Eva Olofsson (V):
För ungefär två år sedan, i februari 2011, stod statsrådet Maria Larsson och jag i kammaren och debatterade samma fråga, att människor med omfattande funktionsnedsättningar förlorade sin assistans, att det för många innebar en personlig katastrof när det gällde möjligheten att leva ett självständigt liv och att många andra kände oro. Vad kommer att hända med oss när vi ska ha vår tvåårsomprövning? Nu står vi här igen.
På ett sätt har inget förändrats, men en sak har förändrats. Fortfarande är det hundratals kvinnor och män som förlorar sin assistans.
Det som har hänt är att organisationerna för dem som använder assistansen fortsätter att lyfta fram det här som den kanske allra viktigaste frågan ihop med rättslagstiftningen när det gäller bristande tillgänglighet som diskriminering av hela funktionshindersrörelsen.
I våras satt man till exempel som en symbolisk protest i burar här utanför Riksdagshuset för att visa på vilken begränsning det blir när man förlorar assistansen. Man kan bli fånge i sitt eget hem, bli beroende av anhöriga och vänner. Man kanske inte längre kan ha ett eget boende utan får bo i ett gruppboende. Ska man ha möjlighet att utbilda sig, att klara ett jobb med assistans?
Det här handlar ju om en av våra viktigaste reformer, som antogs i politisk enighet. Det handlar om människors möjlighet att leva som de vill, men också om att ha samma möjlighet att delta i samhället, att vara medborgare. Det är en demokratisk fråga och en mänsklig rättighet. Det som har diskuterats väldigt mycket är de grundläggande behoven, de 20 timmar man ska upp till för att få den statliga assistansen från Försäkringskassan.
Det är hjälp med personlig hygien, hjälp med måltider, hjälp med att klä på sig och hjälp med att kommunicera. Man måste känna den man hjälper väldigt bra, och det ska vara stor kontinuitet på grund av just den funktionsnedsättning den personen har. Det är ju så att Försäkringskassan började skärpa sin bedömning 2007. Det kom sedan också en regeringsrättsdom 2009.
Det var högsta beslutande instans som skärpte till det ännu mer. Det här ska försäkringskassorna följa. Det är den berömda domen om att man ska ha integritetsnära grundläggande behov. Kan man föra maten till munnen räknas inte matsituationen in till exempel. Vi blev i socialutskottet uppmärksammade på det här 2009. Det är alltså ganska många år sedan, och vi har blivit uppvaktade i flera omgångar.
Jag tror att statsrådet också har blivit det. Det utgår jag ifrån. När man nu tittar på Inspektionen för socialförsäkringens delrapport Utfall av beslut om statlig assistansersättning säger de just detta. Det skedde en förändring, ett trendbrott 2007-2008.
Sedan dess har de som nybeviljas assistans minskat med drygt en fjärdedel samtidigt som antalet avslag har ökat med nästan 50 procent. Det blir inte så många i antal, men för de personer som drabbas - när vi nu hör om alla miljontals timmar - är detta oerhört viktigt. Det svar vi har fått i socialutskottet på frågan om vad som görs nu är att man väntar och ser. Det är samma svar som jag fick för två år sedan.
Då skulle man invänta rapporter som skulle komma före och efter sommaren 2011. Nu ska vi vänta ännu längre till oktober 2014, efter valet. Behövs det verkligen inga åtgärder innan dess, Maria Larsson? Kan inte statsrådet se i ISF:s siffror att människor förlorar sin assistans?