KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ibrahim Baylan (S):
Jag ska försöka fatta mig kort. När det gäller dyslexi är det mycket riktigt som Birgitta Sellén säger: Det måste naturligtvis ges hjälp och stöd under hela skolgången eftersom behoven ser annorlunda ut. Jag förstår tyvärr inte diskussionen kring ordet "likvärdig". Det är ju precis tvärtom: Likvärdig betyder jämlik i den meningen att man ska ha den hjälp och det stöd man behöver.
Eftersom barn har olika förutsättningar innebär det att man måste se till att fördela resurserna olika för att ge lika möjligheter. Här går ju skiljelinjen mellan socialdemokratisk skolpolitik och borgerlig skolpolitik. Där pratar man ofta om ett skolpengssystem på nationellt plan, där det naturligtvis med nödvändighet måste vara lika. Det är precis den likriktningen vi inte vill ha. Det är behovet som ska styra.
Att jag pratar om kompetensutveckling i tidiga årskurser beror naturligtvis på att vi ska ha tidig upptäckt. Inget barn ska behöva gå med kunskapsluckor och all den vånda det betyder ända upp till fyran, femman eller sexan. Man ska upptäcka detta tidigt och sätta in stödåtgärder tidigt, och dessa ska följa med under hela skolgången. Det tycker jag är väldigt viktigt.
För att det ska vara möjligt måste vi naturligtvis finansiera skolan på ett sådant sätt att det finns gott om resurser så att den hjälpen och det stödet kan sättas in. Birgitta Sellén nämnde alliansens skolpolitik. Jag har gått igenom vad det är för skolpolitik man vill driva. Det är oerhört oroväckande när man läser i ert gemensamma dokument att ni inte är överens om finansieringen av den svenska skolan.
Om ni inte är överens om finansieringen och det också sätts i ljuset av att ni har stora ambitioner om skattesänkningar skulle jag som förälder vara oerhört orolig över vilken skola vi skulle få om olyckan skulle vara framme och vi får en borgerlig regering. Ni är över huvud taget inte överens om finansieringen av skolan men överens om att skatterna ska sänkas med 250 miljarder totalt sett. När det gäller enskilda föreningar har jag redan lämnat svar.
Det kan låta formalistiskt, men som statsråd har jag den djupaste respekt för Sveriges grundlag. Där står det tydligt att vi som statsråd ska avhålla oss från att kommentera eller lägga oss i enskilda fall, för den delen också i myndighetsutövning. Utöver det hänvisar jag till statsrådet Berit Andnor som vid flertalet tillfällen har lämnat svar här i kammaren för regeringens räkning.
Ibrahim Baylan (S):
Det är klart att jämställdheten mellan kvinnor och män är en av de viktigaste frågorna för skolan att jobba med. Det kanske inte är någon nyhet för Lars Ohly men det tål ändå att sägas att det i dag finns ett stort utrymme för den svenska skolan att arbeta också med feministiskt självförsvar.
Jag vet också att det är många skolor som gör det. Jag har nyligen själv fått ta del av det arbete som görs till exempel här i Stockholm, i Gamla stan, när det handlar om att stärka tjejers men också killars självförtroende och rätten att inte behöva vara rädd. Där jobbar man med feministiskt självförsvar.
Jag menar att det är viktigt att vi när vi bedriver projekt, som vi ju har gjort också på det här området, också tar till oss lärdomarna från det. Lars Ohly säger här att man inte har frågat. Det är precis vad man har gjort.
Projektet i Göteborg, som Göteborgs universitet har utvärderat ganska grundligt, kommer fram till att de bästa resultaten för såväl flickor som för pojkar är just de projekt där man har tagit ett helhetsgrepp.
Så här säger man i utvärderingen: När projektledarna väljer att låta insatserna ta ett helhetsgrepp om både pojkars och flickors självförtroende medför detta egentligen en rörelse bort från uppdragets direktiv. Projektledarna söker inte svaret på frågan om vem eller vad som har orsakat dåligt självförtroende enkom hos flickorna utan låter båda könen bli en del av analysen.
Det är denna avvikelse från riktlinjerna som gör att projekten i högre grad förefaller påverka och förändra elevernas vardag. Jag tror att det är rätt och riktigt att man ibland riktar sig mot flickor. Jag tror också att det är bra - och det sker i många av våra skolor - att man har diskussionsgrupper med endast flickor eller endast pojkar.
