KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hannah Bergstedt (S):
Utanför Piteå ligger en by som heter Svensbyn, där jag bor. Där räcker det med att jag sitter på en kontorsstol i mitt kontor och lutar mig bakåt. Då har jag plötsligt tappat täckningen. I morse innan jag åkte i väg därifrån provade jag att ladda ned lite handlingar. Jag tänkte försöka att utföra mitt uppdrag effektivt och läsa handlingarna på flyget. Tyvärr var det inte möjligt.
Jag har pratat med en kollega, och det finns samma problem två mil utanför Halmstad. Så problemet är inte bara ett Norrlandsbekymmer, även om man kan tro det av representationen här i debatten. I mitt närområde finns det 200 företagare. Vill man vara konkurrenskraftig i dag måste man kunna leverera i tid.
Kommunikation är då otroligt viktigt. Jag har varit ute och träffat dessa företagare, och de har väldigt höga ambitioner. De pratar om att vara bäst i landet, om inte världsledande. Men då måste man kunna leverera.
På samma sätt som företag i Norrbotten lyfter fram behovet av infrastrukturutbyggnad med Norrbotniabanan och dubbelspår på Malmbanan pratar man om tillgången till it. Om man ska kunna vara världsledande och vill lokalisera sitt huvudkontor och sin verksamhet utanför storstäderna, då krävs det att det finns en väl utbyggd infrastruktur för it.
Men det här handlar inte bara om företagande, utan det handlar också om tillgänglighet och service. Alltmer av vår service bygger på mobiltelefonen. Jag vet inte hur många som utför sina post- och bankärenden med telefonen i dag - rätt många, skulle jag tro. Inom till exempel vården blir it allt viktigare för vårdutvecklingen.
Då handlar det om att fortsätta att utveckla tillgänglighet och service. Det innebär minskade kostnader och större tillgänglighet och större närhet för patienterna. I ett stort län med långa avstånd är det väldigt viktigt med it. Det gör att man skulle kunna bli än bättre på att ge vård till dem som bor på landsbygden och som har lång väg att resa till sjukvård.
Det här handlar naturligtvis också om säkerhet. Jag åker två gånger i veckan mellan Piteå och Luleå. Där finns det två totalt döda fläckar där täckningen försvinner ofelbart varje gång. Det är helt omöjligt att vare sig ringa, sms:a eller surfa på dessa döda fläckar. Det är många kvinnor som arbetar inom äldreomsorgen.
Är det någon som har missat att vintern har inneburit en stor del av halka? För oss som åker på dessa många gånger ensliga vägar finns det risk för att man kör av vägen. När det är 30 minusgrader handlar det om livet och ingenting annat. Slutligen vill jag lyfta fram detta ur ett konsumentperspektiv. Vi som bor i Norrbotten har samma pris på våra abonnemang som alla andra, men vi får sämre service.
Då vill jag fråga ministern: Skulle man kunna tänka sig att ställa krav på ekonomisk kompensation? Annars får man ju det om man får sämre service. Eller är svaret att vi i Norrbotten ska ha ransonering? Det är klart att utökade möjligheter att använda telefonen gör att behovet av en utbyggnad blir större. Men vi uppe i Norrbotten ska kanske få ransoneringskort? Är det det som är poängen?
Hannah Bergstedt (S):
Statsrådet tog i sitt anförande upp ökat användande som ett av problemen. Jag skulle tro att det inte finns något som talar för att användandet ska minska. Utvecklandet av appar är en av de framtidsbranscher som vi ser uppe i Norrbotten, och jag har träffat representanter för ett sådant företag, som talar om vikten av tillgång till bra informationsteknik.
Som jag sade i mitt tidigare anförande har vi i vårdsektorn tittat på vad vi kan göra för att öka tillgänglighet, service och trygghet för dem som bor i ett län med stora avstånd. Gunnar Andrén tog upp frågan om likvärdiga villkor. Det är absolut relevant att börja titta på likvärdiga villkor, särskilt när det handlar om livet.
