KBLab/rixvox huggingface dataset:
Börje Vestlund (S):
Jag väljer att gå upp i debatten eftersom jag var med om en förskräcklig upplevelse under de värsta snödagarna. Jag bor precis utanför tullarna i Stockholm, vid Liljeholmens tunnelbanestation. Där stoppades all tunnelbanetrafik mot de södra förorterna.
En handikappad kvinna i rullstol satt och väntade i tre och en halv timme på att få komma med en buss. Det är inte acceptabelt. Det är för hennes skull och för alla andra som också blivit försenade i tågtrafiken som jag begär ordet i dag.
Jag blev ganska glatt överraskad av det enhälliga beslut som fattades i SL:s styrelse. Man ville kompensera resenärerna på något sätt, och därför sänker man priset på 30-dagarskortet från mars till april. Det är ett sätt att visa att man förstår att snön är ett problem.
Det är ett sätt att visa att man lever sig in i resenärernas upplevelse och har medkänsla. Jag tänkte att interpellationssvaret kanske skulle visa statsrådets förståelse för alla dem som suttit fast i detta och en vilja att vidta extraordinära åtgärder. Men vad ser man i statsrådets svar?
Ja, den rullstolsburna kvinnan från Hallunda blir nog inte särskilt lycklig när hon läser det, för det står inget om att regeringen har ett ansvar. Det står att alla aktörer måste ta sitt ansvar och att regeringen har gjort allt som står i dess makt.
Man behöver inte vidta några ytterligare åtgärder. Kommer det här aldrig att hända igen? Var det så extraordinärt att det inte kommer att hända igen? Det kommer att hända igen, både en och flera gånger även under statsrådets livstid.
Man säger att avregleringen var rätt och att alltihop går bra, men ändå konstaterar man att det är för dyrt att ställa in tågen för att avisa dem i de fastigheter som Jernhusen äger. Har inte statsrådet tillsammans med oss alla andra politiker ett ansvar för den orimliga prisbilden?
Vi kan läsa att man stänger stationer runt om i landet så att folk inte kan vänta där på de försenade tågen. Vi kan konstatera att Banverket säger att det inte är deras fel. Det är någon annans fel att det har blivit på det här sättet. SJ säger samma sak. Framför allt säger regeringen samma sak. Herr talman!
Är det inte dags att också denna regering någon gång kan säga: Vi har gjort fel. Vi borde ha gjort mer. Vi är inte nöjda med våra insatser så här långt. Vi borde faktiskt kunna göra någonting så att inte svenska folket nästa gång det blir kallt och vinter behöver stå och frysa.
Framför allt, herr talman, hade den rullstolsburna kvinnan från Hallunda kanske haft en möjlighet att ta sig hem till sin lägenhet denna eftermiddag i förra veckan.
Börje Vestlund (S):
Med förlov sagt: Jag tror inte att de passagerare som inte kommit med sina tåg och som uteblivit från sina arbeten och från sammanträden - eller vad de nu skulle till - i det här läget är särskilt betjänta av en debatt om avregleringens vara eller inte vara.
Frågan återstår om det i det här läget hade varit bättre om det hade funnits fler operatörer. Det är det som vi egentligen diskuterar i den här debatten. Punktligheten är viktig, säger ministern. Därför har man anslagit mer pengar till drift och underhåll. Men uppenbarligen räckte inte pengarna till snöröjningen.
Något så banalt, så enkelt, som snöröjning räckte de inte till. Man vill ha ny teknik, modern teknik, heter det. Men det är ju delvis den nya, den moderna, tekniken som i dagarna slagit ut hela Hallsbergs stationsområde.
Man säger också att man vill intensifiera arbetet med att ta fram mer medel till drift och underhåll. Men vad hjälper det när man inte får bort snön från spåren och stationerna? Det är det frågan handlar om.
Den kvinna jag träffade, som hade väntat i två och en halv timme på att komma med bussen hem, kommer inte att vara hjälpt av en regering som står och säger att allt är alla andras fel och att denna regering har gjort allt rätt. Framför allt börjar det vid det här laget bli lite tjatigt att höra den argumentationen med tanke på att denna regering snart har suttit en mandatperiod.
