KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Björklund (L):
Hillevi Larsson har frågat arbetsmarknadsministern om han avser att verka för barnomsorg på obekväm arbetstid för småbarnsföräldrar med obekväma arbetstider och om han avser att verka för att i synnerhet kvinnor inte ska tvingas gå ned i arbetstid eller säga upp sig för att barnomsorgen inte är anpassad efter verkligheten.
Vidare har hon frågat om ministern avser att vidta åtgärder så att barnen inte ska få sämre omsorg bara för att deras föräldrar arbetar på obekväma arbetstider och åtgärder så att inte enbart familjen, utan även det offentliga, förutsätts ta ansvar för barnomsorg på obekväm arbetstid. Slutligen har Hillevi Larsson frågat vad ministern avser att göra för att tillgodose behovet av barnomsorg på obekväm arbetstid för alla småbarnsföräldrar som behöver det.
Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på den här interpellationen om barnomsorg. Tillgången till god barnomsorg är en av grundförutsättningarna för att kvinnor och män ska kunna förena arbete och studier med familjeliv. Det är viktigt att såväl förutsättningarna för jämställdhet mellan kvinnor och män förbättras som att familjepolitiken präglas av ett tydligt barnperspektiv.
Föräldrar ska också kunna känna sig trygga när det gäller sina barns omsorg, även om de arbetar andra tider än dagtid från måndag till fredag. Blandningen av lek, lärande och omsorg gör den svenska förskolan uppskattad och unik. Självklart går det inte att bedriva samma pedagogiska verksamhet på kvällar och nätter som till exempel förskolan erbjuder på dagtid.
Omsorg på obekväm arbetstid kan dock erbjudas på ett kvalitativt bra sätt genom nattöppna förskolor, familjedaghem eller barnvårdare i det egna hemmet. Som jag tidigare har sagt här i kammaren ska föräldrar som har behov av omsorg utanför reguljär arbetstid få sitt behov prövat av kommunen. Regeringen behandlar frågan i förslaget till ny skollag som riksdagen kommer att rösta om inom kort.
Där förtydligas att kommunen ska sträva efter att erbjuda omsorg för barn under den tid då förskola eller fritidshem inte erbjuds, i den omfattning det behövs med hänsyn till föräldrarnas förvärvsarbete och familjens situation i övrigt. Att sträva efter innebär enligt lagen att en kommun inte utan vidare kan avstå från att tillhandahålla sådan omsorg.
Ambitionen måste vara att tillhandahålla kommunalt finansierad omsorg även under så kallad obekväm arbetstid för barn till föräldrar som har behov av det. Kommunen bör för varje ansökan om plats göra en individuell bedömning och besluta därefter. Det ska även vara upp till kommunen att besluta i vilka former verksamheten ska bedrivas samt tidpunkten för när kvällsomsorgen tar vid efter dagtid.
Avslutningsvis noterar jag att Hillevi Larssons parti varken i sin följdmotion till skollagspropositionen eller i följdmotionen till regeringens vårbudget föreslår en generell rätt till barnomsorg på obekväm arbetstid.
Jan Björklund (L):
Det blir en skarpare lagstiftning nu. Det är väl bra. Jag noterar att de båda debattörerna i sina inlägg förespråkar en mer långtgående lagstiftning än vad deras parti motionerar om. Det får ni naturligtvis gärna göra, men jag noterar att inte heller Socialdemokraterna föreslår en förändring av lagstiftningen åt det håll som de båda debattörerna förespråkar. Man måste väga olika saker mot varandra.
Det ni föreslår är en reform som är väldigt dyr, nämligen att ge föräldrar en generell rätt till barnomsorg också på obekväm arbetstid. Jag utesluter inte att en hel del människor skulle utnyttja det. Ni tar ju upp frågan för att ni tror att det finns ett behov av det. Det gör det säkert. Det är därför det blir dyrt, och det är därför socialdemokratiska regeringar i alla tider har sagt nej till detta. Vi skärper lagstiftningen men det blir ingen obetingad rätt till barnomsorg.
