Erik Ullenhag (L):
Allra först ska jag säga något som har stått på min lapp länge - det finns fördelar och nackdelar med manus. Jag skulle faktiskt särskilt vilja tacka Raimo Pärssinen för insatserna i Svensk-finska föreningen i riksdagen. Det spelar roll. Det spelar roll att vi har en livaktig förening med ledamöter över partigränserna som faktiskt lyfter fram de här frågorna. Vi är flera som har beskrivit och vittnat om en historia som vi har mycket att lära oss av.
Där gör Raimo Pärssinen mycket stora insatser. När det gäller vikten av att värna och ta ett nationellt grepp delar jag helt och hållet Hans Ekströms bild.
Jag förstår oron över den här högskolan, men låt oss ändå beskriva minoritetspolitikens kärna som just handlar om att ta ett nationellt grepp kring rätten att tala finska språket, rätten att utöva finsk kultur och möjligheterna att själv välja sin identitet. Detta är viktigt i minoritetspolitiken. Jag kan inte bestämma vilken identitet människor har, men jag vet att vi har haft en historia av försvenskning som gjort att människor har valt bort sin identitet.
Då måste jag ge verktygen för att man ska kunna återta den och själv styra detta. Jag börjar med det positiva. Jag har nämnt att allt fler förvaltningskommuner kommer in. Det sker rätt mycket runt om i landet. Vi är flera som har besökt finskspråkiga förskolor. Det är flera saker som har skett under senare år som har ökat intresset. Vi ser det på de Sverigefinska organisationerna.
Vi ser det också på yngre människor som börjar vilja återta ett språk och en kultur och som tar plats i den här diskussionen, vilket är nog så viktigt för att vi ska klara det. Det är den positiva sidan. Delar av Europarådets rapport är otroligt positiv till vad som har skett i Sverige, men jag antydde att jag skulle peka på vilka utmaningar jag nu ser. En första utmaning handlar om det som några talare har varit inne på. I vissa förvaltningskommuner sker mycket bra. I andra uppfyller man inte riktigt den lagstiftning vi har.
Får man statliga medel för att göra saker ska man leverera, även ifall det behövs tillskott kommunalt. Åtar man sig det ansvaret måste man leverera. Där kommer vi att bli tuffare från statens sida. Nu har vi i hög grad haft ingången att vi vill ha allt fler kommuner som kommer in. Vi har beviljat alla som har sökt. Det finns några till på kö. Jag välkomnar verkligen det. Men har de under några års tid fått del av statliga medel ska de inte in i ett svart hål, utan det ska handla om att se till att lyfta minoriteters rättigheter. Sedan är det så som flera talare har varit inne på.
Det är skolan och utbildningssystemet som är den stora utmaningen. Där har Europarådet alldeles rätt i den kritik som har funnits. Det är också bakgrunden till den satsning som jag nämnde på ämneslärarutbildning. Vi måste få fram ämneslärare i finska för att kunna klara både förskola och skola.
Något som inte har varit uppe i diskussionen har varit det krav som finns på att man inom förvaltningsområdet ska ha grundläggande kunskaper i ett minoritetsspråk, i det här fallet finska, för att få minoritetsspråksundervisning i skolan. Den regleringen vill jag se över, delvis utifrån internationell kritik.
Men det är också en paradox att vi har varit i en situation då det har funnits ett växande intresse av att ha meänkieli och finska på sina håll och att man då från olika rektorers sida - med stöd i lagstiftningen - har sagt att man har begränsat eftersom man har saknat grundläggande kunskaper. Det behöver vi se över. Andra utmaningar som jag ser gäller förskola och äldreomsorg. När det gäller äldreomsorg vill jag vara tydlig på en punkt: Det måste handla om att det är organisatorisk fråga.
Med de hundratusentals människor som vi har i Sverige och med de människor som jobbar i äldreomsorgen har vi människor som kan tala finska. Det handlar om en vilja, ett ledarskap och organisationen totalt. När det gäller förskolan är utmaningen lite större. Där kan vi ha lärarbrist. Jag delar Hans Ekströms synpunkt att vi kanske kan vara beroende av folk utifrån. Problemet - det är en helt annan diskussion - är väl att om man jämför läraryrkets status i Sverige och i Finland ser man att det finns något som vi kan lära oss att Finland. Där är Finlands sak verkligen vår.
Vi behöver göra hemläxan och få lite större status på läraryrket i Sverige. Får vi inte det får vi inte heller över lärare i det här sammanhanget.