KBLab/rixvox huggingface dataset:
Margareta B Kjellin (M):
Två år - det går faktiskt inte så fort att bygga äldreboenden. Men vi vet att stimulansmedlen är eftersökta och går åt. Självklart behövs det fler boenden. Det är bara så tråkigt att det som hände mellan 2002 och 2006 kommer att sätta spår ute i kommunerna länge. Sedan handlade det om innehållet i vården.
Vilka insatser som man får från kommunal hemtjänst är ju i dag grundat på en behovsbedömning. Jag kan inte se någon skillnad när det gäller det i framtiden. En av fördelarna med LOV är att man, när man har valt sin egen, kanske på ett bättre sätt kan påverka när, hur, var och i vilken form insatserna ska ske, allt utifrån vad man har fått för biståndsbedömning.
Jag kan ju inte tro att Socialdemokraterna säger att biståndsbedömningen ska bli fri i det här avseendet, att man ska kunna få precis vad man vill. För både du och jag, Catharina Bråkenhielm, vet att det inte ser ut så i verkligheten. Förra veckan var jag tillsammans med en kvinna i min hemkommun hos kommunalrådet med ansvar för äldreomsorgen.
Vi gick igenom en pärm från 2005 som hon hade om vad hennes mamma hade varit utsatt för i den kommunala omsorgen. Samtliga av oss som satt och lyssnade på berättelsen hade tårar i ögonen innan hon var färdig. Hade det varit ett par personer som hade startat enligt LOV hade de inte uppfyllt de kvalitetskriterier som man förutsätter ska finnas.
De hade inte kunnat vara kvar på sitt arbete och fått missköta äldre på det vis som den kommunala äldreomsorgen kan göra. Det är en klar fördel att vi kan få en bättre kontroll.
Margareta B Kjellin (M):
Det talades om att man byggde bort och förändrade flerfamiljsrum. Ja, det startade med en folkpartistisk riksdagsledamot och partiledare som sade: eget rum inom långvården. Det var 1992-1994. Sedan byggde man särskilda boenden under 90-talet. Men det som hände 2002-2006 handlade inte om att man byggde bort flerbäddsrum.
Det handlade om att man tog bort rum. Man tog bort boenden, ingenting annat. LOV och lex Sarah finns, och man är skyldig att anmäla felbehandlingar. Så är det. Det är ingen skillnad. Faktiskt kan man också avtala om meddelarfriheten.
När det gäller tilläggstjänster i dag inom hemtjänsten - det har vi också diskuterat förut - kan du på väldigt många ställen inte få storstädning, fönsterputs och annat. Du köper det i dag också. Man har inget annat val. Har man inte en anhörig som kan sköta det får man det inte tillgodosett av kommunen. Alltså måste man köpa tilläggstjänsterna i dag, och där har kommunen ställts utanför. Det tycker jag är helt okej.
När det gäller djur i vården kan jag berätta en annan historia. När min mamma skulle fylla 98 flyttade hon äntligen in på ett äldreboende. Då hade hon katten med sig, den katt som sov hos henne varje kväll. Man hade problem på det äldreboendet, för en i personalen var allergisk. Mamma levde inte så länge. Jag vet inte hur det hade gått.
Varje gång hon var inne hos mamma fick hon ha munskydd och annat och ta läkemedel för att kunna klara det. Men jag tycker att här handlar det om ett kommunalt självstyre. Jag tycker att det vore lite skräp av kommunen om den inte kunde se till att åtminstone ett av äldreboendena såg till att man kunde ha sina husdjur med sig. På andra ställen är det möjligt. Vi ska vårda det kommunala självstyret.
Margareta B Kjellin (M):
Nu ska vi debattera socialutskottets betänkande SoU12. Det är ett motionsbetänkande och det innehåller sammanlagt 96 motionsyrkanden från den allmänna motionstiden. Det är motioner som handlar om blandade sociala frågor, alltifrån barn- och ungdomsvård till hemlöshet och missbruksfrågor. Många av de här motionerna är tidigare behandlade under valperioden.