Det måste prövas mycket strängt. Jag vill föra in en parameter som ni inte har nämnt. Vi diskuterar detta som om förskolan bara handlar om att barnen ska ha passning och tillsyn. Förskolan är en pedagogisk verksamhet som har mål i läroplanen för barnens utveckling. Ni måste vara klara över att man inte når de målen nattetid. Om man har barnpassning på natten handlar det om att barnen ska sova i närvaro av en vuxen.
Det betyder att barnen ska vara i förskolan dagtid för att nå målen i läroplanen, sedan ska de också vara i barnomsorgen nattetid. Jag vill varna för att vi bygger ut en verksamhet där barnen under huvuddelen av dygnets timmar befinner sig i samhällets omsorg. Det är ytterligare en aspekt på detta. Man måste något fundera över var gränserna för åtagande går mellan samhället och föräldrarna. Som jag har sagt i interpellationssvaret tycker jag att vi ska flytta fram positionerna.
Vi ska skärpa kraven på kommuner att ta hänsyn. Det får inte vara så att en del kommuner kan säga att man inte erbjuder detta över huvud taget och inte ens prövar när föräldrar ansöker. När föräldrar säger att de har behov ska de ha rätt att få sin sak prövad och bedömd.
Att införa en generell rätt till barnomsorg på obekväm arbetstid - på nätter, helger och så vidare - är ett väldigt långtgående förslag och jag noterar att inget av regeringsalternativen i höstens val lovar att genomföra en sådan förändring.
Jan Björklund (L):
Under eftermiddagen kommer jag att länge stå här och svara på olika socialdemokraters interpellationer. Jag kan säga att i princip nästan varenda interpellation innebär nya utgifter för staten om man skulle följa det som föreslås. Det är bara det att det inte för något av de förslag som ni argumenterar för finns täckning i det socialdemokratiska budgetalternativet. Ett stimulansbidrag till barnomsorg på obekväm arbetstid på den nivå som ni föreslår räcker inte tillnärmelsevis till det som ni argumenterar för. Ni argumenterar för en rätt till barnomsorg på obekväm arbetstid. Men ett sådant förslag finns inte i era motioner.
Det är väl bra att ni argumenterar för det, men det skulle vara mer trovärdigt om ni också berättade hur kostnaderna för det ska täckas, hur det ska betalas. Då skulle det bli en mycket trovärdigare och en intressant diskussion, för då måste kostnaden vägas mot kostnaden för annat. Jag noterar alltså att ni när ni själva prioriterar i er budget inte prioriterar det som ni argumenterar för här i debatten. Det är inte så att man bara för att man blir förälder blir ett mähä som inte kan säga ifrån.
Det är klart att föräldrar - jag är själv småbarnsförälder - varenda dag funderar på hur man ska få almanackan och klockan, tiden, att gå ihop med alla aktiviteter man vill ägna sig åt. Självklart för många föräldrar en dialog med sin arbetsgivare om arbetstider och så vidare.
Om man är på en arbetsplats med skiftarbete - till exempel i vården, som här nämnts; vården måste ju vara i gång hela dygnet - kan man när barnen är som allra minst, be om att, ifall detta är möjligt, få förlägga sin arbetstid så att det något så när passar från barnomsorgssynpunkt och så att man kan ta hand om sina barn. Det sägs här att det skulle vara främmande för föräldrar att göra på det sättet. Så tror jag inte alls att det är, utan jag tror att de flesta tänker så och vill göra så. Många gör det också.
Här nämns det att 40 kommuner i dag erbjuder omsorg på obekväm arbetstid. Jag har inte räknat, men uppgiften stämmer säkert. Jag var själv i en massa år skolkommunalråd i en kommun som erbjöd det, nämligen i Stockholms stad. Men inte ens där var detta en allmän rätt. I stället sker en ytterst sträng prövning. Om personen i fråga själv kan ordna barnomsorg på annat sätt - med anhöriga exempelvis - måste man göra det. Det som det här talas om är en yttersta utväg.
Det ni argumenterar för är alltså väldigt långtgående. Det vore mer intressant om ni var beredda att betala för de reformer som ni argumenterar för.
Jan Björklund (L):
Thomas Strand har frågat vad jag avser att göra för att även yrkesverksamma och behöriga lärare inom folkhögskolan ska omfattas av lärarlyftssatsningen. Lärarlyftet, som påbörjades 2007, är en satsning från regeringens sida.
