KBLab/rixvox huggingface dataset:
Erik Bengtzboe (M):
Tack, Daniel Riazat, för frågorna! Först och främst har vi frågan om vem det egentligen är som bär ansvaret för var svensk skola är i dag och vilka det är som rimligen borde ta ansvar för att svensk skola går i rätt riktning. Det ärliga svaret är att vi alla måste ta det ansvaret.
Vänsterpartiet har historiskt sett väldigt liten skuld i hur saker och ting har utvecklats i faktiska beslut eftersom de aldrig någonsin har fått ingå i en regering och aldrig någonsin fått något reellt inflytande över Utbildningsdepartementet - undantaget via sina proxies i väldigt vänstervridna socialdemokrater från olika tider. Det är absolut så att Moderaterna har varit delaktiga i många av de läroplaner som har tagits fram. Vissa saker har blivit bra. Allt i svensk skola är inte dåligt.
Men vissa saker blir inte heller som man har tänkt sig. Betyder det att man ska ge upp? Betyder det att man ska ge upp sina planer på att göra skolan bättre? Nej, allas vår uppgift som folkvalda är att lära av erfarenheter, titta framåt och fundera på vad vi behöver ändra och vad vi behöver göra bättre. Moderaterna tänker aldrig någonsin ge upp den viljan.
Vi tänker aldrig någonsin ge upp kampen för att se till alla svenska skolelever får en bra skolgång. Ibland kommer det att bli fel. Det kommer delvis och bitvis att vara vårt fel. Det kommer delvis att vara andra partiers fel. Vi tänker korrigera de felen oavsett vem det är som ställer till med felen. Det är att ta ansvar. När vi kommer till friskolorna, herr talman, är det inte så att jag anklagar Daniel Riazat och Vänsterpartiet för att säga att de alltid hatar alla friskolor.
Det är helt korrekt. Det gör de inte. Men resultatet av deras politik blir en urholkning av det fria skolvalet. Det blir en urholkning av systemet med friskolor som leder åter till likriktning, som leder till ett samhälle där politiker får mer makt, där människor får mindre makt och där vi får se en sämre kunskapsutveckling. Dit vill inte vi.
Erik Bengtzboe (M):
Jag noterar att det tidigare fanns en politisk företrädare i talarstolen som pratade om ideologisk låsning när det gäller friskolor. Jag kan konstatera att den nuvarande vänstermajoriteten försöker ge sig på en ideologisk blåsning av det svenska folket när det gäller friskolor. Ni har rätt till er uppfattning, men ni kan inte tillskriva mig vad jag tycker om friskolor och varför. Friskolorna är viktiga för att erbjuda mångfald, men framför allt för att flytta makt från dig och mig till svenska skolelever och svenska föräldrar.
Det är de som vet bäst vad som passar dem. Det är de som vet bäst vilka skolor deras barn bör gå i eller de själva bör gå i. Det är ingenting som i onödan ska dissekeras och styras via pennstreck från ett stadshus eller en riksdag. Det handlar om makten ska ligga i riksdagsval eller om makten ska ligga hos människor - ingenting annat. Jag noterar också att Skolverket har varit kritiskt och haft mycket åsikter när det gäller skolsegregation.
Jag noterar också att Skolverket har backat från det man sa om friskolor. Man har konstaterat att man inte längre ser att det finns en segregation på grund av friskolor men att det finns en risk. Den risken måste vi alla hantera, men vi ser inte att utvecklingen har gått i den riktningen. IFAU, Institutet för arbetsmarknads- och utbildningspolitisk utvärdering, har konstaterat att friskolorna har lett till bättre resultat i friskolorna, för svenska skolelever och i de kommunala skolorna.
Lärarfacken har konstaterat att de leder till höjda löner. Vi kan också konstatera att de har nöjdare medarbetare än de kommunala skolorna, och de har dessutom nöjdare elever. Det är helt korrekt att det finns en pådriven segregation på grund av friskolor. Det beror på hur friskolesystemet ser ut eftersom alla inte får chansen att ta del av det. Genom att se till att alla får chansen att ta del av det kan vi motverka segregationen.
