Marie Granlund (S):
Snart har det gått halva tiden av regeringens mandatperiod. Av gårdagens vårbudget och tilläggsbudget att döma har man gått in i halvtidsvila. Före valet använde skolministern och andra borgerliga politiker all sin vakna tid till att svartmåla den svenska skolan. Motorcyklar körde omkring i klassrummen, och analfabetismen bredde ut sig.
Ni försökte också se till att ordning och reda och kunskap skulle vara något partiskiljande. Detta arbete blev ganska framgångsrikt, och bilden av Sverige som ett u-land på utbildningsområdet nöttes in. Den som har makten över verklighetsbeskrivningen får också redskapen att förändra. Herr talman! I juni har svenska lärare och elever upplevt fyra terminer under borgerligt styre.
Jag tror att det är få av dem som går där som kan peka på några förbättringar. Är det inte dags för den borgerliga regeringen att faktiskt ta ansvar och lämna konfrontationspolitiken? Utvecklingen går nämligen åt fel håll. Kunskaperna i kärnämnena försämras i stället för att förbättras. Mobbningen ökar i stället för att minska.
Plymouthbröderna får starta skola i de borgerligas Sverige, och barngrupperna inom förskolan ökar nu. Lärartätheten är lägre i borgerligt styrda kommuner än i s-kommuner. Jag skulle vilja ta som exempel landets största kommun Stockholm, där det förra året skedde ett trendbrott när det gäller hur många elever som klarade gymnasiebehörigheten.
Andelen elever som klarade gymnasiebehörigheten minskade från att tidigare ha ökat varje år sedan 2001. Detta är självklart väldigt allvarligt, och jag skulle vilja ta ett exempel från verkligheten.
En som kallar sig för bokmalen, som gjorde ett inlägg om situationen i Stockholm, säger så här: Arbeta som lärare och tycka att det är skrattretande att det flera år har skanderats att det nu ska satsas på skolan. Men nu skär man ned i verksamheten samtidigt som man förväntar sig att det ska vara okej att ställa ännu högre krav på en redan hårt belastad yrkeskår.
Våra politiker borde ta ansvar för att skapa gynnsamma förhållanden för oss alla som är i skolans värld och satsa resurser för att möta de ökade kraven och se till att faktiskt alla klarar av det som man har rätt att kräva.
Jag tycker att det är ganska tankeväckande att man resonerar så ute i verkligheten, i Stockholm, som är landets största kommun och där vi nu börjar se vad som faktiskt händer i det borgerliga Sverige.
Man skulle kunna tänka sig att regeringen, när den lägger fram en vårproposition, skulle göra någonting åt detta. Men i praktiken händer ingenting. I går när man presenterade vårpropositionen sade man att det skulle vara stora satsningar på förskola och skola. Men i stället för att öka kvaliteten i skolan sänker man skatten.
Jag tror inte att viljan att ha en god kvalitet i skolan är partiskiljande, men det är oerhört viktigt att man då gör någonting. Åtgärderna lyser med sin frånvaro, trots pressmeddelande om motsatsen. Man säger att man ska satsa på elevernas förmåga att läsa, skriva och räkna. Det kan låta bra, men vad innebär det i praktiken? Det är inga nya pengar som kommer.
Det är 150 miljoner som flyttas från ett annat konto. Vad innebär 150 miljoner? Snabbt räknat skulle det i bästa fall innebära kanske en tjänst per kommun. Mer pengar avsätts för att få behöriga lärare. Det är bra, men satsningen har visat sig vara ett fiasko enligt det upplägg man har valt. Sedan var det inte mer.
Eller som Lärarförbundet uttrycker det: En ambitionslös vårbudget för skolan. Det var satsningarna, men det finns också orosmoment. Som regeringen säger är man orolig för kommande tider, för att det blir sämre ekonomisk situation i Sverige. I vårpropositionen flaggar regeringen för att kommunerna måste göra åtstramningar.
