KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikael Strandman (SD):
Jag tackar ministern för svaren. Att stölderna har gått ned kan bero på att man i dag lägger mycket mer pengar på bevakning, men det är ett resursslöseri. Ministern har rätt i att ett kontantförbud förmodligen skulle innebära att ligorna skulle försöka föra ut metallen ur Sverige. Naturligtvis måste man jobba på flera områden och förstärka tullen. Det är absolut nödvändigt.
Man måste jobba på flera håll och kanter. Ministern säger att det skulle bli mer byråkrati. Låt oss titta på hur återvinningsbranschen ser ut. Det är företag som jobbar med att riva infrastruktur, och då uppstår metallskrot.
Att dessa företag skulle tycka att det är byråkratiskt jobbigt med ett förbud mot kontanter låter helt orimligt. Alla seriösa företag i dag låter sina affärer gå över faktura. Till och med privatpersoner handlar sällan med kontanter. Med det sagt är jag absolut inte för ett kontantfritt samhälle.
Kontanter är jätteviktiga, men just inom områden där vi ser sådana problem skulle vi med ett alexanderhugg kunna försvåra enormt för dem som vill vara kriminella. Jag menar naturligtvis inte att alla dessa företag är kriminella, men de som vill skulle få oerhörda problem om det infördes ett förbud mot kontanthandel.
Då skulle transaktionerna vid inköp av materialet bli spårbara för skattemyndigheter och polisen. Man skulle i utredningsfasen mycket lättare komma till insikt om varifrån kopparn kommer, om den kommer från en legal rivning av ett större fastighetsbestånd eller om det helt enkelt inte finns någon förklaring. Då är det fråga om någon form av stöld.
Av de svar jag har fått från ministern är jag fortfarande frågande till att det skulle vara så svårt för regeringen att införa förslaget. Regeringen har infört personalliggare på restauranger och så vidare. Ni har infört en enorm byråkrati för många småföretag så att de inte ska kunna fuska med skatten. Men i det här fallet skulle ingen seriös företagare drabbas. Det är väl ingen seriös företagare som egentligen vill ha kontanter.
Man vill ha pengar på kontot direkt. Det är bara jobbigt att hantera kontanter. Regeringen har väntat så länge på att göra något åt problemet. I alla utredningar har alla instanser varit för ett kontantförbud. Byggindustrin utsätts hela tiden för inbrott - material stjäls därifrån - och måste lägga en mängd pengar på bevakning.
Återvinningsindustrierna måste bevaka sina skrotgårdar. SJ och SL får stora problem när kablar stjäls och ställverk förstörs. Det blir enorma följdkostnader för att återställa infrastrukturen. För ett metallvärde på några tiotusentals kronor kan det kosta flera miljoner att återställa. Kulturbyggnader förstörs för att koppartak och stuprännor slits av.
Kyrkorna har börjat ersätta taken med förzinkad plåt i stället. Är det verkligen rimligt att låta bli att införa en enkel åtgärd för att komma åt problemet?
Mikael Strandman (SD):
Det låter inte som om det här skulle vara någon omöjlighet. Men först och främst vill jag säga att detta inte är någon höger-vänster-fråga utan en fråga om sunt förnuft. Att det skulle bli mycket byråkrati tror jag inte.
Det är snarare så att om man inför ett generellt kontantförbud för handel med metallskrot och polisen eller Skattemyndigheten gör en razzia kommer de på ett mycket enklare sätt än i dag att kunna be skrothandlaren att verifiera och visa sina inköp.
I stället för att då försöka undersöka om hans historia är riktig när han berättar att han köpt från Sunes rör och allt vad det är kan de direkt se de elektroniska transaktionerna i tidigare led och följa dem tillbaka till metallens ursprung.
Naturligtvis behövs det flera åtgärder; det håller jag absolut med om. Vi var inne på att tullen måste stärkas eftersom detta kommer att medföra att man flyttar metallen utomlands på olika sätt.
