KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan-Evert Rådhström (M):
Leif Pettersson tar ut ett litet stycke ur ett pressmeddelande men säger sedan i en bimening att det ju finns andra skäl också. Huvudskälet är faktiskt att Green Cargo måste effektivisera sin verksamhet. Leif Pettersson har rätt i en sak, nämligen det som gäller önskemålet om att lastbilstrafiken ska minska.
Det kommer han att lyckas med, för han vill lägga på en lastbilsskatt med 4 000 miljoner kronor per år! Det är 4 000 miljoner kronor som ska belasta Sveriges konsumenter, svenskt näringsliv och så vidare. Det är ett sätt för Leif Pettersson att verkligen göra svensk konkurrenskraft mycket sämre.
Jag skulle vilja avsluta med att ställa en fråga till Leif Pettersson när det gäller banavgifter. Vad tycker Leif Pettersson om att banavgifter som vi föreslår oavkortat går till att förbättra drift och underhåll på järnvägen? Var är Leif Petterssons alternativa finansiering av den delen?
Tycker inte Leif Pettersson att det är riktigt att vi får en möjlighet att åtminstone ha en avgift som innebär att man står för de direkta kostnaderna på järnvägen? Alla ska veta att det är pengar som oavkortat går tillbaka till underhållet av den svenska järnvägen.
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag vill först tacka ministern för svaret. Vi ska i dag samtala i ett mycket angeläget ärende. Det är tungt för den som drabbas av demens oavsett om det sker som ung, medelålders eller äldre. När en anhörig eller vän får diagnosen Alzheimers sjukdom eller någon annan demenssjukdom svindlar tanken.
Många viktiga frågor behöver svar, och man oroar sig för den drabbades framtid och för vad sjukdomen kommer att medföra för familjen och nära vänner. Ministern tar i sitt svar upp att det är ovanligt att yngre åldrar drabbas. Jag tycker ändå att några siffror är värda att nämnas.
Enligt Alzheimerföreningen i Sverige är det 10 000 yngre och medelålders som drabbas och 40 000 anhöriga till dessa. Enbart i Skåne beräknas 1 300 yngre och medelålders lida av demens. Den yngsta av dem är i dag 33 år gammal. Om två år beräknas ytterligare 900 personer i Skåne ha drabbats av demens. Här behövs mycket av god vård och omsorg.
Men det finns problem. Kommunernas biståndshandläggare erbjuder i första hand de yngre demenssjuka personliga assistenter för att de ska kunna bo kvar hemma. Senare när sjukdomsförloppet förvärras placeras de sannolikt i gruppboende bland äldre patienter, trots att det inte är lämpligt ur vårdsynpunkt.
Fysiskt alerta demenssjuka har speciella behov av omsorg och boende. Utanför Höör finns sedan en tid ett nytt boende för yngre dementa på Fogdaröd. Det finns nio platser. Men endast en av dem är besatt.
Trots intensiva marknadsföringsinsatser vill inte kommunerna ta till sig Fogdaröds erbjudande om ett särskilt boende med specialutbildad personal. Därför blir min fråga till ministern: Kan ministern tänka sig att lagstifta om yngre och medelålders dementas rätt till särskilt boende? Ett annat exempel är från Stockholm.
Där kan vi uppröras över hur två kommuner kan tänka så olika. Det handlar om två 59-åringar. Båda lider av Alzheimers sjukdom. Den ene får en meningsfull vård för unga dementa. Men den andre vistas i en miljö för 90-åringar. Båda fanns tidigare på dagvårdscentrumet Flygarhöjden i Skarpnäck.
De trivdes bra tillsammans. Nu har den ene fått avslag från sin kommun på ansökan om fortsatt vård. Han finns i stället bland äldre med rullatorer. Hans sysselsättning är att få baka bullar. Det verkar som att de ansvariga för placeringen saknar förankring i verkligheten och inte tar medicinska och mänskliga hänsyn.
De anhöriga var först trygga och glada över att han fick vara på Flygarhöjden. Nu är de oroliga eftersom de märker hur han försämras för varje dag som går. Det verkar som att kommunerna inte vill inse skillnaden på en person mitt i livet och en 90-åring. Jag tror att både jag och ministern skulle bli djupt deprimerade om vi drabbades av demens och blev placerade bland 80- och 90-åringar.
