KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Elisabeth Björnsdotter Rahm har frågat mig hur jag motiverar att det är tillåtet för kommuner att fatta beslut som undergräver den nationella lagstiftningen, i det här fallet den reglerade invandringen. Interpellanten menar att det vore motiverat att förbjuda kommunerna att utge varaktig försörjning till den som inte har rätt att vistas i landet. Den 13 februari 2018 besvarade jag en liknande fråga från Elisabeth Björnsdotter Rahm.
Mitt svar var då som nu att hänvisa till att enligt regeringsformen sköter kommunerna lokala och regionala angelägenheter av allmänt intresse på den kommunala självstyrelsens grund. Vidare svarade jag att regeringen inte avser att göra någon inskränkning i självstyrelsen och därmed deras möjlighet att ge frivilligt bistånd till personer som vistas i kommunen. Ekonomiskt bistånd regleras i socialtjänstlagen. Enligt denna lag har kommunerna det yttersta ansvaret för att enskilda får det stöd och den hjälp som de behöver.
Kommunerna har vidare möjlighet att på frivillig väg lämna bistånd utöver de skyldigheter som följer av socialtjänstlagen. Vid åtgärder som rör barn ska barnets bästa särskilt beaktas. Regeringen anser att personer som har fått avslag på asylansökan, eller som vistas i Sverige utan tillstånd av andra skäl, ska lämna landet. Likaså värnar regeringen en reglerad invandring. Samtidigt vill jag hävda att kommunernas tillämpning av socialtjänstlagen inte kan sägas riskera undergräva den reglerade invandringen.
De kommuner som i dag beviljar bistånd till personer som vistas i landet utan tillstånd gör det såvitt regeringen erfar framför allt genom sådant akut bistånd som interpellanten själv tycker är rimligt.
Lena Hallengren (S):
Låt mig inledningsvis vara tydlig med att jag inte har för avsikt att föra en migrationspolitisk debatt i kammaren eftersom detta är en interpellation som handlar om ekonomiskt bistånd enligt socialtjänstlagen. Med detta sagt vill jag också säga att det inte finns exakt reglerat vad akut nödbistånd kan bestå av. Men det är fråga om ett tillfälligt bistånd för akuta åtgärder så att den enskilde kan undvika nöd om behovet inte kan tillgodoses på annat sätt.
Jag vill även säga någonting när det handlar om avslag på asylansökan, vilket ju är den situation som Elisabeth Björnsdotter Rahm framhåller här. Då gäller rätt till bistånd enligt lagen om mottagande av asylsökande för barnfamiljer fram till dess att de har lämnat landet och för vuxna utan barn till dess att utlänningens tidsfrist för frivillig avresa löper ut eller när beslutet om avvisning eller utvisning har vunnit laga kraft. Den som håller sig gömd har dock inte rätt till ersättning från Migrationsverket även om man omfattas av denna lagstiftning.
Jag har inte något nytt svar och inget annat än det som Elisabeth Björnsdotter Rahm fick i skriftlig form för ett antal veckor sedan. Vi har inte för avsikt att begränsa kommunernas rätt att avgöra huruvida man behöver ge någon ekonomiskt bistånd. Det är ju tänkt att vara just det allra sista.
Om någon behöver akut nödbistånd tycker jag att redan själva benämningen talar om vad det innebär. Som framgår av mitt frågesvar har inget annat kommit till min kännedom än bilden av att det är just kortvarigt nödbistånd som kommunerna ibland betalar ut.
Lena Hallengren (S):
I egenskap av socialminister står jag här i dag och debatterar en fråga som Elisabeth Björnsdotter Rahm har ställt och som handlar om bistånd till personer utan rätt att vistas i landet. Frågan gäller helt enkelt om jag har för avsikt att ändra i kommunallagen och se till att det inte blir möjligt för kommuner att fatta dessa beslut. Enligt regeringsformen sköter kommunerna lokala och regionala angelägenheter av allmänt intresse på den kommunala självstyrelsens grund.
