KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Strandhäll (S):
Jag är ändå väldigt glad över att vi tar steg framåt i patientsäkerhetsarbetet. Vi behöver naturligtvis göra väldigt mycket mer. En reflektion som jag har gjort under denna debatt, och som jag tidigt återkom till, gäller just vikten av att man säkrar ett patientinflytande i den mån det är möjligt.
Oavsett vårdform behöver det handla om att stärka patientinflytandet och om att patienter kan göra informerade val. Socialstyrelsen har tidigare kartlagt omfattningen av ECT-behandling i hälso- och sjukvården. Man har också tagit fram ett meddelandeblad om skyldigheten att ge information om ECT till patienter och anhöriga.
Men det har genomförts en tillsyn som bland annat visade att det inte genomfördes bedömningar av kognitiva funktioner på ett systematiskt och strukturerat sätt. Och det har, som jag sa tidigare, funnits en underrapportering. Det finns alltså brister som vi behöver arbeta vidare med. Det är jag den första att skriva under på. Jag vill tacka för en bra debatt i en väldigt svår fråga.
Jag tar också till mig det som Margareta Larsson sa som handlar om vikten av att vi politiker inte bara tyst accepterar och tar till oss utan att vi, trots att vi har olika roller i dessa delar, tar oss kraften och modet att ifrågasätta när vi upplever att det finns indikationer på att någonting inte stämmer.
Annika Strandhäll (S):
Jag måste igen ställa frågan till dig, Jenny Petersson, som du inte svarade på: Hur ska er kömiljard lösa problemet att det inte finns tillgång till operationssjuksköterskor, till exempel i Stockholms läns landsting, som innebär att man får ställa in 20 canceroperationer?
De som har arbetat med kommun- och landstingsfrågor i ett antal år, kanske särskilt med personalfrågorna, vet att det har funnits en underlåtenhet när det har gällt såväl kompetensplanering som kompetensförsörjning inom Landstingssverige. Det tror jag att man är väldigt medvetna om själva också.
Parallellt med detta hade vi en regering i åtta år som prioriterade att skicka in ekonomiska incitament i de här verksamheterna för att få personalen att springa fortare. Hur ska du få personalen att springa fortare med dina kömiljarder, Jenny Petersson, när personalen är sjukskriven och det inte finns personal att anställa?
Regeringen gör de satsningar som krävs för att långsiktigt säkra personalförsörjningen inom hälso- och sjukvården. Det är att ta ansvar! Och detta är ingen quick fix. Man kan säkert hitta på någonting där man kan betala sig till ett resultat någonstans och få resultat på sex månader. Men det är inte hållbart, och det är ju det som det måste vara. Den politik som alliansregeringen förde på hälso- och sjukvårdsområdet var inte hållbar.
Därför började köerna att öka långt innan kömiljarden togs bort. Här bör man vara lite ärlig. Faktum är att regeringen har genomfört utökade utbildningsplatser, 1 500 utbildningsplatser till barnmorskor, specialistsjuksköterskor och sjuksköterskor.
När vi nu tillför pengar till bemanning inom hälso- och sjukvården kommer det förhoppningsvis att finnas personal att anställa. Till exempel kommer den första kullen med nya barnmorskor ut vid årsskiftet. Kanske gör detta att Stockholms läns landsting klarar att höja grundbemanningen inom förlossningsvården före nästa sommar så att man inte har kris.
Men vi kan inte ha en situation som i dag där personalen inom hälso- och sjukvården toppar sjukskrivningsstatistiken. Nyutexaminerade sjuksköterskor sjukskrivs i alldeles för stor utsträckning inom två år på grund av stress. Personal som arbetar på akutmottagningarna påbörjar sina pass och hinner sedan inte sitta ned under hela arbetspasset. Det här är inte hållbart.
Vi kan inte jobba med stimulanser som bara får personalen att springa fortare, utan vi måste göra förändringar på riktigt.
Då handlar det om att tillföra resurser, att lita på våra huvudmän, att ha fokus på personalfrågan, att utbilda och se till att personalen har förutsättningar att göra sitt jobb och ta sitt ansvar ute i våra landsting. Jag är givetvis inte nöjd med att människor ska behöva vänta en enda dag för länge på vård.
Men gamla lösningar, som visade sig upphöra att fungera två år innan de togs bort, är Moderaternas enda lösning på hälso och sjukvårdskrisen. Skulle ni få genomföra detta vore det ett haveri för den personal som arbetar inom hälso- och sjukvården och som redan i dag går på knäna. Det räcker att följa samhällsdebatten.