I ett län med stora avstånd blir det här, som flera av debattörerna redan har nämnt, en fråga om trygghet och säkerhet. När det är minus 40 grader handlar det inte bara om likvärdighet utan om livet.
Jasenko lyfte upp huruvida vi ska förlita oss på marknadskrafterna och om det är de som ska se till att vi alla har tillgänglighet, trygghet och möjlighet att utvecklas. Jag tror redan att vi har svaret när det gäller vilka som ska lämnas utanför. Det är flera av oss som märker det.
Om det ökade användandet är en ursäkt undrar jag: Tänker regeringen använda kunskapen om att täckningskartan inte är korrekt och se till att säkerställa att vi också har samma tillgång till en fungerande it-infrastruktur, eller ska vi vänta oss förtryckta ransoneringskort i framtiden?
Hannah Bergstedt (S):
Tack, Jan Björklund för svaret! Bakgrunden till den här interpellationsdebatten är de medialt uppmärksammade fall av våldtäkt och övergrepp som inte har lett till fällande dom. En stor del av den mediala diskussionen har handlat om rättsväsendet. Men vi behöver också prata om det förebyggande arbetet, om de frågor som ställs till förövare och offer.
Återkommande får vi höra ifrågasättande av allt ifrån kvinnors klädsel och alkoholkonsumtion till tidigare sexuella erfarenheter. På den andra sidan nämns alkohol och okunskap eller kanske snarare brist på förstånd hos den manliga parten, som hänvisar till argument som att man inte har förstått eller begripit att man har utfört en våldtäkt. Alkoholkonsumtion är särskilt intressant.
I en undersökning av Amnesty, som har tittat på attityder kring sexuella övergrepp hos unga, visar det sig att man tycker att kvinnors ansvar ökar när de har druckit alkohol, medan mäns minskar.
De här föreställningarna är stereotypa föreställningar som tar sin utgångspunkt i att flickor och unga kvinnor inte har en egen sexualitet och anses vara sexuellt tillgängliga för män så länge motsatsen inte hävdas. I vissa fall ligger tolkningsföreträdet hos unga män, trots att det har förekommit motstånd både fysiskt och verbalt.
Detta är byggt att kvinnan i fråga har visat sexuellt intresse redan före eller till exempel har sagt sig uppskatta sex. Då är man helt plötsligt tillgänglig för vilka sexuella aktiviteter som helst, oavsett om man har protesterat eller inte. Det bygger på normer och förlegade föreställningar om mäns och kvinnors sexualitet.
Normer är det som bekant svårt att lagstifta om, utan det behövs ett långsiktigt förändringsarbete. Därför blir skolan otroligt viktig i sammanhanget. Vi vet att tillgången till normkritisk sexualundervisning varierar kraftigt i landet och att skillnaden i kvalitet i undervisningen i skolan är stor.
År 1999 gjorde Myndigheten för skolutveckling, på dåvarande S-regerings uppdrag, en utvärdering som visade på stora kvalitetsbrister och brister i likvärdigheten. Den biologiska kunskapen om hur barn blir till får de allra flesta barn och unga till sig. Men just den reflekterande del som normkritiskt handlar om mäns och kvinnors sexualitet ser väldigt olika ut på olika ställen i landet.
Det gäller både tillgången till den och hur den är utformad. Trots att det finns tydligt utskrivet i både kurs- och läroplan varierar det kraftigt. Den nuvarande läroplanen har varit i bruk i tre läsår. Min fundering är: Är det inte dags att på nytt se över vad som har hänt med sexualundervisningen i skolan? Det är trots allt ett tag sedan det gjordes sist.
En av de saker som ministern tar upp i sitt svar är de uppdrag som har getts till Ungdomsstyrelsen, som bland annat omfattar studier på unga mäns syn på våldsutövande ur ett genusperspektiv. Det vore intressant att höra vilka slutsatser som utbildningsministern har dragit av det uppdrag som har getts till Ungdomsstyrelsen, som också tas upp i svaret.