En begränsning av kommunernas möjlighet att frivilligt lämna ekonomiskt bistånd utgör en inskränkning i den kommunala självstyrelsen, och vi har inte för avsikt att vidta denna förändring. Jag var tydlig i mitt svar, och jag tror egentligen inte att det har undgått Elisabeth Björnsdotter Rahm även om hon kanske försöker ge den bilden: Vi menar att den som har gjort en asylansökan, fått den prövad och fått ett avslag inte ska vara kvar i landet. Den personen ska lämna landet. Det här är två olika frågor. Den ena handlar om migrationspolitik, enligt mitt sätt att se det.
Den debatten får Elisabeth Björnsdotter Rahm gärna ta med migrationsministern. Jag tycker att det vore allra mest lämpligt. Men om det handlar om att göra inskränkningar i det kommunala självstyret när det gäller rätten att utge ekonomiskt bistånd, som i det här fallet, skulle jag säga att bilden är att det är akut nödbistånd som är det som kommunerna ibland betalar ut. Denna avsikt finns alltså inte.
Lena Hallengren (S):
Jag ska inte förlänga interpellationsdebatten så mycket mer än med att återigen upprepa att människor som söker asyl i Sverige har rätt att få en prövning och att vi naturligtvis vill att denna prövning ska göras så fort som möjligt. Det är ingen som har intresse av att den drar ut på tiden. Om man får ett avslag ska man inte stanna i landet; det är tydliga besked. Men kommunerna har också enligt den kommunala självstyrelseprincipen ett ansvar för att kunna ge ett bistånd till människor när alla andra möjligheter är uttömda om man anser att det är nödvändigt.
Det som når mig, och det som är min bild, är att det är just akut nödbistånd som ibland också ges till personer som kanske borde lämna landet och som ännu inte har gjort det men som kommer att göra det.
Lena Hallengren (S):
Jag tackar Johan Hultberg för frågan. Hälso- och sjukvård är verkligen något av ryggraden i den svenska välfärden. Det finns väl ingen som känner att man vill vänta i onödan, vänta så länge att det påverkar hälsan och så vidare. Därför är också en av regeringens allra viktigaste frågor att se till att öka tillgängligheten och korta de köer som finns. Det ser olika ut över landet. Ibland handlar det om specialistvård. Ibland handlar det om primärvård. Men tillgängligheten ska ökas generellt.
Det är också därför en av de viktigaste frågorna i januariavtalet, en överenskommelse mellan Socialdemokraterna, Miljöpartiet, Centern och Liberalerna, är att se över hur köerna ska minska och hur en uppdaterad kömiljard ska återinföras. Det kommer också att krävas många andra insatser. Jag vill understryka att regeringen och staten kan göra en del, men att de 21 regionerna och landstingen också är oerhört viktiga. Det är viktigt att även de har detta som en av sina prioriteringar.
Lena Hallengren (S):
Vi ska göra vårt allra bästa från regeringens sida, trots den SD-stödda M-KD-budget som riksdagen beslutade om och som man väl knappast kan kalla ett gediget underlag. Utmaningen för den samlade hälso- och sjukvården är att det inte räcker med en kömiljard, framför allt inte en som införs på samma sätt som tidigare; vi behöver ha vård efter behov i centrum. Vi måste ha de kroniskt sjuka patienterna för ögonen och se till att vi får en kömiljard som tillsammans med många andra åtgärder bidrar till att människor får en tillgänglig vård.
Lena Hallengren (S):
Tack, Karin Rågsjö, för frågan! Hälso- och sjukvård i Sverige ska vi finansiera gemensamt, och vi ska ta del av den efter behov. Man ska känna sig trygg med att man får den vård man behöver. Exemplet som Karin Rågsjö beskriver är inte så vi vill se svensk sjukvård utvecklas. Eftersom det är specifikt cancerfrågan som belyses finns det skäl att påtala att svensk cancersjukvård ändå är ett föredöme.
Vi är naturligtvis inspirerade av länderna runt omkring oss. Vi är inte först i allt det vi gör. Men det finns verkligen anledning att låta cancersjukvården vara en modell för övrig sjukvård med regionala cancercenter och standardiserade vårdförlopp. Forskningen gör hela tiden framsteg. Vi vet att överlevnaden successivt ökar. Människor lever med kronisk cancer och så vidare. I grund och botten är svensk cancersjukvård ändå någonting att vara väldigt stolt över.
