KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anna-Karin Hatt (C):
Den digitala utvecklingen har fört med sig väldigt många möjligheter. Människor kan vara uppkopplade nästan varifrån som helst och nästan vilken tid på dygnet som helst och i dag ha tillgång till nästan vilken information eller vilka tjänster som helst. Det är fantastiskt! Med detta följer dock nya utmaningar. En sådan utmaning är it-säkerhet.
Det finns människor som kan ha illvilliga syften med att ta sig in i system olovligen eller som gör rena rackartyg och försöker överbelasta hemsidor så att de ska släckas ned. Detta är numera en del av vår vardag. Varenda myndighet, företag eller organisation och varenda medborgare måste varje dag vara medveten om dessa förändrade förutsättningar.
Som enskild medborgare måste man, precis lika självklart som det är att teckna en brandförsäkring för att se till att man får ersättning om huset brinner ned därhemma, se till att ta hand om sig på nätet. Företag måste se till att skydda sin information på nätet, täppa igen luckor som kan finnas och hålla jämna steg med den utveckling som finns där olika aktörer av skilda skäl kan vilja ta sig in i företagets skyddade system.
Att låtsas som om en nationell utredning skulle kunna överta ansvaret och lösa detta åt alla parter är faktiskt att vilseleda människor. I själva verket måste varenda medborgare, vartenda företag och varenda myndighet i sin verksamhet alltid ha med dessa frågor som är strategiskt viktiga.
Det är just därför som det tydligt uttalas i den krisberedskapsförordning som Annika Lillemets inledningsvis läste högt ur att den myndighet som har ansvar för en verksamhet i fredliga tider har det också i kris. Man har ett ansvar att förebygga så att denna typ av incidenter inte behöver inträffa. Det arbetet behöver alldeles uppenbart fortsätta med oförminskad kraft.
Anna-Karin Hatt (C):
Det är klart att jag håller med interpellanten om att det vore bra om man kunde ringa med en helt vanlig mobiltelefon på 450-bandet. Men det är inte det kunderna har velat göra. Det är inte så marknaden har utvecklats.
Den första operatör som använde 450-bandet, Nordisk Mobiltelefon, försökte lansera traditionell mobiltelefoni på 450-bandet, men kunderna svek, bland annat eftersom GSM-nätet byggdes ut i mycket stor utsträckning och de telefoner som togs fram inte imponerade på kunderna. NMT försökte, men det gick i konkurs.
Nu har vi en ny operatör, som 2009 valde att gå ifrån en teknik som bara 200 kunder ville ha till en ny teknik och förser 60 000 svenskar i precis de delar av landet som Isak From företräder med bredband, bredband som också kan användas för att ringa med. Till det kommer 2 600 människor som har sin hemtelefoni via Net 1. Det är i grunden mycket bra.
Regeringens politik syftar till att alla företagare och privatpersoner ska ha tillgång till goda elektroniska kommunikationer i hela landet. Utvecklingen sker väldigt snabbt. I det sammanhanget påstår Anders Ygeman att mobiltelefonitäckningen är "sämre i dag än när regeringen tillträdde".
Anders Ygeman får faktiskt ursäkta, men för att vara Socialdemokraternas ledande företrädare i utskottet i de här frågorna förefaller han vara väl luftlandsatt, eller så vilseleder han medvetet. Jag vet faktiskt inte vilket som är värst. År 2007 saknade 38 600 svenskar tillgång till trådlöst bredband. Det var i början av vår första mandatperiod.
Förra året var antalet nere i 700. Nu avsätter vi 300 miljoner till 800-bandet för att se till att alla svenskar framöver ska ha tillgång till grundläggande bredband. Låt oss titta på 4G, som är den framtidsteknik som vi alla vill använda och som alla våra smarta telefoner är beroende av.
10 procent av människorna hade tillgång i sina hemma till 4G på landsbygden 2011. Ett år senare, 2012, hade 79 procent på landsbygden tillgång till 4G, tack vare att regeringen ställde tydliga krav och tack vare att operatörerna fått bra förutsättningar att bygga ut. Det är i grunden väldigt bra.
