KBLab/rixvox huggingface dataset:
Helena Bargholtz (FP):
Jag tycker att Annie Johansson gör en alldeles utmärkt beskrivning av dessa mycket viktiga offentlighets- och sekretessfrågor som är grundläggande för vårt demokratiska samhällssystem. Jag tänker ta upp dem ur den speciella aspekt som redan har uppmärksammats här, nämligen offentlighet och sekretess här i riksdagen när det gäller besöksreglerna.
Vi har ett förslag till tillkännagivande om att riksdagsstyrelsen ska göra en översyn av de här reglerna med tanke på den offentlighet och sekretess som vi vill ha här i riksdagen. Det här är en stor fråga. Den handlar om de grundläggande värdena i ett demokratiskt samhälle, nämligen att medborgarna ska kunna ta kontakt med oss politiker här i riksdagen. De ska inte behöva svara för det inför offentligheten.
Jag tror att det är väldigt viktigt att vi träffas här i riksdagen och inte bara har telefonsamtal, mejlsamtal och kanske träffas på möten utanför riksdagen. Riksdagen är den centrala demokratiska institutionen i Sverige. Hit ska medborgare kunna komma och känna att de får träffa oss, deras förtroendevalda. Men vi vet tyvärr att det finns ett stort behov av säkerhetsåtgärder här i riksdagen.
Vi brukar säga att Sverige är ett fredligt land, men det finns tyvärr stora inslag av politiskt våld och även mord på folkvalda. Det är därför som riksdagen nu har infört de här strikta reglerna för besökare som rör sig i riksdagens lokaler och att man ska uppge namn på besöksmottagaren. Jag tycker att detta har stärkts under de år som jag har varit här.
Det var mycket öppnare och lättare att komma hit och att ta emot besök för tio år sedan när jag började här. Nu är det väldigt krångligt, men det är ett nödvändigt krångel just nu. Eftersom riksdagens besöksregister är allmän handling ger inte de här besöksreglerna möjlighet till sekretess.
Därför kan vem som helst begära ut information om vilka som har kommit hit på besök och vem man vill besöka. Det finns en uppenbar risk att detta leder till att det demokratiska inflytandet får lägre takhöjd. Jag vet att det finns människor som inte vill skylta med att de har tagit politiska kontakter. Det är väldigt känsligt. Man vill kanske diskutera känsliga frågor.
Det också vara människor som känner en viss misstro mot politiker men ändå vill träffa oss men inte vill medge detta. Jag tror att vi måste se till att vi får fram bra besöksregler för riksdagen.
Jag har inga konkreta förslag på hur vi ska lösa den här frågan, men vi kan kanske hitta erfarenheter från andra parlament runt om i världen. Det här är ett problem som alla brottas med. Jag har också förstått att detta är ett problem som uppstår i andra politiska församlingar, i landstingen och i en del kommuner där man också vill träffa förtroendevalda.
Det är ett väldigt viktigt uppdrag som vi KU ger till riksdagsstyrelsen när vi ber att de tittar över besöksreglerna. Sedan får vi på vår kant se vad vi kan göra för att hjälpa till och komma med kloka förslag. Fru talman! Med detta yrkar jag bifall till förslaget i KU:s betänkande.
Helena Bargholtz (FP):
Jag tycker att justitieministerns svar till Carina Moberg ger en mycket bra beskrivning av dilemmat med tomträttsinstitutet. Det fungerar i dag inte särskilt bra, vilket också framgår av interpellationen. Det skulle därför behövas en bred översyn av lagstiftningen om tomträtt. Syftet med tomträtt var gott, nämligen att ge möjlighet för mindre bemedlade att bygga sig ett eget hem.
Stockholms stad men också andra kommuner har upplåtit mycket mark med tomträtt. Interpellanten lyfter fram tre kommuner i Stockholms län. Det gäller först området Duvnäs Utskog i Nacka. Folkpartiet reserverade sig där mot höjningen. Men friköpsbeloppet sattes tyvärr för högt, vilket gjorde det omöjligt för många att friköpa sina tomter. Sollentuna nämns också och min egen hemkommun Lidingö.
