KBLab/rixvox huggingface dataset:
Fredrik Olovsson (S):
Familjen känner naturligtvis ett behov av att omsätta samlingen till pengar eftersom de har andra behov; så är det. Det är då frågan hamnar på vårt bord. Tycker vi att det finns ett så stort värde i detta att vi är beredda att satsa också gemensamma resurser på denna del av vårt kulturarv? Jag kommer fram till att jag tycker att det är viktigt.
Jag var väldigt nöjd när kulturutskottet - där också kulturministern ingick på den tiden - slog fast att samlingen är så viktig att man rimligen inte kunde acceptera eller godta att den avvecklas innan det finns en långsiktigt tryggad lösning. Jag kan konstatera att någon sådan inte finns. Det finns förhoppningar om att samlingen på något sätt ska finnas kvar.
Men det finns absolut inga garantier för att så kommer att ske. Jag är mer rädd för att samlingen kommer att säljas på Sotheby ́s eller på något annat auktionshus och spridas. Det kommer då att läggas på de lastbilar som lämnar landet med viktiga kulturhistoriska föremål som säljs utomlands. Det är beklagligt att det blir på det sättet. Jag hade hoppats att regeringen var fortsatt intresserad av att kunna bidra till en lösning.
Men jag inser nu i och med kulturministerns svar att frågan för hennes del är avförd. Nu får vi hoppas att någon annan gör någonting, för från regeringens sida blir det inga pengar.
Fredrik Olovsson (S):
Det är bra om vi kan ha en samsyn i viktiga frågor - inte minst hur man hanterar en besvärlig finansiell kris. När finansministern hade gått igenom alla invändningar mot möjliga skatter lät det ganska positivt när det handlade om en aktivitetsskatt. Man kan möjligen fundera över varför Anders Borg inte har drivit den frågan i EU.
Det stämmer naturligtvis att det inte är den fråga som är uppe på dagordningen nu, men det är en lång process där man har möjlighet att komma med idéer och driva frågan på ett helt annat sätt än vad som har skett hittills. Alla förslag rymmer ju både fördelar och nackdelar. Det gäller också frågan om kapitaltäckning. Där överväger fördelarna, som jag ser det.
Det gäller naturligtvis en stabilitetsfond, där man också kan se övervältningsrisker på den avgift som tas ut. Även där överväger fördelarna, tycker jag. Det gäller också den finansiella sektorn.
Här finns metoder som man kan använda för att få ett större bidrag till offentliga finanser från en sektor som inte bara ställer till problem och oreda med jämna mellanrum utan som också är underbeskattad. Finansministern har ett litet problem med argumentationen när det gäller stabilitetsfonderna som han säger värnar skattebetalarnas pengar.
Det är inte bankerna som står för hela den avgiften. Medborgarna i Sverige har redan från början bidragit med en rejäl grundplåt.
I Riksrevisionens granskning av Stabilitetsfonden kan man läsa att när fonden är fullt utbyggd 2025 är det inte mer än hälften av pengarna som kommer från bankernas avgifter, utan det är den grundplåt som de svenska medborgarna har lagt in från början som är den övervägande delen och den avkastning som man beräknar.
Jag tycker dock att det är bra att finansministern öppnar för möjligheten att beskatta den här sektorn mer.
Fredrik Olovsson (S):
Min poäng med Stabilitetsfonden var snarast att det inte bara är bankerna som har betalat för den. I grunden har vi en stor finansiering från det allmänna. Alla medborgare har bidragit med en rejäl grundplåt. När finansministern i sitt svar skriver att detta är ett sätt att skydda skattebetalarnas pengar har han stoppat in en hel del av skattebetalarnas pengar redan från början. Det ska man inte glömma bort i denna diskussion om man ska vara riktigt korrekt och ärlig.
Man bör vara försiktig med att låsa sig vid olika former av tekniska lösningar om man vill komma åt olika problem. En finansiell transaktionsskatt kan naturligtvis vara intressant, och vi socialdemokrater har inte avvisat den idén, men vi är naturligtvis öppna för andra sätt att komma till rätta med de problem som finns.
