KBLab/rixvox huggingface dataset:
Barbro Westerholm (L):
Liberalerna välkomnar att vi nu fattar beslut om en pandemilag, om än med begränsad giltighet tidsmässigt. Det är väldigt bra att vi har nått enighet.
Det är viktigt i krig och kriser att man sluter sig samman även om man tycker olika i en rad frågor, för vi ska kämpa mot en gemensam fiende, i det här fallet ett virus.
Vi gör rätt och fel här under resans gång, men alla jobbar som bara den för att vinna kriget.
Då är det bra att vi i Sverige har Coronakommissionen, en oberoende instans som kan följa vad vi gör rätt och som nu, när äldreomsorgen har utvärderats, kan peka på vad vi från och med nu måste tänka på för att den äldre generationen inte ska fara illa. Värdet är att det är en oberoende kommission.
Det blir inte ett munhuggande mellan partierna. Lagen är nödvändig. Den visar tydligt hur vi i Sverige arbetar i stuprör. Vi stiftar välmenta lagar utifrån vårt stuprör, men hängrännor finns inte.
Nu ser vi tydligt det som bland andra Sofia Nilsson har beskrivit när det gäller stängningar som blir oproportionerliga. Man kan jämföra till exempel Skansen och Gröna Lund; det är ungefär samma luftkub som det handlar om. Vi måste få verktyg så att vi kan få proportionerliga beslut för att begränsa smittan.
Det gäller köpcentrum, kollektivtrafik och annat. Samtidigt vill vi i Liberalerna understryka att de begränsningar som görs i ett sådant här krig ska skydda invånarna samtidigt som de inte får begränsa mer än nödvändigt.
Här blir det intressant om några år när Världshälsoorganisationen och andra kommer att utvärdera vad olika länders begränsningar har haft för värde. Naturligtvis önskar vi en permanent lagstiftning, men vi har inte den tiden.
Om man på demokratisk grund ska göra en bra och heltäckande lagstiftning tar det tid. Sannolikt krävs också grundlagsförändringar, och då ska det vara ett mellanliggande val. Det är otänkbart att den lagstiftning som vi nu akut behöver ska dröja så länge.
Vi är därför positiva till en tillfällig lag. Vi vet att Regeringskansliet har ett ganska utförligt underlag för detta som nu remissbehandlas. Jag är angelägen om det. Det är viktigt med en remissbehandling, för då kan det komma svar från de olika stuprören om hur lagen drabbar dem.
Människans frihet måste värnas. Vi är nästan fångar under viruset, men vi ska se till att vi inte hamnar i virusets fängelse. Som jag sa nyss får lagen inte stänga samhället mer än absolut nödvändigt.
I detta sammanhang är det, som flera av debattörerna har varit inne på, viktigt att företag, näringsliv och offentlig sektor - alla vi i samhället som på olika sätt får försaka saker och ting - går vidare och får en rimlig kompensation.
Det gäller vare sig det är näringsliv, offentlig sektor, föreningar eller privatpersoner.
Därmed yrkar jag för Liberalernas del bifall till utskottets förslag. Denna lagstiftning är väldigt välkommen, och jag tror att den tänder ljus i tunneln tillsammans med att vi nu ser vaccin komma.
Barbro Westerholm (L):
Det här med beroende är någonting som har blivit mer och mer aktuellt under efterkrigstiden; särskilt tydligt är det med narkotikan. Alkoholberoende har väl funnits längre. Politiken har med bästa välvilja försökt göra vad den kan utifrån tro och tyckande. Men det duger ju inte, för tro och tyckande kan leda oss fel.
Vi måste få fakta. En fråga som jag tog upp lite i mitt anförande är den om sprututbytesprogram. Det har vi nu riksdagsbeslut på, men det finns kommuner som är motvilliga utifrån att det är emot det narkotikafria samhället.
För att få bort "tyckandet" är det viktigt att vi tar fram fakta, och då är min fråga: Görs det nu någon uppföljning av hur det ser ut i de kommuner som fortfarande är motvilliga till att införa sprututbytesprogram?
