Anders Borg (M):
Det är bra att vi får den här debatten om skattesänkningar och ofinansierade utgiftsökningar. Budgeten innehöll satsningar på skola, infrastruktur och forskning och också skattesänkningar, 35 miljarder, som tillförde efterfrågan till ekonomin. Vi har därefter förstärkt det och investerat 60 miljarder för att dämpa nedgången och för att lägga grunden för att vi så småningom ska se en ekonomi som någon gång under de kommande åren bottnar ur.
Socialdemokraternas ekonomisk-politiske talesman Thomas Östros gör en stor poäng av att han delar KI:s bedömning, så han vill ha 50 miljarder ytterligare till ofinansierade åtgärder. Nu säger Lars Johansson att i budgeten i höst ska de 50 miljarderna finansieras. Det ska bli mycket intressant att se vilka utgiftsminskningar och skattehöjningar som då kommer.
Eller var det så att de skulle vara ofinansierade, att den lista som Carl B Hamilton läste upp i grunden var alldeles riktig och att man planerade en mer efterfrågestimulerande politik och följaktligen större underskott i det finansiella sparandet, med alla de risker det har för ekonomin? Skillnaderna i Sverige har ökat. De redovisas noggrant i Finansdepartementets bilaga om fördelningspolitik varje år.
Vi använder tio mått på skillnaderna i Sverige. Under de socialdemokratiska regeringarna ökade nio av de måtten, och ett var oförändrat. Nio av dem ökade! Det handlar om inkomstspridningen. Det handlar om förmögenhetskoncentrationen och olika mått på den. Det handlar om den rikaste andelens inkomster. Det handlar om de ekonomiskt marginaliserade. Nio av de tio måtten ökade.
Under mandatperioden ökade de ekonomiska klyftorna av ett mycket tydligt skäl. Vi hade en allvarlig kris i Sverige i början av 90-talet, och många människor blev arbetslösa. Många av dem kom inte tillbaka till arbetsmarknaden - de sorterades bort av den socialdemokratiska arbetsmarknadspolitiken. Man gick från a-kassa till åtgärd, från åtgärd till a-kassa, från a-kassa till åtgärd och till slut ut i förtidspensionering eller sjukskrivning.
En långvarig frånvaro från arbetsmarknaden har alltid förödande effekter på människors inkomststandard, välfärd och trygghet. Det klingar så falskt när Raimo Pärssinen står här och säger att vi sänker skatten för de rika när Socialdemokraterna föreslår ett batteri av skattehöjningar som skulle drabba låg- och medelinkomsttagare. Man föreslår en enda skattesänkning.
Jag får den. På mitt hus är uppskovsräntan 18 000 kronor, och för mitt hushåll blir det en lättnad på 18 000 kronor om Socialdemokraternas politik går igenom. Jag har inte fått någon sänkt fastighetsskatt av den här regeringen. Jag tycker att det är relativt rimligt, för jag tycker inte att det är det allra mest prioriterade att sänka skatten på boendet.
Av Socialdemokraterna får jag erbjudandet: Sänk skatten på ditt boende! Höj skatten på ditt arbete! Det vore väl en sak om det nu inte var så att också metallarbetarna, sjuksköterskorna, vårdbiträdena, alla Sveriges låg- och medelinkomsttagare och alla tjänstemän som har satsat några år extra på utbildning skulle drabbas av det socialdemokratiska batteriet av skattehöjningar.
Det är inte de skattehöjningar som Thomas Östros enligt Lars Johansson tänker återkomma med när han ska finansiera alla sina förslag, utan det är de han lade fram för att förstärka bidragssystemen, de skattehöjningar som låg i budgeten för att finansiera höjd a-kassa och höjd sjukförsäkring, för att återställa förtidspensionen så att fler människor långsiktigt skulle lämna arbetsmarknaden. Det var de skattehöjningarna jag då talade om.
En skattesänkning och ett batteri av skattehöjningar - det kallar Socialdemokraterna fördelningspolitik. Jag skulle säga att den är mycket tydlig: Den gynnar dem som har tjänat mycket på sina fastigheter, och den drabbar alla som arbetar. Det skulle skada arbetslinjen, det skulle skada sysselsättningen i Sverige och det skulle skada de offentliga finanserna.