Ni kan inte ha gjort allt rätt eftersom det kan bli så fel i en sådan här situation.
Börje Vestlund (S):
Tack för svaret, Birgitta Ohlsson! Jag får väl också säga att jag är väldigt stolt över att jag får vara den första som deltar i en interpellationsdebatt med Birgitta Ohlsson i hennes roll som statsråd. Jag ska också säga att jag för ovanlighetens skull faktiskt är nöjd med svaret.
Skälet är att när vi diskuterar med regeringen - i synnerhet när vi diskuterar de här frågorna - är vissa statsråd, till exempel Birgitta Ohlsson just nu men även tidigare Cecilia Malmström, Nyamko Sabuni, Gunilla Carlsson och Ewa Björling, väldigt tillmötesgående. Vi har en liknande uppfattning här.
Med undantag för kanske några få ledamöter har vi en liknande uppfattning här i kammaren. Det tycker jag känns väldigt tryggt. Men problemen blir tydliga när man tar nästa steg, och det är vad som händer i nästa steg som är viktigt.
Jag tror, precis som Birgitta Ohlsson skriver i sitt svar, att en viktig drivkraft bakom en reformprocess utgörs av EU-medlemskapet. Det är jag helt övertygad om. Men man måste ställa sig frågan: Men sedan då? Vi har sett de mest horribla exempel bara de senaste åren. Det har handlat om ny lagstiftning som ska återkriminalisera homosexualitet i Litauen.
Vi har sett förskräckliga exempel på hur man hanterar romer i Italien och problem med romer i Tjeckien, liksom problem med hbt-personers behandling i flera andra relativt nya länder. Jag tycker att vi kanske skulle ha en lite mer intensiv debatt om hur vi hanterar detta.
Jag är helt övertygad om att den dagen man ska skriva på alla papper och får sitt inträde i EU, då har man en bra lagstiftning eftersom man har sett över sitt rättssystem, och man har ett parlament som står i givakt för EU:s regelverk. Men det handlar i väldigt många fall om ganska nya och svaga demokratier.
Då återstår det som ofta händer, nämligen att det blir ett nyval och man får en ny majoritet som inte står upp för detta längre. Det kan även hända i äldre EU-länder, det ska villigt erkännas. Att något sådant skulle kunna hända i Italien är väl ett utmärkt sådant exempel på att man kanske inte står upp för alla de principer som vi har lagt fast inom EU tidigare.
Men totalt sett, fru talman, börjar detta bli ett påtagligt problem inom unionen. Visst, det är inte speciellt svårt om vi får en tokig regim i något enstaka EU-land, kanske också ett av de mindre EU-länderna, som vi får hantera inom systemet.
Men mitt intryck är snarare, och jag tror också att statsrådet och jag är överens om det, att när man kommer till toppmötena då man skulle kunna markera är det mer ryggdunkning än att man viftar med fingret och säger: Nej, det här är inte acceptabelt om du vill vara med i den här klubben. Jag är intresserad av att veta: Hur kan vi utveckla ett system där vi inte accepterar detta?
Att det finns goda krafter som till exempel Birgitta Ohlsson i Europadebatten välkomnar jag, men hur ska vi få en hel regering i Sverige och kanske framför allt i hela EU att stå upp för de här värderingarna? För man gör det ju ofta på papper och inte i verkligheten.
Börje Vestlund (S):
Det blir lite konstigt att Birgitta Ohlsson och jag debatterar dessa frågor eftersom vi är helt och hållet överens. Det finns dock några saker man måste ta upp i detta sammanhang. Det är ett problem att vi inte har lyckats bättre för att få igenom EU:s nya diskrimineringsdirektiv. Det är kraftigt försenat.
Jag skulle naturligtvis kunna raljera över varför man inte gjorde mer under det svenska ordförandeskapet. Visst, det skulle jag möjligen vinna några poäng på någonstans, men det kanske inte är det viktigaste. De viktiga är att det ena ordförandeskapet efter det andra gång på gång drar ut på detta diskrimineringsdirektiv. De som hindrar det är de krafter ute i Europa som vill förminska problemet.