Hur utvecklas förekomsten av hivsmitta och de olika hepatitformerna, alltså blodöverföringssmitta? Jag tror att enda sättet att gå vidare är att få fram fakta om hur det ser ut och om vad som är konsekvenserna av att inte ställa upp på det här. Eller har man hittat ett annat sätt att arbeta på?
Barbro Westerholm (L):
Det är härligt med ärliga svar! Då kanske vi kan få en uppföljning av det här. Det andra som jag vill ta upp är spelberoendet. När den frågan kom upp här först i riksdagen och vi var några som drev den kallade man oss för moraltanter och sa saker som: "Ska vi inte få spela Hej knekt?" Nu är det ett folkhälsoproblem.
Vi har identifierat problemet, men hur är det med behandlingen? Det är min nästa fråga. Följer regeringen upp genom sina myndigheter Folkhälsomyndigheten och Socialstyrelsen vad det är för vård och rehabilitering som de som har fastnat i spelberoende får? Det skulle jag gärna vilja ha svar på.
Barbro Westerholm (L):
Allmänna arvsfonden är väldigt väl utnyttjade pengar som människor utan nära arvingar har lämnat efter sig. Om de visste hur pengarna har kommit att användas skulle de säkert vara väldigt nöjda över det.
Arvsfonden fyller snart 100 år, och den har utvecklats över tid.
Det jag vill ta upp är att det är drygt 20 år sedan som pensionärsorganisationerna i regeringens pensionärskommitté förde fram frågan om en vidgning av Arvsfondens område för att också bistå med pengar till projekt som berör årsrika personer.
Då föll det inte i särskilt god jord, därför att det kanske skulle tränga ut projekt som gällde barn, ungdomar och människor med funktionsvariationer. Det som sedan hände var att pensionärsorganisationerna hela tiden upprepade sitt önskemål. Man fick pengar för en del projekt.
Man kunde få pengar om det gällde årsrika människor med funktionsvariationer. Jag tror att det blev uppenbart för regeringen att det inte var en bra idé att bromsa en vidgning.
Nu kommer vi dock att fatta beslut om en förnyelse av fonden med denna vidgning. Ann-Christin Ahlberg framförde tidigare förhoppningar om att pensionärsorganisationerna nu skulle börja komma in med projekt. Men de har ju idéer som har kläckts under dessa 20 år!
De kommer, var så säker. Som liberal är jag också väldigt glad över tillkännagivandet om en vidgning till området hemlöshet. Visst har kommunerna ett ansvar, men kommunerna har även ansvar för äldreomsorgen och för barns och ungdomars väl och ve.
Här handlar det dock om att hitta på nya vägar. Den civila sektorn kommer in som en väldigt viktig idégivare, motor, i utvecklingen. Hemlöshet är ett allvarligt problem, inte minst för människor med missbruksanamnes.
Jag är därför glad över tillkännagivandet.
Naturligtvis undgår kommunerna inte sitt ansvar när det gäller hemlöshet, äldreomsorg eller barns och ungdomars behov, men den civila sektorn kan med sin känsla och kunskap om hur det ser ut i verkligheten komma med nytänkande som kommer samhället till del.
I det inledande anförandet visades hur den civila sektorn med hjälp av Arvsfondens pengar har gått före och givit en grund för det som vi i dag tar för givet finns inom socialtjänsten. Jag yrkar bifall till utskottets förslag i betänkandet.
Barbro Westerholm (L):
Det är väldigt positivt att vi är förenade i beslutet att eliminera livmoderhalscancer. Detta står på två ben. Det ena är vaccinationerna.
I Sverige har vi glädjande nog en hög vaccinationsgrad, men vi måste hela tiden vara uppmärksamma på det vaccinationsmotstånd som finns ute i världen - med en hel del fake news, alltså missledande information om risker med vaccination - så att vi omedelbart kan motarbeta detta.
Det andra är screeningen, som ju måste nå många fler kvinnor än vad den gör i dag. Det här är en utmaning. Vi talar om att utrota livmoderhalscancer på fem till sju år. Det är en bra målsättning, men vi ska inte bli besvikna om vi inte riktigt kommer i mål.
