KBLab/rixvox huggingface dataset:
LiseLotte Olsson (V):
Det är lätt att vara efterklok, men för den sambo vars partner avlider utan att det finns ett testamente är det knappast någon tröst när han eller hon står där på bar backe. Det spelar ingen roll hur länge två personer har levt med varandra - är de inte gifta saknas ett skydd för den efterlevande parten, en brist som är tänkt att kompenseras med ett testamente.
Problemet är att många människor som är sambor inte vet om att sambolagen inte ger samma rätt till arv som äktenskapsbalken, och många tänker inte på att de bör skriva ett testamente. Livet är skört, och det är svårt att planera och vara förutseende för allt som kan hända. Skyll dig själv! Ni borde ha skrivit ett testamente! Ungefär så sades det när vi debatterade det här förra gången. Jag menar att det borde vara lämpligare att lagen utgår från människors faktiska omständigheter.
Tyvärr är det så i dag att den efterlevande parten är i praktiken helt utelämnad till arvingarnas godtycke om samboparet inte skrivit något inbördes testamente. Det är synd att majoriteten av civilutskottet värnar så mycket om äktenskapet att man inte kan se att även sambor som inte varit förutseende nog att skriva ett testamente behöver skydd.
Det kan hända så mycket i en människas liv, och olyckor och katastrofer är ingenting som vi kan förutse - vi kanske inte vill förutse det heller. Herr talman! Enligt den nu gällande lagen har särkullbarn rätt att få ut sitt arv vid förälders död, och det kan i vissa fall skapa problem för den efterlevande maken eller makan. Framför allt gäller det när tillgångarna i dödsboet i stort består av värdet på den efterlevandes bostad, när det inte finns några andra tillgångar.
I de fallen kan den efterlevande till och med bli tvungen att sälja sin bostad. Jag menar att det borde utformas ett regelsystem som möjliggör att både särkullbarn och den efterlevandes intressen tas till vara. Herr talman! Jag ska också kort beröra Vänsterpartiets tredje reservation, där vi vill ha ett tillkännagivande om en automatisk skuldavskrivning för kvinnor som av familjen eller maken skuldsatts för att försvåra skilsmässa.
Det här är ett problem som till exempel kan drabba kvinnor som utsatts för tvångsäktenskap. Kvinnan kan då drabbas av ekonomiska problem som hänger samman med att maken försöker försvåra skilsmässa genom att sätta henne i skuld. Vi menar att det är oacceptabelt. Vi menar också att i de fall där kvinnan kan visa att skuldsättningen ingått som ett led i att förtrycka henne och få henne att stanna kvar i ett äktenskap bör hennes del av skulderna avskrivas alternativt skrivas över på maken.
Jag står förstås bakom alla våra reservationer men yrkar bifall till reservation 2.
LiseLotte Olsson (V):
Jag håller med er båda som har varit uppe om att det här är en väldigt svår fråga och att det finns mycket att diskutera. Jag och mitt parti tycker inte heller att utredningens förslag är jättebra, så jag säger inte att vi ska ta det och genomföra det fullt ut. Det säger jag inte. Det jag menar är att det finns en utredning som man ändå kan ha som grund för att jobba vidare med frågan.
Det jag då skulle vilja veta, och som min fråga handlar om, är: Vad händer egentligen? Man måste kunna utarbeta ett förslag ändå. Det är klart att jag skulle vilja tala om hur jag vill ha det om jag fick chansen, som jag tydligen har fått här. Mitt parti skulle kunna skriva det nya förslaget, och ni kan rösta med oss. Men så går det ju inte till. Jag tycker att regeringen ska titta på det här och komma med ett förslag.
Man kan ta delar av utredningen som man tycker är bra, och sedan kan man behandla det på vanligt sätt. Det är klart att vi ska göra det absolut bästa. En del saker i den här utredningen skulle tyvärr inte underlätta för den här gruppen människor - det är ministern och jag överens om. De förslagen vill vi inte ha. Men ingenting blir heller bättre av att vi glömmer bort att frågan är viktig att diskutera, att vi stoppar undan den och låtsas att den inte finns.