Därför behandlas de förenklat. Det pågår arbeten inom många av de här områdena på Regeringskansliet och inom alliansregeringen. Utskottet avstyrker samtliga motionsyrkanden främst med hänvisning till det. Det finns tio reservationer och fyra särskilda yttranden med anledning av den förenklade behandlingen. Nu överlämnar jag ärendet till debattörerna.
Margareta B Kjellin (M):
Många gånger när LOV diskuteras pratar Socialdemokraterna om att även den kommunala delen handlar om att välja när man ska få vården utförd. Sedan säger de att man kan välja bort personal som man inte vill ha. Då ska jag ge ett exempel. En kvinna som jag känner väl har hemtjänst tre fyra gånger om dagen. Hon har svåra allergiska besvär.
Några av de många personer som kommer från hemtjänsten kommer med hundhår och annat på sig. Hon säger att de inte kan vara hos henne. Men hon får ingen respekt från de enskilda personerna. Det innebär att när det kommer två personer till henne från hemtjänsten sitter kvinnan med hundhår kvar i en bil och gör ingenting medan den andra jobbar.
Det som händer är att min bekant får mindre hemtjänst under denna tid, och den personal som inte kan komma in i hennes hem sitter i en bil och väntar och gör ingenting. Då kan man fundera över på vilket sätt det stärker kvaliteten för den enskilde. Inte alls, anser jag. Det är tvärtom. Hade denna kvinna fått välja hade hon valt personal som inte har hundhår eller annat som är allergiframkallande på sig.
Detta handlar också om bemötande. Det finns nämligen en annan kvinna i hemtjänsten som har varit ganska otrevlig mot min bekant och som inte heller kommer hem till henne. Det är alltså två personer i personalen som sitter i bil och väntar. Herr talman! Det handlar inte om att fritt förfoga över vem som kommer hem till människor och utför hemtjänst. Det handlar om att kunna bevara sin integritet som människa och kunna bli bemött på ett sådant sätt att man vet vad som är bra.
Beträffande nationella bedömningar inom bemanningen borde Peter Persson också veta att om man ska bedöma vårdbehovet och insatsen av personal måste man ha kunskap om de behov som finns lokalt. Det kan man bara göra lokalt, precis som med LOV.
Margareta B Kjellin (M):
Jag har 40 års erfarenhet av vård och att arbeta inom vården. Jag kan säga att i början av 90-talet, när vi genomförde kommunaliseringen av äldreomsorgen, kom de svårast demenssjuka från sjukhem som hade en bemanning på 1,0 till 1,25 till kommunerna, som hade en bemanning på kanske 0,45 på sina äldreboenden.
I snitt lade man sig vid den tiden på 0,75 för bemanning där. Det kan man tycka är ganska högt, för i dag ligger bemanningen mycket lägre. Det har skett under de mandatperioder som har varit från kommunaliseringen 1994 fram till nu 2006, då vi verkligen har satsat pengar på att öka kvaliteten inom äldreomsorgen.
Det är den trend som har varit, och jag tror tyvärr att det ser väldigt likadant ut på många ställen. Men jag tror inte alls att det hjälper ett dugg med en miniminivå.
Om man kan det minsta om demenssjukdomar vet man att i en tidig demens, då patienten kanske är utåtagerande och väldigt krävande och rörlig, kanske det behövs helt annan kompetens hos personalen och en helt annan insats än i slutet av en demens, då hjärnan har förtvinat så mycket att väldigt få funktioner finns kvar i kroppen.
Då behöver patienten en god omvårdnad, befriad från trycksår, med tillräcklig näringstillförsel och med en kvalitet utifrån de livsförutsättningarna. Om man tar hänsyn till de sakerna kan vi inte säga att vi ska ha en miniminivå. Då skulle den förra regeringen ha gjort det under alla år då man satte trenderna till kvarboendehemmet.
Jag undrar hur många som bor kvar hemma och är dementa i dag med insatser från hemtjänsten. Dem tittar vi inte alls på. Jag tror att det är väldigt viktigt att vi ser att de demenssjuka behöver insatser. Vi behöver ha personal, och vi behöver ha kompetens. Det är precis därför som den här regeringen, alliansregeringen, har anslagit 4 miljarder under förra mandatperioden i kvalitetspengar för äldreomsorgen.