Det Vänsterpartiet i stället föreslår är att vi ska ta bort det medlet, den makten, från medborgarna och från politiken. Det Vänsterpartiet i realiteten gör är att stå handfallet helt utan möjlighet att motverka segregation.
Erik Bengtzboe (M):
Att diskutera historiens gång kan man ägna sig åt så mycket man önskar. Det som är intressant är att återgå till historien, och för den som tittar på den här debatten och vill bilda sig en egen uppfattning rekommenderar jag den socialdemokratiska Maktutredningen som presenterades 1990. Där får man en bra inblick i hur Sverige faktiskt såg ut och vad som var upptakten till de reformer som sedan skedde under nästan 10-15 års tid därefter.
Det som hände på 70- och 80-talen och det Sverige det formade skapade såklart förutsättningarna för hur Sverige sedan utvecklades. Jag måste hålla med de bägge tidigare talarna om att det absolut finns stora utmaningar i det svenska skolsystemet. Inte minst gäller det otydligheten i hur det är uppbyggt och otydligheten i ledarskapet i den svenska skolan.
Det är inte glasklart för en lärare och en rektor vem det egentligen är som har vare sig ansvar, befogenheter eller skyldigheter att leverera en utbildning som fungerar. Oavsett vilken regering det är som har genomfört en viss reform - det kan vara en ny eller en gammal - finns det många saker som vi behöver utveckla.
Men det jag tror är det viktiga är att inte fokusera på att riva upp det som inte blev perfekt, utan vi ska se till att vi utvecklar den svenska skolan med respekt för alla dem som jobbar i den och se till att den faktiskt kan bli bättre, utan att ständigt röja om allting från första början. Vi behöver absolut hårdare kontroller av vilka som får driva skola i Sverige, både offentliga och privata huvudmän, och det ska vara lika villkor även ekonomiskt. Och vi behöver mer fokus på resultaten i skolan.
Det har varit en enormt bristfällig uppföljning i den svenska skolan, och framför allt har inte fokus varit på elevernas resultat. Och det är något som borde stå i fokus för den svenska skolan, oavsett partipolitisk ideologi eller vilka reformer man vill se.
Erik Bengtzboe (M):
Fina ord i all ära, och det är få saker av det som presenteras på DN Debatt i dag som jag har invändningar emot. Det är bra att det finns ambitioner för svensk skola och även hos den nuvarande regeringen att fortsätta att utveckla svensk skola. Min och Moderaternas uppfattning är att den ambitionsnivån behöver höjas.
Det gäller både på vilket sätt regeringen väljer att arbeta och vilken tidshorisont som man talar om. Statsrådet återkommer till dessa utredningar och förslag som skjuts på framtiden, och vi är nu snart halvvägs genom den här mandatperioden. Hur många gånger måste statsrådet Fridolin bli omvald för att det ska bli en ordentlig leverans av saker och ting? Jag förstår att han gärna vill bli omvald, helst många gånger om.
Den viljan tänker jag inte ta ifrån honom, men vi behöver höja ambitionsnivån när det gäller utvecklingstakten i svensk skola. Det duger inte att vänta. Varje enskilt år som regeringen inte genomför reformer om utökad matematikundervisning, trots att riksdagen har beslutat om det, är det 12 miljoner undervisningstimmar i matematik som fryser inne.
Det är 12 miljoner undervisningstimmar som hade behövts. Beträffande ambitioner och fina ord, hur långt sträcker sig statsrådets och regeringens ambitioner? Jag förstår att regeringen tycker att det är viktigt att vi har bra lärare.
Jag tror inte att det finns någon företrädare i denna kammare eller någon annanstans i Sverige som tycker att vi skulle klara oss med sämre lärare eller som inte tycker att det behövs ännu bättre lärare för framtiden. Jag tolkar statsrådets svar så att man tänker följa upp den föreslagna utbyggnaden av matematikundervisningen som Alliansen fastlade under sin tid och därefter har beslutat om med en majoritet i riksdagen. Men är man villig att gå längre?
