KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carl Bildt (M):
Jag delar Kalle Larssons uppfattning att det har varit relativt sparsamt i svenska medier med uppgifter om utvecklingen i Armenien. Det varken kan eller bör vi göra så mycket åt. Det gäller dessvärre också många andra ställen i världen där det är en händelseutveckling som vi kanske tycker skulle föranleda större uppmärksamhet. Mot den bakgrunden är interpellationsinstrumentet rätt bra.
Det ger en möjlighet för enskilda ledamöter av kammaren att ta upp frågor, och det ger regeringen en välkommen möjlighet att deklarera en ståndpunkt som den har och har deklarerat i andra sammanhang och som då kommer till protokollet på ett tydligare sätt än annars. Det finns en punkt där vi möjligtvis har något delade bedömningar. Vi har nu väldigt effektiva instrument till vårt förfogande, i alla fall väldigt mycket effektivare än tidigare.
Peter Semneby är visserligen svensk diplomat, men om vi bara hade sänt en svensk diplomat till Jerevan för att föra samtal med någon tjänsteman på mer eller mindre låg nivå i det armeniska utrikesdepartementet tror jag inte att det hade haft så stor effekt. Nu uppträder han som Europeiska unionens särskilda representant för regionen med ett mandat från samtliga 27 utrikesministrar. Det ger naturligtvis en helt annan tyngd i agerandet.
Jag skulle önska att tyngden var ännu större i den europeiska grannskapspolitiken och det europeiska engagemanget i de här frågorna. Då hade vi haft ännu större möjlighet att måhända utöva inflytande på utvecklingen i till exempel Armenien. Södra Kaukasus är ett viktigt område. För några dagar sedan var jag i närheten - jag var i Tbilisi i Georgien - och förde diskussioner om situationen i Armenien. Vi har instrument, och vi ska utnyttja dem. Det är framför allt de europeiska instrumenten.
Med de instrument vi har, Europeiska unionen, Europarådet - där vi övertar ordförandeskapet i ministerrådet i mitten av maj - och OSSE som nu är under finskt ordförandeskap, ska vi, det kan jag försäkra Kalle Larsson, fortsätta att vara engagerade för att i mån av möjlighet påverka utvecklingen i Armenien i den riktning som han och jag är överens om.
Carl Bildt (M):
Jag har slutanförandet och Kalle Larsson har ingen rätt till inlägg så jag ska avstå från att gå vidare i den diskussion som vi i brist på annat ägnade oss åt. Utvecklingen i södra Kaukasus är viktig. Man kan diskutera om området är Europa eller inte, men det har europeiska värderingar och europeiska kulturer i ganska stor utsträckning.
De har att uppfylla de åtaganden som de har gjort genom den europeiska grannskapspolitiken, Europarådet, OSSE.
Vi har instrument, förvisso bilateralt, men effektiva instrument genom de internationella och europeiska organisationer som vi är verksamma i. När vi ser händelseutvecklingar av den typ som vi just nu diskuterar i Armenien under de senaste veckorna ska vi utnyttja de instrumenten med all den effektivitet de har. Jag tror att vi är överens om att vi också gör det i detta fall.
Jag kan försäkra Kalle Larsson att vi kommer att fortsätta att göra det i enlighet med de politiska målsättningar som jag angav.
Carl Bildt (M):
I detta kan jag självfallet i allt väsentligt hålla med. Vi ska fortsätta, inom ramen för framför allt Förenta nationerna och de direkta förhandlingar som sker från Europeiska unionens sida, ansträngningarna i de mer kärnteknologiska frågeställningarna med Iran.
Kan Indien vara en livskraftig demokrati så kan nästan varje annat samhälle, oavsett komplexiteten och oavsett historien, också vara en livskraftig demokrati.
Det finns ingen anledning till att Iran inte skulle kunna gå den vägen, och det finns ingen anledning till att detta inte skulle kunna vara en utveckling som också gjorde det möjligt för Iran att spela den roll i regionen och också på den globala scenen som de flesta iranier, egentligen oavsett politisk åskådning, anser att landet genom sin historia, kultur och geografiska belägenhet har både möjlighet och rätt till.
