KBLab/rixvox huggingface dataset:
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar utrikesministern. Ja, det är viktigt att Sverige samarbetar med andra EU-länder, som Tyskland, som har varit tydligt vad gäller Turkiet, och Frankrike med flera. En lösning på den kurdiska frågan är en förutsättning för fred i Mellanöstern.
Liksom det palestinska folket i Palestinakonflikten står det kurdiska folket under press och förtryck av olika stater som inte vill att de ens ska existera.
Yttrandefrihet, mänskliga rättigheter och demokrati är viktigt för Sverige som är en stor humanitär och feministisk rättsstat. Halva den turkiska befolkningen är kvinnor, och den 8 mars besköt Erdogan kvinnomarschen i Istanbul.
När kvinnorna skulle tala satte man på ett böneutrop för att störa dem, och sedan sa man att de var antimuslimska kvinnor som demonstrerade under ett böneutrop och besköt dem. Ur många olika synpunkter är det viktigt att kritisera Turkiet och kräva demokrati och mänskliga rättigheter.
Turkiet är ju fortfarande ett kandidatland till EU. De fattiga delarna av Turkiet är hårt drabbade av den ekonomiska situationen, inte minst de kurdiska områdena, som är väldigt ekonomiskt eftersatta. Vad gör kurdiska ungdomar om de inte kan gå i skolan, om de beskjuts och om de förnekas sina rättigheter?
Jo, de går upp i bergen och tar till vapen i peshmerga och gerilla. Turkiet vill inte att denna konflikt ska lösas. Turkiet har annekterat Afrin, en stad och ett folk som från början stod helt ensamt mot Daish. Tillsammans med andra grupper fick de bort Daish i hela regionen.
Men Erdogan vill inte ha kurderna som sin granne utan hellre Daish, och därför hotar han att anfalla med militär. Erdogan och Turkiet har flera gånger anfallit Kurdistan och Irak. För inte länge sedan förstördes byar, och 20 människor mördades, varav några var minderåriga.
Turkiet gör precis vad det vill i denna region. Därför behövs det en röst, och särskilt Sveriges och utrikesministerns röst är viktig.
Om inte den kurdiska frågan kommer upp på förhandlingsbordet kommer det kurdiska problemet aldrig att lösas, vare sig i Irak, Syrien, Turkiet eller Iran.
Om man inte tvingar Turkiet till förhandlingsbordet kommer det hela tiden att blåsa upp konflikter, där kvinnor och oskyldiga får betala.
Vill utrikesministern på något sätt samla regeringarna i EU och lyfta upp dels frågan om politiska fångars frigivning, dels den kurdiska frågan och annekteringen av Syrien?
Amineh Kakabaveh (-):
Tack för redogörelsen, utrikesministern! Jag vet att utrikesministern är engagerad. Jag vet att Sverige är en stor humanitär biståndsgivare i olika sammanhang. Detta ger en stolthet över Sverige på många sätt.
Problemet är att Turkiet inte lyssnar, trots alla redogörelser som den som utrikesministern nu framförde. Turkiet vill inte lyssna. Turkiet vill fortsätta både med militära hot och med att fängsla ännu fler folkvalda politiker. Det var nära i går kväll, till exempel, när man hörde att man förlorat valet.
Det ville man inte acceptera, och man ville inte ens räkna tiotusentals röster. Men det hjälper inte, för demokratin måste ändå segra någon gång. I Turkiets fall vill dock Erdogan tyvärr inte det. Han vill ha enmansvälde i Turkiet och säger att alla andra är islamofober.
Så försöker han framställa hela Europa, för det får man kritisera. Det är därför viktigt att Sverige går i bräschen för att EU tillsammans ska kritisera ännu starkare och kräva frigivning av de politiska fångarna. Jag hoppas verkligen att utrikesministern fortsätter att göra detta när det gäller isoleringen av politiska fångar, däribland Öcalan. Annars kommer folk att stå här utanför och protestera, med all rätt.
