Anders Borg (M):
Jag tror att det håller på att växa fram en ny konsensus i Sverige kring arbetsmarknaden. Vi utgår gemensamt från att parterna bör sätta upp villkoren på arbetsmarknaden. Kollektivavtal och förhandlingar mellan parterna bör vara huvudmodellen. Vi lämnar 70-talets idé om att lagreglera, och vi lämnar 80-talets idé om att avreglera.
I stället får vi en utveckling på arbetsmarknaden där man med hjälp av parterna förhandlar fram flexibla och bra lösningar. Jag tror på denna partsbaserade modell, som har varit effektiv. Den har skapat en större stabilitet än vad vi ser på andra arbetsmarknader. Den strejk vi upplevt under den här avtalsrörelsen var över på knappt en timme. Modellen har också visat sig vara väldigt flexibel.
Att ersätta kollektivavtal med lagstiftning gör med stor sannolikhet att man får mycket mer rigida och krångliga modeller som inte kan ta hänsyn till att ekonomin ser olika ut i olika delar och sektorer. Vår utgångspunkt är naturligtvis att Sverige är en höglöneekonomi. Sverige är kanske en av de mest utrerade höglöneekonomierna i världen.
I den statistik vi tog fram inför den här debatten, där vi jämförde Sverige med Holland, Österrike och Tyskland, länder som tillhör de absolut mest kunskapsorienterade, sticker Sverige ut; nästan 45 procent av arbetskraften jobbar med ledningsarbete eller arbete som kräver teoretisk specialkompetens eller en kortare högskoleutbildning.
Sverige är alltså en höglöneekonomi, och vi har om något haft en tendens mot att den utvecklingen förstärkts. Det är naturligtvis någonting som vi uppmuntrar. Vi skulle inte satsa alla dessa pengar på forskning, utbildning, sänkning av bolagsskatten, borttagning av förmögenhetsskatten, lärlingssystem och allt vad det är om vi inte trodde att en högkunskapsekonomi är konkurrensmöjligheten för ett utvecklat land som Sverige i en alltmer globaliserad ekonomi.
Vad kan vi då göra åt de bekymmer vi har? Vi har en hög ungdomsarbetslöshet. Det är där Sverige sticker ut, men det är ett bekymmer som vi delar med ett stort antal europeiska länder. Vi har där haft som utgångspunkt att sätta den svenska modellen i arbete.
Detta innebär att vi när systemet är på plats får en kraftig sänkning av lönekostnaden under första och andra året och en väg in i yrkeslivet. När man tittar på Europas ekonomier med många låglönejobb ska man komma ihåg att det är några som sticker ut genom att de egentligen inte är låglöneekonomier, till exempel Tyskland, Holland och Österrike. Det som förvrider statistiken där är att de har väldigt många lärlingar i sin ekonomi.
Då ser det ut som att de har många låglönejobb. Men det är en helt annan sak om man har en yrkesutbildning i form av att man är på en arbetsplats och sedan naturligtvis får en bra lön. Det vi ska göra i Sverige är att uppmuntra alla jobb. Alla jobb behövs, och det är bra om människor arbetar. Men grundutgångspunkten ska vara att det är parterna som sätter lönerna. I Sverige har vi inte planekonomi där vi sätter upp mål för den ena eller andra sektorn, utan parterna ska sätta lönerna.
Det vi ska göra för att underlätta för unga att komma in är att på ett mer strukturerat och öppet sätt tillsammans med parterna hitta vägar för yrkesintroduktion som ger en enklare väg in i arbetslivet.