Hannah Bergstedt (S):
Självklart tror ingen att detta bara handlar om skolan. Det är naturligtvis ett mycket större problem än så, men nu handlar interpellationsdebatten om vad just skolan kan göra för att ändra på de värderingar och normer som finns. Ministern trycker i svaret på både rektorns och lärarnas ansvar för sexualundervisningen.
Nästa år har sexualundervisning varit obligatoriskt i Sverige i 60 år. Men fortfarande är det väldigt få lärare som har läst någon kurs kopplad till ämnet. En undersökning visar att ungefär 6 procent av alla lärare har läst en kurs som är kopplad till just sexualundervisning.
Och när man tittar på de olika universiteten som har lärarutbildning varierar tillgången på kurser kopplade till normkritisk sexualundervisning ganska ordentligt. I utvärderingen som gjordes 1999, med en liten uppföljning ett par år senare där man pratade med rektorer, anger flera att de önskade att fler lärarstuderande hade läst om sexualundervisning och hade haft det som en kurs.
Det önskar naturligtvis jag också, och det gör säkert även Jan Björklund. I undersökningen som man gjorde och i den utvärdering som sedan gjordes i samtal med rektorerna trycker man på att lärarnas kompetens är central för att man ska få en fullgod sexualundervisning som är normkritisk.
I uppföljningen där man har samtalat med rektorerna trycker de samtidigt på att hur sexualundervisningen blir beror mycket de individuella lärarnas engagemang för frågan, eller den eventuella rektorns engagemang för frågan. Den biologiska kunskapen om hur barn blir till får alla elever i svensk skola - de har säkert klurat ut det redan innan.
Men den viktiga delen som handlar om mäns och kvinnors sexualitet, om att fundera över sin egen sexualitet och dessutom som ett arbete för att förebygga våldsbrott saknas och varierar kraftigt. Jag tycker att det är ganska bekymmersamt eftersom vi vet att det är en viktig del i det förebyggande arbetet.
Vi är överens om att sexualundervisningen är viktig för att påverka förlegade normer och värderingar kring mäns och kvinnors sexualitet och om att lärarens och rektorns kompetens är centrala. Vi är samtidigt medvetna om att få lärare faktiskt besitter den här kunskapen eftersom de inte har haft det som en del av sin lärarutbildning. Jag funderar lite grann på vad vi ska göra av den vetskapen.
Är det dags att införa det som en obligatorisk kurs i lärarutbildningen? Eller finns det någon annan lösning, som ministern ser det, så att vi får en likvärdig och fullgod normkritisk sexualundervisning för alla elever i det här landet? Det uppdrag som Ungdomsstyrelsen har fått är väldigt bra.
Det är viktigt att vi tittar på frågorna, men jag tror också att det är viktigt att vi inte bara gör kortsiktiga projekt. Vi måste också ha en långsiktig utveckling av sexualundervisningen i skolan.
Hannah Bergstedt (S):
Vi kan diskutera hur stort problemet är. Var femte kvinna har utsatts för allvarligt sexuellt våld. För mig är det väldigt allvarligt. Om vi ska arbeta förebyggande mot sexuellt våld och övergrepp på ett framgångsrikt sätt är sexualundervisningen viktig. Det lyfts fram i ett av de uppdrag som ministern har gett till Ungdomsstyrelsen.
Det handlar om utbildning av framtida lärare men också om fortbildning av nuvarande lärare. Precis som ministern säger handlar det om normer och värderingar hos barnen och deras föräldrar, men också våra lärare har en bild av mäns och kvinnors sexualitet som kanske inte riktigt alltid är helt uppdaterad. Det händer ganska mycket på det här området.
