KBLab/rixvox huggingface dataset:
Åsa Lindestam (S):
Det är fortfarande samma svar: Sjöfartsverket är de som har ansvar för de båtar som ligger i farleder och som ligger i vägen för fisket eller sjöfarten och de som ser till att båtarna flyttas. Det är de båtarna jag talar om. Det här kommer Sjöfartsverket också fortsatt att göra. Tillsammans ska vi ha samma regler som IMO, den internationella sjöfartsorganisationen - inte som EU. Här ska vi jobba vidare, och vi ska driva frågorna så att det blir en svensk prägel över det hela.
Jag tror att det finns många utländska båtar i Sverige i dag; det kan jag se. Jag är nämligen också båtmänniska och har tillbringat oerhört många år till sjöss. Nästan så länge jag levt har jag varit till sjöss. Jag har sett många utländska båtar i våra hamnar. Jag menar inte att man i dag systematiskt gör på nämnda vis, men det finns en oro för att det kan bli så i framtiden. Jag tror att vi med samma regler får samma grund att stå på för alla länder. Ett båtregister är jag väldigt mycket för.
Jag tror att det kan bli en mycket större ordning om det finns någon form av nummer eller registrering på båtarna, och jag förstår visst att man kan ge sig på att ta bort skyltar på bilar. Men de flesta bilar hamnar nog där de ska.
Åsa Lindestam (S):
Tack, försvarsministern, för möjligheten att få debattera detta viktiga ämne! Vi hörde i en tidigare interpellationsdebatt att om ett ämne var uppe många gånger bedömdes det viktigt, i alla fall enligt den ministern. Jag hoppas också att försvarsministern anser att det här är en av de viktigaste saker vi behöver prata om.
För några år sedan i mitt yrke innan jag hamnade i riksdagen hade jag en nära medarbetare som över helgen for till Gävle. Där blev hon kvar hela helgen, inte för att hon från början hade tänkt sig en så lång vistelse utan för att det blev snökaos. Snön vräkte ned. Jag hade möjlighet att passera Gävle några dagar efteråt, och då var det två meter höga vallar kvar.
Det var en fruktansvärd miljö att vistas i, och många blev helt instängda. Otroligt nog blev det inga dödsolyckor. Alla klarade sig. Det var en fönsterruta som sprack sönder, men till och med detta kunde man åtgärda när snön vräkte in. Jag kommer också ihåg när jag var liten och var i Bollnäs. Jag tror inte att jag var mer än fyra fem år.
Jag kommer ihåg vattnet som forsade runt alla husen i Bollnäs innerstad. Man for i båtar inne på torget. Vi känner också till bilderna från tv med eftersök, där vi kan se att det finns en viss sorts människor som hela tiden finns på plats och gör något. Jag syftar på hemvärnet och frivilligorganisationerna, som också ingår.
De här nationella skyddsstyrkorna, som vi också kan kalla dem, är vid behov väldigt snabbt på plats. På en timme kan man ha på plats ett helt gäng killar och tjejer med engagemang som vet vad de ska göra.
De har en organisation där de tar med sig både ledarna och de som gör saker, delar ut mat eller ser till att man får värme eller vila både under de övningar som man har och i skarpt läge. En centralisering av dessa är helt omöjlig, men jag vet att man i försvarsutskottet vid något tillfälle sagt att hemvärnet ska bli mobilt, alltså kunna åka över hela Sverige.
Det stämmer, som försvarsministern sade, att hemvärnet i dag ska bevaka skyddsobjekt och skydda samhällsviktiga infrastrukturer. Det är emellertid inte där vi ser dem, utan de finns med vid de andra tillfällena - vid eftersök, i samband med stormar och översvämningar samt även i samband med skogsbränder och kemiska olyckor, alltså vid de svåra olyckorna. De har lokalkännedom och dessutom personkännedom.
De vet vem de ska ringa och hur de ska göra. Förutom det deltar hemvärnet även med en del internationella tjänster. Som försvarsministern sade deltog hemvärnet med drygt 40 000 timmar under 2007, en fantastisk siffra. Den är möjlig eftersom de får öva, men de får inte öva sig i alla arbetsuppgifter.
Därför vill jag fråga försvarsministern vilka arbetsuppgifter försvarsministern anser att hemvärnet, med frivilligorganisationerna, ska ha i framtiden. Ska de vara desamma som i dag eller ska de kanske till och med ha fler arbetsuppgifter? Vi ser ju att hemvärnet verkligen behövs.