Regeringen har varit i framkant och är i framkant när det gäller den här utvecklingen. År 2011 frigjorde vi 800-bandet för mobiltelefoni.
När PTS utformade auktionen för det bandet såg vi till att förse det bandet med ett väldigt speciellt täckningsvillkor, som nu gör att landsbygden väldigt snabbt kommer att få tillgång till 4G, en utveckling från 10 procent 2011 till 79 procent 2012. Att inte mobilnäten byggs ut och byggs ut väldigt snabbt, som det påstås, är helt enkelt inte sant. Sedan är det en utmaning att hålla jämna steg med utvecklingen.
Svenskarna är ett teknikälskande folk. Vi förväntar oss att tekniken ska fungera dygnet runt oavsett var vi är. Därför måste regeringen, PTS, den här församlingen och operatörerna fortsatt ha fokus på att bygga ut mobilnäten och se till att kapaciteten blir allt bättre och räcker till när allt fler vill använda den här tekniken alltmer. (FÖRSTE VICE TALMANNEN: Jag vill påpeka att Anders Ygeman inte har möjlighet att i denna debatt bemöta statsrådets inlägg.)
Anna-Karin Hatt (C):
Det är intressant att se att antalet deltagare från oppositionen i den här typen av diskussioner växer när det blir en mer allmän diskussion. Vi i regeringen har haft fullt fokus på utbyggnad av mobilnäten sedan vi tillträdde 2006, och det är precis som man måste göra.
Att vi i dag, 2013, kan se en snabb utbyggnad av 4G på landsbygden beror inte på att Socialdemokraterna ställde frågor i den här kammaren i våras, utan det beror på regeringens proaktiva arbete. År 2009 såg regeringen till att 800-bandet öppnades för mobil kommunikation. Sedan dess har marknaden kunnat utveckla den teknik, de telefoner och de basstationer som krävs för att kunna använda det utrymmet.
Det har skett en utbyggnad av 4G, vilket är framtidens teknik som de smarta telefonerna förutsätter och som landsbygdens folk också vill kunna använda. Det är resultatet av att regeringen har ett proaktivt arbete, alldeles oavsett vad som är möjligt att få uppmärksamhet för i den mediala debatten.
Denna fråga är viktig alldeles oavsett konjunktur och mediernas intresse. Bara under de senaste månaderna har regeringen fattat fyra viktiga beslut för att påskynda utvecklingen. Vi har varit ute i verkligheten och via PTS undersökt hur mobiltäckningen ser ut. Vi har givit PTS i uppdrag att hålla dialogmöten med till exempel kommuner och kommunala bolag för att på frivillig basis underlätta mobilnätsutbyggnaden.
PTS tar nu fram en handlingsplan på regeringens uppdrag för hur mobilnäten kan byggas ut alltmer. Konsumentverket tillsammans med PTS ska inom kort återkomma till regeringen med förslag på en eventuell förstärkning hos myndigheterna, se till att tillsynen fungerar bättre och om lagen behöver skärpas så att den information som kunderna har rätt till när det gäller täckningen kan förbättras.
Anna-Karin Hatt (C):
Tack för en väldigt angelägen interpellation från Gunnar Sandberg! För snart ett år sedan lanserade jag regeringens e-förvaltningsstrategi, som syftar till att göra den offentliga förvaltningen enklare, öppnare och mer effektiv.
Den strategin har vi nu följt upp med nya satsningar i statsbudgeten för 2014 där vi tar nya steg för att underlätta vardagen för både människor och företag och öka tempot för att vi ska få en smartare och mer digitaliserad statsförvaltning. En fördel med den moderna utvecklingen är att olika rutiner som tidigare var väldigt resurskrävande kan automatiseras. Låt mig ta ett exempel.