Det är också viktigt att detta understöds av WHO:s målsättning att eliminera denna cancerform och arbeta hårt med det under perioden 2020-2030. Jag vill i detta sammanhang, när det gäller screening, också ta upp den övre åldersgränsen.
Visst kan screening för kvinnor nu med säkerhet utföras med längre tidsintervall med tanke på denna cancerforms tidsmässiga utveckling, men man måste ändå djupdyka igen om man ska ha en så låg övre åldersgräns som man har i dag. Vi får inte tappa bort att detta virus är farligt även för män.
Det är bra att pojkar nu inbegrips i programmet, men vi har ju också män i lite vuxnare ålder som när de blir smittade utsätts för en ganska grym cancerform i munhåla, i svalg, i ändtarm och så vidare. Vi får inte tappa bort att viruset finns också i denna grupp.
Detta är ett exempel på en cancerform som vi lyfter fram i särskild ordning. Det kostar inte särskilt mycket i statsbudgeten att göra de här satsningarna, men jag tror att det är viktigt både när det gäller cancer och när det gäller en del andra sjukdomar.
Runt hörnet finns fantastiska nya möjligheter att behandla och förebygga allvarliga konsekvenser av ett sjukdomstillstånd. Vad har vi då i denna riksdag för beredskap för detta? Budgetarbetet är ju en del av det - vi ska ha pengar avsatta i budgeten för att kunna åtgärda den här typen av problem.
Men jag tror att vi borde ha en mer allmän diskussion. Vad är det som finns runt hörnet som gör att vi dramatiskt kan förändra hälsotillståndet för människor som lider av olika saker, och hur kan vi hantera detta budgetmässigt så att inte pengarna lägger hinder i vägen för snabba insatser?
Barbro Westerholm (L):
Dag Larsson sa något väldigt viktigt: Det är inte tid att hålla på och peka finger åt varandra. Alla som arbetar med den här pandemin, på alla nivåer, gör sitt allra bästa. Men på grund av bristande kunskap och erfarenhet kan man göra fel. Då ska vi lära av felen.
Men nu handlar det om att samordna våra resurser, om ett gott samarbete, teamarbete och ett gott ledarskap. Jag är glad över att vi nu kan fatta beslutet om registret. Liberalerna skulle vilja att det var ett bredare register. Men nu är det bråttom.
Industrin har gjort fantastiska insatser, liksom Europeiska läkemedelsmyndigheten och alla som har ställt upp i kliniska prövningar för att vi så snart som möjligt ska kunna få vacciner. Tre stycken lovande är nu på väg. Då är det viktigt att vaccinationsregistret är lagstadgat.
I praktiken är det ett problem, som Anders W Jonsson sa, att få det att fungera på plats, eftersom Ineras register ska läggas ned. Det är bråttom att lösa det här.
Jag har inte klart för mig vad E-hälsomyndigheten har gjort i sammanhanget, men jag hoppas att socialutskottet när vi inom kort möter myndigheterna får besked om läget vad gäller själva registret. Det måste vara lätt att registrera vaccinationerna. Det ska inte vara en massa pappersarbete som sedan ska föras över till it-systemen.
Men det fordras också att man får in rapporter om hur det går och om vilka biverkningar som kan dyka upp. Det är rapporter som kan komma från läkare, sjuksköterskor, tandläkare och farmaceuter men inte minst från allmänheten. Det är ganska krångligt att anmäla biverkningar. Det ska göras på nätet.
Men i den generation som står först i tur för att vaccineras är det många som inte har tillgång till nätet. De måste få bra information om hur man lätt kan anmäla komplikationer som kan dyka upp. Det är viktigt för att vi inte ska få den situation som vi fick med narkolepsin och vaccinet mot svininfluensan.
Det måste också finnas kompetens på Läkemedelsverket för att analysera biverkningarna. Och Datainspektionen får inte plötsligt lägga hinder i vägen för samkörning av informationen i registret med olika hälsodatabaser. Jag har tyvärr egen erfarenhet av att det där kan uppstå hinder som kan fördröja analyser.
Det är alltså mycket som ska göras i kedjan: från godkännande av vaccinerna till att få människor att bli vaccinerade och hela den organisationen, att få register och biverkningsrapportering att fungera och att så snabbt som möjligt få analyser.
