KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunnar Sandberg (S):
Ja, det är val, Sven Bergström, gudskelov. Det kanske blir en annan regering, vem vet. Vi får väl se vad som händer den 19 september. Vi talar om en viktig sak, landsbygden och landsbygdens utveckling. Jag och många fler som bor och är uppväxt på landsbygden har under ett antal år sett försämringar. Det nedläggningar av mackar, små butiker och skolor, och människor flyttar därifrån.
Att man kan ta ut pengar, sköta betalningar och det som man alltid har gjort med lantbrevbäraren är grundläggande saker som är väldigt viktiga för landsbygdens utveckling. Man har haft en lösning. Det är inte säkert att lantbrevbäraren ska ha den här tjänsten överallt.
Men där man inte har bredband och Internet utbyggt kan man under en övergångsperiod använda sig av lantbrevbäraren, eftersom alla tycker att det fungerade bra. Ingen är missnöjd med den servicen. I stället får man nu ökad social och ekonomisk utsatthet, som Länsstyrelsen i Dalarna skriver i sin rapport.
Personer som har svårigheter att själva utföra sina betaltjänster känner sig kränkta. De känner sig omyndigförklarade och diskriminerade eller bortglömda. Några som jag talade med i min hembygd sade att de kände sig dumma, eftersom de inte kunde hantera den nya tjänsten. De satte in pengar på ett vanligt Icakort. Sedan kom de till affären och skulle använda kortet med pinkod, och bara det är en överbryggning.
Då kunde de inte betala med Icakortet, eftersom Icaaffären omsatte för lite pengar. De var tvungna att använda ett annat betalkort som var kopplat till banken. De har nyss lärt sig att hantera en ny sak, och så blir det ytterligare en ny sak. Utvecklingen i samhället går med en oerhörd fart. Det är många som inte hänger med. De känner sig utanför.
Jag tror inte att ministern själv skulle känna sig så tillfreds med att någon släkting, granne, barn eller barnbarn fick hjälpa en att betala räkningar. Det kan också handla om en företagare som har elva mil enkel väg för att lämna sin dagskassa. Det är orimligt. Det håller inte. Glesbygden utarmas ännu mer. Det är inte valpropaganda, utan så är det.
Sven Bergström var själv inne på att vi delar med oss. Vi har skogen, mycket malm, vatten och allt vad det är som vi delar med oss av till övriga Sverige. Alla kan inte bo i Stockholm. Det är ingen bra utveckling för Sverige om alla skulle bo här.
Vad du än gör, Åsa Torstensson, när du ska träffa representanter för Dalarna, länsstyrelserna och Post- och telestyrelsen i mars, är förslaget att lantbrevbäraren kan få tillbaka uppdraget på de ställen där annan service inte fungerar bra.
Gunnar Sandberg (S):
Jag får sista ordet, Sven Bergström. Allt var naturligtvis inte bättre förr - inte allt. Men man ska inte förlita sig helt och hållet på marknaden. Nuvarande regering har en tendens att tycka att det är marknaden som ska sköta det mesta. Minister Åsa Torstensson nämner marknaden på fyra ställen i sitt svar.
Det är marknadsaktörer, marknadsdrivna initiativ, marknadsdriven hantering, samverkan med marknaden och så vidare. Jag vet inte hur det ser ut där minister Åsa Torstensson kommer ifrån och på östra sidan av E6:an. På den västra sidan är det mer turister, och där fixar man kanske hellre det här.
Om nu marknaden var så fantastisk - varför har vi då inte fler teleoperatörer ute i landsbygden? I Jämtland är det Telia som fungerar. De flesta har Teliaabonnemang, för något annat går inte att ringa med. Det finns ingen täckning. Varför har vi inte fler om man nu tycker att det är så lukrativt? Posten är också ett exempel. Varför har vi inte City Mail eller vad de privata som delar ut breven här nu kallas?
Vi har Posten som åker runt i landsbygden, och det beror naturligtvis på att det inte är intressant för någon annan. Det är för lite pengar att hämta där. Visst hade man en kostnad. Det var säkert dyrt att använda lantbrevbärarna. Men många känner sig lite bortglömda.