I dagsläget är över 99 procent av alla ärenden som rör tandvårdsförsäkringen automatiserade, vilket ger många fördelar. Den första är att Försäkringskassans anställda i stor utsträckning kan ägna sig åt annat än monotona arbetsuppgifter kring tandvårdsförsäkringen. Den andra är att kvaliteten på besluten blir bättre och att mindre fel uppstår genom de automatiserade processerna.
Den tredje är att vi sparar på skattebetalarnas pengar. Den fjärde, som kanske är viktigast av allt, är att när datorer kan ta hand om de enklaste ärendena kan de anställda på Försäkringskassan ägna sig åt de människor som har de allra största behoven och som behöver en mänsklig kontakt. Till de kategorierna hör de som är synskadade och dövblinda, som Gunnar Sandberg nämner i sin interpellation.
Låt mig ta ett annat konkret exempel, nämligen utvecklingsprojektet Informationsväg Försäkringskassan-vården. Det är ett projekt som syftar till att skapa nya elektroniska kommunikationsvägar mellan Försäkringskassan och vården för att minska antalet felaktiga intyg, för att förbättra beslutsunderlagen i vården och för att kunna ge snabbare besked till patienter och sjukskrivna.
Ett pilotprojekt har varit i gång mellan 2010 och 2012, och bara det pilotprojektet beräknas ha sparat hela 142 miljoner kronor. Nu arbetar Försäkringskassan för att automatisera allt fler ärenden, och målet är att gå från dagens 60 procent till 80 procent till år 2016.
Den här utvecklingen gör att Försäkringskassans anställda alltmer kan koncentrera sig på att hjälpa de människor som verkligen behöver hjälp, vilket ligger i linje med den digitala agendan för Sverige, som är regeringens horisontella it-politiska strategi där vi slår fast att alla som vill ska kunna använda de möjligheter som digitaliseringen erbjuder.
Samtidigt måste vi ha respekt för att de som kanske inte vill eller kan använda den digitala tekniken ska få hjälp med andra vägar. Det ska gå att vara medborgare i Sverige även i framtiden även utan tillgång till internet och smarta mobiltelefoner. En del andra länder har valt en annan strategi. Ta Danmark, till exempel, där man har bestämt att alla myndighetskontakter från 2015 ska ske digitalt.
Varken jag eller regeringen tänker ta några initiativ till att tvinga våra medborgare till digital kommunikation om man inte själv vill. Men det ska finnas goda möjligheter att använda tekniken och se till att tekniken är precis så användarvänlig som Gunnar Sandberg efterlyser för de människor som vill vara digitalt delaktiga.
Anna-Karin Hatt (C):
Tack för en viktig interpellationsdebatt, Gunnar Sandberg! Jag tror att det ligger mycket i det som Gunnar Sandberg säger på slutet. Ska vi landa i rätt lösningar handlar det mycket om inkänning och förståelse - att förstå vilka utmaningar människor med olika typer av hinder ofta möter. Det är precis därför jag har tagit initiativ till att inrätta detta Användningsforum.
Det ska vi nu förstärka arbetet med för att få en dialog om hur vi redan från början kan se till att den teknik som utvecklas utgår från konceptet Design för alla. Design för alla innebär att man när man tar fram en tjänst - det kan vara en fysisk tjänst eller en mjukare tjänst som e-legitimation - redan från början utgår från att den ska utformas så att den funkar för de människor som kanske har speciella behov.
Då visar det sig nästan alltid att om man gör tjänsterna på det sättet kommer de också att vara väldigt användbara för alla oss andra som kanske inte har några särskilda utmaningar. Design för alla som utvecklingskoncept är väldigt viktigt, inte minst när det gäller it-tekniken. Gunnar Sandberg ställde i sitt förra inlägg frågor om och hade också en lång beskrivning av utredningen Bortom fagert tal .
Det är en utredning som inte hanteras av mig; det är inte jag som är ansvarigt statsråd för den frågan. Det är väldigt viktiga frågor som adresseras i den utredningen, men om Gunnar Sandberg vill ha specifika svar på hur det går med beredningen av ärendet får jag be honom att ta debatten med det statsråd som ansvarar för den typen av frågor i regeringen.
