KBLab/rixvox huggingface dataset:
Birgitta Ohlsson (L):
Jag tackar utrikesministern för debatten. Jag avslutar lite med kopplingen till EU och utrikesministrarnas möte i början av nästa vecka - på måndag. Jag har sett i dokument de punkter som förs fram om Zimbabwe, och jag håller i mångt och mycket med om många av dessa punkter. Men jag vet av erfarenhet från andra länder som befinner sig i en förhoppningsvis positiv transition att det bland EU-länderna finns olika syn på hur snabbt arbetet ska gå.
Många länder sätter, för att vara frank, penningen först och ser till egna företags möjligheter och tycker att mänskliga rättigheter kan få ta lång tid innan alltför tunga krav ställs. Andra länder har en historia, till exempel Sverige och Storbritannien, av att vara tydliga med att demokrati inte är förhandlingsbart utan ska finnas där. Det är viktigt att Sverige tillsammans med nära allierade i Europeiska unionen, som har stått upp för frihet och demokrati, tydligt håller fast vid detta.
Man ska inte bara glädjas åt en viss ekonomisk öppenhet där Mnangagwa har släppt tillbaka några vita farmare, vilket är rätt och riktigt, utan det handlar också om större strukturella reformer där ekonomisk frihet måste gå hand i hand med mänskliga rättigheter samt politiska och medborgerliga rättigheter. Vi ska komma ihåg att Zimbabwes frihetsstatus fortfarande är lägre än samtliga grannländers i regionen.
Det är ett av de länder som ligger i botten på alla globala listor, och det måste vi ändra på.
Birgitta Ohlsson (L):
Tack, utrikesministern, för svaret! Det kanske är på sin plats att också här rekapitulera Europeiska unionens historiska relation till den kommunistiska enpartidiktaturen Kuba. Vi vet ju att år 2003 ströps de diplomatiska relationerna mellan demokratierna i Europeiska unionen och Kubas dåvarande diktatur.
Det skedde efter att kubanska myndigheter hade slängt 75 regimkritiker i fängelse som politiska fångar. Åren som följde var relationerna frostiga mellan Europeiska unionen och Kuba även om det fanns enskilda EU-länder som av ekonomiska skäl, rent kommersiella och kapitalistiska skäl, sökte sig närmare regimen.
Vi ser, som utrikesministern nämnde, att sedan 2014 har en del EU-länder tillsammans med USA och Kanada närmast sig Raúl Castros regering. Nu förbereds avtalet om politisk dialog som vi diskuterar nu. Jag tycker att den första fråga man ska ställa sig är vad det är för Kuba som vi ser i dag.
Jo, det är ett land som har backat på den globala frihetsskalan och nu är nere på endast 14 poäng av 100. Det är ett land som har lägre frihetsnivå än vad exempelvis Kongo och Iran har, enligt en del mätningar. Det är ett land där godtyckliga förhör, kortvariga arresteringar och trakasserier av oliktänkande oppositionella är vanligt förekommande.
Det är ett land där yttrandefrihet, tryckfrihet och föreningsfrihet saknas. Alla massmedier är i praktiken statlig egendom. Det är ett land där ett parti, kommunistpartiet, är det enda lagliga partiet, vilket i sig är en dålig utgångspunkt om man önskar fria, öppna och demokratiska val.
Det jag skulle vilja lyfta fram i mitt första inlägg är att jag känner att jag inte har fått tillräckligt bra svar på min interpellation från utrikesministern. Utrikesministern säger i sitt svar att frågor diskuteras i MR-dialogen. Då kan man undra vad EU säger och vad Kuba svarar.
Det kubanska kommunistpartiet har ju varit tydligt med att det inte är aktuellt med reformer från dess sida vad gäller demokrati och mänskliga rättigheter. Den kubanska regeringen är också tydlig med att det inte pågår någon reformprocess när det gäller just demokrati och frihet. Då undrar jag var man ser någon sorts förskjutning i positiv riktning.