Ett av dem är att de flesta stater, uppenbarligen också Sverige med tanke på de besparingar som jag kunde räkna upp tidigare, har problem att finansiera viktiga välfärdsområden och investeringar i det som kan bygga landet starkare i framtiden. Då blir det intressant att också kunna beskatta denna sektor som är underbeskattad. Då kan en aktivitetsskatt vara viktig. Jag har också studerat det danska exemplet och tycker att det är mycket intressant på många sätt.
Jag kan beklaga att frågan inte har drivits med större emfas tidigare i denna process, men jag är glad om finansministern kan tänka sig att lägga fram det som ett kompromissförslag inom EU-systemet så småningom när frågorna ställs på sin spets. Jag delar naturligtvis också uppfattningen att det inte är någonting som borde införas redan nästa år. Den budget som är framlagd av oss innehåller inte ett sådant förslag.
Detta ska naturligtvis tajmas så att alla de insatser som nu görs på detta område kan införas på ett så bra sätt som möjligt så att man inte får stora problem och obalanser på grund av politiska beslut. Det skulle vara djupt olyckligt. Men frågan är när finansministern tror att det kan vara rimligt att få se ett sådant här förslag i Sverige.
Fredrik Olovsson (S):
Tack, finansministern, för det engagerade svaret på de här viktiga frågorna! Hushållens skuldsättning lyfts regelbundet fram som ett hot eller i varje fall ett problem när det handlar om finansiell stabilitet i Sverige. Senast i går blev det närmast ett huvudtema när finansutskottet hade en utfrågning av riksbankscheferna Ingves och af Jochnick.
Att få till stånd en bättre amorteringskultur och att bankerna verkligen tar ansvar för att höga lån, framför allt över 75 procent, ska amorteras är naturligtvis viktigt för att minska riskerna. Det är också bra att det finns en riktning som handlar om insatser för att stärka den finansiella stabiliteten, både internationellt och i Sverige.
Ökade kapitalkrav på bankerna, golv för riskvikter på bolån och den stabilitetsfond som ju vi gemensamt och väldigt snabbt fick på plats mitt under finanskrisen är exempel på sådana åtgärder. Diskussionen om makrotillsynen kan sägas vara en annan.
Frågor med bäring på finansiell stabilitet är väldigt viktiga, inte minst eftersom konsekvenserna av finansiell instabilitet är så stora med kostnader i form av kraftigt ökad arbetslöshet, tappad tillväxt och förlorad välfärd. Därför är det viktigt att man är vaksam på det här området.
Förutom att vi under senare tid har haft en kraftig uppgång i hushållens skuldsättning och höga belåningsgrader ser vi också sedan ungefär 20 år tillbaka en beteendeförändring som handlar om att hushållen i allt större utsträckning ökar sin ränterisk. Man har gått från det som för mina föräldrars generation var ganska naturligt med fast ränta i fem år till att allt fler har rörlig ränta och därmed också en ökad risk.
Därför vill jag fokusera på den andra frågan i min interpellation till finansministern. Finansinspektionen lyfter i sin promemoria om riskvikter för svenska bolån som jag hänvisar till fram att risken för finansiell instabilitet kan minskas om man har väl utbyggda sociala skyddsnät.
Man lyfter också fram regeringens försämringar av trygghetssystemen som har inneburit dramatiska förändringar och försämringar av ersättningsnivåerna, att det är en risk ur finansiell synvinkel att hundratusentals människor har lämnat försäkringen och alltså helt saknar det skyddet och att det naturligtvis i förlängningen bidrar till behov av andra åtgärder som finansministern pekar på att vi måste ha fram.
