KBLab/rixvox huggingface dataset:
Krister Örnfjäder (S):
När vi har sådana här debatter lär man sig en hel del. Det är väl det som är meningen. Men ibland kanske det uppstår frågor, och man blir mer konfunderad än lärd. För att slippa gå härifrån med den känslan vill jag ställa några frågor.
Cecilie Tenfjord-Toftby sade vid ett antal tillfällen i en replikväxling att svenska staten inte ska bygga nya kärnkraftverk. Det skulle vara väldigt klarläggande om det inte vore så att ett sådant uttalande får vissa konsekvenser.
Jag vill ställa följande fråga: Innebär det att Moderaterna i dag har lämnat ett besked om försäljning av Vattenfall, eller har regeringen gett ägardirektiv till Vattenfall om att inte bygga kärnkraft? Det skulle vara mycket intressant att få den informationen.
Cecilie använde ju ett klart och tydligt språkbruk. Sedan var Mats Odell uppe. Nu vill jag inte krångla till det, men jag lade märke till att han talade om kärnkraft och sedan kom in i en diskussion om vattenkraft. Då sade han att staten ska ha kvar sitt ägande av vattenkraften.
Sedan fortsatte han resonemanget så här: Man ska ha kvar ett statligt majoritetsägande av vattenkraften. Är det meningen att man ska sälja ut en del av själva vattenkraften, helt enkelt?
Det vore bra att få veta detta, åtminstone för mig, så slipper jag ligga och fundera på det i natt.
Krister Örnfjäder (S):
Mats Odell vet lika väl som jag att om man ska gå ut med en aktiepost i Vattenfall på den allmänna aktiemarknaden kommer det att vara väldigt svårt att säga att bara svenska intressen ska ha rätt att köpa dem, utan det kan vem som helst göra.
Jag tycker att resonemanget är rätt intressant, för det avslöjar en annan sida. Jag är väldigt tacksam för att Mats Odell har öppnat Pandoras ask som det är frågan om. Här kan det ju hända vad som helst nu. Regeringen har alltså gett sådana ägardirektiv till Vattenfall som än så länge gör det möjligt för dem att investera bara i Europa men inte i Sverige.
Det är ju ungefär så det ser ut just nu.
Man tar alltså ut pengar från Sverige - man tjänar ändå ganska bra med pengar på sin verksamhet - och för att kompensera det ska man ta in utländska intressen till Sverige som tar över Vattenfalls verksamhet och vinster, vilket i sin tur kan innebära att pengar flyter ut ännu en gång.
Slutsatsen måste ändå bli att det handlar om en allmän utförsäljning av Vattenfall. Det handlar inte om att försvara de svenska intressena, utom möjligen vattenkraften. Kärnkraften, vindkraften och eventuell solkraft kan man alltså göra sig av med, men vattenkraften är helig. Detta är faktiskt lite Ebberöds bank.
Jag tycker att man i stället borde tänka så här: Om det nu är det utländska som är problemet, så sätt stoppet där i stället!
Krister Örnfjäder (S):
Jag måste ha varit väldigt oklar. Jag trodde att jag uttryckte en väldigt klar ståndpunkt. I ett läge där Vattenfall har brist på kapital skulle jag för min del föredra att man fick ägardirektiv som sade: Sälj det utländska ägandet och använd de pengarna för att investera i Sverige! Det är faktiskt fullt möjligt.
Det fungerar på så sätt i många olika verksamheter. Man tar den typen av ställning när det gäller att bedriva affärsverksamheter. Jag räknar med att man från Vattenfalls sida inte har gjort dåliga affärer utomlands.
Det hoppas jag att regeringen har haft kontroll på, så att man får tillbaka de pengar man har satsat i form av investeringar utanför Sveriges gränser och att man kan använda det kapitalet. Jag tycker inte att jag på något sätt far i väg. Jag står nog på ganska god grund när det gäller att ta ställning till en praktisk affär för Vattenfalls del.
Jag fick inte något svar från Cecilie Tenfjord-Toftby. Jag antar att man har lämnat någon form av besked.
