KBLab/rixvox huggingface dataset:
Allan Widman (L):
När det begav sig var det min bedömning att det var ett misstag att lägga ned flygverkstaden på F 17 i Kallinge i Ronneby och därigenom dra bort en tredjedel av vår kapacitet på det här området. Jag kallade vid det tillfället till mig företrädare för både FMV och flygvapnet och ställde en väldigt rak fråga: Kommer detta att fungera vid en nedläggning?
Jag fick då ett tydligt besked från FMV: Ja, vi lovar att detta kommer att fungera. Flygvapnet svarade då: Med ett sådant löfte kan vi inte göra någonting annat än att lita på det beskedet. Fru talman! Anledningen till att jag uppehåller mig vid detta är att det förekommer liknande löften också i en lång rad andra avseenden. Det gäller till exempel underhållet av flygmotorer, som jag och försvarsministern haft privilegiet att diskutera vid flera tillfällen i kammaren. Det ställs ut löften.
Jag tror, försvarsministern, att den tid då man blint litade på löftena och med automatik lade dem till grund för de beslut som politiken fattade nog är förbi. Nu måste vi bättre "skrutinisera", kontrollera och följa upp de förändringar som sker också på tämligen låg nivå i myndigheterna. Fru talman! Med detta vill jag tacka försvarsministern för debatten.
Allan Widman (L):
Jag vill tacka för svaret. Det blir tydligt att försvarsministern inte gärna vill exponera sig för granskningsanmälningar genom att inte följa det beredningskrav som finns i regeringsformen, och det har jag naturligtvis all respekt för. Vi måste uppfylla beredningskravet.
Det är väl uppenbart att det emellanåt kan lägga hinder i vägen när det gäller olika beslut som ska fattas på det försvarspolitiska området.
Samtidigt kan man läsa i Försvarets forum, en tidning som är Försvarsmaktens egen, att verksamheten med fartyget Jägaren, 44 år gammalt med 21 000 driftstimmar bakom sig, på västkusten nu avslutas utan att ersättas.
Personalen som har tjänstgjort på Jägaren skingras nu i olika riktningar, bland annat till andra förband men också till det civila samhället och studier. När det gäller den typen av avvecklingar som ständigt pågår i det militära försvaret tycks inte beredningskravet vara något problem. De bereds och expedieras hela tiden.
Nu säger försvarsministern, precis som det står i inriktningsbeslutet från förra sommaren, att det kommer att vara sju korvetter som utgör kärnan i de sjögående förbanden under försvarsbeslutsperioden.
Jag kan bara konstatera att om det inte fattas ett beslut i närtid om halvtidsmodifiering av två korvetter är risken rätt stor att det inte vid något tillfälle under försvarsbeslutsperioden kommer att finnas sju korvetter i tjänst.
Det har skrivits en del i tidningarna de senaste veckorna om de fördyringar som uppstått när det gäller olika satsningar i inriktningsbeslutet. Det är inte utan att man får en känsla av att det nu pågår en sorts kontroll. Jag tjänstgjorde själv som befäl på granatkastarkompaniet på Kronobergs regemente på 80-talet.
När man någon gång sköt fel med en granatkastare kom skjutledaren på radion och sa: Kontroll! Då fick alla lämna sina granatkastarpjäser. Sedan gick en officer och visiterade varje vapen för sig för att utröna vad det var som hade gått fel. När jag lyssnar på försvarsministern kommer jag inte ifrån en känsla av att det nu pågår kontroll inom Regeringskansliet, fru talman.
Man vill från Finansdepartementets sida gå igenom alla de satsningar som nu har gjorts avseende ekonomiska felbedömningar innan man går vidare med beställningar och andra uppdrag. Är det på det sättet riskerar inte bara korvetterna att bli försenade. Då riskerar också mycket annat i inriktningspropositionen att inte bli realiserat.
