KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunnar Andrén (L):
Ibland kan man få intrycket att tideräkningen började 2006. Så är dock inte fallet. Det fanns även en tid före detta datum. Några av oss satt före detta datum i skatteutskottet. Även tidigare än så, herr talman, inträffade stora saker på bostadsbyggnadsområdet när det gäller skattevillkor.
Det är dem jag ska hålla mig till. När Ingvar Carlsson var bostadsminister fanns en total avdragsrätt för räntor. Den minskades 1982 genom en uppgörelse mellan Socialdemokraterna och Folkpartiet och begränsades till 70 procent. År 1991 i samband med skattereformen minskades den ännu mer, nämligen till 30 procent - med ett maxtak.
Dessutom togs räntebidragen bort omkring 1994-1995. Socialdemokraterna lovade i 1994 års valrörelse att återinföra dem. Det blev dock inte så. Det handlade om 30 miljarder kronor, vilket var lite mycket i det läget. Efter att ha hört Lars Eriksson och Veronica Palm frustar vi alla efter att få höra vad Socialdemokraterna vill.
Vi har inte fått ens minsta antydan om det. Jag har fyra förslag. Tre av dem har ni prövat tidigare. Nu undrar jag vilket av dem ni tänker er. Det vill man veta i valrörelsen. Det första förslaget är statliga lånegarantier till 100 procent i flerbostadshus, ett system som ni har prövat. Om det finns statliga lånegarantier kan man naturligtvis sänka räntorna.
Man behöver inte ta något ansvar. Det är ett jättebra system för att sänka kostnaderna. Statliga lånegarantier är alltså det första förslaget. Det andra förslaget är räntebidrag, som ni också prövat. De kom till slut att uppgå till 30 miljarder kronor.
Den förre finansministern Kjell-Olof Feldt var väl inte så där otroligt förtjust i dessa räntebidrag eftersom de hade en tendens att bara öka och sätta inflationen på hjul när det gäller byggkostnader. Dessutom prövades de inte alls som bostadsbidragen för dem som behöver det.
När jag till exempel köpte ett småhus fick jag statligt räntebidrag via länsbostadsnämnden. Det var kanske inte det mest suveräna sättet att hantera statens pengar på. Det tredje system som ni prövat och som jag vill ha ett besked om är paritetslånesystemet. Det fasades ut så småningom, för det ansågs fullständigt vansinnigt.
Inte ens den tidigare bostadsministern Lars-Erik Lövdén tyckte att det var något bra system, men ni använde det under många år. Det är de tre system som ni har använt. Något av dem är det som ni måste välja, om ni inte har ytterligare ett fjärde. Det finns ett fjärde förslag, men det vill jag inte anklaga Socialdemokraterna för att förorda. Det har ni aldrig gjort, men ett av de tilltänkta koalitionspartierna, nämligen Vänsterpartiet, tycker att man ska ta pengar från AP-fonderna och därigenom sänka hyreskostnaderna.
Som sagt är det inte Socialdemokraternas förslag utan ett förslag från ett tänkt koalitionsparti. I själva verket handlar det om att man sänker pensionerna och tar från framtida pensionärer. Det tror jag inte att ni vill ha. Men ni har andra tre andra att välja mellan: statliga lånegarantier, räntebidrag och paritetslånesystem. Vilket är det som ni har tänkt återinföra, Lars Eriksson och Veronica Palm?
Gunnar Andrén (L):
Jag tycker att det är en väldigt bra interpellation som Lars Eriksson har ställt. Dock är den kemiskt fri från egna förslag. Veronica Palm - som tidigare ett kort tag var ordförande i skatteutskottet - vet ju att detta inte är så lätt om man inte inför till exempel ett räntebidrag. På den punkten har ni inga förslag.