Oftast handlar det om just hbt-personers rättigheter. Det är sällan andra saker som kommer upp. Precis som Birgitta Ohlsson tror jag att det inte bara handlar om att piska stater, utan man måste också ge moraliskt stöd till de grupper och personer som finns i de länder som har det besvärligt.
Då kan man fundera över på vilket sätt vi i Sverige kan ge stöd till exempelvis hbt-organisationer i Litauen eller någon annanstans, i det här fallet Makedonien som jag interpellerat om. Framför allt handlar det om det långsiktiga arbetet och att inte bara eldsjälar som Birgitta Ohlsson, Cecilia Malmström och Nyamko Sabuni är ute i världen.
Det får inte bara handla om ryggdunkningar varje gång man möter de statschefer som faktiskt godkänt diskrimineringen. Det måste bli ordentliga markeringar också på den höga nivån.
Birgitta Ohlsson och de kvinnor som har samma uppfattning som hon är väldigt tydliga, men jag blir mycket oroad när vi kommer till nästa nivå, till utrikesministern och statsministern. Då hör vi ingenting. Det måste väl även oroa Birgitta Ohlsson?
Börje Vestlund (S):
Jag ska be att få tacka för debatten. Även om vi i vissa sammanhang är väldigt överens behöver den här typen av debatter från tid till annan lyftas fram i kammaren så att det blir ordenligt bokfört att en sådan debatt faktiskt förekommer. Det kan i ett land som Sverige, där vi i princip är överens i parlamentet, verka konstigt om vi aldrig debatterar dessa frågor.
Som ordförande i riksdagens hbt-grupp lovar jag Birgitta Ohlsson att vi naturligtvis ska inleda ett bra samarbete om dessa frågor, inte minst för att få ett bra Europridefirande i Polen.
Börje Vestlund (S):
När man har suttit i ett par av riksdagens utskott inser man att det trots att vi är i samma hus finns förskräckligt olika rutiner i de olika utskotten. Det är också förskräckligt olika rutiner när det gäller hur man hanterar EU-dokument. I vissa departement översätter man praktiskt taget aldrig någonting.
I andra departement är det ganska tillfredsställande. Det här tycker jag är ganska intressant. Låt mig ta några exempel. Östersjöstrategin, som vi allihop är så stolta över att vi fick ihop under det svenska ordförandeskapet, och Stockholmsprogrammet, som vi också är stolta över att vi fick ihop under det svenska ordförandeskapet, fanns aldrig på svenska under hela processen.
Jag måste säga att jag aldrig har varit med om att vi inte har fått fram den typen av dokument. Det var först när det kom till EU-nämnden och vi sade att vi måste få det på svenska som det kom på svenska. Detta tycker jag är lite symtomatiskt för hur man har hanterat de här frågorna. På något sätt är det ett sluttande plan.
Jag ska inte säga att detta är den nuvarande regeringens fel, för det var ett sluttande plan redan tidigare. Vissa departement struntar helt enkelt i att översätta saker och ting. Det är det som kanske är det mest irriterande: Börjar man på det här sättet brukar det bara bli värre och värre. Låt mig ta det sista exemplet, som kommer från mitt utskott, näringsutskottet.
Där fick vi förra gången en föredragningslista på engelska. Det kan man möjligen överleva. Men i den kommenterade dagordningen var texten på svenska men rubrikerna på engelska.
Borde det inte finnas en gemensam strategi i alla departement, så att all information på något sätt har samma status och det inte är lite si här och lite så där. Jag tycker att det är konstigt att man inte har haft den rutinen. Jag är lika förvånad över att inte riksdagen har samma hantering när det gäller till exempel EU-frågorna och hur de hanteras i respektive utskott.
Men det får vi ta i en annan debatt vid ett annat tillfälle, kanske inte i riksdagens kammare, utan snarare i Riksdagsstyrelsen. Där sitter kanske fru talmannen, men inte jag.
Börje Vestlund (S):
Visst är det så ibland att i synnerhet de handlingar som kommer till EU-nämndens ledamöter sent under veckan och kanske inte minst inför Coreperförhandlingar måste komma på engelska. Annars är det omöjligt att leverera det över huvud taget till ledamöterna med följden att de inte kan få den informationen. Det är helt klart.