Allan Widman (L):
Det är nu snart ett år sedan inriktningsbeslutet fattades här i riksdagen. Det rörde bland annat halvtidsmodifieringen av två stycken korvetter. Jag kan konstatera att ingen beställning ännu har skett; i varje fall får jag ingen information från försvarsministern om att det skulle vara på något annat sätt.
Från det att man beställer en halvtidsmodifiering av ett så här pass stort fartyg till dess att det levereras tar det nästan tre år. Det innebär att om det inte blir ett beslut i närtid kommer kanske inte ens en av dessa två korvetter att vara färdiga före 2020 under denna inriktningsperiod.
Med detta vill jag bara understryka den skyndsamhet som jag tror måste gälla om intentionerna i inriktningsbeslutet ska uppfyllas. Det är alldeles korrekt att försvarsministern i januari månad i Sälen varnade för att mycket av det som var planerat och beslutat inte skulle falla ut exakt som vi hade föreställt oss när vi fattade riksdagsbeslutet.
Han återkommer också rätt ofta till att man inte kan acceptera fördyringar, att man måste jobba med dem och att man måste påverka och ompröva. Jag har all respekt för den inställningen, fru talman. Men när det kommer till just materielprojekten är den svenska staten nästan alltid uppbunden av avtal med privata rättssubjekt.
Det innebär att de företag som ska leverera till Försvarsmakten har rätt att kräva betalning av staten. Om betalningen inte inkommer kan de ytterst gå till en domstol och kräva sin rätt. Därför är manöverutrymmet just när det gäller materielprojekt och avtal med privata företag väldigt begränsat.
Min oro är en oro som jag vet delas av försvarsmaktsledningen; de har uttryckt den bland annat i budgetunderlaget för 2017. Den gäller att man i slutändan inte kan påverka fördyringarna på materielsidan utan i stället får spara på det som är allra viktigast, nämligen övningar för och utbildning av våra soldater. Det är helt enkelt de enda kostnader som myndigheten själv kan påverka.
Om det blir fallet finns en risk för att det som är den främsta ambitionen i inriktningsbeslutet - att öka den operativa förmågan - går om intet.
Allan Widman (L):
Det är ingen ny historia att det fattas ett försvarsbeslut där man sätter upp ett antal olika målsättningar och att man en kort tid efter det att beslutet har trätt i kraft märker att pengarna inte räcker till uppgifterna.
Peter Hultqvist vet att jag under den tid jag deltog i försvarsförhandlingarna för Liberalernas räkning förra året varnade gång på gång för detta fenomen: Alla och envar, både inom myndigheterna och på den politiska nivån, försöker trycka in så mycket som möjligt i försvarsbeslutet utan att man anvisar motsvarande finansiering.
Vi kan konstatera, fru talman, att Försvarsmakten gjorde bedömningen att man behövde 17 miljarder. Man fick lite drygt hälften av detta, 10,2 miljarder. Nu säger försvarsministern att det kommer att finnas ett oändligt antal tillfällen att diskutera felplaneringar och eventuella fördyringar de kommande åren. Jag delar verkligen den uppfattningen.
Men jag tror att när alla dessa diskussioner är färdiga kommer vi fram till den slutsats som vi alltid brukar komma fram till, nämligen att politiken kunde ställa upp uppgifterna, men vi kunde inte ger erforderlig finansiering.
Allan Widman (L):
Tack, försvarsministern, för svaret på min interpellation! Det är alldeles korrekt att utifrån ett upphandlingsperspektiv just nu är Archer inte aktuellt för Danmark. Men min interpellation involverar de 24 pjäser som Norge tidigare beställde och som man nu har hävt sitt avtal angående och vill lämna tillbaka till Sverige.
De här 24 pjäserna kommer av allt att döma att vara ett ansvar för den svenska staten och kommer att tas över av den svenska staten. De utgör, åtminstone med den planering som finns i inriktningsbeslutet, något av överskottsmateriel för ögonblicket. Försvarsministern säger att BAE inte längre är aktuella med Archer i upphandlingen.
