KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Larsson (KD):
Låt mig först säga att LSS naturligtvis har betytt ofantligt mycket för många människor. Tillkomsten av den 1994 var ett resultat av vad en tidigare borgerlig regering gjort, och den har varit avgörande för många människors möjlighet att leva ett självständigt liv. Inom ramen för LSS finns en rad olika områden.
De utvärderingar av lagstiftningen som gjorts under de år som har gått har visat att det är ganska stor ojämlikhet i bedömningarna. Vi har försökt stödja en ökad likvärdighet och en ökad rättssäkerhet genom att ge mer understöd så att det ska kunna göras enhetliga bedömningar.
Men får man ett beslut som man tycker är orimligt eller oegentligt ska man naturligtvis få det domstolsprövat. Det är väldigt grundläggande, därför att det finns enskilda handläggare som inte agerar enligt lagens syften. Då är det rimligt och riktigt att domstol överprövar ärendet. Det är min absoluta rekommendation att låta ärendet prövas i domstol om man tycker att någonting uttrycks på ett sätt som inte är i enlighet med lagen.
Det är domstolarnas uppgift när lagen väl ligger på plats att uttolka den. Sedan har vi som politiker att förhålla oss till domstolarnas tolkning för att se om lagen behöver förändras utifrån hur praxis har utvecklats och domstolsutfallen har blivit.
Låt mig säga att Högsta domstolen har prövat några ärenden när det gäller ledsagning, och när jag tittar på domstolsutslagen kan jag konstatera att de här domarna kan ha skapat viss osäkerhet både om när och till vad personer med grava synskador och dövblinda ska beviljas ledsagning enligt LSS.
Det är också intressant att nu titta på hur kommunernas olika riktlinjer och eventuella avgränsningar förhåller sig till rättspraxis. Jag ser ett stort behov av att titta närmare på det här.
Det är därför som vi är i slutfasen med att justera ett uppdrag till Socialstyrelsen om att göra ett kartläggningsarbete kring ledsagning och kring flera andra delar i LSS. Vi avser att göra det, därför att jag känner att det är bekymmersamt att människor i dag uppenbarligen inte riktigt får vad de förväntar sig att de ska få enligt LSS.
Detta är vad regeringen avser att göra: att få en kartläggning av hur läget ser ut utifrån domarna i Högsta domstolen och den domstolspraxis som har utvecklats och men också utifrån hur kommunernas riktlinjer och avgränsningar ser ut. Finns det anledning att efter kartläggningen se över lagstiftningen har vi ett kunskapsunderlag för att veta vad som skulle behövas.
Vi måste börja där för att se hur bilden ser ut över hela Sverige. Enskilda exempel kan naturligtvis bero på att det finns en handläggare som inte har fullgjort plikten efter lagen och där det inte håller för en domstolsprövning. Vi ska skaffa oss en bild av hur läget är i Sverige, och utifrån den kartläggningen bestämmer vi oss sedan för hur vi ska gå vidare.
Jag är djupt bekymrad över att ledsagningen inte fungerar på det sätt som många förväntar sig att den ska fungera, och jag vill titta närmare på den här frågan.
Maria Larsson (KD):
Det är inte ofta vi får limerickar i talarstolen. Tack för den! Låt oss klara ut några saker. Ledsagarservice kan ges både inom ramen för LSS och inom ramen för socialtjänstlagen. Inom LSS är den alltid avgiftsfri, och ledsagning inom LSS avser vi nu att se över.
Den andra delen som handlar om att kommuner ger ledsagning, vilket är mer vanligt förekommande än inom ramen för LSS, innebär att kommunerna också är fria att sätta avgifter. Det har vi gjort en tidigare kartläggning om som visar att en del kommuner tillhandahåller denna service avgiftsfritt medan andra sätter en avgift.
Det är upp till både mig och interpellanten att i kommunpolitiken se till att vi får rimlig avgiftssättning. Men staten går inte in och reglerar den kommunala delen. Där är det kommunpolitiker som har avgörandet, och de måste agera där. Den debatten lämpar sig inte riktigt för riksdagens talarstol. Det är viktigt att vi håller isär vad som är statens uppgift och vad som är kommunernas uppgift.