I Turkiets fängelser hungerstrejkar politiker på grund av situationen där. Man respekterar inte internationella lagar och normer. Min förväntning är att Sverige fortsätter att driva på och fördömer Turkiet nu.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar utrikesminister Margot Wallström för en omfattande redogörelse. Vissa insatser som Sverige har gjort är naturligtvis bra, och det är en bra redogörelse som utrikesministern lämnar om vad som har gjorts. Men ur svensk synvinkel vore det närmast en skandal om Sverige inte gjorde det som har gjorts.
Utrikesministern räknar upp en rad internationella organ där Sverige har varit aktivt. Jag ställde faktiskt en fråga och hade ett mycket konkret förslag om att Sverige borde kräva en inventering av vilka stater som har kvinnodiskriminering inskriven i lag, trots det som står i FN:s deklaration om mänskliga rättigheter och om kvinnors och barns rättigheter.
Det kanske kan vara en känslig fråga. Men jag vill faktiskt ställa frågan och framföra mitt förslag om inventering, även om det kanske är lite knöligt och kontroversiellt. Men om man inte pekar på ett missförhållande och inte preciserar sina krav kommer man inte heller till rätta med detta. Varför har vår feminism i Sverige väckt så stor uppmärksamhet?
Jo, det är därför att vi har vågat kritisera oss själva och ifrågasätta. Det gör vi i dag också med metoo och insatserna mot hedersförtryck. Genom att ställa sådana krav pekar man ut dem som på detta sätt diskriminerar kvinnor. De ska pekas ut och faktiskt skambeläggas. Jag skulle till och med vilja använda ett starkare uttryck, nämligen att de faktiskt ska brännmärkas.
Det är könsapartheid i till exempel Saudiarabien, Förenade Arabemiraten, Afghanistan, Pakistan, Somalia, Iran och många andra länder, och kvinnor diskrimineras i lagstiftningen. Dessa länder har samma röst i FN som Sverige.
Min fråga är: Kommer utrikesministern att se till att tillsätta en kommission för att se över lagarna om detta i dessa länder, där halva befolkningen - kvinnor och barn - diskrimineras på grund av att de är kvinnor?
I många länder könsstympas till exempel miljoner kvinnor och flickor årligen, även om detta kanske inte finns med i lagstiftningen. I vissa länder i Afrika har man börjat ifrågasätta detta. Men i många andra länder gör man inte det. Det handlar om rädsla i fråga om mödomen och mödomshinnan, trots att mödomshinnan inte finns.
Men detta styrs av stater och deras lagar eller oskrivna lagar.
När man ser djupare på detta tänker man: Hur kan det vara möjligt att sådana länder där barnäktenskap, tvångsäktenskap och könsstympning finns, och som 2019 har medeltida lagstiftningar, har samma röst i FN som Sverige och andra demokratiska länder?
En enskild individ som faktiskt har en demokratianda inom sig kan inte acceptera att miljoner flickor och kvinnor könsstympas, gifts bort genom tvångsäktenskap och mycket annat. Kvinnor blir till och med stenade på grund av utomäktenskapliga förhållanden i länder som sitter i FN.
Detta menar jag att vi borde göra någonting åt.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack för redogörelsen, utrikesministern! Jag är helt säker på att Sverige gör jättemycket och att utrikesministerns och Sveriges ambition är stark. Det vet vi, men min fråga är: Okej, det skrevs rapporter om 135 länder förra året, men vad har man åstadkommit?
Vilka länder med en lagstiftning som är barbarisk och bygger på medeltida lagar blev brännmärkta eller fick påpekandet att de, som sitter i FN på samma villkor som andra, måste ändra i sina lagar? Utan det kommer det här att fortsätta.
I rapporten om länderna söder om Sahara, där barnäktenskap är vanligt, står det att antalet flickor i Afrika kommer att öka från 275 miljoner till 465 miljoner fram till 2050. Om man inte gör någonting i dag, på väg dit, kommer detta att öka.
Det finns färska rapporter om att 650 miljoner kvinnor har blivit könsstympade eller gifts bort när de var barn. Det är bra att skriva rapporter om denna barbariska behandling av kvinnor, men man måste också kunna använda rapporterna.
Jag menar att Sverige som enskilt land i FN ska föreslå en konferens om hedersfrågorna. Det är nämligen viktigt. Jag vet att man i många länder i Europa känner till att det finns problem med hederskultur; problemet är att det även finns en handfallenhet.