Regeringen har alltså aktivt bidragit till att hushållens finansiella motståndskraft har försämrats i det här avseendet. Min fråga återfinns i interpellationen, och jag har inte fått något svar på den. Vilken analys av effekterna på den finansiella stabiliteten gjorde Finansdepartementet när man kraftigt försämrade arbetslöshetsförsäkringen?
Fredrik Olovsson (S):
I många länder har hushållen högre skuldsättning än i Sverige, säger Anders Borg. Det stämmer. Men i många andra länder som har den typen av skuldsättning som Sverige har har de också råkat in i allvarliga problem. Det finns naturligtvis skäl att vara uppmärksam. Jag håller med finansministern om vad han säger om betydelsen av finansiell stabilitet och hur den kan uppnås. Ett perspektiv i min interpellation har jag inte fått svar på.
Även i ett internationellt perspektiv är den kraftiga försämringen av löntagarnas trygghetsförsäkringar uppseendeväckande. Jag läste i underlagsrapporten till regeringens egen socialförsäkringsutredning en jämförelse av olika länder. Det är tydligt att vi sjunker rejält i rankningen av hur bra trygghetssystemen är.
Det innebär exempelvis att hårt arbetande människor i länder som Belgien, Tyskland, Nederländerna, Norge och Finland har ett väsentligt bättre försäkringsskydd än vad svenskar har. Regeringens politik är att människor i Sverige ska vara mer utsatta för kriser och lågkonjunktur än vad de är i exempelvis Belgien, Tyskland, Nederländerna, Norge och Finland. Det är den slutsats man får dra.
Vi har förstått att regeringens motiv till försämringarna - det framgår av interpellationen - är att finansministern tror att arbetslösheten blir högre än om hårt arbetande människor har ett sämre försäkringsskydd mot arbetslöshet och sjukdom. Då blir det intressant att jämföra med de länder som jag nyss räknade upp. Då framträder en intressant bild.
I Belgien, Finland, Nederländerna, Norge och Tyskland är arbetslösheten väsentligt lägre än i Sverige. Det kanske kommer som en överraskning för finansministern. Jag har svårt att tro det. Han brukar ha koll på statistiken. Han vill väl hellre jämföra sig med Grekland och Spanien i sammanhanget än med mer jämförbara länder.
Men i fråga om människors trygghet och arbetslöshet är det nedslående jämförelser. Jag pekar i min interpellation på att Finansinspektionen tar upp de kraftiga försämringarna i trygghetssystemen och kopplar dem till den försämrade finansiella stabiliteten.
Det är inte bara den svenska finansinspektionen som gör det, utan det gör också Internationella valutafonden i senaste World Economic Outlook. Där behandlar fonden frågan om hur man ska hantera hushållens skuldsättning. Även de pekar på behovet av automatiska stabilisatorer i form av ett socialt skyddsnät som ger stöd till hushållen i tider av lågkonjunktur. Framför allt lyfter man fram arbetslöshetsförsäkringen. Det gör mina frågor än mer intressanta.
Vilken analys av effekterna på den finansiella stabiliteten gjordes i Finansdepartementet när ni kraftigt försämrade arbetslöshetsförsäkringen? Kan man ta del av den analysen någonstans? Har ni skrivit om den? Jag har inte sett den. Eller har ni inte gjort en analys därför att en finansiell kris inte var på tapeten? Den kom ju strax därefter.
Fredrik Olovsson (S):
Det är i och för sig märkligt att finansministern inte ser att de förändringar som man har gjort i arbetslöshetsförsäkringen är omfattande utan beskriver dem som väldigt små. Det är inte en bild som någon annan har, utom möjligen hans partikolleger i regeringen. Jag delar bilden att det finns många stora frågor där vi är överens som har koppling till finansiell stabilitet. Det är väldigt bra.
Det bör vi säga med jämna mellanrum, att där är vi överens och där har vi en gemensam bild. Men jag valde också att lyfta fram en del av det som både IMF och Anders Borgs egen finansinspektion lyfte fram i sina rapporter under förra året.
