KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Leijonborg (FP):
Man ska inte hamna i ett dike där man säger att arbete vid sidan av studierna försämrar studieresultatet. Det är inte självklart att det finns ett sådant absolut samband. Det vore en förödande fördömelse av tiotusentals ungdomar i Sverige som faktiskt kombinerar studier och extraarbete på ett rätt framgångsrikt sätt.
Att skicka signalen att vi avråder studenter från att arbeta extra tycker jag vore fel. Vi har landat på att vi med förtroende kan överlåta till varje student att avgöra om de ska jobba vid sidan om.
Men när vi avväger studiemedlens storlek ska vi inte förutsätta att någon vill och har möjlighet att arbeta vid sidan om. Det mesta i det här samhället kan skyllas på Socialdemokraterna, men just resurstilldelningssystemet tillkom under den förra, borgerliga regeringen.
Det är dock inte riktigt så illa för min del som det kan tyckas, för sanningen är att Socialdemokraterna regerade i tolv år, mellan den senaste borgerliga regeringen och den nuvarande, och inte gjorde någonting åt resurstilldelningssystemet. Men vi är nu överens om, vad jag förstår, att det som nu gäller inte är särskilt lyckat.
Jag tycker mig också förstå att Socialdemokraterna inte tycker att det utredningsförslag som kom häromåret är riktigt perfekt det heller.
Den slutsats som vi har kommit till är att vi hoppas att den nu sittande utredaren, Dan Brändström, ska kunna ge oss förslag till ett bättre system. Det är av det skälet som vi inte har kunnat sätta ned foten i denna fråga än.
Jag håller med om att ordet är osexigt, men tyvärr, höll jag på att säga, är det väldigt viktigt. Det optimala systemet bör uppmuntra dels kvalitet, dels en rimlig genomströmning.
Man måste erkänna att den förändring som Per Unckel drev igenom i början på 90-talet tog sikte på ett problem som man då identifierade, nämligen att studierna tog för lång tid, att man borde stimulera högskolorna att se till att studenterna tog examen fortare. Men det blev inte optimalt. Det har blivit för mycket av utbildningsfabrik.
Det är uppenbart att lärosätena prioriterar att kunna redovisa att många försvinner ut ur systemet, så att man på det sättet får del av den delen av anslaget, framför att se till studietiden används på ett sådant sätt att studenterna verkligen lär sig mycket. Men jag är optimistisk.
Jag tror att det ska gå att hitta ett bättre system och att jag ska kunna lägga fram ett sådant förslag till riksdagen, kanske under nästa år.
Lars Leijonborg (FP):
Jag har diskuterat denna fråga, om studiemedlens storlek, dels med allianspartiledarna när vi förhandlade om vårt gemensamma valmanifest, dels mellan fyra ögon med finansministern. Regeringens besked är att vår bedömning är att det är möjligt och önskvärt att höja studiemedlen under denna mandatperiod.
Det är det besked som gäller från regeringen. Jag håller med om att resurstilldelningssystemet är viktigt. Vi jobbar med frågan intensivt och räknar med att kunna sätta ned foten och komma med ett förslag till riksdagen så småningom.
Lars Leijonborg (FP):
Raimo Pärssinen har frågat mig vilka kontakter jag tagit med olika lärosäten och vad jag avser att göra för att återupprätta den svenska arbetslivsforskningens renommé. Raimo Pärssinen har tidigare interpellerat i frågor rörande Arbetslivsinstitutets nedläggning och jag vill inledningsvis hänvisa till de besked som då lämnats av regeringen.
Regeringen tillför under 2007 och 2008 betydande forskningsresurser till bland annat universitet och högskolor. Lärosätena är självständiga i sina beslut om hur de vill disponera befintliga och framtida resurser. Det finns ingen anledning att tro annat än att en del av dessa ökade resurser också kommer att användas för forskning om arbetslivsfrågor.
Utöver de direkta anslagen till lärosätena fördelas statliga forskningsmedel via forskningsråd och Verket för innovationssystem . De enskilt största statliga finansiärerna av svensk arbetslivsforskning är Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap och Vinnova, som 2007 disponerar omkring 1,7 miljarder kronor för stöd till forskning och utveckling.