Vad kan vi göra åt denna orättvisa mellan kommunernas sätt att se på placeringar?
Lars-Ivar Ericson (C):
Med posten i dag kom Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd. På s. 4 står det så här: Personer som har olika grundproblem eller som väsentligt skiljer sig åt i ålder och mognad bör i regel inte vårdas eller behandlas tillsammans i ett hem för vård eller i boende. Det måste väl också gälla för yngre och medelålders dementa?
Jag gläder mig över att ministern uppmärksammar problemen. Vi får också veta att demensarbetsgruppen tycker att det är viktigt med information och kompetens. Jag instämmer i detta. Det är viktigt att allmänheten informeras om att man ska söka hjälp i tid. Jag ska citera lite ur skriften Mamma glömmer : "Jag tror inte att jag var mer än 14 år när jag upptäckte att mamma började glömma saker.
I början var det lätt att hitta andra orsaker till hennes beteende, men glömskan blev alltmer påtaglig. Det började bli jobbigt att åka bil med henne, hon frågade allt oftare om samma sak fyra fem gånger och lokalsinnet svek. En fredag fick jag till och med efterlysa henne hos polisen. Det var svårt att inse att mamma var sjuk. Jag ville så gärna tro på en enklare förklaring.
Något som kunde bli bra, som kunde botas. Jag insåg inte vidden av sjukdomen, jag ville ju inte ens tro att det var en sjukdom." Ett problem är att få människor att söka hjälp för ett sviktande minne. Det finns många som inte vågar ta kontakt med sjukvården trots att det finns bromsande mediciner som har god effekt om de sätts in i tid.
Jag skulle önska att vi fick fler minnesmottagningar på olika håll i landet, som i Kristianstad. Där finns en mottagning där personalens specialitet är kunskap om demens. Man gör specialistutredningar och stöttar primärvården, hemsjukvården och sjukhusen i bedömningar och utredningar. De utbildar distriktsläkare och distriktssköterskor i att upptäcka demenssjukdomar.
Det finns ju även andra sjukdomar som kan påverka minnet. Denna minnesmottagning har som mål att ge patienten bättre livskvalitet och ge råd och stöd åt anhöriga, som ofta får dra ett tungt lass i vardagen. Genom hembesök i patientens naturliga miljö märker man hur patienten har det och vilket stöd som behövs för att bättre fungera i hemmiljö.
Denna minnesmottagning har ett gott samarbete med universitetskliniken i Lund och neuropsykiatrin i Malmö. Jag vill fråga ministern om han är beredd att verka för att liknande minnesmottagningar införs i övriga delar av Sverige. Jag tar nu några siffror. Demensområdet kostar årligen samhället omkring 40 miljarder kronor.
Institutionsvårdskostnader står för över 85 %, medan utrednings- och läkemedelskostnaderna svarar för knappt 2 %. En utredning och ett års behandling av Alzheimers sjukdom kostar ungefär 20 000 kr. Det ska vi jämföra med ett års vård på institution, som kostar ca 350 000 kr.
Det tyder på att det är både klokt, humant och kostnadseffektivt att lägga mer pengar på att utreda och behandla.
Lars-Ivar Ericson (C):
Vi är överens om att dementa inte är någon homogen grupp, varför det behövs nya vårdformer, individuella insatser med mera. Vi är också överens om att lagstiftningen behöver förbättras och förtydligas för att öka rättssäkerheten för demenssjuka eftersom det nu verkar som om lagstiftningen och verkligheten inte riktigt går i takt. Kvalitetssäker vård är också ett måste.
Alltför ofta placeras unga med tidig demensdebut i felaktig miljö på grund av okunnighet. Följden blir att patienterna snabbt blir mycket sämre. Vi har också konstaterat att kommunerna ibland vägrar att ge stöd åt dagverksamhet och vägrar att skicka patienter till alternativa vårdformer som exemelvis Fogdaröd.
Jag hoppas nu att den av ministern aviserade positiva utvecklingen ska bli verklighet inom en snar framtid. För alla goda krafter behöver samverka för att de demenssjuka och deras anhöriga ska få riktig och viktig hjälp. En god kraft i det här sammanhanget ska också nämnas, nämligen anhörigorganisationen Alzheimerföreningen.