Carl Bildt (M):
Jag har absolut ingen svårighet att instämma i det som Fredrik Malm sade på slutet, det vill säga att vad vi från svensk sida eftersträvar från den andra sidan är en demokratisering och respekt för mänskliga rättigheter i hela regionen. När vi säger det inser vi samtidigt att detta kanske inte är någonting som står för dörren åtminstone omedelbart. Vi verkar för detta på olika sätt. Det handlar om att stödja fredsprocesser för att undvika de konflikter som ju är upphovet till många kränkningar av mänskliga rättigheter.
Det handlar om den inre omvandlingen av repressiva samhällen. Det handlar vidare om en värderingsutveckling som ligger i takt med den modernisering som också vårt eget samhälle - inte alldeles utan svårighet om vi tittar tillbaka några hundra år i tiden - har genomgått. Då ska vi som ett litet land i Europa försöka medverka till detta på olika sätt. Om detta tror jag att vi är helt eniga.
Det handlar om diplomatiska framstötar, och det ska vi förvisso göra - det är ingen tvekan om den saken - men det handlar ännu mer om att utveckla kontaktytorna mellan våra respektive samhällen. Det starkaste instrument som Sverige har när det gäller att förändra andra samhällen är tyvärr inte utrikesförvaltningen, utan det starkaste instrumentet är det svenska samhället självt och bredden i våra kontakter.
Det kan vara politik, ekonomi, frivilligorganisationer eller politiska partier, och det är bredden i de kontakterna som gör att vi, med andra samhällen, successivt kan medverka i en förändringsprocess där. Sedan ska vi i utrikesförvaltningen och regeringen försöka göra vad vi kan, med diplomatiska démarcher, för att underlätta denna långsiktiga kontaktprocess.
Enskilda ärenden i asylpolitiken är som bekant icke föremål för debatt i riksdagens kammare. Det vet Jacob Johnson, men han vill framföra sitt budskap i alla fall. Detta är noterat. I övrigt vill jag bara konstatera att det råder en betydande samsyn i dessa frågor.
Carl Bildt (M):
Vi har något av en paradox i den här diskussionen. Jag är inte helt säker på Miljöpartiets inställning i den här frågan, däremot på socialdemokratins vilket inte är samma sak. I den svenska politiska debatten brukar vi säga att vi inte vill ha någon juridisk överprövning av politiska beslut. Vi ser demokratin som sådan som skydd för de sociala rättigheterna. Jag företräder dock uppfattningen att vi ska ha lite större möjlighet att pröva beslut när det gäller inskränkningar av fri- och rättigheter.
Här finns ett betydande motstånd till exempel mot att man skulle ha en enskild klagorätt till en författningsdomstol som skulle kunna underkänna och diktera politiska beslut. De krafter som är motståndare till detta i Sverige vill ha det på global nivå. Det som inte accepteras i Sverige ska fungera på global nivå, och man ska ha en juridisk instans som dikterar den ekonomiska politiken i Kina. Jag tror inte riktigt att det fungerar på det sättet.
Jag vill gärna ha så omfattande, till att börja med europeiska, system som över huvud taget är möjligt för att med enskild klagorätt skydda medborgerliga fri- och rättigheter. För att jag inte ska erodera tilltron till de systemen får jag nog begränsa dem till de områden där jag tror att de kan ha någon verkan.
Jag har den måhända lätt naiva - lite naiv får man väl vara - uppfattningen att det är fria och öppna politiska system och demokratier som i det långa loppet är det bästa värnet både för utvecklingen i största allmänhet och för sociala och ekonomiska rättigheter. Det är i ett öppet och fritt politiskt system som man kan lyfta upp problemen, som man kan vädra missnöjet och som man kan ställa de ansvariga till svars.
Jag tror mer på det än på ett tilläggsprotokoll som aldrig kommer att ha någon betydelse för de svältande och förtryckta i Zimbabwe och Nordkorea. Vi tittar på tilläggsprotokollet. Jag har en något skeptisk grunduppfattning, vilket har framgått, men vi har ännu inte tagit ställning.