Socialtjänsten har gett ett svar i utredningen om att detta innebär en ökad risk för att självförtroendet sjunker, vilket kan leda till ett tidigare behov än annars av samhällets stöd i form av vård och omsorg. Brevbäraren fungerar ju även lite socialt - lite som byns vaktmästare. Han hade koll på dem som bodde i byn, han såg hur de mådde och så vidare. Det var också en fördel.
När ministern nu i mars träffar Post- och telestyrelsen och länsstyrelsen - skicka med dem att de ska titta över hur man kan använda lantbrevbärarna! Man kan bygga ut den tjänsten. Man behöver inte lägga ned den, utan man kan bygga vidare på den.
Gunnar Sandberg (S):
Det är intressant att lyssna på dig, Kenneth Johansson. Det finns i alla fall en ambition att jobba med folkhälsoarbetet och skapa en sund och bra värld att leva i. Frågan om informationsplikten är inte alldeles enkel. Vi vill följa den ytterligare ett tag innan vi bestämmer om vi ska slopa informationsplikten eller behålla den.
Men än så länge tycker vi att den ska vara kvar. Den 12 november 2008 arrangerade Centerpartiet ett seminarium i riksdagen om osund ojämlikhet i hälsan. Det finns även en motion av Annika Qarlsson och Helena Lindahl om en nationell hälsokommitté med inriktning på hälsans sociala bestämningsfaktorer.
Du var i ditt anförande lite grann inne på att det är viktigt med en nationell hälsokommitté. Det skrevs även en fråga till Maria Larsson om att inrätta en nationell kommission för rättvisa i liv och hälsa. Man kan lyssna till en del här och få för sig att mycket är bra i samhället, och det är faktiskt så.
Men allt är inte bra, och man konstaterar också i denna motion att vårt land har en bit kvar till detta mål. Det intressantaste är när man kan få se en nationell hälsokommitté från regeringen. Jag vill nämna lite grann om fysisk aktivitet eftersom det är viktigt.
Jag mötte Nisse Simonson från Jämtland på flyget när jag var på väg hit i går. Jag frågade honom vad som är det viktigaste i framtidens folkhälsa. Han svarade utan att blinka att det är motion, kost och sömn.
Gunnar Sandberg (S):
Jag frågade naturligtvis Nisse Simonson hur vi ska göra för att få fler att motionera, hur vi ska göra för att få fler att äta bättre och hur vi ska få fler att sova längre. Det var ju de tre sakerna som han såg som ett hot mot framtidens folkhälsa. Han hade inget svar på det.
Han sade att om man går 45 minuter varje dag minskar risken att drabbas av alzheimer med hela 60 procent. Det finns många sådana siffror och många utredningar om hur fysisk aktivitet påverkar kroppen så att vi mår bra.
En av orsakerna till att många inte känner till allt bra som händer vid fysisk motion är kanske att det saknas förslag. Jag tycker att det saknas förslag. Det är inte alls enkelt att lägga ansvaret på individen och säga: Du ska gå si och så många kilometer, du ska röra dig si och så mycket och du ska sova bra. Jag har en kompis som bor i Åre.
Åre besöks ju av många som kanske har de rätta förutsättningarna. De har en fin bil, ett fint hus, en fin fru och fina barn. Många av de här har ett gemensamt, och det är att de är överviktiga helt enkelt. De sliter väldigt ont av det. De gillar det inte alls. De vill göra någonting åt. De går säkert på gym, och de kan betala för personliga coacher.
De kan gå matlagningskurser och betala för det. Men det är inte så lätt. En sak kunde naturligtvis vara att införa fler idrottstimmar och börja från grunden. Detta är någonting som man kan påverka. Jag tycker verkligen att man ska jobba aktivt med det. Hur ser du på att införa fler idrottstimmar, Kenneth Johansson?
Gunnar Sandberg (S):
Vi vet sedan tidigare att Henrik Ripa är rätt radikal av sig, med förslaget om förbud mot tobak. Moderaterna gillar inte punktskatter, vet jag, men det kan vara så att du ställer upp på att vi kunde ta och höja priset på det som är osunt. Jag tänker på Coca-Cola. Man kan köpa tre en och en halv liters Coca-Cola för 25 kronor.
