KBLab/rixvox huggingface dataset:
Marie Granlund (S):
Det är inte första gången vi debatterar bidragsvillkor för fristående verksamheter. För ett år sedan talade vi om samma sak.
Då tog vi från den socialdemokratiska oppositionen upp problemet med att besparingar bara drabbar kommunala skolor och inte fristående skolor medan däremot satsningar gynnar alla skolor. Vi vill ha lika villkor för alla skolor. I de större städerna börjar andelen fristående skolor närma sig 40-50 procent.
Då är det viktigt att det är lika villkor som gäller. När vi diskuterade detta för ett år sedan, närmare bestämt den 10 juni 2009, sade utskottsmajoriteten att det vi framförde om besparingar inte var något problem och att det inte gick att göra något åt detta. Vi kan vara glada över att vi nu får en proposition och ett betänkande som behandlar detta.
Det gick alltså att göra något åt det - visserligen ett år för sent men i alla fall. Vi borde få ett erkännande. Det gick att göra något åt det; vi hade rätt. Det återstår dock flera saker, och här säger man återigen att man inte kan eller vill göra något. Jag ska lyfta upp två saker. Det ena är meddelarskyddet.
Oavsett i vilken verksamhet man arbetar ska man ha rätt till meddelarskydd. Det måste självklart införas. Det andra är att precis som bidragen innevarande år och besparingar och ökningar var djupt orättvisa är det djupt orättvist med en momssats på 6 procent.
Det är något som bland andra borgerliga ledamöter i kommunstyrelsen i Uppsala har reagerat på. Fristående skolor blir överkompenserade. När kommer det ett betänkande om detta? Det är inte så mycket tid kvar, och vi kommer självklart att lägga fram ett sådant. Varför kan man inte lyssna från början? Varför ska man förhala allt i stället för att skapa lika villkor när man har möjlighet?
Varför skapa oreda i en sektor som verkligen behöver arbetsro? Jag yrkar bifall till reservationerna 1 och 3.
Marie Granlund (S):
Jag vill tacka utbildningsministern för svaret, även om det verkligen är ett icke-svar. Det här med matte är någonting som är otroligt viktigt, självklart om man ska fortsätta med vidare studier, men det är också en demokratisk rättighet att kunna räkna och att förstå sammanhang och samband. Vi vet väl alla vad som inträffar när man inte kan detta.
Vi nås dagligen av berättelser om unga människor som tar sms-lån till förfärliga räntor och så vidare. Det här handlar som sagt om en demokratisk rättighet, men det handlar också om att kunna sköta sin privatekonomi, och det handlar om att ha goda kunskaper för att kunna gå vidare i livet. Situationen är inte så där vansinnigt positiv vad det gäller mattekunskaperna.
Skolinspektionen konstaterade nyligen, efter en kvalitetsgranskning vid 23 grundskolor, att många elever inte får den undervisning som de faktiskt har rätt till i matematik. Och skolministern har vid flera tillfällen, bland annat vid Lärarnas Riksförbunds kongress förra året, uttalat att utrymmet för ämneskunskaper i lärarutbildningen måste öka.
Ministern har talat om att skifta fokus och att ämneskunskaper ska bli viktigare i den nya lärarutbildningen. Detta till trots har utbildningsministern uttryckt stöd för den utredning om den nya lärarutbildningen som föreslagit att ämneskunskaperna i bland annat matematik ska få ett minskat utrymme för de lärare som ska undervisa de yngre eleverna.
För oss socialdemokrater är det självklart att alla lärare i grundskolans tidigare år måste ha kompetens i både matematik och svenska, eftersom grunden för dessa ämnen läggs just när man är liten. Men det räcker inte att alla läser 30 poäng. Eleverna ska förstås undervisas av lärare som är matematikspecialister.
Kvaliteten i matematikundervisningen kommer knappast att öka om utredningsförslaget till ny lärarutbildning blir verklighet, för då kommer lärarna i förskolan att få hälften så mycket matematik i sin utbildning jämfört med i dag. Och möjligheterna för lärarna från förskoleklass till årskurs 6 att fördjupa sina matematikkunskaper kommer att försvinna. Genomför man detta får man räkna med fortsatta problem.