Det är inte riktigt det vare sig Christina Axelsson eller jag diskuterar. Detta handlar om dokument som har varit väl kända under kanske lite längre tid. För att ta något under senare tid kom den svenska ståndpunkten när det gäller EU 2020 till EU-nämnden i engelsk version. Varför, kan vän av ordning fråga sig? Vad var det för vits med det? Varför kunde inte den vara översatt?
Det är fullständigt obegripligt. Jag skulle snarare vilja säga att det finns delar av regeringen som ägnar sig lite grann åt maktens nonchalans och ingenting annat. Det är också det man blir irriterad på. Man kan ha stor förståelse för att sena dokument som behöver komma till EU-nämnden eller för all del till något utskott väldigt sent kommer på engelska.
Men det gäller inte när regeringen arbetar fram en svensk ståndpunkt på engelska och lämnar ut den till ledamöterna i EU-nämnden eller något utskott.
Börje Vestlund (S):
Inte heller jag kan låta bli att frestas att gå upp i denna debatt, naturligtvis. Vi har ju sett en del förändringar. I några år har vi stått här och sagt att regelbördan inte minskar utan tvärtom ökar. Nu har den minskat.
Men problemet är att på områden som berör så gott som alla företag - associationsrättsliga områden, det skatterättsliga området, och det arbetsrättsliga området, där man hade kunnat lägga in förenklade regler - har det inte kommit förenklade regler. Tvärtom har regelbördan ökat på de allra flesta av dessa områden.
Det är områden som gäller alla företag oavsett vilken bransch de arbetar inom. Intressant var också vad som gjordes under ordförandeskapet i EU. Jordbruksministern tog upp denna fråga på jordbruksrådet, och naturligtvis tog näringsministern upp den på konkurrenskraftsrådet. Men det gjordes inte på Ekofinrådet.
Det gjordes inte på rätts- och inrikesrådet, som har stor makt över till exempel just den associationsrättsliga lagstiftningen. Detta väcker lite tankar. När kommer man att bredda detta så att det gäller alla företag och inte bara några? Nu säger man att det kommer regler om frivillig revision.
Men det återstår att se hur många företag det kommer att handla om och hur mycket mindre regelkrångel detta innebär för dem. Sedan tycker jag inte att näringsministern ska lägga ut dimridåer. Jag är säker på att de allra flesta företagare uppskattar att de har fått sänkta skatter.
Men problemet är att de allra flesta företagare upplever att de har fått ännu mer krångel med att redovisa dessa förvisso lägre skatter.
Krånglet finns på en lång rad områden, varav många som vi har grälat om under de här fyra åren, till exempel det nya arbetsgivarintyget för att få arbetslöshetsförsäkring. Det är fyra sidor nu. Det var en sida tidigare. Jag skulle kunna stå och rabbla upp en massa sådana saker.
Det andra jag vill påpeka, herr talman, gäller Regelrådet. Jag tycker att det är uppfriskande att läsa deras rapporter. När vi läser deras rapporter kan vi konstatera en sak när det gäller de stora, avgörande och riktigt genomgripande förslag som den här regeringen har kommit med under den tid som Regelrådet har funnits - jag ska inte säga att det har varit så under hela mandatperioden.
Men under den tid då Regelrådet har funnits och granskat de olika utredningsförslagen kan man säga att de i väldigt många fall fått smäll på fingrarna. Jag kanske ska koncentrera mig på att ställa någon fråga till näringsministern i det sammanhanget. När det gäller den kritik som Regelrådet har påpekat för regeringen undrar jag: På vilket sätt har regeringen arbetat in detta? Det är en fråga.
Den andra som man möjligen skulle kunna ställa som har med det här att göra är: På vilket sätt arbetar regeringen med att man ska få mer konsekvensbeskrivningar i alla de förslag som kommer från statsmakten? Det är faktiskt inte bara i propositioner som det här ska finnas. Det ska finnas i alla förslag som kommer från regeringen. De frågorna tycker jag att det skulle vara intressant att diskutera.
