Carl B Hamilton (L):
Tack för svaret, statsrådet. Det är till att börja med viktigt att notera att vi startar i ett läge där Socialdemokraterna har suttit vid makten i tolv år och vi har en internationell och nationell högkonjunktur. Ändå är det, beroende på hur man räknar, mellan 800 000 och 1,2 miljoner människor i arbetsför ålder som inte har ett reguljärt arbete. Då kan man naturligtvis säga: Låt oss fortsätta så här, vi är nöjda med detta.
Men det receptet har prövats och har enligt vår mening misslyckats. Därför gör vi nu någonting annat. Eftersom detta tenderar att bli något slags diskussion om olika typer av studier och vad man kan dra för slutsatser av dessa är det viktigt att titta lite närmare på det. Det finns tre typer av studier. Den ena är att man har ett land med olika ersättningsnivåer för olika grupper på arbetsmarknaden.
Man tittar på om detta leder till olika arbetslöshetstider för dessa tre olika grupper i samma land. Då kommer man bort från kulturproblemet som nämndes tidigare. Den andra typen är att man tittar på olika länder med olika nivåer och jämför dem med varandra, alltså hur nivåerna är i olika länder. Då kommer man in på kulturproblemet som nämndes tidigare. Den tredje typen är att man jämför samma land över tiden, där ersättningsnivåerna under olika tidsperioder har varit olika.
Man tittar på arbetslöshetstiderna under perioder när det har varit höga respektive låga ersättningsnivåer. Då kommer man bort från kulturproblemet som nämndes tidigare. I två av de här tre metoderna finns alltså inte det kulturproblem som interpellanten uppfattar som väldigt viktigt.
Sedan kan man då göra och gör kombinationer av dessa tre olika metoder, och då är ju slutsatsen, inte bara av en OECD-studie utan av en lång rad studier från olika länder och olika tidsperioder, att ersättningsnivån är av mycket stor betydelse för sysselsättningen och arbetslösheten.
Det beror ju på - det kanske är bäst att gå in på det - att den arbetslöse söker mer intensivt, att rörligheten ökar, att utbildningsansträngningarna ökar och att den geografiska rörligheten ökar. Det har också effekter på lönebildningen: Arbetslösa är beredda att ta en något lägre lön än annars, och kollektivavtalsnivåerna påverkas sannolikt också. Men det som är viktigt i det svenska fallet i den politik som vi nu lägger om är att man måste skilja på lön och inkomst.
Jobbavdraget till exempel driver ju en kil mellan lönen och inkomsten, så att även om någon skulle få en lägre lön så kommer ändå inkomsten att kunna vara lika hög, högre eller kanske i vissa fall trots allt lägre. Sedan är det det här med efterfrågan. Ministern var inne på det här med lägre arbetsgivaravgifter till ungdomar och i tjänstesektorn.
Men det som är den här regeringens stora tur är ju att det här lanseras i en exceptionellt stark högkonjunktur. De nackdelar som alltid finns vid politikomläggningar är alltså mindre denna gång än vid kanske något annat tillfälle under de senaste decennierna.
Det är skickligt, naturligtvis, men det är framför allt tur att den här politikomläggningen sker vid rätt tidpunkt i ett mycket starkt efterfrågeläge. Därför kommer de här nackdelarna att vara jämförelsevis små i det här fallet. Det är helt klart att de här åtgärderna sammantaget kommer att ha en positiv effekt på sysselsättningen och arbetslösheten.
Det var intressant att interpellanten inte i sin uppräkning av nackdelarna kom in på detta med arbetslöshet och sysselsättning. Helt andra faktorer togs upp. Men arbetslöshet och sysselsättning är ändå som sagt var det överskuggande målet för regeringens politik, och det brukade vara det för den socialdemokratiska partikongressen, men det är tydligen borta nu. Det är tydligen andra mål som står i fokus.
Helhetsbedömningen blir alltså att ett bättre konjunkturläge i kombination med dessa åtgärder kommer att ge en bättre arbetsmarknadssituation.