Eva Olofsson (V):
Tack, justitieministern, för svaret! Jag ställde min interpellation till äldreomsorgsminister Maria Larsson. Det blir allt tystare på Sveriges arbetsplatser. När jag såg en artikel i Dagens Medicin häromdagen kunde jag läsa att vårdanställda tystas när alltmer av sjukvården privatiseras.
"En demokratisk katastrof" kallade statsvetarprofessorn Lennart Lundquist det som Ylva Johansson nämnde, nämligen att landstinget nu släpper kravet på meddelarfrihet. När man ska auktorisera mer än 500 olika privata arbetsgivare i Vårdval Stockholm har man inte med kravet på meddelarfrihet och yttrandefrihet för de anställda.
I början av november var jag med några vänsterpartister på Ljungby lasarett, som ska privatiseras efter att man har rustat upp det. Först när fem av mediecheferna i länet hade skrivit ett öppet brev och frågat hur man hade tänkt göra med meddelar- och yttrandefriheten när ett av två sjukhus skulle komma att vara privat reagerade ansvariga politiker.
I Västmanland kom frågan upp efter att närsjukvårdsprogrammet klubbats. Nu försöker man få in det här i efterhand. Det är ju bättre än ingenting. I Nacka och Nacka Hemtjänst, som jag besökte i går, kommer snart hela hemtjänsten att vara privat. I princip ingen offentlig hemtjänst kommer att finnas kvar. Mer än hälften av företagen har inga kollektivavtal. Där finns inte heller meddelarfriheten med.
I Nerikes Allehanda, nu i veckan, fick kommunalrådet Rasmus Persson i Örebro på pälsen rejält då han hävdade att det redan finns lagar som gör att personalen vid demensboendet ska anmäla missförhållanden, och alltså behövs inte meddelarfrihet när kommunen lägger ut demensboendet Elgströmska huset på entreprenad. Och, fru talman, det är ju samma argument som statsrådet Beatrice Ask använder: Lex Maria finns, och lex Sarah finns.
Sarah Wägnert blev en vardagshjälte när hon vände sig till tv:s nyhetsprogram Rapport och avslöjade missförhållandena på ett privat äldreboende, och hon sade upp sig samtidigt från sin provanställning och räknade med att hon inte skulle få vara kvar. Hon fick en lag efter sig, men den lagen innebär inte att privatanställda har rätt att gå till medierna eller rätt att yttra sig om missförhållanden utan att riskera att råka ut för repressalier. Den innebär att man ska gå till sin arbetsgivare och säga att det finns ett missförhållande.
Det är kanske arbetsgivaren som har orsakat missförhållandet. Denna lag ersätter alltså inte yttrandefriheten. Sarah Wägnert blev alltså en hjälte, och, som Elina Linna nämnde, den person som vi kallar Eva och som gick till Dagens Nyheter och berättade vad man använde skattepengarna till på Maria Beroendecentrum, hon blev varslad om uppsägning. Fru talman!
Jag skulle verkligen vilja fråga Beatrice Ask: Anser du verkligen att lex Sarah och lex Maria gör att det finns samma möjligheter för anställda i privat äldreomsorg och hälso- och sjukvård att påtala missförhållanden som det finns i det offentliga, och varför ska den rätten inte finnas?
Varför ska inte äldre som finns i privat äldreomsorg och deras anhöriga kunna ha den tryggheten och veta att personalen har rätt att reagera på missförhållanden - att personalen har yttrandefrihet? Varför ska denna skillnad finnas? Det skulle jag vilja ha svar på av justitieministern.