Ibrahim Baylan (S):
Låt mig ta upp en ordningsfråga först. Det är så att jag alltid när jag deltar i en interpellationsdebatt företräder regeringen. Ledamoten bör vara fullt medveten om att det är regeringen jag talar för. I andra sammanhang kan jag naturligtvis vara partiföreträdare, särskilt i valrörelsen, men när det handlar om riksdagens kontrolluppgift och kontrollmakt är det alltid regeringen jag företräder när jag är här.
Låt oss bena upp de frågor som ledamoten tar upp. Till att börja med har vi frågan om de krav som vi vill ställa på kärnkraften. Kärnkraften har under 40 års tid varit en stridsfråga och ibland tyvärr till och med blockerat en vidare diskussion om energipolitiken och kanske också långsiktiga uppgörelser om energipolitiken.
Om vi kunde få till långsiktiga uppgörelser skulle det vara en enorm styrka för Sverige, inte minst när det gäller konkurrenskraften gentemot andra länder. Ledamoten tog upp tre områden. Först har vi säkerhetskraven. Säkerhetskraven för kärnkraften höjs både i Sverige och i större delen av västvärlden, inte minst i Europa.
Anledningen till det är naturligtvis olyckan i Fukushima, som gjort oss medvetna om ytterligare luckor i säkerheten som vi gemensamt nu försöker täppa till. Det är ett arbete som inleddes redan under den förra regeringen; därom råder det ingen tvekan. Låt oss sedan se på avfallsfrågan.
Det finns en grundläggande princip, och den delas, vad jag vet, av samtliga partier i Sveriges riksdag, nämligen att det är industrin, det vill säga kärnkraftsindustrin, som ska ta kostnaden för avfallshanteringen. Det innebär att den avfallsavgift som regeringen redan beslutat om och som också tidigare regering beslutat om ska motsvara de kostnader som man förväntar sig ska finnas. Därom råder inget tvivel.
Den principen delas brett i Sveriges riksdag. Cecilie Tenfjord-Toftby tar också upp det förslag som regeringen hade i sin budget om att höja effektskatten med motsvarande 1 öre på elpriset. Man kan naturligtvis ha olika uppfattningar om hur avgörande detta är.
Jag tror inte att det är så avgörande som det låter. Men även om man nu tror det är det inte så att vi är ensamma om höjning av denna skatt. Den förra regeringen höjde denna skatt 2008. Och hör och häpna: Det var relativt sett en större höjning än vad den nuvarande regeringen föreslagit. Vårt förslag har nu fallit i riksdagen, men vi föreslog detta därför att den skatten har legat stilla ända sedan 2008. Vi tyckte att det var rimligt att man höjde den.
Den höjningen hade som sagt motsvarat 1 öre per kilowattimme på spotpriset. Nu blev det inte så. Som bekant gick den borgerliga budgeten igenom. Men jag har svårt att tro att just det hade varit avgörande. Visst finns det anledning för oss att ibland lyfta konflikter och åsiktsskillnader i politiken. Det är viktigt för en demokrati.
Men när det handlar om grundläggande och viktiga frågor som landets energiförsörjning bör vi anstränga oss för att hitta minsta gemensamma nämnare. När man går igenom energipolitiken, inte bara lyssnar på retoriken, visar det sig att det faktiskt finns väldigt många likheter. Det finns goda förutsättningar för en blocköverskridande överenskommelse, men i dag finns det en osäkerhet.
Det är därför regeringen tillsätter en energikommission och vill ha en så bred blocköverskridande överenskommelse som möjligt i denna riksdag.