Där lyfter interpellanten fram det värsta exemplet. Det finns ett pensionärspar som har fått sin avgift höjd från 13 000 kronor till 122 500 kronor per år. Det är en väldigt kraftig höjning. Det måste man hålla med om. Men det handlar om en tomträtt i ett mycket attraktivt läge, det vill säga en stor strandtomt.
Problemet med tomträttsavgifterna på Lidingö liksom i många andra kommuner har varit att de varit exceptionellt låga under lång tid på grund av de långa avtalen. De kan löpa på upp till 30 år utan möjlighet att anpassa avgiften till värdestegringen på fastigheterna. När avtalstiden sedan har löpt ut har man gjort en anpassning av avgifterna till rådande läge på marknaden.
Samma sak gjorde också Socialdemokraterna i Stockholms stad för några år sedan med sina tomträttsavgälder. Det ledde också till en väldigt kraftigt höjning. Herr talman! Samtidigt har Lidingö erbjudit tomträttshavarna att köpa loss sina fastigheter med förmånliga villkor baserat på ett generöst lågt marknadsvärde. De flesta tomträttshavarna nappade på detta.
Flera av dem sålde sedan sina fastigheter med mycket god förtjänst. Med ett enda undantag har, såvitt jag vet, inte några klagomål framförts från dem som har fått tomträttsavgälderna höjda. Det pensionärspar som Carina Moberg nämner i sin interpellation lär fortfarande bo kvar.
Kopplingen till fastighetsskatten har inneburit att kommunerna under den socialdemokratiska regeringen har varit tvungna att betala fastighetsskatt på marken upplåten med tomträtt. Det är inte så att tomträtterna ska ses som en dold kommunal fastighet. Tomträttsavgälderna handlar om, precis som justitieministern framhåller, om en markhyra, på samma sätt som när man betalar till exempel en husvagnscamping.
Man betalar en hyra för marken. Herr talman! En översyn behöver göras. Min högst personliga uppfattning är att det bästa vore att tomträttsinstitutet avskaffas genom att befintliga tomträtter säljs till byggnadens ägare på rimliga villkor.
Helena Bargholtz (FP):
Det här är inget nytt problem. Tomträttsavgälderna känner vi till från den mycket infekterade diskussion som var i Stockholms stad när man höjde tomträttsavgälderna där. Många fick väldigt kraftiga höjningar. Socialdemokraterna hade regeringsmakten så länge. Varför har man inte gjort något tidigare om man har varit så bekymrad över detta? Det är min första fråga. Den andra fick jag svar på.
Jag undrade hur Carina Moberg ställde sig till tomrättsinstitutet som sådant. Tydligen tycker Carina Moberg att det är bra, medan jag är tveksam till om vi verkligen ska fortsätta med det institutet. Man skulle kunna hitta andra lösningar. Framför allt ska det om man väljer att behålla det här tomträttsinstitutet inte finnas möjligheter till så långa avtalstider.
Det är det som skapar problemet att många människor plötsligt får en höjning. Man kan ha överlåtit sin fastighet. Om man har en avtalstid på 30 år kan man ha överlåtit sin fastighet under tiden till ett förmånligt pris för att fastigheten är en tomträtt. Sedan får den som övertar fastigheten en kraftig höjning. Det är ett väldigt skevt system.
Men visst ska vi ha en utredning om det här. Jag tycker nog att vi ska öppna för att utredningen ska kunna komma fram till att vi ska upphöra med tomträttsinstitutet.
Helena Bargholtz (FP):
Jag tycker inte ens att två veckor i praktiken är så väldigt lång tid om man tänker på allt som domstolen ska förbereda för att få en huvudförhandling som fungerar. Det är väl egentligen det viktigaste för den tilltalade: att veta att man får en bra, sjyst och rättssäker prövning av sin sak. I dag är det uppenbarligen så att många huvudförhandlingar måste skjutas upp därför att man inte klarar den korta tidsfristen.