Jag tror personligen att en av orsakerna till detta är att flera av dessa stater har ett kolonialt förflutet. Rasismen utgjorde en del av det koloniala förtrycket, och jag skulle vilja säga att många politiker i Europa lider av dåligt samvete för sin historia.
De vill inte framstå som rasister eller kulturimperialister, och därför faller de till föga när det gäller kvinnors och barns rättigheter. Inom olika kulturer i världen finns det ett fördjupat patriarkalt och religiöst förtryck, och det menar jag att man måste kunna påpeka.
Om vårt feministiska stöd till andra länder, till exempel för att kvinnor ska få möjlighet till ekonomisk självständighet för att kunna utbilda sig, hindras av lagar och kulturer måste dessa regeringar underlätta - precis som i andra länder där man har underlättat och stiftat lagar.
Om själva lagstiftningen till exempel inte tillåter kvinnor att vara självständiga kommer det inte att fungera. Mina frågor är därför: Kommer utrikesministern att ta initiativ till inventering, särskilt när det gäller länder med barbariska lagar? Kommer Sverige att i FN ta initiativ till en konferens om hedersförtrycket?
Amineh Kakabaveh (-):
Det är glädjande att vi är överens. Detta är viktiga frågor, och alla som har lite humanism inom sig borde egentligen agera mot det barbari som barn och kvinnor får utstå i många delar av världen.
Jag menade inte att man helt och hållet ska ta ifrån länder vetorätten. När det finns sådana här lagar kan man dock - som den första feministiska utrikesministern skulle kunna påpeka - undra varför dessa länder ska vara med på samma villkor. Några länder borde vara observatörer i FN i stället för att ha fullt medlemskap.
Jag menar att man också bör använda andra metoder. Jag vet att repressiva metoder inte alltid är bra eller kännbara, men ibland kan sådana metoder användas som en markering i fråga om halva befolkningen i många länder. Hundratals miljoner kvinnor, flickor och barn utsätts dagligen och årligen för de värsta av övergrepp.
Därför menar jag att det är dags att gå från den tysta diplomatin till någonting kännbart. Jag hoppas att utrikesministern kommer att ta upp förslaget om en inventering och en konferens i FN om de länder där hedersförtryck, könsstympning och barnäktenskap förekommer.
Problemet ligger i deras lagstiftning. Jag vet att lagen inte ändrar allt, men lagen är ett viktigt skydd.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar utrikesministern för redogörelsen. Det gläder mig att utrikesministern har lyft frågan i olika sammanhang och också har kallat till sig den iranske ambassadören. Nasrin Sotoudeh är inte ensam. I världens olika länder har kvinnor, advokater, journalister och människorättsaktivister höjt rösten. Det måste vi också göra.
Jag gjorde det under statsministerns frågestund, och jag gör det också nu. I Iran har kvinnorna i 40 år lidit under sharialagar och islamisk fundamentalistisk lagstiftning som osynliggör kvinnor. Kvinnornas kroppar ägs inte av dem själva utan av staten och lagarna. Nasrin Sotoudehs brott är inget brott i egentlig mening.
I en rättsstat, i en stat med lite mer mänskligt ansikte, kan man ta av sin slöja och äga sin egen kropp. Sotoudeh är anklagad för att ha tagit av sin slöja till exempel i fängelset, på grund av att hon företräder kvinnor som har tagit av slöjan.
Hon har också lagt blommor på ställen där polisen aggressivt har arresterat kvinnor. Detta är Sotoudehs brott, enligt Irans lag.
För det har hon fått först 5 års fängelse 2016 och sedan i början av mars i år ytterligare 33 år - sammanlagt 38 års fängelse och 148 piskrapp för att hon är människorättsadvokat och företräder kvinnor. Detta borde man fördöma öppet.
Här borde inte bara en översyn göras; vi måste kräva omedelbar frigivning av Nasrin Sotoudeh! Hon talade nyligen, har jag sett på Youtube, med sin son. Hon är mamma till två barn och har en familj.