Men kommunen måste ta sitt ansvar och se hur det ser ut på varje ställe. Hur ser det här boendet ut? Har vi blandade boenden, eller är det rena demensboenden? Det finns ett myller av olika typer av boenden, och jag tror att vi inte kan ta av kommunerna det ansvaret. Vi måste ha den kompetensen där.
Därför har vi också satsat pengar i den här regeringen på bättre utbildning för cheferna inom äldreomsorgen, så att man kan se när det behövs andra insatser. Om man slår ihop de här delarna och ser framåt, med värdighetsgarantin och möjligheterna att leva ett värdigt liv även om man är demenssjuk, tror jag att vi, när vi får fortsätta ytterligare här, kommer att öka kvaliteten inom äldreomsorgen.
Men vi ska inte gå över till att sätta en statlig nivå för minimibemanning här, för då har vi tagit bort hela ansvaret från kommunerna, och då kommer besluten väldigt långt från den enskilde. Besluten ska fattas nära, det ska vara hög kvalitet och vi ska veta vad vi gör.
Margareta B Kjellin (M):
Jag tror aldrig att jag hört en bättre beskrivning av tulipanaros än när jag lyssnade på Eva Olofsson alldeles nyss. Det ska inte vara minimibemanning, men det ska vara en norm. Den ska variera och vara lokalt anpassad, men den ska vara statligt fastställd. Hur man ska få ihop detta begriper jag inte. Det blir för mig en tulipanaros.
Det är oerhört viktigt med det förebyggande arbetet, att hejda utvecklingen av demensen och bevara värdigheten under lång tid. Det är just de delarna som den här regeringen har satsat på. Bättre demensvård är en av de viktigaste punkterna när det gäller kvalitetspengarna.
Man kan fundera över frågan när det är tillräckligt med personal och hur Sveriges riksdag ska kunna ta ställning till när det är tillräckligt med personal ute i kommunal verksamhet. Det är en fullständig omöjlighet! Det som är möjligt har vi gjort.
Vi har antagit en nationell värdighetsgaranti - en värdegrundsmärkning där vi ger i uppdrag att titta på lokala värdighetsgarantier. Om man genomför värdegrundsgarantin på ett riktigt och bra sätt är det självklart att det måste finnas personal.
Visserligen kan man mata bara en person åt gången när man arbetar, men kompetensen har en jättestor betydelse. Ta exempelvis en person som har demens och är utåtagerande.
Att hantera den personen och få den lugn och trygg och att få den att komma tillbaka i stället för att vandra runt eller att bli ilsken, spotta och fräsa, eller vad som nu kan hända när han eller hon känner inre oro, kräver en kompetens som är väldigt stor. Om man inte har den kommer det att gå åt dubbelt så mycket personal, för det blir väldigt påfrestande för de andra pensionärerna och för personalen i boendena.
Margareta B Kjellin (M):
Här blandar Eva Olofsson både äpplen och päron. Man kan inte jämföra hemtjänst med tjänster med RUT. Även som anhörig kan man använda RUT-tjänster. Det är sådana tjänster som kommunen inte utför inom hemtjänsten. Kommunen går inte in och tvättar tak och fönster. Den håller sig i sockelhöjd ungefär i sina tjänster.
De får man utan RUT och utan hemtjänst alltid se till att göra antingen via anhöriga eller via köp. Det gäller oavsett om RUT finns eller inte. Man ska komma ihåg att priset inom äldreomsorgen sätts av kommunen. Det ska vara ett självkostnadspris. Om kommunen har väldigt höga timkostnader kanske på grund av en ineffektivitet med mycket kringtid får den enskilde betala väldigt mycket.
I många kommuner tar man inte betalt för omvårdnadstjänster över huvud taget utan enbart för till exempel servicetjänster. Det kan man göra på lite olika sätt. Det finns ett lokalt ansvar i de delarna. När det gäller delade turer måste Eva Olofsson läsa på bättre.
Vid senaste partistämman fattade vi beslut om att vi skulle ha en sammanhållen arbetstid och att vi skulle arbeta för det där vi styr och leder och jobba för det hela tiden. Man kommer tillbaka till detta: Hur använder man den tid som redan finns tillgänglig inom vård och omsorg? Använder man den på bästa sätt eller inte?