Att göra jämförelser med låghalta, som Finn Bengtsson gjorde, håller inte riktigt. Det är många människor som är berörda av det här, och de mår dåligt. Många av dem tvingas tyvärr åka utomlands och göra operationen i USA eller i Thailand.
Då handlar det återigen om: Har jag pengar kan jag greja det här någon annanstans, men har jag inte pengar får jag fortsätta att leva och må väldigt dåligt i Sverige. Det tar så väldigt lång tid. Det finns delar i det här som gör att dessa människor mår sämre än de skulle behöva göra. Jag efterlyser fortfarande ett förslag från regeringen på hur vi ska kunna gå vidare med den här frågan.
Vi kunde åtminstone börja en diskussion partierna emellan och tala om hur vi skulle vilja ha det.
LiseLotte Olsson (V):
Det finns många frågor som jag ska bemöta här. Att börja diskutera utredningsförslag skulle dra i väg alldeles för långt. Det finns ju många förslag, exempelvis åldersgränser, krav på sterilisering och på partners samtycke och så vidare, men det skulle dra i väg för långt att nu diskutera dem. Den diskussionen får vi ta när ni kommer med ett förslag. Som parti tycker vi i Vänsterpartiet att åldergränsen ska tas bort helt och hållet.
Är socialministern intresserad av bra synpunkter på utredningen rekommenderar jag RFSL:s remissvar på utredningen. Där finns väldigt många bra åsikter och tankar om detta. RFSL kan ju den här frågan. Det jag skulle vilja veta är: Hur jobbar ni exakt för att komma fram till förslag? Det verkar som om socialministern ändå vill nå dit. Hur jobbar ni med frågan? Ligger den stilla, eller pågår något arbete hos er för att hitta den här lösningen?
Det skulle jag vilja ha svar på. Det handlar inte om att vi, som Finn Bengtsson säger, ska släppa över detta till andra länder. Fakta är att människor i dag tvingas söka sig till andra länder. De som har råd att söka sig till andra länder gör det och får operationer utförda där. Så är det.
Det har framkommit från både Finn Bengtssons och ministerns håll att det finns något slags risk för att man skulle dras med och göra detta ogenomtänkt, att man inte skulle veta vad man gör och att man ska värna om patienten. Jag tror verkligen inte att det finns någon enda som gör detta ogenomtänkt. Tänk själv vilket stort beslut det är! Visst vill man veta vad man gör och varför.
Väldigt många som genomgår könsbytesoperationer har ju under hela sin barndom och ungdomstid känt att de är i fel kropp. Att då behöva vänta tills man blir 18 år är en påfrestning som är helt ofattbar.
LiseLotte Olsson (V):
Postens nedrustning och försvinnande från Sverigekartan ska vi inte diskutera här. Det finns väldigt mycket man kan säga om det. Och jag vet ingenting som har blivit bättre sedan Posten försvann, men det är en annan diskussion. Den service som man nu kan använda är ingen direktkopia.
Jag ser inte ens att det finns någon likhet mellan den service som Svensk Kassaservice kunde erbjuda genom sin lantbrevbäring och den service man får betala för nu, så det är liksom två verkligheter vi pratar om här. Det handlar om, precis som jag säger i min interpellation, att det kostar 1 466 kronor om året att få ut sin pension över huvud taget. Med Svensk Kassaservice tidigare och lantbrevbäringen kostade det faktiskt ingenting.
Ministern säger i sitt svar att det var jämförbart, men jag har i dag på förmiddagen pratat med en lantbrevbärare som säger att det inte var någon kostnad. Det var en speciell stämpel på pensionsavierna och man fick ut sin pension utan avgifter. Det har alltså blivit en klar försämring ekonomiskt och väldigt mycket krångligare. Dessutom, som jag har pratat om, ökar rånrisken. Det system som nu har införts passar inte alla. Alla människor har inte datorer.
Alla människor har inte bil. De har inte ens körkort. Det finns inte allmänna kommunikationer överallt. Ska de människor som jag pratar om nu och som det handlar om just i det här fallet, i Svanabyn, åka till närmaste ort måste de ta en buss som går kl. 7 på morgonen och hem kl. 16 på eftermiddagen, och det är en ganska dryg dag för att kunna hantera sina bankärenden.
