KBLab/rixvox huggingface dataset:
Markus Wiechel (SD):
Samarbeten är bara positivt. Jag och Sverigedemokraterna är positiva till alla former av internationella samarbeten. Det vi motsätter oss, till exempel när det gäller EU, är överstatlighet som inskränker ländernas nationella självbestämmande och medborgarnas möjlighet att påverka sina liv genom beslutsfattarna.
Det finns flera organisationer runt om i världen som både jag personligen och partiet ser positivt på. FN är en mycket viktig aktör i internationellt samarbete, framför allt när det gäller utsatta människor. Det är ett av skälen till att vi vill öka anslagen kraftigt till organisationer som Unicef och UNHCR. Vi ser också viktiga aktörer i exempelvis Syrien och Irak.
Det är organisationer som jobbar i konfliktområdena, till exempel den syrianska kyrkan och olika syrianska församlingar som stöttar utsatta - inte bara kristna utan alla människor som behöver hjälp. Det här är organisationer som kan bidra med stöd i de mest komplicerade områdena, och självklart ser vi det som positivt att samarbeta med dem.
Markus Wiechel (SD):
Vi kan börja med att titta på frågan om bistånd på EU-nivå. Vi anser, precis som när det gäller andra EU-relaterade frågor, att vi kan sköta det bäst här i Sverige. Vi behöver inte EU för att kunna hantera vår biståndspolitik eller fördela de pengar som vi önskar ska gå till biståndet. Det kan vi sköta bättre själva.
Sedan ska vi vara generösa, och vi kan givetvis ha olika samarbeten med andra länder, kanske för att effektivisera biståndet eller liknande, men vi sköter det bäst i vårt eget land, precis som andra länder gör. Vi kan använda oss av FN som är ett betydligt bättre internationellt organ för att slussa vidare pengar.
Precis som jag var inne på i mitt huvudanförande är vårt huvudsakliga fokus de mest utsatta. Det handlar framför allt om humanitärt stöd och om satsningar på vatten, sanitet, hygien, hälsa och den sortens stöd. Det som är mindre lyckat i många sammanhang är direkta stöd till olika stater där man inte har rätt kontroll på vad pengarna går till.
Markus Wiechel (SD):
Än en gång tycker jag att retoriken här är lite missvisande. Sverigedemokraterna lägger betydligt mer än regeringen på internationellt bistånd. Vi lägger 9 miljarder mer än regeringen på humanitärt stöd till olika organisationer. Det här är lite märkligt. Regeringen använder sig av flyktingkostnader i Sverige för att höja sitt bistånd.
Vi lägger 0,84 procent av bni på bistånd, vilket är en bra bit över FN:s rekommenderade nivå på 0,75 procent. När det gäller internationellt stöd önskar vi bidra till en positiv utveckling, inte bara genom bistånd utan också genom att främja internationell handel, inte minst med fattiga regioner, och genom att tillåta människor och länder att kunna styra sig själva.
Vi vill inte att organisationer som EU, som jag var inne på tidigare, ska bestämma över andra.
Markus Wiechel (SD):
Det här med kvantitet kan förvisso tolkas på flera olika sätt, så på så sätt förstår jag frågeställningen. Regeringen använder sig till stor del av kvantitet när man hela tiden pekar på hur mycket man lägger inom biståndsramen. Då bortser man från att uppemot 30 procent av biståndsbudgeten försvinner till inhemska invandringsrelaterade kostnader.
Det här är ingen kvalitet, utan det handlar bara om kvantitet. Vi fokuserar på kvalitet och satsar på de människor som behöver hjälp runt om i världen och inte har rent vatten eller mat för dagen. Det är det vi menar med kvalitet framför kvantitet.
Om man åker runt i Turkiet, Jordanien, Libanon och så vidare och pratar med dem som är på plats kan man ta reda på om de generellt önskar kvalitet eller kvantitet. Jag tror nog att de flesta önskar att man kan hjälpa så många som möjligt till det bästa priset som möjligt.
Markus Wiechel (SD):
Det är sällan som jag håller med Miljöpartiet i olika frågor, men när det kommer till humanitärt stöd noterar jag att man ofta har haft en positiv inriktning. Inte minst under den förra mandatperioden kritiserade Miljöpartiet den dåvarande regeringens avräkningar i biståndsbudgeten.