Det är precis som Stefan Attefall sade, det är kemiskt fritt från förslag i er budget till hur man skulle kunna genomföra detta. Saken är ju den att det kostar väldigt mycket pengar om man vill genomföra något av de tre förslagen. Veronica Palm och Lars Eriksson säger bara det som ni säger i skatteutskottet, att man bör göra någonting. Men ni talar inte ens om i vilken riktning som man bör gå och hur det ska genomföras tekniskt. Det är inte så lätt.
Sedan, Lars Eriksson, om man har svaga argument är det en bra taktik att gå till attack - kanske till och med jag har använt mig av den vid något tillfälle. Tillsammans med Sundbyberg är den kommun som jag råkar bo i två av Sveriges absolut minsta kommuner. Men det är nästan de mest tätbebyggda kommunerna.
Hade ytan motsvarat Jokkmokks skulle Danderyd ha haft 68 miljoner invånare. Men den väsentliga frågan är om vi har gjort någonting. Ja, vi har jobbat tillsammans i opposition med Socialdemokraterna i 40 år, och det har inte varit särskilt framgångsrikt.
Men vi ska fortsätta, men inte på den väg som ni inte ens har antytt att vi ska ta, nämligen långtgående statliga lånegarantier, räntebidrag eller paritetslånesystemet. Det tror jag inte är modellen, utan jag tror mycket mer på det som Nina Lundström och Stefan Attefall var inne på.
Vi måste underlägga byggreglerna så att det blir attraktivt att bygga också hyresrätter, även i de tätbebyggda kommuner som ligger runt Stockholm.
Lars Leijonborg (FP):
Jag tackar för svaret. Det var vackra målformuleringar, tyvärr ganska fjärran från verkligheten i dagens skolor.
Det är fortfarande så att mer än var tionde elev som går ut grundskolan saknar kunskaper i något av de allra viktigaste ämnena, var fjärde elev har underkänt i något av ämnena, och siffrorna har inte blivit bättre under de år som Thomas Östros har varit chef för Utbildningsdepartementet.
På den socialdemokratiska partikongressen i Västerås senast fattades beslut om att grundskolan i princip ska vara betygsfri. I varje fall ska betygen förlora sin roll som urvalsinstrument. Det är den första frågan som jag vill ställa till Thomas Östros.
Är han mot bakgrund av de erfarenheter som nu har vunnits redo att verka för att det beslutet ändras? Resultaten just från Västerås - samma kommun där man höll sin kongress - där man prövat ett system där betygen inte spelar någon roll för gymnasieintagningen har varit förödande, och försöket har därför avbrutits.
Det vore ett mycket viktigt besked i dag att strävan att göra grundskolan betygsfri avbryts därför att resultaten av en sådan politik är så förödande. Det andra är detta med nyspråket. Många av oss har läst George Orwells 1984 och vet hur förödande det är när orden förlorar sin betydelse.
När man säger att förkunskapskrav inte ska vara utestängande gör man en nytolkning av vad ordet förkunskapskrav är för någonting. Ställer man krav på vissa förkunskaper och de förkunskaperna inte uppfylls har eleverna inte rätt att börja utbildningen.
Varje annan innebörd av det ordet är en språklig förvrängning som är mycket olycklig. Statsrådet citerar Lärarnas Riksförbund. Jag vill läsa ett par andra rader ur deras remissvar på Gymnasiekommittén. De skriver så här: Gymnasiekommittén föreslår att elever som inte uppfyller behörighetskraven från grundskolan preliminärt kan antas till en sektor.
LR anser att detta är principiellt fel. Jag skulle vilja fråga statsrådet, som nu gömmer sig bakom Lärarnas Riksförbund: Delar statsrådet denna principiella uppfattning? Statsrådet polemiserar mot Folkpartiet på ett felaktigt sätt.
Det är inte så att det enda utbildningsalternativ vi anvisar för personer som misslyckats i grundskolan är att läsa vidare. Statsrådet pekar själv på att det kan vara aktuellt att gå om både ett och två år. Är man 16 år blir man 18 år när det är färdigt. Det är uppenbarligen inte heller någon främmande idé för statsrådet. Men även vi har uppfattningen att det ska finnas alternativ.