Där pekar man på just kopplingen att om man försvagar automatiska stabilisatorer och försämrar försäkringsskyddet för hårt arbetande människor har det effekter på finansiell stabilitet. Båda dessa organisationer, Finansinspektionen i Sverige och IMF, har alltså lyft fram just detta perspektiv. Jag tycker att det är intressant att få finansministerns syn på detta.
Min fråga, som kokar ned till det som vi nu har sett några gånger, är då: Vilken analys gjorde regeringen av detta i samband med att man förstörde arbetslöshetsförsäkringen - vi får ju nästan säga att man gjorde det - minskade inkomstskyddet och försvagade automatiska stabilisatorer? Det är tydligt att man när man höll på med det här struntade i aspekten finansiell stabilitet.
Sedan kom finanskrisen, och då fick man hitta på många andra saker. En hel del av dem skulle man säkert ha behövt göra i alla fall - där kan jag hålla med finansministern. Men just den här aspekten glömde man tydligen bort eller valde man att bortse ifrån.
Fredrik Olovsson (S):
Jag har skrivit en interpellation där jag frågar om finansministerns syn på Nuonaffären. Nu har vi fått höra om två interpellationer som är riktade till statsministern. Det beror naturligtvis på att det är en väldigt stor affär - en affär i hundramiljardersklassen.
Då är det naturligtvis väsentligt att få veta hur en sådan fråga hanterades i Finansdepartementet och hur finansministern agerade, inte minst därför att det inom Regeringskansliet fanns varningar om att priset för Nuon var alldeles för högt och att vi i efterhand har sett att det inte verkar vara en lysande affär för de svenska medborgarna, med nedskrivningar på i dagsläget 15 miljarder kronor.
Nu verkar det vara ganska svårt att få några besked från finansministern om hur Finansdepartementet fungerade under den tiden, vad han själv visste, när han visste och vilka bedömningar som han då gjorde med anledning av informationen. I stället ska frågorna besvaras av Peter Norman, som ju inte satt i regeringen då och således inte heller riktigt kan veta hur det var. Det är inte bara här i kammaren som vi inte kan få svar från finansministern.
I Svenska Dagbladet den 8 februari väljer han att skylla helt på Maud Olofsson och vill inte svara på frågor om hur han själv eller Finansdepartementet fått information eller vad departementet i så fall har gjort. Den 11 februari, också då i Svenska Dagbladet, säger en hög tjänsteman på Finansdepartementet att man haft information men att man blev för lite informerad. Den 22 februari har det ändrat sig lite ytterligare.
Då kommer det fram att en nära tjänsteman till Anders Borg godkänt att Regeringskansliet tog in Merrill Lynch för att få en oberoende värdering av Nuon. Det blev också känt att Anders Borgs dåvarande statssekreterare deltagit i ett möte med partiledarnas statssekreterare och att det där diskuterades Vattenfalls strategi och förvärv. Det är med anledning av dessa uppgifter som det hade varit intressant att få finansministerns syn på frågan.
Nu väljer han att huka eller så är uppgifterna möjligen så fördelade nuförtiden att han är förhindrad att svara. Men problemet är att när han ändå tvingas till det skyller han på Maud Olofsson. Peter Norman var ju själv inte med i diskussionen när det begav sig, så jag förstår att det är en otacksam uppgift att stå här i dag och tala om det. Han var inte finansmarknadsminister och fanns inte med i regeringen eller i Finansdepartementet.
Ändå är det han som ska svara på mina frågor. Då är frågan om Anders Borg möjligen har informerat Peter Norman nu i efterhand om hur han såg på den här frågan. Vad kände han till om de farhågor som fanns i Näringsdepartementet om att priset kunde vara för högt? Vad gjorde han för bedömning av dessa uppgifter och hur agerade han med anledning av uppgifterna? Det är enkla frågor och också ganska relevanta, och hittills har de inte fått något svar.
Jag hoppas att finansministern har informerat finansmarknadsministern så att han kan svara här i dag.
