KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulf Nilsson (FP):
Nu är kanske inte det viktigaste i sammanhanget vad LO säger, men det utbildningsministern säger om att ni är överens stämmer inte. LO säger att svenskkurserna är onödigt svåra, och så vidare. Nu återkommer vi till något som Folkpartiet och Socialdemokraterna har debatterat många gånger. Thomas Östros säger att man ska bädda in, färga in, kärnämnena och så vidare.
Sedan säger han felaktigt att Folkpartiet inte tycker att religion eller engelska behöver läsas om man ska gå en yrkesutbildning. Det är precis tvärtom. Folkpartiet tycker att man behöver läsa religion. Jag håller inte med LO på den punkten. Folkpartiet tycker att man ska läsa matematik oavsett vilken utbildning man går. Men vi tycker inte att man ska läsa samma matematik.
Det Socialdemokraterna säger om att färga in är hyckleri när det på papperet fortfarande är precis samma kursmål. Då blir det den verklighet vi har i dag, och det ansluter till betygsdebatten. En svensklärare sätter i verkligheten betyg efter helt olika kriterier beroende på i vilket program undervisningen sker.
Det handlar om omöjligheten att å ena sidan bedriva olika typer av undervisning, å andra sidan att det ska vara samma kursmål, det vill säga att läsa till högskolebehörighet. Jag vill höja ambitionen för yrkesutbildningarna. Jag vill behålla att man läser kärnämnen i yrkesutbildningarna - men med andra kurser.
Jag vill öka möjligheterna att läsa ämnen, ha praktik och lärlingsutbildning som stöder yrkesutbildningen och göra så att ungdomarna som kommer ut har en kvalificerad yrkesutbildning redan från gymnasieskolan. Det går inte när man ska ha den enhetliga modellen.
Det var visserligen bra att utbildningsminister Thomas Östros svängde när det gällde Gymnasiekommitténs förslag och lade det i papperskorgen, men nu behövs förbättringar av gymnasieskolan.
Ulf Nilsson (FP):
Två skilda skolformer underlättar utvecklingen och hjälper de utvecklingsstörda att bli bättre integrerade i samhället eftersom de får det stöd och den undervisning de behöver. De blir då bättre rustade att fungera. Vi vet alla att samarbete mellan särskolan och den övriga grundskolan kan vara alldeles utmärkt. I Lund, där jag bor, finns de i samma lokaler men är fortfarande separerade skolformer.
De kan ha gemensamma idrottsdagar och göra saker tillsammans så att de blir vana vid att träffa varandra. Men man mår naturligtvis mycket bättre om själva undervisningen och det vardagliga arbetet sker i en grupp av elever med liknande behov och med speciallärare. Det är naturligtvis en unik företeelse, men det är också unika barn. Det här är barn som kanske aldrig kommer att uppnå mer än en 3-4-årings intelligensnivå - för att ta de svårt utvecklingsstörda.
Christer Adelsbo jämför med utlandet. Det är mycket i skolan som jag kan tycka är bättre i många andra länder i Europa än i Sverige. Ett område där jag inte tycker att de flesta andra länder är något föredöme är hur man behandlar sina handikappade och funktionshindrade. Där har vi i Sverige hittills varit långt före. Jag tror inte att de flesta andra länder är något föredöme där.
Jag uppfattar då Christer Adelsbos svävande svar som att ni inom Socialdemokraterna överväger att inom en ganska snar framtid ta ställning till om man ska avveckla den här skolformen. I en liten kommun som kanske har tio utvecklingsstörda i olika åldrar ska en pojke som aldrig kan lära sig läsa och skriva sitta ensam i en klass med övriga elever. Hjälper det den pojken?
Jag tror inte det.
Ulf Nilsson (FP):
Vi väntar alla på högskolepropositionen, som ska lösa en massa viktiga frågor som inte finns med här. Det gäller inte minst nya internationella examina och så vidare. Efter vad man hör av dialogen mellan stödpartierna och den socialdemokratiska representanten är det helt uppenbart att samarbetet mellan er inte fungerar så bra när det gäller utbildnings- och högskolefrågor.