År 2014 tog alliansregeringen ungefär 4 miljarder kronor från biståndet för att lägga på det svenska asylmottagandet. År 2015 tog den rödgröna regeringen, som Miljöpartiet som bekant ingår i, 8,4 miljarder kronor från biståndet, vilket innebär mer än en fördubbling. Man gick från avräkningar på 10 procent upp till avräkningar på 20 procent.
För 2016 har man beräknat att ungefär 16 miljarder går till avräkningar, det vill säga nästan 30 procent av biståndsbudgeten. Det jag undrar är hur Pernilla Stålhammar kan försvara den här politiken. Varför är det helt plötsligt okej att gå från att kritisera att man tar 10 procent till att helt plötsligt försvara att man tar 30 procent från biståndsbudgeten?
Markus Wiechel (SD):
Att ställa grupper mot varandra låter fruktansvärt tråkigt. Det vill inte jag heller göra. Men faktum är att när man har begränsat med resurser för att satsa på olika saker måste man ibland prioritera, vilket är en helt annan sak.
I det här fallet prioriterar vi de nödställda och de mest utsatta runt om i världen som i många fall inte har någonting framför människor som har tagit sig till trygghet och sedan sökt sig vidare till Sverige för att få ett bättre liv.
Visst hade vi en exceptionell situation förra året, men det kan inte förklara att man samtidigt prioriterar människor som redan har tagit sig till trygghet framför människor som inte har någonting, människor som i dag i flyktinglägren svälter eller inte har grundläggande förnödenheter, medicin, rent vatten eller andra saker. Det är det här som jag tycker är lite märkligt.
Jag kan tycka att Miljöpartiet i detta fall har gett vika ganska ordentligt i den socialdemokratiskt ledda regeringen. Om det inte är så får Pernilla Stålhammar gärna förklara hur de ändå kan göra dessa prioriteringar. Som jag tidigare nämnde är det svenska flyktingstödet väldigt ineffektivt.
Med mer än ett dubbelt så stort belopp som vad FN använder globalt hjälper man en ytterst liten bråkdel av de människor som behöver hjälp. Det handlar dessutom till stor del om människor som redan befinner sig i säkerhet.
Markus Wiechel (SD):
Jag blev positivt överraskad av att biståndsministern lyfte fram Somalia i sitt anförande. Det är naturligtvis glädjande för alla att utvecklingen där går framåt och att de snart kommer att ha val där. Det finns ju en del av Somalia, Somaliland, som faktiskt fungerar och har varit demokratiskt i ganska många år nu.
De har en egen regering, egna politiska partier som respekterar demokratiska val, en egen poliskår och egen militär, egna myndigheter och institutioner, och det är förhållandevis fredligt. Min fråga till biståndsministern är: Varför jobbar inte svenska regeringen mer med Somaliland?
Man skulle kunna erkänna Somaliland som självständig stat, upprätta handelskontor där, vilket inte finns i dag, eller, för den delen, jobba med det som redan finns.
Markus Wiechel (SD):
Nästa år lägger vi mer än regeringen på bistånd, om man bortser från avräkningarna. Som jag var inne på tidigare finns det redan fungerande institutioner i Somaliland. Detta område har en helt annan historia än övriga Somalia. Somalia är helt enkelt en konstlad stat med Somaliland å ena sidan och andra områden å andra sidan.
Det ena har varit ett brittiskt protektorat och det andra ett italienskt. Varför ska det vara så svårt för regeringen att rikta sig mer mot Somaliland och inte bara mot de kontakter man har i Mogadishu?
Det finns inget handelskontor i Somaliland, och vi har inga formella diplomatiska förbindelser med Somaliland trots att det finns både demokrati och fungerande institutioner. Somalia är viktigt också för angränsande länder. Människor flyr dit från konflikten i Jemen.
Om vi ska möjliggöra för denna region att bli mer stabil ska man kanske satsa där stabilitet redan finns.
Markus Wiechel (SD):
Är det egentligen så konstigt att Afrikanska unionen, som mestadels består av diktaturer, inte har erkänt Somaliland och den utveckling de har lyckats uppnå? Är det verkligen så konstigt att andra länder som inte alls har lyckats med samma sak inte vill erkänna den här framgången? Sedan kan jag fråga mig: Vad är det som gör att den svenska regeringen tror att folket i Somaliland inte själva kan avgöra om det är bättre att de är självständiga eller inte?