Vi kanske inte skulle må helt dåligt av om en flaska Coca-Cola på en och en halv liter skulle kosta 43 kronor. Skräpmat, snabbmat och annat sådant som gör oss överviktiga kan få kosta lite mer, så kanske människor undviker det. I stället kan man sänka priset på det som är nyttigare. Jag har hållit mig till friskvården och vill fortsätta på temat fysisk aktivitet.
Alla vet väl att det är bra att röra på sig, men få vet att träning inte bara är bra för hjärta och lungor. Det finns även en stark koppling till hjärnans funktion, och du var inne på att många inte klarar betygen i skolan. Detta är ganska ny kunskap. De senaste åren har det kommit solida data som visar att regelbunden fysisk aktivitet - inte gymträning utan konditionsträning - även är viktig för de kognitiva funktionerna.
Michael Nilsson, professor och hjärnforskare, har studerat sambandet mellan fysiska och kognitiva prestationer genom att få tillgång till data från drygt en miljon män i mönstringsregistret. Frågeställningen var om de som var fysiskt välpresterande också var mentalt och IQ-mässigt välpresterande. Nilssons forskargrupp följde upp männens utbildning, livsinkomst och liknande och fann ett klockrent samband mellan hur duktiga de var att trampa träningscykel och IQ-testen.
Studien visade starka samband mellan betyg, utbildningsnivå, livsinkomst och fysisk kompetens. Ungar ska skutta, dansa och röra på sig så mycket de kan. Det är bra för hjärnan. Barn som konditionstränar får högre betyg i skolan, går längre utbildningar och får bättre jobb. Det gäller även ämnen som läsning, stavning och matematik. Man kanske borde öka antalet idrottstimmar i skolan?
Gunnar Sandberg (S):
Det är många som har svårt att ta sig för fysisk aktivitet själva, så det kan vara bra om man har obligatorisk fysnärvaro på skolorna och även i företag. För att sammanfatta det vi har pratat om nu tycker jag att folkhälsoarbete i hög grad är en moralisk fråga. Människor vill inte leva i ett land där klyftorna mellan fattiga och rika drar i väg. Man vill inte ha ett samhälle som präglas av mycket stora klyftor.
Det blir en social stress, och det blir ett otryggt och ineffektivt samhälle med lägre tillväxtmöjligheter. Det blir ett orättvist samhälle. Om de 10 procent som är rikast drar i väg, så att man får ett hyggligt genomsnitt, men man samtidigt trycker ned människor under fattigdomsgränsen, blir det ett tråkigt och eländigt samhälle att leva i. Det är en moralisk fråga.
Vad kommissionen säger, och som Maria Larsson för sitt liv inte vill ta till sig, är att ett sådant samhälle också är negativt för hälsoläget i landet totalt sett. Det är den entydiga slutsatsen. Hade hon velat ta denna fråga på allvar hade hon startat en kommission som följde upp resultaten av detta med ordentlig forskningsexpertis och även med politiker.
En sådan kommission hade kunnat gå igenom och titta på hur det ser ut i Sverige och hur vi skulle kunna göra för att minska hälsoklyftorna i vårt land. Men jag tror inte att hon vågar. Hon vet nämligen vilken slutsatsen kommer att bli. Slutsatsen av ett sådant arbete hade blivit att man måste vara beredd att minska de ekonomiska klyftorna. Det varken vågar eller vill hon göra. Det går nämligen tvärsemot regeringens politik.
Detta skulle jag gärna vilja ha en slutkommentar om från Henrik Ripa.
Gunnar Sandberg (S):
Vi är några skoterentusiaster i riksdagen, och vi försöker ha en debatt med ansvarig minister minst en gång per år. Vi har haft en debatt med Åsa Torstensson, och för ungefär ett år sedan hade vi en debatt med Andreas Carlgren. Vi har debatterat denna fråga med honom ett par gånger.
Andreas Carlgren har, liksom Catharina Elmsäter-Svärd, bollat över frågan till Nationella Snöskoterrådet. Det är detta råd som ska lösa dessa frågor. Jag håller med Lena Olsson om att rådet inte har någon beslutsrätt. Det är ett råd som ska ta emot frågorna, men man behandlar egentligen inte frågorna.
Vi förstår vad ni säger - ungefär så. De kan inte göra så mycket. Vill man reglera skotertrafiken borde det komma från riksdag och regering. Jag hoppas att du, Catharina Elmsäter-Svärd, lyssnar lite mer än tidigare ministrar gjort. Det har inte hänt särskilt mycket. År 2006 var detta på gång.