Det utrymmet finns också både i skolans uppdrag och i skolans vardag. Som helhet kan vi ändå säga att om vi ser att en viss metod fungerar bättre än andra metoder är det viktiga att se till att den metoden används på fler ställen, det vill säga att sprida de goda exemplen. Det är precis så regeringen arbetar.
Vårt uppdrag till Myndigheten för skolutveckling, som just jobbar med skolutveckling i skolan, handlar om detta, det vill säga se till att sprida metoder som vi vet fungerar. I detta fall är det frukten av ett regeringsuppdrag, de 49 projekt vi pratar om. Vi har tagit lärdom av dem, och vi jobbar med att sprida dem. Det är så jag som skolminister gärna vill jobba. Vi ska använda oss av de metoder som vi vet fungerar.
Det kan ibland - som i detta fall - vara kanske överraskande resultat, men ser vi att de fungerar ska vi använda oss av dem.
Ibrahim Baylan (S):
Jag ska göra Lars Ohly glad och säga att jag inte tror att vi ska börja med det i gymnasieskolan. Det är viktigt att vi har den typen av grundläggande värdegrundsarbete redan från förskolan. Väntar man till gymnasieskolan har man ofta - man formas mycket inte minst under grundskoleåren - fastnat i de strukturer som Lars Ohly varnar för.
Det är viktigt att vi från förskolan ända upp till gymnasieskolan arbetar kontinuerligt med frågor om jämställdhet. Det är därför vi har skrivit in det i läroplanen för den svenska skolan. Jag håller med om att ingen människa ska behöva vara rädd för att gå ut, av vilket skäl det än månde vara - om det är på grund av att man är tjej, invandrare eller vad det kan vara. Jag vet vad det innebär.
Jag har levt i en tid när någon som ser ut som jag kunde riskera att bli skjuten mitt på ljusa dagen i Stockholm. Den känslan ska ingen behöva uppleva. Det är därför skolan har detta som ett av sina viktigaste uppdrag. Vi har också utbildat lärare, pedagoger, till att jobba kontinuerligt med detta i den svenska skolan. Jag tror faktiskt inte att det räcker med projekt.
Projekt kan vara bra för att visa vägen, men det är viktigt att vi implementerar detta i skolans ordinarie arbete. Även om vi håller med varandra om mycket finns det en sak där vi faktiskt skiljer oss åt. Jag tror faktiskt att det är viktigt att också involvera killarna i detta. Jag vet, utifrån de utvärderingar vi har sett, att det ger bättre resultat.
Vi får tjejer som får bättre självförtroende i ett läge där både tjejer och killar involveras i diskussionen om hur vi behandlar varandra. I andra änden av den statistik Lars Ohly pratar om finns ofta de män som begår dessa illdåd. Det är bra om vi också på ett tidigt stadium kan se till att de förstår sin roll i det förtryck som Lars Ohly pratar om.
Ibrahim Baylan (S):
Else-Marie Lindgren har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att reglera skolskjuts vid växelvis boende nu när ingen ny skollag kommer. Jag anser att en kostnadsfri skolskjuts är en mycket viktig del av rätten till en likvärdig utbildning för elever i grundskola eller motsvarande med offentlig huvudman. Kostnadsfri skolskjuts är en rättighet för eleven under de förutsättningar som anges i skollagen.
Det innebär att kommunen är skyldig att anordna kostnadsfri skolskjuts om sådan behövs med hänsyn till färdvägens längd, trafikförhållandena, funktionshinder hos en elev eller annan särskild omständighet. Alla dessa förutsättningar ska prövas individuellt i varje enskilt fall.
Jag är väl medveten om att rättsutvecklingen beträffande skolskjuts vid växelvis boende upplevs som problematisk av många kommuner. Jag anser det också angeläget att kommunernas ansvar för att anordna skolskjuts på något sätt förtydligas. Detta är en av många frågor som regeringen finner viktiga och som vi ämnar förtydliga i den proposition om en ny skollag som väntas efter höstens val.
