KBLab/rixvox huggingface dataset:
Markus Wiechel (SD):
Jag vet inte riktigt varifrån Kenneth G Forslund får det här med att fattiga blir fattigare och rika blir rikare; vi gör ju ordentliga satsningar på vård och omsorg, på människor som behöver hjälp och på pensionärer, och vi satsar på att bli av med ofrivilliga delade turer. Det är en massa viktiga satsningar som jag trodde att Socialdemokraterna skulle välkomna, men så är uppenbarligen inte fallet. Som många andra har sagt är det vi ser och har sett med det socialdemokratiska styret en rödgrön röra.
Det är en svag regering som bara tänker på makten framför allt. Den struntar fullständigt i sakfrågorna. Ansvaret för att regeringen får igenom sin budget är regeringens. Ansvaret för att regeringen håller ihop är, hör och häpna, också regeringens.
Jag förstår att Kenneth G Forslund är ledsen över vad som har skett den senaste tiden, men man kan faktiskt inte skylla sina misslyckanden på en konstruktiv opposition.
Markus Wiechel (SD):
Jag tackar Carina Ohlsson för anförandet och för de sunda ord som sas, inte minst angående Ryssland. Om jag inte missminner mig var Carina Ohlsson en av de ledamöter som 2019 röstade in Ryssland i Europarådet igen.
Jag har ingen anledning att betvivla att de ångrar det här, men jag har ändå en fråga till Carina Ohlsson som rör just detta agerande.
Med tanke på alla de varningar som kom, inte minst från Ukraina, och med tanke på de signaler som vi fick - Ryssland hade faktiskt inte gjort någonting för att förtjäna att släppas in igen - vill jag fråga om det är så att Carina Ohlsson hade gjort annorlunda i dag om det var ett annat land som hade agerat på samma sätt. Är det så att man verkligen ångrar det här agerandet?
Markus Wiechel (SD):
Återigen: Jag har ingen anledning att betvivla Carina Ohlssons goda ambitioner i det här. Jag skulle vilja återgå till vad jag nämnde i mitt anförande.
Markus Wiechel (SD):
Jag tackar Jamal El-Haj för att ledamoten begärde replik - som önskat. Naturligtvis har vi ett kontor i Taipei, och det är bra. Men det betyder inte att det fungerar bra. Jag har i mitt anförande försökt att lyfta fram att flera av oss riksdagsledamöter som var i Taipei med våra egna ögon kunde se att kontoret inte fungerar bra. Det spelar ingen roll hur länge kontoret har funnits eller att det finns handelsförbindelser mellan länderna.
Som det är nu fungerar den konsulära verksamheten i landet dåligt. Av den anledningen ställer jag mig lite frågande till att Socialdemokraterna väljer att reservera sig mot beslutet som, precis som Hans Wallmark sa, i övrigt hela utskottet utom Socialdemokraterna kan stå bakom, nämligen att upprätta ett House of Sweden i Taiwan. Det handlar inte om att rasera något bra, utan det handlar om att bygga något betydligt bättre.
Det handlar om att skapa förbindelser som inte finns i dag och att göra det möjligt för svenska medborgare som bor och verkar i landet och för svenska företag att utveckla de relationer som redan finns. Av den anledningen förstår jag inte att en socialdemokrat kan hävda att det fungerar när det faktiskt inte fungerar bra.
Markus Wiechel (SD):
Jag ställer mig återigen frågan om någon från Socialdemokraterna, regeringen eller den socialdemokratiska riksdagsgruppen över huvud taget har pratat med svenska företagare eller svenska invånare i Taiwan. Det känns inte så.
Den bild som Jamal El-Haj och den socialdemokratiska utrikespolitiska gruppen försöker ge stämmer inte alls med den bild jag har fått efter att ha både besökt Taiwan och talat med svenskar som befinner sig i Taiwan. Ett återkommande argument brukar vara att det här inte går ihop med den ett-Kina-politik som Sverige och hela EU för.