Det som händer då är att de här personerna får lita på anhöriga, släktingar, vänner, grannar och så vidare eller, som i det här fallet, en hygglig lanthandlare som har ställt upp. Från statens sida har man inte tagit det här på allvar och inte förstått. Det kanske beror på att det inte handlar om så väldigt många människor eller att det handlar om väldigt gamla människor. Men jag tycker att det här är allvarligt.
De här människorna måste få rätt att få ut sin pension gratis och på ett säkert sätt, vilket inte sker i dag. Jag skulle vilja att ministern skulle kunna ha någon lösning på problemet. En lösning skulle kunna vara att återigen ge lantbrevbärarna möjlighet att ta hand om den här saken.
LiseLotte Olsson (V):
De sista meningarna var väldigt hoppingivande, att Åsa Torstensson kommer att titta på det här och verkligen försöka göra någonting åt det. Det är visserligen, som du säger, kort tid, fyra månader, men det är tillräckligt för att människorna som har blivit drabbade far väldigt illa, tycker att det är en väldig orättvisa och att det är jobbigt. När det gäller kostnaderna, som vi diskuterat, kostade det för oss vanliga löntagare att använda de här tjänsterna, så är det.
Men att få ut sin pension genom lantbrevbäringen kostade ingenting. Det är helt enkelt en fördyring. Själva kostnaden för tjänsten är 128 kronor per månad, en klumpsumma för att över huvud taget använda tjänsten. Jag talade tidigare om vad det blir per år. Det här tycker jag är en väldigt stor orättvisa.
Jag läser i svaret att du har pratat med pensionärsorganisationer, men försök att kontakta pensionärsorganisationer som har medlemmar i de här områdena, i fjällkedjan, andra småorter i glesbygder, för det handlar om människor som är över 80 år. Det är alltså de äldsta som blir drabbade av det här dessutom.
Försök att kontakta dem och hör vad de säger, för de signaler som jag har fått från den gruppen människor är att de är väldigt upprörda och känner sig orättvist behandlade. Så jag vädjar: Gör vad du kan för att rätta till detta som någonstans har gått snett!
LiseLotte Olsson (V):
Jag har inte sagt att de utbildningar som sker på folkhögskolorna missköts eller att utbildningarna på folkhögskolorna är dåliga. Det har jag aldrig någonsin påstått. Jag säger att det är för få fritidsledare som går den utbildningen. Det är där jag önskar att man skulle kunna ställa högre krav. Jag tycker fortfarande att det är ett ansvar för utbildningsministern och staten att se till att det finns utbildad personal som jobbar med våra ungdomar.
I andra sammanhang brukar Björklund hävda vikten av utbildning och kunskap. Det är väldigt viktigt, men när det handlar om personal som jobbar med ungdomar och fritidsgårdsverksamhet är det plötsligt inte så viktigt. Det lämnar man helt och hållet till kommunerna, som ministern säger. I den förra interpellationsdebatten handlade det om skolor och utbildning. Då pratades det väldigt mycket om kvalitetssäkring och att det kontrolleras.
Det tycker jag förstås också är väldigt viktigt, men jag tycker att man även skulle kunna ställa det kravet på den här verksamheten. Ett sätt att få en kvalitetssäkring på fritidsgårdsverksamheten är att säga att utbildning för fritidsledare är viktig. Det ska inte vara möjligt att använda det som en buffert, som man gör i dag i kommunerna. Kommunerna får det allt kärvare ekonomiskt, och då är fritidsgårdsverksamhet sådant som får stryka på foten.
Ministern säger i svaret att det är naturligt att ha olika kompetenser i olika kommuner. Jag undrar vad ministern skulle säga om man skulle överföra det och säga att det är naturligt att ha olika kompetenser när det gäller till exempel lärare beroende på kommunernas ekonomi eller syn på grundskoleverksamhet. Det skulle vi aldrig acceptera, varken ministern eller jag. Varför är det plötsligt acceptabelt när det gäller den här verksamheten?