Men vi kan göra mer, även om exemplet som Karin Rågsjö nämner inte ska finnas.
Lena Hallengren (S):
Syftet är att vi ska ha en likvärdig cancervård. Regionala cancercenter är ett sätt att öka likvärdigheten. Det gäller att man delar med sig av den kunskap som finns så att vi ligger i fronten och verkligen anammar den bästa tekniken och de bästa metoderna och ser till att det är de man använder runt om i landet. Jag understryker återigen att avsikten inte är att det ska fungera på det sätt som Karin Rågsjö beskriver.
Det är just därför vi har regionala cancercenter, en långsiktig strategi och resurser att utveckla både metoder och behandlingar. De resurstillskotten fortsätter för att göra det likvärdigt.
Lena Hallengren (S):
Tack, Pia Steensland, för frågan! Vi har mötts några gånger i talarstolarna redan nu, och jag antar att det kommer att bli fler sådana möten. Kunskapen har blivit allt större i samhället om personlig assistans. Det är en väldigt viktig fråga. Den engagerar så många fler än dem som de facto får assistans och deras familjer. Det är någonstans ett bevis på att människor ska känna sig trygga med den välfärd vi har.
Pia Steensland är väl bekant med att det har skett i så många steg. Det är en gammal lagstiftning. Vi har behov av att förändra den lagstiftningen för att få en annan rättspraxis. Jag är glad att jag har kunnat presentera åtgärder när det gäller just andning och sondmatning. Det var ett av de första besluten som regeringen fattade så fort möjligheten fanns med januariavtalet på plats. Det finns sådant i januariavtalet som är väldigt konkret och tydligt och som jag kan nämna här i dag.
Det handlar om egenvård, avsmalnat föräldraansvar och att se över huvudmannaskapsfrågan.
Lena Hallengren (S):
Tack, Linda Nordquist, för frågan! Regeringen har ingen uppfattning om just 21 000 kronor. Det är däremot viktigt att IVO kan bedriva en verksamhet. Man ska känna sig trygg med att alla de som bedriver en verksamhet inom det så viktiga vård- och omsorgsområdet är seriösa aktörer som klarar av driva verksamhet som lever upp till de kvalitetskrav som vi alla gemensamt ställer. Det är ett uppdrag som IVO har.
De har ganska nyligen också fått i uppdrag att ge tillstånd till ett flertal olika aktörer som tidigare egentligen bara har kunnat etablera sig och möjligen anmäla att de finns. Det är viktigt att arbetet kan fortsätta, men exakt hur IVO utformar sina avgifter har vi ingen uppfattning om från regeringens sida.
Lena Hallengren (S):
Jag tackar så mycket för frågan. Att arbeta för en allt bättre, mer tillgänglig och ännu tryggare hälso och sjukvård är en otroligt viktig angelägenhet, både för mig och för Sveriges riksdag men också för 21 regioner eller landsting, vilket ni nu säger, runt om i landet. Det är ju i vardagen besluten fattas som gör att människor upplever att de får en allt bättre vård. Det är klart att det krävs resurser till detta.
Under förra mandatperioden tillfördes många miljarder för att till exempel kunna anställa personal, utbilda personal och göra kompetensutvecklingsinsatser. När det sedan gäller den konkreta fråga som Jimmy Loord ställer kan man väl ha olika uppfattning om det är väldigt länge sedan som M-KD-budgeten gick igenom med stöd av SD.
Att inte bara ha resurser till någonting utan också en idé om hur de ska användas tar förstås lite tid. Snart kommer regeringens vårändringsbudget och vårproposition med ett mycket tydligare svar.
Lena Hallengren (S):
Regeringen fortsätter att prioritera hälso- och sjukvård. Det handlar om resurser och resurstillskott i olika form, inte minst välfärdsmiljarder. Besked kommer att komma inom kort när det gäller hur resurserna ska fördelas och hur en uppdaterad kömiljard ska se ut. Jag hoppas att Jimmy Loord är överens med mig när det handlar om de brister som fanns i den tidigare kömiljarden. Jag vill också passa på att använda mina sista sekunder av taletiden till att välkomna Jimmy Loord till en region som styrs av S, C och L - med stor framgång.