Lärare som har djupare kunskaper i ämnet och lärandet är mindre läroboksbundna och kan arbeta med det som är så viktigt, som problemlösning, logiskt tänkande och att diskutera matematiska dilemman med eleverna. Därför tycker jag att det är anmärkningsvärt att utbildningsministern inte har några åsikter om detta.
Jag kan förstå att man inte kan redovisa i detalj vad som kommer i en proposition, men visst borde utbildningsministern kunna uttrycka om det är rimligt att halvera kunskaperna i matematik för lärarna för de yngre barnen. Är detta rimligt eller inte? Det är en väldigt viktig fråga vi har att ta ställning till.
Om vi ska behålla ett matematikkunnande bland eleverna måste lärarna för de yngre barnen få tillräckliga matematikkunskaper. Jag vill fråga utbildningsministern hur han ser han på att Lärarutbildningsutredningen tycker att det är okej att man halverar matematikutbildningen.
Marie Granlund (S):
Jag tycker att det är intressant att ministern tycker att det här med matte inte är så viktigt att han ens kan använda sina minuter till att förklara hur man ska stärka matematikundervisningen i svensk skola. Var det inte så att när Lena Hjelm-Wallén lade fram sin proposition var vi överens om den över blockgränsen?
Det var på den tiden när vi inte använde skolan som ett politiskt slagträ utan kunde se vad som var viktigast för eleverna.
Det som är anmärkningsvärt är att man lägger fram direktiv till en ny utredning, att en ny utredning presenteras och att utbildningsministern är ute och tillstyrker denna utredning som gör att lärarna för de yngre barnen kommer att få mycket sämre matematikkunskaper än vad de har i dag. Det är det som är frågan just nu.
Det är de små barnen som ställer de klurigaste frågorna, varför solen är gul eller varför havet är blått. Då måste man också ha lärare som kan förklara detta. Det är så man upprätthåller nyfikenheten, kunskapen och lusten att lära och som sedan kan finnas kvar även när barnen blir äldre. Goda ämneskunskaper är väldigt viktigt också för lärarna för de yngre barnen.
Jag ser det här icke-svaret som ett led i den politik som ni borgerliga driver. Ni lägger fram förslag eller har beslutat om barnomsorgspeng och vårdnadsbidrag och drar bort undervisning för de barn som har de absolut största behoven av det, kanske barn som inte kommer att komma i kontakt med det svenska språket förrän de är sju år.
Man startar ett lärarlyft utan att från början ta med lärarna för förskolan. Man säger att det är okej med lärarutbildning där lärarna för de yngre barnen inte ska ha möjlighet att forska. Man förkortar också utbildningen för lärarna inom förskolan i förhållande till utbildningens längd i dag.
Utbildningsministern måste väl ändå ha en uppfattning, utan att redovisa varje poängtal, om det är rimligt att lärarna för de yngre barnen kommer att få halverade ämneskunskaper. Han måste kunna ha en åsikt om det. Jag är övertygad om att om man ska komma till rätta med de problem med matematik som vi har i dag måste man jobba på bred front.
Det handlar om mattecoacher för att hjälpa dem som har det svårt. Det handlar om att avdramatisera matematiken. Många tror att det är så väldigt svårt och bökigt, vilket det inte behöver vara. Det krävs som sagt goda kunskaper om man ska kunna göra det. Det är en rad olika sådana här åtgärder som måste vidtas.
Ni gör i stället så att de yngre barnen inte får tillräckliga kunskaper. Det är när barnen är små som man verkligen måste satsa på det här. Det går inte att göra i åttan, nian eller på gymnasiet.
Min fråga till utbildningsministern är återigen: Vad tycker utbildningsministern om utredningen, om att man faktiskt gör lärarna för de yngre barnen mindre redo att kunna lära ut matematik och för den delen också svenska?
Marie Granlund (S):
Jag tycker att det är djupt anmärkningsvärt att Sveriges utbildningsminister inte har någon som helst åsikt om hur man ska förbättra matematikkunskaperna för svenska elever, att han inte har någon åsikt om en utredning som har lagts fram eller om det är rimligt att man halverar utbildningen för lärare för de yngre barnen i just matematik och för den delen också svenska. Någon uppfattning måste ju finnas.
