KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag känner naturligtvis till att det under en period har varit en debatt i norra Sverige med anledning av att Sveriges Television ska se över organiseringen av den lokala bevakningen. Det är alltså ingen nyhet. Jag känner också till att många tidningsföretag har problem därför att färre köper eller prenumererar på tidningar, och man har också förlorat annonser.
Att hela mediesituationen känns angelägen att diskutera är alltså någonting jag har största förståelse för. Det finns också ett starkt skäl till att vi talar om att public service verkar i allmänhetens tjänst: Den är i allmänhetens tjänst. Sveriges Television, Sveriges Radio och Utbildningsradion har ett väldigt starkt förtroende hos svenska folket.
Det finns också stora förväntningar på de tre bolagen att de inte bara ska spegla hela landet utan även göra det med kvalitet och relevans samt göra sådant som andra medieföretag kanske inte gör. En sådan sak nämnde Sven-Erik Bucht, nämligen att ha sändningar också på våra nationella minoritetsspråk.
Med det sagt har vi även en stark önskan - inte minst från politiskt håll, där vi är eniga - om att de publika bolagen ska vara självständiga. Man tycker inte om att politikerna går in och styr hur programmen ska läggas upp eller vilka program det ska vara, eller att politikerna styr över olika kvoter - även om det ibland finns önskemål i den vägen.
Vi utformar kraven på de tre bolagen utifrån det sändningstillstånd vi antog för inte så länge sedan och som gäller fram till 2019, och jag skulle säga att vi snarare har skärpt kraven på att hela landet ska speglas. Det gäller inte bara geografiskt utan även den variation som finns hos befolkningen.
Det kan gälla språk, etnicitet, sexuell tillhörighet, kön eller flera andra variabler. I den delen vill jag alltså säga att man från regeringens och riksdagens sida har varit extra tydlig. Vi är eniga om mycket. Det är inte alltid det är så, men i den här frågan är vi det.
Alla betalar samma avgift - 2 076 kronor per år. Det är en avgift vi inte heller har behövt höja, vilket jag är extra glad för. Alla har naturligtvis rätt till relevant lokal bevakning. Men vad den interna översyn som görs kommer att landa i vet jag inte, och det ska jag egentligen inte heller veta. Vi ska nämligen inte gå in där.
I och med diskussionen som har varit, och i och med interpellationen från tjänstemannahåll, har vi dock naturligtvis haft kontakter med SVT:s strategiavdelning. De övertygar oss om att det här inte är ett besparingsprojekt, utan det ska syfta till att serva publiken.
Man har inte för avsikt att lägga ned lokala redaktioner, utan man vill snarare bygga upp fler på andra håll - exempelvis i Södertälje och i delar av Skåne där många bor och där man inte har haft en tillräckligt bra lokal bevakning.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Det är intressant att många vill ge sig in i diskussionen, och det förvånar mig inte eftersom mediefrågor är viktiga. Tack, Gunnar Andrén, för att du sade att god journalistik inte är och inte kan vara gratis! Jag är själv utbildad journalist. Jag gick på Journalisthögskolan på 70-talet, och det var en speciell tid. Jag jobbade också som journalist i 20 år, så det är ett hantverk jag kan. Mycket har blivit bättre sedan dess.
Inte minst är det på många sätt enklare att vara journalist. Det är inte lika tung utrustning att släpa runt på om man exempelvis är tv-reporter. Det är bra, Jasenko, att man kan behärska såväl fototekniken som skrivandet och redigerandet. Förr var det strikt uppdelat fackligt, och det var inte till gagn för journalistiken.
Denna del har alltså blivit bättre, och kanske roligare, för många journalister. Låt oss gå in på andra glädjeämnen eller bekymmer, beroende på hur man ser det. Jag var i Kiruna för inte så länge sedan. Där talar man om fly-in/fly-out. Jag tror att det är 1 000 personer som pendlar på grund av bostadsbrist.
Det var inte därför jag var där utan för att besöka Sameteatern och biblioteket, men jag lärde mig mycket annat också. Till Marie Nordén som har ställt interpellationen: Det är i någon mening en knepig fråga, för SVT är ett självständigt bolag.