Lena Hallengren (S):
Tack så mycket för frågan! Psykisk ohälsa är en av de absolut viktigaste frågor som jag håller på med. Vid sidan av frågan om köer och hur vi ska få fler att utbilda sig till att jobba i vården måste vi verkligen titta på hur vi ska jobba med den psykiska ohälsan. Det är alldeles självklart jätteviktigt med barns och ungas psykiska ohälsa. Men jag vill ändå säga att det här är ett samhällsproblem.
Man kan inte möta någon grupp, någon generation eller någon sektor i samhället där inte psykisk ohälsa är alltför omfattande. Det handlar verkligen om att ta sig an det här brett. Det är en fråga för skolan. Hur ser det ut? Hur stressig är situationen? En sådan sak som ämnesbetyg i stället för kursbetyg har diskuterats och utreds, bara för att nämna ett exempel. Jag tror också att elevhälsan och ungdomsmottagningar kan samarbeta mer.
Jag tror framför allt på att man mycket tidigare ska kunna känna att man vet vart man kan vända sig och att man där kan få hjälp.
Lena Hallengren (S):
Frågan handlade också om BUP. Jag hann inte med allt i mitt förra svar, och därför vill jag säga att när det gäller barn- och ungdomspsykiatrin ska man såklart känna att man kan vända sig dit.
Men det vore ännu bättre om man kände att det var enklare att komma i kontakt med ungdomsmottagningen och att det verkligen fanns hjälp och stöd att få där så att man inte behöver söka sig till specialistvård utan i stället väldigt tidigt ska kunna få hjälp - när man känner att man inte mår bra och undrar om man verkligen ska behöva må på det sättet och vill prata med en psykolog eller kurator.
Lena Hallengren (S):
Man kan nästan tro att ledamöterna har gjort upp om det här så att diskussionen kan fortsätta. Det är klart att psykisk ohälsa ska vara en viktig fråga i riksdagens kammare både vid frågestunder och i andra sammanhang. Det är en fråga som inte bara handlar om hälso- och sjukvården, och det är inte en fråga som bara handlar om ifall det är stressigt i skolan, utan det är verkligen en samhällsutmaning. Jag menar det. Det handlar naturligtvis om hur vi ska skaffa oss mer kunskap om hur det ser ut och varför man mår som man gör.
Det finns också en skala, vill jag verkligen säga, när det handlar om psykisk ohälsa och man inte mår bra, helt enkelt, när vi kommer till ett läge där man har en diagnos och löper risk för suicid. Clara Aranda har helt rätt i att när det handlar om suicid är män överrepresenterade. Det handlar naturligtvis om resurser till kommuner, landsting och om deras förmåga att samarbeta så att det inte spelar roll vem man vänder sig till utan att kommun och landsting kan samarbeta och samverka.
Det handlar om resurser för att också kunna se till att den rätta kompetensen finns.
Lena Hallengren (S):
Jag hoppas få återkomma i många sammanhang till inte minst kammaren för att tala om detta. Det är en viktig del i januariavtalet mellan regeringspartierna, Centern och Liberalerna. Det handlar både om att se till att vi har ett mål när det gäller en kö för barn- och ungdomspsykiatrin och att utreda en lättare vårdform, för att man snabbare och enklare ska kunna komma i kontakt med vården när man behöver det vid psykisk ohälsa. Vi behöver ta ett helhetsgrepp om frågan. Det är, precis som jag inledde med att säga, en folkhälsoutmaning.
Lena Hallengren (S):
Jag vill verkligen tacka Michael Anefur för att han tar upp frågan om ensamhet. Jag upplever att det är en fråga som dyker upp ibland. Då talar alla om den. Men sedan finns det så mycket annat som är viktigt att tala om, och då gör vi det. Jag ser det som en av mina viktiga frågor att verkligen ta på fullt allvar. Det har handlat mycket om psykisk ohälsa tidigare här i frågestunden. Det här är ett exempel på en grupp som bara på grund av ensamhet drabbas av psykisk ohälsa, med allt vad det innebär. Det är därför vi har träffpunkter.
Det är därför pensionärsorganisationer är viktiga. Det är därför de driver gemensamma projekt för att helt enkelt kunna kontakta och finnas tillgängliga för de äldre som så behöver. Vi ska naturligtvis se till att de resurser som ställts till den här gruppens förfogande blir sökbara.