Det gör ju att osäkerheten blir ännu större om vad högskolepropositionen kommer att innehålla och vad den kommer att sluta med. Jag skulle vilja höra om Majléne Westerlund Pankes syn på demokrati. Hon sade att vi tycks vilja flytta beslutanderätten från en stark organisation till individen. Är det så hemskt, och är det så farligt? Det sägs av en representant för ett parti som har försvarat kollektivanslutning till politiska organisationer.
För mig är det naturligt att vi vill stärka individens inflytande både på den institution eller den arbetsplats där han eller hon arbetar och inom organisationen. Om man tycker att en organisation är stark om 5 % deltar i val så kan jag inte hålla med om det.
Jag kan inte heller se att det skulle vara odemokratiskt att ge större inflytande för studenter, lärare och personal över vilka som ska sitta i styrelsen för ett universitet eller en högskola. Vi hinner inte föra en alltför filosofisk diskussion, men vi använder termerna väldigt olika här.
Regeringen har under drygt tio år skärpt den politiska styrningen av högskolorna. Min enkla fråga är: Kommer det ännu fler förslag? Kommer de olika poster som regeringen utser att utsträckas till ännu fler områden inom högskolan de närmaste åren?
Ulf Nilsson (FP):
Folkpartiet har en annan åsikt när det gäller synen på forskning. Folkpartiet har en annan åsikt när det gäller forskningsbehov för framtiden. Jag vill verkligen diskutera hur man ska få medel till forskning och hur man ska ta hänsyn till pris- och löneomräkning där. Däremot har jag inte utgett mig för att vara expert för ett system som ska gälla alla områden i landet.
Faktum kvarstår att ni - det finns angivet i er budget - räknar med en prisomräkning på ca 1 %, på vissa områden drygt 1 % och på andra områden mindre, och kostnaderna har ökat med mellan 3 och 4 %.
Oavsett vilket system man använder för beräkning kan man inte förneka att det blir mindre reella resurser till forskningen, och det ser vi som ett problem. Sedan tycker jag inte - det lovade jag att återkomma till - att den konkurrensutsatta sektorn är någon jättebra utgångspunkt att jämföra med när det gäller fri grundforskning. Den är inte av den naturen.
Utan att vi har föreslagit en ändring i systemet föreslår vi därför kraftigt ökade satsningar på forskning, så att vi inte bara kompenserar utan verkligen höjer insatserna. Forskning är en långsiktig process, och resultatet av fri forskning kommer först efter många år. Vi ser stora framgångar - det kan jag verkligen hålla med om - och därför är det säkert roligt att vara utbildningsminister.
Vi har ju en massa fina framgångar när det gäller stamcellsforskning, medicin, IT, och så vidare. Det är ofta resultat av satsningar som är gjorda för ett antal år sedan. Nu kan vi se en lite oroväckande tendens, att svenska forskare citeras mindre och så vidare. Därför är det väldigt viktigt att vi nu tillsammans för en diskussion om hur forskningen ska stärkas i framtiden. Då tycker jag inte att vi ska lägga ut dimridåer utan tala om ökningar som en verklighet.
Ulf Nilsson (FP):
Det senaste som Sören Wibe sade kan jag instämma i. Jag önskar också Sverige lycka till! Jag är heller ingen pessimist och svartmålare, utan det torde ha framgått av både detta och andra anföranden som jag har hållit att jag är rätt imponerad av svensk forskning. Det är ett känt och farligt misstag att slå sig till ro och vara nöjd. Forskning är långsiktig, och väldigt mycket av de framsteg vi ser i dag är resultat av de stora satsningar som gjordes för åtta-tio år sedan.
Det var bland annat då som den borgerliga regeringen såg till att forskningsstiftelsen kom, som betyder väldigt mycket för nya medel till forskning. Men faktum är ändå att en väldigt stor utbyggnad har skett till priset av att de goda - det ska erkännas - resurser som vi tillsätter har urholkats.
Sulf, regeringens egen utredare för några år sedan, Ingemar Lind, med flera räknar med en urholkning av undervisningsresurserna med 18-25 %, lite beroende på hur man räknar. Den kostnadsökning som vi hittills har sett till universitet och forskning är ungefär 1 % medan kostnaderna och lönerna har stigit ungefär 3 %. Fru talman!
