KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulf Kristersson (M):
Jag tror att vi i grund och botten är överens om att det behövs en kombination av olika former för kontakt och att vi går i en riktning där telefonin och nätet kan fylla flera av de funktioner som förr enbart personliga möten kunde fylla. Däri tror jag att vi är ganska överens och att vi når människor på de sätt som de själva tycker är bäst. Det utesluter inte på något sätt det personliga mötet. Det gäller bara att se till att rätt saker kommer i rätt form.
Det gäller förstås dessutom att ha rätt resurser för allt detta. Inget är lättare än att kräva att vi ska ha ett fysiskt kontor i varenda stadsdel i varje kommun i hela Sverige. En annan sak är att tycka att det är värt de pengar som det skulle kosta. Här tycker jag att Miljöpartiet ska fundera över relationen mellan åsikt och budget. Statskontoret har precis det uppdrag som vi diskuterar.
De ska återkomma inte bara om Försäkringskassan utan om den samlade statliga servicen till medborgarna. Statens ena hand måste rimligen veta vad statens andra hand gör. Här var vi tydliga, och regeringen och riksdag hade exakt samma uppfattning i frågan. Statskontoret ska återkomma med en bild av hur det samlade serviceutbudet ska se ut och hur vi bäst hjälper medborgarna. Har man sagt detta måste man vara lite noga med de byråkratiska begreppen.
Det är servicekontoren, som är en formaliserad samverkan mellan Försäkringskassan, Skatteverket och Pensionsmyndigheten, som inte i förtid får läggas ned eller urholkas till följd av Försäkringskassans ensidiga beslut. Vårt beslut är mycket tydligt, och jag har inga indikationer på att Försäkringskassan inte följer det.
De gamla lokalkontoren, den kontorsstruktur som fanns i länskassorna, har lagts ned kontinuerligt och bland annat övergått i servicekontor. Varken regeringen eller, såvitt jag vet, utskotten har haft några explicita synpunkter på hur Försäkringskassan ska organisera sitt eget kontorsnät. Det har inte heller varit avsikten. Det finns inget skäl att misstänkliggöra Försäkringskassan för att kringgå de tydliga beslut som är fattade.
Tvärtom anstränger de sig för att hjälpa till i Statskontorets arbete att återkomma med en samlad bild av hur vi bäst hjälper medborgarna också i den digitala tidseran.
Ulf Kristersson (M):
Vissa saker ska kunna skötas digitalt. Man ska kunna nå rätt information, fylla i rätt blankett och kanske skicka in saker via nätet. Vissa saker ska kunna göras per telefon om det krävs förklaringar vid ett samtal. Vissa saker ska kunna göras vid fysiska möten där man träffas och ser varandra i ögonen. Allt har sin giltighet.
Både tekniken och människors förväntan när det gäller vad man kan göra själv utvecklas. Riksdagen bör inte skriva i sten hur mötet mellan myndigheter och människor ska ske.
Jag tror att svenska myndigheter är hyggligt välkända runt om i världen för ett väsentligt mått av kundanpassning, en vilja att vara i framkant och anpassa sig och inte vara orimligt byråkratiska och svårkommunicerade. Det är en styrka i den svenska myndighetstraditionen. Det bygger på en vilja att snabbt ta till ny teknik och vara effektiv. Man ställer minst lika stora krav på myndigheter som på privata företag.
Detta är många länder avundsjuka på när de tittar på hur svenska myndigheter fungerar. Om vi blickar framåt utan att föregripa den pågående utredningen kan man fråga sig om det verkligen bara är den statliga servicen som då och då kan kräva fysiska samtal. Är det självklart att det gäller just Pensionsmyndigheten, Försäkringskassan och skattemyndigheten?
Man kan väl tänka sig att det också gäller Arbetsförmedlingen och kommunala och landstingskommunala myndigheter som har blanketter som kräver förklaringar vid samtal. För de allra flesta människor är ju inte den organiserade staten väsensskild från det man möter hos en kommun.
