KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hannah Bergstedt (S):
Jag beklagar att ministern missuppfattade mig. Jag sade givetvis att ni är välkomna till Norrbotten. Vi är glada för varenda minister som besöker vårt tillväxtlän, särskilt som bostadsbristen nu är akut i hela länet. Vi har bostadsbrist i 10 av 14 Norrbottenskommuner, vilket är ett angenämt bekymmer.
Gruvetableringarna i Pajala och övriga Norrbotten är på många sätt ett angenämt problem. Gruvetableringen ger jobb åt fler än kommunens invånare och leder till en konkurrenssituation mellan den redan etablerade näringen och den nyetablerade näringen.
Det kan låta bra med konkurrens om arbetskraften, men det innebär också problem. För att Pajala ska kunna få del av tillväxten behövs det fler bostäder och boende i Pajala. Till det jobb som Northland Resources ganska nyligen hade ute var det ett stort antal sökande.
När jag besökte företaget i förra veckan var man tydlig med att man är intresserad av att anställa människor som är villiga att bosätta sig i kommunen så att det inte blir en fly-in-fly-out-effekt av den etablering som sker i Pajala. Fru talman! Regeringen talar ofta om att man tycker att kommunerna ska ta ett större ansvar för bostadsförsörjningen.
Det tycker vi socialdemokrater också. Detta är något som Pajala verkligen har gjort. Pajala är en aktiv kommun. Man har en framtidstro och arbetar aktivt för att få byggföretag att våga satsa i Pajala.
Man har gjort en plan för byggandet och en inventering av befintligt bestånd för att se till att de som har flyttat och behållit sina villor som semesterboende ska lockas tillbaka till Pajala eller sälja till dem som vill bosätta sig i kommunen.
Pajala kommun ska ha en stor eloge för det arbete man gör för att se till att få fler att flytta in och för att förse de företag som etablerar sig i Pajala med arbetskraft. Det är glädjande att höra att regeringen så sent som i går fattade beslut om att utvidga möjligheten för lånegarantier hos BKN.
Jag känner mig dock tveksam till att det kommer att räcka.
Hannah Bergstedt (S):
Som bostadsministern påpekar krävs det ett gott samarbete för att se till att det här maximeras. Samarbetet mellan kommun och näringsliv är väldigt gott i Pajala; det fick vi erfara när vi var där på besök senast.
Jag är tveksam till att andrahandsuthyrning och den politik som framgår av regeringens vårbudget om 400 bostäder i hela landet kommer att lösa det bostadsbehov som Pajala har, eftersom Pajala ensamt skulle behöva 1 000 nya bostäder. Sverige, och i det här fallet Pajala, behöver en aktiv politik som ser till att maximera tillväxten där den finns.
Det är viktigt att man ser till att det blir möjligt att bo och arbeta i hela landet. Det är trots allt i Norrbotten som skogen och malmen finns. Därför måste det finnas förutsättningar för ett hållbart samhällsbygge så att vi får en god samhällsservice. Vi ska kunna ha ett kulturliv och en fritid som gör det attraktivt att bo.
Vi behöver infrastruktur, som ministern nämnde, och vi behöver en attraktiv boendemiljö. Strandskyddet har diskuterats den senaste veckan. Om Attefall öppnar dagens NSD kommer han att se att det finns en del utmaningar när det gäller regeringens förslag på det området. Jag är givetvis medveten om att kommunalrådet Kurt Wennberg tillsammans med kommunledningen har uppvaktat ministern.
Jag vet också att han förväntar sig ett svar. Eftersom ministern lovade att återkomma och inte har gjort det ännu tar jag mig friheten att skriva ned Kurts telefonnummer så att bostadsministern kan höra av sig till honom efter debatten och tala om vad ministern vill göra. Jag tar gärna över regeringspositionen om ministern vill höra vad Socialdemokraterna vill göra.
Hannah Bergstedt (S):
Tack, ministern, för svaret! År 2010 vräktes 632 barn i Sverige, och det ser ut att bli fler i år. Som ministern påpekade finns det inte några studier av konsekvenserna av hemlöshet. Det har setts som ett marginellt problem i landet, men som vi nu ser ökar hemlösheten.
