Britt-Marie Danestig (V):
Jag delar uppfattningen att projekt väl kan vara bra men att ett sådant arbete måste vara långsiktigt. Jag har faktiskt inte tagit del av Göteborgs universitets utvärdering, och jag ska gärna också ta del av den som gjorts i Umeå. Vad jag tycker är lite synd just när det gäller de här projekten är att de haft väldigt kort tid till förfogande. De har startats 2002 och har drivits under väldigt kort tid.
Jag tror att en sådan här process som ska genomföras även i projektform tar betydligt längre tid i anspråk innan man egentligen kan utvärdera hur de här flickornas självuppfattning har stärkts. Det går inte så väldigt snabbt.
Min egen erfarenhet som lärare på folkhögskola säger mig att det ändå finns någonting positivt i att kvinnor innan de möter män i grupp kommer tillsammans och pratar om sina egna upplevelser. Jag tror också att man kan utveckla metoder för att pojkar och flickor ska mötas i gemensamma diskussioner, men åtminstone i gymnasieskolan är vi mycket väl medvetna om att flickorna många gånger har tystnat.
Precis som i samhällsstrukturen i övrigt är den manliga sidan normgivande. Jag tror att det finns skäl i att stärka flickornas självkänsla innan de går in i sådana här samtal. Jag vill påminna jämställdhetsministern om hur oerhört utsatta unga kvinnor och flickor faktiskt är i dag.
För många av dem är vardagen fylld av rädsla och obehag liksom av en ständig beredskap för trakasserier, närmanden och till och med övergrepp. Det som kanske är allvarligast när det gäller unga flickor i dag är att detta begränsar deras handlings- och livsutrymme. De blir på något sätt snöpta redan från början och får inte sina rättmätiga möjligheter.
Rädslan att utsättas för våldet är så stor att man inte vågar utsätta sig för det. Denna rädsla är mycket begränsande. Det är viktigt att vi hjälper flickorna att få de verktyg som gör att de på olika sätt kan försvara sig.
Men jag vill också säga att våld i sig aldrig saknar mening utan alltid har ett syfte - att hävda makt eller en position eller att driva igenom sin vilja gentemot andras. Våld är ett maktmedel, och det kan vara det även när det inte används helt öppet. Det kan faktiskt räcka med hot om våld för att genomdriva sin vilja. Därvidlag är även pojkarna offer för en struktur.
Pojkar nås av bilder av mannen som inte backar undan för våldet utan snarare tvärtom glorifierar våldet och soldater som beredvilligt dödar och offrar sig. Jag tycker också att sportvärlden visar en bild av en man som klarar en smäll och som är hjältemodig och står pall för tuffa tag och skador.
Jag tror att detta gör att många unga grabbar i dag ser våld och aggression som det framställs som acceptabelt, rationellt och till och med eftersträvansvärt - det hör ihop med den traditionella manligheten. Också det är något som man måste försöka bryta.
Det sexualiserade våldet och de sexualiserade trakasserierna har också, precis som jag tyckte att jag spårade hos jämställdhetsministern, sin grund i det som man kanske kan kalla för normalförtrycket och som finns i princip överallt i samhället. Det innebär att mannen är överordnad och kvinnan underordnad. Mannen betraktas som normen och kvinnan som avvikelse.
Det är detta som vi gemensamt får försöka att jobba vidare emot. Jag skulle också vilja ge jämställdhetsministern ett litet tips, men det får jag återkomma till.