Ibrahim Baylan (S):
Jag håller helt och hållet med om att detta i grunden handlar om finansiering och kostnader. Sverige är ett av de länder i världen som satsar mest på sin grundskola. Jag tror att vi år 2004 satsade i runda tal 70 miljarder på den svenska grundskolan.
En väldigt liten del av resurserna går naturligtvis till sådant som skolmat, skolskjuts och annat som ska möjliggöra en likvärdig utbildning. Det är viktigt. Vi är på många sätt unika i världen på det viset. Det är inte många länder i världen där man finansierar skolskjuts och skolmat på detta vis, kostnadsfritt för den enskilde.
Regeringen har dessutom under ett flertal år just prioriterat satsningar på att öka antalet lärare i den svenska skolan. Öronmärkta statsanslag har gått till kommunerna på ett villkor, nämligen att man kan visa att man har anställt fler i skolan. Under de fyra första åren av denna satsning har vi sett en ökning på i runda tal 14 000 fler anställda, varav tre fjärdedelar är pedagogisk personal.
Vi har prioriterat anställning av mer personal i skolan eftersom det är den viktigaste resursen för att se till att fler elever får bästa möjliga kunskaper. Jag håller därför med om att det på många sätt handlar om finansiering. Även om jag tycker att skolskjutsfrågan är viktig är den en av många frågor som handlar om långsiktiga regler för den svenska skolan.
Jag tror att det är viktigt att vi samlar ihop detta och lägger fram en proposition, gärna över blockgränsen, för att få långsiktiga regler framåt. En skollag ska ju gärna gälla åtminstone 10, 15 eller kanske till med 20 år. Jag tror att skolans personal och elever förtjänar den typen av långsiktighet. Hur vi ser på detta har regeringen redan presenterat. Vi har gått ut med en remiss med regeringens synpunkter.
Det är en ganska tydlig presentation av politiken och vad vi skulle vilja se i en skollagsproposition. Vad är alternativet till regeringens politik? kan man fråga sig. Det är väldigt svårt att se. I den borgerliga alliansen, där Else-Marie Lindgren ingår, har man också presenterat sin gemensamma skolpolitik. Det är intressant att läsa i den skriften att man är oense om finansieringen av den svenska skolan.
Om jag vore förälder med barn i skolan eller om jag vore lärare skulle jag naturligtvis dra öronen åt mig om det går så illa att vi får en borgerlig regering. Det har naturligtvis också bäring på den här frågan. Om man är oense om finansieringen, hur ska man då finansiera skolskjutsar, skolmat, lärare eller lokaler?
Är det via lika skolpeng för alla? Är det till och med via avgifter från de enskilda, eller är det som det system som vi föredrar, nämligen att resurserna fördelas efter behov och finansieras gemensamt via skattsedeln?
Ibrahim Baylan (S):
Jag tror att det är viktigt att inte överdriva. När det gäller skolan finns det naturligtvis väldigt många frågor som är viktiga. En av de viktigaste kanske är just att se till att vi får mer resurser till den svenska skolan - fler lärare, fler kuratorer och fler skolsköterskor - så att fler elever kan fullfölja skolgången på ett fullgott sätt.
Det kanske är den absolut viktigaste frågan, och regeringen har jobbat väldigt målmedvetet och framgångsrikt med att öka antalet anställda i den svenska skolan. Sedan hör jag att Else-Marie Lindgren över huvud taget inte vill ta i den fråga som handlar om vad alternativet är till den politik som regeringen för. Vi har presenterat vårt förslag. Det har säkert Else-Marie Lindgren också läst. Där är det väldigt tydligt vad vi anser i den här frågan.
Else-Marie Lindgren vet ju också att det inte är praktiskt möjligt att gå fram med ett förslag till riksdagen före valet, utan det är bättre att vi gör detta samlat, gärna över blockgränsen, efter valet. Men du undviker att svara på frågan: Vad är då alternativet om det skulle gå så illa att vi får en borgerlig regering när ni över huvud taget inte är överens om finansieringen av skolan och inte heller av skolskjutsar? Hur ser detta alternativ ut?
Hur kommer ni att finansiera den svenska skolan och för den delen också den här lilla delen som vi pratar om, skolskjutsar, i framtiden? Är det den enskilde som ska få finansiera allt eller ska finansieringen ske på något annat sätt? Redovisa gärna det, för det tycker jag att man kan göra, helst före ett val.