Det är riktigt att det finns kritiska remissinstanser. Men jag tycker också att de argument som lagmännen i Stockholmsregionen för fram angående sin önskan om att få möjligheter till en något längre frist är väldigt viktiga. De arbetar i verkligheten och ser hur det ser ut. Därför tycker jag att det är rimligt att regeringen lägger fram det här förslaget.
När det gäller alla de satsningar på rättsväsendet som vi gör gjorde Inge Garstedt en mycket bra redovisning. Det handlar inte om ensidiga satsningar. Men, vill jag säga, självfallet måste utgångspunkten även i det nya systemet vara att den tilltalade ska få sin sak prövad så snabbt som möjligt.
Henrik S Järrel (M):
Jag har sagt det förr, och jag vill gärna upprepa det än en gång: Jag tycker att det här har blivit en storm i ett vattenglas. Vissa folkpartister och miljöpartister och en del journalister har dragit upp det här till en storleksordning som det inte förtjänar, faktiskt också understödda av vissa statsvetare som mot bättre vetande har börjat tala om konstitutionell kris. Det handlar inte om det. Det är en storm i ett vattenglas.
Jag vill gärna rikta mig till utrikesministern och säga att jag förvånar mig över en sak. Om nu regeringen finner det viktigt med Brunei - lika viktigt som Vietnam - så borde man ha skickat med någon minister till Brunei för att också där understryka regeringens syn på mänskliga rättigheter och demokratisk utveckling. Herr talman!
Å andra sidan blev besöket i Vietnam, som föregick besöket i Brunei, inte alls uppmärksammat i den utsträckning som bort vara fallet. Sverige har haft diplomatiska förbindelser med Vietnam i över 35 år och lagt ett antal miljarder i biståndspengar. Vad har vietnameserna fått ut av det, när har det redovisats för svenska folket och på vilken detaljnivå?
Det finns ingen rim och reson, ingen proportion i den här debatten. I stället har man fokuserat på ett litet sultanat i en enklav i Malaysia på Borneo som Sverige inte har haft några direkt långvariga förbindelser med på samma sätt som med Vietnam. Frågan om Vietnam borde ha uppmärksammats betydligt mer än vad som är fallet.
Jag ser att utrikesministern säger i svaret att vissa förbättringar kan göras när det gäller att förbereda statsbesöken i framtiden. Jag hälsar det med glädje. Det är väl bra.
De förbättringarna borde bland annat ta sikte på att regeringen i så fall skickar med en minister nästa gång man åker till små länder med bara 300 000-400 000 medborgare, lägger större diplomatisk tyngd vid det och inte låter statschefen figurera i regeringens ställe.
Ta med sig det och fundera lite på Gustav Adolfs torg över hur man på lämpligaste sätt ska ge mera tyngd åt regeringens utrikespolitik även i små länder typ sultanat.
Henrik S Järrel (M):
Utrikesministern anför här att det inte var regeringens ord när kungen uttalade sig som han gjorde på en journalists fråga. Det var kungens egen känsla, säger Laila Freivalds. Det må det vara, men underlaget hade ju regeringen tagit fram och serverat i sin PM. Där fanns ordvändningar som i rätt hög grad påminde om vad kungen svarade på intervjufrågan.
Regeringen får nog faktiskt ta på sig en del av skulden eftersom man furnerar statschefen med underlag.
Sedan kan jag tycka att det säkert finns anledning att rikta kritik mot en del av statsskicket i Brunei, men minst lika stora angrepp kan riktas mot Vietnam och det vietnamesiska statsskicket. Jag tycker att det helt har saknats proportioner här.
Vi fick inte veta lika mycket om vad som tilldrog sig vid det vietnamesiska statsbesöket som vid det i Brunei. Jag tycker att det visar på lite av dubbelmoralen i svensk politik och, inte minst, journalistik. Man blåser upp detta bara för att det råkar vara en sultan som är statschef i en liten enklav, medan det finns miljontals människor i det kommuniststyrda Vietnam.