Det vi däremot vet är att de barn som saknar ett tryggt boende mår sämre fysiskt och psykiskt. De har svårare att klara sin skolgång, och de blir ensammare. Det är svårt att ta hem en kompis när man inte har ett hem att gå till. Det här årets sex första månader vräktes 358 barn.
Det är en ökning med 9 procent jämfört med samma period föregående år. Orsakerna till vräkning är inte helt oväntat hyresskulder till följd av minskade ekonomiska marginaler. Kriser i livet som skilsmässa, dödsfall, förlust av arbete eller sjukdom är ofta orsaken. I Sverige lever i dag fler och fler på marginalen i ekonomisk utsatthet.
De försämringar som regeringen beslutat om i a-kassan och framför allt i sjukförsäkringen gör att fler inte klarar sin situation, inte ens i övergångsperioder - främst i familjer med ensamstående. Det får givetvis konsekvenser. Det krävs ingen forskning eller vetenskap för att förstå att ekonomisk utsatthet är den enskilt viktigaste orsaken till att människor inte betalar sin hyra.
Vi ska inte hymla med att den växande fattigdomen - eller, som regeringen väljer att kalla det, den låga ekonomiska standarden - som vi i dag ser gör att fler familjer vräks från sina bostäder. Orsakerna till att människor är fattiga kan se väldigt olika ut. Men om man för en politik som aktivt ökar skillnaderna mellan människor gör det att de som lever på marginalen till slut trillar över kanten.
Vi socialdemokrater välkomnade regeringens strategi mot hemlöshet 2007, men den gick ut 2009. Resultatet ser tyvärr inte så bra ut. Fler barnfamiljer vräks, och siffrorna väntas i dag öka. Samira som är mamma till fyra barn säger så här: Det här var min största mardröm, och den här mardrömmen fortsätter varje dag.
Min dotter tog tag i porten och hon ville inte släppa. Vi fick dra loss henne. Det var fruktansvärt. Som jag tidigare påpekat har under årets första sex månader 358 barn berörts av vräkning, och det är en ökning med 9 procent jämfört med samma period i fjol. Det ser inte bättre ut för hösten.
När det nu ser ut som det gör tycker jag att det är förvånansvärt att regeringen tar bort målsättningen om en nollvision för vräkning och ersätter den med en ambition. Vad är orsaken till detta? Varför inte hålla fast vid att det här är ett mål? Det är skillnad mellan mål och ambition. Vem är det i så fall som bär ansvaret för misslyckandet när vi ser att antalet barn som vräks ökar?
Hannah Bergstedt (S):
Statistik är bra - det är otvivelaktigt så. Men fortfarande: Vad är det ministern vill göra? Och varför har ministern och regeringen ändrat sig från att nollvision är ett mål till att det är en ambition när det ser ut som det gör? Trots allt delar Maria Larsson och jag uppfattningen att varje barn spelar roll. En ökning med 9 procent under ett år har betydelse.
Vi socialdemokrater delar regeringens uppfattning att kommunerna har en viktig roll. Men vi måste gemensamt ta ett ansvar. Dessutom måste vi titta på kommunernas förutsättningar. Regeringen har ökat individens ansvar - det är ingen tvekan om det. Bara för att citera statsministern: Man får ta stöd och hjälp av sina föräldrar, sin partner eller på annat sätt.
Det är Fredrik Reinfeldts svar i en artikel i Svenska Dagbladet när det handlar om människor som har en ekonomisk utsatthet. Man ökar också kommunernas ansvar, vilket gör att olika kommuner har olika förutsättningar. Vi fick just höra här hur det ser ut. Många kommuner kämpar redan nu med att få det att gå ihop till den redan i dag lagstadgade servicen.
I mitt hemlän finns det en liten kommun som heter Arjeplog som får höja skatten med 1 krona och ändå dra åt svångremmen. För dem är det naturligtvis svårt att ta på sig ytterligare lagstiftande uppdrag. Ändå menar vi att det kanske behövs en skärpning av lagstiftningen.
Vi delar regeringens uppfattning att samverkan är en viktig del av lösningen, och vi vill säkerställa att barn inte vräks genom att förstärka kraven så att fastighetsägare och hyresvärdar anmäler samtliga vräkningar till socialtjänsten i kommunen innan vräkningen verkställs. Om det finns barn i hemmen är det särskilt viktigt.
