Alexander Christiansson (SD):
Ministerns svar gläder mig. Låt mig tydliggöra hur jag ser på det. Den bild jag har stämmer väl överens med den som statsrådet ger. Min uppfattning är att det finns en hög kompetensnivå inom stora upphandlare. Men ju längre ned i storlek på upphandling man kommer, desto mer smalnar kompetensen av.
Detta gäller både upphandlande tjänsteman och leverantör - båda sidor av bordet - som jag uppfattar det. Där blir bristen på statistik och transparens uppenbara problem, speciellt kopplat till direktupphandlingar, som utgör en majoritet av upphandlingarna. Här menar jag att det behövs ett användarvänligt verktyg för att underlätta för både upphandlare och anbudsgivare. Transparens när det gäller vem som upphandlar, vem som fått uppdraget och till vilket belopp är centralt för att motverka brister och i värsta fall korruption.
Det offentliga upphandlingssystemets komplexitet visas också genom att det finns ett flertal juristbyråer som i stort sett helt kan försörja sig på att hjälpa företag i upphandlingsprocessen. Det säger ganska mycket. Ännu värre är att det finns en växande skara företag som genomför överklaganden och därmed fördröjer och fördyrar offentliga upphandlingar. Detta är för mig exempel på ett dysfunktionellt system i behov av ordentliga uppryckningar.
Då blir min fråga: Hur arbetar regeringen med kompetensen bland upphandlarna, i synnerhet direktupphandlingar? Som jag uppfattar det arbetar man mer långsiktigt med dessa frågor i våra grannländer. I Norge och Danmark har man till exempel en masterutbildning för alla upphandlare. Det finns i många andra länder också. I Danmark och Norge har man också mål för hur många doktorander man ska ha, men i Sverige har vi knappt någon högre utbildning alls inom området, om jag inte missförstått det. Korrigera mig gärna om jag har fel!
Eftersom en så stor del av skattebetalarnas pengar omsätts i offentlig upphandling menar jag att det är av största vikt att lägstanivån på kunskapen höjs. Med ökad kompetens ökar insikten om hur de små leverantörerna fungerar och hur de bör bemötas, detta för att öka incitamenten för fler anbudsgivare. För ett flertal år sedan framgick det i Göteborgs stadsbudget att social hänsyn skulle tas med i upphandlingar, vilket även innefattar genusteoretisk kompetens.
Detta innebär att en leverantör ska ha utbildning i genusteori eller genusvetenskap eller ha genomfört projekt som genomsyrats av ett genusperspektiv. För mig som sverigedemokrat och socialkonservativ är det viktigt att den politiska styrningen inte påverkar våra offentliga affärer.
Den politiska detaljstyrningen inom offentlig upphandling riskerar att missbrukas, vilket medför att upphandlare inte gör det som är mest lönsamt för skattebetalarna utan i stället följer sin ideologiska övertygelse i upphandlingsförfarandet. Ett sådant beteende menar jag måste motverkas. Orimliga miljökrav, genuscertifieringar eller liknande har, enligt mig, inte i den offentliga upphandlingen att göra.
Här kommer frågan om tjänstemannaansvar in, vilket jag tycker är centralt i frågan. I april 2018 beslutade en enhällig riksdag att ett tjänstemannaansvar med utvidgad straffrätt skulle återinföras. Först över två år senare, i maj 2020, meddelade regeringen att man tillsatt en utredning som ska börja undersöka om ett tjänstemannaansvar med utvidgad straffrätt verkligen behövs och i så fall vilka nödvändiga författningsförslag som ska lämnas.
Uppdraget ska redovisas senast den 12 november 2021. Denna förhalning kan jag inte tolka på annat sätt än att regeringen har en motvilja mot att komma till rätta med myndighetsaktivism, slarv och vänskapskorruption i myndigheter och förvaltningar. Hur ser ministern på politisk styrning inom den offentliga upphandlingen, och hur ställer sig ministern till tjänstemannaansvaret?