Ska vi fortsätta med den politik som rådde förr, där andra länder skulle bestämma över deras gränsdragningar? Det här är ett klanbaserat samhälle. Det är ett samhälle som består av många olika grupper, och nu har somaliländarna en önskan om att själva få rita kartan över sitt land. Jag ser faktiskt inte hur det här kan försvåra för utvecklingen av fred i den här regionen.
Det är dessutom värt att nämna att unionen mellan Somalia och Somaliland 1960 faktiskt aldrig undertecknades av parlamenten i de två länderna, vilket var en förutsättning för avtalets giltighet. De facto har alltså somaliländarna berövats sitt eget land.
Markus Wiechel (SD):
Ja, Somaliland ska avgöra sin framtid, och det är lite det som de försöker göra nu. De har länge fungerat som land och har de facto självständighet. De har lyckats med det här genom dialog och försoning, precis som utrikesministern vill att de ska. Trots det får de inget stöd. Jag ser inte vad mer de kan göra, för de har hittills spelat rätt, så att säga.
Det finns inget våld, inga separatistiska slitningar och ingenting som på något sätt går emot det som utrikesministern egentligen säger. Jag förstår faktiskt fortfarande inte riktigt varför vi inte bara kan ge dem rätten till sitt eget land som de de facto redan styr över.
Markus Wiechel (SD):
Jag börjar med att säga att jag gläds åt ministerns uttalade oro över situationen i Turkiet och att hon tycks ha ett genuint engagemang i detta. Däremot är jag inte ett dugg nöjd med svaret på interpellationen, som jag tycker är något intetsägande för att komma från en minister som delar min oro för situationen i Turkiet och för Turkiets återkommande övertramp.
Turkiet är, som vi alla vet, ett speciellt land som länge har utmärkt sig i Mellanöstern, inte minst för att vara förhållandevis sekulärt trots landets geografiska position, historia, religion och så vidare. Det är likaså ett land vars relationer har varit viktiga just för att det har haft en bättre relation till västvärlden. Turkiet har i många avseenden varit ett föredöme i sin del av världen.
På senare år har det dock skett vissa förändringar som gör att förhållningssättet till och synen på Turkiet, inte minst landets regering, bör förändras. Till att börja med styrs landet i dag av en hänsynslös auktoritär ledare som gång på gång har visat sitt stöd för gamla imperialistiska tankesätt. Detta tror jag att vi båda är oroade över. Vi har sett detta i och med toleransen för extremt radikala grupper, inte minst i grannländerna.
Vi ser IS, vi ser al-Nusra och andra grupper, inte minst i Syrien, som Turkiet har gett stöd. Vi har sett hur IS-olja har köpts i Turkiet och hur krigare mer eller mindre fritt under en längre period har kunnat färdas mellan länderna. Kort och gott ser vi en islamistisk diktatur som är en betydande del av Europarådet.
Turkiet är ett land som var med från starten av Europarådet, och jag tycker att det här är oroväckande. Jag anser som sagt tyvärr att man inte gör så mycket från svensk sida. Man har uttalat att man samtalar med turkiska företrädare om situationen i landet, och det tycker jag är positivt. Men samtidigt märks det inte särskilt mycket på den internationella arenan.
För inte alls så länge sedan var jag själv och andra i New York på en resa till FN. Min syn bekräftades; man lyfter inte alls upp diskussionen om vad som händer i Turkiet i FN-sammanhang. Man fokuserar i stället på andra saker. Samma sak har jag själv märkt som en del av den svenska delegationen till Europarådet.
Turkietfrågan är någonting som man lite grann sopar under mattan, till och med efter statskuppen och Turkiets övergrepp. Då blev det tydligt att man nästan i vissa avseenden försvarade landets agerande. Detta är såklart problematiskt.
Att Sverige inte gör så jättemycket framgår ganska tydligt också i ministerns svar när hon lite svepande om internationell humanitär rätt och mänskliga rättigheter säger: "Inom ramen för dessa diskussioner kan Turkiets agerande fortsatt komma att hanteras." Herr talman! Det finns mycket jag skulle vilja ta upp i den här debatten, och jag vet att jag inte kommer att hinna med allting.
Men som ministern säkert vet har jag varit drivande i de här frågorna både här i riksdagen där jag har lämnat in totalt sju olika skriftliga frågor till ministern - den första i början av 2015 - och i Europarådet och andra forum. Jag ser fram emot en vidare diskussion med ministern och kanske lite tydligare svar om vad regeringen faktiskt gör.