Dessa finansiärer fattar beslut om medelstilldelning efter att ha prövat inkomna ansökningar utifrån vetenskaplig kvalitet, samhällsrelevans respektive betydelse för svensk innovation. Delar av arbetslivsforskningen bedrivs med dessa förutsättningar. För att underlätta för enskilda forskare och doktorander får Arbetslivsinstitutet använda 60 miljoner kronor för att lämna bidrag till annan organisation för sådan forskningsverksamhet som bedrivs av institutet.
FAS kan också komma att i några fall, efter särskild prövning, ge förutsättningar att fullfölja projekt som i dag har projektmedel från FAS. Renomméet för de svenska forskarna inom arbetslivsforskning bygger givetvis på de vetenskapliga prestationerna och på hur forskningsfältet står sig mot annan forskning.
Arbetslivsinstitutets avveckling bygger på uppfattningen att forskning inte ska detaljstyras politiskt utan utvecklas bäst i konkurrens, och att därmed forskare inom arbetslivsområdet, i likhet med vad som gäller för andra forskningsområden, får söka medel i konkurrens.
Min bedömning är att dessa forskare, efter många års fast basfinansiering, bör kunna hävda sig väl i konkurrensen om medel från forskningsråd och andra finansiärer.
Lars Leijonborg (FP):
En fråga som inställer sig när man hör de inlägg som har gjorts här är vilken punkt på dagordningen som vi egentligen är på. Det låter som om talarna menar att detta är ett arbetsplenum där vi behandlar ett förslag om att lägga ned Arbetslivsinstitutet. Men den debatten fördes ju i höstas. Och de argument som vi hör här framfördes även då.
Men majoriteten av riksdagen tyckte att det fanns motiv för att lägga ned Arbetslivsinstitutet. Tyckte den majoriteten att all arbetslivsforskning också bör läggas ned? Svaret är naturligtvis nej. Här vill jag göra en viktig markering. Arbetsliv är ju ett väldigt vitt begrepp.
Vad det är som händer på arbetsplatser påverkas av en rad forskningsområden. Det finns i några av inläggen här en föreställning om att problem på jobbet ska vi lösa genom arbetslivsforskningen. Men så är det ju inte, utan problem på jobbet kan lösas genom forskningsgenombrott på en rad olika områden.
Men det finns också forskningsfält som man mera strikt kan definiera som arbetslivsforskning eller arbetsmiljöforskning. Och det finns naturligtvis anledning till att en hel del av den forskningen bör leva vidare.
Då är det dessbättre så att de totala forskningsanslagen i Sverige under de närmaste åren ökar ganska kraftigt.
Och även om man räknar in dessa neddragningar innebär det en nettoökning på klart över 1 miljard. Det innebär att bra forskningsprojekt från Arbetslivsinstitutet har goda möjligheter att leva vidare.
Jag gör i mitt svar en tydlig markering av att FAS är inställt på att efter särskild prövning fullfölja projekt som de har varit med och stött inom ALI och därmed se till att de kan leva vidare även sedan de särskilda pengarna till ALI har avvecklats.
Jag tycker att vi ska ha en optimistisk syn på framtiden för arbetslivsforskningen i Sverige.
Lars Leijonborg (FP):
Nu är vi överens om att det här är en interpellationsdebatt och att det inte är ett arbetsplenum. Då ställer ni frågan till mig: Är statsrådet redo att se till att det finns 200 miljoner till en sammanhållen arbetslivsforskning? Alltså ungefär som i de internationella personernas kväde i LO-tidningen: Är ni beredda att återupprätta ett arbetslivsinstitut? Det är vi inte.
Hade vi varit det hade vi behållit det gamla eller möjligen bytt namn på det. Vi tror att det är ett riktigt beslut. Det nämndes här att vi har ideologiska motiv, och det kan man säga att vi har. Vi tror att för den mesta forskningen gäller att den mår väl av att bedrivas i konkurrens och i ett större sammanhang.
