Anders Borg (M):
Klimatfrågan är central, och jag ska ge Jens Holm ytterligare ett argument att fundera på som jag tror kan vara rätt viktigt att komma ihåg. Vi har i runda slängar två tre miljarder människor kvar i världen som lever i fattigdom eller åtminstone under vad vi skulle betrakta som en mer normal levnadsstandard. Det betyder att när deras energiproduktion ska öka, när de ska gå från 1 000 dollar till 10 000 dollar per capita i bnp, kommer det att explodera.
I Afrika talar vi om ungefär ett tjugofaldigande av energiproduktionen för att de ska nå motsvarande den vi använder i Västeuropa, om vi talar på bara några decenniers sikt. Skulle vi tala på lite längre sikt, som 50 eller 60 år, är det säkert väsentligt mer än så. Väldigt mycket av det måste ske under de närmaste åren, för det är under den tidiga fasen av tillväxt som man använder mycket energi. Detta kommer att sätta press på koldioxidutsläppen, precis som det har gjort när Kina har vuxit.
Den enda rimliga slutsatsen är då att vi ska hjälpa utvecklingsländer att växa med så mycket energi som möjligt med låga koldioxidutsläpp. Men det moraliska ansvaret kommer sedan att ligga på de rikare länderna att minska sina utsläpp så långt det går för att kompensera för att det kan vara nödvändigt att utsläppen ökar i utvecklingsländer. Trycket på oss att göra mer insatser över 20-30 år tror jag bara kommer att bli större.
När det gäller skattenedsättningarna ska jag försöka problematisera ytterligare med två exempel. Det ena är handelsrätterna för koldioxid. Man kan säga att det är en subvention när företagen får dem och att de har ett värde som kan användas. Vi har hållit på med dessa diskussioner i rätt många år nu, som Jens Holm påpekar. På det senaste Ekofinmötet hade vi en bred diskussion om klimatpolitiken.
Sverige och Danmark var de enda som talade för en mer ambitiös klimatpolitik, och vi fick stöd av Frankrike. Alla andra inlägg handlade om att man borde backa. I alla de andra sammanhangen var man oroad för energiförsörjningen efter Ukrainafloppen, och man var oroad för Europas konkurrenskraft mot shale gas. Vi måste vara medvetna om att dessa diskussioner är besvärliga.
Hade man infört ett handelssystem där man sagt att man skulle betala för handelsrätterna hade det aldrig införts. Då hade vi aldrig fått det på plats. Man kan tycka att det ekonomiskt och miljömässigt inte spelar någon roll om man betalar för dem eller om det är en rättighet man kan sälja. Men vi hade aldrig kommit fram med den åtgärden om vi hade valt den omvända modellen. Då är jag pragmatisk - då föredrar jag att vi kommer fram med ett system med handelsrätter. Låt mig ta ett annat exempel.
En av de stora skattenedsättningarna gäller torven. Det där har många finansministrar gått över genom åren. Det ser ut som en stor nedsättning, och det är en stor intäkt. Då tänker man när man läser dessa listor att den där torven skulle man kunna titta på. Men de underlag vi får tillbaka från skatteavdelningen och andra experter väldigt entydiga: Tar vi bort subventionen slutar torvproduktionen. Och då har vi inte ens skatteintäkten. Det är ett typexempel. Vi skulle alltså inte få in mer skatteintäkter.
Vi skulle slå ut torvproduktionen. Kanske 2 000 ungdomar i Sveg och i de andra områdena där man gör detta skulle förlora sitt arbete. En del av dessa skattenedsättningar finns av randiga och rutiga skäl. Jag vill inte säga att vi inte kan gå vidare med fler. Det finns ett par områden där vi har gjort det. Vi har gradvis börjat fasa ut undantagen för koldioxidskatten och återbetalningen av diesel till jordbruket. Ja, det är möjligt att det är en åtgärd.
Men då vill jag gärna understryka det jag sade i interpellationssvaret: Då ska det göras med försiktighet, med noggrannhet och med ett ansvar för att vi inte snabbt slår sönder verksamheters konkurrenskraft. Då måste man väga av det. Dessa frågor är väldigt viktiga, men de är också väldigt komplicerade.