För att bidra till ökad klarhet även när det gäller kommunernas insatser har vi gett Socialstyrelsen i uppdrag att ta fram öppna jämförelser för området så att vi kan se vad varje kommun presterar och hur situationen ser ut. Från och med nästa år kommer ledsagarservice också att finnas med bland de LSS-insatser som jämförs.
Det blir bra eftersom det hjälper oss att både få en klar bild av läget och att se hur trenderna ser ut på kort sikt och på lång sikt. Öppna jämförelser är ett bra instrument för att kunna "benchmarka" och för att se jämförande resultat och följa trender på kort och lång sikt. Jag vill också nämna att vi har ganska många åtgärder på gång inom Regeringskansliet som ni förstår.
Inom Regeringskansliet pågår också en allmän översyn, både över handikappersättningen och vårdbidraget. Där ingår även att kartlägga olika slags merkostnader. Syftet med översynen är att modernisera och göra regelverket mer rättssäkert och mer förutsägbart för den enskilde. Vi har alltså vidtagit en rad åtgärder för att öka kunskapen.
Det är nämligen kunskapen om hur det ser ut i dag som är grunden för att kunna göra eventuella förändringar.
Maria Larsson (KD):
När jag tittar på vad Socialdemokraterna skriver om LSS tolkar jag det ändå som att ni inte på något sätt avser att förändra förhållandena, att ledsagning kan ges inom ramen för LSS men också inom ramen för kommunerna. Man kan lätt få intryck av att det skulle vara en annan ordning när man hör interpellanten, men jag har aldrig sett att ert parti har föreslagit det och inte heller att ni har lagt över ytterligare medel från staten till kommunerna för att fullgöra fler tjänster.
Vi får nog vara lite bestämda med att de förhållanden som råder måste få fortsätta råda, men vi måste se till att öka rättssäkerheten och ge möjligheter enligt det lagen föreskriver. Om vi har fått till stånd en ändrad praxis där det i dag har blivit mycket svårare att få ledsagning är det precis det som jag i så fall får kunskap om via den kartläggning som nu ska göras. Den får sedan vara grund för att eventuellt titta på om det behövs förändringar i lagstiftningen.
Interpellanten frågar när. Det är väldigt nära förestående. Vi håller på med slutberedningen av uppdraget om kartläggningen. Jag är angelägen om att den ska komma till stånd, och jag är angelägen om att få den kunskap som behövs för att eventuellt kunna gå vidare. Jag har fått många signaler, inte minst från Synskadades Riksförbund, och tar dem på stort allvar.
Vi vill att människor med den typen av funktionsnedsättningar ska kunna vara aktiva samhällsmedborgare och ha ett fungerande liv. Det är utgångspunkten för LSS. Jag är angelägen om att upprätthålla legitimiteten för LSS och fortsatt värna den reformen. Det är en stor angelägenhet för mig. Tack för debatten!
Maria Larsson (KD):
Olle, Emma och alla de andra är ofta glada när de går till jobbet. De har något kul att göra och får en struktur på dagen. De utför dessutom något som är meningsfullt.
Det största problemet är att Olle, Emma och många fler inte kan få en reguljär anställning och få det de gör omvandlat till en anställning med olika typer av arbetsmarknadsstöd. Det är dock denna väg vi har försökt inrikta arbetet på, och vi gör det på flera sätt. De vill ju ha en lön för sitt arbete, och det borde vara möjligt i mycket större utsträckning.
För några få sker det att denna typ av daglig sysselsättning leder till anställning med olika typer av lönesubventioner och givetvis med en högre ersättning än vad de får i habiliteringsersättning. Det här är denna väg som vi gemensamt borde slå in på och arbeta för. Vi har förberett för detta genom att ta reda på hur det fungerar i dag. Det gör vi genom öppna jämförelser.
Vi kan se att 12 procent av kommunerna har aktuella överenskommelser med Arbetsförmedlingen och Försäkringskassan om samverkan för personer med LSS-insatser. Det är nycklarna. Man måste ha en samverkan på orten med Arbetsförmedlingen och Försäkringskassan för att kunna komma framåt. Dessa myndigheter är centrala aktörer när det handlar om personer med funktionsnedsättning och sysselsättning.