Jag kan förstå att utbildningsministern inte kan redovisa någon proposition i detalj men att inte ha en uppfattning om detta är rimligt eller inte tycker jag är att ta alldeles för lätt på de här problemen. Jag tror som jag har sagt tidigare att man måste satsa väldigt brett. Det handlar om mattecoacher. Det handlar om ämnesdjup även för lärarna för de yngre barnen.
Det handlar om att använda IT mer i undervisningen, och det handlar om att faktiskt också få läsa matte på sitt modersmål om man kommer från ett annat land, någonting som Folkpartiet har varit emot. Jag tycker som sagt att man absolut inte tar det här på allvar när man inte kan ha en uppfattning om det är rimligt att det ska bli mer eller mindre ämnesdjup för de lärare som ska lära de yngre barnen.
Jag tycker som sagt att det är otroligt anmärkningsvärt.
Marie Granlund (S):
Jag vill tacka ministern för svaret även om jag inte är nöjd med det. Låt mig ge en liten bakgrund till WMU. Det är ett FN-universitet som sedan 1983 är beläget i Malmö. Mer än 3 300 studenter från 162 länder har sedan starten utexaminerats från WMU.
Ungefär 200 nya studenter är på väg att utexamineras. Allt det är självklart mycket positivt, och vi är glada över att ha detta FN-universitet i Malmö. Det finns dock smolk i bägaren. I och med att WMU lyder under FN och inte har erhållit tillstånd av Sveriges regering att utfärda examina förorsakar det stora problem för universitetet och dess studenter.
Under årens lopp har studerande som utexaminerats från universitetet råkat ut för svårigheter när deras nationella myndigheter granskat examina från WMU eftersom det saknats ett formellt godkännande av deras betyg från värdlandet Sverige. Det som krävs för att åtgärda detta är självklart lite god vilja. WMU är en internationell folkrättslig institution med gott anseende och kvalificerad utbildning.
Sverige bidrar via Näringsdepartementet årligen med en tredjedel av WMU:s totala budget. Utbildningsminister Jan Björklund redovisar hur sakläget är i dag. Det är riktigt när det gäller hur examina utfärdas. Problemet är just att ett folkrättsligt universitet som WMU inte inryms där.
Det vi efterfrågar är att man ska göra en sådan förändring. Man har löst den typen av problem i länder som USA, Kina och Malta eftersom man insett att alla möjligheter till utbildning är oerhört viktiga. Då är det statsmakternas sak att underlätta för universiteten och deras studenter.
Min fråga till Jan Björklund i detta mitt första inlägg är hur Jan Björklund egentligen ser på det hela. Vad är problemet? Varför skulle man på grund av immuniteten inte kunna göra en ändring i högskoleförordningen, alltså att det även omfattade folkrättsliga institut? De ska självfallet granskas av Högskoleverket. Det ska inte vara någon kvalitetsförsämring.
Jag skulle gärna vilja att ministern i sitt nästa inlägg mer i detalj utvecklade vad som är problemet.
Marie Granlund (S):
Tack, statsrådet, för svaret! När jag läst igenom den text som reglerar detta med immunitet har jag inte kunnat hitta det som Jan Björklund säger, att det skulle vara ett hinder och att man inte skulle kunna följa upp och dra in tillstånd. WMU vill att samma regler ska gälla. De vill inte ha något slags fripass, utan samma regler ska gälla.
Examenstillstånd ska kunna dras in. Jan Björklund hänvisar till andra folkrättsliga institutioner som har bedömts tidigare. Jag tror att man måste bedöma varje institution för sig.
Den socialdemokratiska regeringen tillsatte 2006 Värdlandsutredningen, som kom fram till att Sverige som värdland för internationella organisationer borde ha en mer aktiv och framåtsträvande värdlandspolitik som syftar till att höja attraktionskraften i att bedriva verksamhet här för internationella organisationer.