Men det här med upphandling är inte enda vägen att sälja försvarsmateriel till andra länder. Sverige har en lång tradition av så kallad government to government, där svenska staten säljer överflödig materiel till en annan stat. Detta har vi gjort i Tjeckien med stridsflygplan, i Ungern och Thailand med JAS Gripen och Singapore med ubåtar.
Alla de här affärerna, fru talman, har varit second hand-affärer med överflödig svensk försvarsmateriel. Vi har ju, inte minst genom försvarsministerns försorg, ett bilateralt och viktigt samarbete med Danmark sedan några månader tillbaka.
Det borde inte vara omöjligt för honom och för regeringen att med kraft försöka peka på alternativet att överta överflödiga svenska artilleripjäser som ett alternativ till den nu pågående upphandlingen.
Allan Widman (L):
Jag kan ha viss förståelse för att allt inte kan dryftas i en talarstol i vår kammare här i riksdagen. Samtidigt vill jag minnas att försvarsministern under hösten när han vid ett tillfälle besökte försvarsutskottet sa att de förhandlingar som pågick om de 24 avbeställda norska Archerpjäserna skulle vara klara vid juletid.
Det var det besked som utskottet då fick. Nu har julen både kommit och försvunnit bakom oss, fru talman, och försvarsministern säger att det fortfarande pågår förhandlingar om vad som ska hända med de här 24 övertaliga pjäserna.
Vi ser med spänning fram emot dels hur man reglerar sina förhållanden med Norge, dels huruvida de här pjäserna kan få avsättning någon annanstans. Jag vill peka på att det positiva med government to government är att prisbilden är mycket flexibel.
När försvarsmaterielen är övertalig i det svenska försvaret, vilket den är enligt inriktningspropositionens planering, kan man också ibland sälja mycket billigt. Danmark är ett rationellt land som har gjort sig känt för att söka just kostnadseffektiva lösningar, och jag pekar här på en möjlighet för försvarsministern att kunna marknadsföra den svenska artilleripjäsen mot Danmark.
Det finns dessutom, ska man säga, uppenbara fördelar om de nordiska länderna, inklusive Danmark, i större utsträckning kan välja samma förbandsbestämmande materiel. Det kommer att underlätta vårt övningssamarbete, och det kommer att underlätta samarbete i scenarier bortom fredstida förhållanden, som försvarsministern brukar beteckna det.
Allan Widman (L):
Nu tycker jag att det var försvarsministern som plötsligt blev lite vekmodig när det gäller möjligheten att sälja försvarsmateriel till Danmark. Det är förvisso sant när vi tittar på de stora plattformarna, oavsett om det handlar om stridsflyg, helikoptrar eller ubåtar, att de nordiska länderna har valt att gå helt egna, individuella vägar.
Men det faktum att någonting är svårt kan inte göra att man ger upp hoppet. Det bör vara det sista som överger oss människor, enligt några visdomsord. Jag vill understryka för försvarsministern att mina kontakter med dansk försvarspolitik genom åren nog har bekräftat bilden av ett land som söker mycket kostnadseffektiva och snabba lösningar.
Jag tror inte heller att Danmark, oaktat landets säkerhetspolitiska inriktning, som ju delvis skiljer sig från Sveriges, har något emot att materielen inom respektive försvarsmakt blir mer kompatibel de nordiska länderna emellan eller att man till och med väljer samma materiel.
Tappa inte sugen, försvarsministern, utan jobba på med Danmark på samma ambitiösa sätt som jag är övertygad om att försvarsministern kommer att jobba på när det gäller att hålla kostnadsramarna för inriktningsbeslutet.
Jag kan försäkra försvarsministern om att utskottet är berett att vänta mycket tålmodigt på besked om Archer för det fall det kan leda till en minskad ekonomisk skada för Sverige och för Sveriges försvar.