Vi ska inte svartmåla, men det vore livsfarligt att i en situation när Kina och Asien storsatsar på elitforskning och med USA utan konkurrens som världsetta slå sig till ro med det vi har. Vi ser oroande tecken. Vi ser också oroande tecken när det gäller undervisningen. Det är ett faktum, Sören Wibe, att alltfler studenter får ägna sig åt självstudier.
De som för tio år sedan hade tio föreläsningar eller seminarier i veckan har nu bara två tre och får ägna sig åt självstudier. Vi måste diskutera det här allvarligt och inte bara slå oss för bröstet.
Ulf Nilsson (FP):
Jag var inte med i vare sig riksdagen eller regeringen när vi hade en borgerlig regering, men den regeringen lyckades inleda en finansiering av de fortlöpande underskotten i statsfinanserna som sedan Socialdemokraterna fortsatte, och sedan lyckades man dessutom av löntagarfondspengar - detta misslyckade experiment - inrätta forskningsstiftelser som har haft en väldigt stor betydelse för satsningar på forskning. Men jag har några enkla frågor när vi pratar om det här, Sören Wibe.
Vill Sören Wibe verkligen förneka att prislappen per student är mindre nu än vad den var för åtta år sedan? Alla uppgifter säger att den är ungefär 20 % mindre, och det har drabbat särskilt naturligtvis humaniora och samhällsvetenskap, som redan har väldigt lite undervisning, men även andra områden. Det är alltså den första frågan: Vill Sören Wibe förneka att prislappen har urholkats? Det har jag faktiskt inte hört någon sakligt förneka.
Den andra frågan är: Tycker inte Sören Wibe, som själv är forskare, innerst inne att det skulle bli en mycket mera kreativ och skapande miljö om vi fick mer basanslag direkt till universiteten så att fler forskare fick en fast anställning och de forskningsmiljöer som finns kunde stärkas?
Ulf Nilsson (FP):
Utbildningsministern angriper oss för att vi vill sätta kvalitet före kvantitet. Förra året drog regeringen ned på antalet platser med några tusen. I år behövs plötsligt 17 000 platser, trots att vi kan konstatera att det är 8 % färre sökande nästa år.
Utbildningsministern säger som exempel på att vi skulle vara oeniga att det finns enskilda borgerliga ledamöter som motionerar om enskilda lärosäten. Som ministern väl vet är det ganska vanligt i riksdagen att man tar upp sina hjärtefrågor. Det finns också flera socialdemokratiska motioner om enskilda universitet och högskolor utan att partikamraterna bifaller dem i utskottet. Det är alltså inte något särskilt bra exempel på oenighet.
Vi har ingen som helst aning om vilken budget för utbildning vänsterkartellen kommer att lägga nästa år, om det över huvud taget blir något budgetsamarbete mellan stödpartierna och Socialdemokraterna. Utbildningsministern måste väl mötas av samma budskap som jag.
Det är budskapet från doktorandkåren att ungefär hälften av doktoranderna lever på utbildningsbidrag eller stipendium utan rätt till föräldrapeng, utan rätt till normal sjukpeng och med en oerhörd otrygghet vid sjukdom. Det är ett budskap från studenter och lärare att undervisningstimmarna har minskat och ett budskap från forskarna att det är oerhörd brist på tjänster efter det att man har doktorerat.
Det är en oerhörd brist på postdoktjänster. Man kan väl inte bara avfärda det med stolta deklarationer om att allting går framåt. Jag vill ställa en väldigt enkel fråga till utbildningsministern: Hur tänker utbildningsministern förbättra anställningsförhållandena för forskarna, öka antalet undervisningstimmar och förbättra undervisningen för studenterna?
Ulf Nilsson (FP):
Det står också svart på vitt i Folkpartiets budget att vi drar ned på 1,5 miljarder för minskat antal platser. Vi anslår 1 miljard om året mer än regeringen till kvalitetshöjningar i undervisningen. Vi anslår 1 miljard om året mer än regeringen till kompetensutveckling av lärare, utbildning av speciallärare och utbildning av obehöriga lärare och så vidare. Vi gör andra besparingar på sådant som vi inte diskuterat nu.