Krister Örnfjäder (S):
Jag tycker att det är jätteroligt att denna interpellation har kommit upp. Jag hade förmånen att tillsammans med mina kamrater i S-gruppen i näringsutskottet i förra veckan åka upp och besöka några olika gruvbolag. Vi träffade också representanter från olika kommuner och gjorde några besök i anslutning till de nya gruvor som ska öppnas och i sådana som redan är i full gång.
Jag måste säga att det är roligt att komma dit. Det är full fart, och det är framtidstro! Det finns naturligtvis också önskemål. När man ska bygga ut sådana här verksamheter innebär det stora förändringar i de samhällen och på de orter där de ska etablera sig. Det är med detta som utgångspunkt som jag nu tänker haka på diskussionen.
Också jag tycker att det finns all anledning att ta många och stora helhetsgrepp på detta. En del av de saker som behöver göras har ministern tagit upp i sitt svar till Sven-Erik. Men jag skulle vilja konkretisera ytterligare något som vi hade uppe till diskussion.
Det man pekade på för oss är just en sammanhållen gruvpolitik så att man får det hela att gå hand i hand. Man vill inte ha beslut eller hanteringar som går på tvärs. Bland annat tog man upp ett problem, nämligen att det var alldeles för långa handläggningstider i domstolarna. Där behöver något göras.
Om jag har förstått saken rätt riskerar handläggningstiderna att bli längre på grund av att den domstol som handhar ärendena, som ska finnas i Luleå, har fått minskade resurser. Nu vet jag att det här inte är ministerns ansvarsområde, men jag säger detta med utgångspunkt i en sammanhållen gruvpolitik.
Även frågan om kommunikationerna togs upp - också det ligger lite grann utanför ministerns ansvarsområde - men man pekar på en sammanhållen gruvpolitik med behovet av en utbyggd malmbana. Det behövs kraftfulla satsningar på branschens samverkansprogram. Det ligger mer inom ramen för ministerns eget ansvarsområde.
Krister Örnfjäder (S):
Det är bra att vi har samma syn i frågan om domstolar. Jag hoppas att vi ska få resultatet att vi kan förkorta handläggningstiderna. Det sägs också från gruvindustrins sida att det finns en del i regelsystemet som krånglar till det hela.
Bland annat pratar man om att när en ny gruva ska öppnas och det finns redan befintliga verksamheter, innebär det att det ska ske en tillståndsprövning för alla gruvorna, även för alla andra anläggningar som har med gruvindustrin att göra.
För oss beskrev industrin problemet ungefär som följande. Det här innebär i sin tur långa processer. Det här innebär också att de inte heller vågar lämna in ansökningar därför att om det redan finns en ansökan inne kommer man inte att ta ställning till nästa ansökan förrän den första är avgjord.
I samband med detta pratar man om att det råder en resursbrist redan nu hos de domstolar som har att handlägga dessa frågor. Det är bra att domstolarna blir specialiserade. Jag hoppas verkligen också att det ska innebära att det blir en snabbare handläggning. Vi har kanske byggt in ett problem?
Vi kanske behöver titta på vad som saktar av processen.
Krister Örnfjäder (S):
Jag vill ta tillfället i akt och vara med i diskussionen. För två veckor sedan hade jag förmånen att tillsammans med mina kamrater i näringsutskottets S-grupp besöka ett antal orter och kommuner i Norrland och träffa företrädare för åtminstone tre gruvbolag.
De hade ett antal saker att tala med oss om. En av dessa var miljöprövningar. De framställde entydigt att det föreligger ett problem. Jag är, precis som dem, medveten om att verksamheten, som tur är, har ökat.
Antalet ansökningar har därmed också ökat, vilket förstås innebär en högre arbetsbelastning. I denna del kan jag förstå att det har uppstått en situation som gör att det kan bli svårare att hantera ärendena.
Samtidigt fick jag dock förklarat för mig att det finns ett antal andra mer eller mindre självförvållade orsaker till att det blir en längre procedur.
Dels har resurserna till miljödomstolarna minskat, dels gör proceduren i sig när man hanterar dessa ansökningar att det blir extra krångligt och tar extra lång tid.
Jag är glad över att ministern själv pekar på att det i juni 2010 togs ett beslut som innebär att man ska få till en förändrad situation. Jag hoppas och tror att det ska leda till positiva förändringar. Men det som ministern redovisar här visar inte på några sådana förändringar.
