Birger Lahti (V):
Vi behandlar nu näringsutskottets betänkande 14 Mineral politik . Jag måste börja med att säga någonting till Ulf och Helena. Om det hade varit sju åtta års handläggningstid på gruvan i Pajala skulle den inte ha kommit igång. Då hade konjunkturen svängt. Där tog det bara tre fyra år. Så kan det också gå.
Sverige har haft gruvdrift i mer än 1 000 år, givetvis med skilda och annorlunda volymer och konsekvenser än i dag. Precis som Helena sa står Sverige för 90 procent av EU:s järnmalmsproduktion, 30 procent av blyproduktionen, 25 procent av zinkproduktionen, 20 procent av silverproduktionen och 10 procent av kopparproduktionen. Det är inte illa.
Att EU sedan skiter fullständigt i att de konkurrentländer som de också köper mineraler av har betydligt skitigare verksamhet är störande i sammanhanget. Sverige är den största leverantören av till exempel järnmalm. Det väcker frågan: Skulle det inte vara på sin plats att EU finansierar lite av infrastrukturen så att vi kan leverera tryggt till dem även när tiderna är lite sämre?
Den här typen av verksamhet är ju inget man stoppar varje gång det sker en liten konjunktursvängning. Sverige har sedan vi blev medlemmar i unionen hela tiden varit nettobetalare till EU. Då skulle det väl vara på sin plats att vi även som råvaruleverantör till européerna skulle få lite tillbaka på vår inbetalda insats? Nåväl, det är en annan fråga. Men jag kan inte låta bli att lyfta tankarna i alla fall.
Northlands konkurs, som några nämnde här, i min hemkommun var den största i Sverige genom tiderna. Det var ett dagbrott - en järnmalmsgruva som startades när priserna var höga. Men i och med många omständigheter i olyckliga kombinationer gick den i konkurs. Ni kan själva tänka er konsekvenserna av denna konkurs i en kommun med lite drygt 6 000 innevånare där drygt 500 var berörda av konkursen.
8 1⁄2 procent av befolkningen blir utan jobb. Motsvarande siffra i Stockholm skulle vara att 75 000 personer förlorade jobben samtidigt. Jag undrar hur långa köerna av protesterande politiker skulle vara vid ett sådant scenario. Nåväl, och som tur är, är det inte Stockholm som har drabbats. Jag ger ändå inte upp hoppet för gruvan i Tapuli.
Den finns där, och alla berörda har betalat priset, om det så är miljömässigt eller känslomässigt. Men debatten om gruvan har tagits och är överspelad. Det är fakta.
Om gruvan blir ett saneringsobjekt och ett fiasko skulle det verkligen lyfta frågan om man över huvud taget ska bevilja tillstånd till nya gruvor om man inte tar till vara en färdig gruva, som redan finns där. Jag tror att om vi bara gemensamt skulle jobba med en strategi som syftar till att arbeta med gruvdrift i ett långsiktigare perspektiv kan vi lyckas även med den här satsningen.
Men transportfrågan är avgörande i ett fyndighetsbälte som sträcker sig i öst-västlig riktning, som just i detta område. Järnväg, som nu saknas, skulle ändra situationen helt. Tänk er situationen när Malmbanan byggdes med spade och hacka och där skottkärror var den tidens dumprar!
Vi skulle gemensamt kunna se på områden där gruvverksamhet lämpar sig, givetvis med infrastruktur som ett måste, där fyndigheterna avlöser varandra och där de skulle kunna räcka 100 år eller mer fram i tiden. Där skulle man kunna koppla ihop flera fyndigheter med infrastruktur och långsiktighet i brytningstakten. Det låter sig göras, bara man inte låter girigheten ta över när priserna är höga och världen köper allt som man kan få loss.
Detta ska göras i samsyn med lokalsamhällen och andra näringar, och man ska verka för en allsidig utveckling av gruvsamhällena så att de attraherar både kvinnor och män. Det skulle Vänsterpartiet kalla för mineralstrategi. Herr talman! Givetvis ska all gruvdrift ske med höga miljö- och klimatkrav och så att hållbarhet nås på lång sikt.
Infrastrukturen kommer alltid att vara avgörande för branschen, och det betyder att transporterna ska ske på järnväg och båt. Gruvbrytning har alltid funnits, och kommer alltid att finnas, i mindre städer och orter och ute i landsbygd och glesbygd. Den är en bärare av samhället där den är i drift. Det är rena fakta; sedan kan man tycka vad man vill om gruvor och mineraler.
Gruvorna i Sverige tar i anspråk ca 20 000 hektar, det vill säga 0,5 promille av landytan. Golfbanorna, i sin tur, tar 28 000 hektar i anspråk av landytan. Jag lägger inga värderingar i dessa jämförelser, men jag reagerar i alla fall lite grann. Ofta kommer konflikter med andra näringar och lokalsamhällen upp även i den här näringsgrenen, men det är väl inget ovanligt.
Var finns näringsgrenar eller verksamheter som tar mark eller yta i anspråk där inte konflikter uppstår? Kraftledningar, vindkraft, solceller, skogsbruk, gruvor - listan kan göras hur lång som helst när det gäller detta. Det finns alltid någon som har invändningar. Jag förstår fullt ut, precis som Helena Lindahl sa, hur det är när man kommer och inskränker på andras näringsområden.
Men som jag sa tidigare tror jag att dessa konflikter går att lösa om vi bara respekterar varandra och söker lösningar som är långsiktiga. Herr talman! Därmed är det inte sagt att vår generation ska bryta upp allt mineral som finns i landet och att alla tillståndsansökningar ska beviljas.
Nej, vi borde nog sätta gränser även här när det gäller hur mycket fossila grundämnen vi ska tillåta grävs upp per år, så att även denna bransch tänker längre än vår egen generation. Ofta är fyndigheterna bättre säkrade där under backen än vad avkastningen skulle vara på en skatteparadisö, i alla fall med våra kommande generationer i åtanke.
Att det sedan finns områden där andra värden väger tyngre och där undersökningstillstånd inte ska beviljas lyfter Vänsterpartiet fram i motion 377.
I samma motion lyfter vi fram att regeringen bör tillsätta en utredning som ser över regelverket rörande gruvnäringen, inklusive frågan om nivån på mineralersättningen, i syfte att skapa en långsiktig och hållbar näring som främjar landsbygdsutvecklingen och där en reformerad mineralersättning bättre ska kunna komma berörda bygder till del. Herr talman!
Vänsterpartiet har fem reservationer i betänkandet, men jag väljer att yrka bifall endast till reservation 6 under beslutspunkt 3 och till reservation 10 under beslutspunkt 6. Sedan måste jag nämna att Vänsterpartiet inte tycker att man ska bevilja brytning av uran och fossila ämnen. Jag vet att några delar den uppfattningen.