Den får anslag till att bedriva telefonjourverksamhet, men den får inga bidrag till övrig verksamhet. Kan ministern tänka sig att, mot bakgrund av den här debatten, ta ett initiativ för att öka stödet till denna viktiga förening som genom sin tidning och sin verksamhet betyder så mycket för så många?
Ska de som drabbas av demenssjukdomar och deras anhöriga kunna få leva ett så bra liv som möjligt är det viktigt att snabbt gå från vackra ord till handling.
Lars-Ivar Ericson (C):
Peter Pedersen tar upp ett problem som inte är specifikt för Värmland. Det handlar om varför tågen inte längre stannar där det finns passagerare. Vi har samma problem i söder. Vid tidtabellsskiftet den 16 juni dras Intercitytågens stopp in i Osby och Älmhult. Det sker inte på grund av bristande passagerarunderlag.
De här båda samhällena har stora arbetsplatser - Brio och Ikea. Det är många tågpendlare som nu drabbas. De här pendlarna och näringslivet får det besvärligt. Pendlarna får svårt att klara sina sociala förhållanden. Särskilt drabbade är kvinnor, som ofta tar ett större ansvar för familjen.
De här indragningarna sker i en tid då tågresandet har ökat kraftigt, inte minst på grund av Öresundsbron. Det har varit fullt möjligt att bo i Danmark och arbetspendla till Osby och Älmhult. De berörda kommunerna har uppvaktat SJ och fått beskedet att verksamheten måste bedrivas strikt affärsmässigt.
Är det verkligen god affärsekonomi att inte bry sig om hundratals passagerare till och från de här båda orterna? Jag är inte så ekonomiskt bevandrad, men visst måste flera hundra biljetter dagligen generera inkomster? Vagnarna finns i tågen, och de behöver fyllas. Annars blir det som i den välkända liknelsen om livet som en påse: tomt och innehållslöst.
Ministern säger i sitt svar att det inte är möjligt att detaljstyra järnvägsföretagens tidtabeller. Men det måste väl ändå finnas en smärtgräns där Näringsdepartementet skulle kunna ingripa? Nordöstra Skåne håller, på grund av utflyttningar och företagsnedläggningar, på att utvecklas till något av Skånes Norrland.
Tycker inte ministern att det är rimligt att staten tar ett regionalpolitiskt ansvar så att inte de uteblivna tågstoppen gör situationen ännu värre än vad den är i dag?
Lars-Ivar Ericson (C):
Den här debatten visar att det finns många frågetecken inom tågtrafiken. Jag tror inte att de berörda kommunerna Osby och Älmhult riktigt känner igen sig i den beskrivning som ministern gav, att det skulle vara ett gott samarbete mellan kommunerna och SJ. Vad är det egentligen som pågår inom SJ? Varför redovisar de inte ekonomin för de aktuella tågförbindelserna när kommunerna kommer och uppvaktar?
Och varför är SJ inte beredd att diskutera ersättningståg eller att ta emot kommunala bidrag till den eventuella olönsamheten? För att få en framtida god ekonomisk tillväxt i hela Sverige krävs det bra tillgång till kollektiva trafiksystem. För att vi inte ska få en ökad arbetslöshet måste människor ha rimliga möjligheter att ta sig till och från jobbet.
Det får inte bli så att människor trots SJ och andra järnvägsföretag väljer att bo på en plats och jobba på en annan, utan det ska vara tack vare goda järnvägskommunikationer som det är så. Ur miljösynpunkt är tågtrafiken utan konkurrens.
Jag tycker inte att tågtrafikens framtid ska raseras av en tågbyråkrati på långt avstånd från vanliga, enkla människors vardag.
Lars-Ivar Ericson (C):
Nästan var fjärde svensk lider av kronisk eller återkommande smärta i leder eller muskler. Det visar en studie bland 3 418 slumpvis utvalda svenskar, en studie som presenterats i tidskriften Annals of Rheumatic Diseases.
Undersökningen visar också att många tror att ingenting går att göra mot värken för den hör till åldern, att man måste leva med den. Många säger att de inte vill besvära sin läkare med sådana saker som smärta och värk. Många säger att de har sökt behandling men inte blivit tagna på allvar och inte fått tillräcklig hjälp.