Det visar på att man kommer att göra saker men inte på att man exempelvis ska effektivisera handläggningen. Det som står uppräknat behöver inte per automatik innebära att det blir resultatet.
Jag undrar därför: Finns det i de uppdrag som är givna någon form av direktiv där man pekar på ett mål för hur lång handläggningstid som är acceptabel i dessa ärenden?
Pekas det någonstans på hur man kan förändra i själva processen för att minska handläggningstiden?
Ett exempel som beskrevs för oss är att om ett redan befintligt gruvbolag vill ha ytterligare ett tillstånd för gruvdrift men tänker använda befintliga resurser prövas den befintliga verksamheten också och de andra gruvorna.
Då förstår man att det blir en större arbetsbelastning. De sade till oss att detta kan lösas genom att man bildar nya bolag för varje nytt tillstånd man söker. Men ska det vara nödvändigt?
Krister Örnfjäder (S):
Jag hoppas att ministern märker vilken stor tilltro vi har till att regeringen kan göra ett bra jobb. Annars skulle vi inte tycka att det vore någon mening med den här typen av diskussioner.
Precis som min kollega förutsätter jag att regeringen med hjälp av sina regleringsbrev kan öka trycket i frågan så att man kan få kortare handläggningstider i de här målen. Jag tycker inte att det borde vara omöjligt.
Jag har full förståelse för att man måste följa lagar. Det är en sak. Men om vi till att börja med håller oss till den situation där man säger att arbetsbelastningen är hög borde det per automatik innebära att man också får fler tjänster till sitt förfogande.
Rent samhällsekonomiskt kan det inte vara en dålig affär, inte heller för den svenska staten eftersom det bör innebära att man får ökade intäkter om man kan komma i gång med gruvdriften snabbare. Rent ekonomiskt borde det alltså vara en bra affär, och alla har allt att tjäna på att vi får till en bra handläggning. Sedan är det ytterligare en sak som är självklar, men jag tar ändå upp den.
Jag förutsätter också att ni som ministrar pratar med varandra och tar till er de argument som finns på de olika sidorna av era ansvarsområden. Nu pratar vi med miljöministern, men jag vet att miljöministern har bra kontakter med näringsministern och även med de andra, förutsätter jag. Detta borde därför gå att lösa.
Krister Örnfjäder (S):
I samband med riksdagens behandling av propositionen Kärnkraften - förutsättningar för generationsskifte gjorde riksdagen ett uttalande om att regeringen skulle "återkomma till riksdagen med förslag om lagstiftning eller andra åtgärder med innebörden att direkta eller indirekta statliga subventioner inte kan påräknas".
Kravet på regeringen att leverera ett tydligt regelverk som omöjliggör subventioner till ny kärnkraft var en förutsättning för att få propositionen genom riksdagen.
Därför har jag skrivit att jag tycker att det är anmärkningsvärt att regeringen ännu inte har återkommit till riksdagen i denna fråga, särskilt mot bakgrund av att avvecklingslagen upphävdes redan den 31 juli 2010 och att förbudet mot nya reaktorer togs bort då miljöbalken och kärntekniklagen ändrades den 1 januari 2011.
En viktig del av regeringens kärnkraftspolitik saknas därmed. Det var därför jag ställde min fråga.
Eftersom beslutet togs och argumentationen var som den var i juni förra året hade jag tillsammans med många andra en förhoppning om att vi under nästkommande riksdagsår - som vi är inne i och snart är i slutet av - skulle kunna få någon form av förslag från regeringens sida. Nu säger ministern: "Frågan bereds för närvarande inom Regeringskansliet."
Ja, det förutsätter jag, eftersom det ändå har gått nio tio månader. Men jag undrar: Hur långt har beredningen kommit?
Det borde vara av intresse för dem som var med och tog beslutet, för dem som är kvar och ska förvalta beslutet och också för dem som är beroende av beslutet i framtiden när det gäller kärnkraft och energiproduktion. Finns det någon tidsplan?
Krister Örnfjäder (S):
Jag är inte omedveten om att det var en valrörelse. Men jag är i den lyckliga omständigheten att jag är ganska väl informerad om hur det praktiska arbetet går till. Jag är också informerad om att tjänstemännen som jobbar på Regeringskansliet inte i samma grad är involverade i en valrörelse som vi politiker, och det är de som i mycket stor utsträckning är med och tar fram underlag och jobbar fram förslag.