Vi har fattat beslut om sändningstillstånd, och där sägs tydligt vad som gäller för regional och lokal bevakning och det speciella ansvar och uppdrag som SVT har i kraft av sin generösa finansiering och det stöd man har hos befolkningen.
Hur SVT sedan väljer att organisera verksamheten är inget som vi kan eller ska lägga oss i från politiskt håll. Jag är dock övertygad om att man inte bara känner till de krav som vi ställer å svenska folkets vägnar, för det är det vi faktiskt gör, utan också den debatt som har varit.
Marie Nordén undrade vad man kan göra politiskt. Vi har en avstämning efter tre år, en så kallad kontrollstation. Det är ett sätt. Vi har också årliga anslagsvillkor som i viss mån går in på hur man faktiskt utför sitt uppdrag. Granskningsnämnden gör också årliga avstämningar, vilket jag nämnde i mitt första inlägg.
Det är också en möjlighet att föra upp detta till diskussion med SVT. Webben är bra men kan inte ersätta allt. Här finns också problemet att många lokaltidningar ser det som en konkurrenssituation. De får svårt att verka om materialet ligger på webben.
Därför har Myndigheten för radio och tv fått ett särskilt uppdrag att se till att det inte blir en snedvriden konkurrens. Vi vill ha ett rikt medielandskap.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag instämmer i allra högsta grad i det som handlar om den demokratiska betydelsen. Jag har flera gånger haft förmånen att lyssna på Jesper Strömbäck som har lett Framtidskommissionen. Han har talat om risken för en informationsklyfta mellan mediesökarna och medieundvikarna. Public service har en viktig betydelse här. Apropå opposition: I förra veckan var jag i Ryssland och träffade företrädare för deras så kallade public service.
Demokratibegreppet kan dock i hög grad diskuteras eftersom oppositionens synpunkter och åsikter sänds på tider när ingen lyssnar eller ser. Regeringen har i den nya propositionen och det nya sändningstillståndet stärkt alla de tre public service-bolagens uppdrag att spegla hela landet, inte bara geografiskt utan på alla möjliga sätt.
Jag tror att jag redogjorde för det tidigare. Regering och riksdag ger också ett årligt presstöd på över 550 miljoner kronor för att tidningar ska kunna överleva. Vi har nyligen haft en presstödsutredning som så småningom ska ut och förhoppningsvis resultera i nya möjligheter för medier att överleva. Vi har goda villkor för public service.
Med drygt 7 miljarder kronor och ett starkt förtroende kan man göra mycket bevakning både regionalt och nationellt. Det utgår jag också från att man gör. Vi bygger ut bredband, även om det finns en del kvar att göra.
Och, som sagt, när det gäller att god journalistik kostar är jag glad över att säga att det femte jobbskatteavdraget kan användas också till att prenumerera på en daglig tidning, vilket jag hoppas att många gör.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Raimo Pärssinen har frågat mig om jag är beredd att uttala uppdrag till Filminstitutet i enlighet med vår, av riksdagen, antagna minoritetslagstiftning. Jag vill inleda med att upprepa mitt svar på Raimo Pärssinens skriftliga fråga för några veckor sedan.
Regeringens utgångspunkt är givetvis att Filminstitutet i sin verksamhet ska beakta de krav som lagen om nationella minoriteter och minoritetsspråk samt språklagen ställer. Det finns också anledning för mig att återigen lyfta fram att Filminstitutet har ett uttalat uppdrag när det gäller mångfald i hela sin verksamhet.
Avsaknaden av ett uttalat uppdrag när det gäller de nationella minoriteterna specifikt ska inte tolkas som att Filminstitutet kan bortse från ovan nämnda lagar. Förklaringen ligger i stället i formen och detaljnivån i styrningen. Regeringen styr sedan ett antal år tillbaka myndigheter och institutioner av Filminstitutets typ utifrån inriktningen att minska detaljstyrningen.
Som framgår av svaret på Raimo Pärssinens tidigare fråga innebär detta att den statliga styrningen av Filminstitutet utgår från stiftelseförordnandet, 2013 års filmavtal samt de mål som är uppsatta för kulturpolitiken och för filmpolitiken. Vidare sker styrningen i förordningar och i riktlinjebeslut.
