Anders Borg (M):
Att bryta utanförskapet är centralt för svensk ekonomi och också för välfärd och trygghet i Sverige. När utanförskapet var som störst låg ungefär var fjärde svensk i arbetsför ålder i beroende av något av transfereringssystemen. Det var en uppgång från någonstans på 10 procent på tidigt 70-tal och sedan en kontinuerlig ökning. Dessa siffror började gå ned redan under den socialdemokratiska regeringen.
Man stramade upp förtidspensionen, förändrade regelverk för a-kassa och började vidta åtgärder. Det arbetet har vi fortsatt. Vi är nu på väg ned under 15 procent. Om prognoserna står sig kommer vi att ligga under 15 procent alldeles tydligt mot slutet av mandatperioden. Detta är det mått på utanförskap som den socialdemokratiska regeringen valde att ta fram och sedan använda och även sätta som mål för politiken.
Det är klart att det är en enorm skillnad för Sverige om utanförskapet i denna mening kan minska kraftigt. Låt oss ta ett annat mått: socialbidragen. Vi är nu på en nivå där ungefär 6,2 procent, strax över 6 procent, av hushållen, justerat för att vi har lagt om etableringspolitiken, är beroende av socialbidrag.
Det är lite förvånande givet att vi under 2006 och 2007 hade många interpellationsdebatter där Socialdemokraterna hävdade att socialbidragen skulle explodera. I stället minskade de under 2007 och 2008 så att de låg på den lägsta nivå vi upplevt under kanske 20 år under de åren. Under krisen steg de sedan till 6,2 procent. Siffran är lägre än under åtminstone åtta av de år som Socialdemokraterna styrde.
Man kan alltså jämföra med att vi under de senaste 20 åren hade den högsta siffran, på över 10 procent av hushållen som var beroende av socialbidrag, under den socialdemokratiska regeringen. Om utvecklingen får fortsätta i någorlunda gynnsam riktning kommer andelen att pressas tillbaka, särskilt om vi också kan vidta åtgärder för att det ska löna sig bättre att arbeta också för dem som är beroende av socialbidrag. Där har vi goda förutsättningar att komma framåt.
När jag blickar ut över Sverige sker det ofta från Katrineholm, där jag bor. Någon gång har jag kanske passerat Östermalmstorg, men jag får nog säga att min utgångspunkt i normalfallet är Katrineholm. Det ger mig en insikt om vad som är centralt med full sysselsättning. Inkomsten är naturligtvis viktig. Men det andra som följer av arbete är också viktigt: självkänsla, trygghet och upplevelsen av att man har en förmåga och en möjlighet att bidra till samhället.
Det är därför arbete är så centralt, och det är därför det är så avgörande att arbeta för full sysselsättning. Här är kontrasterna i svensk politik tydliga. Vi har en alliansregering som kämpar för arbetslinjen i motvind med en socialdemokratisk opposition som kämpar för bidragslinjen. Det är så skiljelinjerna i svensk politik ser ut. Vi har en politik som gör att det lönar sig bättre att arbeta för alla dem som sätter sig i bilen och åker till jobbet.
Socialdemokraterna har en politik som lägger tunga bördor på alla som sätter sig i bilen och åker till jobbet. Det är skiljelinjen. Det finns alltid en avvägning mellan drivkrafter för arbete och de trygghetssystem vi har för att det hela ska fungera och för att vi ska nå full sysselsättning. Vi har kunnat förskjuta denna avvägning samtidigt som vi har bibehållit de minsta inkomstskillnaderna och den kanske största sammanhållningen av de flesta jämförbara länder.
Socialdemokraterna lägger ensidigt bördor på dem som arbetar och prioriterar ensidigt att återskapa bidragssystemen. Detta är skiljelinjen. Det finns en socialdemokratisk politik som inte orkar förnya sig. Det är uppenbart och tydligt i debatterna att det är ett nej tack till varje form av förnyelse från Socialdemokraternas sida. Bidragslinjen, bidragslinjen och bidragslinjen är det enda socialdemokratiska alternativet.