Det låtsas man liksom inte om. Jag skulle vilja se talen som både statsrådet Freivalds och kungen höll i Vietnam. Hur mycket tog man där avstånd från brott mot mänskliga rättigheter och talade för utvecklandet av demokrati? Jag efterlyser någon rim och reson och någon proportion mellan Brunei och Vietnam. Jag tycker att den verkligen har lyst med sin frånvaro.
Henrik S Järrel (M):
I årets KU-betänkande angående sekretessfrågor tar utskottet upp ett antal propositioner som regeringen lagt fram inför riksdagen i syfte att förstärka sekretesskyddet för enskilda beträffande känsliga uppgifter. Sådana uppgifter kan röra hälsa och sexualliv, adress och telefonnummer med flera uppgifter angående personliga förhållanden.
Vi skulle kunna kalla det för ett slags minisekretesskydd som man föreslår att individen ska erhålla eller åtnjuta hos alla myndigheter. Dock ska det ges ett slags företräde för ett starkare sekretesskydd om ett sådant skydd finns i en uttrycklig bestämmelse hos myndigheten i fråga. Tystnadsplikt föreslås alltså i vissa sammanhang få ett starkare företräde framför meddelarfrihet.
I fråga om uppgifter som rör misstankar om exempelvis könsstympningsbrott mot underårig föreslås i en proposition att sådana uppgifter utan sekretesshinder ska kunna vidarelämnas till brottsutredare alldeles oberoende av det misstänkta brottets svårighetsgrad. Det menar vi är en välkommen förstärkning.
I en annan proposition tydliggörs att uppgifter som förs in i det av Socialstyrelsen administrerade donationsregistret i sekretesshänseende ska jämställas med vad som gäller för uppgifter som omfattas av hälso- och sjukvårdssekretessen. Det är också ett fall framåt.
Man kan i och för sig ha lite olika meningar om - när det till exempel gäller misstanke om brott eller försök till brott - vid vilka olika brottstyper och straffvärden som till exempel sjukhussekretessen för en enskild persons känsliga uppgifter ska kunna brytas och uppgifterna lämnas ut till exempelvis polisen som underlag i en brottsutredning.
Vi menar dock vid en samlad bedömning att en skälig och rimlig avvägning här har gjorts av regeringen mellan två motstående intressen. Erfarenheten får väl sedan, menar vi, visa i vad mån framtida justeringar kan bli nödvändiga.
Det förtjänar också att nämnas, fru talman, att de av Offentlighets- och sekretesskommitténs förslag som inte behandlas i regeringens proposition 161 för närvarande bereds inom Regeringskansliet. Det finns därför inte heller något skäl att nu röra i de frågorna, utan vi vill avvakta vad som kan komma ut av det fortsatta beredningsarbetet i Regeringskansliet.
Sammantaget, fru talman, kan vi notera att vissa förbättringar nu föreslås men att det ännu återstår en del att göra för att tydliggöra rågången mellan den enskildes rätt till skydd för vissa känsliga uppgifter rörande personliga förhållanden och samhällets intresse av att till exempel kunna beivra brott utan oöverstigliga hinder i form av sekretess. Med dessa noteringar är vi moderater böjda att yrka bifall till utskottets förslag.
Henrik S Järrel (M):
Jag är också en aning förvånad över Mona Sahlins svar. Vi ska hålla i minnet här att situationen var den att Estland, som vid denna tid inte betraktade sig själv som en särskilt mogen sjöfartsnation, faktiskt hade valt att vända sig till Sverige för att få biträde när det gällde utbildning av blivande sjöfartsinspektörer bland annat.
När man då får det och det är två inspektörer avdelade från Sjöfartsverket som finns i Tallinns hamn för att undervisa ett antal blivande estniska sjöfartsinspektörer måste man förutsätta att undervisningssituationen ska vara så pass realistisk och verklighetsanknuten som möjligt för att det ska finnas ett bra undervisningsmoment i det hela.