Det är alltså inte själva valrörelsen som har förskjutit arbetet, utan det är möjligtvis politikernas engagemang just då, vilket jag har full förståelse för. Men mycket annat kan göras under tiden. Min poäng är ändå i slutändan att riksdagen fattade ett beslut.
Därför förväntar vi oss naturligtvis att regeringen ska återkomma. Jag tycker inte alls att det är obefogat att man i ett sådant sammanhang ställer frågan: Hur ser tidsplanen ut? Jag tänker på dem som har kvar den här osäkerheten.
Det var tydligen många, eftersom det var många som åberopade själva principen, som upplevde att det fanns en osäkerhet i det här. Bland beslutsfattarna fanns det då ett behov av att uttrycka uppdraget.
Då tycker jag att det är upp till regeringen att ta bort den osäkerheten och i stället konfirmera det som ministern själv ger uttryck för, att det inte ska vara några. Men om det inte ska vara några kan det väl inte vara jättesvårt, tycker jag, att komma tillbaka till riksdagen och säga: Det ska inte vara några, och vi grundar oss på det här underlaget.
Därför föreslår vi följande. Det är ingen motsättning. Jag är väl bara lite mer otålig än vad ministern är när det gäller att se resultatet.
Krister Örnfjäder (S):
Jag tycker att ministern krånglar till det för sig i onödan. Det är väl klart att man inte betalade ut några subventioner före juni 2010. Då hade vi en avvecklingslag. Det vore väldigt konstigt om man då samtidigt skulle subventionera för en ny. Men det nya i det här är ju att vi nu inte ska ha någon avvecklingslag.
Då kan man också i det protokoll som jag tidigare hänvisade till utläsa att enskilda ledamöter såg en ljusning på det sättet att de såg framför sig att vi skulle bygga ny kärnkraft, att det var det som man skulle använda det nya beslutet till. Sedan fanns det andra som sade: Nej, vi ska inte bygga någon ny. Däremot ska vi ersätta den gamla, och det ska byggas på samma plats. Men det skulle ändå vara tillståndspliktigt.
Ministern måste erkänna att situationen alltså är lite annorlunda, milt sagt. Sedan gäller det detta med att jag tar upp den här sidan och att någon annan tog upp en annan sida för 14 dagar sedan. Ja, vi är 349 ledamöter. Ministern måste lära sig att hålla många bollar i luften. Det är naturligtvis olika saker som är aktuella vid olika tidpunkter.
Det innebär inte att det som jag ställer en fråga om på något sätt motsäger synpunkten att vi har ett problem om vi inte kan leverera energi. Det är väl inte speciellt konstigt. Båda de här sakerna lever samtidigt. Regeringen har fått ett uppdrag att återkomma. Regeringen har samtidigt ett annat uppdrag, och det är att se till att samhället fungerar i många andra stycken.
De här sakerna måste man kunna leva med och balansera för att få ett samhälle att fungera. Det är inte speciellt konstigt, tycker jag. Jag tycker att ministern i stället ska säga så här: Jag har hört vad du säger. Vi kommer att ta fram ett förslag. Sedan ska hon säga tidpunkten. Då är jag fullständigt nöjd.
Krister Örnfjäder (S):
Förberedelserna för den framtida sammanhållningspolitiken efter år 2013 går nu in i ett intensivt skede. Enligt tidsplanen ska EU-kommissionen i vår konkretisera ett förslag. Förslaget ska presenteras i sommar. Därefter inleds förhandlingarna mellan medlemsstaterna och kommissionen.
Programmet ska om tidsplanen håller, vilket den aldrig har gjort tidigare, vara klart 2013 för att träda i kraft 2014. Men vad vill då den svenska regeringen med den framtida sammanhållningspolitiken? Ja, frågetecknet är berättigat.
Svaren blir nämligen olika om man frågar Näringsdepartementet, Statsrådsberedningen och Finansdepartementet. Anna-Karin Hatt, som är ansvarig minister, har tidigare lyft fram frågor som ligger i linje med den uppfattning som råder ute i många regioner.
