KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulla Andersson (V):
Tack, statsrådet! Jag kan väl säga att jag inte tror att statsrådet alls behöver vara orolig för att man ska vara skuldfri när man blir pensionär med tanke på den utveckling vi ser nu. Över 65 procent av de nya låntagarna amorterar inte alls, och 80 procent har en amorteringstid på över 50 år. Jag tror helt enkelt att vi slipper den oron.
Jag tycker att det är mer oroväckande att skuldsättningen och skuldutvecklingen ser ut som den gör, och jag tycker fortfarande inte att argumentationen håller. Visst, det kan vara krångligt, men det visar vi också att bolånetaket har varit. Vi ser även en utveckling på blancolånesidan och så vidare. Man kan införa undantag och sådant även i en amortering om så skulle vara, för den här frivilliga rekommendationen för bankerna kan man säga inte följs riktigt med tanke på de siffror jag nyss nämnde.
Jag är mycket orolig för att Riksbanken säger sig inte kunna sänka reporäntan på grund av hushållens skuldsättning. Sedan kan vi diskutera målsättning och sådant för Riksbanken, men Riksbanken är väldigt tydlig med att de saknar politiska beslut för att kunna sänka reporäntan. Detta tycker jag är mycket, mycket allvarligt. Lars E O Svensson har räknat ut att det handlar om ungefär 65 000 jobb på grund av att räntan hålls så pass hög som den gör på grund av hushållens skuldsättning.
Jag tycker därför att statsrådet har ett väldigt stort ansvar när han säger att han inte tänker vidta några ytterligare åtgärder. Jag skulle verkligen vilja höra hur han ser på Riksbankens agerande i den här frågan och sitt eget ansvar utifrån det i så fall. Till slut kan jag säga att jag är glad över att statsrådet ändå öppnar för en utvärdering av bolånetaket.
Ibland kanske interpellationerna är kortare än de skulle vara, men jag tycker att de signaler vi har fått från olika håll - från Mäklarsamfundet, olika mäklarbyråer, småhusbranschen och också från andra - visar på att tydliga utestängningseffekter och andra effekter som kanske inte alltid var de avsedda med bolånetaket faktiskt behöver utvärderas.
Ulla Andersson (V):
Det är bra att lagstiftningen är på gång, statsrådet. Jag hoppas verkligen att det är ganska snart, eftersom jag tycker att man blir lite otålig i sin väntan på de olika förslagen, och de är absolut nödvändiga för att det ska komma till stånd en förändring och att bolånekundernas makt på så sätt kan öka. Däremot blir jag lite orolig när statsrådet säger att vårt förslag att genom föreskrifter tvinga bankerna att utgå från reporäntan i sina förhandlingar med bolånekunderna inte är någon bra idé.
Vidare säger statsrådet att finansieringskostnaderna för bankerna inte alltid följer reporäntan. Där är han av en annan uppfattning än riksbankschefen Ingves som menar att det historiskt sätt har varit så, och jag tror att det också fortsättningsvis kommer att vara så. Men jag menar också att bolånekunden inte ska behöva ta ansvar för bankernas olika finansieringsmodeller.
Jag menar att det är viktigare att bolånekunderna faktiskt har mer makt i sin förhandling med banken än de har. Jag blir också orolig när statsrådet säger att det inte är någon bra idé utan att det som vi har är bättre och att man genom utbildning ska stärka bolånekunderna. Men bankernas vinster, 27 miljarder i vinst på bolån på tre månader, tycker jag är övermaga och det gör mig djupt orolig.
Jag tycker att det är utsugning av de bolånekunder de faktiskt har. Bolånemarginalen har ju ökat med 300 procent på två år. Jag tycker att man politiskt har ett ansvar för att bistå bolånekunderna på olika sätt. Då tycker jag att det instrument som vi har presenterat, som man också använder i Finland och som faktiskt på olika sätt har varit bra där, kan vara värt att försöka även i Sverige.