Jag tycker att vi ska tänka större och friare, men med en grundläggande respekt för att det fortfarande finns ett minskande men legitimt behov av att ibland träffas och se varandra i ögonen. Det finns nu 61 serviceplatser där man bara lämnar ut blanketter. Vecka 49 år 2011 gjorde man en mätning.
Varje serviceplats hade mellan 0 och 19 besök. Varje blankett eller besök kostar i snitt 2 000 kronor. Man behöver inte ha obegränsat med pengar för att tycka att det finns bättre sätt att spendera 2 000 kronor på en enskild persons besök än att ha kvar serviceplatser som allt färre använder till allt högre kostnad.
Ulf Kristersson (M):
Tomas Eneroth har frågat mig om jag anser att det är ett problem att tiotusentals människor blir utförsäkrade och om jag avser att vidta några åtgärder. En av de viktigaste frågorna för regeringen när den tillträdde i oktober 2006 var att minska det omfattande utanförskapet från arbetsmarknaden som till stor del bestod av sjukfrånvaro. Regeringen har under föregående mandatperiod genomfört en rad åtgärder som syftar till återgång i arbete.
Åtgärderna har stor bredd och omfattar såväl ändringar som rör regelverket för sjukskrivningsprocessen, exempelvis tidsgränser för bedömning av arbetsförmåga, som nya samverkans- och stödåtgärder för att underlätta för sjukskrivna att komma tillbaka i arbete. Sjukförsäkringsreformen har gett resultat. Sjukskrivningsprocessen har blivit mer aktiv. Färre individer blir sjukskrivna och sjukperioderna har blivit kortare. Regeringen anser att begränsningen av hur länge en sjukskrivning ska kunna pågå är en viktig del av denna reform.
Före reformen var det inte ovanligt med sjukskrivningar som pågick fem till tio år och även betydligt längre än så. Det har visat sig vara i det närmaste omöjligt att komma tillbaka till arbetslivet efter långa, passiva sjukskrivningar. Därför är det viktigt att se till att arbetslivsinriktad rehabilitering så tidigt som möjligt sätts in där det behövs. Undantag från tidsgränserna finns vid allvarliga sjukdomar, arbetsskada och ytterligare ett antal situationer.
I budgetpropositionen föreslår regeringen att Försäkringskassan ska - efter en individuell bedömning - kunna betala ut sjukpenning utöver två och ett halvt års tid i sjukskrivning i fler situationer än med dagens regler. Vidare införs en sjukpenning i särskilda fall och ett boendetillägg för de personer som har haft tidsbegränsad sjukersättning och är för sjuka för arbete eller arbetslivsinriktad rehabilitering.
Dessa nya förmåner har betydelse för dem som saknar sjukpenninggrundande inkomst, det vill säga nollklassade, och för dem som har en låg sjukpenninggrundande inkomst. Genom de nya förmånerna kommer dessa personer att kunna få en ersättning motsvarande vad de hade tidigare. I budgetpropositionen finns också förslag om en omfattande satsning på arbetslivsinriktad rehabilitering.
De förändringar som regeringen har föreslagit syftar till att säkerställa att den som är svårt sjuk och inte kan arbeta ska kunna få ersättning samtidigt som sjukförsäkringen ska ge drivkrafter och stöd för återgång i arbete. En väl fungerande sjukförsäkring bygger på en balans mellan drivkrafter och stöd för individen. Den sjukförsäkring som vi hade på slutet av 1990-talet visar vad som händer när denna balans inte finns.
Ulf Kristersson (M):
Det finns ett antal långa linjer som vi också har en arena för att diskutera i den parlamentariska Socialförsäkringsutredningen. Där ligger sådana frågor som: Hur långt ska vi sträcka oss in på arbetsmarknaden för att ta ansvar för socialförsäkringarna? Hur självständiga ska de vara? Hur mycket ska de tillåtas att påverka offentliga budgetar? Jag tycker att detta är intressanta diskussioner där jag tror att vi alla har goda skäl att föra långsiktiga samtal.