Många tar smärtstillande mediciner, mediciner som medför risk för överdosering och svåra biverkningar. Samtidigt vet vi att massörer, sjukgymnaster, naprapater och komplementärmedicin skulle kunna göra mycket för många smärtdrabbade.
Min fråga till ministern blir därför hur han ser på dessa gruppers betydelse när det gäller att effektivisera smärtvården i Sverige. Är inte Sverige på väg att halka efter när många andra europeiska länder har en betydligt mer positiv inställning till vad komplementärmedicinen kan betyda?
Det finns oändligt många exempel på människor som har sökt och fått smärthjälp genom just komplementärmedicin. Är det inte rimligt att den enskilde medborgaren får rätt att på lika villkor välja behandling inom den komplementärmedicin som granskats och befunnits motsvara den traditionella medicinska behandlingen?
"Onödig smärta ska inte accepteras. Det gäller inte minst vården i livets slutskede." Jag citerar ur ministerns svar. Det är en viktig synpunkt.
Jag har i min yrkesutövning som präst fått se hur KVH-teamen har hjälpt till med kvalificerad vård i hemmen och kunnat lindra både fysisk och psykisk smärta hos patienterna. De kan alltså vara kvar i hemmiljön även i livets slutskede.
Men tyvärr är detta något som inte gäller överallt i Sverige, och min fråga till ministern blir därför: Hur ska alla invånare kunna få rätt att tillbringa sina sista dagar hemma med ett värdigt omhändertagande och en effektiv smärtlindring?
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag vill göra ett vidare försök att definiera smärtrehabilitering. Det är en process som syftar till att människor med smärta ska uppnå och behålla bästa möjliga fysiska, intellektuella, psykiska eller sociala funktionsförmågor. I dag är olikheterna stora runtom i landet vad gäller ekonomiska resurser för rehabilitering och utbud av insatser.
De som i dag står utanför eller bedöms ha små möjligheter att återvända till arbetsmarknaden får inte samma insatser som övriga medborgare. Centerpartiet menar att all rehabilitering måste ses i ett livslångt perspektiv och inte bara vara en insats för yrkesverksamma eller de som kan rehabiliteras tillbaka till yrkeslivet.
Då skulle rehabilitering efter fyllda 65 år inte automatiskt kunna hänskjutas till normalt åldrande och enbart bli en geriatrisk fråga. Det är också viktigt med en sammanhållen rehabiliteringsprocess, där insatserna finns som en helhet och inte som från varandra skilda insatser. Det är viktigt med en utvärdering och uppföljning av insatserna.
Nu kan jag inte bemöta socialministerns åsikter om komplementärmedicin, eftersom jag inte har rätt till ytterligare ett anförande, men jag vill ändå passa på att berätta hur det kan vara i praktiken. Fru Svensson vaknar en morgon och har svår värk. Hon har värken kvar några veckor, och hon ringer till vårdcentralen och frågar efter en tid.
Det finns ingen tid. Hon har en väninna som rekommenderar biolight -metoden, men den kostar henne tre behandlingar och 500 kr. Hon vågar inte ta den, utan hon väntar på vårdcentralen. Är det inte rimligt, om det finns en metod som kan hjälpa henne mot smärtan, att den också värderas från samhällets sida?
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag vill börja med att tacka ministern för ett intressant och utförligt svar. Jag ser den här interpellationsdebatten som en naturlig fortsättning på vårt samtal i januari, då vi diskuterade vården av yngre och medelålders dementa. Jag kan berätta att jag i går fick veta att det förhoppningsvis håller på att lossna lite på den fronten när det gäller kommunernas vilja att placera de boende.
Jag nämnde ett fall där man hade nio platser men endast en placering. Nu finns det två där. Men vårdgivaren måste få flera boende före årets slut. Annars finns inte ekonomiska förutsättningar att fortsätta. Jag vill därför passa på att återigen vädja till ministern att i olika sammanhang bevaka att yngre och medelålders dementa slipper att vårdas tillsammans med 80- och 90-åringar.
Men demens är bara en del av det som kan drabba vår hjärna. Jag vill nu återgå till dagens interpellationsfråga. Det gäller först hur viktigt det är att informera och förebygga. Ministern berör i sitt svar vikten av förebyggande arbete, som klargörs i hälso- och sjukvårdslagen. Det vore intressant att få veta lite mer om detta förebyggande arbete.
