Staffan Danielsson (C):
Jag tackar finansministern för svaret. Jag tycker att det var magert. Utgångspunkten för min interpellation var två konstateranden. För det första: Det är viktigt för både ett hushåll och för en nation att sköta sin ekonomi, anpassa sina utgifter till inkomsterna och se till att ha en rimlig buffert för oförutsedda utgifter.
Jag är säker på att finansministern i sin privata ekonomi, utan några utgiftskrävande stödpartier i närheten, tar till en rejäl buffert. Men när statsrådet ansvarar för hela vårt lands ekonomi då budgeteras nästan ingen buffert alls, och det är inte särskilt ansvarsfullt.
För det andra: Det är viktigt för både ett hushåll och en nation att sköta sina åtaganden, undvika böter och se till att de löner, räntor och ersättningar som man har rätt till snarast rekvireras. Och jag är övertygad om att finansministern i sin privata ekonomi inte drabbas av böter eller straffavgifter för att medvetet ha missat förfallodatum på några fakturor.
Men finansministern valde vid årsskiftet att vårt land med vett och vilja skulle missa en inbetalning till EU med böter på 13 miljoner kronor som följd. Självfallet är detta genant för Sverige, och självfallet är dessa pengar en mycket onödig kostnad. Och finansministern och regeringen har redan beslutat att låta svenska jordbrukare vänta, fullständigt i onödan, på pengar som sedan i går ligger klara i Bryssel för att hämtas hem till Sverige.
Pengarna finns där, men Sverige och finansministern säger till EU: Vi vill inte hämta hem dessa pengar till våra hårt pressade jordbrukare som andra länder gör. Behåll dem där nere i Bryssel så att ni kan tjäna några tiotals miljoner kronor i förbättrad likviditet. Det är våra jordbrukare som bjuder. Varsågoda! Jag anser att staten bör vara ett föredöme för sina medborgare och inte ett dåligt exempel.
Varför uppträder Sverige då så här rent ut sagt korkat? Vårt land ådrar sig frivilligt böter och dåligt anseende och avstår från att hämta hem sina bönders pengar trots att de ligger klara där nere för utbetalning, detta trots att alla andra länder med omsorg om sina bondeföretagare gör allt för att omgående ta hem pengarna. Vi vet vad det beror på. Regeringen vill låtsas som om man respekterar och klarar det fastställda utgiftstaket.
Man har ådragit landet för stora utgifter, och man har budgeterat alldeles för små marginaler. Jag menar att budgettaket i praktiken är spräckt. Men för att då ge bilden av handlingskraft och ekonomisk professionalitet ådrar man sig medvetet böter och avstår från att ta hem böndernas pengar. Jag tycker att det är litet ynkligt. När man funderar på vilka utgifter som man ska skjuta upp, hur tänker man då? Senarelägger man barnbidragen, sjukförsäkringen eller de statsanställdas löner?
Nej, man väljer ut bönderna. Den svenska jordbruksbudgeten omfattar 1,8 % av den totala statsbudgeten exklusive statsskuldsräntor och ålderspensioner. Men av det nu angivna sparbetinget, finansministern, svarar jordbruksbudgeten för nära hälften. Jordbruksministern har lojalt fått vara uppe och försvara den här hanteringen trots att det säkert inte är från Jordbruksdepartementets sida som den här mycket sneda fördelningen har föreslagits.
Det är tuffa tider för lantbruksnäringen. Och det som är mycket olyckligt är att när regeringen tricksar på marginalen för att klara utgiftstaket och väljer att låta jordbruket ta smällen säger det tyvärr en del om hur man ser på jordbruksnäringen: Låt EU behålla dessa pengar ett tag till och tjäna ränta, och låt bönderna betala. Eller hur har ni annars resonerat, finansministern? Eller har ni inte tänkt så mycket?