Men den stora vitsen med detta är att när Skattemyndigheten eller Polismyndigheten gör en razzia kommer det inte att finnas ett svart hål de inte kan gå vidare från och där de måste gå på de uppgifter som skrothandlaren lämnat om att han köpt från den och den. Det kommer att finnas elektroniska bevis för vad som skett.
Finns det inga elektroniska transaktioner, ja, då är det uppenbart att den här skrothandlaren har köpt skrotet svart. Det finns liksom ingen verifierad köpare.
Mikael Strandman (SD):
Tack, ministern, för svaret! Vilket samhälle är det bästa - det samhälle där medborgarna lyder lagen därför att de är dygdiga eller det samhälle där medborgarna lyder lagen därför att de fruktar ordningsmakten? Jag tror att jag och ministern är överens om att det är den första typen av samhälle vi vill ha, och det är så Sverige traditionellt sett har fungerat de senaste 100 åren.
Medborgarna i Sverige har ett stort förtroende för sina myndigheter och för landets ledning - i varje fall när det råder en krissituation har även personer med andra åsikter ett stort förtroende för landets ledning. Det blir ju ett mycket trevligare samhälle, och det kostar mycket mindre.
Det behövs inte en lika stor ordningsmakt och lika hårda straff om majoriteten av befolkningen faktiskt har en gemensam rättsuppfattning och en gemensam uppfattning om vad som är moraliskt rätt och riktigt och vad man ska följa.
I länder längre söderut i Europa har man inte samma förtroende för myndigheter och politiker, och där krävs det också mer ordningsmakt, hårdare straff och mer kontroll. Det är lite därför jag har ställt den här interpellationen.
Jag tror inte att enskilda statsråd och generaldirektörer, efter de avslöjanden som kom i mellandagarna, har varit superstora smittspridare.
Det är inte därför jag har ställt den här interpellationen, utan jag har ställt den därför att jag tror att avslöjandena väldigt mycket skadade förtroendet för den strategi som vi har valt med ett individuellt ansvarstagande, förnuft och ett gemensamt bekämpande av pandemin. Det fick liksom ett avbräck.
Jag blev själv väldigt berörd när jag hörde statsministerns tal till nationen. Det kändes verkligen som att han talade till mig. Det var ett dramatiskt, allvarsamt tal, men det var också ett ärligt tal - trodde jag då. Jag tänkte att det här var ju riktigt bra. Nu ska vi tillsammans verkligen följa de här rekommendationerna och anmodandena. Vi ska verkligen tillsammans bekämpa pandemin.
Alla svenska medborgare fick även ett sms från MSB. Där påpekades vikten av att försöka ställa in onödiga resor och att om man reste skulle man göra det isolerat och inte träffa några nya människor.
Ett tag därefter uppdagades att generaldirektören på MSB bara timmar efter packade väskorna och åkte till Las Palmas för tredje gången under hösten. Det uppdagades även att statsministern vid hela tre tillfällen var ute och rumlade runt i julhandeln och gjorde precis det som han hade sagt att vi inte skulle göra.
Det statsministern hade sagt var ju: Ställ in, boka av eller skjut upp alla saker som du skulle vilja göra men som inte är nödvändiga. Att handla klockor, rakapparat och julklappar var ju verkligen någonting som vi alla hade fått höra att vi skulle undvika.
Jag tror att vi alla är överens om att vi vill ha kvar vår strategi, som bygger på individuellt ansvarstagande och en gemensam uppfattning om vad som är rätt och fel, så att vi tillsammans kan bekämpa pandemin. Hur ska ni göra för att återfå förtroendet hos befolkningen? Jag tror att det är väldigt skadat. Jag hoppas att ni har någon form av plan för detta.
Mikael Strandman (SD):
Tack, ministern, för dina svar! Jag tycker absolut inte att vi ska uppehålla oss vid det som har varit, utan jag tycker att vi ska se fram emot det som komma skall och hur vi ska göra. Strategin bygger ju både på det individuella ansvarstagandet och den gemensamma rättsuppfattningen att vi tillsammans ska bekämpa pandemin.