Men det är inte riktigt det som är den akuta frågan här och nu.
Jag tycker att frågan kokar ned till den helt fundamentala kärnfrågan: Är det bättre att 14 000 personer stannar kvar och har sjukpenning hur länge som helst än att människor kommer tillbaka till arbete, till arbetsmarknadsprogram eller till och med till vanlig arbetslöshet med förmåga att ta ett arbete?
Om man småler och säger att detta är sämre menar man att parkering av människor i de sociala skyddssystemen när de skulle kunna försörja sig själva är en bättre lösning. Det är det vi alltid har misstänkt er för. Vi tycker precis tvärtom.
Ulf Kristersson (M):
Lars Mejern Larsson har frågat mig hur jag avser att ta initiativ för att förbättra timvikariers utsatta situation. Den grundläggande principen i sjukförsäkringen är att försäkringen ger skydd när individen på grund av sjukdom inte kan arbeta. Sedan länge gäller dock att för den som är anställd prövas arbetsförmågan inledningsvis endast i förhållande till det vanliga arbetet. I dessa fall finns även ett arbetsgivaransvar för arbetsanpassning och rehabilitering.
Reglerna är desamma oavsett om det rör sig om en fast eller en tidsbegränsad anställning. Det problem som frågan nu gäller är de anställningar som är av mycket kortvarig natur och där det inte finns något arbetsgivaransvar för arbetsanpassning och rehabilitering.
Den parlamentariska Kommittén om hållbara försäkringar vid sjukdom och arbetslöshet, som oftast kallas Parlamentariska socialförsäkringsutredningen, har till uppgift att se över sjuk- och arbetslöshetsförsäkringarna mot bakgrund av att arbetsmarknaden har ändrat karaktär sedan dessa försäkringars tillkomst.
Ulf Kristersson (M):
Jag tror att vi egentligen talar om två olika saker. Man gör inte någon principiell skillnad mellan fast anställda och visstidsanställda. Så länge en person har en anställning på företaget iakttar Försäkringskassan tydlig rättvisa mellan olika människor, det vill säga att det finns ett ansvar hos arbetsgivaren. Personen prövas mot det egna arbetet och inte mot andra arbeten. Men om en person inte har ett arbete framåt i tiden är det klart att han eller hon prövas mot en bredare arbetsmarknad. Så har det alltid varit.
Jag är lite fascinerad över att jag allt oftare möter socialdemokrater här i kammaren som invänder mot hela grunden i den svenska välfärdsmodellen och tror att man med några enkla pennstreck kan göra om allt detta som har fungerat relativt väl, det vill säga generösa system när man inte kan arbeta men betydande fokus på att människor som kan arbeta ska arbeta. Jag tycker att det är lite oroväckande att ni så ofta antyder att ni är emot denna grundtanke.
Den andra frågan som inte nämns men som är lite av samma andas barn är vad man ska få ersättning för om man är sjuk. Då väcks den principiellt viktiga frågan om du har en försäkrad inkomst som du får genom att ha arbetat, det vill säga den inkomst som du har haft och som du därmed försäkrar, som en försäkringsavgift. Det är den som du får sjukpenning för.
Eller är det det som vi har som huvudspår i dag i Sverige, att det är den inkomst som du skulle ha fått som du försäkrar, den som du inte får för att du är sjuk? Den är försäkrad. Om du då inte har ett arbete framåt och därmed inte kan visa att du skulle ha haft en inkomst, då blir det svårare att beräkna vilken sjukpenning du skulle få.
Det väcker den principiellt viktiga frågan: Ska vi blicka framåt och ersätta, ge i sjukpenning, de pengar som du inte längre får därför att du är sjuk, eller ska vi blicka bakåt och titta på de pengar du så att säga har tjänat in och som därmed är försäkrade - pengar som din sjukpenning byggs på? Denna principiellt viktiga fråga sitter man också just nu med i den parlamentariska socialförsäkringsutredningen.