Vi skisserar i vår motion ett alternativ med mycket arbetsplatsförlagd utbildning för kategorin mycket skoltrötta ungdomar. De stora frågorna kvarstår. Är statsrådet beredd att säga att det är principiellt fel att slopa förkunskapskraven?
Är statsrådet beredd att ge upp tanken att betygen i grundskolan ska slopas som urvalsinstrument?
Lars Leijonborg (FP):
När jag lyssnar på utbildningsministern undrar jag om han vet hur situationen i den svenska skolan är. Han talar om ett tänkt fall där Folkpartiet skulle driva igenom att personer som inte klarat grundskolan läser vidare tills de är 18 år. Sedan säger han att med ett sådant system skulle det bli stora avhopp. Men hur är det i gymnasieskolan i dag?
Vet statsrådet hur många av dem som börjar ett individuellt program avslutar gymnasieskolan med godkända betyg? Det är en bråkdel. Hur många av en kull avslutar i dag gymnasieskolan med slutbetyg? Det är färre än 60 %.
Vi tror att vi har en gymnasieskola för alla - somliga tror det - men sanningen är den att i vissa kommuner har vi en gymnasieskola för hälften, eftersom så många hoppar av eller slås ut. Det är dagens verklighet. I Västerås har man prövat den modell som den socialdemokratiska partikongressen, som hölls i samma stad, gick in för. Där har resultaten sjunkit ytterligare.
I riket som helhet klarar 75 % godkänt i alla ämnen i nian. I Västerås sjönk den siffran till 61 %. Man måste fundera på vilka signaler man sänder om man säger till elever i grundskolan att de kommer in på gymnasiet även om de inte når godkänt ens i de allra viktigaste ämnena. Vad betyder det för deras motivation?
Det är förödande för deras motivation, och det kan man ju förstå. Om man inte förstår det intellektuellt kan man åka till Västerås och fråga dem som gjort försöket. Man kan också tala med den socialdemokratiska skolstyrelseordföranden, som i en Ekointervju lät precis som den Jan Björklund som redan åberopats här.
Han sade ungefär: Man tror att man är snäll när man inte ställer krav på eleverna, men i själva verket är det precis tvärtom. Gymnasieutredningen har närmast blivit avrättad av remissinstanserna. Högskoleverket skriver med illa dold ironi att om man ska klara det socialdemokratiska gymnasiet måste man vara mycket studiemotiverad.
Det är åtminstone innebörden i det som sägs. Men nu handlar det om elever som är mycket lite studiemotiverade, och att då säga till dem att de ska klara de vanliga gymnasiekurserna och därutöver läsa in det som de missat i grundskolan är inte rimligt. Det kommer inte att fungera i praktiken.
Att ordet "behörighetskrav" inte innebär behörighetskrav utan tips på det man ska läsa extra är en språklig innovation som utbildningsministern borde hålla sig för god för. Jag har inte fått svar på de båda viktiga och grundläggande frågor jag ställde.
För det första: Är det inte dags att göra upp med den flummiga föreställningen att betygen i grundskolan inte behövs som urvalsinstrument? Och för det andra: Det talas om PRIV, om preparandår och om allt möjligt, och statsrådet citerar Lärarnas Riksförbund.
Om vi håller oss till principerna undrar jag: Är statsrådet redo att instämma i LR:s uppfattning att det är principiellt fel att slopa behörighetskraven vid intagning till gymnasieskolan?
Lars Leijonborg (FP):
Jag tackar utbildningsministern för svaret. Häromveckan hände det igen. En grupp elever hade terroriserat sina kamrater så mycket att skyddsombudet vid en skola i Varberg bedömde att hela skolan måste stängas. Vi har ju vant oss vid den typen av nyheter på senare år.