Vi ser på annat sätt på vuxenutbildningen, där vi vill prioritera annorlunda. Det är sådant vi kan komma tillbaka till sedan. När det gäller universitet och högskolor är det solklart att det blir en resursförstärkning med Folkpartiets politik. Det handlar också om var vi lägger pengarna. Regeringen envisas fortfarande med att det mesta av anslagen ska sökas utifrån.
Det som skapar trygghet, det som gör att man vågar anställa lärare, det som gör att en professor eller docent vet att han har sin lön det närmaste året och inte behöver söka från en stiftelse eller ett företag tillgodoser ni inte. Vi har lagt upp ett års längre budget. Om vi räknar på samma tidsperiod lägger vi närmare 1 miljard till forskning, eller 900 miljoner.
Regeringen lägger 550 miljoner. Skillnaden är att vi lägger hela 900 miljoner på fakultetsanslagen. Det innebär att vi redan de första åren, där vi har gemensam budget, lägger nästan dubbelt så mycket på fasta resurser, och ännu mer nästa år. Ni kan inte bara trolla bort det. Det är inte något som man hittar på eller säger bara för att gnälla.
Det är ett jätteproblem att hälften av dem som doktorerar lever med otrygga anställningsvillkor. Det beror på att man inte har fasta anslag så att man kan satsa på tjänster. Vi ska ha anslag direkt till universiteten och satsa på kvaliteten.
Ulf Nilsson (FP):
Begreppet "sorterande utbildningssystem" används här. Det är ju det som jag brukar beklaga, att Socialdemokraterna har ett sorterande utbildningssystem. Ni glömmer hela tiden dem som faktiskt inte pluggar för att gå på högskolan utan som är väldigt intresserade av att komma ut i arbetslivet och få en yrkesinriktad utbildning. Det handlar om lärlingsutbildning och yrkesutbildning på gymnasiet, men det handlar också om tiden efter gymnasiet.
Det är sant att vi minskar det statliga bidraget till vuxenutbildningen, som i dag är på 1,7 miljarder, med ca 1⁄2 miljard. Men det är också sant att vi från Folkpartiets sida lägger 1⁄2 miljard på kvalificerad yrkesutbildning.
Vi tycker inte att det generellt sett är den självklara vägen för människor som är osäkra på arbetsmarknaden att läsa olika ämnen i vuxenutbildningen, ibland kanske oplanerat. Det kan vara bra för väldigt många och är bra för väldigt många, men det är inte den självklara vägen, utan för många är antingen en kvalificerad yrkesutbildning eller en arbetsmarknadsutbildning det riktiga.
Ni får alltså inte glömma bort att alla inte läser för att börja på högskolan. Sedan blir det då lite hastiga och lite oplanerade åtgärder. Det här rekryteringsbidraget, till exempel, har ju kritiserats väldigt allvarligt av Riksrevisionen - jag har boken på mitt bord här.
Man konstaterar att det är risk för felaktiga utbetalningar, att det är mycket stora otydligheter i direktiv och riktlinjer och att det saknas kunskap, fast det har pågått i flera år, om det här rekryteringsbidraget verkligen har haft en rekryterande effekt. Sedan kan man också diskutera vem som ska bestämma vilka människor det gäller. Varför ska vissa vuxna människor inte behöva använda studiemedelssystemet? Vem avgör det?
Tydligen har man inte hittat något bra system för det. Jag tycker fortfarande att det finns all anledning att beteckna det som ett orättvist bidrag. Sammanfattningsvis undrar jag alltså: Vad gör ni åt dem som är yrkesinriktade?
Ulf Nilsson (FP):
Det är ju en helhet, Folkpartiets förslag och alliansens förslag, som pekar åt samma håll, även om det finns skillnader av förklarliga skäl. Vi vill också satsa på en alternativ lärlingsutbildning i gymnasieskolan utanför de 17 programmen. Vi tycker att det ska vara möjligt att få en bra gymnasieutbildning utan att läsa för att få högskolebehörighet. Vi avsätter nu 70 miljoner i extra bidrag till kommuner som vill starta en försöksverksamhet med en alternativ lärlingsutbildning.