Sedan har vi naturligtvis också lagstiftning för att "pointa" ut vissa viktiga saker. Det framkom under mellandagarna även att finansministern hade varit uppe i Sälen och tagits på bar gärning i en skiduthyrningsaffär och att Morgon Johansson varit på mellandagsrea.
Allt det som regeringen och framför allt statsministern hade uppmanat oss att inte göra åtlydde ni inte själva. Jag tror inte att någon av dem skulle vara en superspridare som har startat någon smittspridning. Det är teoretiskt möjligt.
Men det var inte därför jag ställde min interpellation, utan jag ställde den därför att det är så pass viktigt att ni som leder landet och även cheferna för myndigheterna föregår med gott exempel och att befolkningen har förtroende för er. Det var verkligen en tyst överenskommelse att det här gjorde ni bra och att vi ska följa det. Sedan kom det här avslöjandet. Vad ni än säger är jag övertygad om att det blev en förtroendekris.
Jag har inte bara läst vad skribenter från vänster till höger skriver på ledarsidorna, utan det är även vad jag hör bland folk. Jag ska citera vad Lena Mellin skriver i Aftonbladet: "Men med vilken tyngd kommer nya kärva budskap att tas emot av medborgarna? I värsta fall med ett hånskratt. I bästa fall bara med väsentligt lägre trovärdighet än före julhandeln och Kanarieresorna. Jag känner mig själv lite rebellisk, faktiskt."
Det ligger ju lite i det här.
Jag tror att om vi ska återfå förtroendet för och kunna hålla fast vid den fina strategi som vi har med ett individuellt ansvarstagande och att vi tillsammans bekämpar pandemin måste det till någon form av ursäkt från regeringen, att man ber folket om att få förtroende än en gång och säger: Ja, det vi gjorde var förkastligt.
Det var jättefel. Vi förstår att vi som företrädare för landet har ett speciellt ansvar. Om inte vi följer rekommendationerna kan vi inte heller begära att någon annan gör det. Därför lägger vi alla kort på bordet nu. Vi framför verkligen ursäkten från hjärtat. Vi har en handlingsplan, och vi kommer att återupprätta förtroendet för MSB. Vi lovar er att det här inte kommer att ske igen.
Vi kommer tillsammans med er allesammans i landet att bekämpa pandemin. Jag tror att det vore det bästa, så att vi kan få en nystart och få det effektiva verktyg som det faktiskt är att ha hela folket med oss. Då kan vi tillsammans bekämpa pandemin.
Mikael Strandman (SD):
Tack, ministern, för dina svar! Ministern får inte tro att jag har en annan agenda. Jag vill faktiskt att vi ska ha kvar det här verktyget. Jag hade verkligen förtroende för statsministern när han höll sitt tal till nationen. Jag vill att vi kan ha det igen. Ministern får ursäkta, men jag har inte sett några direkta ursäkter. Statsministern var med i en intervju och sa att det inte var något folk där när han handlade.
Men förmodligen var det inte något folk där när han handlade eftersom de flesta följde statsministerns rekommendationer. Det handlar inte om på vilket sätt han individuellt gjorde det här utan om en större sak än så. Våra företrädare måste föregå med gott exempel. I veckan kom en Demoskopundersökning i Aftonbladet.
Den visade att mindre än en tredjedel har förtroende för MSB, Myndigheten för samhällsskydd och beredskap. Det är oroväckande med så pass låga förtroendesiffror för den myndighet som folk ska vända sig till vid en katastrof i samhället, om det händer något mer. Jag tror alltså att ni har en del att jobba på här. Jag tror att det på något sätt skulle behövas en omstart.
Kanske skulle ni komma med en form av handlingsplan för hur ni ska återupprätta förtroendet för MSB efter det som har hänt. Jag tror inte att det räcker att ni har sparkat Dan Eliasson för femtielfte gången, och att allt sedan ska vara bra. Jag tror att folk kanske ändå inte hade särskilt stort förtroende för honom. Men de hade stort förtroende för statsministern.
