Tomas Eneroth (S):
Tack för svaret, statsrådet Maud Olofsson! Det avslutas med att överenskommelsen var för våra barn och barnbarn.
Jag vill minnas att Maud Olofsson för inte så länge sedan, strax före valet, i en debatt - jag tror att det var med Företagarna i Almedalen - berättade om sina barn och barnbarn och med tårar i ögonen berättade om det starka engagemang mot kärnkraften som näringsministern då hade och hur hemskt det var när barnbarnen inte kunde äta jordgubbar för att de var besmittade eller bestrålade av radioaktivt nedfall från Tjernobyl. Det var före valet.
Före valet gjordes också en valplattform som talade om att förbudet mot att uppföra nya reaktorer inte kom att upphävas under mandatperioden i den överenskommelse som de fyra borgerliga partierna gjorde. Efter valet fick vi en regeringsförklaring där det hette att förbudet mot att uppföra nya reaktorer kommer att bestå.
Sedan ändrades detta i och med att Maud Olofsson tillsammans med övriga borgerliga partiledare gjorde en energiöverenskommelse som öppnade för tio nya kärnkraftverk i Sverige. Åter var det barn och barnbarn som stod i fokus. Det var för barns och barnbarns skull som det var viktigt att öppna för att kunna investera i tio nya kärnkraftverk. Då ska vi komma ihåg att detta görs i ett läge när vi har betydande energiöverskott i Sverige.
Energimyndigheten spår att Sverige redan 2015 har ett energiöverskott på ungefär 20 terawattimmar, sannolikt mer med tanke på den konjunktureffekt som vi har nu, sannolikt mer med tanke på de ambitiösa planer som finns från många partier på att investera i förnybar energi och göra energieffektiviseringar. Det är naturligtvis omöjligt att komma ifrån frågan: Vad är det som hände emellan? Varför denna omsvängning?
Vad var det som så dramatiskt ändrade förutsättningarna och synen på att investera i ny kärnkraft mellan åren 2006 och 2008? Varför just tio nya kärnkraftverk? Vi ska veta att en ny reaktor som skulle byggas i dag skulle ha väsentligt större kapacitet, kanske tre fyra gånger större kapacitet, än de reaktorer som i dag finns på den svenska marknaden. Frågan ställs dessutom: När behöver de ersättas?
Min grundläggande fråga är: Vad var det som fick Maud Olofsson och regeringen att ändra sig? Var det en kommande energibrist i Sverige eller litade ni inte på Energimyndighetens bedömningar? Eller var det någonting annat? Tror ni inte på era egna ambitioner att öka förnybar energi? Tror ni inte på förutsättningarna att för den skull kunna energieffektivisera? Framför allt: Vad innebär detta i den energimix vi har i Sverige?
När regeringen talar om de tre benen i energipolitiken kan man notera att det ena benet som regeringen talar om, kärnkraften, med tio nya reaktorer i så fall kommer att vara väsentligt mycket större än vad den varit tidigare med tanke på de kapacitetsökningar som finns tillgängliga. Hur ser den framtida energimixen ut med den argumentationen?
Dessutom vill näringsministern ofta få det att framstå som att man ska satsa på förnybart, och med det som argument kommer inte kärnkraften att vara marknadsmässigt möjlig. Men det tog bara två timmar från att regeringen presenterade sina överenskommelser innan vd:n för statliga Vattenfall, Lars G. Josefsson, var framme och talade om att de skulle sätta i gång och bygga och att det nu blev möjligt och troligt att de skulle kunna bygga kärnkraft.
Uppenbarligen gör Vattenfalls vd en annan bedömning än näringsministern när det gäller förutsättningar för att bygga ny kärnkraft. Då infinner sig frågan till näringsministern som en av dem som är ansvariga för de statliga bolagen: Är näringsministern beredd att agera om Vattenfall påbörjar förutsättningarna för att investera i ny kärnkraft i Sverige i ett läge där vi redan har ett betydande energiöverskott? Jag förväntar mig klargörande svar på detta och på hur näringsministern och Centerpartiet ser på kärnkraften framöver.