Man behöver också samarbeta med den internationella biverkningsrapportering som är på gång överallt. Därmed yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet.
Barbro Westerholm (L):
Liberalerna ställer sig bakom betänkandet och yrkar avslag på reservationer. Den här pandemin visar att det är allas ansvar att bekämpa denna smittspridning. Det handlar om människor i alla åldrar och i alla professioner.
Men vi får gå till väga på lite olika sätt beroende på vilken situation vi befinner oss i. Hur ser smittriskerna ut? Det måsta vara proportionerliga inskränkningar som vi beslutar om efter konsekvensanalys. Det behöver inte ta särskilt mycket tid. Det kan gå kvickt.
Men konsekvensanalyserna måste inbegripa dem som berörs. Jag kan säga att den begränsning som gällde för 70-plussare, dit jag själv hör, inte skedde i dialog. Det var mer panik. Det var kanske rätt i början. Men sedan i fortsättningen hade det väldigt många allvarliga konsekvenser. Det var till och med årsrika människor som tog livet av sig.
Nu diskuterar vi serveringsställena. Här tycker jag att inskränkningarna har varit proportionerliga. Man har inte behövt stänga. Människor ska sitta ned och äta sin mat och med avstånd till varandra, och tillsynen har fungerat väl. Det har funnits undantag, men de har också rättats till.
Sedan har take away kommit som någonting väldigt positivt som jag tror kommer att stanna. Som 70-plussare går jag inte på restaurang. Jag saknar fysisk närvaro av andra människor. Men man kan få väldigt god mat från serveringsställena. Som Anders W Jonsson sa behövs en pandemilag.
Sverige har kommit sämre ut än de andra nordiska länderna för att vi har fått använda olika lagstiftningar för att kunna fatta hyggligt bra beslut. Vi har inte kunnat slå till på det sätt som Norge, Finland och Danmark har kunnat göra. Med det yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkandet.
Barbro Westerholm (L):
Min fråga är riktad till socialminister Lena Hallengren. Har regeringen fått klartecken från Datainspektionen om att det är möjligt att samköra vaccinationsregistret, läkemedelsbiverkningsregistret och hälsoregistren för att utreda om en rapport om misstänkta biverkningar av vaccin mot covid-19 kan bekräftas eller avfärdas?
Jag hoppas att vi inte får några allvarliga rapporter, men får vi det måste de utan dröjsmål utredas. Här får datalagstiftningen inte lägga hinder i vägen. Jag ställde frågan till Läkemedelsverket i tisdags, och svaret var att frågan ligger på regeringens bord.
Barbro Westerholm (L):
Min fråga riktar sig till socialminister Lena Hallengren. Den lyder: Avser regeringen att ansluta Sverige till Världshälsoorganisationens intensifierade kampanj mot ålderismen, den fördomsfulla synen på årsrika, och då med fokus på sjukvården?
Anledningen till att WHO gick ut med denna intensifiering i mars är att man ser hur höga kostnader ålderismen förorsakar i sjukvården. I USA har man sett att det för de sex allvarligaste sjukdomarna handlar om 63 miljarder US-dollar per år. Det är alltså avsevärda belopp. Tänker vi följa upp detta i Sverige?
Barbro Westerholm (L):
Av de sju diskrimineringsgrunderna är ålderismen - den fördomsfulla synen på oss årsrika människor - den diskrimineringsgrund som det enligt WHO är svårast att göra något åt. Då känns det extra allvarligt när det syns så tydligt i sjukvården som i USA.
I Sverige ser vi det också i de kronologiska åldersgränser som tillämpas på ett sätt som inte utgår från individen.
Barbro Westerholm (L):
Ida Gabrielsson har talat mycket kring det allmänna pensionssystemet men väldigt lite om hur man ska orka arbeta längre. Hon har snarare tagit upp detta med att man har blivit utsliten och inte kan jobba så länge.
Jag vill gärna höra lite om hur Ida Gabrielsson ser på möjligheter till förändringar i arbetsmiljön och möjligheter till fortbildning för att man ska orka arbeta längre. Många vill faktiskt det om de klarar det.