Socialtjänsten ska ha tagit emot anmälan, aktiverat ärendet och getts en rimlig tid att agera. Om anmälan inte bifogas ska kronofogden bortse från verkställande av vräkningen. Det är ett av Socialdemokraternas förslag. Min fråga är: Anser ministern att det bara är kommunernas ansvar, eller har regeringen också ett ansvar? Tycker Maria Larsson att regeringen har gjort tillräckligt?
Skulle ministern kunna tänka sig att ställa sig bakom den här typen av lagförslag som Socialdemokraterna vill se?
Hannah Bergstedt (S):
Självklart tycker Socialdemokraterna att individerna har ett ansvar. Det tycker också människor själva. Jag kan rekommendera ministern att läsa Kronofogdemyndighetens rapport Alla vill göra rätt för sig , för det är så det ser ut i det här landet. Strategi är självklart bra, men tyvärr, Maria Larsson, räcker det inte. Det är bara att se på resultatet. Samverkan är bra, men det krävs också resurser för att kunna samverka. Vi ser i dag att skillnaderna mellan kommunerna ökar.
Skillnaderna mellan olika individer ökar, vilket gör att man inte klarar av att betala sin hyra. Det är det som gör att barn vräks. Regeringens 8 miljoner till en nationell samordnare är i dagsläget inte särskilt mycket att komma med. 8 miljoner motsvarar ungefär fyra små lägenheter i Stockholm.
Det är i en situation då hälften av landets kommuner inte klarar av att nå upp till regeringens ambitioner om att inga barn ska vräkas. Jag tror inte att det räcker, Maria Larsson.
Dessutom har budget- och skuldrådgivarna i landet en mycket viktig roll. Det är en av de åtgärder som Socialdemokraterna har lyft fram i sin budget.
Hannah Bergstedt (S):
Som jag tidigare sade kommer jag från ett län med långa avstånd, nämligen från Norrbotten. Min egen bakgrund är att jag kommer från en familj som är verksam inom jord- och skogsbrukssektorn. Detta gör naturligtvis att jag har ganska god insikt i den problematik som det innebär. Det gör mig också extra angelägen om att hitta lösningar. När jag har varit ute och träffat representanter från näringarna i länet har vi haft ett mycket bra samtal.
De som jobbar och driver företag är väl medvetna om behovet av omställning och därför mycket intresserade av att föra ett samtal om deras förutsättningar. De inser att det kommer att behövas åtgärder. Jag kan säga att de inte har haft hälften så högt tonläge som Lena Asplund har. Jag har träffat Transport men också åkerinäringen.
De lyfter fram frågor om hoten att konkurreras ut av åkerinäringar som inte kör med sjysta villkor. Det är dåligt för de svenska företagen, för villkoren för dem som jobbar och för trafiksäkerheten. Vidare tar de upp behovet av bättre vägar och säkrare uppställningsplatser. Det är en del av det som vi vill använda vägslitageavgiften till.
Vägslitageavgiften med rätt utformning kan skapa en bättre neutralitet mellan olika transportsektorer, göra det möjligt att investera i det som åkerinäringen är tydlig med att man behöver och minska konkurrenskraften från utländska åkare och dem som inte kör med sjysta villkor. Lena Asplund talar om oron för jobben. Vi ser redan detta problem. Nu undrar jag: Vad tänker Alliansen göra för att minska klimatpåverkan och säkra de svenska jobben?
Hannah Bergstedt (S):
Bara för att danskarna vill ligga i bakvattnet är det ingenting som säger att vi i Sverige vill göra det. Jag fick inget svar på min fråga. När man lyssnar på Lena Asplund kan man verkligen ställa frågan: Vad vill ni göra för att påverka och minska klimatpåverkan i transportsektorn, och vad vill ni göra för att säkra jobben inom den svenska åkerinäringen? När man lyssnar på Lena Asplund kan man nästan tro att det är bäst att inte göra någonting alls.
Det största hotet mot klimatet är inte mer politik, utan det är bristen på den. Omställningen är, som sagt, svår. Då krävs det lyhördhet. Samhällen som har legat i framkant i fråga om förändring har alltid gynnats. Stenåldern tog, som sagt, inte slut för att stenarna tog slut utan för att man hittade nya och smartare lösningar. Lena Asplund lyfter också fram frågan: Kommer detta att kosta? Självklart kommer detta att kosta.