Statsrådet kan ändå inte tycka att det är rimligt att bankerna har sådana stora vinster på sina bolån som de har i dag. Även om man skulle ges en möjlighet att bryta sina lån i förtid och sänka den kostnaden vet också statsrådet att det är ett svårt mönster att bryta och att bankkonkurrensen i Sverige inte är så stor. Vi har de fyra storbankerna så att säga, även om SBAB säkert kan bli en viktigare spelare än de är i dag, vilket jag också hoppas på.
Jag tycker att statsrådet avfärdar förslaget lite lätt. Jag kan lägga till att Finland har amorteringskrav och att Finland ligger långt efter oss i skuldsättningsligan. Jag tror att det finns all anledning att titta på goda exempel runt omkring oss och inte vara rädda för att pröva dem.
Förhoppningsvis kan finansmarknadsministern vakna till liv och tycka att det är ett bra förslag och inte vara negativ och säga att det inte är en bra idé. Han borde titta på de faktiska siffrorna. 27 miljarder i vinst på tre månader på bolån är inte heller rimligt. Det är inte rimligt att en barnfamilj ska behöva jobba ihop 5 000-10 000 kronor per år bara för att banken ska få en vinst på deras lån. Det är en vinst som många gånger är mycket större än vad den någonsin skulle behöva vara.
Ulla Andersson (V):
Statsrådet sade att han tror att man förleder kunderna genom felaktig referensränta. Vi säger att man ska utgå från reporäntan. Sedan får bankerna redovisa sina kostnader, det vill säga även sina egna upplåningskostnader eller kostnader för att ge ut lånet. Då blir det tydligt för kunden vilka olika påslag banken faktiskt har.
Kunden får det också skriftligt, vilket stärker kundens ställning även gentemot andra banker och kan ställa bankerna mot varandra - vilket skulle behöva göras i större utsträckning än vad som görs i dag. Det argumentet köper jag inte riktigt. Det är bra att statsrådet tycker att vi kan öka beskattningen av finanskapitalet. Det gläder alltid en vänsterpartist.
Sedan kan jag också som vänsterpartist säga att jag tycker att det är tråkigt att det inte kommer fram fler förslag i debatten om frågorna om hushållens skuldsättning och hur man på olika sätt kan minska bankernas övervinster och få en mer sund finansmarknad. Det kunde vara fler som deltar. Men jag är glad att Peter Norman och jag ofta debatterar i kammaren och att vi på olika sätt kan mötas, även om vi också är oense emellanåt.
Just förslaget om reporäntan för bolånekunderna tycker jag är ett förslag väl värt att pröva. Det är mycket lättare för en kund att gå till banken och tala om hur stor reporäntan är. Banken kan erbjuda kunden ett lån med utgångspunkt från reporäntan och redovisa alla kostnader och påslag. Det är få som då skulle acceptera ett påslag med 15 procent i avkastning. Bolånehandläggarna på banken skulle få det lite svettigt att motivera påslaget.
Sedan kan de säkert dölja det på olika sätt, men det kan följas upp från Finansinspektionens sida. Jag fortsätter att jobba på att driva opinion mot finansmarknadsministern i frågan och hoppas att jag får honom och andra med mig. Då kan det kanske kan komma till stånd en förändring så småningom.
Ulla Andersson (V):
I Vänsterpartiets Sverige kommer de som tjänar upp till 30 000 kronor i månaden att betala samma skatt som de gör i dag. I Vänsterpartiets Sverige kommer bolagen att betala samma faktiska bolagsskatt som de gjorde i fjol. Men de som tjänar mycket kommer att få betala mer i skatt, och det använder vi till att investera i offentliga, gemensamma nyttigheter som skapar riktiga jobb.
Regeringens linje är mer av samma politik - samma politik som inte har funkat, som har lett till en ökad arbetslöshet i Sverige med 92 000 personer, en långtidsarbetslöshet som ökat med över 100 procent i Sverige. I det län jag kommer ifrån har långtidsarbetslösheten för dem som har varit arbetslösa i två år eller längre ökat med 200 procent. Det är mer av samma politik. Det är mer av arbetsmarknadspolitiska åtgärder i form av olika stöd, medan Vänsterpartiet har en politik för riktiga jobb.