Det är så fruktansvärt att man inte kan hålla tillbaka tårarna när man ser en sådan människa bli symbol för den frihet som Irans folk, i synnerhet kvinnorna, har törstat efter i 40 år. Så länge har det rått slöjtvång i Iran. Visst ska Sverige samtala.
Visst ska Sverige kalla in ambassadören. Men Sverige har också en minister som varit på ambassaden och gratulerat Iran på årsdagen av 40 års blodbad, mördande av oppositionella och inte minst förtryck av kvinnor. Hur kan man gratulera en stat för detta?
Vi har också till exempel Ahmadreza Djalali, vars fru och två barn väntar på hans död här i Stockholm. Sverige bör kräva av Iran att dessa personer ska friges.
Förutom Nasrin Sotoudeh har vi i denna kammare lyft fram till exempel Ismail Bakhshi, en arbetaraktivist från Haft Tepeh, som fått sex års fängelse för att han kräver löner åt arbetarna. Jag menar att Iran är helt desperat när det gäller de progressiva feministernas kamp.
Man har inget annat kvar än att ge oacceptabla och omänskliga långa fängelsestraff och piskrapp åt Nasrin Sotoudeh och många andra. Jag hoppas att vi kan kräva hennes frigivning.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utrikesministern! Javisst, Iran har skrivit under internationella konventioner, men man accepterar dem inte. I föregående debatt talade vi just om länder som kränker de mänskliga fri- och rättigheterna i sin lagstiftning.
Särskilt kvinnorna var några av de första som utsattes vid Khomeinis övertagande då de inte fick gå "nakna" till sin arbetsplats - om man inte hade hijab var man alltså naken. Det är därför Nasrin Sotoudeh har fått så höga straff.
Enligt islamisk lag, sharialag, har hon propagerat för prostitution och oordning, och man menar att landets säkerhet är i fara. Så pass ängslig är man för kvinnorättsaktivister!
Jag vet inte om jag ska skratta eller gråta, men det är faktiskt det här hon har blivit dömd för. Sverige gör en hel del.
Sverige har företag i Iran, och vi vet att facket - det sitter representanter här på läktaren från LO och Transport - gång på gång har skrivit skrivelser enligt ILO:s internationella kärnkonventioner och om respekt för fackliga rättigheter och respekt för bildande av oberoende fack. Men Iran har blundat.
Sverige borde kräva att arbetare i de företag som jobbar där ska ha samma rättigheter och samma fackliga förmåner och löneförmåner som arbetarna i LO och Kommunal eller Handels här i Sverige. Det borde vi kräva. Jag vet att Sverige satsar mycket när det gäller kvinnors företagande.
Jag har inget emot att man gör det, men problemet är att vi tyvärr bidrar med pengar, våra skattemedel, till neoliberala kvinnor som vicepresidenten och inte till kvinnor som Nasrin Sotoudeh. Jag hoppas att det blir Nasrin Sotoudeh och hennes systrar nästa gång och inte de som motarbetar dem. Alla kvinnor är inte feminister, det vet vi.
Iran har en milis som heter Khahar Zainab, och det är de som bevakar och bevarar det här, precis som i Daish där kvinnorna föder barn för att bevara kalifatet. Vi måste erkänna det, och det är inget fel att göra det.
Vicepresidenten och många andra kvinnor som i de här sammanhangen dyker upp är representanter för en stat där de själva stiftar sådana lagar, stöder lagarna och implementerar dem. Därför måste vi, menar jag, markera gentemot dem.
Javisst, Sverige stöder kvinnokampen, men kvinnokampen är inte vicepresidenten eller några företagare som är neoliberala kvinnor som helt enkelt vill bevara systemet. Vi vill att kvinnorättsaktivister, arbetsrättsaktivister och andra människor som vi här i talarstolen kräver ska friges ska få ta del av vårt bistånd, vår demokrati och vår humanitära hjälp.
Det ska gälla dem också. Jag är glad att Margot Wallström och regeringen har kallat upp Irans ambassadör. Det är dags att göra någonting på EU-nivå. Det vore väldigt bra om man kunde gå ihop och kräva frigivning av Nasrin Sotoudeh men också av Ahmadreza Djalali och arbetaraktivisten Ismail Bakhshi.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utrikesministern, för att du vill ta upp frågan om Nasrin Sotoudeh, mänskliga rättigheter i Iran och kvinnors situation i Europa och EU!