Allan Widman (L):
Tack, justitie- och migrationsministern, för det svar som gavs! Det var en tämligen utförlig genomgång av gällande rätt på området. Naturligtvis kan inte regeringen i enskilt fall besluta hur förvaltningsmyndigheter ska agera, men däremot har regeringen initiativrätt när det gäller lagstiftning.
Min fråga är inte i första hand juridisk, herr talman, utan den är politisk och till och med moralisk. Tolkarna i den svenska statens tjänst i Afghanistan har fullt ut delat våra soldaters risker. Två av dem betalade det yttersta priset och dog i svensk statlig tjänst i Afghanistan. Flera av de andra har blivit skadade av motståndare.
Det var den förra regeringen som tog initiativet till det som numera kallas för en särskild ordning. Statsrådet återkommer till denna i sitt svar. Den innebär att en del personer har valts ut av Försvarsmakten och Migrationsverket för så kallad vidarebosättning, alltså det som förr kallades kvotflyktingar.
Men det här initiativet omfattade bara de tolkar som var i tjänst senast vid årsskiftet 2013/14. Alla de som tidigare tjänstgjorde som tolkar i den svenska insatsen i Afghanistan blev inte föremål för någon bedömning från Försvarsmaktens sida.
Försvarsmakten menar att man inte heller har möjlighet att göra detta beträffande tidigare anställda. Resultatet har blivit, herr talman, att ett drygt tjugotal tolkar nu finns kvar i Afghanistan. Det var den förra regeringen som tog initiativet till den här särskilda ordningen. Jag ska gärna säga att det var bra att man över huvud taget tog någon form av initiativ.
Men initiativet och den särskilda ordningen kan vi konstatera har varit helt otillräckliga. Hela processen framstår som slumpartad. Det är tjänstgöringsdagar som avgör huruvida man kan få sitt skyddsbehov tillgodosett eller inte. Vi har upplevt hur myndigheterna, Migrationsverket och Försvarsmakten och även delar av Regeringskansliet, bollar den här frågan om tolkarna mellan sig.
TT ville få kommentarer så sent som i går från Regeringskansliet, och de blev först hänvisade till UD och sedan över till Justitiedepartementet. Vi har också sett hur en chefsjurist vid Migrationsverket ett par dagar före dom i migrationsdomstolen kommit på oanmält besök och lämnat information om de prövningar som pågick.
I dag kunde vi läsa på TT att när tre tolkar åkte till Kabul för att pröva om de kunde lämna in en ansökan om uppehållstillstånd öppnade inte den svenska beskickningen i Afghanistan sin dörr för dem eller ens kom till porten och lyssnade på vad de hade att säga. Det har också skickats instruktioner från Migrationsverket till ambassader om att när den här typen av ärenden är uppe ska man inte ställa några frågor om skyddsbehovet.
Vad vi har sett och vad vi ser, herr talman, är ett haveri för den särskilda ordning som har införts. Försvarsutskottet har informerat sig, och jag ställde själv en fråga till generaldirektören Anders Danielsson rörande om det krävs lagstiftning för att vi ska få rättssäker offentlig prövning av tolkarnas skyddsbehov. Hans svar var glasklart: ja.
Allan Widman (L):
Jag tror att det finns rätt många ordningar som överprövas av den nya regeringen, och det är väl själva innebörden av att man kommer till regeringsmakten. Man har då möjligheten att både ompröva och förnya politiken på olika punkter. Det är inte Försvarsmakten som gör dåliga bedömningar. Jag har aldrig sagt det. Vad jag har sagt är att Försvarsmakten anser sig enligt en gällande förordning förhindrad att pröva andra än de som är i tjänst när det gäller det här skyddsbehovet.
De har alltså bara kunnat pröva dem som tjänstgjorde så sent som årsskiftet 2013/14. Alla som tjänstgjort tidigare har inte ens blivit föremål för någon sådan här prövning, av det enkla skälet att Försvarsmakten anser sig förhindrad på rättsliga grunder - rättsliga grunder som justitie- och migrationsministern inte verkar ha någon som helst vilja att ändra på.
