Gunilla Svantorp (S):
Jag vill börja med att tacka utbildningsministern för svaret. Jag hoppas att ministern har läst den rapport som LO-distriktet Örebro och Värmland tagit fram och som jag hänvisar till i min interpellation.
Den handlar om sambandet mellan skola, uppväxtvillkor och arbetslöshet och visar att andelen elever som inte blir behöriga till gymnasieskolan i mitt hemlän Värmland ökat från 9,2 procent 2006 till 11,5 procent 2012. I Sverige som helhet är siffrorna ännu sämre. Där landar vi på drygt 12 1⁄2 procent för 2012.
Jag är medveten om att det är kommunerna som har huvudansvaret för skolan, men jag är också medveten om att det är Jan Björklund som är ansvarig för skolväsendet i Sverige och har så varit i sju år. Nu kommer Jan Björklund säkert att svara mig att hans reformer nyligen blivit beslutade och att man inte kan vända på en atlantångare i ett litet kick.
Uppenbarligen går det inom andra områden att ändra saker och ting ganska fort om man pekar med hela handen. Hela utbildningsutskottet har i olika omgångar besökt Nossebro skola i Essunga där de på några få år lyckats med att ändra resultaten från att ha varit sämst i Sverige till att i dag ligga bland de bästa i landet.
Det gjorde man genom att politikerna ställde upp mål för vad de ville nå, och målet var självklart att alla eleverna skulle gå ut nian med godkända betyg. Sedan litade man på sin personal och lät dem organisera arbetet och jobba på. Hela tiden ställde nämnden och kommunstyrelsen kontrollfrågor som visade om de var på väg åt rätt håll. En av de viktigaste sakerna de gjorde, vilket man i forskningen efteråt kommit fram till, var att inte längre tillåta att barn plockades ut ur klassrummet.
I stället förstärkte man med personal i klassrummet så att det oftast var två lärare på plats samtidigt. Därmed inkluderade man alla barnen och fick mycket bättre resultat för alla barn. Mycket viktigt var också samarbetet med högskolan. Visst går det att peka med hela handen och ändra ganska fort om man vill.
Extra roligt för Nossebro är - det har bäring på det som jag frågade om när jag ställde min interpellation - att de ser att de goda resultaten följer med upp i åldrarna. Nu när den första ungdomskullen efter synvändan, som de kallat det, kommit i gymnasieåldern har de inte längre några avhopp från gymnasiet. Det ger ungdomarna mycket bättre möjligheter att klara sig när de sedan kommer ut på arbetsmarknaden.
Det skulle vara intressant att höra vad utbildningsministern tycker om den synvända som gjordes i Nossebro. Är det ett gott exempel för övriga Sverige? Är det sådant som på något vis skulle kunna premieras från statligt håll när sådana insatser görs för att öka likvärdigheten och bättra på resultaten? Orsaken till att jag skrev interpellationen är oron för vad som ska hända.
Vi kan inte hela tiden bara se på när resultaten blir sämre och sämre och fler och fler barn hamnar utanför. Skolan ska ju uppväga skillnader i elevernas förutsättningar så att de kan tillgodogöra sig utbildningen. Skolverkets lägesbedömning från maj i år visar att utvecklingen går åt rakt motsatt håll, vilket bekymrar.
Det blir allt större skillnader mellan skolorna och mellan eleverna, och föräldrarnas utbildningsbakgrund blir alltmer avgörande för hur det går för barnen i skolan, detta trots att skollagen har höga och tydliga mål. Skolsystemet kompenserar inte längre. Det oroar mig, och det borde oroa utbildningsministern. Jag skulle därför vilja att utbildningsministern utvecklade sitt svar lite grann.