Regeringen kan även ge uppdrag genom särskilda beslut när en fråga inte bedöms rymmas inom ramen för den grundläggande verksamheten. I propositionen Bättre villkor för svensk film gör regeringen bedömningen att främjande av mångfald på filmområdet utgör en prioriterad del av filmpolitikens inriktning. I mångfaldsbegreppet ingår bland annat främjande av de nationella minoriteternas rätt till kultur.
Regeringen anger i riktlinjebeslutet för Filminstitutet att jämställdhet och mångfald på filmområdet ska främjas, men överlåter till Filminstitutet att avgöra hur detta ska genomföras i verksamheten. Exempelvis utgör mångfaldsperspektivet en av bedömningsgrunderna i stödgivningen enligt de riktlinjer som Filminstitutet beslutar för respektive stöd.
De skrivningar om mångfald som finns i 2013 års filmavtal och i filmpolitikens inriktning samt i riktlinjebeslutet för Filminstitutet har av regeringen bedömts utgöra tillräcklig grund för styrningen av Filminstitutet. Den resultatredovisning som Filminstitutet väntas inkomma med senast den 1 mars i år är den första som lämnas utifrån den nya filmpolitiska inriktningen.
Om redovisningen skulle visa att Filminstitutet inte arbetar på ett tillfredsställande sätt med mångfaldsfrågorna utifrån de uppsatta målen är regeringen beredd att förtydliga kommande riktlinjebeslut.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Det gläder mig att Raimo Pärssinen inte längre står bakom det uttryck som han använde i interpellationen, att mitt tidigare svar andades likgiltighet och uppgivenhet. Så är det inte. Det var bra att vi fick ett erkännande för att mycket går framåt och att vi arbetar på många olika håll med de här frågorna.
Språklagen är ett sätt. Styrning av myndigheter är ett annat. Det finns också flera ministrar och departement som är engagerade i den här frågan. Därför är det bra att ni har en god relation och en dialog med Erik Ullenhag. Det är inte bara vi som står här i kammaren som deltar i debatten, utan det finns även en del som följer den. Så det finns kanske skäl att berätta om vilka de fem nationella minoritetsspråken är.
Det är ju finska, samiska, meänkieli, romani chib, och jiddisch. Skälet till att vi har dessa fem minoritetsspråk är att de har talats och funnits i Sverige sedan 1700-talet. Med tiden kan vi kanske få fler nationella språk, men än så länge har vi dessa fem.
Jag vill minnas - och det vet säkert Raimo Pärssinen bättre än jag - att det är 200 000-300 000 personer i Sverige som använder finska mer eller mindre dagligen. I vårt grannland har man ett annat problem. Där för svenskan en tynande tillvaro. Jag skulle önska att det fanns en lika vital och positiv debatt där om betydelsen av minoritetsspråk som jag tycker att vi ändå har här.
Åter till Filminstitutet. Visst är det så att filmen är ett väldigt slagkraftigt kulturmedium, det vet vi alla. Filmen är ju också - inte bara i Sverige utan i hela Europa - den kulturform som faktiskt har ökat bland medborgarna, så är det inte med alla kulturformer. Väldigt många går på bio, och ännu fler ser film.
Då är det viktigt att det är filmer som speglar olika sätt att leva, olika sätt att vara och olika språk. Filminstitutet är inte en myndighet utan en stiftelse, även om pengarna går via kulturbudgeten i stor utsträckning. Det finns alltså förväntningar.
Kulturrådet har ett helt annat uppdrag när det handlar om att bevaka de nationella minoriteternas ställning. Det handlar om att skydda, stärka och stödja, och det gäller flera olika myndigheter. Men det innebär naturligtvis inte att Filminstitutet skulle kunna säga att detta inte är ett uppdrag för dem. Det säger de inte heller.