Vi menar nämligen att det är det som behövs. Det är inte de arbetslösas fel att det inte finns jobb. Det är ett strukturellt problem som regeringen har ansvar för att lösa. Jag finner det märkligt att man föreslår mer av samma sak. Det finns inga nya lösningar, inga visioner om hur det ska komma jobb i Sverige, utan det är arbetsmarknadspolitiska stöd. Antalet bidragsjobb ökar lavinartat i Sverige.
Jag fick en kommentar en gång när det hade framkommit att antalet städjobb som har kommit i Sverige har subventionerats av staten två gånger till ungefär 50 procent. Den kommentaren var: Tänk att det fanns en tid när arbetsgivarna faktiskt betalade den lön som den anställda skulle ha! Regeringens politik är olika former av bidrag, och det har inte lett till fler jobb.
Det Sverige behöver är därför en annan regering med en annan politik som sätter jobben främst. Då behövs det samhällsnyttiga investeringar som skapar riktiga jobb.
Ulla Andersson (V):
Det är tydligt att allt fler banker upphör med kontanthantering eller inför restriktioner om hur man får ta ut eller sätta in sina egna pengar. Det här har gått väldigt fort. År 2009 hade inget bankaktiebolagskontor upphört med kontanthanteringen, 2010 hade 179 kontor upphört med hanteringen och 2011 var det hela 560 kontor. Det är en ökning med 213 procent mellan 2010 och 2011.
Frågan är hur många fler kontor som har upphört med hanteringen i år - för det bara fortsätter, man kan läsa om det ganska ofta i tidningarna - och hur dessa kontor är fördelade över landet. Många har hört av sig och är upprörda över det som sker, och det är av olika anledningar, såklart. För en del är det viktigt att kunna ta ut kontanter för att det blir lättare för dem att se hur deras egen ekonomi ser ut. Andra vill inte ha kort av integritetsskäl. En del har problem med tekniken.
Många affärer tar fortfarande inte kort, och kort kostar. Det är svårt att betala räkningar för många om de inte får sätta in kontanter, och många får oerhört långt till ett bankkontor där de kan ta ut sina egna pengar eller sätta in dem. Andra blir upprörda, med all rätt menar jag, över att de inte får bestämma över sina egna pengar och sätta in eller ta ut dem i kontanter. Det är ju trots allt deras egna pengar och inte bankens.
Dessutom tycker jag att det är märkligt att man gör så här med tanke på att bankerna använder kundernas insättningar för att garantera sin egen utlåning. Det är en stor andel. Om jag kommer ihåg rätt är det ungefär 42 procent. Bankerna motiverar det här med att bankkontoren blir säkrare utan kontanter, och det kan ju stämma.
Men att då i stället hänvisa kunderna till livsmedelsaffärer menar jag är både direkt felaktigt och osolidariskt, för affärer löper mycket större rånrisk än vad en bank faktiskt gör. Därför tycker jag att det är direkt osolidariskt av bankerna.
Om bankerna vill minska kontanthanteringen skulle de kunna göra det på många andra sätt, till exempel genom att ha billiga eller gratis kort, sänka kostnaderna för handlarna, slopa eller sänka avgifterna, erbjuda högre ränta på konton om man väljer att inte ta ut eller sätta in kontanter och så vidare. Men det väljer de inte, för då får de betala själva. När bankerna väljer att sluta med kontanthanteringen uppstår självklart problem.
För snart ett år sedan, precis som statsrådet sade, ställde jag en fråga till statsrådet om detta och fick svaret att man skulle följa detta för att se vad som hände. Redan då hade nästan en tredjedel av alla bankkontor upphört med kontanthanteringen.
Jag får tacka statsrådet för svaret, men jag måste säga att jag är rätt besviken, för svaret är återigen att man inte avser att vidta några åtgärder eller tänker ta något ansvar i frågan. Statsrådet säger i stället att han ska följa detta för att se till att det blir det bästa läget framåt. Jag undrar hur många fler bankkontor som ska sluta med kontanthanteringen innan statsrådet avser att agera.
Du har ju verktygen i dina händer. Man kan genom Finansinspektionen ge föreskrifter till bankerna. Jag tror att det skulle kunna gå att lösa detta. Upp till bevis, statsrådet! Vilket är det bästa läget framåt?