Men varför ska vi hymla om det? Allting har ett pris. Frågan är om regeringssidan är villig att betala det pris som det innebär att inte ta ansvar för klimatet och jobben. En del av regeringens åtgärder är en bit på vägen. Men det största väntar man med till efter 2015, samma år som regeringen säger sig vilja utvärdera de insatser som man har gjort. Känns inte det lite motsägelsefullt?
Men med rådande opinionsläge kan jag förstå att man inte vill ta i dessa stora och svåra utmaningar, utan det är lite grann av att sitta still i båten som gäller. Men det innebär att vi förlorar dyrbar tid som vi inte har.
Varför vill inte regeringen och allianspartierna vara tydliga med vad vi vill åstadkomma så att vi får förutsättningar för att ha sjysta villkor och se till att vi kan ge förutsättningar så att företag som vill investera i klimatomställning vet vart vi är på väg?
Hannah Bergstedt (S):
För att vi inte ska blanda äpplen och päron i debatten vill jag börja med att säga att lönegapet mellan män och kvinnor har minskat sedan 00-talet, även om det är marginellt särskilt i ett perspektiv från mätningarna 1994 då förändringen låg på omkring 2 procent. Men den här debatten handlar inte om lönerna utan om inkomstskillnaderna.
Skillnaderna mellan mäns och kvinnors inkomster har när man blickar långt bakåt minskat ända fram till nu, men nu har skillnaderna ökat. Låt oss titta lite grann på vad som har hänt och se vilka orsakerna är. Varför är kvinnors inkomster mindre än mäns? För det första har kvinnor lägre löner. För det andra arbetar kvinnor i högre grad deltid.
För det tredje tar kvinnor en större del av ansvaret för familj, både barn och gamla. För det fjärde är kvinnor i högre utsträckning sjuka. Så långt tror jag att ministern och jag kan vara överens. Jag tänkte gå vidare och titta lite grann på de förslag som regeringen talar om i fråga om inkomstutvecklingen. Kvinnor är i högre grad föräldralediga, och vård av barn är också ett område där kvinnorna tar ut mer tid.
Sådant påverkar löneutvecklingen i stort. I det sammanhanget lyfter regeringen fram reformen om jämställdhetsbonusen. Statistiken från Inspektionen för socialförsäkringen visar att bonusen har gett liten eller ingen effekt alls. Kvinnor arbetar i högre utsträckning deltid och utför mer av det obetalda hemarbetet.
Kommunal, som sluter avtal i den bransch som många kvinnor jobbar inom, varnar för att antalet visstidsanställningar har ökat. Det visar inte statistiken över hel- och deltid.
Antalet kvinnor som "frivilligt" går ned i deltid har ökat, en konsekvens av att många kvinnor väljer att stanna hemma i större utsträckning för att ta hand om gamla och barn när de tycker att samhällsservicen inte riktigt räcker till. Kvinnor blir sjukare i högre utsträckning. Förändringen av sjukförsäkringen har gjort att färre omfattas av den.
70 procent av dem som utförsäkrats är kvinnor, vilket inte främst gjort kvinnor mer anställbara eller friskare utan bara fattigare. Andelen kvinnor som hamnar i försörjningsstöd är i dag större än män. Alltså hamnar kvinnor med lägre inkomst ännu längre bort från arbetsmarknaden, tvärtemot regeringens ambition.
Jag är helt övertygad om att finansministern är medveten om att kostnaderna för jobbskatteavdraget är ungefär desamma som kostnaderna för försämringen av våra försäkringssystem. Omfördelningen har lett till ökade inkomstskillnader men har inte gjort kvinnor friskare, mer anställbara eller mer jämställda i hem och familj - de faktorer som påverkar både inkomst och löneutveckling mest.
Regeringens omfördelning har lett till att inkomstskillnaden mellan män och kvinnor för första gången på länge har ökat, och det är kvinnorna som får betala priset och bära ansvaret för detta hela vägen fram till pension. Tycker Anders Borg att det är rimligt att det är kvinnorna som ska stå för priset för omfördelningen? Om inte, vilka är förslagen för att ändra utvecklingen?