När det gäller kvalificerad yrkesutbildning finns det redan i dag massor av ansökningar från företag och från kommuner som är intresserade av att starta kvalificerad yrkesutbildning men som inte kan få starta och som lever i mycket stor ovisshet fram till några månader innan kurserna startar, beroende på att det är så pass snålt tilltaget med medel. Så nog finns det ett behov av kvalificerad yrkesutbildning. Vi hinner inte ta upp allt.
Jag skulle väldigt gärna tala om förskolan också, för den engagerar mig mycket, men det är lite fel att dra upp den under den sista minuten. Men jag skulle vilja ställa en konkret fråga till statsrådet Hallengren när det nu har blivit så skarp kritik av hur rekryteringsbidraget används. Det sägs tydligt att det är otydligheter i direktiv och riktlinjer. Det sägs tydligt att vi inte i utvärderingarna har fått reda på om det är de som annars inte skulle ha studerat som får pengarna, om det har rekryterande effekter.
Då blir min direkta fråga: Vad tänker Lena Hallengren och regeringen göra, om ni nu vill fortsätta med rekryteringsbidraget, för att få ett grepp om hur det används och för att kunna förbättra användningen av det?
Ulf Nilsson (FP):
Det framgick av Mikael Dambergs anförande att han tydligen tycker att dagens ordning för fristående skolor och fristående förskolor är den bästa ordning man kan tänka sig. Jag vill ställa några frågor. Den första handlar om de ekonomiska villkoren. Tycker Mikael Damberg att det är ett enkelt och överskådligt system i dag där det är lätt att förstå vad kommunen egentligen ska betala till en godkänd fristående skola?
Tycker Mikael Damberg att man får en kompensation för mervärdesskatten, som regeringen har skrivit att man förutsätter att kommunerna ska få? Tycker Mikael Damberg att kommunerna redovisar sina kostnader för lokaler och hur de hanterar budgetöverskott i sina skolor, som sedan skrivs av och så vidare, så att det räknas in i systemet för hur man ska betala bidrag?
Den enkla frågan är: Varför tycker inte Mikael Damberg att vi ska få ett system där kommunerna blir tvungna att redovisa sina kostnader och hur de räknar ut de bidrag som betalas till friskolor?
Den andra frågan är: Tycker Mikael Damberg att det är bra att dagens lagstiftning för godkännande av friskolor framför allt vilar på ett politiskt kommunalt godtycke? Avgörande för om en friskola kan startas eller inte kan vara ett litet vågmästarparti, kanske med mycket extrem inriktning åt ena eller andra hållet.
Varför säger Mikael Damberg nej till tydligare regler som kopplar godkännandet av fristående skolor till läroplan, kvalitetskrav, öppenhet för alla barn och så vidare?
Ulf Nilsson (FP):
Det är bra att det pågår ett arbete för att se över reglerna. Vi hoppas att det leder till ett resultat. Men det är själva grundprincipen att en kommun ska kunna överklaga nivån på ett beslut som vi vill uppdra till regeringen att se över. Vi detaljbinder inte regeringen när det gäller hur förslaget ska se ut, men vi ger klara anvisningar i vilken riktning det ska gå. Det är naturligtvis bra att det pågår ett arbete. Det gör ju att det blir lättare att efterkomma riksdagens beslut om det blir som vi föreslår.
Den enkla principiella grundfrågan är ändå: Tycker Mikael Damberg att det är fel att fristående skolor ska kunna överklaga nivån på ett beslut? Är inte det rimligt? Det är väl en rimlig princip i de flesta andra sammanhang? Har man inte rätt att överklaga har den som bestämmer nivån inte någon särskilt stor press på sig att göra det seriöst.
En hel del gör det naturligtvis seriöst ändå, men överklagandet är ett centralt begrepp. När det sedan gäller godkännandet av det som Mikael Damberg slarvigt kallar religiösa skolor och andra skolor finns det inga som helst riktlinjer i dag ute i kommunerna. Det handlar om godtycke hos den politiska majoriteten. Det kan vara seriösa politiker. Det kan vara politiker som hatar friskolor.