Christina Höj Larsen (V):
Vi vill egentligen inte veta. Vi vill inte tänka på att medlemmar ur den iranska oppositionen har fängslats och torterats av regimen för att de har andra politiska idéer än makthavarna. Vi vill inte tänka på att de har hängts upp i rep i taket, genomgått skenavrättningar, fått tänderna utslagna och misshandlats så att urinen varit full av blod.
Ändå är det just så, även i detta ögonblick. Vi vill inte tänka på att medlemmar ur oppositionen i Bangladesh torterats, att de har fått naglarna utdragna, blivit misshandlade och hållits i mörka isoleringsceller i många dygn bara för sina tankars skull. Ändå är det just så, även i detta ögonblick.
När dessa människor äntligen på farliga rutter och till ett högt pris lyckats ta sig till Sverige förväntas de på ett sammanhängande och sakligt sätt kunna redogöra för det värsta och svåraste. De ska i rätt ordning och konsistent berätta om det ofattbara, vad människan är kapabel till och hur det kändes. De ska berätta om det skamfulla, det sexualiserade våldet och hur det gick till.
Det är mycket höga krav vi ställer på dessa människor - kraven på sammanhängande, konsistenta berättelser. Självklart lever inte alla asylsökande upp till dessa höga krav - ibland för att de faktiskt inte har skäl att få stanna men ibland för att deras skäl inte har bedömts. Sverige har det skamfulla rekordet i antalet fällningar i Committee Against Torture, en FN-kommitté.
Kommittén tar avstånd från Migrationsverkets sätt att nedvärdera trovärdigheten hos den sökande som ändrat uppgifter under ärendets handläggning, och man betonar att just svårigheter att presentera en sammanhängande berättelse kännetecknar människor som genomlevt svåra trauman och lider av posttraumatisk stress.
Åtta månader efter att domen vunnit laga kraft finns det inget som tyder på att svenska myndigheter och domstolar följer den. En rundringning bland erfarna ombud visar att domen inte på något sätt har satt spår i vare sig handläggning eller bedömning av ärenden. Asylsökande får fortfarande inte sina tortyrskadeutredningar.
De få som görs bekostas av Vänsterpartiets fristatsfond och andra frivilliga. Det är allvarligt. Ännu värre än tanken på den tortyr som människor redan tvingats utstå är tanken på att Sverige skulle avvisa människor till samma bödlar som de just flytt från och att Sverige skulle medverka till att till exempel iranska oppositionella skickas i armarna på en regim som redan en gång försökt krossa dem genom tortyr.
Det är en skuld vi i Vänsterpartiet inte är beredda att bära och som vi inte tror att majoriteten svenskar vill ansvara för. Min fråga är: Hur kan migrationsminister Billström garantera att ingen asylsökande skickas tillbaka till upprepad tortyr så länge Sverige inte följer Europadomstolens dom och ger möjlighet till en tortyrskadeutredning?
Christina Höj Larsen (V):
Vänsterpartiet har inga problem med att förstå ansvarsfördelningen. Däremot är jag tveksam till om ministern förstår det. Det är smärtsamt att veta. Vi vill inte att tortyr ska förekomma. Det vill inte jag, och säkert inte migrationsminister Tobias Billström heller. Vi kan välja att lyssna till berättelserna, vi kan välja att se spåren av tortyr och vi kan välja att agera när svenska myndigheter och domstolar inte följer Europadomstolens beslut.
Det är regeringens och därmed statsrådets yttersta ansvar. I dagens Expressen konstaterar integrationsminister Ullenhag att Sveriges brott mot mänskliga rättigheter inte är enskilda misstag utan ibland systematiska problem. Tänk om även statsrådet Billström kunde inse det. Billström har alla möjligheter att visa att Sverige ser, hör och agerar när det gäller alla människors rätt att slippa våld, tortyr och kränkningar.