Där finns en tydlig skillnad i hur det ser ut och hur man använder personal. Det finns många kommuner som inte har en enda delad timme och ändå inte har större personaltäthet. Hur använder man den tiden? Man lyckas till och med få till det i bussbolag. Jag är lite intresserad av att veta hur Eva Olofsson tänker finansiera den extra personalen som ni inte har pengar till i budget.
Margareta B Kjellin (M):
I kommunpolitikerns uppdrag ingår det att sätta mål för verksamheten, kvalitetskriterier, och då handlar det om mer än meddelarfrihet. Det handlar om huruvida man ska ha nolltolerans mot urinvägsinfektioner och trycksår, hur ofta de äldre får komma ut och annat. De målen har inte varit särskilt tydliga i kommunerna. Tack vare lagen om valfrihetssystem tvingas nu kommunerna faktiskt att sätta kvalitetskriterier.
De tvingas att titta på vilka kostnader de har för äldreomsorgen. De kanske råkar upptäcka: Oj då, vi ligger på 800 kronor i timmen, och det är det inte värt. För det får inte de äldre ut någonting. Det går åt till fel saker. Därför är lagen om valfrihetssystem en ren revolution i fråga om att höja kvaliteten inom kommunens verksamheter. Det kan inte vara bättre.
När det gäller skattepolitiken och ansvaret för finansieringen av äldreomsorgen var Eva Olofsson och jag med i en debatt i Göteborg för några veckor sedan. Då sade Eva Olofsson så här: Om vi ska finansiera äldreomsorgen gör vi det genom minskad konsumtion och höjda skatter. Då hamnar vi i samma läge som vi alltid är i under en lågkonjunktur.
Minskar vi konsumtionen blir det färre arbetstillfällen, ökad arbetslöshet, minskade skatteintäkter och mindre pengar till välfärden. Det går inte att spara för att få mer pengar till välfärd genom att minska konsumtionen i samhället. Vi behöver ha en tillväxt med fler i jobb. Det är det allra bästa sättet att få mer personal inom äldreomsorgen.
Det bästa sättet att öka kvaliteten inom äldreomsorgen är att man sätter upp kvalitetskriterier och utvärderar dem, och det måste man göra lokalt. Vi kan inte här utvärdera vad som händer i varje kommun - då har vi ju tagit bort det kommunala självstyret. Då kanske vi går in i några femårsplaner enligt sovjetisk modell, men det har vi inte sagt att vi ska ha i det här landet.
Margareta B Kjellin (M):
Jag är övertygad om att valfrihetssystem leder till ökad kvalitet, bland annat genom att man tvingas sätta upp kvalitetskriterier. Jag är ganska så säker på att om vi bara ska ha lagen om offentlig upphandling och det ska handla om pengar når vi inte de möjligheterna. Jag är också övertygad om att människor kan påverka när de kan välja bort någonting. När det gäller äldreboenden, vård- och omsorgsboenden, vet jag att det inte är enkelt.
Men inom hemtjänsten finns det stora möjligheter, och någonstans måste vi börja. Så länge man inte kan välja bort någonting kan man inte heller påverka på samma sätt. Vi vet att det ser ut så. Det är klart att vi tar ansvar för vad vi gör. Vi har avsatt mer stimulanspengar till fler äldreboenden. Men alla de 18 000 som försvann på fyra år är det inte lätt att bygga upp, för det är en lång startsträcka.
Sedan finns den här delen: Hur mycket ska vi bygga upp? Det finns andra typer av boenden, och vi har skapat trygghetsboenden med stimulansmedel. Det är väsentliga delar för att kunna börja bygga upp igen. Ni byggde inte heller upp alla de boenden som fanns under en fyraårsperiod fram till 2002, Lena Hallengren, utan det tog mycket längre tid.
När det gäller antalet projekt och stimulansmedel var det väldigt många som sade: Det är jättebra att den här begränsningen finns. Vi får testa de här olika sakerna och införa dem i den ordinarie verksamheten med hjälp av stimulansmedel. Men vi orkar inte så mycket mer just nu, utan vi tar en sak i taget, går vidare och införlivar det som är bra i ordinarie verksamhet. Sedan kan vi ta tag i nästa del.