Åsa Lindestam (S):
Allt ska vara som förr. Det ska ha betydelse och vara meningsfullt att träna för hemvärnsmän. Förr, när jag började i det här gebitet, pratade vi om att det hade funnits 60 000 hemvärnssoldater. I dag är vi nere på 30 000. Det ska ned till 15 000, säger försvarsministern. I Gävleborg har vi 1 100.
Det betyder att 1 100 personer har skrivit på ett avtal där de lovar att träna den tid som de har blivit föreslagna varje år. Så många har vi just nu. Det är nu vi kan påverka det förslag som vi får från ÖB den 15 maj. Det är därför vi vill ha debatten här och nu. Vi vill tala om hur värdefullt vi tycker att försvaret är.
Ibland undrar jag hur mycket serietidningen 91:an har ställt till med. Det blir ett löjets skimmer över hemvärnet, som inte längre är sant. Hemvärnet är modernt. Jag har frågat efter medelåldern och fått som svar att den ligger på 41 år. Men jag var till Gävle för 14 dagar sedan och träffade några hemvärnsmän och -kvinnor. Jag tror inte att det var någon medelålder på 41 år där; den var snarare lite under 30.
Några av dem skulle också åka utomlands, så hemvärnet är verkligen modernt och kvalificerat. Det vi pratar om nu och är oroliga för är utbildningsgrupperna. Det är de som finns på vissa ställen i landet i varje län och som utbildar hemvärnet - alltså också instruktörer. Där pratar man om nedläggning, och det vet jag att ÖB förmodligen kommer att föreslå.
Det är ett ansträngt rekryteringsläge och en svag rekryteringsbas. Ja, tacka för det när de värnpliktiga inte är fler än vad de är i dag. Därför har det funnits en möjlighet att direktutbilda. Det betyder att man har erbjudit ett län att på tre månader utbilda ungdomar till hemvärnet. Det har man gjort i Visby, Falun, Östersund och Umeå.
Jag har fått en utvärdering från Falun där jag har läst att 50 ungdomar har utbildats, varav hälften var tjejer. Av dessa 50 har 49 skrivit på för hemvärnet. Alltså är det en enorm rekryteringsbas för direktutbildningen. Den är hemvärnets framtid om vi ska kunna ha folk där, för plikten räcker inte.
Även om vi behåller plikten på den nivå som är i dag, kommer det inte att finnas folk till hemvärnet. Sedan är folkförankringen jätteviktig. Närvaron i hela landet är nödvändig, för precis som Karin säger har geografin betydelse. Landet är långt och stort, och det är en massa olika saker som man verkligen måste veta om man är i en by, i en stad eller på rena landsbygden bland berg och skogar, som vi har norrut.
Man måste också kunna samverka med övriga samhället. Och det är när det oväntade händer som hemvärnet har betydelse, för de har uthållighet.
Det finns inga andra grupper som i flera dagar, som vid de snöoväder som var, orkar göra saker som att åka ut och hämta äldre människor i nöd och se till att de får mat och värme. Då är det hemvärnet som räcker till och som kan klara av vilan däremellan, så det är jätteviktigt.
Jag skulle därför vilja ställa frågan till försvarsministern: Hur ska vi få hemvärnet att bibehålla nuvarande antal och eventuellt öka det, om det är så att man också kan få nya arbetsuppgifter?
Åsa Lindestam (S):
Jag trodde inte att vi skulle prata pengar, försvarsministern. Men jag vill återigen poängtera, vilket vi har gjort tidigare från denna talarstol, att Socialdemokraterna vill ha samma besparing som regeringen. Men vi vill ha den i rätt ordning. Det fattas underlag. Vi vill göra som vi har gjort tidigare så att det blir rätt siffror på rätt plats. ÖB har hållit sig inom ramen under flera år.
Men när regeringen beställer mer än vad som ryms inom budget blir det besvärligt. Jag vet att regeringens förslag kommer att vara att fördubbla förmågorna utomlands. Då blir det mindre pengar till det vi har hemma. Det är självklart. Men så vill inte Socialdemokraterna ha det. Vi har 1 000-1 500 personer utomlands just nu. Det är en bra siffra. Jag tror att vi gör ett bra jobb i Afghanistan.
