Maria Larsson (KD):
Det var många frågor att besvara. Jag ska beta av dem så fort jag hinner. Hinner jag inte med alla nu får jag återkomma i nästa inlägg. Det är definitivt inte så att vi har skruvat ned på takten. Det vill jag säga. Vi har gjort en långsiktig planering, och vi har också sett till att både polisen och tullen har fått ytterligare resurser. Det handlar inte om att skruva ned takten, vare sig i preventionsarbetet eller i det direkt ingripande arbetet - tvärtom.
När det gäller sekretariatet frågar Lars Lilja vem det är som pekar med hela handen. Den stora vinsten med sekretariatet är att man samlas och får en gemensam problembild. Sedan går var och en hem och verkställer inom sitt område. På samma sätt är rådet sammansatt. Man kommer från flera olika myndigheter. Det är myndighetscheferna som sitter där.
De får höra varandras problembilder, och de kan komma överens om saker som respektive chef kan gå hem och verkställa. Jag tror att detta är det optimala sättet att arbeta med denna typ av frågeställningar där problemet aldrig kan lösas inom ett departementsområde eller inom ramen för en myndighets arbete. Att man skapar denna gemensamma problembild är en mycket viktig och riktig utgångspunkt för arbetet.
När det gäller rådets arbete är det till exempel så att man kommer att hålla ett antal hearingar med olika inriktningar, en del av generell karaktär. Det kan till exempel vara fråga om att titta på den metodutveckling som sker, på vilka metoder som är användbara i det preventiva och i det behandlande arbetet och på hur det ser ut när det gäller kunskapsläget. Det handlar om att göra den typen av inventeringar för att öka kunskapsmängden.
Här finns ju förutom myndighetscheferna också forskare med sina olika specialområden just för att tillföra den senaste kunskapen så att vi kan vara väl framme, vara uppdaterade och ligga i framkant med det politiska hantverket kopplat direkt till forskningen. Länssamordnarna har fått ett utökat uppdrag. Naturligtvis behövs här utbildningsinsatser.
Tanken är att vi ska få en likvärdig verksamhet i landets alla delar och att man ska känna att ledningen för länssamordnarna, som vi har lagt på FHI, också bidrar med mycket kunskapsöverföring och till att det finns utbildningsinsatser riktade till länssamordnarna. Jag tror att de flesta länssamordnarna hittills inte har varit särskilt aktiva i arbetet med dopningsfrågorna.
Här behövs det kunskap och metoder när man går in i hands-on-arbetet. Att det i början med en ny organisation finns några barnsjukdomar är ganska naturligt. Vi gör en rundresa och besöker alla län. Själv har jag varit ute och träffat länssamordnare och alla aktörer i länet - på flera ställen. Min statssekreterare har också gjort det. Vi möter länssamordnarna, hör synpunkterna och tar till oss dessa. Efter hand gör vi ett förbättringsarbete.
Det här är en struktur, organisation, som är långsiktig. Tanken är att den ska kunna fungera väldigt väl, för det är ute i det lokala arbetet som vi måste göra skillnad för att bli framgångsrika. Jag är glad över att också Lars Lilja tycker att det ser väldigt positivt ut med de förslag som presenterats i Narkotikautredningen.
Utredaren talar i utredningen väldigt tydligt om att dopningspreparaten i dag utgör en näst intill lika lukrativ marknad som de narkotiska preparaten. Det är också en anledning till de skärpta straffsatserna. Det sker en ganska stor handel via nätet, vilket gör att vi måste rusta oss på ett annat sätt för att klara att ligga i framkant.
Det är anledningen till att man säger att Folkhälsoinstitutet ska få möjlighet att gå in och köpa preparat för att analysera dessa och därmed kunna vara tidigt ute. Jag får återkomma till detta i nästa inlägg.