Men det stämmer inte heller eftersom det finns flera länder runt om i världen som har ett helt annat förhållningssätt gentemot Taiwan. Inte minst Litauen är ett föredömligt exempel på detta. Det går att upprätta starkare förbindelser och ge ett större erkännande till Taiwan och dem som bor i Taipei utan att man på något sätt riskerar någonting. Jag tackar Jamal El-Haj för att han begärde replik på mitt anförande.
Markus Wiechel (SD):
Jag tackar utrikesministern för svaret. Inledningsvis vill jag säga att jag under debatten kommer att referera till Taiwan som en självständig stat, något den de facto är. Dessutom vill jag säga att jag uppskattar utrikesministerns vilja och att hon tydligt säger att man vill stötta Taiwan och utveckla det utbyte vi har med Taiwan.
Taiwan är inom praktiskt taget alla områden ett globalt föredöme. Landet är framstående i fråga om utbildning, innovationer, företagande och ekonomi.
Inte minst under coronapandemin har vi sett vilket föredöme landet har varit när det kommer till den inhemska hanteringen av smittan och den hjälp som Taiwan har erbjudit flera länder runt om i världen, däribland Sverige, med bland annat skyddsutrustning, munskydd och så vidare. Regeringen har haft en uttalad demokratioffensiv i sin utrikespolitik.
Av den anledningen kan jag tycka att det är lite märkligt att man inte har gjort mer för att stärka Taiwan, som nu de facto anses vara världens åttonde mest demokratiska land.
Det är återigen ett föredöme på det här området, inte bara för andra länder runt om i världen utan i synnerhet i den här regionen och gentemot Fastlandskina, som vi vet förtrycker sin egen befolkning och andra befolkningar.
Därtill kan man tycka att det hade varit passande för regeringen, om man nu har den här ambitionen, att tydligare visa sitt stöd för Taiwan. Utrikesministern har ju sagt, återigen, att man vill stödja Taiwan och utveckla samarbetet. Men i svaret hör jag faktiskt inte något om vad man konkret har gjort från svensk sida.
Har man aktivt stöttat dem, till exempel när de utsatts för isolering inom WHO och sådana organ? På vilket sätt har man i så fall stöttat dem? Har det bara handlat om att man uttalat stöd för dem, eller har man gjort något konkret i de här organen? Har man tagit ledartröjan i det internationella samarbetet för att på något sätt lyfta fram de här frågorna?
Jag kan tycka att det vore bra om Sverige med den här uttalade ambitionen faktiskt gjorde det. Med det sagt skulle jag vilja att utrikesministern förtydligar svaren.
Markus Wiechel (SD):
Återigen hörde jag inte utrikesministern nämna något konkret man gjort från regeringens sida för att till exempel bryta isoleringen av Taiwan i internationella organ. Man säger uttalat att man stöder Taiwan, vilket naturligtvis är bra, men det är ingenting konkret. Det är flera länder i EU som har gått sin egen lilla väg i den här frågan, till exempel Estland och Litauen.
EU har inte hindrat dem från att stärka sina diplomatiska relationer med Taiwan, tvärtom. Det har inte förekommit några konstigheter där - mer än att Fastlandskina har varit milt uttryckt lite irriterat.
Faktum är att taiwanesiska diplomater i Sverige, det vill säga Taipeimissionen, skulle kunna få liknande möjligheter som andra diplomater om bara regeringen ville det. Det är nämligen så att det är regeringen som styr det här landet och ingen annan. Jag skulle vilja återgå till vad Boriana Åberg var inne på här.
Det vore trevligt om utrikesministern eller någon annan från regeringen valde att besöka Taipei, att göra ett officiellt besök där för att visa att man vill skapa vänskapliga band med Taiwan. Jag tror att det skulle uppskattas väldigt mycket från den taiwanesiska sidan. Sist men inte minst i det här inlägget: För några år sedan skapade dåvarande statsminister Stefan Löfven något som kallades the Leaders' Network.
Det var ett inofficiellt nätverk som man skapade, enligt regeringen för att "bygga global opinion för en hållbar återuppbyggnad efter coronapandemin och stärka det internationella samarbetet".