Jag tycker att man ska glädja sig åt det intresse som bland annat flera universitet har visat för att ta ansvar för en del av de forskargrupper som finns inom ALI. Det visar att man ute i Forskar-Sverige tycker att det här är intressanta projekt och intressanta områden att beforska.
Jag tycker att avvecklingen av ALI har skett på ett ansvarsfullt sätt. Det sker i steg. Det finns 60 miljoner kronor kvar för att se till att till exempel de internationella åtaganden som nämns här kan fullföljas. De viktigaste projekten ska naturligtvis inte avbrytas i förtid.
Men det jag säger i svaret om FAS är ytterligare ett inslag i denna konstruktiva avveckling av detta institut. Det handlar om en brygga över till en forskarvärld som 2008 får kraftigt ökade nettoresurser.
Om de universitet som nämndes här - jag har varit i kontakt med ytterligare något som har uttryckt intresse för delar av den här verksamheten - menar allvar med sitt intresse får de stora möjligheter framöver att verkligen ta det ansvaret och förverkliga sina idéer.
Men det sker i konkurrens med andra spännande projekt, och då får vi se vad man bestämmer sig för att satsa på. Alla inlägg här förutom mina bygger på att Arbetslivsinstitutet var världsbäst och att det inte fanns någon kritik mot deras verksamhet. Riktigt så var det inte.
Det fanns en debatt i forskarvärlden om kvaliteten på en del av det som utfördes. Det var ett av våra argument för att den här verksamheten mår bättre i en annan miljö. Många av dem som har deltagit i den svenska debatten har själva anknytning till Arbetslivsinstitutet.
Huruvida de internationella personer som har yttrat sig också har det känner jag inte till. Jag har inte själv använt det argumentet i debatten. Sjukfrånvaron fördubblades i Sverige mellan 1997 och 2003.
Det verkar finnas brister i den svenska arbetsmiljön, och det verkar inte som att Arbetslivsinstitutet har bidragit med sådana forskningsrön att de problemen har kunnat lösas. Jag tror att vi behöver mycket forskning om arbetslivsrelaterade frågor. Jag tror att en hel del av det som förekom i ALI är värt att leva vidare, och jag tror att så kommer att ske.
Lars Leijonborg (FP):
Sverige har internationellt sett en mindre andel institutsforskning och en större andel fakultetsforskning. Jag tror att det är ett klokt val. Det har också uppenbarligen socialdemokratiska majoriteter medverkat till.
Det finns motiv för institutsforskning på vissa områden, men huvudvägen i Sverige har, till skillnad från många andra länder, varit att lägga mer på fakultetsforskning. Nu har vi tyckt att även det här forskningsområdet skulle må väl av en sådan överföring. Men jag följer det här noga.
I huvudsak ligger detta på arbetsmarknadsministern, men det finns naturligtvis beröringspunkter med Utbildningsdepartementet, exempelvis frågan om bibliotekets framtid. Den har vi varit djupt involverade i. Jag har ständiga kontakter med universiteten.
Eftersom detta är ett område som intresserar mig personligen ska jag naturligtvis följa vad de gör och tala om att det är angeläget för Sverige att bra arbetslivsforskning bedrivs i Sverige. Vi har inte på något sätt släppt detta.
Vi uppfattar att avvecklingen av ALI som institut sker i ordnade former. Men det kräver förstås att man följer det kontinuerligt, och det ska jag göra.
Lars Leijonborg (FP):
Helene Petersson i Stockaryd har frågat mig vilka åtgärder jag är beredd att vidta för att den förändring av rätt till studiemedel som genomfördes den 1 januari 2007 inte ska få orimliga konsekvenser för personer med funktionshinder som har sjuk- eller aktivitetsersättning och som studerar vid folkhögskola.
Våren 2006 beslutade riksdagen om vissa förändringar inom aktivitetsersättningen som syftade till att stimulera personer att återgå till arbete. Förändringarna innebär att en person kan ha sjuk- eller aktivitetsersättning vilande vid studier. Avsikten är att studier kan vara ett sätt att stimulera till och möjliggöra ett återvändande till arbetslivet.