Det låter enkelt, men frågan är oändligt komplicerad när det kommer till dess konsekvenser - vilka som gynnas och vilka som missgynnas eller vilka principer vi ska ha i den svenska socialförsäkringen. Jag tycker att det mycket väl är värt att diskutera detta. Jag utesluter inte alls stora förändringar i detta, men det är ett komplicerat bygge. Man ska nog grunda sina reformer på lite mer genomtänkta analyser i stället för att bara läsa om ett exempel i tidningen och komma fram till att regeringen ingenting vill.
Ulf Kristersson (M):
För den enskilde finns det väldigt starka skäl att vilja bli fastanställd - mycket lätt insedda skäl. Det finns också starka och viktiga regleringar som gör att man inte ska kunna missbruka här - att människor i praktiken är fastanställda men arbetsgivaren undviker att ta det ansvar som en fast anställning skulle ge.
Av samma anledning finns det skäl för arbetsgivare att vara varsamma med att fastanställa om man inte vet att det finns behov av en fast anställning. Ibland är skälen alldeles uppenbara och helt legitima. Ett sommaröppet kafé med uteservering kan vara ett uppenbart skäl att inte ha fast anställda. En förskola som i första hand vill rekrytera svårfunna förskollärare kan ha starka skäl att inte fastanställa annan personal i väntan på förskollärare.
Det finns mycket legitima skäl för detta. Det är också mycket legitimt att människor tar arbeten, tar jobbchanser, inte sällan i väntan på att senare få en fast anställning därför att det är meriterande och ger intäkter. Så har arbetsmarknaden alltid fungerat i Sverige. Allt detta är bra. Det fanns en tid då ni tyckte att det var viktigt att människor tog de jobb som fanns inom viktiga begränsningar, inom viktiga lagar och regler som inte skulle missbrukas.
Numera antyder ni alltid att det nästan är synd att människor över huvud taget arbetar. Man kan inte resonera som att detta inte har någon betydelse, att det inte påverkar. Om du har en anställning eller inte har en anställning har betydelse av just de skäl jag nyss nämnt. Det får påverkan till exempel på beräknad inkomst om du anses vara arbetslös eller om du har en fast anställning att efter en sjukdomsperiod komma tillbaka till.
Detta ska inte diskriminera människor som har tidsbegränsade anställningar. Men det är klart att man då också måste titta på andra arbeten än den arbetsplats som arbetsgivaren inte har ett formellt ansvar att anpassa eftersom du inte har en fast anställning. Detta är grundläggande spelregler på den svenska arbetsmarknaden som i grund och botten fungerar väl.
Finns det skäl att till följd av en rörligare arbetsmarknad göra förändringar ska det absolut inte skyggas för dem, men de ska beredas precis så som vi gör i Sverige - genom en ordentlig offentlig utredning och därefter genomtänkta förslag.
Ulf Kristersson (M):
I dag är ungefär hälften så många sjukskrivna ungefär hälften så länge som när det var som värst i Sverige. Det är massor av människor som i dag är tillbaka på jobbet, det är färre människor som är långtidssjukskrivna och det är fler som står på egna ben och tjänar egna pengar - inte för att det varje dag är kul och enkelt, inte för att varje dag är rosig och inte för att man varje dag tycker att jobbet är det bästa man gör utan för att det i grund och botten är så man bygger sin egen välfärd och den gemensamma välfärden.
Det finns inga genvägar. Jag är den första att ha stor respekt för människor som har det tufft på jobbet, men jag är också övertygad om att det inte vore bättre om de inte var på jobbet och efter förmåga bidrog till egen försörjning och samhällets bästa. Så enkel är min uppfattning.