Handlar det om att förebygga hjärnskador genom bedrivande av folkhälsoarbete, där det visas hur det vi äter och dricker och hur droger och fysisk inaktivitet kan bidra till hjärnskador? Hur ser ministern vidare på hjälmtvång för cyklister?
Hjälmen skulle rädda livet på 35 cyklister varje år, och tusentals cyklister skulle slippa men för livet i form av inlärningsproblem, talsvårigheter, domningar och koncentrationssvårigheter, allt orsakat av omkullkörning på cykel när cyklisten inte har haft hjälm på huvudet. Så över till forskningen.
Svensk forskning om hjärnan och dess sjukdomar har gott anseende i hela världen. Det är ändå paradoxalt nog så att staten satsar för lite på forskning. Framstående svenska hjärnforskare tvingas ofta åka runt i Europa och USA för att be om pengar till fortsatt forskning.
Man räknar med att i en genomsnittlig svensk forskargrupp måste en av fyra forskare använda hela sin arbetstid bara åt att söka bidrag. Den neurovetenskapliga forskningen får i USA 1 000 kr per invånare och år. I Sverige är motsvarande summa 100 kr. Botemedel för våra vanligaste hjärnåkommor finns inom räckhåll.
Det är inte fråga om gåtan kan lösas utan om när. Fanns det större resurser skulle vi kunna underlätta för dem som exempelvis drabbas av Parkinson och Alzheimer. Demenssjukdomarna är i dag något av en tickande bomb. Vår åldersstruktur i kombination med att vi lever allt längre väcker ekonomisk oro.
Redan i dag kostar demenssjukdomarna mer än all cancer och alla hjärt-kärl-sjukdomar i Sverige. Anser verkligen ministern att vi satsar tillräckligt på forskning, och vilka är de forskningsfinansiärer som under 2003 beslutade om en gemensam neurovetenskaplig forskningsinsats?
Lars-Ivar Ericson (C):
Det var en helt vanlig dag på jobbet, men en dag då mitt liv skulle förändras på några sekunder. Jag drabbades av stroke. Ja, så kan det låta när någon av de 19 000 som varje år får stroke ska berätta - om de kan berätta. Talförmågan kan ju också försvinna. Förutom allt mänskligt lidande blir den totala årskostnaden för varje sådan årskull 10 miljarder.
Tidigare svenska studier har visat att man årligen skulle kunna undvika 3 600 fall av förstagångsstroke i Sverige genom bättre uppföljning av personer med förhöjt blodtryck. Varför sker då inte denna uppföljning, som förutom att minska fysiskt och psykiskt lidande skulle spara mycket pengar? Är det möjligen en brist på helhetssyn?
Blodtryckskontroller och blodtryckssänkande mediciner drabbar landstingsbudgeten, medan det är kommunerna som tjänar mest på att färre får stroke. Det första året efter stroke krävs sjukhusvård, men resten av livet är det framför allt hemtjänst och boende som kostar. Så hur ska vi få denna helhetssyn på strokesjukvården?
Vad gäller rehabilitering noterar jag att ministern i sitt svar tar upp hur viktigt det är med samverkan inom rehabiliteringsområdet. Det är också viktigt med tidiga rehabiliteringsinsatser vid hjärnskador. Rehabilitering är en färskvara. Det är viktigt med samverkan mellan läkare, sjukgymnaster, arbetsterapeuter och den grupp jag särskilt nämner i interpellationen, neuropsykologerna.
Hur ska vi kunna avhjälpa bristen på denna viktiga resurs för att de drabbade ska få ett bättre liv? Rätt miljö och rätt kompetens är andra faktorer som hjälper till för att underlätta för att komma tillbaka till arbetslivet. I detta sammanhang skulle jag vilja ha ministerns syn på de sjukhusnedläggningar som sker i dag.
Är inte centralisering till större enheter också en nackdel när det gäller rehabilitering av hjärnskadade? Många människor står redan i kö för rehabilitering. Finns det då inte risk för att köerna kommer att bli ännu längre om vi får ett mindre antal sjukhus?