Annika Strandhäll (S):
Vi lär debattera denna fråga fler gånger, Jenny Petersson. Jag konstaterar dock att den signal som är absolut viktigast att skicka just nu vad gäller hälso- och sjukvårdspolitiken är att regeringen gör de största satsningarna på hälso- och sjukvården i modern tid. Vi har höjt de generella statsbidragen i en underfinansierad verksamhet med över 3 miljarder. Nästa år tillför vi ytterligare 5,5 miljarder till hälso- och sjukvården.
Två av dessa miljarder går till något av det som oroar svenska folket mest, nämligen personalens villkor i hälso- och sjukvården. Svenska folket förstår att detta hänger ihop. Man förstår att personalen inte kan springa snabbare utan att personalen inom hälso- och sjukvården måste få förutsättningar som gör att de kan göra ett bra jobb och kan och vill jobba där, för det är en förutsättning för att beta av köerna.
Det handlar inte om att införa ekonomiska incitament som innebär att man är kreativ med statistiken eller att den personal som hör till den mest sjukskrivna i Sverige på grund av stress ska springa ännu fortare. Det räcker att gå ut på vilken arbetsplats som helst inom hälso- och sjukvården. Låt mig vara tydlig med att jag definitivt inte lyfte upp Stockholms läns landsting som ett dåligt exempel.
Vad jag lyfte upp som ett dåligt exempel är att Moderaterna på nationell nivå tror att man kan lösa den problematik som handlar om brist på personal och kompetens med en kömiljard. Det gör man inte. Stockholms läns landsting har mycket vällovliga ambitioner som handlar om att öka grundbemanningen inom förlossningsvården. Regeringen är glad över att kunna bidra med resurser för att det ska bli möjligt - och även utbildad personal.
Så bedriver man en politik som får effekt på riktigt, och det kommer också denna politik att få.
Annika Strandhäll (S):
Lars Beckman har frågat mig varför jag inte har agerat i frågan om konsumentskydd vid skönhetsbehandlingar under hela mandatperioden samt vilka konkreta åtgärder som jag skulle vilja se på området. Vidare har han frågat mig om jag är beredd att införa en tillståndsplikt för dem som vill starta verksamheter avseende skönhetsbehandlingar samt om jag är beredd att införa ett system där den som innehar en tillståndspliktig verksamhet också får teckna en ansvarsförsäkring som kan ersätta den som blir felbehandlad.
Det system som finns i dag ger den enskilde ett visst skydd vid utförandet av estetiska behandlingar, men systemet har ansetts ha brister varför den förra regeringen tillsatte en utredning på området, den så kallade Skönhetsutredningen . Utredningen lämnade bland annat förslag om en ny lag för konsumentskydd av kroppsbehandlingar som görs i estetiskt syfte. Förslaget fick dock kritik, och remissinstanserna ifrågasatte om förslaget leder till säkrare behandlingar.
Regeringen bedömde därför att det inte var möjligt att gå vidare med utredningens förslag. Utredningens slutbetänkande kom under den tidigare delen av mandatperioden, och remittering och analys av remissynpunkterna har skett under de senaste åren. Regeringen anser att frågan måste hanteras även om utredningens förslag inte bedöms vara genomförbart.
Därför sattes ett arbete igång som resulterade i det uppdrag som regeringen nu har gett till Socialstyrelsen. Uppdraget innebär att Socialstyrelsen ska utreda om estetiska behandlingar som kräver medicinsk kompetens och som kan innebära betydande hälsorisker ska omfattas av samma skydd för den enskilde som gäller enligt hälso- och sjukvårdslagstiftningen och hur detta i så fall ska regleras.
Socialstyrelsen ska sedan utreda om vissa av dessa estetiska behandlingar inte ska få utföras av annan än hälso- och sjukvårdspersonal, vilket sker i dag.
Myndigheten ska även utreda i vilken utsträckning personskador som uppstått i samband med estetiska behandlingar som kräver medicinsk kompetens och som kan innebära betydande hälsorisker ska omfattas av patientskadelagen och vilka övriga försäkringslösningar som behövs för att ge personer som drabbats av sådana skador ett fullgott skydd.
Uppdraget ska redovisas till Socialdepartementet senast den 30 september 2018, och jag ser fram emot myndighetens redovisning.
Annika Strandhäll (S):
Det var just detta som var problemet med utredningen: att den lade fram förslag som skulle leda till att de som hade utsatts för det som har redogjorts för här inte skulle omfattas av hälso- och sjukvårdslagen. Det var detta som var det grundläggande problemet med utredningen. Utredningen lämnades i november 2015 och har därefter analyserats och remitterats.