Som jag sade, och ministern sade det också tidigare, ska staten inte lägga sig i det. Men det har man redan gjort i och med att man lagt utbildningen på folkhögskolorna och talat om vad som ska gälla där. Det finns ungdomspolitiska propositioner. År 1999 fastställde man målen för ungdomspolitiken. År 2004 kom det två nya övergripande mål för ungdomspolitiken som handlade om makt att bestämma och rätt till välfärd.
Antar man sådana propositioner måste det vara ett ansvar att följa upp vad som har hänt. Vad har det blivit av det här? Vilka villkor ger man dem som ska jobba med att få den här verksamheten att fungera? Man kan inte bara ta sin hand ifrån detta och säga att det är kommunernas ansvar och att vi inte bryr oss. Som lagstiftare och sittande i riksdagen har vi även ett ansvar för att se till att det fungerar ute i landet.
LiseLotte Olsson (V):
Jag kommer inte att lägga fram en motion om att detaljstyra folkhögskolorna och lägga mig i det. Det är inte det debatten handlar om. Den handlar inte heller om att den utbildning som sker på folkhögskolorna skulle vara dålig. Det säger jag inte heller. Jag säger att eftersom det inte finns krav på att man ska vara utbildad för att jobba som fritidsledare är det färre som väljer att gå den här utbildningen. Det blir en nedåtgående spiral.
Folkhögskolorna klarar inte av att ha kvar den här utbildningen på grund av att det är för få som söker till den. I år har det gått upp lite grann. Det är sant som det står i svaret. Det kan bero på lågkonjunkturen, men det vet vi inte än. Jag menar att man måste ge kommunerna möjligheter och tala om uppifrån att vi vill att de ska ha utbildad personal.
Det är väldigt viktigt för att den här verksamheten ska bli bra. Ministern pratar i andra sammanhang om att kunskap, forskning och så vidare är viktigt. Varför lämnar man den här sektorn åt sig själv?
Att göra utbildningen mer attraktiv handlar om att går man en utbildning vill man veta att man får ett jobb efteråt. I dag är det inte så. Kan kommunerna anställa outbildade fritidsledare till lägre kostnader gör man det på många ställen. Ministern sade något om att jag ställer frågan plötsligt. Det beror på att den här spiralen går ganska fort nedåt. Det blir färre och färre som utbildar sig och färre utbildade som jobbar ute i sektorn.
Det har skett under de här åren. Som mest fanns det 35 skolor, och nu är det 22. Det har hänt under de här 20 åren. Utbildningsministern är ansvarig för utbildningarna i Sverige, och jag tycker att fritidsledarutbildningen är ministerns ansvar.
LiseLotte Olsson (V):
Det är tydligt att socialförsäkringsministern och jag inte vare sig träffar eller pratar med samma människor. Tänk om man skulle jämföra vad de sade som ministern träffade i dag med de 86 000 som har skrivit under namnuppropet. Jag har träffat en hel del av dem. Det är förtvivlade människor. De är helt enkelt uppgivna och undrar vad som kommer att hända med deras liv.
Vänsterpartiet vill ha tillbaka den tidsbegränsade sjukersättningen. Jag menar att det är mer humant än dagens sjukersättning. Med den tidsbegränsade sjukersättningen hade vi möjlighet att säga: Du får vara sjuk några år; vi tror att du kommer tillbaka.
När man får den sjukersättning vi har i dag betyder det att man aldrig kommer tillbaka till arbetsmarknaden över huvud taget. Att få den stämpeln är inhumant om något. Vi tror inte att du någonsin kommer att börja jobba. Vi lämnar historien, tycker jag, och går till det som gäller i dag. Det handlar om de elva månaderna.
Det är i och för sig också historia, men under de månaderna har vi sett att många har farit illa. Vad säger socialförsäkringsministern om alla vittnesmål om hur människor upplever detta och hur de har drabbats av de nya reglerna? Det är 90 000 årsarbetare som har försvunnit från sjuk- och aktivitetsersättningen, säger ministern i svaret. Det kan man tycka är positivt.