Detta är ett utslag av att arbetsmiljön i skolan tyvärr inte är så trygg och studieinriktad som vi skulle önska.
Vi har tagit fram siffror från Skolverket som visar att Skolverket allt oftare anmärker på skolor för att de inte gör tillräckligt för att stödja mobbade elever.
För fem år sedan - ungefär när statsrådet Östros kom till Utbildningsdepartementet - anmärkte Skolverket i sju fall på kommuner för att de inte hade gjort tillräckligt för att stötta mobbade elever. Under de två senaste åren, 2002-2003, var antalet över 70.
Statsrådet säger i sitt svar att regeringen gör olika saker för att stödja kommunerna i deras arbete för att komma till rätta med dessa problem. Men det är tyvärr inte hela sanningen. På många skolor känner man att man inte har de befogenheter som krävs för att hantera allvarliga ordningsstörningar.
I svaret säger statsrådet att man har tagit fram ett material där man informerar om gällande lagar. Sådant kan låta bra, men sanningen är ju att gällande lag i fråga om flyttning av en elev mot dennes vilja är mycket oklar.
Det finns ett fall som har behandlats sedan lång tid tillbaka i domstolarna, och det ligger nu hos Regeringsrätten. Lägre instanser har dömt i olika riktningar. Det råder i Skol-Sverige i dag en mycket stor osäkerhet om vad som gäller på det här området. Skollagskommitténs majoritet gör ingenting för att reda ut den oklarheten.
Jag tycker att statsrådets position när det gäller tillfällig avstängning är väldigt egendomlig. Är det bättre att 400 elever stängs av i två dagar och vi förlorar 800 skoldagar än att kanske två elever stängs av i fyra dagar och vi förlorar åtta skoldagar totalt sett?
Jag tycker att det är hyckleri att säga att det är tillåtet att förvägra 400 elever dess undervisning enligt arbetsmiljölagen, men inte att det skulle vara tillåtet att stänga av en högstadieelev som har betett sig hotfullt och våldsamt mot sina kamrater i kanske fyra fem dagar för att se till att arbetet kan bedrivas.
Hur känns det att under sin tid som statsråd ha upplevt en tiodubbling av antalet anmärkningar mot skolor? Är statsrådet verkligen mindre benägen än Skolverket att ge lärare och rektorer utökade befogenheter?
Lars Leijonborg (FP):
Skolministern talar vackert, men vi får inte tappa bort basfakta: Verkligheten är att ett antal gånger per läsår stängs hela skolor i en eller ett par dagar för att situationen glider vuxenvärlden ur händerna.
Det är egentligen någonting ganska allvarligt att situationen är sådan i Sverige i dag att de vuxna på skolan så totalt tappar kontrollen över situationen att arbetsmiljölagen måste åberopas. Det är åtskilliga undervisningsdagar som går förlorade på det här sättet. Och den verkligheten kommer inte riktigt fram i skolministerns fagra tal här.
En annan verklighet är den som jag pekade på, nämligen att Skolverket anmärker på att skolorna inte ställer upp tillräckligt för de drabbade - 7 gånger 1998 och över 70 gånger under de två senaste åren.
Skolverket självt bedömer att lärare och rektorer inte har tillräckliga befogenheter att ingripa för att skydda utsatta elever. Man skriver i varje fall att man måste överväga att införa sådana skärpta åtgärder. Men vad jag förstår öppnar inte skolministern för några sådana åtgärder.
Jag vill upprepa att det faktum att Skolverket skriver detta är någonting väldigt sensationellt. Jag minns häromåret när det kom en internationell undersökning om arbetsron i skolan där Sverige hamnade näst sist. Skolverkets dåvarande chef viftade bort det och sade att vi har en annan ordning i Sverige. Ja, en annan ordning. Vi har oordning. Det är klart att det också är en annan ordning.