Syftet är dels att göra det möjligt för behöriga, verksamma lärare att stärka och utveckla sin ämnesteoretiska och ämnesdidaktiska kompetens, dels att i en förlängning öka elevernas måluppfyllelse. Motivet för denna satsning, liksom för en rad andra åtgärder, är att resultaten i svensk skola måste förbättras. Tillsammans med studieförbunden gör folkhögskolorna värdefulla insatser inom en rad områden.
För sitt angelägna arbete tilldelas folkbildningen årligen ett betydande statligt stöd. Under år 2010 uppgår statsbidraget till över 3,2 miljarder kronor. Det åligger Folkbildningsrådet att fördela medel till såväl folkhögskolor som studieförbund utifrån särskilda resursfördelningsmodeller.
Hur resurserna sedan används, till vilken typ av insatser de används, är en fråga för folkbildningsaktörerna själva. Den stora handlingsfrihet som staten har anförtrott folkbildningen ger goda förutsättningar att prioritera exempelvis lärarfortbildning. Den pågående satsningen, Lärarlyftet, är främst riktad till lärare som är anställda hos en offentlig huvudman eller av en huvudman för en fristående skola.
Lärarna ska vara behöriga att anställas utan tidsbegränsning. I nuläget har jag inte för avsikt att verka för att denna inriktning ändras.
Jan Björklund (L):
Lärarlyftet gäller ett antal kurser på universitetet. En historielärare kan läsa historia där. En engelsklärare kan läsa mer engelska och så vidare. Det är kurser som finns på universitetet, och de kurserna är öppna för alla så det finns absolut inga hinder för folkhögskolelärare att söka till dessa kurser. Thomas Strand övertolkade mig om han uppfattade mitt svar så att folkhögskolelärare inte ska få gå på dessa kurser. Det får de absolut göra. De får söka till dem och antas sedan på samma villkor som alla andra.
Frågan är hur det ska finansieras. Vi finansierar folkhögskolor och det allmänna skolväsendet i Sverige på olika sätt. Folkhögskolorna finansieras via anslag till Folkbildningsrådet, och Folkbildningsrådet fördelar resurserna. Avsikten med denna konstruktion har varit att folkbildningssektorn själv mycket mer ska avgöra och säga hur man vill att resurserna ska användas.
Vi avstår från att gå in och detaljstyra hur folkhögskolorna använder sina resurser. Man får alltså resurser. Vill man använda dessa till lärarfortbildning är det fritt fram att köpa dessa kurser till sina lärare; där är det inga problem. Man är således mycket välkommen att studera på exakt samma kurser på universiteten som andra. Men betalningen måste avgöras av folkbildningen själv. Thomas Strand säger att de anslagit extra pengar till Lärarlyftet.
Poängen är att vi höjt anslaget till Folkbildningsrådet. Det höjdes rätt rejält. Det var en av de största anslagshöjningarna regeringen gjorde i sin första budget 2007, den till folkbildningen. Resurspåslag har Folkbildningsrådet alltså fått. Om de vill använda pengarna till fortbildning av sina lärare får de göra det. Om de vill använda dem till någonting annat får de göra det.
Jag har inte för avsikt att gå in och binda upp delar av folkbildningens resurser genom att säga att en viss summa måste användas till just Lärarlyftet. En grundidé för hur vi ska styra olika saker har varit att det offentliga skolväsendet med gymnasier och grundskolor styrs genom lagar, regler, förordningar, läroplaner, betyg och allt vad det är. Folkhögskolor har velat upprätthålla en större frihet, och vi har i Sverige varit överens om att de får en större frihet.
Vi kunde naturligtvis öronmärka en viss del av folkbildningssektorns pengar och säga att de ska användas till lärarfortbildning, men det gör vi inte eftersom vi tycker att folkbildningssektorn själv ska få avgöra det.
Jan Björklund (L):
Det var ett inlägg av interpellanten som handlade om alla möjliga samhällsfrågor. Jag tror att jag avgränsar mitt inlägg till det som interpellationen handlar om, nämligen folkhögskolelärarnas fortbildning. Jag håller med om att folkhögskolorna är en utmärkt skolform för yngre människor, de som går på folkhögskola har i regel lämnat tonåren, för den kategori som ibland har ett skolmisslyckande bakom sig och behöver ta igen det.