Ulla Andersson (V):
Det är både spakar och knappar men inget tryck eller drag! Man kan i alla fall konstatera, som du säger, att ett stort problem är att många orter inte har några bankkontor alls. Ja, så är det ju. Jag har haft en del förslag på och debatter om detta med finansmarknadsministern. Men det blir inte bättre av att de bankkontor som faktiskt finns lägger ned sin kontanthantering. Det är en väldigt stor andel i dag som har gjort det. Nästan en tredjedel av alla bankkontor är kontantlösa.
Jag tycker att det är oroväckande. Innan den här debatten började tittade jag på Bankföreningens statistik för att ta reda på hur det faktiskt ser ut. Där kan man se att av de 560 bankkontor som har slutat med kontanthantering är SEB värst. Nästan 60 procent av deras bankkontor har upphört med kontanthanteringen.
Nästan hälften av Nordeas bankkontor har upphört helt med detta, liksom nästan en tredjedel av Swedbanks kontor. Handelsbanken är ett undantag. De finns i stora delar av landet, och det ska de ha en eloge för. Jag vet att det finns kunder som har gått över till dem av just den anledningen. Jag tycker att läget är allvarligt, och jag tycker också att det här är en viktig principiell fråga.
Om jag sätter in mina egna pengar på banken tycker jag att jag också borde ha rätt att ta ut dem i kontanter. Banken ska inte få bestämma på vilket sätt jag har rätt till mina pengar. Jag tycker att det finns en viktig principiell fråga i det här. Jag tänker inte ge mig in i diskussionen om Panaxia.
Jag har fått en föredragning om detta av finansmarknadsministern i finansutskottet, och det är en komplex situation. Jag blir förvånad över att det kan tillåtas vara på det sättet. Jag menar att man behöver göra någonting redan nu, för det här har gått väldigt fort. Pensionärsorganisationerna var först ut på banan och protesterade tidigt med anledning av till exempel svårigheterna med tekniken.
Sedan finns det andra som menar att det också finns andra problem. Integritetsfrågan tar många upp och menar att man inte vill ha sitt liv kartlagt. Jag tycker inte att det räcker med att man pratar om spakar och knappar och om att vänta och se tiden an. Jag är mer otålig än så. Jag tycker att man borde göra något redan nu för att på olika sätt upprätthålla en kontanthantering.
I övrigt tycker jag visst att det är bra att kontanthanteringen minskar. Det har den ju gjort på senare år också, men jag menar att bankerna har andra möjligheter och andra vägar, men det kostar dem själva lite pengar, och det är väl det som är grundproblemet.
Ulla Andersson (V):
Nu har jag inte kollat på statistik över rån inför den här debatten, men jag skulle kunna tänka mig att de är mångdubbelt vanligare i livsmedelsaffärer och andra affärer än i banker. När finansmarknadsministern hänvisar kontanthanteringen till livsmedelsaffärer innebär det att man utsätter de människor som där hanterar pengarna för en väldigt stor risk.
Det menar jag att finansmarknadsministern inte riktigt tar i beaktande när han lägger upp sin retorik. Den gruppen är i så fall mer utsatt. Om man tar landsbygdsperspektivet skulle jag vilja säga att jag tror att risken är än större i livsmedelsaffärerna där, där det kanske också är svårt med bankkontor i övrigt.
Kontanthantering må vara gammalmodig, fantasilös och jämföras med en flanellograf, men jag menar ändå att människor har rätt till sina egna pengar och att de har rätten att veta att de kan ta ut dem i kontanter från sin bank. Det är inte banken som ska kunna bestämma över hur deras kunder ska ha det med sina egna pengar. Jag tycker att det är den grundläggande principiella frågan, och den tycker jag inte att finansmarknadsministern har svarat på.
Inte minst med beaktande av att bankerna till 42 procent finansierar sig genom inlåning på det här sättet är detta också en viktig principiell bankfråga. Jag får hoppas att finansmarknadsministern tar med sig mina uppmaningar och tänker vidare, så att han kan tänka sig att åtminstone trycka på någon knapp eller dra i någon spak framöver, så att människor kan känna att de har rätt till sina egna pengar.
