Peter Rådberg (MP):
Den 18 juni 2008 röstade den borgerliga majoriteten i riksdagen igenom lagen om signalspaning i försvarsunderrättelsetjänst. Lagen ger Försvarets radioanstalt, FRA, mycket långtgående befogenheter vad gäller signalspaning i kabel.
En så komplex lagstiftning, med långtgående konsekvenser för både rättssäkerhet och integritet, som påverkar våra grundlagsskyddade fri- och rättigheter, borde självklart ha beretts genom en parlamentariskt sammansatt offentlig utredning. En sådan utredning skulle ha besvarat fundamentala frågor om behov, effektivitet, proportionalitet, rättssäkerhet och integritetsskydd.
Regeringen valde i stället att grunda lagen på en tjänstemannaskrivelse, framtagen för flera år sedan av några tjänstemän i Regeringskansliet - en skrivelse som förkastades av den tidigare regeringen. Lagförslaget remissbehandlades rekordsnabbt under julhelgen 2006.
Regeringens beslut togs bara tre dagar efter remisstidens utgång, det vill säga utan någon reell möjlighet att ta hänsyn till den allvarliga kritik som flera tunga remissinstanser då framförde.
Den skarpa kritiken från myndigheter, organisationer, allmänhet och företrädare för regeringspartierna samt det omedelbara hotet om att bli nedröstad har lett till att regeringen gång på gång har tvingats till reträtt och återkommit med tillägg till en lag som tidigare förklarats mer eller mindre fullkomlig.
Sedan den första kritiken julen 2006 har regeringen lyckats peta in nästan 40 förändringar i signalspaningslagen - detta utan att en enda utredning har gjorts. Det torde vara rekord i svensk lagstiftningshistoria. Om lagstiftningen var komplex tidigare är den nu helt omöjlig att överblicka.
Tilläggsförslagen, både från återremitteringen den 18 juni 2008 och de nya förslag som tillkommit den 25 september 2008, har dessutom tagits fram i stor hast och bakom lyckta dörrar. Ingen vet egentligen vad regeringens föreslagna tilläggspunkter står för, även om det nu i och för sig ska ske en utredning.
En del av dessa punkter kanske är bra, men de flesta är så allmänt hållna att det är svårt att se till vad och hur de ska konkretiseras eller om de ens är genomförbara. Vi kan bara konstatera att det är svårt att bedöma såväl helheten som funktionen och konsekvensen av tilläggen. Resultatet blir en lag präglad av otydlighet och osäkerhet som blir svår att tolka för såväl medborgare som de myndigheter som ska tillämpa den.
Nu får Försvarsdepartementet och en särskild utredning i uppdrag att lappa ihop alla partipolitiska blockeringar. Det är en beredningsprocess som går baklänges. Svaren är redan givna. Det går inte att lappa och laga i en så allvarlig och betydelsefull lagstiftning, och trots tilläggen har lagen fortfarande allvarliga brister i vad gäller proportionalitet, rättssäkerhet och integritetsskydd.
Ett fundamentalt krav för en seriös och långsiktig säkerhetspolitik är att man söker ett brett parlamentariskt samförstånd och även inhämtar oberoende juridisk och teknisk sakkunskap. Det enda acceptabla är därför att lagen nu rivs upp och att regeringen tillsätter en parlamentarisk utredning som utreder behovet och utformningen av signalspaning i kabel från grunden. Miljöpartiet menar ändå att signalspaning behövs.
Sverige behöver som ett militärt alliansfritt land en effektiv underrättelsetjänst. Detta står i motsats till vad Allan Widman sade i talarstolen nyss, att Miljöpartiet skulle vara helt motståndare till det. Nya hot, som senare års terrordåd, spridning av massförstörelsevapen och IT-utvecklingen, har gjort samhället mer sårbart, och tidig information är viktig för att kunna förebygga och förhindra sådana hot mot vårt land.
Den avgörande frågan är dock på vilket sätt och i vilken omfattning som signalspaning ska bedrivas. Behovet av effektiv underrättelseinhämtning kan inte rättfärdiga att man nonchalerar grundlagens principer om rätten till fri, skyddad kommunikation. Om underrättelsetjänsten ska kunna behålla folkets förtroende måste dessutom människors berättigade oro och obehag avseende intrång i deras privatliv tas på allvar.
Därför kräver vi att lagen rivs upp och att man tillsätter en parlamentarisk utredning. Denna utrednings uppgift bör vara att bedöma behovet av en lag utifrån hänsyn till integriteten, effektiviteten och proportionaliteten. Syftet måste vara att finna en teknisk-juridisk lösning som tillgodoser både behovet av underrättelsetjänst och medborgarnas rätt till integritet och rättssäkerhet.
Jag menar slutligen att utredningen måste arbeta öppet för att åstadkomma en lag som har medborgarnas förtroende. Detta innebär en bred och öppen process som ger så många som möjligt en möjlighet till insyn och påverkan och debatt från olika samhällsaktörer, alltifrån enskilda bloggare till organisationer. Fru talman! Eftersom vi inte deltog i beslutet i utskottet kommer vi inte heller att medverka i beslutet senare i kammaren.