Samtidigt infördes en samordningsbestämmelse mellan studiemedelssystemet och sjuk- och aktivitetsersättningen. Bestämmelsen innebär att det inte är möjligt att under en och samma tidsperiod få både studiemedel och sjuk- eller aktivitetsersättning. Samordningsbestämmelser är principiellt viktiga för att samhällets trygghetssystem ska fungera väl.
Dessa bestämmelser ska säkerställa att ersättningar från två olika trygghetssystem inte lämnas samtidigt för samma ändamål. Bestämmelserna är lika för alla och alltså inte riktade mot någon särskild grupp i samhället. Studiemedelssystemet är ett generellt system och är främst avsett att täcka den studerandes levnadsomkostnader under studietiden.
Särskilda kostnader ska tillgodoses inom ramen för andra trygghetssystem, till exempel extra kostnader som personer med funktionshinder har i samband med studier och rehabilitering. Olika studerandes studiesociala situation kan variera och har allmänt sett länge varit eftersatt. Regeringen avser därför att se över de studerandes studiesociala förhållanden.
Den nya samordningsbestämmelsen mellan studiemedelssystemet och sjuk- och aktivitetsersättningen har fått olyckliga konsekvenser för personer med funktionshinder som studerar vid bland annat folkhögskola. Dessa studerande har tidigare haft både studiemedlets bidragsdel och aktivitetsersättning.
Enligt vad regeringen erfar kommer de personer som redan har beviljats studiemedel av Centrala studiestödsnämnden parallellt med aktivitetsersättning att få behålla studiemedlen under den tid de beviljats för. Någon försämring på kort sikt är det alltså inte frågan om. Hur statens stöd till dessa personer ska se ut på längre sikt är ett område som särskilt behöver uppmärksammas.
Lars Leijonborg (FP):
Jag håller med Helene Petersson om att vi har ett delat ansvar. Jag blev varse denna fråga före jul när föräldrar till funktionshindrade ungdomar tog kontakt med mig och berättade om det besked de fått från CSN.
Jag reagerade då och försökte skaffa mig en bild av situationen. Man kan använda begreppet delat ansvar också när det gäller de instanser i samhället som hanterar den här frågan.
Förändringen våren 2006 lades fram av den dåvarande regeringens socialförsäkringsminister. Vi hade i den förra och har i den nuvarande regeringen en handikappminister, alltså ett statsråd med särskilt övergripande ansvar för handikappfrågor.
Vi har en minister som är ansvarig för folkhögskolor och vi har en fjärde minister som är ansvarig för studiemedelsfrågor. Det är alltså lätt att frågan hamnar mellan stolarna. Vi har även en särskild myndighet som har till uppgift att överföra resurser till folkhögskolor just för att möjliggöra för funktionshindrade att studera vid dessa.
Vidare har vi kommuner som har ett visst ansvar för att förse funktionshindrade med färdtjänst och personliga assistenter. I den bästa av världar skulle alla dessa instanser samordna sina resurser och göra allt för att bistå personer som behöver extra stöd.
Tyvärr är verkligheten ofta den att det delade ansvaret leder till att ingen riktigt vill ta ansvar. Om jag fullföljer den tankegången ytterligare ett ögonblick kan man också ställa sig frågan: Varför tar vissa folkhögskolor ut så pass höga avgifter av den elevgruppen att de behöver studiemedel för att ha råd att studera?
Det vanliga i Sverige är - och så vill vi alla ha det - att studier ska vara kostnadsfria för de studerande. I den mån det uppstår extra kostnader på grund av ett funktionshinder ska de helst täckas av det bidrag man får i särskild ordning. I regeringen resonerade vi om saken över departementsgränserna.
Vi enades om att Utbildningsdepartementet, och jag som ansvarig för studiemedelsfrågorna, ska ta ansvar för en intern beredning där vi reder ut vad som gäller, den situation vi hamnat i och vad som är det bästa sättet att lösa problemet.