Det slutresultat som vi nu ser, herr talman, är något motsägelsefullt. Sverige har under det senaste året tagit emot tiotusentals asylsökande från Afghanistan, varav många ensamkommande flyktingbarn.
Men justitie- och migrationsministern visar ingen som helst vilja att hjälpa det tjugotal tolkar som tjänstgjort på Sveriges uppdrag i internationell insats i Afghanistan. Jag säger inte att all lokalt anställd personal villkorslöst ska få komma in. Jag säger bara att de måste beredas en rätt till prövning som är rättssäker, offentlig och förutsägbar.
Men jag kan bara konstatera efter den här förhållandevis långa interpellationsdebatten, herr talman, att det finns ingen vilja att stå upp för de här människorna. När vi var där var det många soldater som sa till dem: Ni är våra vapenbröder. Men nu har vi lämnat dem, och vi ger dem inte ens möjligheten att få sina skäl prövade. Jag tycker, herr talman, att det är mycket dåligt.
Allan Widman (L):
Tack, statsrådet, för svaret på min interpellation! Före 2004 hade Försvarsmakten ett omfattande stöd till det civila samhället.
Bland annat användes Försvarsmaktens helikoptrar för att hämta patienter ute i skärgården, inom ramen för fjällräddning och inom ramen för sjöräddning, och mer eller mindre regelbundet deltog de också till exempel vid släckning av skogsbränder, som försvarsministern nämner.
Men 2004, under en socialdemokratisk regering, beslutade den här riksdagen att stödet till civilsamhället inte längre fick vara dimensionerande för Försvarsmakten. Detta berör försvarsministern i sitt inlägg.
Det kan tyckas ganska logiskt att en verksamhet som är uppbyggd som Försvarsmakten för att hantera den väpnade striden och det militära försvaret inte ska dimensionera sig för civila uppgifter.
Men faktum är att den här begränsningen, fru talman, nu har gått så långt att när man besöker till exempel helikopterförbandet i Luleå på Kallax flygplats berättar de att fastän de vet att de varje sommar ska åka ut och släcka skogsbränder både i norra och södra Sverige får de inte ens planera semestern efter detta förhållande, för det anses vara dimensionerande.
Vad som sker är att när skogsbrandssläckningen blir aktuell ska man ringa in människor från deras semester, och sedan ska de medverka vid insatsen.
Det leder till att hela den här problematiken, som i dag innebär att man inte får tag på personal därför att de arbetsvillkor som erbjuds är för dåliga, hänger samman med tanken att Försvarsmakten inte får dimensioneras mot stöd till det civila samhället. Om man hade kunnat semesterplanera för till exempel helikopterförarna hade det funnits personal inne kontinuerligt under sommaren.
Personalen hade då kunnat göra insatser, och allt hade varit frid och fröjd. Jag påpekar i min interpellation att det givetvis primärt är en uppgift och ett ansvar för parterna att reda ut den typen av problem, som handlar om mycket låga insatsersättningar.
Men jag är lite förvånad över att försvarsministern inte ser det som ett problem när ordföranden i Officersförbundet går ut offentligt och säger att personalen i dag lämnar sina telefoner hemma, att de gör sig onåbara i olika sammanhang. Det vore bra, fru talman, om försvarsministern åtminstone kunde bekräfta att också han ser det som ett bekymmer.
Jag vill avsluta med att säga att försvarsministern gång efter annan återkommer till att ställa den väpnade striden som uppgift för försvaret mot stödet till det civila samhället. I min värld, fru talman, finns det inget motsatsförhållande mellan de två. När man genomför skogsbrandssläckning, när man deltar i sjöräddning övar man alla ledningsfunktioner i förbanden, och man gör många viktiga erfarenheter.