Lena Hallengren (S):
Som Katarina Brännström såklart vet är det skillnad mellan partiers vallöften och vad man sedan lovar i regeringsförklaringar. År 2014 hade vi en lite annan diskussion. Då handlade väldigt mycket om ambitionen att korta köer. Regeringen valde dock under förra mandatperioden att inte bara säga att det skulle ske inom fyra veckor utan i stället tala om standardiserade vårdförlopp. Det innebär att det ibland blir det mer än fyra veckor, och många gånger blir det mindre än fyra veckor. Detta säger jag bara för att beskriva att ambitionsnivån är väldigt hög.
Den handlar om att ha utgångspunkt i respektive cancerformer och cancerdiagnoser. Jag hoppas att Katarina Brännström ser alla de framsteg som har gjorts och också känner till hur intensivt arbetet bedrivs på just cancerområdet. Det handlar om att öka överlevnaden, att vara framstående i de olika regionala cancercentrumen och hur den långsiktiga strategin successivt omsätts i praktik och handling.
Jag tycker att därför att det är något missvisande att hänvisa till ett vallöfte.
Lena Hallengren (S):
Tack, Mats Wiking, för frågan! Vi har vid flera tillfällen varit inne på frågan om folkhälsan. Det finns en risk att folkhälsa bara blir resultatet av allt annat som vi gör. Därför gäller det att vi verkligen tänker till. Hur bygger vi upp utbildningsverksamheten? Hur funderar vi över hur vi riktar resurser? Hur jobbar vi med, som det står i januariavtalet, en skattereform för att öka den ekonomiska jämlikheten? Vi vet att det ser olika ut på olika håll.
Om man växer upp i Stockholms innerstad lever man i snitt sju åtta år längre än om man växer upp i någon av förorterna. Så vill vi inte ha det. Det är också skälet till att ett av regeringens mål är att sluta - så som man har beskrivit det - de påverkbara hälsoklyftorna inom en generation. Inom en generation känns väldigt långt bort, tycker jag. Det vill jag gärna säga. Jag vill att vi ska göra insatser här och nu, både för att minska ojämlikheten i psykisk ohälsa och i folkhälsan över huvud taget.
Lena Hallengren (S):
Tack, Ann-Christin Ahlberg, för frågan! Jag vill tacka Anki Ahlberg och hela övriga socialutskottet för den hearing som ordnades förra veckan. Det var en angelägen fråga som togs upp. Det framkom av den uppmärksamhet som frågan väckte och alla samtal som jag fick. När det gäller psykisk ohälsa finns ett antal saker i januariavtalet som jag tror att jag har nämnt tidigare. Det handlar om en ny vårdform vid lättare psykisk ohälsa.
Det handlar också om att sätta upp mål och att våga ha ambitioner för barn- och ungdomspsykiatrin. Vi måste titta på folkhälsoutmaningen. Hur ser samhället ut? Hur jobbar vi på arbetsplatser? Hur bidrar skolan till att minska den psykiska ohälsan? Allt detta är viktigt. Låt mig kort åter anknyta till det faktum att många hamnar lite mellan stolarna, vilket framkom av hearingen. Ibland är det fråga om kommunens socialtjänst, ibland är det regionens hälso- och sjukvård.
Det är viktigt att hitta bättre sätt att samverka på .
Lena Hallengren (S):
Tack, Dag Larsson, för frågan! Frågan förtjänar verkligen uppmärksamhet i Sveriges riksdag. Det blev minst sagt en medial uppmärksamhet, och ett antal människor runt om i landet blev naturligtvis oroliga och bekymrade och undrade om de kan vända sig till 1177. Precis som Dag Larsson beskrev är det här en fråga för regioner och landsting som gemensamt organiserar tjänsten.
Det var tre landsting med en egen lösning som gjorde att situationen uppstod. För mig var det viktigt att kalla till mig SKL och berörda parter så att jag kunde försäkra mig, och alla som frågar mig, om att man kan lita på 1177. Svaret är ja. Jag träffade parterna i slutet av förra veckan. Det var företrädare för SKL, Stockholms läns landsting och Inera, den bolagsform som SKL och regionerna har valt för tjänsten.
