Nyamko Sabuni (L):
Om man tror att bara vi får jämn könsfördelning i bolagsstyrelser har vi uppnått en jämställd arbetsmarknad förstår jag att mitt svar på denna frågeställning inte är tydligt. Men jag tror inte att det är de 40 procent eller 60 procent kvinnor som här har nämnts som är lösningen på problemet med en ojämställd arbetsmarknad. Det finns så väldigt mycket mer att göra, och vi försöker göra det.
Jag är övertygad om att det inte finns en politisk lösning som kan lösa alla dessa problem, utan det krävs många olika typer av lösningar, och det är ett förändringsarbete som tar tid. Det måste börja redan i skolan genom att man motverkar könsnormer och får flickor och pojkar att välja utbildning mindre könsbundet för att därmed också motverka den könsuppdelade arbetsmarknaden.
Det handlar om familjepolitiken som faktiskt skapar tid åt vuxna, också föräldrar, som vill arbeta. Detta är viktigt. Jag kan bara konstatera att det inte finns någon man som har gjort karriär på att arbeta deltid. Det krävs alltid tid för att arbeta.
Precis lika mycket som vi vill att fler kvinnor ska jobba 40 timmar per vecka, det vill säga heltid - en möjlighet vi får skapa genom bra arbetsmiljö, att det ska löna sig att arbeta, att det ska finnas en fungerande förskola - måste vi tänka på vad vi kan göra för dem som också vill göra karriär. Det räcker tyvärr inte att jobba 40 timmar. Det är bara att erkänna det. Jag skulle gärna se att arbetsmarknaden förändrades, att ledarskapet förändrades, men nu har vi en sådan situation att det krävs fler timmar för att bli partiledare.
Det krävs fler timmar för att kunna bli vd för ett företag. Det krävs många timmar för att göra karriär helt enkelt. Då förstår jag inte varför man hånar regeringen för att vi bjuder in de kvinnor som befinner sig mitt i karriären och ställer frågan: Vad är det vi kan göra för att underlätta er vardag? Här sägs det att vi då skuldbelägger kvinnor. Andra undrar varför jag hänvisar till en konferens. Vad är bättre än att fråga dem det berör?
De landar alla i ungefär samma sak som vi diskuterar här. Börja i skolan - jättebra! Då kanske vi ska ha mer resurser till just skolan. Det arbetet pågår. Mer tillgång till RUT och gärna till fler. Det säger oppositionen nej till. Verkligheten är ändå sådan att det obetalda arbetet är relativt jämnt fördelat mellan män och kvinnor. Det är bara det att det ser väldigt olika ut. Det obetalda arbete som kvinnor utför, det vill säga hushållsarbetet, är stressigt. Det sker varje dag.
Det tar tid från eventuellt lönearbete. Då måste vi kunna ställa oss frågan: Vad kan vi göra för hushållen? Då blir RUT en del av svaret. Att föräldraförsäkringen delas mer jämlikt är viktigt. Jag lyssnade också in detta. En del tyckte att vi skulle kvotera föräldraförsäkringen, andra tyckte att vi skulle göra den mer flexibel. Men det handlar faktiskt om att gå tillbaka till familjen och vardagen om vi ska skapa bättre möjligheter för alla de kvinnor som vill göra karriär. Allbrightrapporten nämndes.
Den är bra. Jag menar just att det handlar om att lyfta fram dem som inte sköter sig, för hela näringslivet ser inte likadant ut. Det finns företag som jobbar hårt, systematiskt och bra och så finns det de som inte jobbar alls. Jag skulle önska att vi kunde agera på samma sätt som när vi hänger ut företag som inte sköter sig internationellt, i utvecklingsländer där de använder barnarbete, fel material eller vad det nu kan vara.
Precis som de företagen hängs ut ska man också kunna bli uthängd för att man här inte tar kvinnors kompetens på allvar, inte tillvaratar den kompetens som finns i vårt land. Därför välkomnar jag Allbrights rapport. Den är väldigt bra. Jag hoppas att de fortsätter att jobba på det sättet. Till syvende och sist finns det ingen quick fix. Kvotering till bolagsstyrelser är inte den ultimata lösningen. Det finns så många problem med det. Jag förstår inte att oppositionen inte ser det fast det finns facit.
Det har ju inte löst speciellt många problem i Norge. Varför skulle det göra det i vårt land?