Därför tror jag att det krävs någonting mer. Tack för debatten!
Mikael Strandman (SD):
Tack, ministern, för ditt svar! Herr talman! Hösten 2019 blossade en debatt upp i medierna om försvarsadvokater som kommit att företräda kriminella klaner och kriminella gäng.
Debatten initierades av att en senioråklagare i dagspress skrev en artikel om denna oroande utveckling.
Åklagaren skrev i sin artikel att stämningen i rättssalen hade varit ganska obehaglig, för advokaterna hade en ganska tuff jargong. De var provokativa och kom även med personangrepp på vittnen och poliser.
I slutänden var det en fråga om säkerheten i rättssalen, för advokaterna hade tagit till sig lite gangsterattribut och försökte få medhåll av de åtalades kompisar på läktaren. Det misstänktes även att försvarsadvokaterna läckte förundersökningar.
De bröt mot yppandeförbud och misstänktes även vara någon form av kommunikationskanal för de åtalade till deras omgivning, så att de kunde påverka förundersökningarna genom att undanröja bevis, påverka vittnen och skaffa falska alibin för de häktade med restriktioner.
Den här artikeln fick ganska snabbt en replik från Advokatsamfundet, som menade att detta var svepande anklagelser utan saklig grund, att det var generaliserande och i stort sett en förolämpning mot advokatkåren. Men den seniora åklagaren fick sedan medhåll av ytterligare ett fyrtiotal andra åklagare.
Även poliser och en del advokater från samfundet höll med om att det här är en oroande utveckling. Tyvärr, får man väl säga, har verkligheten kommit ikapp. Vi har ju i medierna kunnat följa det ena fallet efter det andra där den bild som åklagarna gav har bekräftats.
När det är så pass många åklagare - 40 åklagare är en ganska stor del av Sveriges åklagarkår - och även poliser och advokater som bekräftar det här tycker jag att Advokatsamfundet kunde ha en lite mer ödmjuk inställning och diskutera det här problemet, som faktiskt tycks vara verkligt.
Men när ärendena har tagits upp i Advokatsamfundets disciplinnämnd har det fattats väldigt kontroversiella beslut. Bland annat har en försvarsadvokat vid inte mindre än 27 tillfällen företrätt en kriminell klan i Göteborg.
Trots att advokatsamfundets disciplinnämnd konstaterade att han vid ett flertal tillfällen hade gjort allvarliga överträdelser och brutit mot den häktades restriktioner förlorade han inte sin advokattitel, utan han kom undan med ett mindre bötesbelopp som egentligen är kaffepengar med tanke på hur mycket han drar in.
Min fråga till justitieministern är: Måste det inte till någon form av uppstyrning, även om de får granska sig själva, för att få det här att fungera?
Mikael Strandman (SD):
Jag håller inte riktigt med. Det har uppdagats många fall, men sedan den här debatten blossade upp för ett och ett halvt år sedan har ingen av de så kallade gangsteradvokaterna förlorat sin advokattitel. Jag ser ett problem med att en organisation granskar sig själv.
Ett oberoende har inget egenvärde om det i slutänden blir, lite tillspetsat, en grupp ryggdunkande kollegor utan moralisk kompass som granskar sig själva. Det är alltid problem när en grupp ska granska sig själv. Det är därför man alltid låter utomstående genomföra till exempel revisioner.
Även om man inte skulle lägga det under en statlig myndighet skulle man kunna göra någon form av upplägg, ungefär som med JO. Då finns det en oberoende instans som externt granskar detta. Det går inte att komma ifrån att det finns ett egenintresse. Om man väljer att fortsätta låta dem granska sig själva finns det sådant man kan göra för att styra upp det hela.
Man skulle i rättegångsbalken kunna stadga mot när en advokat bryter mot den häktades restriktioner och enrumsprivilegiet inte helgas. Enrumsprivilegiet innebär att advokaten och den häktade kan samtala i enrum och enskilt utan att någon får avlyssna.