Hannah Bergstedt (S):
Visst förstår väl finansministern skillnaden mellan löneskillnader och inkomstskillnader? Nu har vi pratat mycket om löneskillnader, men det är inkomstskillnader som interpellationsdebatten handlar om. Svaret från finansministern är alltså att det är rimligt att priset för den omfördelning som man har gjort ska betalas av kvinnorna, vilkas inkomst faktiskt har minskat.
Inkomstskillnaderna mellan män och kvinnor har ökat med den borgerliga regeringen. Hoppfullhet, sade Maria Abrahamsson och pratade om löneförhandlingsteknik. Det är väl typiskt för den här regeringen att man skjuter över ansvaret på individer när det egentligen handlar om strukturer?
Trots att utvecklingen går bakåt känner jag faktiskt ett visst mått av hoppfullhet precis som Maria Abrahamsson, för jag hör att ministern säger att han vill att kvinnor ska ha ekonomisk frihet. Det är ändå något slags grund för resonemanget. Man kan dock bli lite nedslagen med tanke på resultatet, trots den goda viljan. Jag har stor respekt för människor som har höga ambitioner och som är villiga att ändra sig.
När jämställdhetsministern backar från detta med problemen med lönekartläggningen och kan tänka sig att införa den igen kan man säga att det är hoppfullt. Mitt råd till Anders Borg är: Satsa på kvinnorna! Lyssna på oss, för det är inte bara rätt utan också väldigt lönsamt. Om något borde väl finansministern gå i spinn på grund av lönsamhet?
Jag tror att det finns en mängd metoder för att sänka trösklarna på arbetsmarknaden för att kvinnor ska kunna fortsätta öka sin ekonomiska frihet. Frågan är bara hur länge vi ska behöva vänta. Ska vi börja nu, eller ska vi vänta till efter 2014, Anders Borg?
Hannah Bergstedt (S):
Jag gick i sjunde klass första gången jag kom i kontakt med en dator. På skolans datakunskap hade vi något som hette Keops pyramid, ett matteprogram, och ett spel som hette Worms. När jag började gymnasiet hade vi en lärobok som gick ut på att man exakt fick följa instruktionerna för hur man skulle göra, och sedan fick man skriva ut det.
Det mest komiska var när vi betygsattes, för då vägdes mängden papper som man hade lyckats producera. Jag hade en femma i datakunskap. Det har hänt en del sedan dess. Jag säger det egentligen för att sätta frågan i perspektiv, att det har hänt en hel del under de senaste åren. Dagens elever växer upp med föräldrar som många gånger har lägre it-mognad än de själva.
Barns nyfikenhet gör att de snabbt lär sig teknik. Men det är inte självklart att alla barn har tillgång till teknik och inte heller att föräldrarna eller ens en gång lärarna har den kunskap som krävs för att kunna använda it som en bra metod i undervisningen. EU-kommissionen har listat åtta nyckelkompetenser för ett livslångt lärande.
En av dem är just digital kompetens. Innebörden av det förstod jag först när jag själv valde att läsa till mediepedagog.
Digital kompetens är ett ganska vitt begrepp som innefattar en mängd olika delar, från att ha kunskap i hur man hanterar en dator, en mobiltelefon och programvaror till att utveckla ett kritiskt tänkande som gör att man kan reflektera och ha olika inställning till den information som kommunikationsteknologin ger möjlighet till.
Därför tycker jag att det är lite oroande att konstatera att Sverige halkar efter jämfört med andra länder när det gäller utvecklingen av lärande med stöd av digital teknik. Skolverkets uppföljning, som presenterades under våren 2009, visar att tillgången till it i skolan ökar men framför allt att det finns betydande skillnader mellan olika skolor.
För små orter som Arvidsjaur och Arjeplog från det län jag kommer från finns det en del svårigheter med att klara av att implementera detta i skolan. Det handlar om resurser och att avsätta medel. Men det finns också frågor som: Vad är egentligen tillgång till bra och moderna lärverktyg, som ministern pekade på? Är det dator? Är det läsplattor?
Hur många är "god tillgång" - en till varje elev eller en i varje klassrum? Vilka plattformslösningar ska man använda, och vilka digitala system ska tillämpas som ett verktyg för lärande? Det finns också frågor som: Var ligger kvalitetskontrollen för de verktyg som man använder?