Trots att detta var ett inofficiellt samarbete bjöd man inte in Taiwan, som i synnerhet när det gäller coronafrågan definitivt var ett av de främsta länderna i världen i fråga om att hantera pandemin och som fortfarande är ett föredöme när det gäller hälsoarbetet och många andra sorters arbete. Taiwan är en jätteviktig aktör på den internationella arenan inom innovation, forskning, utbildning och så vidare.
Man bjöd inte ens in Taiwan, trots att det var ett inofficiellt nätverk och trots att det faktiskt var statsminister Stefan Löfven som tog initiativ till detta. Min fråga, fru talman, är: Varför?
Markus Wiechel (SD):
Jag vill förtydliga att jag inte hävdar att Estland och Litauen på något sätt har frångått ett-Kina-politiken; de står bakom den. Däremot har de gått lite längre när det gäller relationerna till Taiwan, vilket jag ser som inte bara modigt utan också moraliskt korrekt.
Jag hade hoppats att Sverige, inte minst med tanke på den demokratioffensiv som man säger sig stå för, skulle följa detta exempel och visa att det faktiskt lönar sig att vara en demokrati, inte minst i den regionen och med tanke på de omständigheter som Taiwan lyder under.
När det gäller en observatörsroll är det naturligtvis bra att utrikesministern klart och tydligt säger att man stöder Taiwans deltagande i olika internationella organisationer - oavsett om det är som medlem eller i en observatörsroll är det betydligt bättre att de är med i det internationella samarbetet än att de står utanför det. Men vad, konkret, har man gjort?
Jag vill också återgå till den fråga som jag ställde tidigare, som jag inte tycker att jag har fått svar på. Den handlar om the Leaders' Network, som Stefan Löfven skapade. Hur kommer det sig att man över huvud taget inte involverade Taiwan i detta?
Det hade ju varit ett fantastiskt sätt att i praktiken visa att man vill inkludera dem i det internationella samarbetet samtidigt som man inte frångår några förpliktelser eller frångår den hållning som man tvingas ha när det gäller ett-Kina-politiken.
Markus Wiechel (SD):
Som Anders Ygeman säkert vet har jag stått i den här talarstolen - eller de här talarstolarna - flera gånger, inte minst före, under och efter flyktingkrisen 2015, i egenskap av ledamot av socialförsäkringsutskottet och som migrationspolitisk talesperson. Jag har diskuterat de här frågorna gång på gång, och det har även andra företrädare för Sverigedemokraterna gjort.
Jag beklagar att Anders Ygeman inte förstår vår politik eller det vi hela tiden har sagt. Det borde inte vara särskilt oklart. Om vi utgår från inte minst Dublinförordningen är det tydligt att Sverige har förbundit sig att följa de regler som stipulerar att man ska söka asyl i första säkra ankomstland. Det är någonting som fortfarande gäller.
Är det sedan så att det är krig eller problem i vårt närområde har vi ett större ansvar att hjälpa de människorna. Det är inget konstigt med det. Fru talman! Rätten till asyl garanteras bland annat i artikel 18 i EU-stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Asyl är dessutom en rättighet som beviljas till personer som uppfyller kriterierna i Genèvekonventionen från 1951 om flyktingars rättsliga ställning. Det är som bekant det som brukar kallas för FN:s flyktingkonvention. Redan i första kapitlet tydliggör man vem som är en flykting.
Termen flykting är därmed rättsligt begränsad till att omfatta en person som har "flytt sitt land i välgrundad fruktan för förföljelse på grund av ras, religion, tillhörighet till en viss samhällsgrupp eller politisk samhörighet, och som befinner sig utanför det land vari han är medborgare och som på grund av tidigare nämnd fruktan inte kan eller vill återvända till det landet".
De avslutande orden, "inte kan eller vill återvända till det landet", går inte att misstolka. Definitionen av vem som är och inte är flykting kan helt enkelt inte bli tydligare. Jag upprepar därför att skyddsgrunden för de här individerna antingen upphört eller varit felaktig från början. Dessa personer har per definition förlorat sin rättsliga rätt att kallas för flykting.