Det tycker jag också, om det betyder att dessa 90 000 människor är friska och tillbaka i arbete. Tror ministern att det är så i verkligheten? Var är dessa människor? I Försäkringskassans egen rapport som heter Nej till sjukpenning - Vad hände sedan? ser man att bara hälften av dem som fick avslag har återgått till sitt tidigare jobb. 16 procent blev sjukskrivna igen, och hälften av dem hade ingen ersättning.
Resten hamnade hos Arbetsförmedlingen, på socialbyrån eller blev försörjda av någon närstående. Av dem som återgick till sitt arbete hade en tredjedel minskat sin arbetstid på grund av sin sjukdom, och det gjorde man på egen bekostnad. Är det så vi vill ha det i Sverige i dag? Visst måste människor ha råd, tid och möjlighet att få bli friska? Så är det inte i dag.
LiseLotte Olsson (V):
Jag har ingenting emot dessa satsningar, men det är alldeles för lite. Man har fått dessa miljoner ut till landstingen, men hur många miljoner har Husmark Pehrssons regering tagit bort från landstingen? 35 000 har möjlighet att få rehabiliteringsgarantin. Det är mindre än 10 procent av dem som har sjuk- och aktivitetsersättning eller sjukpenning. Det är alltså egentligen en droppe i havet. Vad händer nu om landstingens ekonomi försämras som den verkar göra?
Finns det löften om att dessa ska få fortsätta? Det är inte dåligt att dessa personer får en rehabiliteringsgaranti och att de får möjlighet att må bättre. Det säger jag verkligen ingenting om. Jag säger precis som jag sade i mitt första inlägg, nämligen att det inte var bra tidigare och att jag inte vill vrida tillbaka klockan. Men jag vill inte heller ha det som det är i dag. Dessa elva månader har visat att människor far fruktansvärt illa i detta system.
De blir utförsäkrade, de får sluta sina jobb, de får ingen hjälp och de känner sig totalt utlämnade. Jag ska läsa ur ett brev som jag fick av en mamma. Jag antar att ministern också får mejl och telefonsamtal. Denna mamma skriver följande: Vad gör man? Jag har JO-anmält och överklagat, men inget händer, och jag orkar snart inte mer. Jag har inte kunnat betala hyran för mig och min dotter. Vi kommer därför att bli ställda på gatan om en månad.
Tycker så synd om min dotter då jag inte kan ge henne bra mat eller kläder för att det inte finns pengar. Hur gör man? Här i min stad har tolv personer tagit sina liv, men det vet jag inte om jag vill göra. Jag vill vädja till Husmark Pehrsson att hon i sitt sista inlägg vågar vara lite mer personlig. Hur reagerar du på alla dessa människors förtvivlan, dessa 86 000 namn som nu finns? De är helt enkelt förtvivlade över den förändring och den försämring som din regering har åstadkommit.
Vilka känslor väcker det hos dig?
LiseLotte Olsson (V):
Jag håller inte med om att jag har gjort en kovändning. Det har vi verkligen inte gjort. Jag menar att vi måste debattera detta. De här reglerna kunde verka hyfsade och bra om man levde i ett perfekt samhälle där det rådde jämställdhet mellan män och kvinnor där män var hemma för vård av barn, kvinnorna jobbade heltid och tjänade lika mycket som män och så vidare. Då hade reglerna fungerat perfekt, och det hade varit hur bra som helst.
Självklart vill även vi att kvinnor ska vara egna individer och att de ska kunna försörja sig själv. Men vi lever inte i den verkligheten. Verkligheten ser ut så att kvinnor deltidsarbetar, och kvinnor är hemma för vård av barn. Den senaste siffran jag såg för vård av sjukt barn visar att männens uttag har minskat. Det beror mycket på regeringens försämringar i föräldraförsäkringen.
Vi lever i ett samhälle där det är kvinnor som får ta det här ansvaret. Det slår tillbaka även efter en skilsmässa. Då står kvinnorna som förlorare. Det finns också studier som säger att kvinnors inkomst ofta minskar dramatiskt efter en skilsmässa och att männens inkomst ofta blir högre. Jag menar att vi måste diskutera det samhälle och den verklighet vi har i dag.