Ibrahim Baylan (S):
Tyvärr får jag lika lite svar av Else-Marie Lindgren när det handlar om finansieringen av skolan över huvud taget som jag får av andra borgerliga skolpolitiker, det vill säga att man inte vet hur man ska finansiera skolan. Det tycker jag är väldigt allvarligt. Nu pratar vi om skolskjutsar, men det är ju en liten del i en stor helhet. Om man inte ens är överens om hur den stora helheten ska finansieras, kan man knappast vara överens om ens detta. Det tycker jag är synd.
Jag tror att det är viktigt att man är tydlig och att Sveriges lärare, elever och också deras föräldrar får ett tydligt besked att den svenska skolan inte ska privatiseras, att den svenska skolan ska finansieras gemensamt och gärna efter behov och inte, som vi tidigare har hört bland annat en del borgerliga partier göra, slira på om det ska vara ett skolpengsystem, privata avgifter eller vad det nu ska vara.
Det är min ambition att efter valet lägga fram ett helhetsförslag och gärna ta ett större ansvar för att fler partier är med på detta, också över blockgränsen, så att vi får långsiktigt hållbara regler som inte ändrar förutsättningarna och reglerna för den svenska skolan alltför mycket. Jag tror nämligen att den behöver arbetsro men också långsiktiga regler. Det kommer vi att arbeta för. Vi kommer också att vara tydliga inför valet med vad vi tycker.
Jag hoppas innerligt att den borgerliga alliansen vågar vara lika tydlig och presentera sitt alternativ.
Ibrahim Baylan (S):
Ulf Nilsson har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att förhindra våld och kränkningar i skolan. Låt mig inledningsvis slå fast att skolan ska vara en trygg plats både för elever och för lärare och all annan personal. Detta är en viktig princip för regeringen. Ulf Nilsson berör i sin interpellation både kränkningar av elever och lärares arbetsmiljö.
Jag vill först säga att det är genom träget arbete med värdegrundsfrågor och attitydförändringar som arbetsmiljön kan förbättras både för elever och för personal. Regeringen är beredd att stödja arbetet, men det är i kommunerna och i skolan som de verkligt angelägna insatserna måste göras. Låt mig nu gå in på vad regeringen specifikt har gjort, och jag börjar med elevernas situation.
Som interpellanten riktigt skrev beslutade riksdagen den 8 februari i år att införa en ny lag, lagen om förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling av barn och elever. Denna lag är unik i sitt slag, och det är min förhoppning att lagen kommer att innebära att skolor tar frågan om mobbning och annan kränkande behandling på allvar. Fru talman! Ulf Nilsson menar att den nya lagen riskerar att bli tandlös.
Jag skulle vilja be honom utveckla detta. Lagen pekar tydligt ut skolornas skyldighet att upprätta likabehandlingsplaner och att förebygga, utreda och vidta åtgärder mot trakasserier och annan kränkande behandling av elever. Det finns också en tydlig sanktionsmöjlighet i form av skadestånd. Jag skulle därför inte vilja kalla detta för en tandlös lag.
Den andra frågan som tas upp i interpellationen är arbetsmiljön för lärare. Enligt den ansvarsfördelning som gäller för skolan är det skolhuvudmännen, det vill säga kommuner och fristående skolor i egenskap av arbetsgivare, som tillsammans med rektor ansvarar för att skolan har en bra arbetsmiljö. Detta innefattar både den fysiska och den psykosociala arbetsmiljön för elever och personal som dagligen vistas i skolans lokaler.
Mot denna bakgrund beslöt regeringen den 23 mars i år om förordningsändringar med innebörden att varje skola ska ha ordningsregler. Det ska vara rektorns ansvar att se till att ordningsreglerna utarbetas i samarbete mellan lärare, elevrepresentanter och vårdnadshavare och att de sedan följs upp.
Vidare införs en bestämmelse om att rektorn ska se till att en kontakt upprättas mellan skolan och elevens vårdnadshavare när en elev utan giltig anledning uteblir från skolarbetet. Förordningsändringarna träder i kraft den 1 juli 2006.