Andelen kommuner som följer upp samtliga beslut, som alltså tittar på hur det fungerar och om det finns skäl att ompröva och kanske omvandla det de gör, har ökat från 13 till 17 procent. Det sker alltså något, men det går fortfarande alldeles för långsamt.
14 procent av kommunerna uppger att de har en skriftlig rutin för att pröva möjligheten till arbete eller praktik. Vad gör de andra 86 procenten? Alla borde göra detta och ha som rutin att regelbundet följa upp om det är dags att pröva en anställning.
I 42 procent av kommunerna har man haft personer som gått från daglig verksamhet till någon form av arbete eller praktik. Det sker alltså, men min poäng är att det sker i för liten utsträckning. Nu har vi öppna jämförelser och vet hur läget i kommunerna är och kan börja trycka på. Vi vet vilka som gör uppföljningar och vilka som inte gör det.
Glädjande nog har 65 procent av alla enheter upprättat genomförandeplaner för samtliga deltagare. Det är en positiv siffra. Denna plan är utgångspunkten för att kunna göra mer och tänka vidare på nästa steg. Det finns mycket utvecklingspotential. Några företag är aktiva och går före.
Ica har visat det, också i reklamen, och Max hamburgerrestaurang är ett annat exempel. Det finns ett antal aktörer som går före och anställer personer med funktionsnedsättning av olika slag. Vi behöver fler, men vi behöver också en offentlig sektor som visar att det är fullt möjligt. Kommunerna och staten som arbetsgivare har sin del att göra i detta arbete.
Annat vi har gjort är att ställa en rad olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder till förfogande och att ta fram vägledningen med goda exempel till gagn för kommunerna. Jag återkommer till det i nästa inlägg.
Maria Larsson (KD):
Tack för debattinläggen! Det gläder mig att vi är representanter från tre partier som diskuterar frågan. För Olles och Emmas skull, och för alla andras skull, är det inte bara jätteviktigt vad vi diskuterar och gör här. När vi har kartläggningen med öppna jämförelser är det också viktigt hur vi och våra medaktörer i de olika politiska partierna agerar ute i kommunerna. Det är där vi kan göra den stora skillnaden.
Jag har för övrigt inte hört eller sett något förslag från Socialdemokraterna om en statlig habiliteringsersättning. Jag har inte sett några sådana budgetförslag. Jag har kanske inte har studerat er budget tillräckligt, men jag ser ingenting sådant. Det får ni gärna berätta om. När det gäller inlåsningseffekten svarade Finn Bengtsson alldeles utmärkt på frågan. Det är precis det som man pekar på i vägledningen.
Läs en gång till lite noggrannare så ser du att det står tydligt där! Det handlar också om att när man väl har placerat någon i vad man tycker är en fungerande daglig sysselsättning kanske man lägger ned vapnen. Man fortsätter inte att anstränga sig. Det är därför jag tror att vägen med öppna jämförelser och med en konkret analys av vad varje kommun har för sig är mycket mer verksam som redskap i arbetet.
Jag har vägledningen, som heter På tröskeln - Daglig verksamhet med inriktning på arbete och som Socialstyrelsen har tagit fram till hjälp för kommunerna, här i fysisk form. I titeln står alltså: daglig verksamhet med inriktning på arbete. Hur kommer man vidare? Det är en möjlighet för betydligt fler i dag - inte för alla, men för många - att få en lön i handen i stället för en habiliteringsersättning. Här finns en rad lysande exempel.
Göran Lindgren, 33 år, jobbar nu i stallet där han får ta hand om hästarna och köra traktor. Han har hittat sin nisch. Han har en individuell placering, och den går ganska enkelt att omforma till ett arbete med någon form av anställningsstöd.
Vi har exempel som handlar om att Örebro kommun har startat en stiftelse där landsting och kommun är huvudmän och där man jobbar med att förmedla anställningar på den öppna arbetsmarknaden. Det kan vara i form av en praktikanställning först och så småningom bli till en anställning.