Mångfaldsbegreppet och jämställdhetsfrågorna är någonting som vi har tryckt på att man måste arbeta mycket mer med. Den utvärdering som ska komma nu den 1 mars, där man också ser över sina stödformer, kommer förmodligen att ge bränsle till ytterligare debatt. Jag utgår från att detta är frågor som man tar på största allvar på Filminstitutet. Jag tror också att det är så.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag tror att vi har kommit så pass långt som vi kan komma i det här utbytet. Vi kan tala länge och väl om minoritetspolitik och vikten av mångfald, för vi behöver många röster i samhället. Men bara för att vi kanske inte alltid, dagligdags, får artiklar i tidningarna som handlar om dessa frågor innebär det inte att de inte står högt på prioritetslistan.
Raimo nämnde också att flera olika ministrar är engagerade - i Utbildningsdepartementet, Socialdepartementet och Arbetsmarknadsdepartementet. Den tekniska utvecklingen gör att man kan texta på ett helt nytt sätt. Möjligheterna att tillgodogöra sig ett annat språk och hålla det levande vid sidan av svenskan blir fler och fler. Jag ser fram mot den utvärdering som Filminstitutet ska komma med om ett par veckor.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Agneta Gille har frågat civilministern om han avser att ta initiativ till förhandlingar för att lösa frågan om scenkonstpensionerna. Dessutom har Agneta Gille frågat när ministern bedömer att det nya pensionssystemet för scenkonstens aktörer kan införas. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen.
Tina Ehn har frågat mig om jag avser att ge besked i frågan om vilka övergångsregler som ska gälla vid avvecklingen av den så kallade PISA-förordningen och om jag kan informera riksdagen om hur frågan med scenkonstpensionerna fortlöper. Frågorna från Agneta Gille och Tina Ehn berör övergången till ett nytt pensionssystem på scenkonstområdet. Jag väljer därför att svara på frågorna samlat.
Jag är väldigt glad över att regeringen nu kan ge besked om förutsättningarna för ett reformerat pensionssystem på scenkonstområdet. Det har länge funnits en enighet om att det nuvarande pensionssystemet behöver reformeras, och nu finns grunderna för en lösning på scenkonstpensionsfrågan på plats.
En viktig fråga för branschen har varit de så kallade antastbara pensionerna - de som inte utgör intjänade pensionsrätter även om arbetsgivaren har betalat premier för dem. Jag kan nu lämna besked om att dessa pensioner kommer att omvandlas till nya förmåner från och med 65 års ålder. Regeringen kommer att återkomma med detaljerna för hur detta tekniskt ska utformas.
Regeringen har tidigare aviserat att arbetsmarknadens parter bör ta över ansvaret för att genom kollektivavtal reglera pensionsvillkoren på scenkonstområdet i likhet med vad som gäller på den övriga arbetsmarknaden. Därutöver har regeringen lämnat besked till parterna om de ekonomiska ramarna för förhandlingarna. Övergången till ett nytt kollektivavtalsreglerat pensionssystem bör inledas den 1 januari 2015.
Inom ramen för ett reformerat pensionssystem ska det finnas möjlighet till omställning och karriärväxling för yrkesgrupper som av konstnärliga eller fysiska skäl inte kan arbeta inom sina konstnärliga yrken till 65 år. Systemet ska upprätthålla arbetslinjen och se till att en hög konstnärlig kvalitet möjliggörs vid institutionerna.
En ordning med pensionsvillkor som motsvarar villkoren för den övriga arbetsmarknaden, med möjlighet till omställning och karriärväxling, kommer att kosta mindre än det nuvarande pensionssystemet. De medel som frigörs ska gå till kvalitetsförstärkningar inom scenkonstområdet.
En dialog kommer snarast att inledas med berörda aktörer på scenkonstområdet om inriktningen på kvalitetsförstärkningarna, och de första förslagen kommer att presenteras i budgetpropositionen för 2015. Sammanfattningsvis är det positivt att vi nu kan gå vidare för att skapa bättre förutsättningar för scenkonsten i hela landet.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag ska försöka ge besked så långt det nu går. Jag börjar med de inbetalda pensionerna. De så kallade antastbara blir kvar i systemet. Det är en väldig trygghet för dem som går i pension vid 65 års ålder. Det var inte givet, men det ska vara sjysta pensionsvillkor. Det var ett krav från vår sida.