Om regeringen inte gör det är det inte bara obegripligt ur ett snävt människorättsperspektiv, det ger även omvärlden signalen att Sverige inte längre har ambitionen att delta i arbetet för mänskliga rättigheter genom att själv följa Europadomstolen. Hur ska vi då kunna kräva det av andra? Jag känner igen det statsrådet säger. Det verkar vara en avgörande del av regeringens politik att inte agera, inte ta ansvar.
Jag får intrycket att regeringens viktigaste flyktingpolitiska ställningstagande är att inte kommentera enskilda ärenden och inte lägga sig i Migrationsverkets beslut. Det vill jag inte heller att migrationsministern ska göra. Det är viktigt att asylprövningen inte är politisk utan oberoende, rättvis och rättssäker. Det är vi överens om. Däremot kräver jag att Billström tar ansvar för flyktingpolitiken. Det innebär bland annat att se till att Migrationsverket följer Europadomstolens domar.
Det kan enkelt göras genom till exempel ett regleringsbrev. Det borde ha skett i december 2010. Frågan är om statsrådet fortsatt väljer att blunda för verkligenheten eller om han vill ta aktivt ansvar och agera.
Christina Höj Larsen (V):
Jag måste säga att det är lite skrattretande att höra statsrådet bunta ihop S och V med SD. Jag tycker att statsrådet borde veta bättre än att stå här och smeta SD på andra - den leken ska vi inte leka.
Det kan väl knappast vara vi som är slutna eller inskränkta när vi säger att en person inte ska nöja sig med 12 kronor i timmen i stället för 160 bara för att den personen råkar vara från Kina.
Det är faktiskt att säga att personer från olika länder har samma värde och borde få lika lön för lika arbete. Det har ingenting att göra med SD:s väldigt grumliga argumentation på obehagliga grunder. Det vet statsrådet mycket väl. Vi kan lämna det åt sidan.
När statsrådet säger att man måste se till att arbetstagare inte utnyttjas undrar jag: Varför skulle man då inte kunna ha ett bindande arbetserbjudande som ser till att den person som kommer hit på utlovade grunder får just det som man har blivit lovad?
Som det är nu är det arbetstagaren som tar hela risken för resan. Om man väl blir lurad på plats är det arbetstagaren som tar hela smällen. Varför kan man inte ha ett bindande arbetserbjudande?
Christina Höj Larsen (V):
I sin iver att tillmötesgå arbetsgivaren är regeringen beredd att utlämna arbetstagare till väldigt svåra villkor, och man är på inget sätt beredd att dela den risken och det ansvaret mellan arbetstagare och arbetsgivare - det är vad jag tydligt hör. Det jag också hör är att det så kallade nya arbetarpartiet faktiskt struntar i arbetarnas arbetsvillkor.
Det kan ju vara, för att använda statsministerns ord, för att de inte är etniska svenskar mitt i livet - för dem är det inget problem.
Christina Höj Larsen (V):
Det är ibland lite smått märkligt att debattera migrationspolitik med de mindre borgerliga partierna som Folkpartiet. Det låter nästan lite som Billströms olydiga handdockor. De vill egentligen så jättemycket, men sedan landar man ändå i att försvara Moderaternas politik.
När man hör Ulf Nilsson här kan man nästan få intrycket att Folkpartiet inte står bakom betänkandet. Vi hörde här tidigare, som jag uppfattade det, Maria Ferm markera att tålamodet för Miljöpartiet så smått börjar tryta. Det tycker jag är väldigt glädjande. Jag undrar om det också är vad jag hör hos Folkpartiets Ulf Nilsson.
Hur ser Folkpartiet på familjeåterföreningsfrågan som vi nu diskuterar? När når Folkpartiet sin gräns för tålamodet?
Christina Höj Larsen (V):
Jag tvekar inte om att Ulf Nilsson tycker detta. Det är väldigt trevligt att man har en överenskommelse. Men för att en överenskommelse ska ha något som helst värde krävs det att den får resultat. Det är vad min fråga egentligen gäller. Nu säger Ulf Nilsson att vi får se hur de första domarna faller. Jag har en fråga som är i två led.