Av svaret från utrikesministern framgår också att det är en tydlig målsättning från EU:s sida att påverka Kuba i riktning mot demokratisk utveckling. I slutet säger hon att "EU fortsätter att ställa krav på Kuba när det gäller demokrati och mänskliga rättigheter". Men varken EU eller Sverige har egentligen någon exakt, tydlig målsättning vad gäller demokrati eller ställer några konkreta sådana krav.
Bistånd, handel och annat fortsätter alldeles oavsett hur många som slängs i fängelse. Det blir liksom inga repressalier mot landet på det sättet. Också i EU-avtalet kan man notera en avsaknad av tydliga, specifika krav på Kuba att bättra sig på denna front.
Det är en analys som väldigt många frihetskämpar och demokratiaktivister på Kuba instämmer i.
Birgitta Ohlsson (L):
Det finns nog ingen i denna kammare som tackar nej till dialog. Men man måste alltid ställa sig frågan: Dialog på vems villkor? Detta har ju varit en process som har handlat mycket om dialog just utifrån den kubanska diktaturens villkor. Vi ska komma ihåg att den kubanska demokratirörelsen aldrig var med i förhandlingarna om avtalet och inte heller fick vara en stark referenspart.
Inga oberoende kubanska journalister fick delta vid presskonferens med mera. Processen var väldigt sluten. Man kan fråga sig: På vems villkor och på vilket sätt dialogen har skett? I mycket är det utifrån en av världens mest kompakta diktaturer, som också råkar vara av kommunistisk art. Detta tror jag att man ska betona. Vi kan också konstatera vad som har hänt under de senaste åren.
Många av de mest framträdande människorättsorganisationerna har försvunnit från landet när nästan alla ledande personer har tvingats gå i exil, till exempel Cubalex och Hablemos Press. Inte minst har många av de starka och modiga kvinnor som ledde Damas de Blanco och deras olika allierade lämnat landet.
Många av dem som skulle ha kunnat vara förändrande och positiva krafter för kvinnors frihet, för demokrati och för mänskliga rättigheter är inte kvar längre. För den kommunistiska diktaturen har det i mycket varit en vinn-vinn-situation. Regeringen har vunnit två stora avtal: ett med EU som kommer nu, och sedan tidigare har man ett med USA.
Enskilda länder söker sig närmare, men man har inte behövt rucka på sitt eget maktinnehav eller låta demokratiska röster fritt säga sitt, vilket gör mig väldigt bekymrad. Detta gör att vi liberaler menar att det här avtalet inte kommer att skapa en starkare demokratisk relation till Kuba.
Rosita Runegrund (KD):
Först vill jag tacka för svaret, som jag tycker är mycket bra. Vi skulle kunna göra interpellationsdebatten väldigt kort genom att jag sade att jag håller med i alla stycken. Men så lätt slipper biståndsministern inte undan.
Det jag lärt mig under åren i riksdagen, sedan jag första gången talade om hiv/aids och hiv/aids-prevention, är nämligen att avståndet mellan retorik och handling är stort i regeringens politik.
Bekämpandet av epidemin kräver strategier, medicin, förebyggande åtgärder, satsningar på reproduktiv hälsa, vård och på att förändra attityder - precis det som biståndsministern sagt. Tala klarspråk med utvecklingspartner, säger Carin Jämtin. Det kom ett TT-meddelande, jag tror att det var i går, om de valfrågor som nu är aktuella i Namibia.
På den tiden jag bodde i Angola förberedde sig SWAPO för ett övertagande av landet. Jag vill påstå att Socialdemokraterna och den svenska regeringen haft möjligheter till nära samtal och därmed också många möjligheter att påverka situationen i Namibia.
Även om man nu har kontakter med oppositionspartierna där finns det inget parti som lyfter fram frågan om hiv/aids i valrörelsen, trots att 25 % av de sexuellt aktiva är smittade. Att dödligheten inte är lika stor i Namibia som i många andra länder beror kanske på att fattigdomen inte är lika utbredd där.
Jag vill fråga Carin Jämtin: Hur klart har Göran Persson uttryckt sig?
Det är bra att regeringen tillsatt en hiv/aids-ambassadör, men är det så - precis som i jämställdhetsfrågan - att han delegerat ansvaret och inte tar sitt fulla ansvar som statsminister genom att tala klarspråk med dem som regerar i Namibia och de andra länderna? Det bekymrar mig verkligen.