Statsrådet målar upp en bild av att den bristande matematikundervisningen - i både tid och kvalitet - är ett problem som hämmar svenska elevers möjlighet att ta vara på sina chanser i livet. Hur långt är regeringen villig att gå? Sverige halkar efter, och då krävs det att man verkligen vågar prioritera. Det är klart att vi kan stå här och debattera, och det är många saker som vi kan vara överens om, men det krävs också att man går till handling.
Alliansen är redo att göra det. Moderaterna är redo att göra det. I vår senaste skuggbudget sköt vi till miljarder för att just möjliggöra mer undervisningstid i matematik och i andra ämnen. Det vore väldigt välkommet om den nuvarande regeringen även i framtiden tycker att det vore en god idé att tycka om Moderaternas förslag om utökad matematikundervisning. Ett löfte om det skulle sannerligen vara spännande för framtiden.
Erik Bengtzboe (M):
Jag tackar statsrådet, men vill upplysa honom om att lärartätheten i Sverige var mer eller mindre konstant under Alliansens åtta år vid regeringsmakten, vilket han egentligen är mycket väl medveten om. Det var positivt i vissa kommuner och negativt i andra kommuner, men det är inte sant att lärartätheten skulle ha minskat under Alliansens år. Antalet elever minskade, liksom antalet lärare, men lärartätheten var konstant.
Låt inte några andra uppfattningar få lura oss! Svensk politik har länge haft en hög svansföring i fråga om utbildningspolitik. Men med facit i hand får vi väl ändå lov att erkänna att vi kanske inte riktigt har klarat av att leverera på den nivå som vi har pratat, med tanke på att vi har haft skola och utbildning som en av de mest prioriterade frågorna i svensk politik i snart 60 år, men de senaste 30-40 åren ändå haft sjunkande skolresultat.
Det kan inte anses vara ett gott betyg för politiken överlag. Alliansregeringen genomförde massiva reformer under sina åtta år vid makten för att vända den utvecklingen. Jag hör att statsrådet hänvisar till mycket av det när han talar om den nu positiva utvecklingen i politiken. Utökad matematikundervisning, Matematiklyftet och andra saker är Alliansens politik. God politik ska fortsättas, så det är inga konstigheter med det.
Men det var inte så att de reformerna var lätta att genomföra. Då gick kritiken i mycket ut på att vi gjorde för mycket för fort. Men ibland är det precis det som behövs. Sverige halkar efter. Vi skulle behöva göra mer och göra det snabbare. Jag önskar att även den nuvarande utbildningsministern får skäll för samma sak som den gamla fick, nämligen att han gjorde för mycket för fort, för det är det vi behöver.
Erik Bengtzboe (M):
Tack till statsrådet, och tack till riksdagsförvaltningen för allt detta filmas och bandas så att jag inte behöver återupprepa för statsrådet vad som sas angående förskollärarna! Han kan helt enkelt precis som alla andra kolla på bandet igen och inse att logiken hänger ihop. Jag tror att den typ av ohederlig retorik som statsrådet ägnar sig åt också genomskådas ganska lätt. Sverige behöver högre ambitioner i utbildningspolitiken.
Sverige behöver röra sig snabbare framåt. Vi behöver en modigare regering som vågar leverera och som inte gömmer sig bakom att skicka utredningar på framtiden. Vi behöver mer matematikundervisning. Vi behöver mer undervisningstid överlag. Vi behöver bättre kompetensutveckling för samtliga lärare. Det är ett område där vi vet att vi brister tydligt kontra många andra länder i vår omgivning. Vi behöver tydligare ansvar i skolan så att vi kan få bättre användning av bättre lärare.
Mer undervisningstid är en nyckel till att nå bättre resultat. Vi kan inte göra mindre och förvänta oss lika goda eller till och med bättre resultat än vad andra länder har. Om vi gör förskoleklassen till en del av grundskolan får vi mer undervisningstid. Vi får tidigare uppföljning, och vi får en möjlighet för förskolepedagogiken att följa med in i grundskolan där vi kan få den absolut bästa användningen för den.