Barbro Westerholm (L):
Jag hade väl önskat lite mer konkreta förslag kring utveckling av företagshälsovård och annat. Men jag har också en annan fråga. Jag hörde inte ett ljud om tjänstepensionerna. De utgör en viktig del av pensionssystemet. Jag satt med i den första arbetsgruppen i början av 90talet.
När vi lade fram den form som nuvarande pensionssystem har byggde det också på tjänstepensionerna. Jag skulle gärna vilja höra några ord om det.
Barbro Westerholm (L):
Det här är ett väldigt välkommet betänkande om den möjlighet, den frihet, som kommunerna nu får i omsorgen om äldre personer och funktionshindrade att kunna föra en gemensam journal.
Det blir möjligt med denna sammanhållna vård- och omsorgsdokumentation. Det här har man önskat länge.
Vi i Liberalerna vill värna integriteten men samtidigt undanröja hinder som ligger i vägen för människor, inte minst inom vården och omsorgen, att arbeta på ett rationellt sätt för patienters, omsorgstagares, bästa.
Det här är ett av många beslut som har tagits för att ge vården och omsorgen ökad frihet och patienterna ökad säkerhet. Varför har vi behövt komma med de här frihetsinsatserna?
Det går tillbaka till George Orwell, som 1949 skrev boken 1984 om att Storebror ser dig.
Den boken påverkade väldigt mycket den sekretesslag som vi fick 1980 och som till och med förhindrade att två psykkliniker på olika sjukhus kunde se varandras journaler om en enskild person, vilket innebar att många undersökningar fick tas om.
2009 års sekretesslag har mycket kvar, fortfarande, av det som 1980 års lag hade.
Vi har i Liberalerna i andra sammanhang tagit upp att vi måste göra en allmän översyn och förnyelse av sekretesslagen, inte minst nu i digitaliseringens tid, för vår lagstiftning får ju inte gå emot människors bästa. Därför yrkar jag bifall till betänkandet i dess helhet.
Jag håller med Centern om att det här ska vara frivilligt, för det är en reform som kommunerna har velat få fram för att undanröja de hinder som ligger i vägen för den gemensamma journalföringen.
Men de ska inte tvingas införa system som vi kanske byråkratiskt genom riktlinjer och sådant anbefaller att de ska ta sig an. Reservationerna i övrigt tar upp många viktiga frågor, men vi tycker att de kan bemötas av det arbete som pågår i utredningar och i Regeringskansliet.
Jag måste erkänna att i varje fall min överblick över allt som pågår är något ofullständig. Jag skulle vilja att socialutskottet efter valet ber att Regeringskansliet kommer till riksdagen och redovisar vilka utredningar som ligger på bordet och är nära proposition och vilka andra frågor som är under utredning.
Allra viktigast är att utskottet får en bra redovisning av hur det går med förslaget till socialtjänstlag och hur det går med förslaget till äldreomsorgslag som mycket snart ser dagens ljus och som tar upp en del av de frågor som har aktualiserats i dag och i andra sammanhang.
Till detta behövs också ett tidsschema så att utskottet har en klar bild för sig om var det finns luckor och vad som är att vänta som en helhet.
Barbro Westerholm (L):
Jag glömmer alltid att säga någonting i mina anföranden, och nu fick jag chansen att lägga till att jag tycker att det är viktigt att Myndigheten för samhällsskydd och beredskap kommer med i den här bilden.
När det blir strul och stopp på den digitala sidan, vad finns det då för säkerhet och backup så att det inte blir som, tror jag, ledamoten från Socialdemokraterna tog upp att man i en kommun blir helt ställd och patienter, omsorgstagare, löper risk att fara illa? Jag ser fram emot detta och kommer att bevaka utanför riksdagen vad socialutskottet gör.
Jag kommer att höras om jag tycker att ni kan göra någonting bättre!
Barbro Westerholm (L):
Stort tack till dig för de orden, Anders W Jonsson! När folk frågar mig vilken som har varit min bästa tid i riksdagen svarar jag att det är när jag har varit ersättare i socialutskottet. Då får jag frågan: Men vill du inte vara ordinarie?