Jag hoppas att man gör någonting gemensamt för att Nasrin Sotoudeh inte ska utsättas för 148 piskrapp och inte avtjäna 38 års fängelse på grund av att hon vill att kvinnor ska äga sina egna kroppar.
Det är helt absurt och oacceptabelt att länder som Iran, Saudiarabien och andra som också är medlemmar i FN dyker upp i olika sammanhang på samma villkor utan att någon ens höjer ögonbrynen. Hur kan det vara möjligt att man hänger människor? Jag själv var i Auschwitz förra veckan.
Jag grät och mådde så illa under de tre dagar jag var där, för jag tänkte att exakt samma sak händer i mitt gamla hemland i dag. Jag kunde inte hejda mina tårar när jag tänkte på de unga politiker som jag själv känner. Det är fruktansvärt att man i dag är emot kvinnor och mänskliga rättigheter i Iran.
Därför måste vi använda allt som står i vår makt för att stoppa fängslande, mördande och avrättande av till exempel Ahmadreza, Ismail Bakhshi, Sotoudeh och tusentals andra människor som kämpar för mänskliga rättigheter och rätten att bestämma över sina egna kroppar.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, statsrådet, för det omfattande svaret och för redogörelsen! Större delen av svaret handlar om allmänna åtgärder på arbetsmarknaden för ökad sysselsättning, vilket är viktigt då fler satsningar behöver göras.
Ministern talar vidare om kvinnor och om åtgärder i allmänhet och om kvinnors möjligheter på arbetsmarknaden. Mycket i ministerns svar handlar om nyanlända. Det är väldigt viktigt både med studiestöd och med nyanländas etablering.
Men mina frågor i min interpellation handlar faktiskt om de kvinnor som är födda här i Sverige, som har bott här länge, är isolerade, lever under patriarkala regelverk utanför samhället och i en hederskultur. De står också utanför vårt trygghetssystem.
Enligt statistik från Arbetsförmedlingen har skillnaderna mellan kvinnor och män ökat när det gäller andelen arbetssökande som är i arbete eller studier 90 dagar efter avslutad etablering sedan förra mätningen gjordes i september 2018.
Det är ytterst tveksamt om dessa satsningar som ministern beskriver, även om de är bra och viktiga, kommer att vara tillräckliga för att vända utvecklingen så att gapet mellan mäns och kvinnors etablering sluts. I en jämförelse mellan kvinnor och män märks att denna starka utveckling inkluderat båda könen.
Dock märks en betydligt starkare ökning bland männen, med en högsta nivå uppmätt i juli 2018 på 58 procent medan den för kvinnorna var 30,5 procent.
Studier visar att kvinnor inte bemöts utifrån sina verkliga behov utan utifrån stereotypa föreställningar och fördomar, bland annat om att kvinnor passar bättre till hemarbete än på arbetsmarknaden.
Jag möter många kvinnor i förorterna som får arbeta med att koka kaffe och baka bullar, vilket tyvärr varken leder till arbete eller framtida trygghet. Detta fortsätter år in och år ut. Jag möter många kvinnor som har bott här i landet i 15-25 år och fortfarande söker arbete.
De behöver både ett starkt stöd i utbildningssystemet och ett arbete utanför förorten. Då kan de känna sig trygga, få möjlighet att lära sig svenska och ta del av våra arbetsmarknadsåtgärder.
Många av dessa kvinnor står utanför vår arbetsmarknad, men tyvärr berör ministern inte denna osynliggjorda grupp särskilt mycket i sitt svar. Det är sant att det går någorlunda bra för dem som kommit hit nyligen.
Det är en yngre generation som har utbildning, och jag möter dem som kommer in snabbare på arbetsmarknaden.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, statsrådet Ylva Johansson! Jag ska börja där ministern slutade. Extratjänsterna har stoppats tillfälligt av budgetnedskärningarna. Vad kommer att ske härnäst? Det drabbar kvinnorna mest. Kommer man att garantera att målgruppen inte drabbas? Det handlar om de 10 miljonerna, som skulle främja utlandsfödda kvinnor och som ministern nämnde i sitt svar.
