Anders Karlsson (S):
Jag tackar statsrådet för detta svar på en fråga av för kammaren kanske ovanligt teknisk och detaljerad karaktär, likt den som tidigare debatterades. Den är ändå viktig att ställa eftersom personalförsörjning och bemanning av insatsförbanden är en central fråga för den framtida försvarspolitiska inriktningen. Här finns också en viktig skiljelinje mellan oss och regeringen.
Vi vill se betydligt färre heltidsanställda soldater än Försvarsmaktens underlag och den liggande försvarspolitiska inriktningspropositionen ger vid handen och i stället ha fler kontraktsanställda. Det är därför bra att försvarsministern är tydlig med att kontraktsförbanden ska vara samtränade och samövade.
Att personalen och förbanden inte kräver några omfattande åtgärder i form av till exempel samträning för att kunna användas innebär en hög tillgänglighet för dessa förband. Det är bra. Vi menar att man kan åstadkomma en för Sverige adekvat och väl anpassad tillgänglighet med dessa förband. Genom att variera beredskapsnivåerna över tiden kan man åstadkomma precis den tillgänglighet som behövs, i de allra flesta fall utan att personalen behöver kallas in.
Det menar vi är kostnadseffektivt. Samtidigt uppfattar jag vissa oklarheter i försvarsministerns svar. Är det så att det system som regeringen vill se för personalförsörjning, trots det försvarsministern säger, i grunden är framtaget och anpassat framför allt till yrkesförbandens krav? Låt mig utveckla detta något.
Försvarsministern beskriver i sitt svar att soldaterna kontinuerligt kommer att få öva och träna i sammansatta förband under sin utbildning. Detta är, som jag har sagt tidigare, bra. För kontraktssoldaterna torde detta med stor sannolikhet inte vara utbildning och övning med just det förband som de ska tillhöra, eftersom dessa förband normalt sett är hemförlovade under huvuddelen av kontraktstiden.
Därför krävs det ju också en samövning med kamraterna i just det förband man själv tillhör. Hur arbetar man tillsammans? Vilka är kollegernas starka och svaga sidor? Vilket slags ledarskap står befälet för? Vilka rutiner gäller just där? Allt detta är viktigt och svårt. En sådan samträning torde ta betydande tid för att bli bra. Det vet alla som någon gång har försökt samarbeta i grupp eller i ett nytt sammanhang.
Det är ett antal personer som tidigare inte har träffats. Gruppdynamik tar tid. För det yrkesförband regeringen vill se torde detta som sagt vara ett mindre problem. De får antas bedriva övning kontinuerligt. Men för kontraktsförbanden är frågan relevant. De ska tjänstgöra i övningar i genomsnitt 38 dagar vart fjärde år.
Med en kontraktsperiod på åtta år skulle detta innebära att upp till hälften av förbandens personal var ny vid detta tillfälle. Därför kan jag inte låta bli att undra om detta är ett system utvecklat för i första hand yrkesförbandens behov. Nu menar försvarsministern att dessa 38 dagar vart fjärde år bara är att se som ett räkneexempel, att det gärna kan handla om fler men kortare övningar. Det kanske är möjligt.
Det får experterna avgöra. Skulle det handla om 90 dagar vartannat år? Man kan inte veta. Vi ska inte glömma att de gamla tidernas repövningar ofta var både fyra och fem veckor. Då talar jag om förband vars personal var utbildad tillsammans och redan hade genomgått långa och tunga förbandsövningar under sin grundutbildning.
Det skulle vara intressant att höra om försvarsministern anser att ett förband är direkt användbart och tillgängligt om en fjärdedel eller hälften av soldaterna i förbandet är nya.