Utredningen förordade en aktiv svensk värdlandspolitik, och det är det som jag efterlyser. Sverige kan inte slå sig till ro, utan måste hela tiden arbeta för att dels dra till sig nya institutioner, dels möjliggöra för de institutioner som verkar att göra det på ett väldigt bra sätt. Deras studenter får inte diskrimineras i förhållande till andra lärosäten.
Marie Granlund (S):
Vi är fullständigt överens om det. Det var den socialdemokratiska regeringen som införde ett väldigt tufft utvärderingssystem som Högskoleverket vid den tidpunkten ansvarade för gentemot landets lärosäten. Vi är fullständigt överens om granskningen och att man ska kunna dra in examenstillstånd om kraven inte uppfylls.
Det man måste hitta en lösning på är hur man ska kunna både utfärda examenstillstånd för ett universitet som WMU och också granska det. WMU vill detta själv. Man vill inte ha någon gräddfil eller något sådant, utan vill bli granskad. Om det skulle vara så att det inte håller måttet får man stå sitt kast.
Jag tycker att Jan Björklund avfärdar detta lite för enkelt, eftersom vi alla är överens om att värdlandet ska vara mer engagerat i att få hit internationella institutioner. Då borde man också försöka göra allt för att undanröja hindren för det. Andra länder har uppenbarligen lyckats med detta. Jag vet inte om ministern anser att USA har en väldigt slapp hållning i högskolesektorn. Det är i alla fall inte min uppfattning.
Marie Granlund (S):
Jag får också tacka för svaret från socialministern, även om jag nog måste säga att det var ett icke-svar. Socialministern gömmer sig bakom olika myndigheter, men det är ju myndigheterna som redan nu gör sitt jobb och konstaterar att situationen inte fungerar i Skåne.
Precis som Morgan Johansson sade har det här blivit en nationell fråga eftersom Skånes universitetssjukhus också har riksuppdrag och därmed en nationell uppgift. I Malmö har Socialdemokraterna nu startat en kampanj som heter På liv och död - Rädda sjukvården i Malmö. Det kan låta ganska drastiskt, men det är precis det som det handlar om.
Socialstyrelsen kopplar ju samman fem dödsfall på Skånes universitetssjukhus med brist på vårdplatser. Trots denna mycket skarpa kritik försvinner nu ännu fler vårdplatser i Malmö. Det handlar i år om ungefär 140 platser från universitetssjukhuset. Som Malmöbo tänkte jag lyfta fram just vad som händer med sjukvården i Malmö.
Inom kirurgi, ortopedi, neurologi, kvinnosjukvård, internmedicin, ja, inom snart sagt alla verksamheten drar nu osthyveln fram och det hyvlas. Samtidigt som vården skärs ned ökar Malmös befolkning varje år. Det här är självklart helt orimligt, och flera verksamhetschefer, bland annat verksamhetschefen för kvinnokliniken, har sagt upp sig för att de inte kan fullfölja sitt uppdrag.
Andra har hotats med repressalier efter kritik. Justitiekanslern har precis öppnat ett särskilt ärende med anledning av att de anställda på den onkologiska kliniken som protesterade mot de grava nedskärningarna sedan blev kritiserade av divisionschefen. De skånska läkarföreningarna skriver i ett yttrande att budgeten med dess besparingar utgör en ren fara för patientsäkerheten.
Mats Ryderheim, chef för Arbetsmiljöverket i Skåne, säger så här: "Man utnyttjar sin personal så pass radikalt att i slutändan skapar man sina egna patienter." 54 professorer vid medicinska fakulteten vid Lunds universitet och Skånes universitetssjukhus i Malmö samt prefekter vid Malmö högskola och Malmö läkarförening kritiserar och protesterar mot den flyttkarusell som nu pågår mellan sjukhusen.
De skriver: I slutändan leder det till en fragmentering och allmän försvagning i såväl Malmö som Lund. Strålbehandlingen ska nu flyttas från Malmö till Lund. Ca 1 200 cancersjuka, infektionskänsliga patienter ska transporteras till upprepade behandlingar i Lund. Väsentlig utbildning av studenter riskerar att inte längre bli möjlig.