Näringsministern i förra regeringen hade de här frågorna på sitt bord och ville göra något utifrån att det är frågor som växer. Det finns i dag i vårt land ungefär 600 ideella snöskoterklubbar som ska sköta 15 000 mil skoterleder. I Sverige finns det också ungefär 250 000 snöskotrar, alltså ungefär lika mycket som antalet mopeder.
Mopederna körs på vägar. Där är det i alla fall reglerat; det finns ju vissa lagar att hålla sig till. Skotertrafiken omsätter 5-10 miljarder kronor årligen. Som representant för Jämtlands län är jag väl part i målet eftersom många av skotrarna finns där.
Men för att, som sagt, mer pengar ska kunna inbringas till länen i norr - Norrbotten, Västerbotten, Jämtland och Dalarna - behöver vi hjälp och stöttning. Det gäller att försöka höja standarden på skoterlederna. Skotrarna blir allt tyngre och går allt snabbare.
Risken för olyckor finns, och olyckor händer. För att få bort buskörningen behöver trafiken regleras. 90 procent av snöskoteråkarna föredrar att följa skoterlederna. Men det finns också några som kör utanför dessa. I Jämtlands län finns det många privata skogsägare.
För att vidareutveckla och dra fram skoterlederna där man kan tanka och bo och där man kan få ut ännu mer av skoteråkarna är det nödvändigt att komma fram till avtal med vissa skogsägare. Därför kan det vara bra en stöttning när det gäller hur det ska gå till.
Förslaget från den 27 november då det var skoterriksdag i Idre - vi var där rörande överens om att vi måste ha en kraft antingen från en utredning eller genom att en huvudman för de här frågorna utses - gäller den transitled om vilken pågår undersökningar - hur den ska dras genom skogslänen, från Västerbotten och genom Dalarna. Egentligen är det en huvudled.
Skoterklubbarna får väl sköta de mindre lederna.
Gunnar Sandberg (S):
Det gläder mig att vi har en minister som i alla fall har kört snöskoter och vet lite grann vad det handlar om.
Vi som närvarade på Snöskoterriksdagen - många av dem har även varit i väg och deltagit i Snöskoterrådet - är rörande överens om vad som bör göras och vad det är ganska bråttom med, och det är just hur man kommer att klara försörjningen av nya skoterleder.
De 15 000 mil jag nämnde sköts av 600 ideella snöskoterklubbar. Många av dessa människor är äldre och pensionärer som inte har någon ersättning vare sig för den tid de lägger ned när de sladdar skoterlederna eller för den bensin som går åt.
Det gör att många av snöskoterlederna varierar i kvalitet, vilket bidrar till att man hellre kör utanför lederna och då kör sönder skogsplantering och annat. Länsstyrelsen i sin tur, som i sak styr och bestämmer lite grann över snöskoterlederna, jobbar lite annorlunda.
Därför vore det bra om det fanns en huvudman som hade det totala ansvaret över snöskotertrafiken. I USA och Kanada spenderar man över 28 miljarder dollar årligen på just snöskoteråkning, och där regleras den på ett bättre sätt än i Sverige.
5-10 miljarder kan det alltså öka här, och jag tycker att lite av dessa frågor borde ligga på Näringsdepartementet. Det är rätt intressant ur en arbets- och sysselsättningsaspekt.
Gunnar Sandberg (S):
Tack för svaret, socialministern! Det var ett långt svar, men det är en allvarlig fråga. Att stödja utvecklingen av svensk cancervård är oerhört viktigt för framtiden. Det är en av de stora utmaningarna för svensk sjukvård. Cancer är det värsta man kan drabbas av, åtminstone av de här vanliga sjukdomarna. Besked om cancer är svårt både för den som drabbas och för anhöriga.
Jag tror att jag har sett någonstans att man, när man får beskedet att man har cancer, inom en minut hinner tänka: När kommer jag att dö? Hur kommer jag att klara mig? Just då är det nog viktigt att man kan känna att man har en trygg sjukvård, en sjukvård som man kan lita på. Oavsett vad man heter, var man kommer ifrån och var man bor måste man känna att man är i de bästa händer och att man får en vård på lika villkor.