Jag har varit i Kosovo och tittat två gånger, en gång med talmannen till och med. Jag vet att de gör att jättebra jobb där nere. Men nu talar vi om hemvärnet här hemma och hur de ska ha det. De förblöder under tiden som vi väntar på hur vi ska lösa det. Det finns en lösning med direktutbildning som inte kostar mycket. Det gör inte hemvärnet över huvud taget, precis som Karin säger.
Det är inte många miljoner som har gått till hemvärnet i förhållande till de miljarder som har gått till försvaret totalt. Därför vill vi behålla detta. Inriktningspropositionen kommer i slutet av året, och vi måste vänta. Men under tiden trillar folk ut från hemvärnsavtalen. Det blir en kräftgång. Vi tappar hela tiden människor som vi skulle ha kunnat behålla.
Plikten räcker inte till även om vi skulle kunna använda den. Direktutbildning är nödvändig, och det här med budget behöver jag inte upprepa.
Åsa Lindestam (S):
Man kan nästan säga: Äntligen får vi resonera om det här! Orsaken till att jag skrev denna interpellation var att jag läste en debattartikel i tidningen. Det var Allan Widman från Folkpartiet som hade skrivit den. Han insinuerade att vi skulle ha en styrka både 2011 och 2014, vilket gjorde mig lite förvånad. Jag var tvungen att ta reda på vad som egentligen föreligger. Jag är tacksam för svaret. Det var mycket bra att få ett svar.
Jag har suttit på min kammare och räknat hur många vi har i våra utlandsmissioner just nu. Vad gäller Tchad har vi 200 personer, killar och tjejer. Förmodligen blir det en utökning med 20 till. Det är ett förslag i alla fall. Jag hade trott på en reducering där, men så är det inte. I Kosovo har vi drygt 300. I Afghanistan har vi strax under 400.
Lägger vi ihop det här har vi alltså 900 soldater ute på olika ställen. Sedan har vi några småmissioner också. Fördubblad förmåga har vi precis slutdebatterat i försvarsutskottet. Det ärendet är på väg hit upp i kammaren för beslut. Fördubblad förmåga? Det var då jag studsade på Battlegroup. Är det antalet huvuden vi pratar om? Det hoppas jag inte. Eller är det materialet, kunskapen eller forskningen?
Vad är fördubblad förmåga i förhållande till det vi redan har? Är det dubbelt så många i de missioner vi har, eller är det dubbelt så många runt Battlegroup? Det här skapar lite bekymmer i huvudet på mig. Jag har precis läst anteckningar från Gaercmötet, som försvarsministern har varit på. Jag ser där att det fortfarande saknas force protection . Det saknas taktisk flygtransport.
Det saknas en strategisk reserv. Vi vet sedan tidigare också att det saknas helikoptrar, logistik och Medevac. Det är en hel del saker. Men vad är det då som gör att vi inte kan använda Battlegroup, som står i beredskap? Det är inte första gången den står i beredskap. Det har varje grupp fått göra. Ingen har ryckt ut än. Varför blir det inte det skarpa läge där vi kan trycka på knappen och säga: Nu är det dags att åka! Är det något fel?
Kanske det är så att de är för tungt utrustade och därför inte användbara? Jag trodde att vi skulle använda dem i Tchad innan vi satte in den styrka vi satte in. Men någonting hände. Det kanske är att de är för tunga. Eller är det så att de inte är efterfrågade alls? Och varför ska vi då sätta upp en till styrka 2011, förmodligen av samma storlek som den vi redan har? Jag tycker att det här är frågor vi måste fundera över.
Från början sade vi att det skulle vara 1 500 personer i varje battlegroup . Nu är vi uppe i nästan det dubbla, 2 850. Det är otroligt många fler. Men fortfarande är detta inte användbart. Det är tio dagars beredskap. De kostar jättemycket pengar, och dessutom vet jag, eftersom jag har pratat med dem några gånger, att de vill ut och göra nytta. Vad är det som gör att de inte kan? Ändå ska vi sätta upp en till, och kanske ytterligare en.
Vad är det som försvarsministern i så fall tänker förändra? Går det att göra någonting så att de också kan komma till nytta? Det skulle jag vilja veta.