Markus Wiechel (SD):
Det råder inget tvivel om att det som skedde i Srebrenica var ett folkmord. Jag kan inte se varifrån statsrådet fått det han säger. Beträffande kriget i Jugoslavien var det absolut fråga om flyktingar. Svaret på frågan var en person ska söka skydd är naturligtvis första säkra ankomstland. Därefter får man väl bistå efter möjlighet. Men återigen: Anders Ygeman är en mästare på att försöka dribbla bort sitt ansvar.
Det ansvar han har i det här fallet är att svara på frågan. Att vissa personer som semestrar i sina hemländer blir av med uppehållstillstånd och skyddsgrund betyder inte att allt är bra. Det sker nämligen bara någon gång då och då.
Varför kan man inte säkerställa att det per automatik är så att de som åker på semestrar i sina hemländer förlorar sin status som flykting enligt svensk definition samt sitt uppehållstillstånd? Det borde vara en självklarhet enligt de internationella avtal som Sverige har gått med på. Fru talman!
Vi såg inte minst detta när evakueringen från Afghanistan pågick och det fanns en så kallad svensklista. Det var en och annan på den listan som var på semester i sitt hemland - Afghanistan i det fallet - men egentligen ansågs vara flykting i Sverige.
Markus Wiechel (SD):
När det kommer till vaccinmotstånd har jag inte hävdat att Folkhälsomyndigheten är emot vaccin. Det som jag betonade i interpellationen är att Sverige återigen har utmärkt sig, i detta fall när det kommer till exempelvis vaccination av små barn. Det förstår man nog om man tittar på de uttalanden som jag har gjort vid tidigare tillfällen. Precis som socialministern tycker jag att det är viktigt att man är försiktig och att man hela tiden tittar på detta ur ett individperspektiv, i synnerhet när det kommer till små barn.
Men faktum är att Sverige är ganska ensamt när det kommer till den hantering som man har haft när det gäller små barn och vaccination. Där har man utmärkt sig. Det som jag framför allt reagerade mot är det uttalande som kom från Folkhälsomyndigheten i det dokument som statsrådet har tagit del av.
När det kommer till tidigare uttalanden, som statsrådet nu lyfter fram och som jag uppskattar, handlar de bland annat om att jobba hemifrån. Till slut genomförde man en sådan rekommendation. Men problemet var att det var för sent.
Det som jag har lyft fram här är att statsepidemiologen hänvisade till något jämlikhetsperspektiv när man inte införde denna rekommendation, för att alla inte kunde jobba hemifrån.
Precis som statsrådet sa är det bättre att de som faktiskt kan jobba på distans hemifrån gör det, på samma sätt som det är bra att de som kan använda munskydd och har den möjligheten gör det för att det minskar smittspridningen. Återigen har detta präglats av senfärdighet.
Markus Wiechel (SD):
Jag ska börja med jämlikhetsperspektivet. Jag tycker att det är jätteviktigt med jämlikhet. Det råder inget tvivel om det. Men när det handlar om en krissituation handlar det om att rädda liv. Det enda som då är viktigt är att man ska rädda liv så mycket man kan. Man ska se till att samhället skyddas, både ekonomiskt och när det kommer till liv och hälsa.
Och om man ändå berör försiktighetsprincipen har den inte gällt i Sverige, för försiktighetsprincipen innebär att man faktiskt handlar snabbt och kraftfullt vid ett okänt hot. Och coronaviruset var ett okänt hot som kom till Sverige. Snabbhet är det som har betytt någonting för att rädda liv.
Jag ska faktiskt ge regeringen en eloge för en sak, och det var att man använde sig av försiktighetsprincipen när det kom till ekonomiskt stöd till vissa aktörer i samhället. Det tycker jag är bra, vilket även Coronakommissionen har noterat. Men när det kommer till att rädda liv och hälsa brydde man sig inte.
