Lena Ek (C):
Jens Holm har ställt ett antal frågor till mig rörande den svenska positionen vid förhandlingarna i Durban. Interpellationen är så oerhört omfattande att jag inte kommer att kunna avge det fullständiga svaret i mitt första inlägg utan kommer att vara tvungen att dela upp det i flera inlägg. Jag hoppas att ni ursäktar det.
Låt mig börja med att peka på SMHI:s uppdatering av den vetenskapliga grunden för klimatarbetet som kom i början av hösten. Där framgår att läget är allvarligare än när FN:s klimatpanel kom med sin rapport 2007. Då uppskattades till exempel den globala havsnivåhöjningen bli 2-6 decimeter. Nu bedömer forskare att havsnivån i stället kan höjas med så mycket som 9-16 decimeter.
Om avsmältningen av Arktis fortsätter i samma takt som nu kommer hela Arktis att vara öppet till 2030. Samtidigt har de globala utsläppen av växthusgaser slagit alla tidigare rekord. Det finns ny statistik som visar att de globala utsläppen ökade med 6 procent mellan 2009 och 2010.
Den internationella energiorganisationen IEA:s World Energy Outlook visar att vi redan har intecknat 80 procent av den mängd växthusgaser som planeten maximalt tål, om vi ska klara tvågraderstaket. Läget är brådskande. Det är viktigt att komma så långt som möjligt i Durban, även om förhandlingsläget som vi alla vet är tufft.
Jag vill i likhet med övriga EU-länder i första hand se att vi inom ramen för FN-förhandlingarna kommer överens om ett övergripande, rättsligt bindande ramverk som omfattar alla länder, och jag avser att verka för att vi i Durban ska ta steg framåt i den riktningen.
Samtidigt är den princip som finns i klimatkonventionen om gemensamt men differentierat ansvar och respektive förmåga och kapacitet (common but differentiated responsibilities and respective capabilities, CBDR-RC ) en viktig princip. Sverige har liksom andra industriländer ett historiskt ansvar. Vi kan begära att alla bidrar, men vi måste också se att alla måste kunna bidra efter förmåga.
Förhandlingsläget är oerhört svårt, och det kan ta tid att få ett nytt regelverk på plats. Som en del av övergången till ett rättsligt bindande ramverk, som är framtidens reglering, är EU öppet för en andra åtagandeperiod under Kyotoprotokollet.
Sverige verkar därför för att en färdplan som tydligt definierar ett slutdatum för när ett sådant ramverk ska antas och en process för hur stegvisa framsteg ska kunna nås läggs fast i Durban. Den färdplanen och de tiderna är oerhört viktiga. Där har vi ännu så länge inte några resultat. Det kommer att bli mycket svårt.
Den svenska rollen är mycket viktig i dialogen mellan i- och u-länder. Jag deltog vid ett förmöte i Sydafrika i oktober, det så kallade pre-COP, och Sverige har varit engagerat i flera informella mötena, men då har det varit vår klimatambassadör som har representerat landet. Vi har försökt öka förståelsen för vikten av den här rättsliga formen.
Det finns olika förslag presenterade, och jag hoppas att vi i Durban åtminstone ska kunna enas om vilken form av avtal som vi behöver. Långsiktig finansiering är ett annat oerhört svårt område. Vi ställer oss givetvis bakom det mål som har beslutats inom ramen för klimatförhandlingarna om 100 miljarder dollar till 2020.
När det gäller stöd till omedelbara åtgärder i utvecklingsländerna bidrar Sverige dessutom i enlighet med vårt åtagande om snabbstartsfinansiering med totalt drygt 8 miljarder kronor fördelade på tre år. Vi ger därmed det näst största bidraget per capita av alla länder. Snabbstartsfinansieringen finansieras inte genom omfördelning av andra biståndsmedel.
Den tränger därmed inte ut andra insatser för minskad fattigdom utan sker utöver vad som i övrigt görs för att bidra till fattigdomsminskning i världen. Regeringen är medveten om att det finns ett oerhört stort behov av fortsatt klimatfinansiering efter snabbstartsperiodens slut, och vi har arbetat väldigt mycket med den här frågan.
Ny miljövänlig och klimatvänlig teknik är också en viktig del i hur vi ska tackla klimatutmaningarna. Här sker förhandlingarna inom ramen för klimatkonventionen och de olika mekanismer som finns där. Det mest grundläggande är naturligtvis att få en internationell överenskommelse med bindande åtaganden om utsläppsminskningar, där i-länderna tar ledningen. Det är nödvändigt.
Annars kan vi inte få den klimatsmarta tekniken på plats. Det måste finnas mottagare på andra sidan. Det måste finnas infrastruktur. Om vi investerar i klimatvänlig solel måste det finnas ledningar för att distribuera denna till fattiga människor, för att ta ett exempel. Teknikmekanismen, som vi kom överens om i Cancún, är alltså en oerhört viktig fråga i Durban. Fru talman!
Jag ber att få återkomma med andra hälften av mitt svar när det blir min tur igen.