Dessutom råkar det finnas en majoritet i Sveriges riksdag för att genomföra denna reform. Därför kanske det skulle det vara smidigare för regeringen om den valde att gå den väg som det finns en majoritet för i stället för att slåss mot väderkvarnar - om det nu är så som statsrådet beskriver att han upplever det, att skillnaden mellan alternativen är hårfin. Därmed, herr talman, ska jag avsluta genom att försöka vara lite trevlig och gratulera statsrådet på födelsedagen.
Jag hoppas att du har fler och roligare saker som du hinner med att göra i kväll än att bara umgås med mig.
Erik Bengtzboe (M):
Jag har en fråga till biståndsminister Isabella Lövin. De senaste veckorna har vi sett en ny våg av terrorattacker i Israel och Palestina. Över 80 attacker har resulterat i fler än 70 dödade och många fler skadade. Senast i måndags ledde en attack till att en 80-årig kvinna knivhöggs. Behovet av omvärldens reaktioner är stort.
Den palestinska myndighetens reaktion har hitintills varit obefintlig. Man har snarare eldat på situationen och det som sker. Även de svenska reaktionerna har varit näst intill obefintliga. Sverige är i dag en av de absolut största biståndsgivarna till Palestina.
När regeringen bestämde sig för att erkänna staten Palestina gjorde den också tydligt att detta möjliggjorde ökad press på de palestinska myndigheterna för fredliga lösningar. Jag undrar när biståndsministern tänker agera för att sätta den pressen.
Erik Bengtzboe (M):
Sverige är en av de enskilt största biståndsgivarna till Palestina. Att då gömma sig bakom andra organisationer och andra biståndsgivare och hävda att Sverige inte skulle ha möjlighet att sätta press och ställa krav på fredliga lösningar för hur den palestinska myndigheten ska agera känns något världsfrånvänt.
När den svenska regeringen erkände staten Palestina gjorde man tydligt att det skulle öka möjligheten för den svenska regeringen att sätta press på den palestinska myndigheten att genomföra fredliga lösningar. Jag kan inte tolka biståndsministerns svar på annat sätt än att möjligheten att sätta press inte existerar, eller så är man ovillig från den nuvarande regeringens sida att göra det.
Eller har jag missuppfattat svaret och regeringen faktiskt tänker agera, fördöma attackerna och sätta press på den palestinska myndigheten att agera?
Erik Bengtzboe (M):
Jag har en fråga till statsrådet Aida Hadzialic. Situationen runt om i Sveriges kommuner är på många håll och kanter ganska ansträngd, och man jobbar hårt med många utmaningar för att klara av den situation som uppstår med många nyanlända. Bland annat har många kommuner stora utmaningar i att anställa sfi-lärare för att möta de behov som finns. I en intervju med Sveriges Radio tidigare i höstas sa statsrådet: "Vi jobbar generellt med att stärka läraryrkets attraktivitet genom att höja lärarlönerna".
Det sa hon som svar på en fråga om hur man ska se till att det kommer ut fler sfi-lärare. Problemet är att sfi-lärarna inte ingår i regeringens lärarlönelyft. Ska man tolka statsrådets svar på frågan i Sveriges Radio så att regeringen nu har bytt uppfattning och breddar lärarlönelyftet till att gälla även sfi-lärare? Om det är så, vilka ytterligare yrkeskategorier, bland annat komvuxlärare, förväntas också ingå i den nya breddningen?
Erik Bengtzboe (M):
Det är intressant att statsrådet hävdar att hon är korrekt citerad men ändå inte korrekt citerad. Citatet är väl antingen korrekt eller inte korrekt? Jag tycker att det är anmärkningsvärt att regeringen hävdar att man gör satsningar på sfi-lärarna när sanningen är att man gör det mindre lönsamt att bli sfi-lärare relativt andra läraryrken i ett läge när behovet av sfi-lärare är stort.