Jag tycker att vi i Sverige ibland är rädda för att i olika sammanhang tala öppet om detta. Här måste vi lägga undan allt det som rör rätt och fel. Det gäller för oss att tillsammans arbeta för att förebygga. Vi vet att katastrofen kommer. Det vi nu kan göra är att mildra följderna av den.
Procentsatser har biståndsministern också talat om i interpellationssvaret som en kommentar till att jag säger att vi arbetar för 10 %. 12-13 % av det totala biståndet går i dag till de multilaterala UNAIDS, UNHCR och andra när det gäller socialt och ekonomiskt bistånd.
Det är inte svårt att säga att minst 10 % ska gå till det som vi menar med hiv/aids, men i dag är det jättesvårt att få reda på hur mycket av Sidas budget som går till hiv/aids-preventionen. Är det 2 %, 3 % eller 4 %? Jag vill ha svar på det.
Rosita Runegrund (KD):
Det är väldigt trevligt att biståndsministern står kvar här vid podiet när vi har interpellationsdebatten. Det har jag inte varit med om tidigare. Det tycker jag är väldigt trevligt. Jag ska fatta mig kort. Vi har inga åtskiljande åsikter. Det ser vi på det svar vi har fått. Det gäller kopplingen mellan retorik och handling.
Jag har stora förhoppningar på dig, Carin, att du ska följa upp det som sägs både i propositionen och i det som jag har fått till svar här.
Det är viktigt att vi i denna kammare lyfter upp frågan gång på gång, precis som Ewa Björling sade tidigare, och tydliggör sambandet mellan den retorik som används här och det handlande som sker ute i världen.
Det gläder mig att Carin Jämtin också vill samarbeta med olika institutioner både multilateralt men också med kyrkor. Jag vill ställa en fråga, om jag nu hinner få något svar. Det finns mycket stigmatisering och mycket tal om vad som är rätt och vad som är fel.
Det handlar om att använda kondom eller inte och avhållsamhet eller inte. Vi måste ha med alla delar när vi diskuterar hiv/aids-preventionen. Min fråga till Carin Jämtin är: Är ministern beredd att på ett mycket radikalt sätt ta med kyrkorna i denna hiv/aids-prevention? Jag var på den internationella hiv/aids-dagen nere i Moçambique den 1 december förra året.
Där ställer kyrkans ledare upp och säger: Vi måste ta vårt ansvar. Hur följer regeringen upp det när det finns ledare inom kyrkan som vill göra detta? Följer man upp det och stöttar dessa kyrkans ledare? Vill man använda just den infrastruktur som ändå finns i dag i de olika länderna?
Rosita Runegrund (KD):
Jag vill också rikta ett tack till Tasso Stafilidis för interpellationen. Jag vill börja där Alf Svensson slutade, nämligen till exempel turistgymnasium. För några veckor sedan besökte jag turistgymnasiet på Tjörn.
Jag hade lektioner för de elever som utbildas i turism, både nationellt och internationellt. Behovet av information var enormt. Under den lektionstimmen hade man kunnat höra en knappnål falla.
Dessa ungdomar sökte information och ville veta mer om hur de skulle kunna vara ett stöd i att få ut informationen om vad barnsexturism egentligen innebär. För tio år sedan stod Sverige som värd för den stora kongressen.
Vad har Sverige gjort när det gäller barnsexturism? Jag har i olika motioner sedan 1999 tagit upp frågan om barnsexhandel, barnsexturism och sexuell exploatering av barn. År 2000 väckte vi en kommittémotion där vi efterlyste konkreta insatser när det gäller informationskampanjer.
Vi efterlyste också strategier för internationellt samarbete. Jag tycker att det svar, fru talman, som Ulrica Messing gav till Tasso Stafilidis är det mest fega svar jag har hört ett statsråd lämna i en så stor och viktig fråga.
Under tio år, sedan den stora kongressen, har Sverige haft ansvaret. I uppdateringen av den nationella handlingsplanen från 2001 nämns inte ordet barnsexturism, trots att det fanns med i intentionerna till världskongressen. Jag vill stryka under precis de frågor som Alf och Tasso har ställt.