Det behövs därför en god fortbildning. Det vet vi när vi ser på kunskapsnivån i dag. Vi vet att väldigt få lärare har detta med sig i sin utbildning när de kommer till skolan. Vi behöver en sexualundervisning som vågar slå hål på myter om att killar vill ha mer sex än tjejer att det är lika självklart att säga till tjejer att de måste vara lite försiktiga eftersom det inte är säkert att killen vill lika mycket som de.
Det gäller också att säga till unga killar: Det är din kropp, och du bestämmer. Om du känner att det går för långt måste du kunna säga nej. Det handlar om normer och värderingar. Som ministern säger är det ett svårt ämne.
Jag ställer mig frågan: Om vi vet att det är svårt och att väldigt få lärare har en utbildning för att ta hand om det, är det då inte väldigt viktigt att se till att lärarna får den viktiga utbildningen för att ta tag i det väldigt svåra ämnet? Det är så viktigt inte bara under skoltiden utan genom hela livet.
Hannah Bergstedt (S):
Jag noterar att finansministern inte svarar vare sig på mina frågor eller på Raimos frågor. Jag provar att ställa dem igen: Varför lägger regeringen huvudfokus på attitydundersökningar i stället för fakta? Varför inte i stället prata om de åtgärder som vi skulle kunna genomföra och som det dessutom har funnits majoritet i Sveriges riksdag för?
Det exempel som Anders Borg tog upp i sitt svar, personalliggare i byggbranschen, har förhalats av regeringen. Två tillkännagivanden från riksdagen har man i ryggen, från januari 2013 och nu 2014. Skatteutskottets pressmeddelande från 2014 var: Regeringen har inte gjort som riksdagen begärt.
Förklara också gärna, Anders Borg, varför regeringen inte har vidtagit åtgärder inom taxibranschen, trots att det har funnits ett underlag sedan 2006. Först nu kommer förslaget, men ingenting är nytt. Vi har slösat åtta år!
Förklara också gärna varför den svenska regeringen så senfärdigt hoppar på det internationella arbetet i OECD mot skattefusk och dessutom i sitt förhandlingsdirektiv motsätter sig införandet av land-för-land-rapportering, som framhålls som en av de viktigaste åtgärderna för att komma till rätta med internationellt skatteundandragande. Ett tag hade vi förhoppningen att regeringen skulle ha lyssnat på behovet av månadsredovisningar, men där har man nu backat. Varför då?
Är det för att man inte kommer överens inom Alliansen? Kvitto för HUS-avdrag, uppförandekoder i upphandlingen - allt detta är förslag som Socialdemokraterna har lagt fram i Sveriges riksdag och som kunde ha minskat skattefusket och hindrat att sjysta företag tvingats läggas ned. Denna summering avslutar jag med att instämma i Anders Borgs svar: Nej, regeringen har inte gjort nog. Man har inte ens en gång gjort vad man hade kunnat.
Hannah Bergstedt (S):
Jag trodde att huvudfrågan handlade om den interpellation, den fråga, som jag ställde till finansministern. Ack så fel jag hade. Det var inte ett ord från finansministern kring den frågan. Det här handlar naturligtvis inte om kärnkraften. Jo, det är sant att vi har ett kongressbeslut om att avveckla. Men vi har också sagt att det ska tas hänsyn till basindustrins förutsättningar.
Dessutom handlar det om att investera i förnybar energi och om att jobba med energieffektivisering, vilket Socialdemokraterna också gör. Finansministern inledde sitt svar med att säga att Sverige är konkurrenskraftigt. Men sanningen är att Sverige tappar i konkurrenskraft i internationella jämförelser, som till exempel i World Economic Forums rankning.
Trots alla de goda förutsättningar som finns i den norra delen av landet, som jag tror att jag och finansministern är överens om, ser vi nu hur blickarna vänds mot grannlandet. Då var min fråga: Vad tänker regeringen göra? Kan man tänka sig att titta på det system som Finland inför?