Sedan starten 1989 har 600 personer fått anställning genom detta arbetssätt. Här finns också en beskrivning av socialt företagande, som inte bara skolar in i ett arbete utan också skolar in i medbestämmande, demokrati och delaktighet. Det är utmärkta exempel som skulle kunna användas i betydligt fler av kommunerna, som i dag inte uppvisar så bra resultat.
Låt oss gemensamt bestämma oss för att agera ute i kommunerna, ställa frågorna där och se till att det sker ett aktivt arbete med dem som finns i daglig sysselsättning. Så kan fler få en habiliteringsersättning som omvandlas till lön.
Maria Larsson (KD):
Jag tackar för diskussionen och debatten. En bra verksamhet med god kvalitet när det gäller daglig sysselsättning är vad vi behöver se på fler ställen. Det har hänt saker i positiv riktning, men återigen: Det händer för lite.
Det finns säkert möjligheter till förbättringar, framför allt från kommunernas sida, i arrangemangen och i de individuella planerna för att peka ut nästa steg i utvecklingen. Detta är en bland tio rättigheter som de som tillhör gruppen ges möjlighet att använda sig av. Det kommunala självstyret sträcker sig långt i vårt land.
Det finns en mycket stor makt förlagd ute i kommunerna när det gäller ersättningar eller avgifter. Det gläder mig att höra att vi är överens om att det bästa sättet inte vore en statlig habiliteringsgaranti och att Tomas Eneroth inte är inne på den linjen. Vad skulle en översyn leda till?
Jag ska naturligtvis fundera vidare på vad som kan gagna den här saken bäst i längden, men låt mig säga att det finns en rad gränsdragningsproblem på det här området som inte är alldeles lättlösta. Jag är också orolig för att om man skulle gå den här vägen, Tomas Eneroth, och börja fokusera väldigt mycket på habiliteringsersättning skulle det andra som vi nu med kraft försöker göra, nämligen att fler ska få en riktig lön, kanhända avstanna.
Det ser jag som en stor och betydande risk i den här diskussionen. Tack för en vitaliserande debatt!
Maria Larsson (KD):
Låt mig säga att det inte är lätt att i ett kort svar och i en sådan här tidsbegränsad debatt hinna besvara alla de frågor som interpellanten ställer. Men vi får säkert fler tillfällen att diskutera frågorna. Jag har dock gjort ett försök att besvara så utförligt som möjligt under de former som står till förfogande.
Jag vill säga att det är en fantastisk konvention till både form och innehåll. Det är en ovanligt rik konvention, konkret till sin karaktär, och jag tror att den har blivit så bra för att funktionshindersrörelsen varit tydligt involverad i framtagandet av den. Jag hade förmånen att som ganska nybliven minister med samlat ansvar för frågorna få underteckna konventionen för Sveriges räkning.
Den är mycket betydelsefull. Den kommer att ha stor betydelse för tillgänglighetsarbetet, för funktionshindersarbetet i stort, både i Sverige och i alla andra länder som undertecknat den. Det var många som redan vid första undertecknandetillfället skrev under, vilket är glädjande. Undertecknandet innebär att funktionshindersfrågorna diskuteras mycket i internationella sammanhang och också i de bilaterala övningar jag har med ministrar från olika håll i världen.
Senast var jag i Brasilien och diskuterade möjligheterna för funktionshindrade att delta i olika VM- och OS-sammanhang som är aktuella i det landet. Från regeringens sida har vi velat ha en uppföljningsmekanism så att vi ser om det händer saker, om tillgängligheten och funktionshinderspolitiken utvecklas åt rätt håll. Det har varit problematiskt.
Den tidigare strategin som fanns var en tioårig strategi utan uppföljningsbara mål. Den bara löpte på och när tiden var slut kunde vi konstatera att det inte hade hänt så mycket som vi önskat. Därför har vi nu sjösatt en femårig strategi med årliga uppföljningar.
Det är dem som Handisam ger oss, och därför ser vi både det som varit framgångsrikt och det som fortsatt brister. Min sammanlagda bedömning är att det går alldeles för långsamt i förhållande till de mål vi har satt upp för slutet av strategin och att takten behöver ökas.