Carl Bildt (M):
Magdalena Streijffert och jag har diskuterat detta i andra sammanhang vid olika tillfällen, och vi gör i grunden samma bedömning. Låt mig dock säga att min prioritet just nu inte är sanktioner, vare sig smarta eller dumma. Just nu är min prioritet massiv hjälp. Vi måste inse att det just nu är ett annorlunda läge. Vi måste bryta regimens motstånd mot de hjälpinsatser som är absolut oundgängligen nödvändiga.
Det är klart att det handlar om politik. Regimen är rädd för att det ska komma in utländska hjälparbetare och andra. Det finns i regionen omfattande resurser, bland annat amerikanska helikoptrar. De har använts i tidigare katastrofinsatser i Indonesien och Bangladesh. Helikoptrar är absolut oundgängligen nödvändiga i sådana här situationer för att ge utsatta människor mat, läkemedel och annat. Det finns inga kommunikationer. Det är klart att regimen förvägrar dessa helikoptrar att komma in i landet.
Vi måste försöka bryta detta motstånd för att få in helikoptrar, hjälpinsatser, nödhjälp och läkare. Sedan ska jag kanske inte så högt säga - jag hoppas att de inte lyssnar på vad vi säger i Sveriges riksdag än - att det är klart att när alla detta kommer in är det ofrånkomligt att detta också kommer att ha en politisk effekt. Det är självfallet också detta som gör att de är lite skeptiska. Men nu har vi ett i grunden förändrat läge när det gäller situationen i Burma.
Med all sannolikhet är regimen i dag ytterligt desperat, inte bara därför att den förlorar kontrollen över sitt folk utan därför att den förlorar sitt folk i bokstavlig mening genom denna katastrof. Och jag tror inte att det kommer att vara möjligt att hålla emot i ett läge när folk måhända får klart för sig att hjälpen finns runt gränserna men inte släpps in. Då kan den politiska situationen förändras relativt snabbt. Detta vet jag ingenting om, eller i varje fall relativt lite.
Men jag kan se att dynamiken nu är helt annorlunda och att vi ska rikta trycket - FN:s generalsekreterare har till exempel uttalat sig mycket skarpt i frågan - på att bryta motståndet mot isoleringen för att få in hjälparbetare, utan en politisk agenda just nu. Nu handlar det om att hjälpa människor. De ska inte göras ansvariga för en rutten regim.
Men sedan ska vi vara medvetna om också i denna mer eller mindre slutna kammare att om vi nu lyckas bryta isoleringen och hjälpa människorna kanske vi bereder vägen för någonting annat också. Arbetet med de smarta sanktionerna fortsätter alltså. När kommer detta? Ja, det är inte dagens agendapunkt. Men låt oss se om vi får återkomma till den debatten. Jag hoppas inte det. Jag hoppas att det ska kunna bli en annan situation.
Men just nu är det hjälpen till människorna som är det primära.
Carl Bildt (M):
Det konkreta svaret på frågan om hur mycket av de 110 miljonerna som är humanitärt och hur mycket som är politiskt är att det vet jag inte. Men jag skulle utgå från att den absoluta huvuddelen är humanitärt, av den enkla anledningen att det normalt är det som kostar pengar. Om vi talar om stöd till den demokratiska oppositionen är det i dessa sammanhang relativt begränsade resurser som krävs. Men det är ett relativt omfattande stöd vi ger i alla fall.
Vi ger stöd till både enskilda organisationer och NGO:er i Sverige som sysslar med detta och till exilbaserade oppositionella organisationer. Två exempel som brukar nämnas är radiostationen Democratic voice of Burma, som finns i Oslo, och Euro Burma Office, som finns i Bryssel och som egentligen är den inofficiella företrädaren i Europa för den burmesiska oppositionen och den burmesiska exilregeringen.
Det är i dessa sammanhang relativt begränsade pengar, men långsiktigt väldigt viktiga insatser. Det som vi har diskuterat i de omfattande diskussioner som vi har haft inom EU, där Sverige har tillhört de pådrivande, har inte bara varit att vi ska studera möjligheten av lite smarta sanktioner för den händelse att vi skulle hamna i den situationen att det skulle behövas.
