Eva-Lena Jansson (S):
I Umeå har en innebandyspelare nekats a-kassa på grund av att han har kontrakt med en idrottsförening på division 2-nivå. Kammarrätten menar att han på grund av sitt kontrakt inte står till arbetsmarknadens förfogande fullt ut och därmed inte har rätt till a-kassa, detta trots att mannen fullföljt alla de krav som ställs på en arbetssökande. Tidigare år har en annan arbetslös person också nekats a-kassa på liknande grunder eftersom även han hade ett kontrakt med sin förening.
I båda fallen stöder sig kammarrätten sig på en dom i Regeringsrätten från november 2007 där en fotbollsspelare i Brage nekats ersättning från a-kassan. Man har nekat dem ersättning och hänvisat till kontraktet och inte till att personen inte sökt jobb. Det är inte på grund av att personerna inte har gjort det som Arbetsförmedlingen sagt åt dem utan därför att man haft ett kontrakt.
Det handlar om kontrakt som man inte har ersättning för. I Sverige har vi en lång tradition av att uppmuntra föreningsliv och ideellt arbete. Skälen till det är flera. I grunden är det ett starkt skydd för demokratin att människor är organiserade på olika sätt och att civilsamhället är starkt. Men personerna mår också så mycket bättre av att aktivera sig och vara delaktiga i föreningsliv. Det handlar om att möta människor och om att hjälpa och bidra med den kraft man har.
Det handlar om att ta hand om sin kropp, att få kontaktnät och ha roligt. Vi vet att arbetslösa som aktivt deltar i sådana här saker mår mycket bättre än de som inte gör det. Dessutom kan de knyta kontakter som gör det möjligt att skaffa sig arbete. Jag har tagit upp och redovisat två exempel. Men det finns också andra exempel på idrottare, oavsett om de är elit eller amatörer, som förenar sitt utövande med heltidsarbete. Jag tog upp exempel på några som är arbetslösa.
Man borde rimligtvis ge dem möjlighet att fortsätta med idrotten även om personen skulle bli arbetslös utan att riskera avstängning från a-kassan. Fru talman! Man kan fråga sig varför arbetsmarknadsministern inte är beredd att vidta åtgärder, exempelvis att göra en översyn om huruvida reglerna för att stå till arbetsmarknadens förfogande är rimliga. Var drar man gränsen?
Om man har ett gymkort som är knutet till orten, vilket därmed betyder att man förmodligen kommer att befinna sig på orten till och från - står man inte till arbetsmarknadens förfogande då? Om man anmäler sig till en studiecirkel i engelska på onsdagar - finns det möjlighet att man blir avstängd då därför att man inte står till arbetsmarknadens förfogande? Jag tycker att det är rimligt att man blir avstängd från a-kassan om man tackar nej till ett arbete.
Som jag har förstått det av de exempel jag har tagit upp har båda personerna aktivt sökt arbete även utanför orten. De har upprättat en handlingsplan, som de är skyldiga att göra. Ändå har man gjort den här bedömningen. Jag tycker att det blir märkligt att man inte tycker att det kan vara viktigt att principiellt göra en översyn. Det vi känner till, fru talman, är att regeringen gillar att göra om a-kassan. Det har inte hindrat dem. Nu finns det ytterligare ett förslag.
Vi har en arbetsmarknadsminister i dag som vill införa en obligatorisk a-kassa med en avgift på nästan 500 kronor i månaden. Det är en avgift för en försäkring som många människor inte kommer att kunna ta del av. Det kommer att kännas märkligt för dem som har valt att stiga av försäkringen därför att regeringen har gjort den hälften så bra som den var och dubbel så dyr. Nu ska man ändå tvinga in de människorna, och även företagare.
Jag skulle vilja veta lite tydligare varför arbetsmarknadsministern inte är beredd att vidta några åtgärder när det gäller översynen. Jag har försökt beskriva att det i dag uppenbarligen finns tolkningar som kan vara ett problem. Jag tycker att det viktigaste är att man inte nekar till att ta ett arbete. Då ska man kunna bli avstängd under förutsättning att det är rimligt att ta arbetet, naturligtvis.