Folkhögskolorna är en utmärkt skolform för många av de elever som haft svårt i grundskolan och gymnasiet. De som väljer att i 25-30-årsåldern gå på folkhögskola är ofta mer motiverade än de var när de en gång i tiden gick i gymnasiet, och de presterar ofta bättre. De pedagogiska formerna är anpassade till dem. Jag håller helt med interpellanten om folkhögskolan som ett viktigt komplement.
Folkhögskolelärarna är jätteviktiga i sammanhanget. Men nu talar vi inte om det. Nu talar vi om ifall staten ska styra folkhögskolorna. Vi har varit överens om, vilket Thomas Strand också vidimerade, att folkhögskolorna ska ha stor frihet. Då säger Thomas Strand: Ja, men här bör friheten inte finnas. Här ska staten gå in och tala om att man ska använda dessa pengar till lärarfortbildning. Från regeringens sida säger vi att vi inte vill gå in och styra på det sättet.
Vi styr så när det gäller det offentliga skolväsendet, grundskolor och gymnasier. Där styr vi så, men folkhögskolorna har vi inte velat styra så. Det finns en bred enighet i Sverige om att vi inte ska göra det. I stället finns ett folkbildningsråd. Thomas Strand kallar det för en myndighet, men vi vet båda att det är något slags mellanting. Det är myndighet i en mening, men i en annan mening utses Folkbildningsrådet av folkbildningsorganisationerna själva.
Det är dels statens företrädare gentemot folkhögskolor och annat, dels folkhögskolornas företrädare gentemot staten. Folkbildningsrådet har makten att fördela resurserna till folkbildningssektorn. Hela idén med det är att utbildningsministrar och riksdagsmän inte ska gå in och peta i hur resurserna fördelas och säga att vi ska öronmärka pengar till fortbildning. Det ska folkbildningen själv få avgöra.
Jag håller med om folkbildningens viktiga roll i Sverige, den som Thomas Strand beskriver, men jag är mer angelägen om att slå vakt om folkbildningens frihet än vad interpellanten verkar vara.
Jan Björklund (L):
Nu kommer vi till pudelns kärna. För Thomas Strand är detta ett sätt att öka anslagen till folkbildningen. Thomas Strand argumenterar för att statens medel i större utsträckning än i dag ska användas till att fortbilda folkhögskolelärare. Då säger jag: Gör det inom de medel ni får! Nej, säger Thomas Strand, vi vill ha det från andra medel än dem folkbildningen får, nämligen från det som grundskolan och gymnasiet ska ha; det är där vi ska ta det. Då är det klart att det blir mindre över till grundskolan och gymnasiet.
Jag håller med om att inte allt har utnyttjats hittills, men det måste vi försöka höja. Vi behöver fortbildning av grundskole- och gymnasielärare. Vi ska ta pengar till folkbildning från grundskolan och gymnasiet, tycker Thomas Strand. Det är där skon klämmer. Det vill jag naturligtvis inte göra. Det är klart att folkhögskolorna gärna vill vara med i Lärarlyftet om de slipper betala det själva. Det förstår jag också. Det är ett sätt att öka anslagen till folkbildningen. Jag har i och för sig inget emot det, men det måste vägas mot allting annat i statsbudgeten.
I den budgetmotion som Thomas Strand röstar för om några veckor här i riksdagen ingår inga ökade anslag till folkbildningen, noterar jag. Det finns inga sådana anslag. De förslag som Thomas Strand argumenterar för, att folkhögskolelärarna ska ingå i Lärarlyftet, finns inte heller med i den motionen. Thomas Strand står och argumenterar för något som ni inte fullföljer när det kommer till kritan, för det kostar pengar.
Detta är den andra interpellationen på kort tid, herr talman - och jag kommer att ha en lång rad under eftermiddagen - där socialdemokrater står och argumenterar för ökade utgifter utan att redovisa hur det ska betalas. Det funkar inte. Man måste betala statens utgifter. Jag höjer gärna anslagen till folkbildningen den dag vi är överens om hur vi ska betala det. Men det finns inga förslag i denna kammare om att betala ökade anslag för fortbildningen. Thomas Strand vill att kommunernas lärarlyft ska betala till folkhögskolan genom att ta pengar från grundskolan och gymnasiet. Det säger jag nej till.