Åsa Lindestam (S):
Det var verkligen ett intressant svar! Det är många saker vi måste förhålla oss till, sätta oss in i och utvärdera, som försvarsministern säger. Vi går in på det här med att vara ledande nation. Det är också en väldigt intressant fråga. Jag lärde mig alldeles nyss ett nytt ord: gemensamfinansieringsprocess. Det var långt! Jag ska räkna bokstäverna sedan. Jag tror att det kan handla om det.
Förmodligen måste man titta väldigt noga på det här, så att det känns att det inte är det som bromsar. Men finansen för det här kostar i dag för Sverige. Vi ska fundera över om detta är det rätta sättet. 1 500 skulle det vara. 2 850 har vi på plats i dag. Av dem är 2 350 personer svenskar. Det är alltså drygt 80 procent som är svenskar.
Det är en väldigt stor del av detta. Vi är tacksamma för de länder som är med, men de lämnar väldigt små bidrag. Det måste vi nog ändra på. Det blir en dyr sak för Sverige att stå som leading nation varje gång om det ska ramla på i samma takt som hittills.
Beredskapen betyder att vi betalar för de 80 procenten och att de andra länderna betalar för sina, och därför kostar det mycket. Fortfarande handlar det om skarpt läge. Vi hade skarpt läge i Tchad som kunde ha gjort att kanske inte Nordic Battlegroup skulle ut, men en av de två som står i beredskap borde ha åkt innan styrkan var på plats. Det är precis den arbetsuppgift som man skulle ha gjort.
Det handlar om att resa ut och kanske vara där i tre månader och sedan dra sig tillbaka. Exakt så formuleras det. Varför var den inte där? Varför efterfrågas inte just den? Jag går tillbaka till frågan om finansieringen. Jag läste i tidningen häromdagen att 750 man är uppsagda från styrkan som står i beredskap. Det är jätteförvånande. Hur ska vi då förhålla oss om vi ska sätta upp en styrka och vara leading nation igen?
Det kostar att säga upp, och det kostar också att ha dem i beredskap. Om vi inte har råd nu, hur ska vi då kunna ha råd sedan? Det oroar mig fruktansvärt. Jag tror att styrkan är bra. Men den är för tungt utrustad just nu. Det är andra saker som efterfrågas, som lätt förflyttning och sådana saker och personer på marken. Det är det absolut viktigaste. Där måste vi göra någonting.
Vad gör vi med de 750 män och också kvinnor som är uppsagda? De har stått i beredskap men får alltså gå hem. De har varit oss behjälpliga under hela halvåret. Nu kommer de med den kunskap de har fått att gå hem. Det är förskräckande. Vi har nyligen varit på resa med försvarsutskottet i andra länder. De har tackat oss för att vi har haft Nordic Battlegroup. Den har varit bra.
Man har tittat på den och ser att det finns väldigt mycket kunskap där, och sedan avpolletterar vi dessa människor. Det är inte rätt sätt. Det kanske beror på att den var fel från början. Det måste vi göra någonting åt. Det handlar om politisk vilja. Det ska bara ske oavsett finansiering.
Åsa Lindestam (S):
Jag tror inte bara att det handlar om Rwanda. Jag var nere i Kosovo strax innan det brakade loss där år 2004. Det finns säkert många ställen där man kan använda en sådan styrka. Jag är mycket medveten om styrkegenereringen. Jag tror att det vid det här laget har skett fem gånger och att man fortfarande inte har full styrka i Tchad. Trots det måste vi fundera över hur vi ska bemanna vår battlegroup och de saker som vi har lovat.
Samtidigt finns det i detta ett bekymmer för att vi på hemmaplan dränerar de tjänster som vi har på regementen där vi ska utbilda våra värnpliktiga. De har inte heller varit fullt besatta. Det här är någonting som ska planeras mer noggrant i framtiden, anser jag. Om man nu tar så många personer och sätter i en battlegroup och skickar i väg dem måste man också fylla på från andra hållet. Här är vi på väg att nedrusta, har jag förstått.
Jag talade om leading nation , ledande nation. Är det Sverige som alltid ska stå för de delarna? Jag funderar på om det måste vara så. Är man leading nation måste man alltså täcka upp med saker där man inte får andra länder att ställa upp. Då kostar det väldigt mycket. Jag tror att också andra länder skulle kunna må gott av att ta den delen. Jag tycker som socialdemokrat att vi ska vara pådrivande.