Men nu verkar det som om Skolverket tar detta på större allvar. Skolministern har i uppdrag att försöka leda den socialdemokratiska reträtten bort från flummeriet. Är det då inte ganska genant att bli omsprungen bland de retirerande av Skolverket? Jag är också lite bekymrad över att det här tar så oerhört lång tid.
Det var ju Thomas Östros första åtgärd när han blev ansvarig för skolfrågorna att säga till Skollagskommittén att den fick ta längre tid på sig än vad Ingegerd Wärnersson hade önskat. Till sist kom det ändå ett förslag under förra året.
Nu är det 2004, och skolministern tror sig inte komma med förslag förrän till sommaren 2005, detta medan situationen i skolorna på många sätt blir allt sämre när det gäller att skydda utsatta elever.
Det som statsrådet säger om att alla domstolar har delat uppfattningen att det ska vara möjligt att flytta en mobbare i allvarliga fall är inte korrekt. Domstolarna har nämligen kommit till olika slutsatser i dessa fall. Det hade varit väldigt bra om rättsläget hade klarats ut där.
Skollagskommitténs majoritetsförslag innebär inte att rättsläget på den punkten klaras ut. Därmed kvarstår bilden. Statsrådet har ingenting att komma med när det gäller att utöka skolornas befogenheter att stödja mobbade elever. Det är väldigt tragiskt.
Jag tycker att det vore på sin plats att skolministern sade: Ja, Skolverket har rätt. Här bör man överväga skärpta åtgärder.
Lars Leijonborg (FP):
Det är väl bra att vi nu båda har höga förväntningar på Skolverket och talar väl om Skolverket. Jag längtar efter den dag då jag kan säga samma uppskattande ord om departementet men där är det uppenbarligen en bra bit kvar.
Den nya Myndigheten för skolutveckling kallas i Skolverket för Mysko, och det är något mysko med resonemanget när statsrådet talar om att ni vill ge lärare befogenheter. När Skolverket, som vi båda uppskattar så mycket, säger att rektorers och lärares befogenheter inte är tillräckliga är det något i resonemanget som inte stämmer.
Statsrådet säger: Riksdagen ska inte fastställa en skala av sanktioner. Ja, men sanningen är ju att riksdagen successivt har tagit bort sanktioner. År 1985 tog man bort den tillfälliga avstängningen. Nu är man på väg, om man följer Skollagskommittén, att ta bort kvarsittningen.
Personligen har jag alltid tyckt att den aktionen är lite egendomlig, alltså att det ska vara ett straff att få ytterligare undervisning. Men det har trots allt varit det enda som lärarna har kunnat ta till, och nu ska det försvinna ur skollagen. Verkligheten är alltså att befogenheter successivt har tagits bort.
Verksamma runtom i landet som jag träffar känner att de i dag har väldigt små möjligheter att leva upp till de övergripande krav som lagen ställer på dem när det gäller att skydda utsatta elever. Jag uppskattar Sten Tolgfors engagemang mot mobbning.
Jag tror inte att det finns några politiska skiljelinjer mellan oss, utan avgörande är att vi fortfarande har en skolminister som inte är beredd att ge rektorer och lärare de befogenheter som nu till och med Skolverket efterlyser.
Lars Leijonborg (FP):
Mikael Damberg har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder med anledning av att andelen ungdomar som studerar vid universitet och högskolor varierar kraftigt mellan olika kommuner, hur jag bedömer de växande ungdomskullarnas påverkan på snedrekryteringen och vilka åtgärder jag avser att vidta för att minska den sociala snedrekryteringen.
Mikael Damberg och jag är eniga om att den sociala snedrekryteringen till högre utbildning ska motverkas. Som regeringen framhöll i budgetpropositionen för 2007 ska inte den högre utbildningen vara stängd för vissa människor beroende på kön, etnicitet eller någon annan faktor som individen själv inte kan påverka. Enligt högskolelagen ska lärosätena aktivt främja och bredda rekryteringen till högskolan.