Men jag är också övertygad om att det händer betydligt mer nu, när vi har uppföljbara delmål på vägen och slutmål, än vad det gjorde tidigare med en tioårig strategi utan någon större uppföljning. Det händer positiva saker som refereras i Handisams lägesrapport. I interpellationen målas det upp en dyster bild av att inget händer. Men det är inte riktigt sant, Lennart Axelsson.
Vi får tillstå att det händer en hel del positiva saker. Till exempel är det enligt den senaste uppföljningen från 2012 nu många fler som har tillgång till arbetshjälpmedel och därmed kan finnas på en arbetsplats än vad som varit fallet innan. It har underlättat vardagen för många. Många fler med dyslexi skriver högskoleprovet, och fler studenter med funktionsnedsättning har kontakt med samordnare på högskolorna.
De strategiska myndigheternas rapporter utvecklas för varje år; allt fler börjar komma upp på banan, och de har utvecklats i samråd med funktionshindersorganisationerna. Så visst händer det positiva saker. Jag får återkomma i nästa anförande med ytterligare information.
Maria Larsson (KD):
Ja, tiden är begränsad hela vägen för både interpellant och ansvarig minister! Jag tror att vi har en gemensam syn att det finns både glädjeämnen och sorgeämnen inom funktionshinderspolitiken, Lennart Axelsson. Det finns saker som vi kan tillåta oss att glädjas över och som går framåt på ett tydligt sätt. Men vi har en rad problem kvar.
Rollfördelningen är sådan att oppositionen ofta fokuserar på det som brister. Jag ser också stora brister; låt mig säga det. Det finns många områden där jag är djupt bekymrad och tycker att vi kommer framåt alldeles för långsamt. Men faktum är att vi nu har kunskap på bordet. Vi har siffror som gör att det är mycket lättare att se bristerna, peka på dem och diskutera utifrån dem. Det är jag glad för.
Jag tycker inte att det finns anledning att gömma undan någonting. Min målsättning har varit att ta fram den kunskap som ger oss möjligheter till ett förbättringsarbete. Jag är djupt bekymrad över att personer med funktionsnedsättning finns på arbetsmarknaden i lägre utsträckning. Därför jobbar vi med att förändra attityder hos arbetsgivarna och med praktikantprogram inom ramen för myndigheternas arbete. Vi försöker på alla sätt höja nivån.
Den situation vi har i dag är inte rimlig. Jag är djupt bekymrad över skolområdet. Där någonstans börjar det. Att ge elever med olika typer av funktionsnedsättning möjlighet till bra och fullvärdig skolgång är naturligtvis nödvändigt för att de sedan ska kunna finnas på arbetsmarknaden. Men samtidigt, Lennart Axelsson, gläds jag över att det är allt fler studenter som går en högre utbildning och har en funktionsnedsättning. De ökar i stort antal.
Det betyder att vi kommer att ha många fler akademiker med funktionsnedsättning framöver. Då ska vi naturligtvis se till att arbetsmarknaden tacksamt tar emot även dem. Jag blundar inte för verkligheten. Jag ser bristerna. Men jag ser också att vi gör framsteg på många områden. Framför allt kan vi se var det brister på ett annat sätt än tidigare. Jag ska kommentera två saker mer specifikt.
Jag fick tidigare en fråga om skillnaden mellan kvinnor och män på arbetsmarknaden. Ja, det finns en tydlig skillnad. 51 procent av männen med funktionsnedsättning finns på arbetsmarknaden, men bara 39 procent av kvinnorna. Det finns alltså en markant könsskillnad, som i sig är väldigt oroväckande.
Låt mig åter bedyra det som jag skrivit i budgetpropositionen för 2014 och som jag sade i mitt svar: Ja, det kommer ett lagförslag om bristande tillgänglighet som diskrimineringsgrund. Jag har träffat torsdagsaktionen nästan varje torsdag, och de borde nästan ha guldmedalj för sin uthållighet.