Jag är öppen för andra förslag än dem som hitintills har presenterats, om ministern har någonting nytt att komma med. Men faktum kvarstår. Om ingenting görs riskerar Sverige att missa chansen till en etablering av en ny framtidsindustri. Därmed går man inte bara miste om arbetstillfällen. Det handlar också om vilka arbetstillfällen vi vill åt.
Växande industrier med behov av kompetens, forskning och utveckling är vår, Socialdemokraternas, ambition. Hur ser regeringens ut? Återigen: Är det här en bransch som regeringen vill se växa i Sverige? Och hur tänker ni er, i så fall, att man ska stärka vår konkurrenskraft och se till att de här etableringarna hamnar i Norrland och i Sverige?
Hannah Bergstedt (S):
På väg av planet hit möts jag av nyheten att två stycken har omkommit i en dödsolycka. Många på arbetsplatsen det rapporteras om jobbar i min närhet. Min första tanke är: Må det inte vara mina ungars bästa kompis pappa, vår granne. Pressen på arbetsmarknaden har ökat.
Brist på rätt personal att rekrytera rapporteras från arbetsgivarna på grund av en undermålig arbetsmarknadspolitik som inte rustar människor för att ta de lediga jobben. Det gör att företagen riskerar att få fel personal att utföra alldeles för farliga arbetsuppgifter. Pressen på de arbetslösa har också ökat.
Det är på grund av konkurrensen, naturligtvis - det är hög arbetslöshet - men också på grund av försämrade försäkringssystem. Det gäller att visa framfötterna. Man jobbar för länge och utför arbetsuppgifter man inte riktigt är rätt utbildad för, och därför ökar också riskerna.
Man vill visa framfötterna för att få komma tillbaka, för det är viktigt att få komma igen nästa gång det visar sig att det finns utrymme att göra ett jobb på en arbetsplats. På mina besök runt om i länet i Norrbotten möter jag skyddsombud som vittnar om just det här med ökat risktagande. På Arbetsmiljöverkets hemsida kan man läsa deras senaste rapporter.
Rubrikerna lyder ungefär så här: Bemanningsbranschen: Personalens arbetsmiljö faller mellan stolarna , Tidiga signaler om risker i arbetsmiljön ignoreras vid 60 procent av arbetsplatserna och Bristande introduktion av unga på jobbet .
Detta är några rapporter som jag tycker borde få arbetsmarknadsministern att fundera på om de prioriteringar man gör verkligen är relevanta när inte bara dödsfallen på jobbet ökar utan också riskerna. Det syns på att allt fler arbetsplatsolyckor anmäls.
Jag kan säga att jag blev lättad när jag kom hem, för då stod min granne framför vårt hus och väntade på att skjutsa ungarna till fotbollen. Det var inte grannen den här gången, och jag blev väldigt lättad. Samtidigt fick jag otroligt dåligt samvete, för jag vet att någonstans i min närhet finns det människor som har förlorat sina anhöriga.
Är det inte dags att låta arbetsmiljön få kosta i reda pengar? Det omvända är att priset betalas i människoliv.
Hannah Bergstedt (S):
Låt mig börja med att understryka att ingen tror att arbetsmarknadsministern vill att människor ska dö på jobbet. Det här handlar dock om prioriteringar. Företagsledarna flaggar för att de inte kan rekrytera rätt personal. Arbetsskadade vittnar om att de tar utökade risker för att de känner press på arbetsmarknaden - de vill visa framfötterna.
Arbetsmiljöverkets rapporter talar sitt tydliga språk. Alla arbetstagare följer inte instruktionerna, sade Jan Ericson i sitt anförande. Men vilka förutsättningar har egentligen arbetstagaren att följa instruktionerna? Det tycker jag är en intressant fråga.