Den fick en massiv kritik och ifrågasattes starkt utifrån att man ansåg att förslagen inte ledde till säkrare behandlingar. Att då bygga en lagstiftning på detta verkar inte särskilt klokt. För att lite vara tydlig med vad det handlade om ska jag nämna några saker.
Utredningens utgångspunkt när den lämnades över till oss var att kroppsbehandlingar är en konsumenttjänst som innebär att det är konsumentskyddsreglerna som ska gälla. Detta var utgångspunkten i utredningsförslagen. Därmed föll detta inte under hälso- och sjukvårdslagen - det var det grundläggande problemet.
Den huvudsakliga kritiken riktades mot utredningens förslag att kirurgiska ingrepp och injektioner skulle utgöra konsumenttjänster och därmed falla utanför hälso- och sjukvårdens regelverk.
Den andra tunga kritiken handlade om förslaget att kommunen skulle utses till ansvarig tillsynsmyndighet, där kommunerna inte ansågs ha den kompetens som behövs för att avgöra om det finns sådana brister i verksamheten som till exempel skulle föranleda att Inspektionen för vård och omsorg meddelas.
Den tredje kritiken som fördes fram var att många remissinstanser ställde sig starkt tveksamma till utredningens förslag att inte införa en åldersgräns för skönhetsbehandlingar.
Det fjärde man hade synpunkter på var att utredningen föreslog att det inte skulle införas en obligatorisk ansvarsförsäkring för näringsidkare för personskador i samband med kroppsbehandlingar. Det som i någon mån fick stöd när det gäller utredningens olika förslag var förslaget att införa en nationell webbaserad informationstjänst.
Det är naturligtvis inte tillräckligt för att gå fram med lagstiftning, men jag delar verkligen Lars Beckmans ingång. Jag uppskattar mycket att denna interpellation ställs, för det är en jätteviktig fråga.
Jag ska vara ärlig och säga att det val vi gjorde när vi gav uppdraget till Socialstyrelsen gjorde vi för att detta skulle kunna ske med någorlunda skyndsamhet och att proffsen på Socialstyrelsen skulle kunna leverera på de viktiga frågorna snabbt.
Jag ska komma in på dem i några av mina andra inlägg, men de ska bland annat utreda om estetiska behandlingar som kräver medicinsk kompetens och som kan betyda hälsorisker ska omfattas av samma skydd för den enskilde som gäller för andra behandlingar enligt hälso- och sjukvårdslagstiftningen. Detta var det viktigaste. Hur det i så fall ska regleras är grunduppdraget till dem.
Det handlar också om att vissa behandlingar inte ska få utföras av annan personal än hälso- och sjukvårdspersonal, vilket är möjligt i dag. Man ska också se på hur möjligheten ser ut när det gäller att omfattas av patientskadelagstiftningen samt titta på försäkringslösningar för att skydda individen.
Annika Strandhäll (S):
Jag kan konstatera att jag är helt enig med Lars Beckman om problembeskrivningen och att detta är en situation som jag inte på något sätt är nöjd med.
Samtidigt har vi en ordning i detta land som innebär att när vi går fram med ny lagstiftning ska göra det grundat på att vi har utrett frågan och vet vad vi gör så att denna lagstiftning får den effekt som vi har avsett.
Det som var fallet med den så kallade Skönhetsutredningen och den kritik som framkom under remissbehandlingen var att de förslag som lämnades tyvärr var problematiska eftersom de inte skulle leda till det ökade skydd för individen som var hela syftet med utredningen. Då ska man inte bygga lagstiftning på det.
Vi tog emot denna utredning i november 2015. Den har analyserats och remitterats. Vi har vänt och vridit på detta för att se om det skulle vara möjligt att gå fram med delar av denna utredning. Men vi konstaterade efter mycket om och men att detta inte skulle bli tillräckligt bra och att om vi ändå ska göra detta ska vi göra det ordentligt.
Det gjorde att vi landade i en situation där vi insåg att i och med att detta var en del av kärnfrågorna för att trygga denna del av marknaden och trygga individens rätt som brast var vi tvungna att tillsätta en ny utredning som skulle titta på detta.
Då valde vi att göra på det sätt som vi själva ansåg vara mest skyndsamt, nämligen att låta Socialstyrelsen, med den kunskap och de experter som man har där, snabbt titta på ett antal av kärnfrågorna.
Socialstyrelsen ska också analysera dessa förslags förväntade konsekvenser för patienter, för vårdgivare, för landstingen och för staten. Inom ramen för detta uppdrag ska man också samråda med Inspektionen för vård och omsorg. Jag tar också med mig de förslag som har lämnats här i dag när det gäller frågan om tillståndsplikt till Socialdepartementet för att se om det är något som vi ska komplettera med.