Börje Vestlund (S):
Visst är det en relevant fråga att ställa vad vi kommer att göra. Det är precis som Maud Olofsson säger. Det handlar om att gå igenom detta i varje myndighet.
Men det handlar också om att man när man lägger om politiken, som är ambitionen hos varje ny majoritet som vill träda till, ser över hur regeltillämpningen blir. Man må ha vilka goda eller icke goda skäl som helst - ur mitt perspektiv är det ganska korkade skäl - att förändra reglerna när det gäller arbetslöshetsförsäkringen.
Då skapar man en blankett som är 300 procent mer omfattande och som för de allra flesta tar mycket längre tid att fylla i. Det är bara en i den stora mängden av konstiga regler som man har tillfört och som har skapat merarbete för företagen. Jag tar bara det lilla exemplet. Det finns fler sådana exempel. Fakturamodellen nämnde Marie Engström.
Det finns säkert fler om jag skulle leta, men jag har inte brytt mig om att leta i det här sammanhanget. Tvärtom har jag försökt hitta vad som är den minsta gemensamma nämnaren. Jag skulle ändå vilja vidhålla det som gäller EU. Det är väl sant, men Sverige hade möjlighet under sex månader att sätta dagordningen. Ändå tog inte finansministern upp regelförenklingar. Ändå tog inte justitieministern upp regelförenklingar. Däremot gjorde jordbruksministern det.
Varför gjorde inte finansministern eller justitieministern det som har den riktigt stora regelbördan och de riktigt stora regelverken i EU? Vi brukar säga att vi inte kan göra så mycket åt den stora regelbördan, för EU-regelverket står emot. Men det svenska ordförandeskapet gjorde inte något åt detta på de områden som är de allra mest väsentliga. Herr talman! Jag måste tyvärr gå till EU-nämnden, så jag kan inte lyssna på hela den här debatten.
Jag ber om ursäkt för detta.
Börje Vestlund (S):
Jag tycker att det är jättebra att man har startat Specialpedagogiska skolmyndigheten. Den ger ett värdefullt tillskott till den kunskap som tidigare skolmyndigheter också hade. Men om man kan koncentrera det till samma ställe är det naturligtvis bra, och jag hoppas att man ska kunna använda detta på ett bra sätt. Det som är positivt är att det hela tiden görs nya studier.
Man får ny kunskap, och man måste kunna omsätta den. Det är detta jag vill koncentrera mina frågor på. På vilket sätt ska man få ut det här så att det märks, och inte bara bland den upplysta medelklassen i storstäderna? De kan ju oftast läsa sig till detta på diverse sajter och hemsidor, i tidningar, facktidskrifter och så vidare. Det ska gälla alla.
Man måste kunna komma ut snabbt med information. Detta är ett bekymmer. De som besitter kunskapen och informationen får oftast ut någonting av den informationen och kunskapen. Men sedan har vi alla som inte besitter den. De kanske får hem sitt barn, som har fått sjukdomen epilepsi, i ett bylte. De måste lära sig detta och sedan omsätta det i skolsituationen.
Det är där jag tycker det är viktigt att vi har en samsyn. Vi måste få ut information i skolorna och de enskilda kommunerna, kanske till och med till de enskilda rektorerna. Åtminstone ska de enskilda rektorerna veta var de ska söka informationen. Jag tror inte att alla rektorer kan veta allt om utbildningsfrågor och epilepsi.
Det skulle vara oerhört värdefullt, inte minst för alla de elever som i dag känner sig misslyckade i skolan och som kanske inte alls förstår. De undrar: Varför hänger jag inte med nu när jag hängde med tidigare, innan jag hade epilepsi? Det tror jag är den fråga som många har obesvarad.
Börje Vestlund (S):
Det här gäller naturligtvis inte bara elever som har epilepsi. Det finns ett stort antal elever som på olika sätt har neurologiska sjukdomar som man trodde var enkla men som i grunden är ganska komplicerade. Tyvärr är inte forskningen om epilepsi så stor, framför allt inte i detta land. Men det får vi kanske ta en annan debatt om vid ett annat tillfälle. Jag tror att det är bra att vi har fått upp den här debatten och diskussionen. Jag tror att den behövs även framdeles.