Vi har också sagt att vi från EU:s sida måste förbereda ett omfattande hjälppaket till den tidpunkt då det sker en öppning i Burma. Detta arbete kanske skulle ha kunnat vara lite mer avancerat än vad det nu är, för det är möjligt att vi hamnar i den situationen att vi måste rycka in relativt snabbt. Det finns anledning inte bara i denna kammare utan också i EU-diskussionen att nu aktivera detta.
Jag är rätt säker på att detta kommer att stå på dagordningen när EU:s utrikesministrar träffas i slutet av maj. EU:s speciella sändebud, Piero Fassino, är på väg till Stockholm, eller var i alla fall på väg till Stockholm. Det är fullt möjligt att även han har anledning att ändra planen i ljuset av vad som har inträffat.
Men tanken var att vi här skulle ha en dialog om möjligheten till både ett dialogförsök som nu har diskuterats - allting har kommit i ljuset av en ny utveckling - och smarta sanktioner men också om hur vi kan utarbeta det mer långsiktiga positiva paketet för att stabilisera och hjälpa Burma när regimförändringen kommer. Men som sagt är vi nu i en fundamentalt ny situation där åtminstone den omedelbara agendan ser annorlunda ut.
Då får vi hantera den omedelbara agendan, försöka bryta motståndet mot hjälpsändningarna och hjälpa människorna. Därefter får vi återkomma och se hur den politiska situationen utvecklas. Men både i den omedelbara delen och i den mer långsiktiga delen tror jag att Magdalena Streijffert och jag i grunden är rätt eniga.
Carl Bildt (M):
Anne Ludvigsson har frågat mig hur jag avser att agera för att lösa den ekonomiska situationen på konsulatet i Istanbul och för att säkra generalkonsulatet och dess verksamhet nu och i framtiden. Betydelsen av generalkonsulatet i Istanbul understryks. Anne Ludvigsson framför också i interpellationen några påståenden som jag skulle vilja bemöta. Den övergripande bilden av UD:s ekonomi är att departementets del av RK:s förvaltningsanslag sedan några år uppvisar ett strukturellt underskott.
Underskottet kommer att öka över tiden om inget görs. UD har åtagit sig att nå balans mellan verksamhet och resurser till utgången av år 2009. Dessutom krävs löpande reformer för att uppfylla de produktivitetskrav som ställs på all statlig verksamhet. Därför är budgettilldelningen för UD:s enheter och utlandsmyndigheter återhållsam.
Budgetproblemen för utlandsmyndigheterna i Turkiet var i huvudsak orsakade av en valutaomräkning i samband med byte av budgetvaluta från dollar till den lokala valutan. De frågetecken som fanns har rätats ut, och deras delegerade medel har ökats. Därmed anser jag Anne Ludvigssons huvudfråga besvarad. Vad gäller påståendet att det skulle finnas ett nedläggningshot mot generalkonsulatet i Istanbul så är det felaktigt.
Regeringen har inte haft anledning att ifrågasätta värdet för Sverige att ha en lönad utlandsmyndighet i Istanbul. Generalkonsulatet har därför inte varit aktuellt i den omvandlingsprocess inom utrikesförvaltningen som bland annat lett till att regeringen tvingats ta beslut om nedläggning av åtta utlandsmyndigheter sedan november 2007 samtidigt som vi har öppnat fyra nya. Det kan vidare vara på sin plats att skapa klarhet kring utlandsmyndigheternas roll och ansvar för sin personal, verksamhet och budget.
Utlandsmyndigheten är arbetsgivare för den lokalanställda personalen och har det fulla arbetsgivaransvaret för att gällande avtal och anställningsvillkor följs. UD har ansvar för avtal, riktlinjer med mera som rör de lokalt anställda. Chefen för utlandsmyndigheten är ansvarig för myndighetens budget, hur den fördelas på olika verksamheter och att den hålls. För att få utrymme för till exempel önskvärda löneökningar för lokalanställda måste utlandsmyndigheten i första hand finna sätt att fördela om i verksamheten.