Hur ska regeringen säkerställa och följa upp att utrikesfödda kvinnor verkligen prioriteras? Om pengarna inte är öronmärkta, hur ska vi garantera att de 10 miljonerna gagnar kvinnorna? Detta är också en fråga i och med att Arbetsförmedlingen försvinner och budgetändringarna stoppar en hel del viktiga saker eller kommer att göra det.
Det handlar också om forskning, som jag tycker är viktigt. Vi är väldigt försiktiga när det gäller forskning. Jag tror att det var 20-25 år sedan man senast forskade om arbetsmarknaden. Då var det mest finska kvinnor och kvinnor som kom från till exempel Grekland eller det forna Jugoslavien.
Det finns inte så mycket forskning om utlandsfödda kvinnor som har kommit under de senaste 20 åren. Statistik är viktigt, för det utvecklar landet och ger oss perspektiv på hur förbättringar ska ske. Jag hoppas att regeringen kommer att göra satsningar på forskning och andra viktiga åtgärder.
Till sist vill jag också säga att det är viktigt att satsa när det gäller hedersproblematik. Man gör detta, men problemet är att det bara är i projektform. Kommunernas satsningar när det gäller integration och dessa frågor är inte långvariga utan tillfälliga.
Amineh Kakabaveh (-):
I samband med firandet av 40-årsdagen av den islamiska revolutionen i Iran uppvaktade den svenska regeringen iranska ambassaden. Samma islamistiska revolution innebar införandet av sharialagar som tillämpas i Nasrin Sotoudehs fall.
Hon döms till 148 piskrapp och 38 års fängelse endast på grund av att hon företrätt kvinnor som inte respekterar den islamiska regeringens sharialagar, till exempel om tvångsslöja och könsapartheid. Nasrin Sotoudeh är advokat och människorättsaktivist och företräder kvinnor som har levt där i 40 år.
Min fråga till statsministern är: Kommer regeringen att göra ett nytt besök eller kalla upp den iranska ambassadören för att ge regeringens syn på Nasrin Sotoudehs straff och kräva frigivning av henne och hennes medsystrar?
Amineh Kakabaveh (-):
De senaste 25 åren har Turkiets militär i regelbundna angrepp gått över gränsen till kurdiska delen av Irak med trupper och flygbombat kurdiska byar. Turkiet har kränkt irakiskt territorium, dödat hundratals oskyldiga kurder och förstört 140 byar. Civilbefolkningen lever i skräck, och tusentals är på flykt. Deras jordbruk och boskap är förstörda.
Turkiets uppträdande i Irakiska Kurdistan kan i likhet med Turkiets angrepp i Afrin i Rojava inte betraktas som annat än aggressionshandlingar och uppenbara brott mot folkrätten. Min fråga till utrikesministern är vad Sverige kommer att göra inom FN och EU och från Sveriges sida för att förmå Turkiet att dra tillbaka sina trupper och stoppa bombningarna i Irakiska Kurdistan.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag vet, Ilona, att din kamp är genuin. Jag vet att det finns många vänsterpartister ute i landet som kämpar jättehårt - jag själv var såklart en av dem. Men man har faktiskt en reservation utan att berätta vad det är man vill göra som regeringen inte har gjort.
Vad är det man vill ha i lagtexten, som utredaren inte har rättat till? Men att ni har ändrat läge efter påtryckningarna och skrivningarna är jättebra. Det finns alltid hopp om att hela samhället ändrar sig. Det måste vi göra så småningom, för alla förlorar faktiskt på detta.
Samhället förlorar på att vi har en kvarts miljon barn och unga som är utsatta - de flesta är flickor och kvinnor. Antirasism och feminism ska gälla även dem. Det är varken det ena eller det andra om man låter andra barn och unga och kvinnor vara utsatta. Detta är alltså jättebra. Denna reservation borde inte ens finnas från början. Det är ett faktum att reservationen finns, men ni lyfter den inte på grund av att ni har ändrat er.
Det är jättebra. Jag tycker att det är positivt. Det är en positiv riktning.