Jag kan säga att många av oss som är här är visa av erfarenheten och vet vad det innebär när kommunerna gör åtstramningar. Vilka verksamheter är det som drabbas? Det är framför allt skolan, och det är omsorgen. Herr talman! Det finns inga enkla lösningar på svåra problem.
Det är nu hög tid att flytta den skolpolitiska debatten till en högre nivå än att diskutera mobiltelefoner, kepsar eller polishämtning av skolkare. Elever och lärare förtjänar det. De förtjänar att deras problem tas på allvar och att regeringen kommer med verkliga lösningar, inte bara symbolpolitik.
Den svenska skolan är inte så dålig som den ibland framställs, men det finns problem och stora utmaningar. Skillnaderna mellan olika kommuner, skolor och elever ökar. Alla barn får inte den kunskap som de har rätt att kräva. Alltför många går från grundskolan utan att vara behöriga.
Olika undersökningar visar att vi måste ta krafttag för att förbättra undervisningen i matematik och naturvetenskap. Ska vi komma till rätta med de här problemen krävs en målmedveten och konsekvent politik som ger alla som arbetar med skolan tydliga och långsiktiga spelregler. Vi vet att elever, lärare och föräldrar vill att de stora förändringarna i skolans vardag ska hålla över en lång tid.
En skol- och utbildningspolitik som bedrivs i skarp konflikt och som ändras vart fjärde år kan vara direkt skadlig för en sådan ambition. Mer kraft riskerar att läggas på förändringar och konflikt än på utbildningens verkliga kvalitet. På ett politiskt slagfält om skolan blir eleverna de största förlorarna.
Vi har därför tillsammans med Lärarnas riksförbund sträckt ut en hand för att få till stånd en bred överenskommelse nu i första hand om betygssystemet och sedan gå vidare. Det här är en historisk chans som har öppnats för att återupprätta samarbetsklimatet för skolan.
Det borde vara möjligt för de politiska partierna i Sveriges riksdag att komma överens om vilka grundprinciper som ska gälla för den svenska skolan inom ett antal områden det närmaste decenniet. Det handlar om betygen, om gymnasieskolan, om lärarutbildningen men också om hur vi vill investera i framtidens skola. Hur åstadkommer vi en likvärdig skola och en samstämmighet om finansieringen?
Vi vill ha en kvalitetssäkrad skola med höga kunskapskrav där den som vill läsa mer alltid får en andra chans, inte en skola som är tu- eller tredelad med återvändsgränder där man tvingar 12-åringar att göra taktikval för att sedan kunna läsa på gymnasieskola eller högskola. Vi vill ha höga kunskapskrav som stämmer överens med kraven på dagens moderna arbetsmarknad.
Vi vill ha flera behöriga lärare och ställa samma krav på såväl kommunala skolor som fristående skolor om detta. Barn och ungdomar är definitivt inte lika. Vi vill ha en skola som ser till varje individs behov. Det kräver tuffa politiker som vågar styra resurser.
Vi vill hitta ett system som garanterar friskolornas rätt att starta men ett system som förnyar friskolesystemet och där alla skolor oavsett huvudman tillhör vårt gemensamma nationella skolsystem, där alla skolor verkar under samma skollag och följer samma nationella läroplan, kursplan och betygssystem. Plymouthbröderna ska helt enkelt inte få starta skolor.
Eventuella vinster ska gå tillbaka till eleverna, och skolor ska inte knoppas av till underpris mot elevers och lärares vilja. Vi vill också se till att klasserna blir mindre. Det behövs, herr talman, ordning och reda även i skolpolitiken.
Min fråga till de kommande borgerliga debattörerna är: Är ni beredda att medverka till att vi får långsiktiga lösningar på skolans område till gagn för såväl elever som lärare? Med detta, herr talman, vill jag yrka bifall till reservationerna till 4, 10, 22 och 25. Vi står självklart bakom alla, men för tids vinnande väljer jag bara dessa.