Det är därför lite oroande att hon i sitt inlägg på sammanhållningskonferensen i Bryssel i slutet av januari betonar att en begränsad budget innebär att strukturfonderna bör riktas till dem som bäst behöver medlen under nästa period.
Ansvarig EU-kommissionär, Johannes Hahn, har till och med uttryckt oro över den svenska regeringens spretiga hållning, eller rättare sagt brist på tydlighet. Han menar till och med att regeringens hållning kan straffa sig. Enligt uppgift har regeringen varit överens om följande. 1. En nyckel till framgång är att det finns ett tydligt nedifrån-och-upp-perspektiv.
Alla nivåer ska involveras i genomförandet, den nationella, den regionala och den lokala nivån. 2. Städerna ska ses som motorer för utveckling och centrum för kreativitet och innovation. 3. Regeringen vill betona vikten av de så kallade territoriella samarbetsprogrammen, Interreg, och makroregionala strategier, till exempel Östersjöstrategin. 4.
Insatserna ska utifrån regionernas särskilda förutsättningar koncentreras till ett begränsat antal prioriteringar. Regeringen vill även ha ett ökat resultatfokus. 5. En ökad sektorssamordning och samordning mellan olika program önskas. 6.
Regeringen vill även se konkreta förslag på administrativa förenklingar i genomförandet av strukturfonderna. En avgörande fråga är då om alla regioner ska få ta del av strukturfonderna även framöver. Strukturfonderna är i dag ett av våra främsta verktyg, ja, kanske det enda verktyget, för att stimulera regional utveckling.
Det skulle vara mycket olyckligt om de möjligheterna inte finns framöver.
Krister Örnfjäder (S):
Jag håller med Marie Nordén: Som tur är för vi en diskussion med Anna-Karin Hatt och inte med Finn Bengtsson. Jag ska ändå gå i svaromål som hastigast.
Du kan prata om bensin och kilometerskatt, men om du vill ha en bra nivå på diskussionen, varför pratar du inte om svavelavgifter på sjön? Varför pratar du inte om dieselskattehöjningar som ni kom med efter valet men inte vågade tala om före valet? Det vore åtminstone renhårigt. Herr talman! Jag vill inte förflytta fokus från det ärende som vi har att diskutera.
Jag vill föra en seriös diskussion.
Men jag vill att det ska hålla hela tiden, ända in i mål. Finn Bengtsson undrar om jag tror att strukturfonderna är det enda. Nej, de är inte det enda. Men det är det enda anslaget under rubriken Regionalpolitik. Det finns inget annat. Det är det här vi lutar oss emot.
Om vi inte har något innehåll i det här har vi heller inte pengar till att bedriva regionalpolitik. Ska vi ta bort det här ska det komma till nya pengar, svenska pengar som bara betalar det här ändamålet. Det vore renhårigt. Då skulle jag kunna få detta att hänga ihop, inte annars.
Krister Örnfjäder (S):
Jag vill inledningsvis tacka för svaret och gratulera Catharina Elmsäter-Svärd till utnämningen som infrastrukturminister. Jag hoppas att vi kommer att få många tillfällen att diskutera både denna fråga och andra frågor som är av stor vikt för att Sverige ska kunna utvecklas i alla delar.
Jag vill också passa på att bjuda in infrastrukturministern till Västerviks kommun och till att åka på den här banan och bansträckningen - både Tjustbanan och Stångådalsbanan. Det ger en upplevelse som man kan bära med sig i det arbete som infrastrukturministern nu ska ha ansvar för.
Det ger också en förståelse för varför sådana som jag försöker engagera oss i den problematik som vi har med i det här fallet järnvägsförbindelser som finns men som inte uppfyller de behov som vi som bor i denna del av landet har.
För att göra det lite tydligare för er andra, som säkert inte har åkt på Tjustbanan, tänkte jag prata lite grann om det som står i min interpellation. Tjustbanan, som i sin sträckning från Linköping söderut sammanfaller med Stångådalsbanan, är en förutsättning för en regionförstoring och en gemensam arbetsmarknad mellan Västerviks kommun och Linköpingsregionen.