Sverige har stuckit ut som ett parialand, som det har stått i internationella medier. Det är ingen slump att Sverige har kommit att bli känt som det land som hade en flockimmunitet, vad man än säger om den saken. Och frihet är en sanning med modifikation. För vissa har det funnits en frihet. För en 20-åring som ville gå på krogen var det en frihet, men inte för riskgrupperna.
Sverige har nu omkring 18 000 bekräftade döda, och antalet stiger fortfarande. Och Lena Hallengren tycks vara nöjd med hur man har hanterat denna strategi. Det, fru talman, tycker jag är skäl nog att byta ut denna regering.
Markus Wiechel (SD):
Precis som Björn Söder blir jag en aning fundersam kring varför utrikesministern inte svarar på de många frågor som både jag och ledamoten Björn Söder har ställt i våra interpellationer. Frågorna har nämligen ställts gång på gång till utrikesministern, men svaren uteblir. Jag kan tycka att detta är ganska tråkigt med tanke på att svaren borde finnas där.
Jag läste upp en lång rad länder som har en ett-Kina-politik men som har agerat annorlunda. Så om det är så att utrikesministern vill göra det som man säger sig vilja, det vill säga främja demokrati runt om i världen, borde man också kunna inta en helt annan hållning gentemot Taiwan.
Man borde kunna stärka de diplomatiska relationerna genom att möjliggöra för Taiwans diplomater att verka diplomatiskt men också genom att göra officiella besök i Taiwan, som jag hoppas att utrikesministern väljer att genomföra, eller att ta emot diplomater från Taiwan. Det är fullt möjligt.
Vad är det, utrikesministern, som gör att Sverige inte kan syssla med detta när andra länder, exempelvis Litauen, Danmark och så vidare, kan göra det? Boriana Åberg nämnde också någonting viktigt som vi har berört i skriftliga frågor och som utrikesutskottet har lyft fram tidigare, nämligen House of Sweden.
Det är ett ypperligt tillfälle att stärka de relationer som vi behöver när det kommer till utbildning, företagande och handel. Det är ett jättebra sätt att stärka relationerna också mellan vanliga människor, taiwaneser och svenskar. Av den anledningen undrar jag om man nu är beredd att trotsa riksdagens vilja i denna fråga, som jag i alla fall tolkar utrikesministern.
Är man åtminstone villig att utveckla nuvarande kontor i Taipei för att försöka främja företagande och bilaterala relationer? När det kommer till the Leaders Network vill jag återkomma till det som Björn Söder sa, nämligen att detta faktiskt handlar om ett initiativ som kom från Sverige och som inte kräver andra stater. Likt Björn Söder hoppas jag därför att utrikesministern kan svara på dessa frågor.
Nu är det tämligen uppenbart att utrikesministern står förlamad inför det faktum att det är den kinesiska diktaturen som får diktera villkoren för den svenska regeringens diplomatiska relationer med Taiwan. Det kan jag tycka är minst sagt beklämmande men föga förvånande.
Sist men inte minst skulle jag vilja veta på vilket sätt utrikesministern menar att man har agerat utifrån regeringens så kallade demokratioffensiv gentemot relationerna till Taiwan. Hur ser man att man har genomfört en demokratioffensiv i dessa relationer före respektive efter att man hade denna uttalade ambition?
Markus Wiechel (SD):
Inledningsvis vill jag säga att jag har stor respekt för utrikesministern. Det är därför jag blir förvånad när hon inte svarar på de väldigt tydliga frågor som vi har ställt. Precis som Björn Söder sa: Hon kanske svarar på frågor, men det är inte våra frågor. Jag tänkte därför försöka att hålla mig väldigt kort här, så att det blir väldigt tydligt vad det är jag vill ha svar på. Jag tar bara upp några saker.
Hur har vi, när det gäller demokratiarbetet, märkt av den uttalade demokratioffensiven i regeringens Taiwanpolitik? Hur har man stärkt relationerna till den främsta demokratin i Asien? Vad är det som skiljer oss från andra länder när det gäller ett-Kina-politiken?