När Peter Hultqvist ingick i Försvarsberedningen var han överens med alla andra partier om att det borde ske en översyn av stödet till det civila samhället och av de regler som gäller. Jag vill fråga försvarsministern om han fortfarande är av uppfattningen att en översyn är nödvändig eller om han tycker att det inte finns anledning att vidta några som helst åtgärder med anledning av den uppkomna problematiken.
Allan Widman (L):
Svaret på Peter Hultqvists sista fråga är: Inte så mycket! Jag vill dock att det ska vara fullständigt klart att jag inte har försökt göra gällande att Försvarsmakten inte hjälper till. Det handlar inte om det. Det handlar om det stöd som Försvarsmakten ger civilsamhället i händelse av kris, olyckor och liknande och om det är optimalt eller inte. Fru talman!
Det problem som finns inom Försvarsmakten och som Officersförbundets ordförande bekräftar är att ersättningen för den typen av insatser är så låg att många ser det som omöjligt att tjänstgöra. Det handlar om hundralappar per dag, även om det är helg, och det handlar om tjänstgöring helgtid som inte ger någon kompensationsledighet.
Jag kan se hur hela den problematiken hänger ihop med att Försvarsmakten inte ens får planera för att stödja det civila samhället. Peter Hultqvist säger att Allan Widman bara talar om en massa detaljer och undrar om det här med semesterplanering verkligen är värdigt att tas upp i en riksdagsdebatt. Peter Hultqvist tog själv i sin inledning upp Västmanlandbranden.
Ja, just därför att Försvarsmakten inte fick dimensionera mot stöd till det civila samhället visade det sig att vare sig våra nyaste Helikopter 14 eller Helikopter 16 var utrustade för att kunna släcka skogsbränder. Det fanns inga vattensäckar till de helikoptrarna. Det är en konsekvens av att det inte sker någon översyn av regelverket för stöd till det civila samhället. Fru talman!
Återigen, för mig finns det inte något motsatsförhållande mellan den typen av insatser och den väpnade striden. För en helikopterförare är det inte stor skillnad mellan att släppa sjunkbomber från sin helikopter eller att släppa vattensäckar. Jag är också beredd att här och nu lova försvarsministern att inte göra någon anmälan till konstitutionsutskottet för det fall att han skulle bekräfta att detta är en problematik som måste följas upp från samhällets sida.
Om vi inte får fram resurser från Försvarsmakten vid en större skogsbrand, då vi kan råka ut för stora skador för många hundra miljoner, är det ett viktigt problem i hela vår samlade krisberedskap. Jag skulle gärna se att försvarsministern skickade just den signalen.
Jag vet inte om han, när han i sin avslutning talade om totalförsvarsplanering och planering av ett nytt civilt försvar, verkligen menade att det inom det också ska rymmas en översyn av de gällande reglerna för stöd till det civila samhället. Om så är fallet är det naturligtvis mycket bra. Jag skulle vara tacksam om försvarsministern vill förtydliga på den punkten.
Allan Widman (L):
Lesson is learned. Det är en viktig företeelse, inte minst på krishanterings- och försvarsområdet, och det är just det som jag försöker att få den här debatten att handla om.
Jag förstår att Peter Hultqvist inte vill diskutera semesterplanering eller kollektivavtal, men han måste förstå att de regleringar som finns på det området är med och skapar en problematik eftersom det inte går att planera sin semester efter skogsbrandssläckning, som man vet återkommer sommar efter sommar.
Det är ett problem att Försvarsmakten inte får köpa in vattensäckar till helikoptrarna därför att det då skulle bli dimensionerande för stöd till det civila samhället. Fru talman! Jag vet att försvarsministern varken kan eller vill blanda sig i de fackliga frågorna.
Men jag tror och hoppas att den här debatten ändå har medverkat till att sätta fokus på ett problem som kan växa och komma att bli mycket större för vår samlade krisberedskap, och med det vill jag tacka för debatten.