Fredrik Olovsson (S):
Bristen på tydlighet, klara besked och vilja att ta ansvar för detta köp är uppseendeväckande. Upplägget på denna interpellationsdebatt tycks också vara att det ska vara så svårt som möjligt att få tydliga och bra svar på de frågor som vi har ställt. Vi får svar på många andra frågor, men de är inte ställda här.
Ingen ifrågasätter att styrelsen i ett bolag har ett stort ansvar. Men det har givetvis också ägaren. I detta fall är det uppenbart att ägaren har varit involverad i affären men att man nu i efterhand inte vill låtsas om det eller ta ansvaret. Det kan hänga ihop med att affären för tillfället inte verkar så framgångsrik.
I stället lägger man ut olika former av dimridåer, skyller på avgångna statsråd och gör allt för att placera ansvaret så långt bort från regeringen, och framför allt statsministern och finansministern, som det bara är möjligt - trots att allt tyder på att man har varit involverad. Det här väcker inte respekt för hur regeringen agerar. Låt mig ta ett exempel som också Per Bolund var inne på.
I den sista delen av interpellationssvaret säger Peter Norman: Beslutet var förankrat hos ägaren genom ansvarigt statsråd, och därmed får regeringen anses informerad. Det är bara ett sätt att låtsas som att det endast var Maud Olofsson som hade kunskap om detta och att ingen annan var inne i diskussionen. Men vi vet nu att det inte är sant; det var inte så det var. Det är därför vilseledande att uttrycka sig så.
Maud Olofsson har dessutom sagt att hon förankrade denna fråga i regeringen. Ändå fortsätter finansmarknadsministern att beskriva det på detta sätt. I bästa fall får vi väl tro att det är en talepunkt från tiden innan allt kom fram som liksom hänger kvar i interpellationssvaret, för sedan har vi ju fått veta mycket mer. Det har ju framkommit uppgifter om hur Finansdepartementet var inblandat och vad man har vetat.
Först skyller Anders Borg på andra och vill inte svara på frågor om hur han själv har agerat och vad han själv vetat. Sedan har man fått information, men den var inte tillräcklig. Slutligen visar det sig att departementet var väsentligt mer inblandat än man ville erkänna från början. Det väcker naturligtvis inte respekt. Därför har jag ställt frågan om när Anders Borg fick kännedom om de farhågor som fanns i Näringsdepartementet om att prislappen var för hög.
Jag tycker att det borde vara en enkel fråga att svara på. Det finns väl rimligen ett sådant tillfälle. Jag har också frågat vilken bedömning han då gjorde av de uppgifterna. Jag tycker fortfarande att de frågorna är relevanta. Jag hoppas verkligen att han har berättat för finansmarknadsministern hur det var, så att du kan berätta det nu och svara på de frågor som vi har ställt.
Fredrik Olovsson (S):
Det har nog framgått att regeringen inte bara har fått information utan att man också aktivt har skaffat sig ett eget underlag. Man har alltså med Finansdepartementets godkännande lagt någon miljon på att köpa en värdering från Merrill Lynch. Sedan verkar det också klarlagt att frågan har diskuterats på möten där Finansdepartementets högsta politiska tjänstemän har närvarat. Det är uppenbart att frågan också har förankrats hos statsministern och partiledarna. Men det är inte det som jag har frågat om.
Jag har frågat om vad finansministern visste och vad han gjorde med den information som han eventuellt hade. Men det verkar inte gå att få något svar på dessa frågor. Det är förstås beklagligt med tanke på att vi i denna kammare faktiskt använder interpellationsverktyget som ett sätt att utkräva ansvar av statsråden och av regeringen. Det är en viktig del i demokratin. Men här kan man inte få besked om mycket enkla och basala saker.
Detta kommer naturligtvis att fortsätta diskuteras i riksdagen. Här verkar det inte meningsfullt att fortsätta så mycket mer. Men i konstitutionsutskottet har vi naturligtvis en uppgift framöver att reda ut hur det egentligen gick till och vem som gjorde vad och när. Men det är olyckligt att regeringen inte är tydligare med hur detta hänger ihop bara för att man inte vill ta ansvar för en affär som man inte tycker blev så bra.