Ibrahim Baylan (S):
Varje gång ett barn kränks, oavsett skäl egentligen, är det naturligtvis ett misslyckande. Det är ett misslyckande för dem som har ett ansvar för att barnen känner sig trygga i skolan. Det är ett misslyckande ur ett mänskligt perspektiv. Man lider naturligtvis om man blir kränkt eller diskriminerad.
Men det är också illa ur ett lärandeperspektiv, därför att det barn, eller för den delen en vuxen person som inte mår bra, som har ont i magen, har också, tror jag, väldigt svårt att ta till sig undervisning och lärande.
Det är mot den bakgrunden som regeringen så tydligt slår fast alla elevers rätt till en trygg skolmiljö men också till studiero i klassrummet. Det är en grundförutsättning för välmående men framför allt kanske också för lärande och undervisning och för att undervisningen ska fungera. Hur jag beter mig i ett klassrum handlar inte bara om min rätt, utan det handlar faktiskt också om andras rätt till en lugn skolmiljö.
Det handlar också om respekt och hänsyn till kamraterna. Det var mot den bakgrunden som regeringen föreslog och också fick riksdagens stöd för en helt ny lag som är unik i sitt slag också i Europa.
Det är en lag som tydligt slår fast skolans ansvar att jobba förebyggande mot diskriminering och kränkningar, såsom mobbning, men också att ha en färdig plan för vilka åtgärder man ska vidta om det, trots att man har jobbat förebyggande, uppstår situationer där elever kränks, mobbas eller diskrimineras.
Om inte skolan tar detta ansvar, riskerar skolan i det fallet att bli skadeståndsskyldig mot eleven och hans eller hennes föräldrar. Det är viktigt att slå fast att det är en rejäl uppskärpning.
Ulf Nilsson talar om att det är en kraftig ökning av antalet anmälningar till Skolverket. Då kan man ju undra vad detta beror på. När vi resonerar med Skolverket tror de att en stor del av anledningen till ökningen är att vi i dag har en helt annan medvetenhet och kanske också mindre acceptans för vad vi ska tolerera i den svenska skolan.
Det finns elever och vårdnadshavare som i dag känner till sina rättigheter på ett helt annat sätt, och det är bra. Jag tycker att det är bra att vi får en tydlighet när det gäller just kränkningar, mobbning eller diskriminering. Men låt oss inte glömma att vi har en positiv utveckling när det gäller just trivseln i den svenska skolan. Vi får inte måla allt i svart utan också se att det finns nyanser.
När Skolverket i sin nulägesutvärdering 2003 lade fram en attitydundersökning om vad eleverna tycker om den svenska skolan, hur de trivs, visade det sig att alltfler elever trivs bättre i den svenska skolan, tycker att det är en trygg arbetsmiljö, tycker att det är roligt att vara i skolan. När man frågar lärare om detsamma ser man en ökning också av antalet lärare som trivs på sin arbetsplats. Detta är positivt.
Det är bra, men naturligtvis måste vi jobba för att göra det ännu bättre.
Ibrahim Baylan (S):
Folkpartiet har under en längre tid ägnat nästan all sin tid och kraft till att svartmåla den svenska skolan och också, skulle jag vilja säga, sprida nidbilder av hur verkligheten ser ut. Jag tycker att den svenska skolan förtjänar en saklig debatt, byggd på fakta.
Låt mig ge några exempel på felaktigheter som Ulf Nilsson som representant för Folkpartiet har spritt från denna talarstol. Mig veterligt har det inte tagits beslut om att stänga någon del av någon skola i Malmö av den anledning som Ulf Nilsson sade. Man har tagit beslut om att utreda om det är en möjlighet.
Det är ett beslut som kommunen är i sin fulla rätt att ta. I den skola som Ulf Nilsson beskriver, Hermodsdalsskolan i Malmö, tog man under fjolåret beslut om att tillfälligt flytta ut ett 20-tal elever för att få en bättre miljö. Det är fullt möjligt att göra inom ramen för lagstiftningen också i dag.
Det som inte är möjligt är att stänga av elever och permanent flytta ut dem. Folkpartiet och den borgerliga alliansen tycks vara överens om att man ska kunna stänga av grundskolebarn. Vart ska de barnen ta vägen? Är det inte bara ett sätt att förvärra problemen att man flyttar ut dem och säger: Ni får inte vara med. Jag har varit i England, där man tillämpar detta.