Ser alliansföreträdarna sambandet mellan en pressad arbetsmarknad med felrekryteringar, fel utbildning för de jobb som finns och pressen att visa upp sig på en alltmer pressad arbetsmarknad? Man behöver visa upp sig för att få chansen att komma tillbaka till nästa jobb som ska utföras. Jag motionerade redan under den förra allmänna motionstiden om att man behöver ge Arbetsmiljöverket i uppdrag att titta på det här.
Vågar man ge Arbetsmiljöverket uppdraget att se på sambanden? I slutändan handlar det nämligen, som jag sade tidigare, om prioriteringar. Maria Stenberg drog en rad exempel på saker man skulle kunna göra för att utöka arbetsmiljöarbetet. Arbetsmiljön måste få ta tid, och den måste få kosta. Annars blir resultatet att det kostar i människoliv.
Jag vill gärna höra vad arbetsmarknadsministern är villig att göra för att försäkra oss om att utvecklingen inte fortsätter.
Hannah Bergstedt (S):
En likvärdig utbildning som rustar våra barn och unga för framtiden är en av våra viktigaste frågor om vi inte vill att det ska se ut som i dag då skolresultaten sjunker och allt fler unga står utanför arbetsmarknaden för att de inte klarat sig igenom utbildningssystemet. Kunskapskraven i skolan är höga, och det är bra.
Men allt fler lärare berättar att de inte klarar av att få eleverna att uppnå målen utan läxor, och då pratar vi inte om repetition och mängdträning. Samtidigt säger många mammor och pappor att de har svårt att hjälpa till med läxan. För en del handlar det om kunskap, och för andra handlar det om tid.
Som samhälle vill vi att fler ska arbeta mer, och det innebär många gånger sena kvällar för föräldrar när de kommer hem. När jag var barn var många av mammorna hemma när man kom hem från skolan, och man fick hjälp med läxan då. I dag ser det inte ut på samma sätt. Det gör att många barn får hjälp med sin läxa först sent på kvällen när de är ganska trötta. Jag vet inte hur det är med finansministern, men jag lär mig i alla fall bättre när jag är utvilad än när jag är trött.
Samhället och våra krav har förändrats. Då måste man också möta upp detta med möjligheter. Fler ska kunna jobba och ta heltidsjobb. Samtidigt vill vi att barn ska ha en bra utbildning med höga krav som ger goda förutsättningar för att konkurrera på en framtida arbetsmarknad. Det behövs stöd för att klara av läxorna. Det tycker lärarna. Det tycker eleverna. Det tycker föräldrarna. Det tycker - som vi hör - också regeringen.
Det tycker även vi socialdemokrater. Skillnaden mellan oss och regeringen är att vi tycker att när vi använder oss av våra gemensamma samhällsresurser ska stödet vara tillgängligt för alla. Som ministern lyfte fram i sitt svar har avdraget blivit osedvanligt populärt, och många föräldrar köper läxhjälp till sina barn. Det talar för att det finns ett behov.
Men frågan är: Är behovet så mycket mindre i de kommuner där man har sämst resultat i skolan? Är behovet mindre för de resurssvaga föräldrarna och barnen? I de tio svenska skolkommuner som har allra sämst skolresultat finns inga företag som erbjuder läxhjälp med skatteavdrag - läx-RUT.
Företag som erbjuder skattesubventionerad läxhjälp finns däremot i överflöd på universitetsorter och i storstäder. Jag kan inte se annat än att regeringens prioriteringar av våra gemensamma resurser leder till ökade skillnader. Jag får stöd av Skolverket, lärarfacken och frivilligorganisationerna, som var mycket kritiska till reformen innan den infördes och fortfarande är det.
Läx-RUT används till största delen av dem som redan är resursstarka. De har nu fått en skattesubvention som leder till att Skolverket varnar för att följden blir ökade skillnader mellan barnen i skolan. Är det verkligen ett framgångsrecept för Sverige att späda på de skillnader som redan finns?
Borde det inte vara barnens behov som styr stödet för läxhjälp i undervisningen och inte föräldrarnas plånbok?