Vi ska driva dessa frågor väldigt hårt. Jag vet att vi gör nytta därute. Jag vet att många som tar emot oss ser att det är rejäla människor som också har ett civilt liv med sig ned dit de åker. De kan göra väldigt goda saker, och det är viktigt. Just de som nu står redo borde vara ute. Det vore bra om de kunde åka till Kosovo och till Afghanistan.
Jag skulle också vilja slänga in en sista fråga: Vem är det som fattar beslutet att sätta in Battlegroup när det väl är dags?
Åsa Lindestam (S):
Jag tackar ministern för svaret, som jag inte känner mig så jättenöjd med. När jag frågar om ögonblicksbilder från Kongo beskriver man ett myller av människor, och det vimlar av folk överallt. Allt man vill ha kan köpas för pengar, om man nu har pengar. Men om man inte har några pengar förutsätter det att man har släktingar som ser till att man får sina behov tillgodosedda.
Annars är detta ett laglöst land. Avrättningar sker systematiskt. Massmord och tortyr sker systematiskt. Dessutom använder man våldtäkter systematiskt. Det är allt från små barn till mycket äldre kvinnor som utsätts för våldtäkt. Jag har fått reda på att kvinnor som är 75 år har blivit våldtagna.
Detta görs av polisen, av militären och av milisen. Det är inte nog med att man gör detta systematiskt, utan ofta avslutas våldtäkterna med att man skadar kvinnorna med de mest fruktansvärda vapen i underlivet. Det förstör dem för framtiden, och det förstör för familjen. Detta görs framför ögonen på familjen - barnen och mannen.
Jag som försvarspolitiker häpnar över detta, och jag inser att systematiska våldtäkter är ett väldigt billigt vapen. Det är kanske det mest fruktansvärda som man kan göra i ett land där man slår sönder allt som står för trygghet. Det sägs att detta är ett sätt att förstöra en människas själ. Men det är också att förstöra ett land och en framtid.
Vi i Söderhamn har varit oerhört upprörda över det som har hänt med Lys och hennes dotter Jessica. Man skickar ut en kvinna som är så ung - 19 år gammal - och hennes treåriga dotter till ett land där hon inte känner någon och där hon inte har någon släkting. Det är oerhört frustrerande för oss som vill ha henne kvar.
Det är en tjej som har varit på framåtmarsch hos oss, som läser och som skulle kunna bli en god samhällsmedborgare. Egentligen skickar man ut två barn eftersom man inte är så stor när man är 19 år, tycker jag som har barn i den åldern. Vi har protesterat, och vi har samlat ihop rätt så mycket pengar.
Lys blev från början, efter att ha blivit dumpad på flygplatsen, skickad till en by där hon inte kunde tala om var någonstans hon var. När vi vid telefonsamtal försökte förstå var hon var visste hon inte det. Vi har samlat in mycket pengar. Det sista jag hörde var 60 000 kronor. Men jag tror att det finns mer pengar i dag för att hjälpa Lys och hennes dotter.
Vi har sett till att hon har hamnat hos en missionär som tar hand om henne och dottern. På det första stället hon bodde, i den lilla hyddan, var hon inte säker, och det fanns inte vatten där. Det är så det är i Kongo. Man har inte mat och vatten för dagen, man måste gå långa vägar, och risken för våldtäkt är stor.
Jag skulle vilja veta hur ministern tar reda på fakta om länder, om vad som händer just i dag och hur man kan använda det för att förhindra sådana här saker. Någonstans måste vi ändå ta ansvar för en så ung kvinna som har vistats i vårt land och i vår stad under så lång tid. Hon måste få denna hjälp så att hon kan överleva i det land som hon befinner sig i. Där gjorde vi inte allt vi kunde.
Åsa Lindestam (S):
Tack för stödet! Jag känner mycket väl till att vi inte kan debattera vissa saker. Men för att det ska bli tydligt måste vi lyfta upp de fall som vi känner till när vi vet att det går väldigt snett. Lys var i Kongo fram till sju års ålder. Sedan dess har hon inte varit där. Hon växte upp i Förenade Arabemiraten med sin pappa och var där till 15 års ålder då hon blev gravid.
Det kan man inte vara i det landet. Av den orsaken hamnade hon i Sverige vid 15 års ålder. Hon hade fått intagningsbesked till gymnasiet. Det är en begåvad tjej. Hon skötte sig. Hon anmälde sig - lyssna till mig, ministern - till polisen två gånger i veckan precis som hon skulle.