Markus Wiechel (SD):
Det finns faktiskt flera saker som regeringen gör som är positiva i det är avseendet. Ministern nämnde några av dem. Det som jag saknar är att man lyfter upp det här till ytan och faktiskt tar upp frågan internationellt i större utsträckning. Efter den senaste resan till FN i New York var det ganska tydligt för mig att frågan om Turkiets övertramp mot de mänskliga rättigheterna nästan inte finns.
Den diskussionen existerar nästan inte där. Visst, det finns många andra länder där det är en värre situation och det finns många andra länder där det kanske är en liknande situation, men Turkiet är trots allt ett land som är engagerat i Europarådet och, precis som Sverige, har varit med från det år det bildades.
Det är också ett land som har ganska nära relationer till hela Europa och till och med har aspirerat på att bli en del av Europeiska unionen. Det är alltså lite annorlunda förutsättningar. Man kan också ta ett jämförande exempel. Det handlar om Turkiets övertramp av internationell rätt, vilket jag lyfte fram i interpellationen, då Turkiet har gått in i Cypern tidigare och i Irak och Syrien på senare tid.
När det gäller Irak är det extra allvarligt med tanke på att det där finns en demokratiskt vald regering som har motsatt sig de turkiska trupper som har gått in där. I interpellationssvaret nämnde ministern att man i vissa avseenden har rätt att gå in i ett främmande land om man ska försvara sig själv. I det här fallet finns det ingenting som de behöver försvara sig mot.
De har gått in med hänvisning till att de attackerar terrorister i PKK, men det stämmer inte; de har imperialistiska motiv. Det har framgått i diverse uttalanden av Turkiets president. Bland annat har han tidigare hänvisat till såväl Aleppo i Syrien som Mosul i Irak som turkiska städer som bör bebos av sunniter.
Det är en tydligt imperialistisk syn att det här är städer som tillhör Turkiet. Vi har sett samma sak i Syrien, där Turkiet har gått in och attackerat den främsta sekulära kraften mot Islamiska statens härjningar. De har gått in och attackerat en annan Natoallierad. De har gått in och förstört stabiliteten i norra Syrien.
När det gäller Ryssland, som också har brutit mot internationell rätt genom annekteringen av Krim, har man varit tydlig och gått ut och fördömt detta i hårda ordalag. Men när det gäller Turkiet är det förhållandevis tyst, och det är det som jag tycker är beklagligt.
Jag tror att för att få någon form av trovärdighet är det nog bra om det sker en likabehandling av de här två skurkstaterna.
Markus Wiechel (SD):
Kanske tänkte Margot Wallström själv på att det låter lite märkligt att inget land har propsat på att avbryta förhandlingarna om Turkiets eventuella inträde i EU, trots att de har aviserat införandet av dödsstraff. Jag kan räkna upp en massa siffror. Efter kuppförsöket har mer än 2 500 journalister blivit av med sina arbeten.
800 har förlorat statliga presskort, 169 medier har stängts ned och cirka en halv miljon kurder har fått lämna sina hem efter ganska brutala tillslag från turkiska myndigheter. Det finns återkommande exempel på att Turkiet är så långt ifrån EU det bara går.
Trots det har regeringen inte drivit på för att till exempel avbryta förhandlingarna. Det är ganska mycket begärt att tro att Turkiet ska ändra sitt beteende och helt plötsligt bli ett EU-land. Efter kuppförsöket tog det bara någon eller några dagar tills man började massarrestera människor. Det vittnar inte minst om en ganska långtgående åsiktsregistrering.
Jag har själv kontakt med flera exilturkar som har berättat att de inte hade något med kuppförsöket att göra men att de har flytt på grund av rädsla för regimen. När det gäller kurdernas situation, avser regeringen att vidta åtgärder för att på något sätt stärka kurdernas roll i Turkiet men även i exempelvis Syrien?
Markus Wiechel (SD):
Min fråga går till migrationsministern. Sedan många år har Sverige som bekant bedrivit en ansvarslös och ohållbar migrationspolitik, vilket har orsakat problem för närapå varje samhällsområde. Följden har blivit att regeringen lite motvilligt har genomfört flera av Sverigedemokraternas förslag rörande gränskontroller och asylinvandring. Man har även berört anhöriginvandringen.
Vi har hittills sett positiva effekter av dessa åtgärder, även om det på intet sätt kan anses vara tillräckligt. I den offentliga debatten låter det nästan som att det inte kommer så många invandrare till Sverige i dag, men så är ju inte riktigt fallet. Min fråga till migrationsministern är om han anser att antalet anhöriginvandrare som kan komma till Sverige kommer att vara ett problem.
