Håkan Svenneling (V):
De man egentligen skulle vilja debattera med i dag är EU-kommissionen eller någon av de fem gubbar som ligger bakom denna rapport. För det är dessa gubbar som ligger bakom de extremt federalistiska förslag man lägger på bordet när EU och EMU krisar i sina grundvalar. Man tar sin utgångspunkt i beskrivningen att EMU inte är färdigställt och att man därför måste genomföra ännu mer överstatlighet.
Min analys är klar: EU och EMU saknar förmåga att lösa de utmaningar vi står inför, då man är fastlåst i sitt nyliberala projekt att flytta makten bort från människor och närmare storkapitalet i Europa. Även om vi som partier har ganska olika syn på EU och EMU kommer vi i dag att stå ganska nära varandra, för inget svenskt parti önskar sig ett mer federalistiskt EU eller ett Europas förenta stater.
Därför känns det som att det är kommissionen som borde stå här och försvara sin rapport. År 2003 tog svenska folket Sveriges klokaste ekonomiska beslut: att inte gå med i EMU. Det har visat sig gång på gång att Sveriges förmåga att klara finanskrisen har varit bättre genom att vi har haft beslutsmakten på hemmaplan och inte i Frankfurt.
Finanskrisen har tyvärr också visat att vi som stod på nej-sidan i EMU-folkomröstningen gång efter annan har fått rätt i våra profetior om vad som skulle kunna hända. Grekerna vet bättre än något annat folk svaret på den frågan. Men det är inte bara i Grekland som fattigdomen breder ut sig i Europa. Europas högerpolitiker försöker svälta medborgarna ut ur krisen, vilket har visat sig vara fel medicin. Priset är i dag fattigdom och social oro.
OECD presenterade förra året statistik som visar att ojämlikheten i Europa har ökat kraftigt. Man skrev också att sociala utgifter och investeringar bör riktas till de mest behövande. Vidare sa man att generella nedskärningar i välfärdens transfereringssystem bör undvikas. Det visar att även OECD har sett att den förda högerpolitiken har raserat en välfärd som tidigare fungerade.
När välfärden raseras är det tydligt att särskilt kvinnor blir drabbade. Kvinnors rättigheter är på tillbakagång i EU. Vi ser en tydlig tendens till att åtstramningspolitiken håller på att förpassa jämställdheten tillbaka till 50-talsnivå. I spåren av eurozonens krav på nedskärningar följer otrygga anställningar, påtvingad deltid och diskriminering på arbetsmarknaden. Många kvinnor är beroende av de arbetstillfällen som finns i offentlig sektor och drabbas därför dubbelt när den monteras ned.
Kvinnor får ta mer ansvar för det oavlönade arbetet. De tvingas sluta jobba eller gå ned på deltid för att ta hand om barn, gamla eller sjuka när förskolan och äldreomsorgen monteras ned. Vänsterpartiet menar att ett mycket effektivt sätt att motarbeta detta skulle vara att EU helt enkelt byter om från dagens åtstramningskostym till en investeringskostym.
Satsningar på offentlig sektor är en förutsättning för att kvinnor ska kunna frigöras för att delta på arbetsmarknaden, både i offentlig och i privat sektor, och få ekonomisk frihet och större möjligheter att påverka sina liv. Vad är då EU:s svar på att EMU har lett till att ländernas ekonomi gått åt skogen? Jo, mer överstatlig makt, mer federalism och mindre demokrati.
Man börjar lite försiktigt i ett första steg med att öka marknadsharmoniseringen, men dunkar på rejält i ett andra steg med egen finansminister och eget finansdepartement. Man försöker bilda EU:s ekonomiska stat. Rapporten innehåller mycket långtgående förslag om att fördjupa EU-samarbetet. Stora steg tas mot ökad överstatlighet, och makten förskjuts från medlemsstaterna till EU. Därför är jag starkt kritisk till rapportens förslag.
Problemen i euroområdet kan inte lösas genom att man beskär de nationella parlamentens beslutsrätt över finanspolitiken. Överstatliga lösningar hindrar de enskilda medlemsstaterna från att fatta nödvändiga beslut utifrån sina förutsättningar. Då ländernas förutsättningar och utmaningar är olika finns det obalanser i ländernas ekonomi. Dessa kan inte lösas genom en federal inriktning; det är fel väg att gå. Flera av rapportens förslag innehåller i dag frågetecken.
På vilket sätt stärks konkurrenskraften i länderna genom att alla länder skaffar sig konkurrenskraftsmyndigheter? Vad innebär det för vårt samarbete i den nordisk-baltiska valkretsen i IMF om EU ska tala med mer gemensam representation? Vad innebär det att ett gemensamt finansdepartement inrättas för EU? Vilken makt flyttas då från de nationella medlemsstaterna? Enligt min mening är det viktigt att medlemsstaternas kompetens inte beskärs ytterligare.
De åtgärder som föreslås i rapporten innebär ett ökat EU-inflytande. Grundläggande befogenheter flyttas från medlemsstaterna, och fördragsändringar kommer att bli nödvändiga om detta ska genomföras. I Sverige har vi tre bra referenspunkter i våra nordiska grannländer att jämföra oss med när det kommer till EU och EMU. Norge är inte med EU, Danmark är med i EU men inte EMU och Finland är med i EMU.
Finnarna kämpar i dag hårt med den nya borgerliga, rasistiska regeringens politik, som har inneburit att Europas åtstramningspolitik även har kommit till Finland. Danmark har fyra undantag från EU-samarbetet inskrivna i sitt avtal. Ett av dessa är att Danmark inte behöver gå med i EMU. Även Storbritannien har ett sådant undantag, men Sverige har i praktiken skrivit på att vi en dag ska gå med i EMU, genom att vi undertecknade Lissabonfördraget utan undantag.
Från svensk sida har man aldrig krävt ett undantag. Det tror jag främst beror på att vi har haft mycket EMU-positiva politiker vid makten. Detta krav har aldrig formulerats mot EU trots att svenska folket faktiskt sa nej i en folkomröstning 2003. När nu Europas högermän vill fördjupa EMU ännu mer än tidigare är det hög tid att vi som politiker lever upp till folkets krav på ett undantag, för det är att respektera folkomröstningens resultat. Därför behövs ett svenskt undantag gentemot EMU.
Det är bra att vi här i dag i riksdagen, trots att Sverige inte är med i EMU, debatterar denna rapport. Det krävs en bred debatt och att de nationella parlamenten involveras i de diskussioner som förs om ett framtida EMU. Även om demokratisk legitimitet aldrig har varit EU:s paradgren är det en central fråga som måste stå i fokus vid förändringar.
Ska man lyfta fram något som är positivt i rapporten är det just att Europaparlaments makt skulle stärkas i förhållande till andra EU-institutioner. Men tyvärr har man helt och hållet misslyckats med att lyfta parlamenten i medlemsstaterna.