Banan behöver moderniseras och upprustas för att trafiken ska vara ett modernt och snabbt alternativ för person- och godstransporter. Tjustbanan och Stångådalsbanan är mycket viktiga för Kalmar län och för tillväxten inom det lokala och regionala näringslivet. Västerviks kommun är i dag på grund av avstånden och brist på snabba kommunikationer en enskild arbetsmarknadsregion.
Det är ett förhållande som vi i södra Sverige delar med Gotland, men för övrigt är vi ganska ensamma på fastlandet om denna situation. För att den regionala arbetsmarknaden ska utvecklas och förstoras behövs säkra och snabba kommunikationsmöjligheter.
Behovet av att förstora arbetsmarknadsregionen och möjligheten att studera kan bara tillgodoses genom en väl utvecklad järnvägstrafik. Staten har ett ansvar för att järnvägstrafiken fungerar i hela landet. Fungerande kommunikation är grundläggande för att hela Sverige ska leva. I den skrift som vi alla har fått del av - regeringsförklaringen - säger regeringen precis samma sak.
Genom förbättrade kommunikationer skapas förutsättningar för fler arbetstillfällen och en förbättrad samhällsservice. För att kommuner som exempelvis Västervik ska kunna utvecklas krävs att staten tar ansvar för en utbyggnad av järnvägar och vägar. I det här fallet pratar jag om järnvägar.
I interpellationen har jag bett ministern om ett besked om vad man från regeringshåll tänker bidra med. I regeringsdeklarationen säger regeringen att man gör stora satsningar. Men jag ser inget resultat av det från regeringens sida just nu.
Pengar till de satsningar som ministern ger uttryck för har tagits från regionala pengar i Kalmar län, trots att detta även går över mot Östergötland. Det är alltså driftspengar, underhållspengar.
Krister Örnfjäder (S):
Det händer lite, och det är jag mycket tacksam för. Hoppet är det sista som överger människan. Jag vill gärna att det ska hända mycket. Jag förstår problematiken. Det gäller också att få fram pengar till de här ändamålen.
Jag blir både glad och ledsen när infrastrukturministern säger att behovet av en fullständig upprustning av den här banan motsvarar en summa på mellan 3 1⁄2 och 4 miljarder. Det är en sanning med modifikation. Det är därför som jag samtidigt blir lite ledsen. Vi hade en utredning som tog fram olika alternativ.
Det billigaste alternativet var på ca 600 miljoner. Det dyraste alternativet var på ca 3 1⁄2 miljard. Att regeringen då har den ambitionen och konstaterar att behovet egentligen är 3 1⁄2 miljard blir jag mycket glad för.
Men jag blir lite ledsen när man använder det argumentet emot och säger att det är så mycket pengar och så dyrt och därför blir det ingenting av de här stora satsningarna. Jag menar att man skulle börja i andra änden och titta på 600-miljonersalternativet och se hur mycket man får ut av det. Om vi skulle få en satsning på 600 miljoner skulle vi vara jätteglada.
Det skulle hjälpa oss att lösa många av de problem som finns på den här gemensamma banan, och då menar jag den gemensamma bansträckningen från Linköping och söderut och den enskilda bansträckningen mot Västervik. Jag vill alltså att man börjar med dessa 600 miljoner. Jag är fullt medveten om att det också är en imponerande summa.
Det är en förutsättning för att vi ska lyckas med de saker som regeringen själv ger uttryck för i den här skriften och i den skrift som handlar om planeringen av infrastrukturen 2010-2021. Vi behöver de pengarna. Jag tycker att det är lite olyckligt att regionen måste använda sina pengar för att lägga på den här järnvägssträckan.
Vi har ursprungligen fått de pengarna för att göra regionala satsningar på vägtrafiken i första hand.
Men i den nya plan som nu är antagen för 2010-2021 har man även lagt in satsningar på hamnar, satsningar på järnvägar och satsningar på flygplatser, vilket ger nya åtaganden som man ska göra inom ramen för de regionala pengarna. Det får till effekt att det blir mindre pengar över till vägarna, för vilka pengarna var avsedda en gång i tiden.
Vi har även behov av sådant.
Vi vill gärna ha del av investeringskontot också, och inte så att säga bara underhållskontot. Jag ser fram emot att även den här interpellationen kommer att ge någon form av resultat.