Patrik Björck (S):
En av de bärande delarna i den nya arbetslöshetsförsäkring som den moderatledda regeringen drev igenom under förra mandatperioden var att avgifterna skulle vara tydligt differentierade. En anställd inom restaurangbranschen ska till exempel betala 430 kronor i månader medan en läkare kommer undan med 90 kronor. Denna stora skillnad, som av de flesta naturligtvis upplevs som orimlig och orättvis, var inte ett misstag utan en genomtänkt och önskad effekt av det nya avgiftssystem som den moderatledda majoriteten i riksdagen röstade igenom.
Då ställde jag mina frågor till ministern om detta, nämligen om ministern avsåg att ta bort de här orättvisa avgifterna och om ministern trodde att det här hade haft den effekt som man eftersträvat.
Svaret från ministern kan jag inte tolka på något annat sätt än att ministern i dag tycker att de här avgifterna ska vara kvar, vilket kan vara lite egendomligt eftersom ministern ganska nyligen, också i valrörelsen, svarade något helt annat när hon fick frågor på den här punkten.
Då svarade ministern att hon tyckte att det inte verkade rimligt när hon fick frågor om att det var så stor skillnad mellan till exempel en akademiker och en medlem i Hotell och restaurangs a-kassa och att det är svårt att förklara varför en akademiker som är musiker ska ha mycket högre avgift än andra akademiker. Om något är svårt att förklara så att det blir förståeligt finns det skäl att se över reglerna. Så sade Hillevi Engström som arbetsmarknadsutskottets ordförande i valrörelsen.
Nu säger Hillevi Engström något helt annat i det här svaret. Det tycker jag är värt att notera, och jag skulle gärna vilja att ministern själv funderade lite över vad det är som har fått ministern att ändra uppfattning från den uppfattning hon hade i valrörelsen som arbetsmarknadsutskottets ordförande till den uppfattning hon har nu som arbetsmarknadsminister. Det skulle vara spännande att höra om det. Sedan säger ministern att det inte finns någon forskning om effekterna av de differentierade avgifterna. Det kanske är en sanning med modifikation.
Det kanske inte finns mycket forskning, för de har ju inte funnits så länge, men det finns faktiskt några rapporter om det här, där ekonomer har tittat på det. Bland annat i Ekonomisk debatt nr 6 2010, där Laura Hartman och Helena Svaleryd går igenom de här olika reformerna, konstaterar man: "Syftet med finansieringsreformen har varit att skapa en koppling mellan egenavgiften och arbetslösheten i en kassa." Man konstaterar också att det här bygger på flera viktiga förutsättningar och att det finns en stor överlappning mellan a-kassor och avtalsområden.
Författarna skriver också att enligt deras bedömning är länken svag eftersom a-kassor och förhandlingsområden bara delvis motsvarar varandra. Man skriver: "Följaktligen bör man vänta sig ett . svagt samband mellan a-kassans finansiering och lönebildningen. Det finns heller inga empiriska studier av hur a-kassans finansiering påverkar lönebildning och sysselsättning, vilket gör att man inte ska förvänta sig att just finansieringsreformen har någon större betydelse." Det här är den forskning som finns hittills. Det är inte mycket, men den finns, och den pekar i rakt motsatt riktning jämfört med regeringens politik och det som arbetsmarknaden står för.
Jag har även en annan rapport här från sociologiska institutionen från Lunds universitet, där man sammanfattar sina resultat med detta: "Sammanfattningsvis förefaller de betydande skillnaderna i a-kasseavgifter mellan medlemmarna i olika fackförbund inte ha haft någon som helst påverkan på 2010 års avtalsrörelse. I flera fall åtföljdes höga a-kasseavgifter dessutom av lönehöjningar klart över genomsnittet."
Tittar man alltså på den forskning som finns ser man att den pekar rakt emot den ståndpunkt som regeringen och arbetsmarknadsministern företräder, och det tycker jag är lite intressant. Sedan kommer ministern med en egen fundering, och jag vet inte hur forskningsbaserad den är, men det får ministern möjlighet att svara på i sitt inlägg. Hon säger: "Min uppfattning är ändå att de differentierade avgifterna har förbättrat förutsättningarna för en väl fungerande arbetsmarknad jämfört med det tidigare systemet."
Då går ministern totalt emot de ekonomer som har tittat på det här, de som har studerat avtalsrörelsen. Ministern går emot Konjunkturinstitutets rapport om lönebildning där man konstaterar precis det motsatta: Det har ingen betydelse. Kan ministern förklara varför det är så viktigt att ha någonting som är orimligt, orättvist och inte ens ger det ministern vill ha?