Den student som funderar på att bli antingen sfi-lärare eller svensklärare på grundskolan eller gymnasiet får av regeringen en bonus i lön om den väljer att inte bli just sfi-lärare. Ser inte regeringen att det finns en stor utmaning i det man gör och att det lärarlönelyft man har tagit fram skapar en situation i klassrummet och för lärarna där många av de absolut viktigaste yrkeskategorierna just nu tyvärr försvinner bort från skolan?
Vi tvingar helt enkelt bort människor från yrken där vi absolut mest av allt behöver dem. Borde inte regeringen inse sitt misstag - att man kanske inte ska gå in och kladda och kludda i enskilda lönesatsningar för enskilda yrkesgrupper - och backa det beslutet och i stället jobba bredare?
Erik Bengtzboe (M):
Man kan konstatera av statsministerns inlägg att när det gäller jobben har det inte varit helt ointressant att styra på Alliansens budget. Med den rådande situationen har många kommuner väldigt svårt att rekrytera framför allt sfi-lärare, och man vänder sig nu till staten för att få stöd i detta. Samtidigt väljer regeringen att gå fram med det som kallas för lärarlönelyftet där sfi-lärarna inte ingår.
Detta betyder att det blir mindre lönsamt att utbilda sig just till sfi-lärare och mer lönsamt att välja att utbilda sig till någon typ av annan lärare. Detta riskerar att ytterligare förvärra situationen med bristen på sfi-lärare. Hur tänker statsministern och regeringen möta bristen på sfi-lärare när man samtidigt gör det mindre lönsamt att utbilda sig till just det?
Erik Bengtzboe (M):
Min fråga går till utbildningsminister Gustav Fridolin. För ett år sedan slöt regeringen och Alliansen den så kallade betygsöverenskommelsen. Det var en välkommen överenskommelse som sätter fokus på fortsatt kunskapsfokus i skolan. En del av denna överenskommelse var att de nationella proven i årskurs 6 skulle göras frivilliga för skolor och skolhuvudmän. Alliansen står fast vid den överenskommelse som har slutits med regeringen.
Men i dag meddelade regeringen i ett pressmeddelande från Gustav Fridolin själv att de nationella proven i NO och SO i stället ska avskaffas. Frågan till statsrådet är därför: Vad är det som gäller? Ska de nationella proven bli frivilliga i enlighet med den överenskommelse som man har gjort, eller ska de slopas i enlighet med hans eget uttalande bland annat i Svenska Dagbladet? Om utbildningsministern planerar att slopa de nationella proven vill jag veta mot vilken bakgrund, med vilket stöd och med vilken riksdagsmajoritet han tänker genomföra det?
Erik Bengtzboe (M):
Jag tackar för detta. De nationella proven är utan tvekan en viktig kunskapsuppföljning och en viktig kvalitetssäkring för den svenska skolan. En del av betygsöverenskommelsen går ut på att inte bara göra dem frivilliga i viss mån utan också utveckla dem genom digitalisering och centralisering. Utbildningsministern står alltså här i kammaren och säger att de inte blir nationella prov på det sätt som de har varit tidigare men att de kommer att fortsätta att vara nationella prov.
Men de ska samtidigt göras frivilliga och samtidigt avskaffas. Jag tror att utbildningsministern har anledning att utveckla vad det är som gäller.
Erik Bengtzboe (M):
Jag har en fråga till statsrådet Fridolin. Svensk skola står inför stora utmaningar. Den växande lärarbristen är kanske en av de största. Inte minst inom sfi och svenska som andraspråk är bristen på lärare redan stor samtidigt som vi vet att just språket är nyckeln och måste prioriteras om vi menar allvar med integrationen. För att möta det stora behovet har Moderaterna redan tidigare föreslagit att svenska som andraspråk bör ingå i lärarutbildningen för att stärka upp kompetensförsörjningen.
Regeringen har sagt nej till det. Moderaterna föreslår i dag att det ska bli möjligt att läsa in sfi-behörighet sommartid och att läsa svenska A som distanskurs. Men trots regeringens egna beräkningar, som säger att vi inom tre år kommer att sakna 4 800 sfi-lärare, är regeringen knäpptyst. Statsrådet har nu varit ansvarig minister i 531 dagar, men reformerna för att klara de utmaningar vi står inför lyser med sin frånvaro.
