Beatrice Ask (M):
Låt oss börja med frågan om förtroendet för rättsväsendet. Det här är inget jag står och säger här, utan det finns mätningar som visar att tilltron är hög. Det görs nationella mätningar. Däremot sjunker förtroendet hos vissa av dem som har utsatts för brott och har haft mycket kontakt med rättsväsendet. Det kan man förstå.
En del av de kvinnor som har varit utsatta för sexuella övergrepp är inte bara rädda för att anmäla utan kan efteråt känna sig kränkta och tycker att processen i sig blir en andra kränkning. Det är jag väl medveten om. Jag får av alla möjliga skäl inte kommentera enskilda ärenden, och jag kommer inte att göra det heller. Man kan alltid beskriva enskilda ärenden, och det är många gånger intressant.
Man ska vara klar över att man inte ska generalisera eftersom ärendena kan ha specifika perspektiv som kan missas om det görs en för grov generalisering. När man får en berättelse ska man inte utgå från att den gäller i alla sammanhang. Låt mig säga, apropå ett av de exempel som Hillevi Larsson tog upp, att riksdagen hade skäl för de förändringar som gjordes förra året.
Vi valde att ändra begreppet till "en särskilt utsatt situation" och tydliggjorde att man inte behöver ropa och skrika "Nej" för att faktiskt vara emot att ha sex och för att det ska ses som att bli våldtagen. Det är viktigt.
Det var en lite märklig synpunkt att rättsväsendet inte skulle vara trovärdigt, som Carina Adolfsson Elgestam hade, om åtal kräver att åklagaren bedömer att det kan bli en fällande dom. Det är en alldeles nödvändig grundprincip i hela systemet. Om åklagaren inte tror att det finns ett tillräckligt underlag för att en domstol ska kunna döma någon, då driver man inte det, för annars skulle vi proppa igen hela systemet. Det finns goda skäl för det.
Det är just det som gör att det är otroligt viktigt med bra utredningar och bra kunskap hos både polis och åklagare i de frågor vi har att hantera, liksom självklart också i domstolen så att man ställer rätt frågor och inte fel frågor. Vi ska tillsätta en utredning. Där har vi dels ett tillkännagivande, dels en del aspekter som jag tycker är särskilt viktiga att lyfta fram.
En sådan aspekt är att jag vill ha mer sökljus på den som är misstänkt för att ha begått en våldtäkt, att vi får fler frågor ställda åt det hållet. Ett argument mot samtycke har varit att risken är att alla frågor hamnar hos kvinnan. Vi behöver utreda någon typ av vållandebrott när det gäller sexualbrott.
Man har inte alltid ett uppsåt att begå ett brott. Man säger att det inte var meningen, jag kunde inte förstå, och så vidare. Men det vore bra om det fanns någon typ av oaktsam våldtäkt, som en del kallar det för - jag tycker att det är ett bedrövligt ord, om jag får säga det här, därför att det inte kan vara oaktsamt - ett vållandebrott. Då kan vi säga: Nej, det kanske inte var din mening att begå en våldtäkt, men det blev väldiga skador av det du gjorde och du har ett ansvar för det, för det är inte tillåtet.
Då får vi annat fokus. Norge har en lagstiftning som går åt det hållet. Jag vill att vi i utredningen ska titta på möjligheten att hitta ett perspektiv som lite ställer ansvaret hos den utövande parten, som ska få stå till svars för sitt omdöme och sitt ansvar i olika situationer. Jag tror att det blir en viktig aspekt, och det har inte utretts tidigare.
Tanken är att se över polisens utredningar. Hur kan de bli bättre? Vad finns det för behov av kompetensutveckling? Och så finns det en hel del andra frågor. En del finns i beställningen från riksdagen; annat har vi redovisat på annat håll. Ett vållandebrott, eller det perspektivet, tycker jag är en särskilt angelägen fråga för utredningen.