Jag känner mig trygg med att man har vidtagit de åtgärder som krävs för att vi ska kunna bygga vidare på den framgång som 1177 är.
Lena Hallengren (S):
Tack, Erica Nådin, för en fråga som jag kan tänka mig att många känner sig berörda av! Allt fler får leva med diabetes från tidig ålder. Det beror naturligtvis på hur diabetesen hanteras eller vilken funktionsnedsättning man upplever att den innebär. Jag utgår från att denna viktiga fråga finns på varje skollednings agenda.
Man ska vara mån om att varje enskilt barn som börjar i barnomsorg, förskola eller skola har en fungerande vardag. Om det sedan innebär stöd för läsa-skriva-räkna eller om det finns andra behov, ska man se till att personalen har den kompetens som krävs för att möta också barn med diabetes. Jag utgår från att frågan finns på agendan, men jag tar med mig frågan och tackar så mycket för den.
Lena Hallengren (S):
Tack, Karin Rågsjö, för en angelägen fråga! Jag förvånas många gånger över att vi inte diskuterar sjukvård mer eftersom det är väljarnas absolut viktigaste fråga. Den förtjänar stort utrymme inte minst i kammaren. En bra sjukvård handlar om att det finns personal som trivs, som stannar kvar och som har förmånen och förmågan att göra ett gott arbete. I januariavtalet finns ett antal viktiga punkter på området sjukvård. En handlar just om tillgänglig vård.
Jag är övertygad om att patienter, brukare, medborgare och professionen är angelägna om att det finns en tillgänglig och nära vård. Den uppdaterade kömiljarden som vi kommer att presentera inom kort handlar inte alls om att återinföra den kömiljard som fanns med de undanträngningseffekter som var hårt kritiserade av inte minst mig själv och professionen som helhet.
Vi behöver förbättra förutsättningar och möjligheter genom att fortsätta att ge ett tillskott av välfärdsmiljarder och genom att ha en samlad bild av kompetensförsörjningen. Inte minst måste sjuksköterskor få förutsättningar att gå specialistutbildningar.
Lena Hallengren (S):
Tack för möjligheten för mig att förtydliga mig! För mig är det alldeles självklart i sjukvårdspolitiken - det är en absolut grundbult - liksom i välfärdspolitiken i sin helhet att det ges vård efter behov. Vård efter behov betyder också att få vård i tid och att vården ska finnas nära geografiskt. Man ska känna sig trygg i att när man väl behöver vård finns den där. Jag är alldeles övertygad om det.
Det handlar naturligtvis också om att kroniker, människor som är i behov av återkommande besök till vården, känner att de får den vård de behöver.
Lena Hallengren (S):
Tack, Pia Steensland, för frågan! Detta är en följetong. Det säger jag inte med glädje, utan jag tycker att det är genuint bekymmersamt att vi har hamnat i den situation vi har gjort med lagen om stöd och service när det gäller den personliga assistansen. Jag vet också hur otroligt stort engagemang det finns, och då menar jag inte bara från brukare och brukarorganisationer utan också från samtliga partier i kammaren, för att försöka vända utvecklingen.
Jag tar alltid remissinstansers synpunkter och kritik, positiv och negativ, på stort allvar. Den kritik som har kommit in från remissinstanserna på den tilltänkta propositionen om andning och sondmatning tar vi också på stort allvar.
Nu bereder vi frågan, och vi återkommer dels till riksdagen med en proposition, dels så fort vi har besked i frågan om hur vi ska hantera det faktum att andning och sondmatning ska ses som en situation där det absolut inte är fråga om enbart i- och urkoppling av slangen.
Lena Hallengren (S):
Pia Steensland är lika medveten som jag om att det tar tid att ändra i lagstiftning, och vi vill göra en ändring som kan bli bra på det sätt vi hade tänkt oss. Regeringen har nyligen fått in remissvar, vilket innebär att vi just nu bereder dem och tittar noga på dem. Mitt svar ska förstås så att vi ska titta på remissinstansernas synpunkter och på den kritik som finns. Vi kommer inte att lämna en proposition till kammaren förrän vi känner att vi har en proposition som är tillräckligt bra för att lösa de problem den är avsedd att lösa.