Vi kan vara överens om att den nationella cancerstrategin har gett och ger värdefulla bidrag för att stärka likvärdigheten i svensk cancervård. Ministern konstaterar att regeringen har gett ett flertal nya uppdrag om nationella vårdprogram på cancerområdet.
Samtidigt kvarstår att det för bröstcancer finns ett nationellt vårdprogram medan det för prostatacancer, som är den vanligaste cancern och som skördar 2 500 människoliv om året, inte finns något nationellt vårdprogram. När kommer regeringen att ta initiativ för att få fram detta?
Socialstyrelsen presenterade den 15 mars en rapport som visar att dödligheten i cancer, bland annat bröstcancer och prostatacancer, är kopplad till bostadsort och faktiskt i än högre grad till socioekonomiska faktorer. Detta kostar människoliv. Det är alltså patientens utbildnings- och inkomstnivå som avgör dödligheten snarare än den medicinska diagnosen.
Det kan knappast anses vara i linje med en nationell likvärdighet. Detta visar på behovet av till exempel vårdprogram som garanterar att patienten får tillgång till livsförlängande behandling till gagn för patientens livskvalitet och livslängd. Men flera av de initiativ som ministern beskriver är steg på vägen. Frågan är om regeringen också är beredd att ta helhetsgreppet kring de vanligaste cancersjukdomarna i befolkningen.
Kan vi räkna med att regeringen kommer att verka för att implementeringen av riktlinjer och tillgång till livsförlängande behandling blir likvärdig och inte beroende av bostadsort och samhällsklass?
Gunnar Sandberg (S):
Tack, socialministern! Det är alldeles riktigt att vi botar allt fler cancerarter och att fler drabbas av cancer beroende på att de lever längre. När man drabbas är det viktigt att så snabbt som möjligt få åka till de ställen där det finns en professionell kunskap om olika cancersorter. Vi läser och hör alltför ofta att de som inte är nog påstridiga får vänta alldeles för länge.
Det går åt ett håll. När vi jämför olika cancrar är det tydligt att vården av flera av dem, till exempel prostatacancer, har mycket att lära av bröstcancervården.
Trots att dessa cancrar har samma prioriteringsgrad i Socialstyrelsens nationella riktlinjer och patienterna har samma rätt till livsförlängande behandling skiljer sig till exempel förekomsten och uppdateringen av nationella och regionala vårdprogram åt. Det visar att riktlinjer inte är nog.
Är ministern beredd att göra riktlinjerna obligatoriska att följa och att styra vården och sjukvårdshuvudmännen så att likvärdig rätt till livsförlängande behandling faktiskt blir möjlig?
Gunnar Sandberg (S):
Tack för svaret, socialministern! Vi debatterar två vanliga och allvarliga sjukdomar i dag, cancer och diabetes. De båda interpellationerna har kommit till av ungefär samma skäl. Det handlar om att det är skillnad på vilken vård man får beroende på var man bor och vilken bakgrund man har. Diabetes är en av de stora folksjukdomarna, vilket ministern lyfte fram i svaret.
Sjukdomen kräver mycket, både av den som drabbas och av sjukvården. Vi kan vara överens om att det är viktigt att det finns nationella riktlinjer och kvalitetsregister. Det är bra att ministern välkomnar att några landsting inom ramen för vårdvalet premierar rapporteringen till det nationella kvalitetsregistret. Samtidigt kvarstår faktum att nationella riktlinjer, som ministern talar om, är frivilliga för sjukvårdshuvudmännen att genomföra, och att rapporteringen till kvalitetsregister också är frivillig.
Det innebär att grunden för ojämlik vård i Sverige kvarstår. Det finns ingen styrning och uppföljning. Är ministern beredd att överväga att göra det obligatoriskt att följa de nationella riktlinjerna? Nyligen presenterades Nationella Diabetesregistrets senaste rapport.
Av den framgår att den kvalitetsindikator som visar det långsiktiga blodsockret, HbA1c, hos patienterna anger att medelblodsockret stiger och att färre patienter når målen. Ungefär 9 000 färre patienter klarar målet jämfört med förra året. De redan sjuka kronikernas vård har alltså, sett till resultatet, blivit sämre. De redan sjuka har blivit sjukare.
