Carl Bildt (M):
Jag hör väl, förhoppningsvis, till de väldigt få i den här kammaren som har personlig erfarenhet av massgravar och vad man gör när man hittar dem. Man spärrar av området. Man skickar in polis. Man ser till att ingen kommer i närheten av gravarna. Man tar ofta in schaktmaskiner också för att ytterligare försöka röja upp i området på ett eller annat sätt.
Om detta är en förgriplig hantering vad gäller fynd av massgravar tillhör alltså jag också de skyldiga i andra sammanhang. Det innebär inte att jag inte säger att här kan ha skett saker som är felaktiga utifrån andra utgångspunkter. Jag vill bara säga att just de indikationer på hantering av massgrav som Hans Linde nämner är jag dessvärre relativt förtrogen med. I sådana här situationer tror jag inte att det handlar om den enstaka massgraven.
Den enstaka massgraven ger rätt sällan de svar man vill ha. Det är bara när man sätter in det i det större sammanhanget, och tittar på de processer som har lett till övergreppen, vilka det än är, som man kan börja få svaren, som man kan börja få en försoningsprocess och som man kan börja komma till rätta med detta för att sedan gå vidare in i en framtid som på ett eller annat sätt måste vara gemensam. Jag delar Hans Lindes lätta skepsis mot alltför statliga historikerkommissioner.
Jag tror att det är mycket bättre att vi bereder utrymme för den fria forskningen på annat sätt - öppnar arkiven - men i och med att de politiska låsningarna mellan Turkiet och Armenien varit så starka som de varit finns det anledning att stödja, finansiellt eller på annat sätt, de initiativ som nu tagits så att man kommer över en del av blockeringen. Sedan ska jag försöka påverka så att frågan rör sig framåt och det blir mycket frihet och oberoende i diskussionen.
Hans Linde har alldeles rätt i att inte ens det ger svar på alla frågorna eftersom den armeniska tragedin, eller vad vi nu väljer att beteckna den som, bara är en del i den vidare tragedi som på ett eller annat sätt drabbade så gott som alla folk i ett mycket vitt område i den delen av Europa.
Där måste vi se hur vi kan bidra. Låt mig återkomma till EU-processen. Jag tror att den är alldeles avgörande, och det är en betydande fördel att vi i denna riksdag har ett starkt stöd för den. Jag tror att vi har ett starkt stöd för den just för att vi ser den europeiska unionen som en garant för en process som etablerar rättsordning, frihet och demokrati.
Därmed är den också en försoningsprocess som innebär att man kan komma över många av de tragedier som tyvärr präglat stora delar av Europa - dock icke, om vi bortser från danskarna på 1400- och 1500-talet, denna del av världen i speciellt stor utsträckning, tack och lov.
Det är emellertid inte en kravlös process, och de stora framstegen under senare år i Turkiet är till stor del en funktion av den vidare europeiska moderniseringsprocessen. Den har lett till en helt annan diskussion om dessa frågor i Turkiet och kommer att fortsätta att leda till det.
Förutsättningen är dock att processen på olika sätt fortsätter inom den ramen, och jag är alldeles övertygad om att vi då också kommer att få ökad klarhet i de frågor som Hans Linde tar upp. Jag håller helt och hållet, i varje del, med om vikten av att så sker.