Annika Hirvonen (MP):
Det övergripande jämställdhetspolitiska målet, som har brett stöd i Sveriges riksdag, är att kvinnor och män ska ha samma makt att forma samhället och sina egna liv. Sverige må vara ett av världens mest jämställda länder, men vi har långt kvar innan vi med handen på hjärtat kan säga att vi nått vårt mål.
I dag är den strukturella löneskillnaden mellan män och kvinnor 65 miljarder kronor. På ett liv förlorar kvinnor i jämförelse med män 3,6 miljoner kronor. Kvinnor har 87 procent av vad män har i lön, och när kvinnor når pensionsåldern blir skillnaderna ännu större.
Bland fattigpensionärerna är majoriteten kvinnor. Föräldraledigheten delas ojämställt. Föräldrapenningen tas till 75 procent ut av kvinnor. När det gäller den faktiska ledigheten är skillnaden ännu större med 13 månader i snitt för kvinnor och 3 1⁄2 för män.
Kvinnor är också i majoritet när det gäller vård av barn. Ca 150 000 kvinnor har gått ned i arbetstid eller slutat arbeta för att ta hand om de anhöriga som välfärden inte tar hand om på det sätt vi förväntar oss.
Också när det gäller ohälsotalen ligger kvinnor högre, 35,1 sjukdagar i snitt för kvinnor mot 23,6 för män. Herr talman! Sverige har världens första feministiska regering. Det betyder inte bara att vi har ett mål och att vi ser att målet är långt ifrån att uppfyllas.
Det betyder också att vi har en regering som är beredd att agera på samhällets alla områden för att öka jämställdheten. Det starkaste verktyget för att åstadkomma detta är jämställdhetsintegreringen och jämställdhetsbudgeteringen.
Det är arbetsområden som i just utgiftsområde 13 får förstärkningar genom att fler satsningar görs på att utvärdera och utveckla dessa verktyg. Det handlar också om satsningar på många andra områden eftersom jämställdhet handlar om hela samhället. Det handlar om stärkt välfärd. Det handlar om satsningar på kvinnors hälsa.
Det handlar om hur vi beskattar män och kvinnor. Regeringen prioriterar nu att bryta den trend som gällt under åtta år med borgerlig regering.
Vi sänker skatten för pensionärer med låga pensioner, framför allt kvinnor, medan de som tjänar mest får betala mer till det gemensamma. På detta sätt bryter vi utvecklingen mot ökade inkomstskillnader mellan män och kvinnor.
Regeringen gör också fortsatta satsningar på arbetet mot mäns våld mot kvinnor. Man anslår 100 miljoner kronor till kvinno- och tjejjourerna. Man satsar också på stöd till hbtq-personer som utsätts för våld i nära relationer. Dessa satsningar är viktiga för de kvinnor som drabbas.
Det är ca 17 000 kvinnor som varje år anmäler att de blir misshandlade i en nära relation. Det räcker inte att vi stöttar dem som är utsatta. Vi måste också titta mer på dem som utsätter. Vi måste bryta de destruktiva maskulinitetsnormer som leder till våld.
Därför gläds jag åt att regeringen har gett Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor i uppdrag att främja användningen av effektiva våldsförebyggande program för att motverka mäns våld mot kvinnor. Jag gläds också åt samarbetet med Sveriges Kommuner och Landsting som regeringen har initierat. Jag hör skratt från den borgerliga bänken, men detta är på största allvar.
I värsta fall är det på liv och död. Även utredningen om styrningen av jämställdhetspolitiken pekar ut maskulinitetsnormerna som ett av de viktiga områden där arbetet behöver växlas upp. Ett annat område som pekas ut är det intersektionella perspektivet. Det handlar om att se hur olika maktordningar samverkar.
Människor är inte bara män och kvinnor, utan vi påverkas också av andra diskrimineringsformer i samhället. Därför är det viktigt att hela politiken hänger ihop. Låt mig säga några ord om diskrimineringspolitiken, som fått litet utrymme i dagens debatt.
Regeringen ökar anslagen till Diskrimineringsombudsmannen, antidiskrimineringsbyråerna, hbtq-rörelsen, funktionshinderrörelsen och till arbetet mot rasism. Det är viktigt för att vi ska få ett samhälle där alla människor kan uppnå sin fulla potential och vara dem de är fullt ut.