Jag reagerar på den feghet som framgick i svaret. Jag vill veta vad regeringen vill göra när det gäller EU-samarbetet. Jag vill också veta hur man tänker stödja Ecpat och vad man har gjort när det gäller att stödja Ecpat som organisation.
Jag kan läsa i handlingsplanen hur mycket pengar som har delats ut till olika organisationer, men jag kan inte utläsa vad den svenska regeringen konkret har gjort i frågan om barnsexturism. Där vill jag ha ett klart svar av Ulrica Messing.
Rosita Runegrund (KD):
Jag tyckte att Per Svedberg på ett mycket föredömligt sätt kortade ned sitt anförande. Det tänker jag också göra. Jag yrkar bifall till utlåtandet. Jag ska berätta en liten historia. Jag arbetade utomlands för många år sedan och var väldigt mager när jag kom hem efter ett år och hade haft en diet bestående av ris och fisk.
När jag kom hem till Sverige kunde jag välja en helt annan kost och gick upp ett antal kilo. När jag kom ned till Afrika igen klappade de med händerna och sade: Vad vacker du är. Det är den inställning som man har till feta människor. I dag vet vi att hälsan spelar roll och att kunskaperna har ökat.
Jag ska ta upp några saker som jag tycker är viktiga. Vetskapen hos folk i allmänhet om farorna med kraftig övervikt har ökat, och alltfler av oss inser sambandet mellan fetma å ena sidan och dålig mat och för lite fysisk aktivitet å andra sidan. Vi vet att detta är en helt nödvändig kunskap.
Men de rapporter som har kommit under den senaste tiden visar att samtidigt som kunskapen ökar och fler personer är medlemmar i så kallade fitness -center verkar det som att konsumtionen av osund snabbmat, läsk, chips och godis, alkohol och droger ökar. Det är inte lätt att förstå hur utvecklingen av dessa saker kan gå parallellt. Det tror jag är viktigt att man tar med.
En annan del som jag vill lyfta fram är att politiken inte kan ta över det individuella ansvaret. Det framkommer väldigt tydligt i betänkandet när det gäller människors vikt och kostvanor.
Men jag tror att man genom ett engagemang från det politiska hållet och med den folkhälsoproposition som snart kommer och som kommer att vara välkommen får försöka hitta verktyg för att komma åt problemen och skapa en bättre situation där negativa trender kan brytas. Politiker har trots allt varit med och fattat beslut om märkning av produkter och medgivit skatteförmåner för fysisk aktivitet som arbetsgivare betalar.
Det i sig skapar en medvetenhet. Men politiken kan inte ta över enskilda människors ansvar och beslut, utan politiken ska stödja när det gäller kloka beslut. Barbro Westerholm tog upp den väldigt viktiga frågan om de äldre och undernäring.
Per Svedberg och jag var i somras i Almedalen och debatterade de här frågorna. Helt lätt är inte detta. Vad är människans ansvar, och vad kan politiken göra? I de undersökningar som i dag föreligger är familjen en väldigt viktig del när det gäller att kunna lära barn och unga att från början äta rätt.
Vi tror att stödet till föräldrar - det gäller i synnerhet i socialt utsatta bostadsområden - är oerhört viktigt. Här kan också familjecentraler utgöra en viktig del. Herr talman! Det här var väldigt kort lite grann från det anförande som jag hade tänkt hålla.
Det är viktigt att vi just framhåller vikten av att länder lär av varandra men att det är de nationella planerna som gäller.
Christer Nylander (L):
Det har framgått att utbildningsministern inte gillar Folkpartiets politik. Det var inte särskilt oväntat. Men det vore nog nyttigt att se på den egna politiken också och våga vara självkritisk. Man kan inte som utbildningsminister vara nöjd med hur det ser ut, hoppas jag, när det gäller utvecklingen av likvärdigheten. Vi kan se på andelen elever som missar kunskapsmålen. Om man vill ha en likvärdig skola kan man inte vara nöjd med att det i den ena kommunen är 8 % och att det några mil bort är 45 %.