Verkligheten och kvinnors situation ser ju ut precis som jag har beskrivit den i mitt förra inlägg. Skillnaden mellan män och kvinnor och våra olika situationer har förstärkts i regeringens politik. Män får exempelvis högre jobbskatteavdrag. Män får större förmögenhetsskattesänkning eftersom de har större förmögenheter. Kvinnor förlorar då man gör försämringar i socialförsäkringssystemet.
Ensamstående kvinnor med barn är några av de stora förlorarna i regeringens politik. Jag menar att vi måste titta på den verklighet vi lever i. Vi kanske kan vara överens om den beskrivningen; det vet jag inte. Men vi måste försöka rätta till det hela så att de hyfsade reglerna kan användas på ett bra sätt. För att nå dit måste man ha en verklighet där män och kvinnor lever jämlikt.
Grundproblemet med regeringens politik och dagens samhälle är att klyftan mellan män och kvinnor håller på att vidgas. Jag skulle vilja ha svar på de frågor som jag ställde tidigare.
LiseLotte Olsson (V):
Det fanns många trådar att nappa på här - vårdnadsbidrag, hushållsnära tjänster med mera. Men jag tänker inte diskutera det, för det blir en helt annan debatt. Vi är inte alls överens om verklighetsbeskrivningen och vilka som har gynnats av jobbskatteavdragen. De 10 procent som är rikast, den högsta inkomstdecilen, har fått 5 000 kronor mer i månaden i skatteavdrag och den lägsta decilen har fått mindre än 100 kronor per månad.
Det är sanningen. De rika har fått mer och de fattiga har fått mycket mindre. Jag vill självfallet inte att kvinnor ska vara försörjda av sina exmän efter skilsmässorna.
Men de regler som vi har i dag fungerar inte riktigt på grund av att vi lever i en helt annan verklighet än den drömvärld som Beatrice Ask tror att vi lever i. Det ser ut som det jag har berättat om; kvinnor tjänar mindre, kvinnor är deltidsarbetande och kvinnor är ofta sjukare än män. I och med det får de en lägre livsinkomst och svårare att försörja sig efter en skilsmässa.
Jag tycker att vi ska våga se det med öppna ögon och försöka tänka ut hur vi ska kunna rätta till det här. Min lösning är förstås att man ska öka jämställdheten på samhällets alla plan. Den dag kvinnor och män tjänar lika, den dag kvinnor och män jobbar lika och den dag kvinnor och män tar lika stort ansvar för barn och gamla föräldrar kanske man kan diskutera de här reglerna och säga att de är bra.
Då lever vi jämställt, och då fungerar reglerna. I dag lever vi inte i den verkligheten, och då fungerar inte heller reglerna. Jag känner till det forskningsprojekt i Uppsala som Beatrice Ask tar upp. Jag har läst lite grann om det. Jag undrar om Beatrice Ask kan lova att man kommer att lyssna. Jag vet ju inte vad forskarna kommer att säga, för de är inte klara än. Men en av frågeställningarna i forskningsuppdraget handlar just om min fråga.
Kommer Beatrice Ask att titta på den lösningen och se över det här?
LiseLotte Olsson (V):
Jag tvekade ganska länge om jag skulle begära replik eller inte. Mycket av det du sade, Maria Kornevik Jakobsson, är sådant som jag själv skulle kunna säga, och jag vet att du brinner för de här frågorna.
Jag skulle vilja diskutera just frågan om beslutanderätt vid gemensam vårdnad, som vi båda tycker är viktig. Varför händer ingenting? Jag har fått svaret att ni jobbar med frågan, att den är under utredning och så vidare.
Men väldigt många här, även från andra partier, tycker att den ena föräldern inte ska kunna hindra sitt barn att få den hjälp och vård det behöver därför att den andra föräldern blockerar. Det är ju självklart, och du var väldigt övertygande i talarstolen här. Därför förstår jag inte varför du inte röstar för detta. Det vore möjligt att genomföra om vi skulle få en majoritet för det i riksdagen.
Jag tycker att det är att fega lite grann att tycka en sak och göra en annan sak i verkligheten. Jag skulle vilja att du förklarar dig lite grann.