Per Åsling (C):
Vi har i Sverige sedan 1999 en självständig riksbank. Det innebär att banken har en självständig ställning gentemot riksdag och regering. Banken fattar självständigt de penningpolitiska besluten. Det är riksdagen och dess finansutskott som har till uppgift att utvärdera penningpolitiken.
Penningpolitiken har en central roll i svensk ekonomisk politik, och det är därför viktigt att utvärderingen bidrar till att genomlysa och utveckla penningpolitiken men också öka förståelsen och därmed bidra till samverkan med finanspolitiken.
Under de senaste åren, det vill säga sedan hösten 2008, under den finanskris som fortfarande pågår, har penningpolitiken och finanspolitiken flyttat in i vardagsrummen. Just därför är denna debatt så viktig, att vi tränger djupare in för att få en bredare förståelse, dels för penningpolitiken, dels för hur penning- och finanspolitiken hänger ihop. Fru talman!
Vi kan konstatera att utvärderingsperioden 2009-2011 på många sätt har varit problematisk. Inflationstakten och tillväxten i ekonomin har varierat kraftigt. Riksbanken fick mycket kritik 2008 när den höjde räntan drygt två veckor före Lehmankraschen.
Många ansåg att Riksbanken borde ha haft en känsla av vad som skulle komma. När vi i dag debatterar utskottets utvärdering av penningpolitiken är det viktigt att lyfta dess koppling till finanspolitiken. Penningpolitiken är enbart en del av de faktorer som har betydelse för hur ekonomin utvecklas.
Finanspolitiken och utvecklingen på arbetsmarknaden är avgörande för den ekonomiska utvecklingen i allmänhet och därmed även för penningpolitikens förutsättningar för att nå mål.
Finanspolitiken påverkar penningpolitikens möjligheter att lyckas på flera olika sätt: via effekterna på den allmänna tilltron till penningpolitiken, via kortsiktiga effekter på efterfrågan men också genom inverkan på de långsiktiga förutsättningarna för tillväxt och låg inflation. Fru talman! Trovärdighetsaspekten är central.
Om den finanspolitiska inriktningen inte anses vara långsiktigt hållbar kan den ekonomiska politiken i sin helhet, med inriktning på låg inflation och stabil tillväxt, ifrågasättas.
De omfattande budgetunderskotten och den snabbt växande statsskulden i början av 1900-talet skapade en osäkerhet om den ekonomiska utvecklingen i Sverige och drev upp räntorna. Genom det finanspolitiska ramverket, som Centerpartiet var med och initierade, har förtroendet sedermera byggts upp.
Det är fortsatt viktigt att ha fokus på vad finans- respektive penningpolitiken kan och ska påverka. Utvärderingen av penningpolitiken för perioden 2005-2010 som Charles Goodhart och Jean-Charles Rochet genomförde tål i diskussionen att lyftas upp igen.
Forskarna för en diskussion kring avvägningen mellan inflations- och konjunkturstabilisering och pekar på att prognosmodellerna inte kan fånga alla riskscenarier tillräckligt väl för att avvägningen ska kunna formaliseras och användas som ett strikt hjälpmedel för penningpolitiken. Det är värt att upprepa för att bredda debatten kring mål i politiken.
Jag välkomnar att Riksbanken i nästa års underlagsrapport redovisar en analys av inflationsutvecklingen och inflationsmålet i ett mer långsiktigt perspektiv. Det är mot bakgrund av att inflationen av olika skäl i genomsnitt har varit lägre än inflationsmålet på 2 procent sett över hela utvärderingsperioden 2009-2011.
Fru talman! Mål är centrala i såväl penning- som finanspolitik. De två centrala målen i den ekonomiska politiken är inflationsmålet och överskottsmålet. Men vi får samtidigt akta oss så att det inte uppstår en målinflation där allt fler mål läggs in i den ekonomiska politiken.
En viktig anledning till detta är att det måste finnas tydliga instrument för mål, liksom för hur Riksbanken respektive politiken ska handskas när två mål hamnar i konflikt. Kopplat till bägge dessa mål finns tydliga instrument: centralbanken sätter styrräntan i avvaktan på att uppfylla inflationsmålet, och en regering måste lägga en budget med ett planerat budgetsaldo. Fru talman!
På senare tid har frågan om ett sysselsättningsmål aktualiserats i olika sammanhang. Men sysselsättningsområdet är väsensskilt från innehållet i det finanspolitiska ramverket.
Genom förändringar i innehållet i inflationsmålspolitiken bedriver Riksbanken nu en så kallad flexibel inflationsmålspolitik.
Det innebär i korthet att penningpolitiken är inriktad på att nå inflationsmålet, samtidigt som den även lägger vikt vid att stabilisera utvecklingen i den reala ekonomin, det vill säga utvecklingen av produktionen och sysselsättningen i samhället. Fru talman!
Jag vill avslutningsvis med dessa ord berömma Riksbanken för den penning- och stabilitetsfrämjande politik som den har fört under finanskrisen. Jag yrkar bifall till utskottets förslag.