Det finns normer för hur löner ska sättas för utlandsmyndigheternas lokalanställda. Därtill säger det svenska avtalet om lönesystem för lokalanställda att de ska ha lokal marknadslön som är individuellt bestämd och differentierad. Lönenivåerna i anställningslandet fastställs på basis av lönestatistik från det internationella konsultföretaget ECA . ECA-materialet är dock inte alltid tillfyllest.
Utlandsmyndigheterna bör därför vid behov komplettera uppgifterna från ECA med egna lokala marknadsundersökningar. Utifrån detta underlag görs sedan bedömningar om skäliga lönenivåer. Utmaningen i tider av budgetproblem för departementet är att löneökningar i princip måste ske inom tilldelad budgetram, det vill säga finansieras genom effektiviseringar och omfördelningar.
Carl Bildt (M):
Så är det utan tvekan. Mitt allmänna uppdrag, givet av riksdagen i enighet, är att åstadkomma en anständig utrikesförvaltning inom en kostnadsram på ca 2,4 miljarder. Det är regeringens budget. Oppositionen har inte anslagit ett rött korvöre mer i denna del. Jag klagar inte nämnvärt på det. Jag tror att det är fullt möjligt att göra det. Det kräver en kontinuerlig strukturomvandling. Vi lägger ned åtta utlandsmyndigheter.
Jag tror att det finns solida skäl för att göra det på huvuddelen av de orterna. Vi startar fyra nya och möjligtvis till och med en femte, eller i varje fall till hälften, och vi kommer att göra utökningar på en del andra ställen. Sedan finns det ställen som jag tycker är speciellt viktiga. Det är ingen tvekan om att det vi gör i Turkiet har en lite speciell dignitet av alla de skäl som har nämnts. Därför har vi försökt att ta itu med framför allt det problem som har legat i omräkningskursen.
Omräkningskursen mellan turkiska lira och dollar som varit inom UD har varit annorlunda än den lokala. Fråga mig nu inte varför det varit på det sättet, för det kan jag faktiskt inte förklara. Men så har det uppenbarligen varit under väldigt lång tid. Det är klart att de valutaförändringar vi ser på de internationella marknaderna har gjort det mer svårthanterligt. Nu är detta korrigerat. När jag talar med myndigheterna där nere säger de: Det här ska vi nog klara av under de nya omständigheterna. Jag hade lite fel i det jag sade tidigare visade det sig.
När jag talade om den 16-procentiga ökningen är det 16 procent efter det att det har dragits av för de ökade kostnaderna för konsulär verksamhet, migration och bostäder. Först har vi betalat för det, och sedan har vi 16 procent mer reala pengar för generalkonsulatet i förhållande till vad man gjorde av med förra året. Sedan är det alldeles rätt, och det är ett mer generellt konstaterande, att den konsulära migrationsverksamheten är en belastning. Man kan kalla det för belastning, men det är sådant som ska göras.
Det är vår skyldighet. Det ligger framför allt på Ankara och mindre på Istanbul i sammanhanget. På den punkten har regeringen nu i två budgetar gett extra tilldelning till utrikesförvaltningen så att den ordinarie politiska verksamheten, eller vad vi nu ska kalla den, inte ska eroderas i onödan bara för att vi har det ökade trycket på oss.
Jag kan försäkra Anne Ludvigsson att så länge jag sitter på den här posten - vilket i varje fall blir dagen ut, och förmodligen avsevärt längre än så - kommer några nedläggningshot mot generalkonsulatet i Istanbul icke att göra sig besvär att gå in i mitt tjänsterum.
Jag ska se till att det finns hyggliga förutsättningar som i utrikesförvaltning i övrigt för att bedriva det mycket viktiga arbete som bedrivs både i Istanbul och i Ankara. Jag sätter också stort värde på det stöd som finns från riksdagen för det arbetet. Det ger den svenska politiken i den här viktiga frågan en kraft det finns all anledning från regeringens sida att sätta värde på.