Min fråga till statsrådet är: Är regeringen äntligen redo att agera för att stärka kompetensen?
Erik Bengtzboe (M):
Det är ganska anmärkningsvärt att många i debatten om gårdagens beslut framfört argumentet att det inte berör snuset. Nu får vi besked om att det visst finns en stark påverkan på snuset.
En naturlig följdfråga blir: Om nikotinhaltsmarkering ska förbjudas på cigaretter, vilket jag förstår är den argumentation Gabriel Wikström bedriver, och också tas bort för snus, hur kommer det sig då att regeringens egen tobaksutredning föreslår att det ska bli obligatoriskt med deklaration av nikotinhalt på e-cigaretter?
Erik Bengtzboe (M):
Jag har en fråga till statsrådet Gustav Fridolin. Läxhjälp fyller en enormt viktig funktion för många elevers möjlighet att tillgodogöra sig skolan och sin utbildning. Det är ett viktigt komplement som ger möjlighet till extra stöd, en annan anfallsvinkel eller bara en annan miljö att få sitta och traggla med de frågor eleverna själva behöver hjälp med.
Statsrådet annonserade häromveckan hur framtidens satsningar ska se ut när det gäller stödet till ideella föreningar som bedriver just läxhjälp runt om i Sverige. Det som ministern talade tyst om är det faktum att regeringen ämnar ändra så att det inte längre gäller gymnasieelever. De ska inte längre ha rätt till stöd när det gäller läxhjälp. Dessa ideella organisationer gör en enormt viktig insats för svenska skolelever.
Enligt oss i Alliansen är det en självklarhet att det även ska gälla äldre elever. Varför är enligt regeringen inte gymnasieelever längre lika viktiga som grundskoleelever när det gäller att få ta del av läxhjälp?
Erik Bengtzboe (M):
Tack så hemskt mycket för svaret, Gustav Fridolin. De ideella föreningar som genomför storartade insatser fyller inte bara en enormt viktig funktion genom att agera som ett komplement för lärarna. Vi kan dessutom se utvärderingsmässigt att alla de satsningar som byggdes ut under allianstiden också leder till bättre skolresultat. Det gläder mig något enormt att statsrådet inser misstaget och att man, som jag uppfattar svaret, ämnar korrigera misstaget och se till att även gymnasieelever i framtiden får ta del av stödet.
Erik Bengtzboe (M):
Jag tycker inte att talarstolen i kammaren primärt ska användas för hårklyverier och diskussioner om vad som egentligen är sagt eller inte. Men med tanke på vad personen som alldeles nyss var uppe i talarstolen sa, herr talman, finns det ibland behov av att klargöra Sverigedemokraternas ställning.
I ett tidigare replikskifte under denna debatt försvarade Sverigedemokraterna att man inte vill bygga ut undervisningstiden i Sverige och hänvisade till Finland och sa att mer undervisningstid inte är det Sverige behöver. I stället kan det vara så att man behöver mindre undervisningstid för att nå goda resultat. Sedan går Robert Stenkvist upp, herr talman, och tvärtom argumenterar för att det inte finns någon här som vill föreslå mindre undervisningstid eller är nöjd med nuvarande undervisningstid.
Det bidrar till en viss otydlighet om vad Sverigedemokraterna egentligen tycker på utbildningsområdet. Utbildning är ingen lekstuga. Utbildning är inget utrymme för populistiska snabba svängningar. Utbildning är kanske den enskilt viktigaste investeringen vi kan göra för att stärka Sverige i framtiden. Alliansen och Moderaterna är tydliga. Vi vill satsa mer på utbildning.
Vi satsar där det behövs, och vi utbildar lärare, vi kompetensutvecklar lärare och vi ger lärare och rektorer de befogenheter de behöver. Vi ser också till att de får betalt för mer undervisningstid för att förmedla mer kunskap. Vad vill Sverigedemokraterna?