Gunilla Svantorp (S):
Utbildningsministern väljer att lägga allt ansvar på skolan och dess ledning. Jag har också talat med autismförbundet, och de är inte alls så nöjda som ministern ger sken av - förmodligen för att de får fler och fler kontakter med människor runt om i Sverige som insett vad som kommer att hända, att det kommer att gå väldigt snabbt. Det är ju skolan som ska se till att allt flyter bra till hösten, trots att de haft orimligt kort tid på sig.
Det måste man nämligen säga att de haft. Att bara lägga allt ansvar på skolan tycker jag är att springa ifrån sitt ansvar. Ja, jag har valt att ta några exempel ur verkligheten, och sedan får ministern naturligtvis tala generellt om dem. Det är alltid lättare att tala om fysiska personer, och därför går jag tillbaka till Filip i Karlskoga.
Jag har talat med hans mamma Anna-Karin i telefon, som säger följande: Vi har alltid varit glada för att han inte har någon utvecklingsstörning, men i det här läget hade det kanske varit bättre. Jag måste säga att det då blev jobbigt för mig i telefon. Mina ord tog slut och jag blev väldigt, väldigt ledsen.
När en mamma säger att det hade varit bättre om deras barn hade haft ytterligare ett funktionshinder - till det funktionshinder som barnet redan har - för att han bättre skulle passa in i en fyrkantig lag som vi politiker stiftat går det för långt. Då är det läge att tänka efter en gång till. Det är utbildningsminister Björklund som sitter på makten och jag ber honom därför att tänka efter en gång till. Måste det gå så förtvivlat fort?
I lagen anges övergångsregler för de barn som har hunnit börja i gymnasiesärskolan, och det är mycket bra, men som vi hörde av ministern ser han inget behov av övergångsregler för barn i grundskolan. Det är skolans ansvar att se till att förändringen går bra, menar han. Många remissvar inför den nya lagen påtalar just det som föräldrar runt om i landet nu upptäcker, att dessa barn kommer att hamna i ett ingenmansland och att ingen verkar ta ansvar för det.
Jag måste därför fråga ministern varför det inte blir några övergångsregler. Varför ska allting gå så förtvivlat fort? Är det inte viktigare att vi tar hand om våra barn och ungdomar och ger dem de bästa möjliga chanserna i livet än att vi rusar på som skenande tåg och därmed tappar bort några barn på vägen? Sedan jag skrev interpellationen har jag haft kontakt med många förtvivlade föräldrar runt om i Sverige. Många har ringt, och jag tänkte därför dela med mig av ytterligare en mammas berättelse.
Det är Kristin i Essunga som har en son som är 16 1⁄2 år. Från andra till åttonde klass gick han i särskola, och från och med åttonde klass fick han en klasstillhörighet i en så kallad vanlig klass. Där har han utvecklats bra, och det är jättebra. Allt har varit så nära frid och fröjd det varit möjligt - ända fram till gymnasievalet som de nu står inför. Föräldrarna har tillsammans med sin son rest runt och tittat på olika skolor och slutligen fastnat för en skola där han skulle kunna gå. Men det går inte. Varför inte det?
Jo, för att det är en gymnasiesärskola, och där får Kristins pojke inte gå. Komplexiteten i detta är att Kristins son gått i en vanlig klass, men han har läst särskolans läroplan och uppfyller därmed inte de krav som ställs på honom för att han ska kunna gå i vanligt gymnasium. På grund av de nya reglerna får han, som hela sitt liv läst enligt särskolans läroplan, inte söka gymnasiesärskola. Även han hamnar alltså i ett ingenmansland.
Därför vill jag fråga minister Björklund vad han skulle säga till Kristin eller till en mamma i en liknande sits när hon frågar varför det inte blir några övergångsregler.