Ett brott mot enrumsprivilegiets helgd borde per automatik leda till uteslutning. Ett problem är att när det upptäcks att en advokat bryter mot detta finns ingen möjlighet att tillfälligt stänga av advokaten. Någon interimistisk avstängning finns inte. Det är lite konstigt, för i alla andra yrken har man det.
Om en läkare som opererar en hjärtpatient är full som en alika får den läkaren inte operera en annan hjärtpatient veckan därpå. Och en pilot som flyger jätteberusad över Atlanten får inte flyga nästa vecka. Både läkaren och piloten bli avstängda tills det gjorts en rättslig prövning. Detta borde kanske även gälla advokater.
Eftersom det av någon anledning är väldigt långa handläggningstider i Advokatsamfundets disciplinnämnd kan de advokater som visar sig vara olämpliga ha massor av andra mål och kan under tiden fortsätta att begå överträdelser mot restriktionerna och förse de häktade och deras kompanjoner med information.
På det sättet kan en förundersökning skjutas i sank genom att till exempel bevis undanröjs. Förutom att förundersökning kostar mycket pengar kan detta i slutänden leda till att den som har begått ett allvarligt brott, exempelvis ett mord, blir frikänd.
Man skulle alltså kunna verka för en möjlighet till interimistisk avstängning.
Mikael Strandman (SD):
I vårt grannland Norge granskar den statliga myndigheten Tillsynsrådet advokater i Norge, så det behöver inte vara en auktoritär stat. Man kan även göra ha en liknande ordning som JO, som ju står rätt fritt från staten och är ganska oberoende.
Ministern nämner att tre advokater uteslöts förra året. I genomsnitt utesluts ungefär en advokat per år, och Sverige har över 6 000 advokater. Det alltså en väldigt liten andel.
Jag tror att om vi nu väljer att låta Advokatsamfundet fortsätta att granska sig själva är det absolut nödvändigt att vi styr upp detta i rättegångsbalken så att de som bryter mot restriktionerna kan stängas av tillfälligtvis. Naturligtvis ska de få en rättvis prövning i disciplinnämnden, men de ska inte kunna verka under den tiden.
Sedan ska de bli av med sin legitimation om de begår grova övergrepp. Enrumsprivilegiet bygger på ett ömsesidigt förtroende, att man helgar det och inte blir någon form av budbärare åt häktade med restriktioner så att de kan skjuta förundersökningar i sank. Sedan tycker jag att det är viktigt att titta på den etisk-moraliska delen.
När advokater uppträder så pass olämpligt att de deltar som statister i en gangsterrapvideo som är inspelad i en rättegångssal och där gangsterrappare rappar om att pissa på det svenska rättssystemet och om hur många brott de har begått tycker jag att man måste titta även på den biten.
Om man uppträder olämpligt och oetiskt ska man bli avstängd. Även detta måste styras upp.
Mikael Strandman (SD):
Tack, statsrådet, för svaren! FN:s deklaration och Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna kan sägas utgöra manualer för hur ett land säkerställer att demokratin och skyddet för de mänskliga rättigheterna upprätthålls. I de inledande texterna räknas grunderna för när en människa inte får diskrimineras upp.
De är etnicitet, sexuell läggning, religiös övertygelse och så vidare, och även politisk uppfattning ingår. När Sverige ratificerade konventionerna och införlivade dem i sin lagstiftning tog man med det mesta, men just politisk åskådning utelämnade man.
Detta är illa, för när konventionerna skrevs fanns det en anledning till att man tog med politisk uppfattning som diskrimineringsgrund. Man visste från historien, framför allt under 1900-talet, hur förfärliga konsekvenserna blir.
När ett land övergår till att bli en diktatur börjar den makt som har tagit över nästan undantagslöst att förfölja sina politiska motståndare. Ett sätt att göra detta är att utestänga dem helt från myndigheter.