Tekniken är ju bara ett verktyg. Därtill kommer möjligheten att använda det som ett pedagogiskt verktyg. Hur ska man säkerställa att detta finns, att det finns i alla kommuner, och hur kan man bättre definiera vad det egentligen betyder? Det är ju ett ganska vitt begrepp att tala om tillgång till moderna och bra lärverktyg.
Hannah Bergstedt (S):
Digital kompetens är en av åtta nyckelkompetenser. Det finns två huvudskäl till att förstärka arbetet med it i skolan. Det ena är det pedagogiska, som ministern själv lyfte fram. It är ett bra verktyg för att bedriva undervisning, och it-användning ger stöd i de flesta ämnen och lärosituationer.
Det andra handlar om att skolan ska ha ett uppdrag att rusta eleverna för framtiden som medborgare, arbetstagare eller företagare. Kravet på att behärska it är stort redan i dag och kommer att vara självklart i framtiden. Därför är det viktigt att skolan hjälper till att överbrygga dessa digitala klyftor. Vi kan naturligtvis diskutera kommunaliseringen av skolan.
Men elevernas olika förutsättningar utifrån hemförhållanden och annat när det gäller denna kompetens som inspektionens rapport visar oroar mig. Sverige är, precis som ministern säger, ett av världens mest teknikutvecklade länder. Jag tycker att vi ska fortsätta att vara en framstående it-nation. Vi tycker att det är viktigt med en modern skola för alla elever. Elevernas tillgång till it är en central del av detta.
Därför är det viktigt att staten tar ett ansvar. Man behöver i en nationell it-strategi för skolan tydliggöra vad detta egentligen betyder. Vi ser det som ett viktigt sätt att stärka Sverige som kunskapsnation. Jag har lyssnat på det som ministern har sagt om att han inte vill vara med och bestämma exakt hur många läsplattor man ska ha.
Men när skolorna ute i landet ska fundera på vilken plattform som de ska använda och vad som är det bästa är frågan om det är vettigt att man ska uppfinna hjulet flera gånger. Det är det som händer i dag, och det är därför som det blir så olika. Skulle det kanske finnas en vits med att i en nationell it-strategi peka ut vilka kvalitetskrav som ska gälla? Vad är det egentligen vi förväntar oss att varje elev ska ha tillgång till, och vad är det man ska kunna?
Hur kvalitetssäkrar vi detta? Då undrar jag om regeringen har för avsikt att tydliggöra det på något sätt.
Hannah Bergstedt (S):
Det går bra för ministern att stå i talarstolen och raljera över dessa små kommuners situation. Men det är faktiskt i samtal med de kommunalråd och de barn- och utbildningspolitiker som finns i dessa kommuner som denna interpellation har kommit till stånd. Visst vill dessa kommuner satsa på it i skolan. Det är självklart.
Men det handlar också om att ge dem förutsättningar att klara av att göra det. De signalerar till oss att de vill ha ett utökat stöd för att klara av att göra rätt satsningar. De kommer från en bakgrund som gör att de kanske inte har kunskapen för att kunna göra de rätta värderingarna om vilka plattformslösningar som ska väljas och vad det är som kommer att säkerställa det som sägs i läroplanen och som Jan Björklund lyfter fram.
Det krävs ganska omfattande resurser för att kunna klara av inte bara den digitala teknikutvecklingen utan också den kompetensutveckling som krävs för att lärarna ska kunna använda verktygen. I till exempel Arvidsjaur avsätter man 13 miljoner. Man satsar - och man vill verkligen - men det handlar om vad som blir rätt att göra. Då eftersöker man att använda kompetens från hela landet: Vad är det egentligen som är rätt väg att gå? Vad är det som ger förutsättningar?
Man kan naturligtvis tycka att det är helt korrekt att låta alla uppfinna hjulet igen, men återigen: Även om du inte ska detaljstyra teknikutvecklingen eller vilka paddor det ska vara tror jag att det kan finnas en fördel med en möjlighet att använda en it-strategi, oavsett om man vill lägga in den i läroplanen eller inte, som tydliggör vad det är som gör att vi kvalitetssäkrar så att den digitala kompetensen blir samma för alla elever i hela landet.