Kurt Kvarnström (S):
Det känns bra att vi är överens om att kvinnorna är väldigt utsatta när det gäller de bedömningar som görs i dag. Här känner jag en stark oro. Vi har nog egentligen i grunden en ambition att människor utifrån sin förmåga ska kunna delta och få använda sin förmåga.
Det var också vad propositionen som lades fram 2003 innehöll, ett aktivare arbete med avstämningsmöten och ytterligare möjligheter till deltidsarbete. Sedan ser inte arbetsmarknaden ut så. Det är ett av bekymren. Det som händer nu är att saker sker i fel ordning. Det finns många saker som jag också hade velat ha, till exempel en bättre företagshälsovård. Jag tror att vi kan vara överens om att det behövs.
Men då borde man börja där i stället för att nu så starkt ifrågasätta den enskilda individen och rätten till sjukpenning, för det innebär i dag att alltför många hamnar i utanförskap genom att de hamnar i socialbidragsberoende och tvingas till en ännu sämre ekonomisk situation. Det som är alarmerande i dagsläget är att det går fel väg.
Jag fick inget exempel på åtgärder som har vidtagits för att ge de här människorna stöd sedan regeringen tillträdde för ett och ett halvt år sedan. Det tycker jag är alarmerande om man nu så tydligt ser det här. Vad som hänt är att man har sparat pengar när det gäller de insatser som egentligen ska hjälpa och stödja de enskilda individerna. För den rehabiliteringskedja som nu lyfts fram finns redovisat 3,4 miljarder.
Men förmodligen är det till stor del en omfördelning av de pengar som redan finns. Man tar till exempel 1 1⁄2 miljard från Försäkringskassan och det stöd som de där borde ha kunnat ge på ett mycket bättre och mer aktivt sätt i dagsläget.
Är vi överens om att det stöd som de enskilda individerna får är alltför klent i dag borde det ha kommit förslag innan man så starkt började ge sig på det här. Det som också oroar mig är att människor ifrågasätts när det gäller rätten att fortsätta få sin sjukersättning. Där har man minskat tiden som är överhoppningsbar från sju till fem år.
Det innebär att flera personer som försöker återkomma inte har något försäkringsskydd i en a-kasseförsäkring. Något annat som oroar mig mycket är att de personer som i sin svåra situation orkar överpröva beslutet som kassan tagit till länsrätten får rätt i 50 procent av fallen. Är det inte oroande att den praktiska tillämpningen så illa stämmer med den lagstiftning som vi har i dag?
Detta är något som påverkar de enskilda individerna. Rent praktiskt innebär det att det ofta tar ett helt år eller mer för dessa personer att få sin rätt, och då har man redan hamnat i socialbidrag och i ett ännu större utanförskap.
Det finns all anledning att fundera på det överprövningsinstrument som finns i sammanhanget och att man inte i större omfattning genom försäkringskassornas tillämpning ser de länsrättsdomar som faller i dag och rättar sig efter dem utan fortsätter i en allt hårdare prövning och utsätter många, speciellt kvinnor, för en omänsklig prövning när det gäller denna hantering.
Det samtal som vi hade som grund när vi lade fram förslaget 2003 var att man i samtal tillsammans skulle se möjligheterna att komma tillbaka, för det är det många människor säger. Men det är de aktiva åtgärderna som saknas. Många människor behöver hjälp på traven och stöd i sin vardag för att komma igen.