Universitet och högskolor har fastställt handlingsplaner avseende perioden 2006-2008 för hur detta arbete ska ske. Av redovisningar från universitet och högskolor framgår att många insatser görs och att man arbetar på många olika sätt för att främja en bred rekrytering.
Regeringen vill särskilt betona vikten av att arbetet med att motverka snedrekryteringen ses på lång sikt och att det bygger på ett helhetsgrepp där alla utbildningsnivåer innefattas. En grundförutsättning är högre kvalitet i grund- och gymnasieskolan. De insatser som regeringen nu gör för att öka kvaliteten i gymnasieutbildningen kommer att ha en positiv inverkan på en breddad rekrytering till högre utbildning.
Regeringen har i budgetpropositionen lyft fram behovet av kvalitetssatsningar inom högre utbildning. Den kraftiga expansionen av den högre utbildningen har inneburit att kvaliteten i utbildningen eftersatts under lång tid. Åtgärder för att förbättra kvaliteten kommer enligt regeringens bedömning också att främja en breddad rekrytering.
Med sjunkande söktryck till högskolan har sannolikt en kvalitetssatsning större effekt på rekryteringen än en fortsatt utökning av antalet platser. Med förstärkta resurser till grundutbildningen ges också möjligheter till en effektivare studievägledning.
Lars Leijonborg (FP):
Mikael Damberg sade att han var uppriktigt glad för en formulering i mitt svar. Jag kan kontra med att säga att jag är uppriktigt glad att Mikael Damberg tar upp denna fråga. Jag tror att vi ständigt behöver påminna oss om vikten av att jobba med detta problem.
Mikael Damberg hade en formulering om att han som socialdemokrat vill att alla människor ska kunna förverkliga sina drömmar och livsprojekt. Jag kan ju bara byta ut socialdemokrat mot liberal och säga exakt detsamma.
Det påverkas av föräldrarnas studiebakgrund och mycket annat. Man kan göra en så lång lista att det till sist blir nästan omöjligt att diskutera därför att alla departement och alla delar av samhället kommer att dras in i debatten. Men man kan ändå skikta ut några saker som är viktigare än andra.
Jag vill också tacka Ulrika Carlsson för hennes inlägg. Hon fokuserade, liksom jag i svaret, på kvaliteten i de underliggande utbildningarna.
Om alliansregeringen lyckas med det vi verkligen har föresatt oss, att få bättre kvalitet i svensk grundskola och gymnasieskola, är de stora vinnarna i det projektet barn från hem utan studietradition. Låt mig vara ännu mer rakt på sak.
Det är arbetarbarnen, som man sade förr, som är de stora vinnarna i ett sådant projekt. Därmed kommer rekryteringen till högre utbildning att bli mer jämlik på längre sikt.
Man kan uttrycka det så att när vi i Sverige - och vi vet ju alla att det är Socialdemokraterna som har regerat de flesta åren i detta land - har låtit grundskolan och gymnasieskolan förfalla på det sätt som skett har vi framför allt slagit mot barn och ungdomar från hem utan studietradition. Jag vill bekräfta det Ulrika Carlsson säger.
Vi avser att tillsätta en utredning av de studiesociala frågorna. Det är alldeles klart att studiefinansieringssystemet är en del av lösningen på detta. Vi behöver ett bra studiefinansieringssystem för att ungdomar, oavsett ekonomisk bakgrund, ska vilja söka in på högskola och ha råd att studera där.
Det finns brister i studiemedelssystemet som vi behöver ta tag i. Detta är ett långsiktigt arbete. Det är ett svårt arbete, men vi är från regeringens sida mycket engagerade i att komma framåt. Om det hade räckt att bara expandera antalet högskoleplatser skulle det här problemet vara löst.
Statistiken visar att det inte har hjälpt. Det har egentligen påverkat snedrekryteringen förvånansvärt lite. Det behövs också andra grepp som vi är inställda på att ta.