Nu är det mycket fokus på att gå vidare med Omvårdnadslyftet och lokala värdighetsgarantier, så just nu känner man att man måste jobba vidare med det. Men jag är aldrig nöjd så länge vi inte har en perfekt äldreomsorg, och det tar tid.
Margareta B Kjellin (M):
Jag kan börja med krogmomsen, som redan nu har rapporterats ge många fler jobb. Lena Hallengren vet, och jag vet, att fler i arbete ger mer skatteintäkter, vilket är den säkraste källan till god ekonomi och klarar äldreomsorgen.
När det gäller insatserna för kvalitet inom äldreomsorgen och det som Lena Hallengren beskriver om upphandling kan jag erkänna att jag inte är särskilt förtjust i lagen om offentlig upphandling om det inte handlar om kvalitetsupphandlingar. Om man inte klarar att sätta mål för den egna verksamheten i kommunen, den egna äldreomsorgen, hur ska man då klara att sätta mål för det man upphandlar?
Det är därför jag tycker att lagen om valfrihetssystem är så bra, för den tvingar fram kvalitetsgranskning av den egna verksamheten eftersom den ska se likadan ut som den man lägger ut på annan utförare. Jag kan inte förstå att Lena Hallengren säger nej till att låta människor vara myndiga att välja sin vård och omsorg när de har fyllt 65 och har ett vårdbehov.
Varför vill Lena Hallengren omyndigförklara människor? Om man säger nej till lagen om valfrihetssystem är resultatet att man inte tillåter människor att vara myndiga att välja själva.
Margareta B Kjellin (M):
När det gäller Miljöpartiets initiativ och utskottsinitiativet har jag artikeln här. Jag läste bara innantill ur den. Där står det "minimibemanning". Den frågan kan vi väl lämna utifrån det perspektivet. Sedan gäller det tidigare debatter. Min uppfattning är att det var en diskussion om minimibemanning.
Min uppfattning är att man inte diskuterade att den enskildes vårdbehov skulle stå i centrum för vilken bemanning man skulle ha, utan det gällde riktlinjer för en norm som skulle ligga till grund för hur man skulle göra. Sedan har det modifierats lite grann. I nästa omgång gällde det att det skulle ligga till grund för lokala delar, där man skulle ta lokala hänsyn. Men det kom i ett senare skede. I det första skedet handlade diskussionen om minimibemanning.
Jag kan inte förstå att Lena Hallengren inte kan se att det var detta diskussionen handlade om. Att rycka repliker och citat ur sitt sammanhang är att vara lika osjyst som kvällspressen ibland kan vara.
Margareta B Kjellin (M):
Man kan alltid strida om påvens skägg, men man har alltid en uppfattning om vilken diskussion man har fört. Den uppfattningen äger man själv. Du äger din, och jag äger min. Så är det. Den här artikeln kom dagen innan. Det står alltså att man i morgon ska väcka ett utskottsinitiativ. Miljöpartiet säger att det är deras. Gustav Fridolin var i tv dagen innan vi tog upp det här till behandling.
Då pratade han också om att få igenom en lag om minimibemanning. I min värld måste den diskussionen ha förts i er konstellation när ni har gått igenom de här delarna.
Men hur det än har varit och vad det än blir är jag glad åt att vi i dag har ett förslag och ett betänkande som utgår från socialtjänstlagens redan befintliga del, att kommunerna är skyldiga att se till att det finns en bemanning som motsvarar den enskilda individens behov. Det är jag väldigt glad för.
Margareta B Kjellin (M):
Agneta Luttropp! Jag måste ställa frågor till dig med tanke på den artikel som du själv har skrivit under. Där står det verkligen att ni vill ha en lag om minimibemanning. Er rubrik är: "Lag om lägsta bemanning löser krisen i äldrevården". Då funderar jag över hur det kommer sig att det har blivit en total omsvängning och att ni inte ser att ni har sagt detta.