Precis som Helene Petersson säger är vi helt överens om att studier för den här gruppen i många fall antingen innebär en väg tillbaka till arbetslivet eller, om funktionshindret är så gravt att det inte är sannolikt att det finns en väg till arbetslivet, i alla fall till en meningsfull sysselsättning.
Att omöjliggöra studier för denna grupp är oacceptabelt. Jag är alltså helt inställd på att vi måste hitta en lösning som innebär att denna, förmodligen för både den gamla och nya regeringen, oönskade effekt av förslaget undanröjs.
Lars Leijonborg (FP):
I våra första inlägg har vi framför allt fokuserat på den situation som funktionshindrade befinner sig i. De har fått det som förr kallades förtidspension, de studerar under tiden, och då får de dessutom studiemedel - det vi i praktiken talar om i de flesta fall är studiemedlens bidragsdel.
Jag har talat om situationer när studiebidraget behövs för att finansiera extrakostnader i samband med studierna. Den förändring som den socialdemokratiska regeringen föreslog, och som en enhällig riksdag accepterade, innebär naturligtvis en försämring för många människor.
Man förlorar alltså över 2 000 kr i månaden, och det är ett betydande belopp. Är det möjligt att välja mellan att få 2 000 kr och att inte få det skulle väl vi alla välja att få det.
För systemens legitimitets skull var det dock inte rimligt att det utgick en ersättning för uppehälle och omkostnader och så ytterligare en ersättning för samma sak. Den principen tycker jag ändå är riktig. Nu för Helene Petersson in ett annat element som naturligtvis också är värt att diskutera och fundera över.
Är det verkligen så att den grupp vi framför allt talar om - funktionshindrade eller personer som av andra skäl har särskilda problem i sin studiesituation eller i sin livssituation - behöver en extra ekonomisk morot för att lockas att studera? Jag har inget svar på den frågan just nu.
Helene Petersson nämnde folkhälsoministern i den nuvarande regeringen, alltså samma statsråd som också har ett övergripande ansvar för handikappfrågor.
Jag har samrått med henne om hur vi ska gå vidare med detta, och vi är helt överens om att den negativa effekt som nu tycks ha uppstått eller kommer att uppstå inte är acceptabel, även om det är oklart exakt hur många individer som än så länge har drabbats. Det är vi överens om.
Därför jobbar tjänstemännen på Utbildningsdepartementet och Socialdepartementet tillsammans för att till att börja med kartlägga problemet.
Om det inte kan hanteras inom systemets befintliga ramar är vi inställda på att föreslå någon form av förändring.
Om huvudproblemet är att folkhögskolor tar ut för höga avgifter kan det åtgärdas antingen genom att de förmås att sänka sina avgifter eller genom att man ökar det statsbidrag som skolorna får för att ta emot funktionshindrade. Det är kanske de smidigaste lösningarna. Det skulle vara en mycket större apparat att riva upp den förändring som beslutades 2006.
Lars Leijonborg (FP):
Jag tror att de avgifter som folkhögskolorna tar ut för detta är ganska olika. Folkbildningsrådet har observerat att det i enstaka fall har förekommit väl höga avgifter. Då finns det anledning att åtgärda det.
Jag lovar att relativt snabbt gå igenom denna fråga. Om det är nödvändigt för att undvika dessa oönskade konsekvenser ska vi göra någon form av förändring.
Man kan ta ett större grepp, som Helene Petersson förordar, och se till att samordningen inte gäller funktionshindrade, eller kanske en ännu större grupp. Jag kan inte utlova det. Men effekten att personer som rimligen behöver studera inte får möjlighet att göra det är oacceptabel. Jag hoppas verkligen att vi kan undvika den.
Lars Leijonborg (FP):
Luciano Astudillo har frågat mig vilka initiativ jag avser att ta för att en svensk högskoleutbildning för imamer kan inrättas. Jag vill inledningsvis betona vikten av att resonera kring och söka olika lösningar för att bryta utanförskap och isolering. I många fall kan imamer ha en viktig funktion när det gäller att motverka utanförskap.