Mona Sahlin påpekar att det inte fanns möjlighet att belägga fartyget med nyttjandeförbud eftersom hamnstatskontroll utförs av hamnstaten på fartyg som inte hör hemma i hamnstaten, och på sina egna fartyg kan en stat utföra flaggstatskontroller. Sverige var varken hamnstat eller flaggstat i det aktuella fallet.
Då menar jag att det är en svag bortförklaring till att undervisningen ändå skulle ha lett till påpekandena som framgick av protokollet, nämligen att fartyget ändå uppvisade betänkliga brister inför avseglingen i ett dessutom förutspått dåligt väder.
När nu statsrådet också hänvisar till formalia och en Pariskonvention kan det väl vara på sin plats att jag påpekar att eftersom Estonia var ett estniskt flaggfartyg borde egentligen enligt både nu och då gällande internationella konventioner också Estland ha varit det land som ledde utredningen av haveriet. Så blev det inte.
Det motsatte sig Sverige. Det blev en internationell haverikommission i stället. Ska man vara formell i alla avseenden borde man kanske också ha varit formell i det avseendet. Här körde Sverige över sina grannländer Estland och Finland i den meningen att man drev tesen att det skulle finnas en internationell haverikommission.
Det finns bristande logik här och var i regeringens sätt att hantera frågan. Dessutom vet vi att det finns mörkläggningsaktioner. Vi möter ständiga hemligstämplingar, gallrade dokument, redigerade videofilmer och så vidare. Många frågar sig varför, Mona Sahlin. Varför går det inte att visa större öppenhet? Öppna visiren!
Henrik S Järrel (M):
Det finns ett i grunden gott och positivt anslag hos Mona Sahlin när hon säger att hon gärna vill veta hur det kom sig att fartyget sjönk så snabbt som hon gjorde. Till den ändan har regeringen skjutit till pengar för att göra kompletterande sjunkförloppsstudier. Det är bra.
Men det är tyvärr inte tillräckligt. Man måste också sätta sjunkförloppsstudierna i relation till hur fartyget ser ut och ter sig på botten där hon ligger. Jag vill erinra om vad Olof Forsberg, ordförande i haverikommissionen, en gång i tiden sade: Vi har egentligen inte slutligen sammanfattat hur fartyget sjönk, och för att kunna göra det måste vi ta upp henne.
Ann-Louise Eksborg, som också var ledamot av haverikommissionen och numera är chef för Krisberedskapsmyndigheten, har för sin del inte kunnat utesluta att fartyget sjönk just på grund av att det kan ha varit ett hål under vattenlinjen. Hur hålet uppstått och varför återstår i så fall också att klarlägga.
Jag undrar därför, herr talman, om man inte skulle kunna få Mona Sahlin, som i grunden också tycks vilja veta sanningen och varför fartyget sjönk så fort som det gjorde, att ta ytterligare några steg.
Vad är det som hindrar att vi försöker nå en högre grad av sanning än att smyga lite, som jag uppfattar att regeringen vill göra, som katten kring het gröt med de kontroversiella fakta som har kommit fram på senare tid? Jag skulle välkomna en sådan attityd från regeringens och Mona Sahlins sida.
Henrik S Järrel (M):
Tack, Mona Sahlin för svaret som dock gör mig en smula konfunderad. M/S Estonias förlisning kostade, som har framgått både i dag och många gånger tidigare, 852 människor livet, därav ett halvt tusen svenska medborgare.
Efter tolv år har fortfarande ingen sjöförklaring hållits, och det har heller inte fastställts något formellt ansvar. Den officiella haverikommissionens slutrapport har kritiserats av en i stort sett enig internationell sjösäkerhetsvärld.
I Sveriges riksdag har flera av Sveriges mest kunniga på skeppsteknik, utredningsmetodik och haveriutredande framträtt inför riksdagsledamöter och sagt, samt också visat belägg för, att haveriutredningen fört fram vilseledande information, förtigit viktiga fakta och, som sagt, till och med påstås kunna ha haft en dold agenda.