Ulf Kristersson (M):
Jag tycker att vi flera gånger riktigt detaljerat har redogjort för den här frågan tidigare, men jag ska gärna göra det igen. Processen var sådan att socialförsäkringsutskottet begärde ett yttrande från finansutskottet, som i sin tur begärde underlag från Finansdepartementet, som i sin tur begärde underlag från Socialdepartementet. Regeringen hade ett par dagar på sig att skissa på en kostnadskonsekvens i prövningen av ett nygammalt arbetsförmågebegrepp.
Där beskrevs att osäkerheten var mycket stor. Där beskrevs också att om avsikten var att väsentligt fler skulle förbli sjukskrivna väsentligt längre kan detta dessutom få stora ekonomiska konsekvenser. Därför beskrevs, med all den osäkerhet som den lilla tidsramen medgav, risken att det skulle öka kostnaderna ganska rejält.
Efter att detta har inkommit har Försäkringskassan dessutom analyserat vad de från sin horisont sett tror att enbart en isolerad ändring med en återgång till det gamla begreppet utan övriga förändringar skulle kosta. De har svårt att se att detta skulle få några stora konsekvenser.
Regeringen uttryckte flera gånger att vi inte trodde att detta skulle lösa några stora problem men följde naturligtvis riksdagens beslut och skrev en proposition om en återgång till det gamla begreppet. Precis där står vi nu. När detta har trätt i kraft kommer regeringen att ha några månader på sig att undersöka vilka konsekvenser detta sannolikt kommer att få under den tid detta begrepp ska användas.
Regeringen har varit tydlig hela tiden med att vi avser att lösa problemet varaktigt med ett bättre begrepp. Det finns också beskrivet hur det nu tas fram inom ramen för det nya arbetsförmågebedömningsverktyget. Osäkerheten är betydande. Vi kommer att göra den bästa prognos vi kan i den budget som läggs fram till hösten.
Ulf Kristersson (M):
Den siffran var högst osäker, vilket beskrevs redan den gång den gavs med den extremt korta tid som utskottet gav regeringen för att återkomma. Den frågan tycker jag är helt överspelad. Den stora frågan är inte denna. Den stora frågan är att regeringen valde att i en proposition på exakt det som riksdagen begärde påpeka tydligt att vi inte trodde att detta var en god och slutlig lösning på de problem som fanns i själva prövningen.
Men vi valde naturligtvis att följa riksdagens beslut. Därmed tycker jag att frågan får återstå, helt enkelt. Försäkringskassans bedömning är att en isolerad förändring enbart av arbetsförmågebegreppet inte kommer att leda till någon stor förändring. Om det är sant eller inte kommer prövning i verkligheten att visa. Vi kommer att ha ett antal månader på oss att undersöka vilka konsekvenser detta ser ut att få. Vi kommer att återkomma i budgetpropositionen med siffror som svarar mot denna analys.
Vi har i dag ingen anledning att göra någon annan bedömning än den som vi har gjort hittills. Vi har inte heller något skäl att tro något annat än att om avsikten var att väsentligt fler skulle vara sjukskrivna väsentligt längre får det stora konsekvenser också för ekonomin. Om avsikten inte är denna har jag svårt att förstå vad diskussionen handlar om. Under alla omständigheter har regeringen gjort det som riksdagen begärde av regeringen att göra. Därmed är frågan tämligen utagerad.
Ulf Kristersson (M):
Jag säger ingenting av detta. Jag bara konstaterar att riksdagen har beslutat om återgång till ett nygammalt begrepp och att regeringen har gjort precis det som riksdagen ville trots att regeringen inte bedömde att det var den bästa lösningen. Jag konstaterar att Försäkringskassan inte tror att detta i sig får några stora konsekvenser, och jag konstaterar att regeringens avsikt är att på sikt föra in ett bättre begrepp som bättre svarar mot de behov som finns i denna försäkring.