De pengarna är avsedda att öka kompetensen i grundskolan och gymnasieskolan.
Jan Björklund (L):
Jasenko Omanovic har frågat mig om vilka åtgärder jag kommer att vidta för att regeringsbeslutet om att inrätta Specialpedagogiska skolmyndigheten med huvudkontor i Härnösand ska efterlevas. Jag delar inte Jasenko Omanovics åsikt att det skulle råda oordning i den specialpedagogiska myndighetsvärlden. Specialpedagogiska skolmyndigheten inrättades den 1 juli 2008.
Verksamhet från flera olika myndigheter slogs samman till en gemensam myndighet. Vi kan redan i dag se tydliga samordningsvinster av detta. Samverkan mellan den statliga specialskolan, råd- och stödverksamheten och statsbidragshanteringen innebär ett bättre stöd för förskolor, skolor och huvudmän. När myndigheten inrättades beslutade regeringen att huvudkontoret skulle ligga i Härnösand. Det gör det också i dag.
I Härnösand är myndighetens centrala administration placerad. Generaldirektören och flera av myndighetens centrala chefer har arbetsplatser där. Specialpedagogiska skolmyndigheten är dock den i särklass största av alla våra skolmyndigheter. Myndigheten har över tusen anställda fördelade på flera regionala och lokala enheter i hela vårt land. Verksamheten bedrivs nära kommuner och i skolor, vilket innebär att myndigheten är spridd på många ställen.
Myndighetens chefer på nationell nivå har därför behov av att resa mellan olika kontor och har arbetsplatser på flera orter. Jag anser alltså att regeringens beslut om myndighetens lokalisering efterlevs.
Jan Björklund (L):
Får jag först berätta för lyssnarna vad Specialpedagogiska skolmyndigheten gör! Det är en myndighet som består av skolor som har undervisning för de elever som har det allra svårast i Sverige. Det är elever som har många funktionshinder samtidigt. De kan vara synskadade, hörselskadade, rörelsehindrade och utvecklingsstörda i olika kombinationer.
Det är de elever som är skörast och har de allra största behoven. Skolverksamheten bedrivs på massor av skolor runt om i Sverige. Huvudkontoret ligger i Härnösand, men skolorna drivs runt om i Sverige. Jag hade förstått interpellanten om han varit bekymrad över att det är för lite lärare i skolan. Men interpellanten är bekymrad över att det är för få som jobbar på huvudkontoret. Jag förstår inte den utgångspunkten. Jag skulle vara tacksam om huvudkontoret knappt behövdes. Det är skolorna som är det viktiga, inte huvudkontoret.
Men eftersom interpellanten ändå frågar om huvudkontoret kan jag berätta att det under den gamla verksamheten som bara fanns i Härnösand, när det var två olika myndigheter, fanns 130 anställda i Härnösand. Nu är det 142. Det är fler som jobbar i Härnösand i Specialpedagogiska skolmyndigheten i dag än det var under den föregångare som fanns under den socialdemokratiska regeringen. Jag kan inte säga att jag är nöjd med det.
Jag tycker egentligen att det borde vara så få som möjligt på huvudkontoret och så många som möjligt ute på skolorna bland eleverna. Att interpellanten mer bekymrar sig över byråkraterna än över lärarna förvånar mig något. Totalt sett är det 70 personer som tillhör huvudkontoret. Det är utspritt på nio ställen.
Men 40 av de 70, mer än hälften av det som är huvudkontoret, finns i Härnösand. Den andra tyngre klossen med 19 anställda finns i Örebro, där många av skolorna finns. Man måste förstå den verksamhet som Specialpedagogiska skolmyndigheten har. Det är skolor med elever och undervisning som finns på en lång rad platser i Sverige. Den viktiga verksamheten sker inte på huvudkontoret. Huvudkontoret bör utifrån min utgångspunkt vara så litet som möjligt.
Det är ute i regioner och på skolor som verksamheten ska bedrivas. Man behöver självklart ett huvudkontor. Jag kan konstatera att den absoluta lejonparten av de anställda jobbar i Härnösand, precis som regeringens beslut var. Jag förstår inte debatten.