Vi kan se på meritvärdesskillnaden mellan olika kommuner. Om man vill ha en likvärdig skola kan man inte vara nöjd som utbildningsminister om det genomsnittliga meritvärdet är 227 i den ena kommunen och 181 i den andra och att detta består år efter år. Jag vill också gärna ha svar på vad som händer med de 2,6 miljarderna. Hur kommer skolan att utvecklas under hösten och nästa år? Visst ger regeringen pengar till kommunerna. Man slår ofta på trumman när man ger med ena handen men samtidigt tar tillbaka med den andra.
Stärker indragningen av 2,6 miljarder från kommunerna skolan? Stärker den möjligheten att nå målet om en likvärdig utbildning? Eller är det så att de kommuner som har det svårast i dag kommer att få det ännu kärvare när det gäller att se till att de elever som bor där, som råkar ha blivit födda där, får en chans att nå upp till kunskapsmålen?
Christer Nylander (L):
Först och främst vill jag säga att det kändes ödmjukt när Louise Malmström tillstod att det inte bara var regeringens förskolepolitik som gjorde att det ser bra ut i många förskolor. Det kändes bra att få höra det. Louise sade också att stora grupper är ett allvarligt kvalitetsproblem. Jag har gått in och tittat på er hemsida. I valrörelsen lovade Socialdemokraterna att man skulle införa maximalt 15 barn per grupp. Nu backar man från det.
Nu är man nöjd om det åtminstone inte blir värre. Jag vill fråga Louise Malmström om hon kan garantera att vi om två år inte har några grupper där barn går tillsammans med 25-26 andra kompisar. Sofia Larsen ställde tidigare en fråga om etableringsfriheten och valfriheten som jag vill följa upp. Jag tyckte inte att hon fick ett riktigt tydligt svar. Om man inte vill kommentera en enskild kommuns agerande kan man åtminstone tala i mer generella termer.
Vad är det för fel på etableringsfrihet också när det gäller förskolor?
Christer Nylander (L):
Det här är inget stort problem. Men det finns en del områden där det inte är särskilt stora problem och där riksdagen ändå har blandat sig i. Så varför inte just detta? Om man inte har några problem med att ge lika förutsättningar och om man inte ser något problem med konkurrens mellan det offentliga och det privata, vad är det då som finns kvar när det gäller att säga stopp för etableringsfriheten?
Om man inte tycker att det är något bekymmer att det finns fristående förskolor och om man inte tycker att det är något problem att de fristående konkurrerar med de offentliga, varför är det då ett stopp för etableringsfrihet? Vi såg här hur ett vallöfte förvandlades till ett hopp. Jag hoppas att kommunerna kommer att använda pengarna till att minska barngrupperna i de grupper som är allra värst. Det finns ju barngrupper som är väldigt stora.
De har 26-27 barn. Det finns ingenting i det förslag som läggs fram i dag som gör att barn ska slippa gå i så stora grupper. Man kan använda pengarna till att undvika försämringar eller till att bibehålla status quo. Men det finns ingenting som tvingar fram en situation där barn slipper gå i så stora grupper.
Om jag och Louise Malmström är överens om att de stora barngrupperna är det största bekymret i förskolan i dag, om det innebär att fler barn har särskilda behov, om det innebär att fler barn får dålig hörsel och så vidare, varför har man då inte beredskap för ännu tuffare krav så att man ser till att barn slipper gå i så stora grupper?
Christer Nylander (L):
Jag vill börja med att tacka för de ödmjuka fria funderingar som Lennart Gustavsson hade i sin avslutning. Jag och Lennart Gustavsson tillhör partier som länge och intensivt drivit jämställdhetsfrågor. Vi är också de enda männen i den här debatten lade jag märke till när jag läste talarlistan. Jag funderar lite grann på vad det kan bero på. Jag vet inte hur herr talman hade agerat eller funderat om han hade lagt märke till att endast 2 % av riksdagsledamöterna var män, det vill säga 7 riksdagsledamöter av 349.