Vi har hört att det finns många argument som man kan ta till för att diskutera frågan på ett helt annat sätt om man vill ha den typen av politisk debatt. Men inte ens det gör regeringen, utan man väljer att i så stor utsträckning som möjligt passa från sitt ansvar. Just när det handlar om Anders Borgs ansvar och vad han visste då ekar det tyst i kammaren.
Det är tydligen ingenting som ska nämnas här, och han kommer inte att lämna denna typ av besked. Det beklagar jag.
Fredrik Olovsson (S):
Det både Peter Norman och Jonas Jacobsson Gjörtler nu gärna glömmer bort är att regeringen struntade i de varningar som tjänstemännen i Regeringskansliet förde fram mot den värdering av Nuon som fanns. Det gör också att det finns en annan koppling till regeringen än huruvida man bara gräver upp malm effektivt och kan sälja till goda världsmarknadspriser. Det finns en annan dimension i detta.
Jag förhåller mig fortfarande något skeptisk till att det verkligen är finansmarknadsministerns ansvar att beräkna det så kallade reformutrymmet. Om det verkligen är så är det märkligt att man då menar att det inte bara skulle vara det finansiella sparandet utan även andra variabler som bestämmer utrymmet. Det är i någon mening en omläggning.
Jag trodde att reformutrymmet var just det ekonomiska utrymme som kan utnyttjas så att det finansiella sparandet är i linje med överskottsmålet med den definition som följer av de indikatorer som regeringen har valt, det vill säga en konjunkturjustering av sparandet, den centrerade sjuårsindikatorn och den tillbakablickande tioårsindikatorn. Jag trodde att de spelade en mycket stor roll.
Men nu skriver finansmarknadsministern att storleken på utrymmet för nya, ofinansierade reformer, det så kallade budgetutrymmet, bestäms i en sammantagen bedömning där det finansiella sparandet i hela den offentliga sektorn endast är en bestämningsfaktor av många, som exempelvis det aktuella konjunkturläget och osäkerheten i bedömningen av den framtida utvecklingen. Det är faktiskt något av en nyordning.
Finansdepartementet har tidigare mycket detaljerat redogjort för en ordning där det finansiella sparandet är ett mycket centralt instrument för att fastställa reformutrymmet. Frågan är vad, utöver det finansiella sparandet, som numera ska bestämma reformutrymmet. Vilken metod använder regeringen?
På vilket sätt påverkar bedömningarna reformutrymmet när det gäller osäkerhet i största allmänhet eller just nu, mer än att regeringen möjligen känner sig pressad och känner ett behov av att rädda småpartierna kvar i riksdagen med pengar som man måste låna upp och att man inte klarar överskottsmålet? Men det är en annan historia än den som jag har lyft fram i min interpellation. Den handlar faktiskt om hur regeringen ser på Nuonaffärens påverkan på reformutrymmet.
Det kan vara filosofiskt intressant att se hur stora affärer i statliga företag har en påverkan på reformutrymmet och statens möjligheter att finansiera andra utgifter. Det kan också, som i mitt fall, handla om en del av ansvarsutkrävandet av regeringen, som är en viktig uppgift för riksdagen. Jag vill återkomma till frågorna.
Påverkar inte stora nedskrivningar Vattenfalls möjligheter att dela ut pengar till ägarna? Påverkar verkligen inte utdelningen från en kassako som Vattenfall det finansiella sparandet? Påverkar inte det finansiella sparandet slutligen det som kallas för reformutrymmet? Eftersom jag inte har fått något konkret svar på detta kan man anta regeringen inte vet det.
Om ni nu inte vet det är frågan om ni tänker ta reda på det eller om det är någonting som riksdagen, jag och alla andra ska sväva i ovisshet om.