Jan Björklund (L):
Det är en mycket grov anklagelse som interpellanten riktar mot Specialpedagogiska skolmyndigheten att den inte efterlever regeringens beslut. Den är felaktig, och den är ogrundad. Om man tittar på det som kallas för huvudkontor är det 70 personer som tillhör det så kallade huvudkontoret inom den Specialpedagogiska skolmyndigheten. Av de skäl jag beskrev finns delar av huvudkontoret utspridda med sina funktioner över hela landet på nio olika platser.
Trots att 70 personer är utspridda på nio platser är 40 av dem lokaliserade i Härnösand helt enkelt för att det är den centrala placeringen av huvudkontoret, men alla sitter inte där. Jag vet inte om Jasenko Omanovic tycker att jag som utbildningsminister ska gå ut och säga åt generaldirektören att den här personen som sitter i Vänersborg nu måste flytta till Härnösand. Jag vet inte riktigt vad interpellanten är ute efter. Huvuddelen sitter i Härnösand, men verksamheten är utspridd därför att man har verksamhet över hela Sverige.
Jag vet inte riktigt vad interpellanten tycker att jag ska göra. De följer beslutet, men de har också filialer runt om i Sverige. Ska vi lägga ned dem så att alla ska sitta i Härnösand för att Härnösand ska få skatteintäkter utan hänsyn till att barnen i skolorna får sämre undervisning? Vad är det vi ska göra?
Jan Björklund (L):
Eva Sonidsson har frågat mig om jag avser att vidta åtgärder för att gymnasieskolor också i fortsättningen ska kunna erbjuda elever körkortsutbildning. Det är samma fråga som Eva Sonidsson ställde i april i år och mitt svar blir därför likartat. Jag vill med en gång säga att jag i denna fråga har samma uppfattning som tidigare socialdemokratiska skol- och utbildningsministrar.
En allmän körkortsutbildning är inte en uppgift för gymnasieskolan. Frågan är nämligen inte så enkel som Eva Sonesson vill göra gällande, och omständigheten att yrkesutövare kan behöva körkort för att förflytta sig mellan olika arbetsställen är inte skäl nog för att körkortsutbildningen måste ske i gymnasieskolan.
En arbetsgrupp inom Utbildningsdepartementet behandlade under åren 2002-2003 - alltså under den socialdemokratiska regeringen - frågan om det är möjligt och lämpligt att införa körkortsutbildning i gymnasiet utöver den yrkesförarutbildning som finns inom fordonsprogrammets transportinriktning. Gruppens slutsats var att en generell körkortsutbildning i gymnasiet skulle kräva svåra ställningstaganden i en rad avseenden och få konsekvenser på många samhällsområden.
Samhällsekonomiskt måste kostnaden för körkortsutbildningen ställas mot andra viktiga reformbehov. Utrymmet i gymnasieskolans program på schemat är begränsat och en körkortsutbildning tar utrymme från andra viktiga ämnen och kurser. Därutöver skulle en väl fungerande privat körskolemarknad i hög grad påverkas negativt. Vidare måste trafiksäkerhetsaspekterna beaktas.
De yngsta förarna står för en stor andel av trafikolyckorna. Genom val av program, inriktning och kurser formar gymnasieskolans elever sin studieväg efter sina behov och intressen. Om körkortsutbildning erbjuds som en del av gymnasieskolan kan utgångspunkten för elevens val komma att ändras.
Många elever kan lockas att välja körkortsutbildning före andra viktiga kurser för att slippa kostnaden för det körkort som de ändå tänkt skaffa under eller efter gymnasietiden. Det vore olyckligt om privatekonomiska faktorer ska styra elevernas val av utbildningsinnehåll i gymnasieskolan. Man kan misstänka att det är just den effekten som skolor hoppats på när de i sin tidigare marknadsföring erbjudit gratis eller subventionerad körkortsutbildning.
Jag instämmer i Regeringsrättens bedömning i domen som innebär att körkortsutbildning utöver yrkesförarutbildning inte ingår gymnasieskolans uppdrag. Jag har därför ingen avsikt att verka för att förändra rådande förhållanden avseende möjligheten att bedriva körkortsutbildning i gymnasiet.