Markus Wiechel (SD):
Om vi bortser från att migrationsministern inte alls berörde frågan vore det nog bra om han besökte flyktingläger och såg var människor faktiskt behöver hjälp. Men jag ska återgå till det som det handlar om. Under flera år har anhöriginvandrarna till Sverige varit den invandrargrupp som har varit störst, och jag ser inte att den saken kommer att ändras.
Därför skulle jag vilja veta om ministern anser att det krävs ytterligare skärpningar för att minska gruppen anhöriginvandrare.
Markus Wiechel (SD):
Min fråga går till inrikesministern. I förra veckan gjorde tysk polis räder mot över 200 moskéer, kontor och bostäder knutna till den islamistiska rörelsen Die wahre Religion, som har kopplingar till minst 140 IS-krigare. Denna salafistiska organisation finns till viss del även i Sverige genom det så kallade Läsprojektet.
I organisationer som är nära kopplade till Läsprojektet, exempelvis Sveriges Förenade Muslimer, finns det tydliga kopplingar mellan svenska IS-krigare och de här nätverken. Trots att det finns skrivelser som tydligt deklarerar att svenska skattemedel inte ska gå till den här sortens intoleranta verksamheter gör de det i dag.
Jag begriper inte hur det är möjligt, så min fråga till ministern är om han avser att vidta åtgärder för att stoppa organisationer som denna och vad han i så fall avser att göra.
Markus Wiechel (SD):
Det låter på ministern som om det här är ett nytt fenomen, som om det är någonting man just har påbörjat. Men faktum är att det här har pågått länge. Flera skribenter har belyst problemet att svenska skattemedel går till terrorism. Jag har gjort det i flera skriftliga frågor. För ett och ett halvt år sedan deltog jag i en interpellationsdebatt om det. Men fortfarande händer ingenting. Min fråga till ministern är egentligen ganska enkel, för pengar går i dag till terrorism. Hur kan man låta det ske?
Markus Wiechel (SD):
Svenska Dagbladet har rapporterat om asylaktivism bland Migrationsverkets medarbetare. Vittnesmål pekar på att de flesta handläggare och beslutsfattare var emot regeringens åtstramningar av migrationspolitiken som trädde i kraft den 20 juli. Statistiken talar tvärtemot Migrationsverkets ledning sitt tydliga språk. Från maj till juni steg antalet avgjorda ärenden med drygt 20 procent.
Samtidigt steg andelen bifall från 50 till 62 procent. I juli månad ökade antalet avgjorda ärenden ytterligare, och andelen bifall ökade till hela 71 procent. Detta skedde dessutom under semestertider. Dagen innan de nya reglerna infördes mer än fördubblades antalet avgjorda ärenden samtidigt som andelen bifall nådde hela 87 procent.
Min fråga till migrationsministern är om det är rimligt att Migrationsverkets medarbetare sysslar med asylaktivism.
Markus Wiechel (SD):
Efter att de nya reglerna trädde i kraft sjönk antalet avgjorda ärenden till en mer förväntad nivå på 54 procent. Vittnesmål har också påpekat att handläggare uttryckligen pumpat ut nya permanenta uppehållstillstånd innan reglerna skulle träda i kraft. Migrationsministern verkar acceptera detta. Jag vill ändå fråga honom om han avser att vidta åtgärder för att ompröva beslutet och se över vad som egentligen har hänt.
Markus Wiechel (SD):
Min fråga går till Mikael Damberg. Under 2015 tog Sverige emot omkring 160 000 asylsökande, varav hälften beräknas få stanna i Sverige legalt. Redan sedan tidigare befinner sig flera av dem som har fått avslag på sin ansökan i Sverige illegalt. Man har gjort en beräkning som visar att uppemot 49 000 asylsökande inom kort kan komma att gå under jorden. Detta kommer som bekant att påverka samhällsekonomin, bland annat då de behöver någon form av försörjning.
Det kan handla om svartarbete, vilket dumpar lönerna för de enklaste jobben, eller kriminalitet. De kan även komma att använda sig av vår välfärd och av de förmåner som illegala migranter erbjuds i Sverige. Min fråga är vad regeringen avser att göra för att säkerställa att de som har fått avslag på sin asylansökan också lämnar landet.