Pensionssystemet blir billigare helt enkelt eftersom folk inte behöver känna den oron. Det finns möjligheter till karriärväxling, till omställning. Det ligger i det här - 30 miljoner kronor är avsatta till detta. Det är en summa som har tagits fram när man har jämfört med hur det ser ut på arbetsmarknaden i övrigt. Pengarna som sedan frigörs under år 1 beräknas till 60 miljoner kronor.
De kommer att användas till att förstärka kvaliteten. Men det är ju inte regeringen som talar om vad som är kvalitet i scenkonstsektorn. Det vet parterna allra bäst själva. Det var också viktigt för oss att ingenting skulle försvinna i systemet. Ramarna är kvar. Det finns medel till karriärväxling och till omställning.
Medel kommer också att kunna gå till höjning av kvaliteten - mer för varje år, dessutom, eftersom det blir billigare och eftersom fler kommer att kunna arbeta. Dansare som inte hade hittat något jobb vid 41 års ålder hade kanske tvingats gå i pension. De kommer nu efter en omställning eller en karriärväxling, som det kallas - kanske vidareutbildning inom det egna området; det är inte alls omöjligt - att kunna arbeta. Arbetslinjen gäller.
Gillar man inte arbetslinjen kan man ha problem med det här förslaget, men de som arbetar som sångare, musiker eller dansare älskar ju sina jobb. De vill kunna arbeta vidare inom sektorn även om kroppen inte håller för det som de tidigare kanske har utbildats för. Det finns mycket annat man kan göra inom denna vida sektor. Det var också roligt att höra mina egna ord läsas upp igen.
Vad jag förstod var de från 2006, bara något halvår innan jag fick möjlighet att börja bita ordentligt i den här frågan. Det var en fråga som jag ställde till min företrädare Leif Pagrotsky. Han gjorde uppenbarligen ingenting. Det hände inget. Man kan tycka att det borde ha gått fortare, men vi löser den här frågan nu. Det är inte lätt. Det har inte varit lätt.
Men nu löser vi den, och det på ett sätt som är absolut bäst för scenkonsten själv. Det är där som kunskapen finns. Ramarna är kvar. 300 miljoner blir kvar i sektorn. År 1 går 210 miljoner till pensionskostnader, 30 miljoner till omställning, karriärväxling, och 60 miljoner till kvalitet. Alltihop blir kvar i sektorn.
Dessutom kan man förstärka kvalitetsarbetet framöver. Men vad man vill göra inom scenkonsten, på konserthus, på operahus och på teatrar, det är någonting som vi kommer att ta itu med och diskutera så snart påsken är över och alla äggen är uppätna. Det kan jag garantera, för det är ett samtal som ska föras mellan tjänstemännen på Kulturdepartementet och parterna, det vill säga Svensk Scenkonst, Symf och Teaterförbundet.
Jag är övertygad om att det kommer att gynna inte bara scenkonstens aktörer utan i allra högsta grad också publiken.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Det blev mycket på en gång, men vi kan hugga in lite grann på det som Agneta Gille var inne på. Vad har egentligen hänt? Väldigt mycket, skulle jag vilja säga.
Vi skulle kunna nämna mycket mer. Vi är också de mest kulturaktiva i hela Europa. Vi går mer på teater, vi går mer på konserter och vi går mer på opera än några andra. I den förra budgeten, den som kom i höstas och som gäller innevarande år, sade vi också att vi gör en storsatsning på Stockholmsoperan på upp till 2 miljarder kronor.
Arbetet är i full gång tillsammans med bland andra Statens fastighetsverk, Operan, dem som jobbar och är anställda där och naturligtvis också andra som kan ha intresse, exempelvis Riksantikvarieämbetet. Vi satsade på musikarvet och filmarvet. Vi gjorde satsningar på läsning, och vi sade att vi löser pensionsfrågan. Det har vi nu gjort. Vi garanterar att pengarna finns kvar.