Ulla Andersson (V):
Det här är intressant. Vi har haft en finansminister som har varit här för att besvara en interpellation med frågor om han har analyserat effekterna av privatiseringarna i välfärden, effekterna på kvalitet och personaltäthet samt de höga vinstnivåerna. Han har inte ens berört frågorna under alla dessa minuter. Vi har dessutom en finansminister som inte verkar se skillnaden mellan att tillverka lastbilar och bedriva utbildningsverksamhet för barn och unga. Det gör mig rätt orolig.
Anders Borg pratar gärna om mångfald och valfrihet, men han döljer att nio av tio av de största bolagen i välfärden ägs av riskkapitalbolag. Det är inte så mycket mångfald utan snarare enfald. I den privatiserade äldreomsorgen är ungefär 2 procent av alla aktörer någon form av kooperativ, ideella aktörer eller icke vinstdrivande aktörer. De andra 98 procenten är alltså vinstdrivande bolag, framför allt riskkapitalbolag.
Jag kallar inte det mångfald. Det är snarare så att de mindre, ideella aktörerna som inte drivs av ett vinstintresse försvinner från välfärden eftersom de äts upp av de stora aktörerna. Anders Borg har inte nämnt med ett ord de 9 miljarder som gjordes i privata vinster 2011 i den privatiserade välfärden.
Han har inte nämnt med ett ord att den privatiserade äldreomsorgen har tre gånger så hög avkastning som bankerna har eller att utbildning och skola har dubbelt så hög avkastning som bankerna har på eget insatt kapital. Jag tycker att det är djupt bekymmersamt.
Anders Borg, till skillnad från mig, lovordar vinstintresset i välfärden medan jag menar på att det leder bort från demokratiska beslut, insyn och en behovsstyrd välfärd. Vi får en välfärd som inte fördelas efter behov och inte blir lika. Vi har en finansminister som inte vill se konsekvenserna och ta ansvar för sina beslut. Det beklagar jag djupt.
Privatiseringar handlar enbart om ideologi och inget annat.
Ulla Andersson (V):
Det är märkligt att inte låta bankerna ta ansvar för något de borde ha ansvar för. Banker utan pengar är som apotek utan mediciner, menar jag. Sedan 2010 har Swedbank lagt ned 30 kontor och gjort 240 kontor kontantlösa. En annan bank har behållit alla sina bankkontor och låter dem också hantera kontanter.
Swedbank, som har gått en helt annan väg, har ökat sin aktieutdelning med 40 procent. Det handlar alltså knappast om att det är för kostsamt, utan det finns andra delar i detta som man behöver titta på. Vi har ett politiskt ansvar att se till att det fungerar ute i samhället, för enskilda människor och företagare.
Det gör det inte i dag, och då måste ni använda de redskap som finns till hands och reglera det genom till exempel det vi har föreslagit, nämligen att bankerna ska åläggas ett sådant ansvar. Hittar ni andra lösningar kanske ni kan dra tillbaka vårt förslag. Statsrådet menar att om folk både kan ta ut och sätta in pengar via butikerna kan det minska hanteringen av kontanter i butikerna. Så kan det å ena sida vara.
Å andra sidan har många företag långt att åka för att bli av med sina kassor, bankernas automater fungerar inte och tar inte alla former av kontanter och avgifterna är höga både för att lämna kassor och för att få dem räknade. Då blir pengarna kvar i butikerna eller transporteras mellan företaget och butiken, och det finns en ökad rånrisk eftersom man inte har samma säkerhet.
Det lockar människor som av olika anledningar är i stort behov av kontanter och tycker att det är enkelt att cykla till butiken med en kniv. Det har hänt i Gävle med olika former av vapen. Man går in i en närbutik och rånar den, och sedan har man förstört livet för den kassörskan. Även om finansmarknadsministern hänvisar till olika saker tror jag inte att det kommer att vara lösningen, tyvärr.