Eftersom mitt huvudområde här i riksdagen är kulturen skulle jag vilja passa på att lyfta fram kulturens och idrottens betydelse inom vård och rehabilitering. Jag träffade en kvinna vars dotter drabbades av stroke när hon var 20 år. Tack vare ridsporten och målandet hade hon kunnat återvända till en del av det liv som hon haft tidigare.
Centerpartiet anser att kultur och idrott är viktiga bestämningsfaktorer för hälso- och sjukvård, och vi vill ha mera forskning om kulturens roll i rehabiliteringsprocessen. Vi vill också ha mera satsningar på kultur inom vården. Kulturupplevelser verkar nämligen läkande. Patienterna kan för en stund lämna smärtan och sjukdomen.
Konstupplevelser och musikupplevelser ger bättre livskvalitet. Jag undrar: Vad har ministern för syn på kulturens betydelse för vård och rehabilitering av hjärnskadade?
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag vill börja med att citera Kjell-Olof Feldt. Han säger så här: "Det är långt fler människor som går under på grund av att hjärnan slutar fungera än på grund av cancer." Den sista outforskade kontinenten - så har någon sagt om hjärnan. Ja, mellan våra öron finns en märklig grå klump, och där växer våra tankar fram. Där styrs allt som händer i kroppen.
Men vi vet ännu alltför lite om hur den fungerar. Däremot får vi varje dag påminnelser om hur det är när den inte fungerar. I min interpellation har jag gett exempel på flera sjukdomar som drabbar oss själva eller någon som vi känner.
Jag konstaterar att ministern i sitt svar har lovat att följa frågorna om prevention, vård och rehabilitering med största intresse, och det är viktigt. Även när det gäller hjärnan och dess sjukdomar måste vi ta till oss devisen "allting är möjligt". "Omöjligt" kan omöjligt användas om framtiden.
Lars-Ivar Ericson (C):
Häktesproblemen får en fortsättning i anstaltsproblem. Eftersom det inte finns tillräckligt med platser på våra fångvårdsanstalter tvingas klienterna att stanna kvar i häktena under en alltför lång tid. Det underlättar inte återanpassningen till samhället. Den 1 april utfärdade Arbetsmiljöinspektionen ett förbud mot överbeläggningen vid Kronobergshäktet.
Samtidigt fick vi reda på att i Västerås fick 58 intagna dela på 47 platser. Det är siffror som belyser det allvarliga i läget. Det handlar inte om vård och omhändertagande utan om förvaring där mänskliga rättigheter riskerar att nonchaleras. Vad har ministern att säga till dem som finns på våra häkten i dag, deras släktingar, deras vänner?
Är det bara löfte om att nya häkten ska byggas? Kriminalvårdsdirektören Lena Häll Eriksson säger i en tidningsintervju att det tar ungefär två år att bygga ett häkte. Mycket hinner hända innan det har gått två år. Hur ska människovärde i vård kunna beaktas under nuvarande svåra omständigheter?
Lars-Ivar Ericson (C):
Alkohol och alkoholkonsumtion är ett laddat ämne i Sverige. Alkohol kan för många vara en smakupplevelse som hör till en god middag. Men alkohol som används i berusningssyfte är en stor samhällsfara. Vi är på väg mot det Sverige som nykterhetsrörelsen växte fram i, ett Sverige med ett omfattande och destruktivt supande.
Det är då olyckligt om alkoholreklam kopplad till idrottsrörelsen kan bli en del i den utvecklingen. Kan inte ministern tänka sig att samråda med folkhälsoministern och fundera över om det inte behövs en landsomfattande upplysningskampanj där idrottsrörelsen och andra ideella organisationer kan få en viktig roll?
Då får vi ett annat sätt att sponsra de organisationer som genom sin verksamhet har som målsättning att verka för att människor ska må bättre. Vi kan inte blunda för att en ökande alkoholkonsumtion i dag utgör ett allvarligt hot och ett allvarligt folkhälsoproblem, och värre kan det bli. Då behöver alla goda positiva motkrafter samverka.
Vi i Centerpartiet ger exempel på detta i vår folkhälsomotion. Där skriver vi att skolan och föreningslivet är strategiska arenor för attitydpåverkan i alkoholfrågor. Jag skulle önska att idrotten blir den alkoholfria zonen.