Oftast börjar man med att ta över statskontrollerade medier och trakasserar eller förbjuder oppositionella medier, och samtidigt ser man till att utestänga sina politiska opponenter från offentliga ämbeten. Om man gör detta - om man har sitt folk i myndigheterna och om man har kontroll över medierna - då har man kontroll över landet. Det var av denna anledning som politisk uppfattning som diskrimineringsgrund skrevs in.
Jag vet inte riktigt varför Sverige inte anammade just detta. Det är nämligen en viktig diskrimineringsgrund. Den kan dock inte appliceras i samma fall som de övriga diskrimineringsgrunderna. De övriga diskrimineringsgrunderna är universella, och de gäller inom alla områden. Politisk uppfattning som diskrimineringsgrund är lite mer knepig. I ett demokratiskt samhälle har vi yttrandefrihet, och vi har åsiktsfrihet.
Men vi har också rätten att bemöta yttranden och åsikter, och vi kan bemöta dem ganska grovt så länge det håller sig inom demokratiska ramar. Detta gör att det är svårt att inom det privaträttsliga området ha politisk uppfattning som en diskrimineringsgrund.
Exempelvis ska en organisation som jobbar för eurons införande i landet inte tvingas anställa någon som kanske är aktivist mot euron och så vidare. De politiska partierna kan inte heller tvingas anställa politiska motståndare till sina kanslier. Det är inte detta som åsyftas i de internationella konventionerna.
Läser man lite längre ned i texten ser man mycket tydligt vad de åsyftar med politisk uppfattning som diskrimineringsgrund, och det är just inom det offentliga. Det gäller myndighetsutövning mot den enskilde. Men det gäller också tillträde till en offentlig tjänst.
Om man läser i FN:s deklaration om mänskliga rättigheter står det i artikel 21, punkt 2 att var och en har rätt till tillträde till offentlig tjänst utan att diskrimineras avseende politisk uppfattning. Det står även i Europakonventionen om detta.
Det är en stor brist i Sverige i dag att vi inte har anammat dessa tydliga ställningstaganden, nämligen att politisk uppfattning inte får vara en diskrimineringsgrund inom det offentliga.
Mikael Strandman (SD):
Tack för dina svar, statsrådet! Det blir väldigt farligt när du säger att det ska vara lämpligheten för arbetet som avgör. Vem avgör det? Om en person anser mig olämplig per definition därför att jag är sverigedemokrat, ska det då vara ett godtagbart skäl?
Det du säger om att saklighet och neutralitet ska iakttas tycker jag inte betyder så mycket om man inte faktiskt har en lagstiftning som stadgar detta och som ger möjlighet till upprättelse, rättsligt i domstolarna, om den typen av diskriminering skulle ske. Personalansvarsnämnderna och det som du nämnde innebär ju faktiskt ingen rättslig prövning i allmän domstol.
Skulle jag till exempel bli nekad en anställning på grund av min religiösa övertygelse eller min hudfärg - oavsett om det skedde öppet eller om jag bara misstänkte det - skulle jag kunna driva processen rättsligt. Jag skulle kunna stämma myndigheten eller skolan civilrättsligt i tingsrätt, hovrätt eller Arbetsdomstolen. Men som diskriminerad för min politiska åsikt skulle jag inte kunna göra någonting.
Jag har här i min hand en bunt papper från den tid då jag jobbade som riksombudsman för Sverigedemokraterna. Det är en massa olika fall där folk öppet har blivit nekade anställning inom det offentliga, med hänvisning till sin politiska uppfattning - och jag kan inte göra någonting åt det, för det finns ingen rättsakt som skulle backa upp min rättsprocess i domstol för att ge personen upprättelse eller skadestånd. Jag tycker att man ska titta över detta.
Man skulle kunna införa en extra paragraf i diskrimineringslagen om att politisk uppfattning ska ingå som diskrimineringsgrund när det gäller offentligheten - det kan vara en offentlig anställning eller någonting annat. Sedan får man naturligtvis lösa det du säger med våldsbejakande organisationer och så vidare.