Det blir inte bättre, man riskerar snarare att förvärra problemen och att ytterligare förstärka den känsla av utanförskap som många ungdomar har. Låt mig vara tydlig. Vi ska självklart ha tydliga befogenheter och vi ska självklart ha tydligt ansvar. Regeringen har också presenterat ett sådant förslag. Det känner Ulf Nilsson mycket väl till.
En bild som Folkpartiet konsekvent försöker föra fram är att vi på politisk väg har minskat lärarnas befogenheter. Jag vill fråga Ulf Nilsson och Folkpartiet: Vilka befogenheter är det som under en 50-årsperiod har minskat? Är det 50-talets aga som Ulf Nilsson pratar om, som vi inte har i dag? Är det det man menar med att vi har minskat lärarnas befogenheter?
Om det inte är det, vilka befogenheter är det som Ulf Nilsson pratar om? Mig veterligt har det, med undantag av skriftlig varning, inte minskats på några befogenheter. Det finns stora möjligheter för lärarna att arbeta med konkreta åtgärder.
Det absolut viktigaste är att arbeta förebyggande så att vi inte behöver hamna i situationer där små barn kränker varandra. Som svar på Ulf Nilssons fråga om var jag ser behov av ett förtydligande vill jag säga att jag gör det på ett område, nämligen på det område där vi har haft en snabb teknisk utveckling.
Under de senaste tio åren har vi fått in alltfler elektroniska objekt i klassrummen, mp3-spelare, mobiltelefoner med mera. Där har inte lagstiftningen riktigt hängt med. Där behöver vi förtydliga. Jag tycker att det är självklart att om en elev av någon anledning inte vill stänga av sin mobiltelefon eller bandspelare ska lärarna kunna beslagta den. Där behöver vi göra ett förtydligande.
Mig veterligt finns det en ganska stabil majoritet för detta i Sveriges riksdag. Det är inte det minsta kontroversiellt.
Ibrahim Baylan (S):
Jag kan konstatera att Ulf Nilsson inte gav ett enda exempel på var lärarnas befogenheter har minskat. Ulf Nilsson hade inte ett enda exempel. Det är inte helt ovanligt. Jag har ställt den här frågan till Folkpartiet tidigare och inte fått något svar. Det är en nidbild som Folkpartiet försöker sprida. Det kan vara skadligt att från talarstolen i Sveriges riksdag sprida den typen av nidbilder.
Det kan leda till osäkerhet i lärarkåren om det sprids felaktiga påståenden från denna talarstol. Därför är det så viktigt att det är sakligt och byggt på fakta. Trygghet och studiero är en grundförutsättning för lärandet. Det är en viktig princip att slå fast. Det är också viktigt att säga att detta är centralt i regeringens skolpolitik.
Det är mot den bakgrunden som vi har sagt att vi ska ha ett tydligt ansvar. Vi har ju förtydligat skolans ansvar för att se till att eleverna har en trygg skolmiljö och studiero i klassrummet. Vi har gjort det genom en specifik lag för att ytterligare slå fast elevernas rätt. Vi behöver också förtydliga lärarnas befogenheter, inte minst när det gäller just objekt av olika slag.
De senaste tio åren har vi sett en teknisk utveckling som innebär att vi numera har många fler mobiltelefoner och andra elektroniska objekt i klassrummen. Jag tror att vi också ytterligare behöver förtydliga andra typer av befogenheter. För att läraren ska kunna leva upp till ansvaret ska man också ha tydliga befogenheter. Där kan vi vara överens. Det räcker inte med detta.
En av de absolut viktigaste åtgärderna för att förbättra möjligheter för lärande och för att förbättra arbetsmiljön och trivseln i skolan är att se till att vi har många fler vuxna - lärare och andra specialister. Om vi kan se till att öka antalet lärare och andra specialister blir det också möjligt att minska elevgrupperna. Det kan i sig bidra till att öka tryggheten i klassrummen. Det är en väldigt viktig del av regeringens politik.
Vårt mål är att anställa 15 000 fler lärare och andra specialister. Vi är på god väg mot det och vi fortsätter det arbetet. Överläggningen av härmed avslutad.