Så är läget i förskolan. Det är bara 2 % av förskolans personal som är män. Jag tycker att det är bekymmersamt, och även att jämställdheten inte får ett tillräckligt tydligt genomslag i verksamheten. Lennart Gustavsson sade någon mening om jämställdhet i sitt anförande.
Jag skulle gärna vilja att han lite grann utvecklar vänstermajoritetens reaktion på det delbetänkande från Jämställdhetsdelegationen som lämnades förra veckan.
Christer Nylander (L):
Jag har inte heller läst hela betänkandet men åtminstone delar av det. En intressant aspekt i detta är att när män kommer in i förskolan blir de ansvariga för slöjdverksamheten eller andra typiskt manliga verksamheter som finns. Jag delar Lennart Gustavssons syn att lönenivån är helt avgörande. Jag tror att statusen hos förskolläraryrket måste öka för att också fler män ska söka sig dit. Tyvärr fungerar samhället så.
Men även om Lennart Gustavsson inte har läst betänkandet har han åtminstone läst propositionen. Låt mig precisera frågan lite mer och fråga: Vad finns det i den här propositionen som gör att fler män söker sig till förskolan som förskollärare? Vad är det i den här propositionen som gör att vi får en mer jämställd förskola?
Christer Nylander (L):
Lena Hallengren sade att hon längtar efter att få se hur den borgerliga förskolepolitiken blir efter en valseger 2006. Jag kan avslöja att det gör jag också. Vi får hålla oss till dess. Jag har bara en väldigt kort och enkel fråga till statsrådet. Folkpartiet föreslår i en reservation att ett nytt långsiktigt mål i förskolepolitiken för att stärka kvaliteten i förskolan skulle vara att två tredjedelar av personalen i förskolan ska vara förskollärare.
Jag tänkte bara höra hur statsrådet rekommenderar socialdemokraterna i riksdagen att rösta i den frågan.
Christer Nylander (L):
Jag vill börja med att säga att jag tycker att det är synd att Sverker Thorén inte har fått svar på sin fråga om hur vi ser på den framtida demokratiska förankringen av vägsatsningar. Jag tycker att agerandet i den här frågan väcker frågan om hur ansvaret för infrastrukturen ska se ut i framtiden. Jag vet att det ligger ett brev på ministerns bord där man föreslår att Ansvarsutredningen ska få i uppdrag att fundera också på denna fråga. Man kanske inte ska låta regionerna ta större ansvar och fatta mer beslut när det gäller infrastruktursatsningar.
I E 22-frågan skulle det ge ett helt annat resultat än när regeringen har det. Ulrica Messing sade att vi befinner oss i en lågkonjunktur. Problemet är att när regeringen pratar i andra sammanhang är det en lysande ekonomi i Sverige just nu. Då borde det faktiskt finnas en hel del pengar att satsa. Hur ska det se ut i framtiden när vi verkligen befinner oss i en lågkonjunktur? Ska man då satsa ännu mindre på viktiga infrastrukturåtgärder? Jag tycker att detta är en jätteviktig debatt.
Den handlar om hur vi bygger ett starkare Sverige, ett Sverige som har mer möjlighet till tillväxt. Vi måste ta vara på de regioner som har tillväxtförutsättningar. Vi vet att Skåne är en sådan. Vi vet också att om man länkar samman Öresundsregionen, Skåne, Blekinge och Kalmar, får vi en stark sydostsvensk region som kan se till att hela Sverige har råd att satsa pengar på sådant som vi tycker är viktigt.
Jag skulle avslutningsvis i debatten också vilja välkomna Ulrica Messing till Skåne för en diskussion om E 22:ans framtid. Jag har varit på massor av möten om E 22:an. Adelsbo har varit på några av dem, och han har inte varit på andra. Jag tänker inte använda det i debatten. Men jag skulle vilja välkomna statsrådet att komma ned och diskutera detta. Men gör då alla här en tjänst och börja resan i Kalmar. Ta bilen längs hela E 22:an, ned till Lund, Malmö eller Kristianstad, beroende på var mötet ska vara.
Då har statsrådet riktigt bra förutsättningar att fatta ett klokt beslut om att snabbt bygga ut E 22:an.