Jan Lindholm (MP):
Jag efterfrågar dels logiken i den svenska utrikespolitiken, dels ifrågasätter jag om det är så klokt att av ideologiska skäl utestänga länder från internationell samverkan just för att stötta utvecklingen av demokrati i länderna. När det på sin tid gällde svensk medverkan på Balkan var den dåvarande regeringen väldigt noga med att peka på att engagemanget byggde på ett FN-mandat. På samma sätt är det i dag med det hårt ifrågasatta USA-stödda kriget i Afghanistan.
I debatt efter debatt upprepas det att vårt engagemang där bygger på ett FN-mandat. Men när FN varje år med röstetalet ungefär 192 mot 187 kräver att handelsblockaden mot Kuba ska hävas, för så är det ju, är det beslutet i FN tydligen inte lika viktigt för Sverige. Sverige tillhör då de få länder som gör allt man kan för att motarbeta FN:s beslut. Jag undrar över logiken i den frågan. Ibland är FN viktigt, och ibland gör vi allt vi kan för att motverka deras beslut.
Vi delar inte den kubanska regeringens syn på demokrati. Där är vi överens. Visst kan man vara kritisk till styret på Kuba. Men om det nu är så, som ministern uttryckte det, att det allvarligaste hotet kommer från auktoritära stater kan man undra vad det är som gör att Kuba skulle vara ett så mycket större hot än exempelvis Israel. Såvitt jag vet hotar inte Kuba några av sina grannländer. Inte heller kapar man främmande länders fartyg på internationellt vatten.
Däremot gör Israel det, och de uppfattas av många av sina grannländer som en hotfull nation. Nu säger ministern i sitt interpellationssvar att det är en allvarlig fråga att folk isoleras från den globala gemenskapen. Det håller jag med om. Ministern säger också att det största hotet kommer från auktoritära stater.
Det låter faktiskt på formuleringen som att ministern syftar på de auktoritära staterna USA och EU som de värsta hoten, men jag tror egentligen inte att det är det som är meningen, även om det är det som står där.
Jag vill gå tillbaka till Nordiska rådet som 2007 beslutade att uppdra till samtliga nordiska regeringar att i internationella sammanhang arbeta med att lyfta fram frågan om klimatrelaterad migration i syfte att förebygga internationella konflikter när större migrationsströmmar så småningom kommer att röra sig även över nationsgränser.
Just med anledning av detta tycker jag att det är märkligt att ministern inte kan tänka sig att medverka till en diskussion i vårt land om betydelsen av att alla världens folk behövs för att klara klimatutmaningarna. Det är en fråga som inte behöver beröra Kuba.
Att ministern inte vill lyfta upp frågan om att alla världens folk borde medverka och är viktiga i klimatarbetet inom internationella forum, såsom faktiskt Nordiska rådet har rekommenderat de nordiska länderna att göra, betyder att ministern inte avser följa rekommendationen från Nordiska rådet.
Att ministern sedan inte vill erkänna att just det kubanska folket skulle kunna vara viktigt på samma sätt som andra folk i världen för att klara de gemensamma utmaningarna tycker jag är mer en ideologisk och politisk ståndpunkt, och det har ju ministern vidimerat här. Den respekterar jag fullt ut.
Den ståndpunkten får man naturligtvis ha, men jag tycker att om man ska dra en sådan slutsats om Kubas icke-roll i den globala gemenskapen skulle ministern åtminstone ha försökt svara på min första fråga. Den handlar om vilka förluster världssamfundet gör när det gäller resurser och kompetens när länder utesluts från att delta i att möta klimatutmaningarna.
Om vi kunde ha en saklig debatt om problemet, behovet och lösningarna tror jag inte att det skulle vara så laddat att kunna inse att alla världens folk, även det kubanska folket, inte minst med tanke på den väldigt höga utbildningsnivå de har som ju förmodligen är den högsta i världen, skulle kunna bidra till att vara en lösning.