Maria Larsson (KD):
Tack för svaret, statsrådet. Det är hett i kammaren i dag med många interpellationsdebatter. Det tar naturligtvis mycket tid, men jag hoppas ändå att det inte tillämpas någon löpande-band-princip, utan att vi hinner prata en stund med varandra. Jag har ställt interpellationen eftersom jag tycker att det här är ett ämne som är värt att diskutera innan vi kommer till ett lagstiftningsförslag, att så att säga mota Olle i grind.
I vårt land, liksom i de flesta andra länder, är 50 % av befolkningen kvinnor, men i svenska bolagsstyrelser är endast 17 % kvinnor. Det tycker jag är alldeles för lite, och jag är övertygad om att statsrådet också tycker det. Värt att notera är ändå att andelen har ökat ganska mycket. Alla som sitter där sitter där på grund av egen kraft och egen kompetens. Det är viktigt.
Jag tycker nämligen att de direktiv som statsrådet har gett till utredaren Catarina af Sandeberg är felriktade - av flera skäl. Jag ska berätta om de skälen. För det första är det en nonchalans, och näst intill en oförskämdhet, mot det jämställdhetsarbete som har bedrivits under årtionden i Sverige. Det här tycker jag illustreras väldigt väl av Ruter Dams undersökning där de har tillfrågat 500 kvinnliga chefer i näringslivet.
De har frågat dem: Tycker ni att man ska kvotera? 93 % av dem säger nej. Och varför gör de det? Jo, det är naturligtvis så att alla som har vunnit en position av egen kraft, egen kompetens, skulle ifrågasättas. De skulle misskrediteras genom ett sådant förslag. Det får närmast rubriceras under härskartekniken osynliggörande.
Det är det främsta skälet till att jag säger nej. Det är ungefär som med Thamprofessorerna. Det misskrediterar alla kvinnor. Allas kompetens kommer att ifrågasättas om en kvotering införs. Det andra skälet mot en sådan lagstiftning är att det faktiskt är ett grundskott mot äganderätten.
Om vi följer det norska exemplet, och det säger Catarina af Sandeberg att vi ska göra, kan ett företag utsättas för tvångslikvidation. Min fråga är om statsrådet är beredd att faktiskt använda sig av det som en sanktionsåtgärd. Det är inte specificerat vilka sanktionsåtgärder det gäller, men utredaren har tydligt talat om att följa det norska exemplet, och där är tvångslikvidering ett av förslagen.
Jag fick ett litet citat från en företagare som hade sett på det här förslaget till utredning och presumtiv lagstiftning. Hon säger: Jag har ett aktiebolag. Tänk om staten bestämde vem jag skulle anställa? Ingen ska få bestämma vad jag ska göra med mitt bolag. Det är mitt och bara mitt.
Det är mina surt förvärvade pengar som jag har slitit ihop tolv timmar om dygnet året runt i minst 13 år. Jag har inte haft semester på 13 år. Då ska ingen få bestämma vad jag ska fatta för beslut i mitt bolag. Det bestämmer faktiskt jag över. I fråga om offentliga bolag och myndigheter kan man ha en tvångskvotering. Inom politiken är det också okej med lag om könskvotering. Men i privatägda bolag är det bort med tassarna, tack så mycket!
Det ligger mycket i det här. Det är ett grundskott mot den privata äganderätten. Det är inte första gången vi ser det. Det har funnits förslag om att socialisera äganderätten många gånger. Vi har haft förslag om löntagarfonder och annat. Det är ett oskick. Det är ett otyg. Vi ska inte ha det. Och inte är väl statsrådet beredd att tvångslikvidera Ikea? Det är jobb det handlar om.
Däremot tycker jag att det är fullt rimligt att man, när det gäller de statliga bolagen och de statliga myndigheterna, faktiskt går tuffare fram än vad statsrådet har föreslagit. Varför inte 50 %? Det är verksamhet som vi själva styr över. Där är den politiska klåfingrigheten fullt tillåten.