Universitet och högskolor är fria att inom gällande regelsystem anordna de utbildningar de vill utifrån studenternas efterfrågan och arbetsmarknadens behov. Arbetsgivare och andra intressenter som identifierar ett behov av kvalificerad arbetskraft kan naturligtvis ta kontakt med ett lärosäte i syfte att utveckla en lämplig utbildning.
Trossamfunden beslutar själva om vilken eller vilka utbildningar som är lämpliga för deras respektive religiösa ledare. Några trossamfund har ledare som utbildas inom folkbildningen medan andra, exempelvis Svenska kyrkan, antar studenter som avslutat en fyraårig teologisk utbildning på högskolenivå och kompletterar denna utbildning med en termins folkhögskolekurs och ett års studier på pastoralinstitut.
Imamers bakgrund brukar skilja sig åt. Vissa imamer har utländska utbildningar som ibland är på högskolenivå medan andra inte har någon formell utbildning. I möten med olika muslimska grupper som den förra regeringen höll framkom att dessa ser främst ett behov av undervisning i svenska språket och svensk samhällskunskap för imamer.
Som ett resultat av dessa möten pågår under året en dialog mellan berörda muslimska organisationer i syfte att formulera gemensamma behov för en utbildning av imamer i Sverige. Frågan är därför i nuläget inte en fråga för staten utan för de muslimska organisationerna själva. Jag avser att ta initiativ till att dialogen mellan staten och de muslimska organisationerna fortsätter när utbildningsbehoven har preciserats.
Lars Leijonborg (FP):
Jag tackar Luciano Astudillo för de vänliga orden i början. Jag kan medge att jag under den senaste veckan har haft en del annat att tänka på än imamutbildning. Men i övrigt är det en fråga som intresserar mig i högsta grad. Jag tycker att den är synnerligen intressant. Den rymmer svåra principiella vägval. Men den har i praktisk vardag i Sverige väldigt stor betydelse.
Då måste ändå utgångspunkten vara att det svenska samhället i allt högre utsträckning har blivit sekulärt. Med det menar jag att staten som sådan icke tar ställning i trosfrågor.
Och det avgörande steget var förstås när relationen mellan staten och kyrkan ändrades för några år sedan. Jag menar att det är en bra förutsättning för en bra samexistens mellan olika religioner och mellan människor med olika religioner.
Jag tror att frågeställaren och jag har rätt likartade förhoppningar om vilka muslimska riktningar som ska växa sig starka i Sverige.
Samtidigt måste man ställa frågan: Vilken rätt har vi i vår egenskap av lagstiftare att ha åsikter om andra människors tro? Luciano Astudillo frågar vad vi i Sverige vill med islam.
Men det är väl en fråga som frågeställaren och jag, som båda har rötterna i kristna kulturer, kanske måste vara rätt försiktiga med att formulera. Muslimer har trots allt samma rätt som vi att själva bestämma vad de vill tro på.
Däremot är vi naturligtvis fullständigt överens om att om denna tro tar sig uttryck i handlingar gentemot andra människor - könsstympning, hedersmord och sådana saker - är det något som naturligtvis är fullständigt oacceptabelt.
Problemet är om det uppfattas så som exempelvis den tyske inrikesministern för ett par månader sedan förde fram, nämligen att vi nu måste få ordning på islam i Europa och att staterna därför måste utbilda imamer.
I muslimska kretsar uppfattas det som väldigt provocerande, som att så att säga majoritetssamhället ska tvinga på muslimerna om inte sin egen religion så i varje fall en muslimsk tro som är anpassad till Europa, vilket de anser oacceptabelt. Det handlar alltså om imamernas legitimitet.
Därför är jag angelägen om att detta måste ske i en dialog med muslimerna själva. Men då är det ett problem om de, som Astudillo påpekar, tycker helt olika. Vad ska vi då göra? Min förhoppning än så länge är att vi får sådana signaler till staten att staten på ett rimligt sätt kan tillmötesgå de önskemål som då uttrycks.