Precis som jag och andra har sagt tidigare finns det inga hinder för att stärka diplomatiska relationer på olika sätt eller för att försöka främja de samarbeten som redan finns. Jag har inte förnekat att det finns handelssamarbeten. Tvärtom - jag tycker att det är bra att det finns ett utvecklat handelssamarbete.
Men det kan bli bättre, inte minst genom exempelvis ett House of Sweden och genom att utveckla det kontor som finns där, som i dag fungerar bristfälligt. Återigen: Utrikesministern får gärna komma med ett färdigt manus, men det är inte svar på frågorna. Jag hoppas verkligen, för regeringens skull, att man tar de här frågorna på allvar.
Det här handlar om att stå på rätt sida när det gäller olika värderingar och om att stå på demokratins sida mot en diktatur.
Markus Wiechel (SD):
Den här interpellationen lyfter frågor om grundläggande mänskliga rättigheter som vi bara kunde hoppas inte skulle behöva lyftas år 2022. Det är särskilt beklämmande att de övergrepp som sker inte är barbariska övergrepp från terrorsekten IS utan övergrepp som är statssanktionerade - sanktionerade av ledningen för ett av världens mäktigaste länder.
Därtill handlar det om ett land som Sverige och hela västvärlden på olika sätt har täta förbindelser med, såväl handelsförbindelser som diplomatiska förbindelser. Rapporterna om organskörden i Kina är milt uttryckt fruktansvärda. Det vi ser vittnar om en så obegriplig grymhet att vi inte ens kan sätta oss in i den fasa som människor lider i just nu.
Människor bokstavligen slaktas, med eller utan bedövning, för sina organs skull. Om de inte mördas strax före denna stöld avlider de under eller efter själva stölden. För att organen ska bevaras färska tvingas kommande offer sitta fängslade, ofta i direkt anslutning till operationssalen. Fru talman!
Jag vill vara tydlig med att jag är övertygad om att såväl utrikesministern som övriga regeringen delar den fasa jag känner när jag tar del av de här uppgifterna och läser om vad som sker i Kina. Jag blir dock en aning besviken av att utrikesministern i sitt svar säger att man "ser allvarligt på de anklagelser" som riktas mot den kinesiska staten om handeln med mänskliga organ.
Det vi diskuterar är faktiskt inte en fråga om anklagelser, utan det finns omfattande stöd för att det här barbariet är verkligt. Så sent som för ett par veckor sedan, närmare bestämt den 4 april, kunde vi läsa en studie som publicerats i American Journal of Transplantation, som är en av USA:s mest ansedda medicinska tidskrifter.
I denna har 348 vårdarbetare och forskare från 56 olika kinesiska sjukhus gått igenom över 120 000 kinesiska publiceringar angående organtransplantationer. Gruppen har identifierat minst 71 vetenskapliga artiklar där läkare har skurit ur hjärta och lungor från donatorer utan att i förväg konstatera att donatorerna var hjärndöda.
Det här är också ett bevis för att de har mördat enbart för organens skull. Kommunistdiktaturens respekt för människoliv och förståelse för det lidande som människor utsätts för är närmast obefintliga. Det enda som spelar roll i deras värld är att krossa det ideologiska motstånd som kan tänkas finnas, det vill säga människor som förespråkar demokrati eller har ett avvikande sätt att leva.
Därtill ser de ett ypperligt tillfälle att tjäna pengar, i det här fallet genom att stjäla mänskliga organ. Utrikesministern nämner i sitt svar att EU-kretsen ser med allvar på detta. Jag har ingen anledning att betvivla det. Jag tror att EU-kretsen också vill göra rätt. Men en av de frågor jag ställde är om det är så att utrikesministern själv eller den svenska regeringen har agerat specifikt i just den här frågan.
Vilka egna kontakter har man tagit? Hur framgångsrik har man varit i de kontakterna? Vidare undrar jag om ministern anser att det kan finnas anledning att vidta andra åtgärder, nationella åtgärder, exempelvis en svensk lagstiftning mot detta.