Tobias Billström (M):
Jag vänder mig till interpellanten. När det gäller frågan om UNHCR och UNHCR:s rekommendationer är det i sig inte ägnat att förvåna att utlänningslagens bestämmelser och tillämpningen av dem ibland skiljer sig från hur UNHCR resonerar.
Det beror på, även om man har stor respekt för UNHCR:s kunskap, kompetens och insikt i de här frågorna, att UNHCR:s mandat skiljer sig från hur den svenska utlänningslagen är konstruerad. Så måste det också vara. UNHCR har möjligheten att uttala sig om mycket större grupper och att göra kollektiva bedömningar. Men det sätt som riksdagen har valt att utforma utlänningslagen på är att man har tagit sikte på individuella bedömningar.
Vår prövning utgår alltid från individens perspektiv. Därför kan man komma till olika slutsatser. Självklart är det önskvärt att alla stater som har åtagit sig att följa Genèvekonventionen liksom UNHCR så långt det är möjligt gör samma bedömning. Vi vet att det ibland förekommer skiljaktig rättstillämpning i olika länder, även när det gäller sådana skyddsgrunder som är gemensamma, till exempel dem i flyktingkonventionen.
Detta är ett av flera skäl till regeringens strävan för ett gemensamt asylsystem för den europeiska unionen så att vi åtminstone ska komma till rätta med de skiljaktigheter som finns mellan EU:s medlemsstater och som är destruktiva enligt vårt sätt att se det från regeringen.
Den svenska instans- och processordningen som det beslutades om i bred enighet i den svenska riksdagen är utformad för att säkerställa en hög grad av rättssäkerhet, särskilt genom möjligheten att överklaga och få sin sak prövad av domstol i ett tvåpartsförfarande med stora möjligheter till muntlig förhandling.
Jag ser ingen anledning att här i dag med utgångspunkt i debatten ifrågasätta att den svenska ordningen ger goda förutsättningar för domar och beslut som respekterar flyktingkonventionen. Nyanser är absolut viktiga. På den punkten är vi överens. Men det för oss in på Bodil Ceballos synpunkter här. Jag tror att vi i grunden inte är riktigt lika överens.
I grund och botten är det så att när människor har fått sin sak prövad måste de respektera de beslut som fattas av myndigheter och domstolar. Har de lagt fram sin sak och fått den prövad har vi rätt att förvänta oss i Sverige att människor respekterar de beslut som fattas.
Vi måste också själva ha tilltro till våra rättsvårdande organ och deras förmåga att avgöra de här ärendena på ett lämpligt och rättssäkert sätt. Därför blir jag lite förvånad när jag hör Bodil Ceballos här från talarstolen säga att det inte är förvånande att människor går och gömmer sig. Det kan man alltid resonera om. Förvånande, på vilket sätt då?
Jag tycker att det är ganska förvånande att människor inte respekterar de beslut som fattas. Man kan ha respekt för att människor naturligtvis kan vara rädda och tycka att det är problematiskt att återvända till sitt hemland för att de till exempel har sålt mycket av det de ägde och hade för att betala en människosmugglare. Men den biten har regeringen försökt att hantera genom inrättandet av återetableringsstödet, en ekonomisk ersättning som gör det möjligt att börja om.
Men i grundfrågan, huruvida människor faktiskt måste respektera de beslut som fattas och återvända tillbaka, är regeringens besked kristallklart. Annars har vi nämligen ingen rättssäker ordning. Annars har vi ett system som bygger på principen att ja och nej betyder samma sak. Ett sådant system kommer varken medborgarna, de asylsökande eller någon annan att kunna respektera i längden.