Ulla Andersson (V):
År 2006, Eskil Erlandsson, föreslog de borgerliga riksdagsledamöterna från vårt län att det skulle tillsättas en kriskommission för Gävleborg då vi hade så hög arbetslöshet. I dag är arbetslösheten ännu högre, och framför allt har långtidsarbetslösheten ökat kraftigt. På de senaste fem åren har flera tusen industrijobb försvunnit. Var är den kriskommissionen i dag? Då säger du att det fordras jobb, och så pratar du om skattesänkningar.
Vi lånar alltså drygt 200 miljoner per dag för att ditt parti så gärna vill sänka skatten. Storbankerna har fått drygt 4 miljarder i sänkt skatt. Det har inte lett till ett enda jobb på landsbygden. Däremot får de vara med och betala genom att staten måste låna upp till skattesänkningarna. Du pratar om att ni har sänkt arbetsgivaravgifter för unga. Det är en reform som har kostat ungefär 1,6 miljoner per jobb.
Om det nu har gett så många jobb - det vet man inte riktigt, men man beräknar ungefär den kostnaden. Hamburgermomssänkningen har kostat ungefär 1 1⁄2 miljon per jobb. Framför allt har den ökat hamburgerrestaurangernas vinster. Det här lånefinansierar vi. Det är rena rama lyxfällan i statens budget i dag. Vi lånar för att finansiera skattesänkningar.
Vänsterpartiet tror på landsbygdens framtid och har lagt fram en lång rad olika förslag. Vi vill införa lokala servicekontor där stat, kommun, landsting och privat verksamhet kan samsas. Vi vill ha mobiltäckning och fiber i hela landet. Vi vill att nya statliga myndigheter ska etableras utanför storstadsregionerna. Vi vill bredda bankkonkurrensen och gynna lokala småbanker.
Vi vill förändra regelverket för småskalig livsmedelsproduktion och servering för att underlätta för småföretag. Vi vill ta bort sjuklöneansvaret för mindre företag för att de ska kunna anställa fler. Vi vill utreda hur grossister ska kunna ta ett större ansvar för att upprätthålla likvärdiga förutsättningar i dagligvaruhandeln och ett logistikstöd. Vi har ungefär 75 punkter till.
Eskil Erlandsson får gärna läsa dem så kanske det kan hända någonting med Centerpartiets landsbygdspolitik i framtiden.
Ulla Andersson (V):
Jag konstaterar att Stefan Attefall har mycket pengar som han kan slösa bort. 9 miljarder i privata vinster skulle kunna användas till 23 000 fler undersköterskor i äldreomsorgen. Det hade varit kalas; fråga de äldre. Jag skulle vilja fråga Stefan Attefall varför det finns ett påpekande i direktivet som säger att detta inte bör tillämpas på icke-ekonomiska tjänster av allmänt intresse, om direktivet gäller för alla tjänster som läggs på entreprenad. Varför finns då detta påpekande?
Om man tittar i Sylwans rapport ser man att icke-allmänna ekonomiska tjänster är sådana som är solidariskt finansierade, som i EU-domarna benämns gratis. De kan vara delvis avgiftsfinansierade, men avgiften är inte kopplad till storleken på kostnaden för välfärdstjänstens utförande. Det är de som definieras som icke-allmänna ekonomiska tjänster.
Här öppnas en möjlighet att gynna non-profit på ett mycket tydligt sätt. Det är därför märkligt att Stefan Attefall slåss med näbbar och klor för att även fortsättningsvis stimulera vinstintressena. Jag tycker att han verkligen ska titta igenom det ordentligt. Det är tydligt att direktivet undantar välfärdstjänster som är solidariskt finansierade.
Det tycker jag är värd en fundering till. Dessutom vill jag skicka med att om statsrådet gör den bedömning han nu har gjort kommer Röda Korset, Ersta diakoni och liknande att inte kunna delta i en upphandling efter tre år. Då kommer de att slås ut nästan helt. Ja, så står det i direktivet, om välfärdstjänsterna blir så att säga ekonomiska i stället för icke-ekonomiska. Det är rätt tydligt, och det är inte enbart Sylwan som påstår det, utan det gör också andra jurister.
Jag kommer att ge statsrådet rapporten och hoppas att han går hem och funderar lite mer på lagen om offentlig upphandling och varför han inte vill stödja non-profit-företag framöver.