Till och med Gustav Fridolin sade för någon vecka sedan i tv att ni nu hade fått igenom det. Jag blir också lite bekymrad när jag läser den här artikeln och ser att ni refererar till Äldrecentrum - du refererar också nu till Mats Thorslund. De säger då att bemanningen är lämplig om den kan anses vara tillräcklig för att uppnå de krav som framgår och så vidare.
Man tar den delen av citatet men inte den andra delen. Enligt rapporten kan dock lämplig bemanning inte översättas till norm. Ni väljer den ena meningen men inte den andra. Jag skulle vilja ha svar på dessa frågor: Står du bakom att det var en minimibemanning ni krävde? Vad är det som gör att ni väljer ett halvt citat när ni refererar till Äldrecentrums rapport?
Margareta B Kjellin (M):
Det är precis som det har beskrivits tidigare av Kenneth Johansson att vi jobbar intensivt på att få till stånd en sådan här lagstiftning. Vi vet att ni också försökte och inte lyckades med den delen. Det är ju så otroligt viktigt. När vi fick makten 2006 såg vi att det som hade gjorts på tillgänglighetsområdet sedan 2000, när man hade bestämt att man skulle göra Sverige tillgängligt, inte räckte särskilt långt.
Då startade vi direkt med att intensifiera det arbetet genom att tillsätta tvärgrupper mellan de olika departementen för att se till att ge uppdragen till länsstyrelserna att skapa en tillgänglighet i Sverige. Det är otroligt viktigt var man börjar. Den dagen vi har en lagstiftning på plats börjar ett stort arbete.
Vi har redan börjat arbetet med att göra Sverige mer tillgängligt genom de åtgärder vi har vidtagit innan det ens har kommit in i lagstiftningen. Oavsett datum när den lagen kommer handlar det om att det måste ske en förändring i människors huvuden när det gäller hur man ser på det här. Man måste förändra samhället.
När jag är ute och tittar på vad som händer i socialdemokratiskt styrda kommuner och landsting ser jag att man inte verkställer det uppdrag man har fått från regeringen. Det gäller både från den gamla socialdemokratiska regeringen och från den nuvarande regeringen. Det går för långsamt. Ingen lag i världen hjälper om man inte gör verkstad. Den tiden kommer.
Jag är glad att vi har börjat arbetet med att verkställa en lag som ännu inte är på plats.
Margareta B Kjellin (M):
Kenneth Johansson behöver inte informera mig extra. Jag vet att arbetet pågår, men det betyder inte att jag vet klockslaget när det kommer på plats i kammaren. Den dåvarande socialdemokratiska regeringen beslöt 2000 att Sverige skulle vara tillgängligt 2010. Ingenting hade hänt 2006. Ni tog sex år av de tio.
Vi fick börja nästan från noll 2006. Vi kan inte åstadkomma mer på fyra år än vad ni gjorde på sex, men vi gjorde det faktiskt. Vi tillsatte statssekreterargruppen. Vi gav uppdragen till länsstyrelserna att verkställa målen på golvet.
Det är inte lätt för vare sig den här regeringen eller länsstyrelserna att få de socialdemokratiskt styrda kommunerna och landstingen att inrätta sig efter något de inte vill göra. Det finns otroligt mycket kvar att göra. Resultatet av den vandring jag har gjort i Gävleborgs län kommer jag att skicka till alla de socialdemokratiska kommunstyrelserna och landstingsstyrelsen för att peka på vad som kan göras på ett enkelt sätt. Så kan vi alla göra.
Då kan vi få ett tillgängligt Sverige utan hjälp av en lagstiftning. Jag säger som Kenneth Johansson, nämligen att jag inte är nöjd förrän allt fungerar utmärkt. Nu är det inte så enkelt. Vare sig man befinner sig i sjukvård, omvårdnad eller utövar funktionshinderspolitik händer saker vi inte vill ska hända. Jag är mycket missnöjd med effekten av Regeringsrättens dom.
Men det är otroligt viktigt att ha rätt underlag om lagen ska ändras på rätt sätt. Kenneth Johansson poängterade tydligt att han inte heller var nöjd. Det är inte riktigt sjyst av Lennart Axelsson att lägga ord i munnen på oss som ingen av oss har uttalat.