Désirée Pethrus (KD):
Jag vill säga något om kvinnornas situation, men först vill jag tacka biståndsministern för att hon har deltagit i debatten under kvällen. Jag står bakom betänkandet. Den svenska styrkan i Afghanistan gör en viktig insats. Det är modiga kvinnor och män som bidrar till en fredlig utveckling i Afghanistan.
I mitt inlägg kommer jag som sagt att sätta fokus på kvinnors situation. Kriget mot terrorism har nu pågått i över ett decennium i Afghanistan, och kriget är dess värre inte över. Även om situationen har förbättrats finns stora oroshärdar kvar och en stat med enorma problem och utmaningar. Droghandel och korruption är några områden som gör att det är svårt att se hur Afghanistan ska kunna vända till full demokrati inom en snar framtid.
Samtidigt får vi inte ge upp vårt stöd till alla de vanliga människor som inte önskar annat än att leva i fred, frihet och demokrati och till alla de kvinnor som önskar få utöva sina mänskliga rättigheter genom skolgång, arbetsmöjligheter och deltagande i det politiska beslutsfattandet. Detta är några områden där de förväntar sig världssamfundets stöd.
Många kvinnor är också oroliga för hur deras säkerhet ska se ut efter 2014 när trupperna dras tillbaka. Det är en oro som vi måste möta.
Som nämnts tidigare kom den svenska organisationen Operation 1325 i förra veckan med en utvärdering av den svenska nationella handlingsplanen för att implementera FN:s säkerhetsråds resolution 1325 om kvinnor, fred och säkerhet som antogs i FN år 2000. Jag hade möjlighet att vara med på det seminariet, och det var väldigt intressant.
Resolutionen slår fast att kvinnor har rätt att delta i fredsprocesser och säkerhetspolitiska beslut på alla samhällets nivåer. Sverige var bland de första länderna att utforma en egen nationell handlingsplan för att leva upp till resolutionens mål.
Den svenska handlingsplanen griper in i alla möjliga departement och ska bland annat stärka polis och försvar i arbetet för att genomföra resolutionen och för att få in fler kvinnor i fredsbevarande insatser. Utvärderingen från Operation 1325 visar dock att vi fortfarande har låg andel kvinnor i våra fredsbevarande insatser, endast 13,7 procent. För att ändra det krävs förstås att vi får in fler kvinnor i försvaret.
Kvinnliga soldater har en särskilt viktig roll i länder som Afghanistan där kvinnornas värld är så skild från männens. Utvärderingen visar också att högre befäl generellt sett fortfarande har begränsade kunskaper om genusfrågor och kvinnors behov i de konfliktområden där de för befäl.
De anser vidare att Sverige kan satsa mer i biståndet på just området fred och säkerhet i konfliktområden och önskar specialdestinerade medel. Den afghanska ekonomin är till stor del beroende av bistånd. Beroendet har tyvärr inte minskat utan snarare ökat. Trots det vet vi att många länder kommer att minska sitt stöd till Afghanistan när de drar tillbaka sina trupper 2014.
Sverige har sagt att vi vill ha en långsiktig övergångsperiod mellan 2015 och 2024. Som tidigare nämnts av ministern kommer 8 miljarder att satsas. Långsiktigheten är välkommen.
De kvinnor som har stora förväntningar på världssamfundet kan nu känna att Sverige har långsiktighet i sitt samarbete och att vi förhoppningsvis också kommer att ställa krav på regimen. Det är också viktigt att vi under denna tid fokuserar på kvinnors rättigheter och utvecklar deras möjlighet att delta i beslut om Afghanistans framtid.
De utgör halva befolkningen och behövs för att få en hållbar utveckling. Det finns ett stort motstånd i Afghanistan mot kvinnors rättigheter, men vi kan ställa tydliga krav på hur biståndet ska användas och kräva reformer och förändring. Det är bra om alla biståndsaktörer kan gå samman och har samma inriktning. Ett sätt som kan vara effektivt är att stödja de kvinnoorganisationer som kan göra skillnad.
De nordiska länderna skulle till exempel kunna gå samman och stödja sekretariatet för Afghan Women's Network. Vi skulle också, precis som i Sverige, kunna stödja kvinnoorganisationer. I Sverige är det ju 30 miljoner som går dit. Detsamma skulle man kunna göra i Afghanistan. Detta är frågor som Operation 1325 tar upp i sin utvärdering.
Sverige kan också ställa krav på att kvinnor ska delta i fredsprocessen och planeringen post 2014. Både EU och Sverige bör kunna göra framstötar på Nato att involvera kvinnor i resolutionsarbetet. En annan sak som Operation 1325 föreslår är att regeringen tillsätter en särskild ambassadör för samordning av insatser för den nationella handlingsplanen.
Det är en fråga som jag vill att ministern tar med sig tillbaka till UD. Är detta en möjlighet att lyfta fram Sveriges arbete internationellt? Sverige satsar stora summor på bistånd till Afghanistan. Redan i dags satsar vi ungefär 700 miljoner kronor per år, och vi kommer att fortsätta med det efter 2014.
Då är det som sagt viktigt att vi ställer krav i vårt bistånd och att vi har fokus på kvinnor i fredsarbetet och i det civila arbetet så att kvinnor får en framtid med mänskliga rättigheter. Framför allt är det viktigt att de får politiska rättigheter. Många kvinnor känner sig i dag oroliga för att de inte ska få bidra i det arbete som pågår för att skapa fred, frihet och mänskliga rättigheter för kvinnor i Afghanistan.