Dottern Jessica gick på förskola i Söderhamn. Jag har nyligen varit i andra länder som ligger långt bort från Sverige. Innan jag fick komma in där måste jag ha sprutor och gula papper i passet. Mina ben är trots det fulla av bett från flugor. Trots detta skickade vi iväg dottern Jessica utan vaccination och utan någonting till detta land.
Där fick hon leva i en hydda. Jag förstår hur hon kliade sig nätterna igenom och grät och längtade till Sverige. Ministern säger att vi har haft en rättssäker och väl fungerande process. Det tycker inte jag. I det här fallet och kanske i många fler har vi inte haft det. Därför ska vi utvärdera tillämpningen, men inte lagen. Där håller jag helt med föregående talare, Raimo Pärssinen.
Det är tillämpningen som vi måste fundera över och se till att den också blir rättssäker och inte på det sätt som den varit i det här fallet.
Åsa Lindestam (S):
Ministern hänvisar till Hans Stenberg. När jag tittar i protokollet, som jag nu har läst väldigt noggrant, ser jag att nio stycken var uppe i den frågan, såväl Socialdemokraterna som Centern och Folkpartiet. Man debatterade mest räls och kanske inte det jag skriver om, men visst kan det gå ihop. Jag är en person som ofta åker tåg och som trivs väldigt bra på tåg.
Ibland känns det som att jag bor på tåget eller på stationen där jag väntar. Vi är många som åker tåg, och jag tror att både ministern och jag tycker väldigt mycket om det - den uppfattningen delar vi. Det gäller nog för hela södra Norrland att vi håller på att svänga om - vi vill gärna åka tåg numera.
I svaret sade ministern att regeringen för en aktiv regional tillväxtpolitik som ger alla delar av landet möjligheter att utvecklas. Det stämmer ju inte riktigt med vad jag har tänkt. När jag var kommunpolitiker för drygt sju eller kanske tio år sedan räknade vi hur många som åkte tåg i min stad, Söderhamn. Det var över 100 personer.
Vi var mycket förvånade över att så många åkte. Jag har inte sett någon räkning för i dag, men jag lovar att det har ökat enormt både i min stad och i de närliggande städerna. Jag har också pratat med kommunalrådet i Söderhamn, och jag har hört från kommunalrådet i Hudiksvall, även om jag inte har pratat med honom själv. Man har inte blivit tillfrågad om hur det är med tågresandet när man nu tar bort ett helt tågsätt.
Det är ju detta det handlar om. Vi ligger inte lika i antalet tågsätt, utan ett helt tågsätt har försvunnit från oss. Sista tåget är försvunnet. Det ryktas om att det har gått till Skåne, men det vet jag inte. Är det att vara lyhörd när man inte ens har pratat med kommunerna utmed sträckan om vad detta kommer att innebära? Regeringen säger ju dessutom att man ska söka jobb i hela landet.
När man anammar det - människor från våra områden söker jobb i hela landet och till och med får jobb - visar det sig att man inte kan ta sig dit och hem på vissa tider. Det går inte ihop för mig alls. Detta måste man ta ansvar för i politiken. Det är nu det är kris.
Det är nu vi behöver åka, och vi vill inte att människor ska få vanan att sätta sig i bilen, speciellt inte alldeles ensamma i bilen. Det är jättebra med tågen där vi sitter tillsammans. Det är betydligt bättre för miljön. Så ska det vara hela tiden. Då ska vi utöka tågsätten på något vis, inte minska dem. Det byggs ut norröver, och vi kommer att öka sedan, säger ministern.
Men det sker just nu en neddragning av antalet möjligheter för oss. Vi måste få tåg. De är livsnödvändiga. Arbetslösheten i Söderhamn är hög. Det är den efter hela Norrlandskusten. Då måste man gå en annan väg, så att man kan få sitt tåg på morgonen. Detta är jätteviktigt.
Jag skulle vilja veta hur ministern tänker hantera situationen när vi i kommunen efterfrågar tåg, när det människor som har behov av dem också efterfrågar tåg och antalet resenärer hela tiden ökar. Trots det tar man bort vår möjlighet till det sista tåget. Det skulle jag vilja ha ett svar på i kväll.