I grund och botten är vi överens om att det finns en uppenbar senfärdighet i denna fråga. Den beror säkerligen på en massa olika saker. Men vi är inte heller nöjda med att läget är som det är, utan detta är en del av marknaden som definitivt behöver regleras.
Annika Strandhäll (S):
Jag tackar för en bra och viktig debatt. Jag har naturligtvis också funderat över om det i någon ände kan ha funnits ett läge där vi hade kunnat vara ännu snabbare, men jag tror att det i grund och botten har handlat om välmening - att ändå försöka hitta delar som vi bedömde att vi kunde gå vidare med. Ett av mina första beslut när jag klev in som socialminister var att jag sa: Nu måste vi riva av det här plåstret; vi kan inte fundera över det längre.
Vi måste tala om att vi inte kan gå vidare med den här utredningen, och vi måste ge ett uppdrag till Socialstyrelsen att skyndsamt få åtminstone något skydd på plats. Tack, alltså, för en bra debatt och för bra inspel, Lars Beckman! Jag ser fram emot vår gemensamma botoxfirma framöver. Nej, jag skojar, Lars - ursäkta!
Annika Strandhäll (S):
Låt mig vara tydlig på några av de här punkterna. För det första: Tycker jag att det behövs en särskild rehabiliteringskedja? Nej, och jag kommer snart att återkomma till varför. För det andra: Har tröskeln för att komma in i försäkringen blivit för hög? Nej, det har den inte.
Faktum är att mellan 2010 och 2014 hade vi en situation där 100 000 personer utförsäkrades ur försäkringen samtidigt som prövningen av arbetsförmågan vid just 90- och 180-dagarsgränserna sjönk till under 50 procent.
Hälften av dem som kom in i sjukförsäkringen fick inte sin arbetsförmåga prövad vid 90- och 180-dagarsgränserna - inte prövad för återgång gentemot det egna arbetet och inte prövad gentemot arbetsmarknaden i övrigt. I stället avvaktade man att personerna trillade ut i andra änden i form av den bortre tidsgränsen. Det tycker jag verkligen är att lura människor.
Vad vi nu ser, icke att förglömma, är att Försäkringskassan prövar ungefär 600 000 ärenden per år om rätt till sjukförsäkring och till sjukpenning. Strax över 97 procent av dem som ansöker om sjukpenning får den beviljad.
Däremot prövar Försäkringskassan i dag närmare 90 procent av alla sjukpenningärenden vid 90- och 180-dagarsgränsen. Därmed är det också självklart så att gör man en prövning mot regelverket, mot försäkringen, innebär det att något fler får avslag på fortsatt sjukpenning. Det är just där som systemet måste fungera.
Låt mig komma tillbaka till det som jag ser brister i dag och det som jag själv skulle vilja säga är självkritik.
Under den här tidsperioden har det i steg ett handlat om att få kontroll på de skenande sjuktalen, bygga upp en samverkan med parterna och se till att få upp prövningen av arbetsförmågan vid 90- och 180-dagarsgränserna, för annars behöver man inte ha någon rehabiliteringskedja utan kan lika gärna skippa den och inte göra något utan låta folk trilla ut i andra änden. Det var viktigt för oss att få ordning på försäkringen.
I steg två har vi tryckt på vikten av att vidareutveckla samarbetet med arbetsmarknadens parter för att också minska inflödet i försäkringen. Vi behöver ha friskare arbetsplatser.
Vi ser fortfarande tydligt, än i dag, att det finns sektorer på arbetsmarknaden, inte minst välfärdssektorn - äldreomsorgen, de kvinnodominerade delarna av välfärden, Kommunals medlemmar - där man inte alls ute på arbetsplatserna har jobbat tillräckligt väl med att de anställda inte ska bli sjuka av sitt jobb, och därmed trillar de in i sjukförsäkringen.
Det som jag ser, som tyvärr nu brister, och där jag kommer att komma tillbaka - och det här gör mig faktiskt riktigt upprörd - är att de människor som prövas gentemot det regelverk som vi politiker nu har satt upp i alldeles för många fall trillar mellan stolarna när de sedan ska lämnas vidare och få stöd från till exempel Arbetsförmedlingen.