Carl Bildt (M):
Det kan jag försäkra att jag kommer att göra. Låt mig också säga att det var en tidigare regering som ville lägga ned generalkonsulatet i Istanbul och som lade fram förslaget i riksdagen. Jag tror till och med att det gick igenom i riksdagen innan diskussionen vände. : Det var i varje fall nära.) Det blev en utredning under Anita Gradin, och det var ett antal andra personer som vände på detta. Den saken kommer icke att upprepas under denna regering. Tvärtom ska vi se till att finns goda förutsättningar. Sedan handlar det både om generalkonsulatet och institutet som Sida finansierar.
Det är en väldigt stor palett av olika verksamheter. Det är väldigt många tiotals miljoner kronor som de facto administreras från huset i Istanbul. När vi bara fokuserar på delar av denna budget ser vi inte helheten av den stora satsning som har centrum framför allt i Istanbul men också i Ankara.
Jag har som sagt en budget på 2,4 miljarder kronor som givits mig av riksdagen. Regeringspartierna förordar 2,4 miljarder kronor, och oppositionspartierna förordar exakt samma belopp. Jag har att hålla mig inom denna ram och försöka göra det bästa möjliga. Det innebär att vi lägger ned på en del ställen och startar på ett antal andra ställen.
Jag är rätt förhoppningsfull om att vi ska kunna klara av det underskott som vi hade när vi kom in och övertog och ha en balans i budgeten år 2009. Vi kan då börja titta på olika reforminsatser också på det personalpolitiska området.
Jag kan bara försäkra att alla de insatser som har att göra med den fortsatta utvidgningen av Europeiska unionen med inte minst Turkiet och dialogen med andra kulturer och civilisationer kommer att ha mycket hög prioritet när det gäller att fastställa de framtida prioriteringarna för utrikesförvaltningens verksamhet.
Carl Bildt (M):
Luciano Astudillo har frågat vice statsministern, Maud Olofsson, om syftet med mötet med Colombias vicepresident Francisco Santos den 15 april i år, om hon tagit initiativ till förhandlingar om eventuell krigsmaterielexport till Colombia samt om sådana förhandlingar pågår. Arbetet i regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen.
När Maud Olofsson träffade sin colombianske motpart, vicepresident Santos, i samband med dennes besök i Sverige den 14-15 april i år, handlade samtalet om för Sverige och Colombia viktiga frågor som energi, miljö, klimat och respekten för mänskliga rättigheterna i Colombia. Svaret på de bägge senare frågorna är, vad regeringen ankommer, nej.
Carl Bildt (M):
Det kanske inte är min sak att i detta sammanhang kommentera den synnerligen eleverade uppfattning om kapaciteten hos svenskt materiel som Luciano Astudillo har. Det förhåller sig kanske inte riktigt på det sättet. Det handlar framför allt om ett övervakningssystem som ingriper mot eller kan detektera flygburna mål. Sedan kan det även ha vissa andra kapaciteter, dock icke dessa. Men det är en annan sak, och det kan vi återkomma till senare.
Det viktiga är, och där har vi i alla fall samma uppfattning, att utvecklingen i Colombia trots allt är på väg åt rätt håll. Den är inte på väg åt fel håll. Vi ser en förbättrad situation för mänskliga rättigheter. Vi ser ett tillbakaträngande av de väpnade grupperingarna. Vi kanske ser framgångar i kampen mot narkotika, även om det torde vara den svåraste delen av det hela. Vi ser en etablering av en mer eller mindre väl fungerande demokrati, vilket det finns anledning att uppskatta.
Vi ser rättvisa val äga rum. Vi har emellertid också, som det påpekas, en pågående konflikt i delar av landet. Då är det viktigt för Sverige att vara engagerat i olika delar av det colombianska samhället, och det är vi också. Vi är det på bredden - med presidenten, regeringen, det civila samhället, MR-organisationer och de FN-insatser som finns i detta sammanhang, inte minst vad gäller mänskliga rättigheter.
Sedan ska de övriga frågor vi diskuterar prövas av ISP och av Exportkontrollnämnden i enlighet med det regelverk som finns för dessa frågor.