Är man ordinarie innebär det att vara på alla utskottsmöten, men jag har velat resa ut i landet och möta människor i deras vardag. Det är lättare att göra det om man är ersättare. Sedan kan man med motioner och debatter och allt ändå påverka.
Om någon i den kommande riksdagen är lite ledsen över att inte bli ordinarie - för det är fint, och vi har ju ett statustänkande - vill jag säga: Tänk på vilken frihet det ger att vara arbetande ersättare!
Barbro Westerholm (L):
Min fråga riktas till socialminister Lena Hallengren, och den föranleds av det särskilda yttrande som finns fogat till Coronakommissionens betänkande som kom förra veckan. Kommissionen har granskat en rad ansvarsfrågor och samhälleliga konsekvenser av pandemin men inte, vilket framgår av yttrandet, existentiella och etiska frågor som pandemin väckt.
Jag vill därför fråga om regeringen kommer att gå vidare och belysa dessa frågor. Det finns ett behov av att systematiskt analysera etiska frågor i det fortsatta arbetet med att bygga en svensk krisberedskap. Vi behöver en samsyn i frågorna för att kunna göra prioriteringar i kris.
Då handlar det inte bara om prioriteringar i hälso- och sjukvården utan också i hela samhället.
Barbro Westerholm (L):
Min fråga riktar sig till socialminister Lena Hallengren. När kommer frågan om finansiering av så kallade särläkemedel att vara löst?
Det är fråga om av EU:s läkemedelskontrollmyndighet och den svenska läkemedelskontrollen godkända läkemedel som förmenas de av våra patienter som har vissa särskilda sällsynta sjukdomar. De förmenas därmed adekvat behandling. Skälet är att Sverige inte anser sig ha råd med dessa läkemedel.
Det här är väldigt stötande, och det brådskar att lösa frågan. Det är därför jag frågar om tidsaspekten.
Barbro Westerholm (L):
Tandvårds- och läkemedelsförmånsverket har idéer om hur detta kan lösas, men man behöver ett regeringsuppdrag. Vi har råd om vi kommer till rätta med den felaktiga läkemedelsanvändningen vid folksjukdomar. Vi ska ha en jämlik vård. Allas behov ska tillgodoses.
Karla López (MP):
Jag tycker att det är olyckligt att regeringen inte anser att Sverige ska ta sitt ansvar och som ett föregångsland förbjuda klustervapen, speciellt med tanke på att Sverige tillhör de 34 länder som producerar klustervapen och när vi, precis som Mikael Odenberg säger, vet vilka skador klustervapen orsakar.
Hur kan vi prata om att vi arbetar för en bättre värld när vi så fort det inte passar våra ekonomiska intressen låter bli att vidta åtgärder för mänsklighetens bästa? Norge och Österrike har redan förbjudit klustervapen. Trots att det inte har funnits ett internationellt avtal om att förbjuda dem har de gjort det.
Belgien har på eget initiativ gått så långt att man till och med har förbjudit investeringar i företag som tillverkar klusterbomber. I Belgien drabbade dessa åtgärder 60 företag, men Belgiens regering struntade i det och satte mänskligt lidande före ekonomiska intressen.
För mig är det väldigt svårt att förstå varför Sverige inte kan göra något liknande, med tanke på att vi har Bombkapsel 90 som används som ammunition för JAS Gripen. Vi tillhör, som sagt, de 34 länder som producerar klustervapen.
När det har hållits konferenser har Sverige varit ett av de länder som inte vill att man ska förbjuda utan i stället vill reglera det på ett urvattnat sätt, eftersom man vill att bara 1 procent av bomberna inte ska explodera.
Men det spelar ingen roll om det är en bomb eller flera bomber - det är jätteproblem så fort de ligger i marken, och de förorsakar otroliga skador för lokalbefolkningen. Jag blir väldigt ledsen.
Samtidigt som vi slår oss för bröstet och säger att vi är demokratiska och arbetar för välfärden i världen och så vidare backar vi så fort vi har någonting att förlora ekonomiskt och låter andra länder gå före i stället.