De står där i regn och blåst, i ur och skur och visar verkligen angelägenhetsgraden i att få ett lagförslag på plats. Och tro mig, det kommer!
Maria Larsson (KD):
När det gäller grundsynen har vi inte så stora motsättningar. Jag tror inte heller att vi har det när det handlar om takten som vi skulle tycka vore önskvärd. Detta är ett ansvarsområde som faller ut på väldigt många där var och en måste göra sin del. Dels är det många departement inblandade, dels är det flera huvudmän. Staten kan göra en del, men det måste också göras en hel del ute i kommunerna.
Här måste vi se till att via våra olika politiska partier driva på det arbetet. Vi har till exempel som kristdemokrater i många kommuner arbetat för att kommuner ska gå in och anställa personer med funktionsnedsättning, att vi ska ta bort de enkelt avhjälpta hindren och att man avsätter pengar i den kommunala budgeten för det. Vi kan väl komma överens om, Lennart Axelsson och jag, att se till att det arbetet aktualiseras om och om igen i våra respektive partier. Då kan det hända en hel del.
Allt går inte att ratta från Regeringskansliet. Frågorna är komplexa, och det måste ske väldigt mycket av förbättringsarbete också ute i kommunerna. Grunden för att vi ska kunna peka på var bristerna finns är att vi har kunskapen. Det arbete som regeringen har gjort med att ta fram kunskapen är en grundläggande förutsättning för framtidens förbättringsarbete. Jag är angelägen om att vi ska komma framåt fortare på många områden.
Men jag kan också se att många parter behöver ta sin del av ansvaret. Jag tackar för debatten och tror att vi kommer att komma tillbaka till varandra. Regeringen har gjort en rad olika åtgärder. Vi försöker skynda på arbetet så mycket som möjligt. Det kommer lagförslag inte bara om bristande tillgänglighet som diskrimineringsgrund. Vi har också haft ett antal lagförslag om förbättringar på hjälpmedelsområdet. Vi vet att assistansen fortsätter att öka.
Fler timmar beviljas för varje år. Det är på nationell nivå väldigt tydligt att assistansreformen håller.
Maria Larsson (KD):
Eva Olofsson har frågat mig vilka förändringar jag avser att föreslå för att förtydliga lagstiftningen för e-handel och privatimport i syfte att återupprätta Systembolagets detaljhandelsmonopol och om jag avser att lägga fram en proposition före riksdagsvalet 2014. Låt mig först slå fast att det inte handlar om att återupprätta Systembolagets detaljhandelsmonopol; det ligger fast.
Vad det handlar om är att en livsmedelskedja har utnyttjat reglerna för privatimport av alkohol från ett annat EU-land på ett sätt som inte var tänkt. Jag vill också slå fast att reglerna för privatimport inte står i strid med detaljhandelsmonopolet, och jag har heller inga planer på att inskränka möjligheten för enskilda personer att kunna beställa en viss produkt från ett annat EU-land.
Regeringen tillsatte i maj 2012 en särskild utredare för att bland annat se över tillsynen av e-handel och hemleverans av alkoholdrycker.
Utredningen, som lämnade sitt betänkande i juli förra året, konstaterade att det nuvarande regelverket ger upphov till tolkningssvårigheter, vilka i sig medför osäkerhet beträffande lagligheten av flera av de mångfasetterade verksamheter och förfaranden som förekommer bland de aktörer som etablerat sig på den svenska e-handelsmarknaden för alkoholdrycker.
Utredningen menade därför att det fanns skäl att göra en översyn av regelverket för att klargöra gränserna för vad som är tillåtet. Utan att kunna utlova att en proposition med förslag till en tydligare lagstiftning kommer att kunna läggas fram före valet år 2014 är mitt svar till Eva Olofsson att regeringen i förra veckan beslutade att tillkalla en särskild utredare för att göra en översyn av relevanta delar av regelverket för e-handel och hemleverans av alkoholdrycker till konsument.
Huvudsyftet är att utredaren ska analysera och bedöma vilka typer av åtgärder som ska vara tillåtna respektive otillåtna. Detta ska göras skyndsamt, och uppdraget ska redovisas senast den 15 juli i år.