Det kan vara politiker som älskar de mest extrema konfessionella friskolorna. Det finns inga inriktningar alls i dag. Det här är ett steg i en riktning där vi får tydligare kopplingar till läroplan, kvalitetskrav och så vidare. Om Mikael Damberg vill ha enhetliga regler när det gäller godkännande av olika friskolor förstår jag inte varför han inte vill gå i vår riktning. I dag finns det ju inga sådana. I dag är det rena politiska beslut.
Ulf Nilsson (FP):
Jag håller med Britt-Marie Danestig om att det är viktigt att läraren ser eleverna och visar värme. Men läraren behöver också redskap i sin kunskapsbank som han eller hon har med sig för att kunna hjälpa eleven rätt. Jag koncentrerar mig på det här med att ämneskunskaperna och kunskaperna inte urvattnas. Det är några enkla frågor.
Problemet är att lågstadielärarna, eller motsvarande lärare för mindre barn, har möjligheter att fördjupa sig i och läsa ämnen som de väljer i utbildningen men också har möjligheter att i princip helt välja bort det de behöver kunna för att hjälpa små barn med läs- och skrivutveckling. Tycker Britt-Marie Danestig att det är rätt?
Däremot kan högstadielärare bli behöriga att undervisa i fyra fem ämnen med ganska få poäng i varje ämne, alltså mindre specialisering. Jag minns att flera universitet räknade ut hur mycket ämneskunskaperna kunde minska för ämneslärare, och då kom man upp till 60 poäng. Min enkla fråga är: Kan Britt-Marie Danestig förneka att ämneslärarna har blivit bredare och har mindre specialiserade kunskaper?
Lärarna för de mindre barnen har också blivit bredare i sin kunskapsbas, men mycket mindre kunskaper behöver de ha inom det område som de ska vara specialister på. Det är det som är problemet med utbildningen. Siffran talar sitt tydliga språk: Ungefär 35 % av de blivande lågstadielärarna, om jag använder det ordet, hade inte tillräckliga kunskaper i barns läs- och skrivutveckling.
Det kan man väl inte kalla en kvalitetshöjning av lärarutbildningen?
Ulf Nilsson (FP):
Jag vet att stadieindelningen är avskaffad av er. Det är bara det att det är så krångligt att hela tiden säga lärare för de yngre barnen, tidigare lärare och senare lärare. Alla människor vet vad man menar när man talar om lågstadielärare. Jag är väl medveten om att den är avskaffad. Däremot tycker Folkpartiet att vi borde införa någonting som motsvarar ett lågstadium, med tydliga mål som ska utvärderas redan i årskurs 3.
Jag tror att problemet i dag är att så många går igenom hela grundskolan utan att just bli upptäckta. Huvudfrågan i vår diskussion just nu i den här replikomgången är om det har blivit lägre krav på kunskaper hos lärarna eller högre.
Om man då ser på vad en högstadielärare behöver kunna för att undervisa är det sant att han eller hon kan sprida sig över fyra fem ämnen, men kraven i respektive ämne är betydligt lägre än tidigare. Tidigare krävdes det oftast 40-60 högskolepoäng i ett ämne för att vara ämnesbehörig. I dag kan man undervisa efter att kanske ha läst bara 20 poäng i ett ämne.
Det är en fara. Det är mycket viktigt att känna värme från en lärare. Men jag minns också mina lärare, och jag minns de lärare som hade en botten av fantastiska ämneskunskaper. De var inte bundna av läroboken. De stod inte och läste innantill. De vågade ifrågasätta och hade olika förklaringsmodeller på till exempel historiska skeenden om de var historielärare. Ämneskunskaperna är alltså väldigt viktiga.
Framför allt högstadielärarna - nu säger jag det fast jag vet att det inte längre finns högstadium - alltså lärarna för de äldre barnen i grundskolan har betydligt mindre antal poäng i respektive ämne som de undervisar i. Vi kanske kan återkomma till detta i senare repliker med andra deltagare, men uppenbarligen har man inte rättat till bristen på bra utbildning i läs- och skrivutveckling för barn i de lägre årskurserna.
Där erkänner Britt-Marie Danestig att det var en brist, men jag menar att man inte har gjort tillräckligt för att rätta till den bristen.