Jag tror också att det är viktigt att man håller den vid liv. Ofta nöjer man sig nämligen med att säga att man nu har löst frågan och strukturen. Men sedan måste alltid alla strukturer, hur bra och genomtänkta de än är, fyllas med någon form av innehåll. Alternativt är man väldigt kritisk till dem. En skollag är trots allt per definition en ramlag.
Den måste fyllas med ett innehåll. Den måste få en rättspraxis. Man måste se till att pröva den. Det är det vi inte har sett ännu. I det här sammanhanget, när man ska jobba längst ut, vet man inte vad detta innebär. Hur långtgående är det? Vad var det för förarbeten man inte definierade tillräckligt noga?
Vad var det man inte var tillräckligt duktig med från regeringen oaktat färg när man tog fram det här? Jag tror att det är få lagstiftningar som har kommit till av ondska varken i det här landet eller i de flesta andra demokratier.
Börje Vestlund (S):
Mycket av det som socialministern redovisar är sådant som man inom ramen för att förändra sjukvårdspolitiken har velat ställa om. Det finns ganska lite erfarenhet man kan peka på där det ena eller det andra området, i det här fallet epilepsisjukvården i synnerhet och neurologi i allmänhet, blivit mycket bättre.
Det är svårt att veta och svårt att debattera. Jag har ganska exakta uppgifter på vad som har hänt på epilepsisjukvårdens område. Det kanske kommer eventuellt om vi får fortsätta med alliansregeringen, säger till exempel Finn Bengtsson. Ja, men det finns inga garantier på vad som kommer.
Låt mig nämna olika typer av garantier som vi som har kroniska sjukdomar oftast inte har så goda erfarenheter av. Ska man genomgå en operation brukar det sägas tydligt att man ska få en tid till operation, annars kan man använda sig av garantin. Men när det gäller kroniska sjukdomar finns sällan sådant. Det är kanske svårt att formulera det.
Därför måste jag säga att det är väldigt mycket prat och väldigt lite verkstad i svaret även om svaret är långt och uttömmande. Beträffande forskningen tror jag att det är regeringens ambition, liksom det är den socialdemokratiska oppositionens ambition, att ha så god medicinsk forskning som det över huvud taget kan uppbringas. Vi vill ibland skryta om att vi vill ha en forskning i världsklass.
Problemet på neurologins område är att epilepsi - låt mig få säga det i det här sammanhanget - är en skamlig sjukdom. Det finns ledamöter i detta hus som inte talar om för andra att de har epilepsi därför att det är en skamlig sjukdom.
Att inom detta område konkurrera om forskningsmedel tillsammans med dem som söker medel för forskning på sjukdomar som finns på varje persons läppar nästan varje dag, som Alzheimers och Parkinsons sjukdomar som kan drabba de allra flesta men ofta efter ett långt liv, är väldigt svårt.
Vi har inga välkända personer som säger: Jag fick epilepsi, ge pengar till forskning på epilepsiområdet. Sådana finns inte, sådana vägrar att träda fram. Det är ett bekymmer, och därför är epilepsiforskningen i Sverige kanske en av världens sämsta.
Jag trodde inte det själv innan jag tittade på siffrorna, men vi är nästan sämst i världen på epilepsiforskning. Därför är det viktigt att man inte bara säger att det finns gott om neurologiforskning, utan de största sjukdomsgrupperna måste också få del av forskningsmedel.
Det räcker inte med att det kommer fram en medicin vart femte år som kanske hjälper dem som har den svåraste typen av epilepsi.
Sanningen är den att jag hade trott att det skulle bli en aning bättre i epilepsisjukvården, men två rapporter - dels den som har tagits fram på uppdrag av Svenska Epilepsiförbundet av Ulf-Johan Olson, Utvecklingspartner AB, dels den som Akademiska sjukhuset har tagit fram - visar att det har gått åt fel håll.
Det är ojämlikt, det är svårt att få den vård man behöver, framför allt om man är gammal, skruttig, bor på landet och är man. Ska det verkligen vara på det här sättet? Borde det inte vara så att vi sätter in effektiva insatser för att förbättra vården även för epilepsisjuka som glöms bort bland alla andra med diagnoser inom neurologi?