Ulf Kristersson (M):
Eva-Lena Jansson har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder för att motverka en privatisering av sjukförsäkringen. En av de viktigaste frågorna för regeringen när den tillträdde i oktober 2006 var att minska det omfattande utanförskapet från arbetsmarknaden som till stor del bestod av sjukfrånvaro. Den sjukförsäkringsreform som regeringen har genomfört syftar till att underlätta för sjukskrivna att kunna återgå i arbete.
Åtgärderna har stor bredd och omfattar såväl ändringar som rör regelverket för sjukskrivningsprocessen, exempelvis tidsgränser för bedömning av arbetsförmåga, som nya samverkans- och stödåtgärder för att underlätta för sjukskrivna att komma tillbaka i arbete. Sjukförsäkringsreformen har givit resultat. Färre individer blir sjukskrivna, och sjukperioderna har blivit kortare. Sjukskrivningsprocessen präglas numera av högre aktivitet, tidigare insatser och tydligare spelregler.
Jag delar Eva-Lena Janssons uppfattning att medborgarna ska känna tillit till den generella välfärden, där den allmänna sjukförsäkringen är en central del. En väl fungerande sjukförsäkring och sjukskrivningsprocess skapar förutsättningar för en sådan tillit. Tilläggsförsäkringar är ett komplement till det skydd som den allmänna sjukförsäkringen ger. Det finns dock inga belägg för att dessa kompletterande försäkringar har inneburit att tilliten till den allmänna försäkringen har minskat.
Ulf Kristersson (M):
Jag tycker att den finstämda retoriken rimmar lite illa med de konkreta förslagen. Alla förändringar i en socialförsäkring skapar ett mått av osäkerhet om vad som exakt gäller i dag. Det gäller alla lagstiftningsförändringar, inte minst i känsliga transfereringssystem. Det har jag stor respekt för. Sådant brukar lägga sig med tiden eftersom människor lär sig och vet vad de kan förvänta sig av regelverket.
Den gamla förväntansbilden, att väldigt många var sjukskriva väldigt länge och att många av dem som var sjukskrivna länge blev förtidspensionärer, håller på att förändras till en mycket rimligare syn där de allra flesta som kan arbeta också ska göra det. Jag förstår att interpellanten i allt väsentligt vill ha tillbaka tiden före sjukförsäkringsreformen. Men säg då det i klartext i stället! Säg att det var bättre förr!
Säg att du inte vill ha det som det är i dag utan att det var bättre när vi hade väldigt många fler i långa sjukskrivningar! Då kan vi ta den debatten. Det andra som jag förstår är att interpellanten inte gillar den svenska modellen med ett omfattande men inte gränslöst offentligt ansvar i socialförsäkringen och dessutom olika men mycket breda avtalsförsäkringar som gör att 90 procent av alla som arbetar har en genuin inkomstkoppling till sin egen sjukförsäkring.
Tycker man inte att det är bra står det en fritt att motionera om motsatsen, det vill säga att överta de avtalade försäkringarna helt i statlig regi. Men prata inte bara om det, utan gör det också och ta fram pengarna! Det är inte så imponerande att tro att systemskiftet går mellan 7,5 basbelopp, som det är i dag, och de 8 basbelopp som Socialdemokraterna hittills har motionerat om. Det står er fritt att göra den prioriteringen.
Ett halvt basbelopp innebär inte så stor systemförändring. Det är inte så mycket om man jämför med kraven på att man ska vara försäkrad upp till miljoninkomster. Men det står Socialdemokraterna fritt att även göra detta.
Om man inte vill det tror jag att man kan behålla en grundläggande idé om att den offentliga försäkringen täcker en stor andel av dem som arbetar med vanliga inkomster, att de avtalade försäkringarna blir viktigare för människor med högre inkomster och att detta är en rimlig modell som vi har hittat.
Beroende på budgetutrymme och beroende på hur man vill prioritera mellan välfärdstjänster och transfereringar kan man sedan diskutera om det är angeläget att öka det offentliga inkomstskyddet för höginkomsttagare eller om det är angelägnare att göra andra välfärdsinsatser.