Det första är: Hur ser Folkpartiet på den tid som fortlöper och som innebär att barn får vänta i flera år medan vi sitter här och avvaktar? Det andra är: Hur många personer är det som måste nekas återförening innan Folkpartiet når sin gräns? Hur lång tid, och hur många?
Christina Höj Larsen (V):
Här fick vi återigen höra ett exempel på ett av de borgerliga småpartierna som säger vad man egentligen skulle vilja göra, och så slutar det ändå med att man i stort backar upp den moderata politiken.
Eftersom vi nu har fått höra att Miljöpartiet flaggar för att det finns en gräns för tålamodet - och även Ulf Nilsson, tycker jag, även om det var lite oklart exakt var han menar att den gränsen går - är jag nyfiken på att höra var gränsen för tålamodet går när det gäller Kristdemokraterna. Jag tror verkligen att ni känner starkt för familjeåterförening och vill att det här ska komma till stånd.
Det tror jag ärligt och uppriktigt, och då är min fråga samma som till Ulf Nilsson: Hur långt ska det här få gå? Hur länge ska vi vänta? Emma Henriksson sade själv att lagändringar tar tid. Det gör de sannerligen om man sitter och väntar länge och följer utvecklingen - då tar det väldigt lång tid. Jag undrar alltså: Hur länge kan man vänta? Hur långt räcker ert tålamod?
Christina Höj Larsen (V):
Som Emma Henriksson är medveten om tolkar migrationsdomstolarna just i detta ögonblick domen från Migrationsöverdomstolen olika. Det gör att det kommer att bli väldigt godtyckligt, och det gör också att det är ganska brådskande att få till ett regelverk som är enhetligt och som gäller alla på samma sätt.
Det tycker jag är en av grundprinciperna i en rättsstat, speciellt när det gäller sådana här känsliga fall som asylärenden. Självklart är det helt nödvändigt att det finns någonstans där man kan lämna in sin ansökan om anhöriginvandring till exempel nere i Kenya. Det finns inte just nu.
Frågan kvarstår: Hur långt sträcker sig ert tålamod? Hur många ska nekas återförening enligt den här nya domen innan även ni tycker att vi måste sätta ned foten och skapa en lagstiftning som är heltäckande och tar alla dessa hänsyn?
Christina Höj Larsen (V):
Det är roligt att få tala direkt med migrationsminister Billström, för det är ändå ekot av hans ord vi får diskutera när jag pratar med övriga borgerliga partier.
När vi hade en interpellationsdebatt ganska nyligen framhävde migrationsminister Billström att läget inte alls är rättsosäkert eller olika från fall till fall när det gäller familjeåterförening.
Sedan dess har det framkommit uppgifter om att migrationsdomstolarna faktiskt tolkar domen från Migrationsöverdomstolen väldigt olika. På samma sätt har det framkommit uppgifter om att ambassaden i Kenya har varit stängd och kommer att så förbli i ungefär ett halvår, vilket gör att man inte kommer att kunna lämna in sin ansökan.
Detta gör enligt min uppfattning att man inte alls kan hävda att det är en likvärdig prövning, detta eftersom domstolarna tolkar domen olika och man i verkligheten inte heller har möjlighet att lämna in sin ansökan. Jag undrar hur migrationsministern ser på detta.
Christina Höj Larsen (V):
Anledningen till att jag känner oro är att migrationsministern har en väldigt nonchalant uppfattning om tid. Det är enkelt för ett statsråd att vänta ett år, två år och låta tiden gå. Men det är mycket svårare och mycket allvarligare för barn att behöva vänta den tiden.
Min fråga är vad som händer med de barn som hinner fylla 18 år. De kommer inte längre att ha denna rätt till familjeåterförening. Medan migrationsministern sitter och väntar är det alltså en rad människor som förlorar sin möjlighet till familjeåterförening.
Det är kärnan i och anledningen till min oro: Jag ser att fördröjningen, medveten eller omedveten, fråntar människor deras befogade rätt till familjen.