På sikt finns det en risk att den läkarutbildning som sedan 60 år framgångsrikt bedrivits i Malmö går förlorad, och staden mister sitt universitetssjukhus. Det här är ord och inga visor. Den här dialogen är väldigt svår att föra i Skåne. Man gömmer sig även där bakom tjänstemän, och det här är ingen politisk debatt.
Det är som sagt ett nationellt ansvar. Regionpolitiker säger som svar på kritiken att det är tidningsankor. Onkologläkare, professorer och verksamhetsansvariga är tidningsankor. Det är så de rubriceras.
Då är min fråga till socialministern: Vilka åtgärder avser socialministern att vidta för att vi faktiskt ska ha en likvärdig vård också i min hemstad Malmö?
Marie Granlund (S):
Jag får tacka socialministern för det andra svaret, även om det inte gjorde mig på något sätt gladare som Malmöbo. Socialministern gömmer sig bakom tal om vad Socialstyrelsen ska göra och så vidare. Men Socialstyrelsen har gjort vad de ska göra, och de har satt Skånes universitetssjukhus under lupp.
Det kan ju misstänkas att fem människor har dött på grund av platsbrist. Det är ett faktum. Problemet är att landstingspolitikerna i Skåne inte vill diskutera frågan, och socialministern vill inte göra det. Jag anser att båda har ett ansvar. Självklart har politikerna i Skåne ett ansvar för detta eftersom sjukvården är landstingskommunal.
I och med att det ska finnas en nationell likvärdighet och att Skånes universitetssjukhus har nationella uppdrag, som Morgan Johansson tidigare har redogjort för, är detta också en nationell fråga. Vi har en lag som säger att sjukvården ska vara likvärdig. Anser socialministern att sjukvården är likvärdig? Anser socialministern att Malmöborna får den sjukvård som de har rätt att kräva?
Socialministern hänvisar till patientsäkerhetslagen. Jag vet inte om det är någon mening med att 1,2 miljoner skåningar i förebyggande syfte skickar in ansökningar. Socialministern talar bara om vad som kan göras vid felbehandling eller den typen av händelser i efterhand. Men det måste finnas något förebyggande. Det här är ett systemfel. Det saknas 900 miljoner kronor i budgeten.
Landstingsrådet Pia Kinhult slår sig för bröstet och säger att Skåne har den lägsta landstingsskatten i Sverige samtidigt som sjukvården havererar. Detta borde, precis som Morgan Johansson var inne på, föranleda samtal. Det är de borgerliga som styr i Skåne. Samtalen ska utröna om det är okej att göra så. Sammanslagningar genomförs utan någon som helst offentlig debatt.
De stora folksjukdomarna kan inte behandlas på ett adekvat sätt i bland annat Malmö. Det är det faktumet vi står inför. Onkologer protesterar, professorer protesterar och Arbetsmiljöverket protesterar. Justitiekanslern har tagit sig an ett ärende. Räcker inte det för att socialministern måste inse att det är något som inte står rätt till?
Det är inte var dag som den typen av människor går ut i medierna och attackerar den politik som förs. Det här är verkligen allvar. I mitt tidigare inlägg hann jag inte med att redovisa ytterligare pågående saker. Nu tar jag upp frågor som är av nationell karaktär. Det finns vårdcentraler som läggs ned också i Malmö.
Det är i de områden där de fattigaste människorna bor, och så vidare. Men jag väljer att inte ta upp vårdcentralerna eftersom de är en landstingskommunal fråga. Men dessa andra frågor är nationella. Sjukskrivningarna ökar. Varannanhelgtjänstgöring återinförs. Personalen demonstrerar, och anställningsstopp slår blint över verksamheten. På förlossningen saknades för en tid sedan var tredje undersköterska och flera barnmorskor.
Familje-BB har stängts, och förlossningen tvingades nyligen till tillfälligt intagningsstopp. Det här är mot en akut verksamhet. Då återstår min fråga som jag inte har fått svar på: Anser socialministern att Malmöbor har tillgång till en likvärdig sjukvård? Ja eller nej.
Marie Granlund (S):
Jag måste säga att man blir lite uppgiven. Jag upplever inte att socialministern tar de problem som finns på allvar utan raljerar och säger: Då är det väl likadant i något annat landsting. Och så är det en evinnerlig diskussion om vem som ska göra vad. Vi har ju en hälso- och sjukvårdslag som säger att det ska vara en likvärdig vård. Vi har dessutom universitetssjukhus i Skåne som har nationella uppdrag.
