Finn Bengtsson (M):
Jag tycker precis som Elisabeth Svantesson att vi ska fokusera på frågan som handlar om borttagandet av den bortre gränsen. Eftersom det har vittnats så mycket om egna yrkeserfarenheter av försäkringskassa och så vidare vill jag också vittna lite grann om mina erfarenheter som sjukskrivande läkare. Detta var jag i början av 2000-talet. Jag kan beskriva hur det var när patienterna kom in.
Det första de började diskutera var inte den sjukdom de hade utan hur de skulle få en sjukskrivning. Det fanns alltså ett helt orimligt tryck på den sjukskrivande läkaren. De krävde sin rätt att få ut en sjukskrivning innan det ens hade fastställts en diagnos. Det var den verklighet som ledde till att hela sjukförsäkringen löpte amok.
Åren 2002-2003 fick Försäkringskassans tjänstemän en bonus för att efter ett års sjukskrivning flytta över folk i förtidspension. Det kunde gälla människor som var under 18 år. Det var något fullständigt sanslöst. Den verklighetsbeskrivningen ska vi ha med oss. Låt oss tala om den bortre gränsen. Vad gäller i dagens regelverk? Visst! Här talas om 75 000 som har lämnat sjukförsäkringen.
Det är faktiskt 100 000 som når den bortre gränsen. 25 procent har undantag från den bortre gränsen enligt nu gällande regelverk. Det glöms ofta bort. 25 procent går direkt vidare utan någon bortre gräns. Men för 75 procent finner man inte någon anledning till detta. De går därför ut i det som heter arbetslivsintroduktion. Ministern nämnde att 60 respektive 70 procent återvänder till sjukförsäkringen. Jag har lite andra siffror.
Jag fick de allra senaste från delårsrapporten från Försäkringskassan. 55 procent går tillbaka till sjukförsäkringen och 45 procent går inte tillbaka till sjukförsäkringen. Nota bene att även om vi tar ministerns siffror på 60 och 70 procent innebär det 40 respektive 30 procent som inte återvänder till sjukförsäkringen med en garanti att hamna i förtidspension. Det var det gamla problemet. Därför finns det en hel del värden.
Vad har de människor som inte går tillbaka att vinna personligen? Om de förtidspensioneras får de ökad risk för följdsjukdomar, till exempel depression, social isolering, förlorat självförtroende, sänkt livskvalitet, missbruk, till och med självmord. Förtidspensionärer har dessutom en ökad konsumtion av hälso- och sjukvård som tränger undan behov för övriga som kan behöva sjukvård.
Sedan kommer det allra viktigaste, nämligen att forskningen visar att risken att dö i förtid ökar upp till sju gånger för den som har förtidspensionerats, inte minst troligt som ett resultat av förtidspensioneringen i sig. Det är den slutsats som forskarna drar. Glädjande nog befinner sig några av de ledande forskningsgrupperna i Sverige. Med de siffrorna kan man undra hur humant det är att låta någon bli förtidspensionär i stället för att prova möjligheten att komma in på arbetsmarknaden.
Bland dem som inte går tillbaka till sjukförsäkringen är det mer än 10 procent som har fått ett arbete. Vi debatterade denna fråga förra mandatperioden i kammaren. Då sade Socialdemokraterna att det var fråga om någon procent. Alliansen hade siffror som belyste att det var många fler. Socialdemokraterna vägrade att räkna dem som hade stöd i sin anställning, det vill säga lönebidrag. Snacka om att vara inhuman! Det är viktigt att konstatera att vi inte själva har tagit fram dessa siffror.
Den 17 november lämnade analyschefen på Försäkringskassan, Laura Hartman, en intressant rapport som i princip styrker allt det jag säger nu. Jag vill för säkerhets skull få fört till kammarprotokollet och inpränta i mitt avslutande inlägg att det är hennes ord, som får anses vara trovärdiga ord från en analyschef med högt renommé inom myndigheten.