Det har sammanfallit med att vårdvalets ensidiga fokus på tillgänglighet för de sällan sjuka slagit igenom. Kronikerna måste få ett större fokus i vården. Det borde vara självklart att en diabetiker har regelbunden kontakt med läkare och diabetessköterska. Är regeringen beredd att pröva incitament för att nå detta eller kommer regeringen att nöja sig med att se på?
Gunnar Sandberg (S):
Jag hade inte väntat mig något annat svar än att ministern inte kommer att nöja sig med att se på. Jag tror att vi är ganska överens om hur man förebygger och botar både cancer och diabetes. Det här är en sjukdom som man kan förebygga med rätt kost och motion.
En promenad på 30-40 minuter varje dag skulle förhindra många fall av typ 2-diabetes och hjärt- och kärlsjukdomar. Jag är en glad motionär, så jag kommer nog tillbaka i folkhälsodebatten. Om de som är drabbade av typ 2-diabetes inte får behandling eller missköter sjukdomen ökar risken för komplikationer.
Det finns tecken på att diabetiker och andra kroniker inte prioriteras i vårdvalssystemet och inte får den högkvalitativa vård de behöver. Vi måste naturligtvis hjälpas åt att hålla ögonen på det. I en interpellationsdebatt för ett år sedan sade socialminister Göran Hägglund att regeringen ville prioritera de kroniskt sjuka.
"I dag hamnar de ofta mellan stolarna och slits på ett sätt som gör att de, summa summarum, inte får en likvärdig vård, jämfört med de allra flesta av oss", sade ministern. Det är dags för regeringen att agera i enlighet med det och verkligen prioritera kronikerna, vilket ministern sade sig vilja göra.
Det är inte minst viktigt att arbeta för måluppfyllelse så att diabetikerna kan lita på att de får den vård som främjar en god blodsockerkontroll så att de undviker att drabbas av komplikationer till följd av för högt blodsocker. Det handlar om att man ska känna trygghet i den vård man får. Den senaste rapporten från Nationella Diabetesregistret visar att de regionala skillnaderna i vården består.
Är det inte dags att ta tag i detta? Vad avser regeringen att göra konkret för att öka likvärdigheten? På cancerområdet har man arbetat med en nationell cancerstrategi. Kan det nu vara dags för en nationell diabetesstrategi för att öka kvaliteten och likvärdigheten för patienterna?
Gunnar Sandberg (S):
Henrik Ripa och jag är överens om väldigt mycket inom folkhälsopolitikens område, men det finns vissa skiljelinjer. Arbetsmarknadspolitiken är en sådan. För att främja en bra folkhälsa är det viktigt att människor har ett arbete. I januari för sex år sedan var 28 000 personer långtidsarbetslösa. Det var oacceptabelt, tyckte regeringen. Men ni hade ett recept, och det var arbetslinjen, som skulle bryta utanförskapet.
Sedan 2006 har långtidsarbetslösheten ökat med 143 procent enligt Arbetsförmedlingens nya siffror, och i dag är 68 000 långtidsarbetslösa. Det är oacceptabelt. Men regeringen är tyst. Tar du ansvar, Henrik Ripa? En och en halv miljon svenskar står utanför a-kassa. Färre sjuka får ersättning, och på två år har försörjningsstödet ökat med 30 procent. De arbetslösa saknar ofta rätt kompetens för de nya jobben. Många har fel eller för låg utbildning.
Samtidigt har komvux och arbetsmarknadsutbildningarna bantats. Av dem som utförsäkrats har bara en av tio fått arbete. Två tredjedelar visade sig vara så sjuka att de fick återvända till sjukförsäkringen. Drygt en av tio har helt försvunnit ur försäkringssystemet, och resten är tillbaka hos Arbetsförmedlingen. Om människor lär sig att om den egna ekonomin kör i diket eller om de blir av med jobbet och vet att de får skattelättnader om de får ett arbete kommer de att få ett jobb. Det fungerade inte, Henrik Ripa.
Hårdare krav på sjuka och arbetslösa gjorde inte folk friska och anställda. Regeringens politik har inte minskat arbetslösheten och har inte minskat utanförskapet. Däremot har det blivit svårare att inte ha ett jobb. Det var väl inte det som var meningen?