Det har visat sig i efterhand att någon part under månaderna fram till de officiella dykningarna i december 1994 berett sig tillträde till bildäcket genom att dra upp den tio ton tunga ombordkörningsrampen. På de offentliga videobilderna inifrån bildäcket ser man tydligt att rampens räcke har skurits av nere vid durken.
Räcket har tagits bort och filmades senare på havsbotten ett stycke från fartyget. Skälet till att plocka bort räcket måste ha varit att det annars inte gick att stänga rampen igen. Den var nämligen kraftigt deformerad. Dykarna och utredarna kan omöjligt ha missat att någon har varit verksam vid vraket.
Om man jämför den offentliga filmen från oktober 1994 med dykarnas film från december ser man också att rampens läge har ändrats. Detta nämns dock inte, herr talman, i slutrapporten. Dessutom har en del av de här dykarna i efterhand förbjudits att träffa de estniska kommissionsföreträdarna, när dessa velat träffa dem, av den nuvarande sjösäkerhetsdirektören Johan Franson.
Att öppna denna ramp kräver resurser och tid. Eftersom vraket låg på botten med 120 graders slagsida hängde rampen nedåt, och för att dra upp den och hålla den öppen behövs assistans från ett fartyg ovanför vraket. Eftersom vrakplatsen stod under såväl finsk som svensk övervakning bör en operation av det här slaget rimligen ha genomförts med övervakarnas goda minne.
Det förefaller alltså som om en part som inte var knuten till haveriutredningen har sökt igenom bildäcket inofficiellt, så att säga. Nu säger statsrådet Mona Sahlin att utöver dessa operationer har det inte genomförts några ytterligare officiella dykningar vid vraket.
Då ställer jag mig frågan: Kan det rentav vara så att det finns inofficiella dykningar som har ägt rum mellan förlisningstidpunkten och de officiella dykningarna i december?
Är de inofficiella kan jag förstå om de möjligen bör hemlighållas, men de kan ha intresse om det fanns någon last ombord av exempelvis militärt slag som krävt undanröjande för att undanröja misstankar om att här finns explosiva varor eller annat som kan ha ett större säkerhetspolitiskt intresse.
Jag undrar om Mona Sahlin möjligen vill bidra till att öka klarheten i denna del. Hur ska man förklara att detta har skett, och att det går att bevisa på film, men att haverikommissionen inte vill låtsas om det? Vad är det som döljer sig bakom den här aktionen?
Henrik S Järrel (M):
Även om den direkta olycksorsaken inte har varit att militär materiel har transporterats på Estonia kan man inte komma ifrån att militär materiel kan ha ett säkerhetspolitiskt intresse när den transporteras på en civil färja, som ju Estonia var.
Här vet vi nu att det sedan 1992 fanns ett avtal tecknat mellan försvaret och tullen att man utan särskild kontroll skulle klarera militära godstransporter som gick via Estonia.
Det var ett avtal som tecknades 30 månader innan förlisningen, tyvärr, var ett faktum. Det är det ena. Det är bra när Mona Sahlin säger att regeringen gärna vill försöka hjälpa till och ta dykarnas tystnadsplikt som en sak att titta på.
Det är bra om man kan häva den och om estländarna kan få tala med de dykare som var aktiva och var nere vid olycksplatsen. Med anledning av det vill jag säga att även om det finns en konvention om gravfrid - den kan man i och för sig diskutera från rättsliga utgångspunkter - måste det vara möjligt att medge dispens från ett sådant förbud om det finns tillräckligt graverande skäl för att göra det.
Det tycker nog vi som agerar i denna fråga har funnits, men det har framför allt många som är sakkunniga gjort. Det är närmast deras förlängda redskap vi kan sägas vara. Vi är inte själva några experter.
Jag hoppas fortfarande att Mona Sahlin vidhåller sin, som jag tycker, mera öppna attityd till att gå till botten, ursäkta uttrycket, med sanningen.