Ingen tar ansvar, till skillnad från tidigt i ett sjukfall då hälso- och sjukvård, försäkringskassa och arbetsgivare samverkar. Där ser jag brister i dag; där behöver vi förstärka. Individen ska naturligtvis ha rätt stöd i rätt tid. Den bild som jag ser för tillfället, när det gäller ett antal olika ärenden, tycker jag är djupt problematisk.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Lotta Finstorp! Exakt så är det. Vi har arbetat på olika sätt med att utveckla sjukförsäkringen, för att den ska vara en försäkring som också stimulerar till återgång till hälsa och arbete. Jag kan ta ett ganska tydligt exempel som vi kämpar med nu. Det gäller att stärka individens rätt och att sätta individen i centrum.
Lotta Finstorp känner väl till att vi har arbetat under många år med att införa rehabiliteringskoordinatorer i hälso- och sjukvården. De finns nu på nästan alla vårdcentraler i Stockholm till exempel, vilket är fantastiskt. Tanken är att man ska vara en spindel i nätet, kunna avlasta läkaren och hjälpa till med kontakter inom sjukvården men ska också ta ett bredare grepp för att stötta en individ som befinner sig i ohälsa att kunna komma tillbaka så snabbt som möjligt.
Många gånger kommer Försäkringskassan inte in förrän betydligt senare i ett sjukfall. Just nu brottas vi, i våra stuprör, med om och i så fall hur vi vill permanenta en sådan funktion. Landstingen kan bara ansvara för det som har att göra med hälso- och sjukvården. Försäkringskassan har sitt samordningsansvar. Och hälso- och sjukvården kan inte ta Försäkringskassans samordningsansvar, och Försäkringskassan finns inte där tidigt i ett sjukfall. På det sättet håller vi på och brottas med det här. Hur löser vi det här då?
Vi lagstiftar i våra stuprör. Vi ger våra myndigheter uppdrag i våra stuprör. Vi tycker inte om överenskommelser under lång tid. Men det här är så klockrent. Man ser att alla är nöjda. Det är bra för individen. Men hur gör vi i praktiken? Här måste vi bli bättre. Och vi behöver fortsätta debattera det här. Ni flyttar fram era positioner och vi flyttar fram våra - förhoppningsvis i riktning mot att stötta de det handlar om, nämligen de individer som drabbas av ohälsa.
Annika Strandhäll (S):
Staffan Danielsson har frågat närings- och innovationsministern hur det kommer sig att Systembolaget har kunnat bedriva politiskt lobbyarbete när det gäller frågan om gårdsförsäljning av alkoholhaltiga drycker och om ministern kommer att vidta några åtgärder för att detta inte ska kunna ske i fortsättningen. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Systembolaget har i uppdrag att med ensamrätt, och med ansvar och god service, sälja alkohol och att informera om dess skadeverkningar.
Ensamrätten har som främsta syfte att skydda folkhälsan genom att privata vinstintressen i samband med detaljhandel utesluts. Det finns alltså inte ekonomiska intressen i detaljhandelsledet som kan bidra till ökad försäljning och därmed ökad alkoholkonsumtion. En del av Systembolagets uppdrag är att informera allmänheten om de risker som är förenade med konsumtion av alkohol. Det gör bolaget på flera olika sätt i syfte att nå så många som möjligt.
Ett exempel är Alkoholrapporten, som publicerades för första gången 2017. Den visar på aktuell forskning, ny statistik och trender i konsumtion och skadeutveckling, både för individer och för samhället i stort. Systembolaget genomför också informationskampanjer. Detta är således en del av bolagets informationsuppdrag. Statens krav på Systembolaget preciseras bland annat i alkohollagen.
Regeringen styr Systembolaget genom avtalet mellan Systembolaget och staten, ägaranvisningen samt genom statens ägarpolicy och riktlinjer för bolag med statligt ägande. Som för andra statligt ägda bolag ansvarar Systembolagets styrelse för organisation och förvaltningen av bolagets angelägenheter. Den löpande verksamheten sköts av bolagets ledning.
Systembolaget har, i ägaranvisningen, uppdragsmål för att kunna mäta och följa upp att de särskilt beslutade samhällsuppdragen utförs väl. Uppföljning av Systembolagets uppdrag är ett viktigt redskap i statens aktiva förvaltning av bolaget. Denna uppföljning sker bland annat i ägardialogen mellan staten som ägare och bolagets styrelseordförande och ledning. Jag har en god och nära dialog med Systembolaget och kommer fortsatt att ha det.
Motivet bakom det svenska detaljhandelsmonopolet är skyddet för folkhälsan. Systembolaget utgör ett av alkoholpolitikens och folkhälsopolitikens viktigaste verktyg, och det finns ett stort folkligt stöd för Systembolaget och den service som bolaget ger.