Peter Hultqvist (S):
Ett konkret besked innehåller det här svaret, som jag också får tacka för. Det är att Arbetslivsinstitutets bibliotek går till Stockholms universitet.
Fortsätter man att läsa i svaret och lyssnar på arbetsmarknadsministern förstår man att det är saker som ska utredas, analyseras och studeras och att det ska föras diskussioner med universitet och högskolor på berörda orter. Det hänvisas till att det är varje högskolas och universitets ansvar att sprida kunskap om sin forskning.
På frågan om vem som tar ansvar för företagshälsovårdsutbildningen hänvisar man till en kommitté som ska komma med sitt förslag i december i år. Vidare finns det 60 miljoner kronor som ska underlätta för enskilda forskare. Jag tycker att bilden blir rätt så tydlig: Regeringen visste inte vad det var man gjorde när man trumfade igenom riksdagsbeslutet om att lägga ned Arbetslivsinstitutet.
Det fanns inga strategier för hur kunskaper, resurser, nätverk och forskningsresultat skulle tas till vara. I stället får nu det ena ge det andra i en lite ostrukturerad process med utredningar och analyser och med diskussioner som ska föras mellan olika institutioner. Det här kan innebära slutet för en strategisk, genomtänkt och målmedveten arbetslivsforskning.
Resultatet av många års hårt arbete riskerar att spridas för vinden. Någon samlad miljö där arbetet kan bedrivas målmedvetet och långsiktigt kommer inte att finnas.
I stället blir det upp till enskilda forskare och deras initiativ, välvilliga kommuner, välvilliga landsting och eventuellt välvilliga näringslivsföreträdare att försöka hitta på olika projekt och samla ihop pengar till olika insatser. Det är en för svag plattform. Det är för dåligt för att det ska bli någon kraft i den här utvecklingen.
Den kommitté och de utredningar som ministern pekar på i sitt svar visar att det var ett omoget beslut, det här med nedläggning. Några fungerande alternativ från regeringens sida finns inte. På den här punkten är det så att kejsaren är naken. Nu blir Sverige tillsammans med Portugal det enda land i Europa som saknar ett sammanhållet institut för arbetsmiljöforskning.
Det tycker jag är genant, och i takt med tiden kommer det också att visa sig att effekten av det som kortsiktigt går att rädda i enskilda projekt och enskilda initiativ sakta men säkert kommer att klinga av. Tyngden i den här forskningen är därmed mycket kraftigt försvagad.
Ska det bli någon ordning på det här, ska det tas något samlat initiativ som gör att vi kan ha en arbetslivsforskning värd namnet i Sverige kan jag inte komma fram till något annat än att det krävs en ny regering. Då får en ny regering, s-märkt, efter år 2010, försöka samla ihop spillrorna av det som ni har skapat och bygga upp något nytt. Det är 400 personer på sju orter som berörs.
I det perspektivet är 60 miljoner en begränsad summa. Verksamheten upphör den 1 juli i år. Ministern hänvisar till analyser och utredningar. Det går inte att ha forskare och andra anställda i något slags standbyläge. De har unika kunskaper som nu riskerar att splittras till andra sysselsättningar och aktiviteter.
Min fråga när jag ser ditt svar, och när jag ser hur utvecklingen har varit, är: Var detta verkligen nödvändigt? Var detta verkligen genomtänkt? Och hur ser den konkreta handlingsplanen ut mer än i form av hänvisningar till diskussioner, analyser och utredningar?