Hur man sedan förhandlar inom de här ramarna är upp till parterna. Det ska inte politikerna lägga sig i, utan det ska de som kan frågorna bäst göra. Jag är oerhört glad över att den här frågan äntligen är löst.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Hans Ekström har frågat mig på vilket sätt jag och staten kan hjälpa till så att svensk grafisk konst återigen kan beskådas i Mariefred. Bakgrunden till frågan är den brand som i mars i år totalförstörde hela den byggnad som inhyste Grafikens Hus med dess samling av framför allt grafisk samtidskonst.
Låt mig inledningsvis djupt beklaga det som hänt men samtidigt med glädje konstatera att många vill bidra till att verksamheten återigen kan byggas upp och drivas vidare. Det statliga bidraget till Grafikens Hus, som lämnats inom ramen för kultursamverkansmodellen, kommer, enligt Statens kulturråd och Landstinget i Södermanland, att kunna användas för den verksamhet som kan drivas vidare i nya lokaler.
Genom våra kontakter med styrelsen för Grafikens Hus har jag blivit informerad om att styrelsen nu undersöker hur och i vilka lokaler som verksamheten kommer att bedrivas vidare. Det pågår en dialog med flera parter i denna fråga, och jag kommer att följa utvecklingen av dessa samtal.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Först vänder jag mig till Hans Ekström. Mariefred är en pärla, inte bara när det börjar grönska. Det finns så mycket att upptäcka och uppleva där. Jag har naturligtvis varit i Grafikens Hus flera gånger, inte minst för att man där har arbetat fint med Skapande skola, som är en viktig reform för regeringen för att ge fler barn och unga tillträde till kulturen och till eget skapande.
Där har man gjort ett väldigt viktigt jobb för alla möjliga elever. Mitt i den här bedrövelsen - för det var det verkligen - och så fort jag fick vetskap om vad som hade hänt, ringde jag Christina Jutterström, som är ordförande för Grafikens Hus, för att höra vad som hade hänt och hur man nu planerade.
Alla som var verksamma i Grafikens Hus, inklusive säkert många volontärer och i vänföreningen, hade arbetat med den utställning som skulle öppna samma dag som branden ägde rum. Till någon lättnad hade branden inte uppstått i Grafikens Hus, även om det inte var en lättnad för vad som sedan hände.
Det är en stor sorg för alla i kultursektorn som har ett engagemang i Grafikens Hus. Inte desto mindre väcker detta frågor, som Gunnar Andrén tog upp, som tillhör kärnfrågorna inom kulturpolitiken.
Det gäller att se till att våra samlingar är trygga, att brandskydd fungerar, att annat säkerhetsarbete fungerar, till exempel i fråga om stölder och vandalisering. Låt mig gå vidare på en bisats till detta. Jag frågade mig i samband med att det skulle ske en ordentlig omvandling av Nationalmuseum varför det tog så lång tid att komma i gång. Det har tagit ett år att tömma museet.
Svaret var det som Gunnar Andrén frågade efter, nämligen att det inte går att sätta i gång renoveringar när det fortfarande finns dyrbara skatter i form av konst kvar. Om något händer - det har ibland hänt under renoveringar - riskerar de att gå upp i rök. Det får inte ske. Det är därför som det har tagit lång tid.
Frågan är viktig, och den diskuteras ständigt i dialoger från departementets sida och från olika myndigheters sida med de olika verksamheterna. Jag går tillbaka till Hans Ekströms frågor. Jag är också glad att höra att han lyfter fram kopplingen mellan kulturen, det omgivande samhället, besöksnäringen och möjligheter till jobb.
Kulturen är viktig i sig, men den ger också energi till en bygd. Jag vet att Grafikens Hus betytt mycket för Mariefred och för Sörmland. Vad vi från Kulturdepartementet har kunnat erbjuda från början är att vi deltar i den samtalsgrupp som har bildats. Många har klivit fram och erbjudit lokaler.
Stödet från Statens kulturråd och från landstinget i Sörmland ligger kvar samt de medel som går till kultursamverkansmodellen så att verksamheten kan fortgå, om än i andra lokaler, i väntan på att styrelsen, landstinget, kommunen och andra engagerade bestämmer sig för hur verksamheten ska drivas vidare. Jag kan lova Hans Ekström att jag inte har några planer på att föreslå att Grafikens Hus ska uppstå någonstans i Stockholm i stället.