Det är väldigt sorgligt när man inte lyssnar på dem som sliter varje dag i den skånska och malmöitiska sjukvården och som uppenbarligen är mycket oroliga. Det är 54 människor som går ut och talar om flytten av strålningsverksamhet och annan verksamhet till Lund, så att det blir en koncentration, och säger att den kommer att försämra sjukvården i både Lund och Malmö.
Det är onkologer som går ut och protesterar, och när de här varit ute och protesterat får de en åthutning av divisionschefen. Vi pratar om mycket allvarliga saker som inträffar hela tiden. Arbetsmiljöverket säger att den arbetsmiljön skapar nya patienter, som i dag finns i den skånska sjukvården.
Men socialministern säger över huvud taget ingenting med någon känsla. Får det gå till på det här sättet? Det finns annars en besparingspotential: Man behöver inte ha någon sjukvårdsminister om det över huvud taget inte finns en möjlighet att uttrycka en åsikt i denna fråga, om det är rätt att socialministerns partikamrater sitter och gör detta i Skåne. Sjukvården är inte likvärdig längre.
I min hemstad Malmö, där utbildningsbakgrunden är låg och där det är väldigt många olika utmaningar att ta tag i, ska man alltså inte heller ha en likvärdig sjukvård. Det är absolut inte acceptabelt.
Marie Granlund (S):
Jag ska självklart börja med att tacka för svaret, men jag kan inte säga att jag är helt nöjd. Jag tycker att Jan Björklund har missuppfattat vad interpellationen egentligen går ut på.
Det är inte att försöka få fram fler som läser matematik eller naturvetenskap, vilket i och för sig är vällovligt. Problemet i Skåneregionen är att det finns tillräckligt många som vill läsa dessa ämnen, men det finns för få platser. Det är vad det handlar om, och då talar vi om en av de mest expansiva regionerna i landet. Just nu görs stora forskningssatsningar, och samtidigt får Lunds tekniska högskola skära ned.
Man funderar bland annat på att lägga ned det tekniska basåret. På samma sätt är det med Malmö högskola, som också drar ned på antalet utbildningsplatser. Det är det som är så bekymmersamt. Det handlar om människor som kanske är arbetslösa och i stället skulle kunna studera till civilingenjör eller till något annat slags ingenjör.
Samtidigt har vi ett blomstrande näringsliv som behöver allt fler civilingenjörer. Därför har den borgerliga regionledningen i Skåne tillsammans med flera teknikföretag tillskrivit utbildningsministern om fler platser.
I svaret säger utbildningsministern att detta är en sak för regionen. På så sätt är det rätt att regionen fördelar mellan de olika fakulteterna. En civilingenjörsplats kostar ungefär tre gånger så mycket som en plats på samhällsvetarprogrammet. Det betyder att vi behöver fler platser.
Lunds universitet, liksom Uppsala universitet, har äskat om ungefär 2 000 fler platser vardera för att klara både samhällsvetarprogram och andra viktiga delar. Självklart gäller det också den viktiga tekniska utbildningen. I stället för att satsa på människor som vill utbilda sig väljer regeringen att exempelvis sänka bolagsskatten.
Därför vill jag fråga Jan Björklund om han inte kan tänka om och faktiskt satsa på fler platser - det kan vara tillfälliga platser till att börja med - för att lösa dessa problem. Balansen mellan tillgång och efterfrågan på civilingenjörer är totalt sett i Sverige ganska god, men i vår region är den inte det.
Jag skulle önska att Jan Björklund hoppade ur Stockholmsbunkern och även såg mot andra delar av landet samt ändrade sin rigida hållning beträffande att inte satsa på tillräckligt med högskoleplatser. Det är många som kritiserar oss - EU-kommissionen, OECD - för att vi sjunker i rankningen över antalet ungdomar som går vidare till högre utbildning.
Min fråga är: Finns det något hopp för den skånska regionen att få tillgång till fler civilingenjörer?