Finn Bengtsson (M):
Det är en väldigt viktig fråga som Börje Vestlund tar upp. Det här handlar ju om en folksjukdom, vilket mycket riktigt visas av siffrorna som socialministern ger i sitt svar. Den kräver därför också en grundläggande analys.
Samtidigt är det också förvånande att ta del av den diskussion som Börje Vestlund för baserat på svaret från socialministern med tanke på den betydligt mer mångfasetterade anläggningsyta som socialministern har i sitt svar men som Börje Vestlund uppenbarligen inte har förmågan att riktigt förstå. Tror verkligen Börje Vestlund och Socialdemokraterna att man genom nationella riktlinjer löser alla sjukvårdens problem?
Det är den grundläggande frågan. Socialministern lyfte fram något som jag måste säga är mycket värre, nämligen den stora bristen på utbildade neurologer - och inte minst epileptologer, de som över huvud taget kan vara behjälpliga vid ett sådant här svårt tillstånd, då man ofta måste göra en individuell bedömning. Det är den bristen som efter tolv år av socialdemokratiskt styre har blivit ganska akut i det här landet, och detsamma gäller många andra discipliner också.
Det här kräver därför andra grepp, och här ser man rågången väldigt tydligt med den fantasilöshet som ofta finns inom socialdemokratin, där man ska ha generella riktlinjer, fyrkantigt tillyxade, som ska följas av en rad specialister som kanske oftare i det individuella mötet har en möjlighet att värdera patientens behov för behandling. Börje Vestlund tar upp sig själv som exempel. Låt mig då själv exemplifiera hur jag som läkare ofta möter mina patienter.
Det kan mycket väl vara så som Börje Vestlund säger, att man har ett problem med sin medicinering. Det är till och med vanligtvis så att man har det. Men det är också så att varje patient med epilepsi vid sidan av den explicita diagnosen kan ha ett mycket stort behov av att tillsammans med sin vårdgivare avgöra olika saker. Ska man ha den dosen, den medicinen, den kombinationen eller inte? Nationella riktlinjer kan ibland bli inte bara det vi kallar evidensbaserad medicin.
Någon brukar skämtsamt kalla det för eminensbaserad medicin, att man bedömer alla patienters behov utifrån en förutsättning, inte utifrån de många förutsättningar som man måste ta hänsyn till. Jag har för min del haft patienter med epilepsi som har velat ha medicin lite i överkant. Därmed är de medvetna om att de blir lite trötta, men de vill till varje pris undvika att få ett genombrottsanfall, som vi kallar det.
Jag har också haft patienter som inte är rädda för ett genombrottsanfall men som av väldigt naturliga skäl inte vill ha biverkningarna. Den här typen av rekommendationer tas ju fram just i det individuella mötet. Det är det som kräver att man har tillgång till specialister som kan göra de här bedömningarna. Då är vi tillbaka igen i rågången mellan Socialdemokraterna och alliansregeringens syn på hur vi ska återställa en fungerande vård även för epilepsipatienter.
Här handlar det ytterst om tillgången till utbildat folk som kan möta och också känna en tillfredsställelse i att med sin kunskap, under sitt legitimerade specialistyrke, tillsynsgranskat av Socialstyrelsen, utföra en vård där kanske inte alltid en nationell riktlinje är det främsta vapnet att komma med.
Man kan också fråga sig hur alla dessa utbildade, kompetenta människor känner inför riktlinjer som tas fram. Först och främst måste riktlinjer hela tiden uppdateras, som nämndes här. Det är också så att riktlinjerna har en tendens att nästan bli lite för gamla när de väl läggs fram. Det handlar väldigt mycket om att de individer som sätter sig in i ett så pass svårt område som epilepsi kanske har kunskaper utanför det som riktlinjernas så kallade expertgrupp har samlat ihop.
Detta med den vanmakt man kan känna när man som duktig, specialistkompetent doktor hanterar just en unik patientsituation där vårdmötet ibland är lika viktigt som innehållet i en riktlinje tas upp i socialministerns svar. Det saknas i den kritik som riktas från interpellanten.