Börje Vestlund (S):
Om man ska följa Finn Bengtsson får jag väl först be om ursäkt för att jag har bett statsrådet att komma hit. Jag vill dock tacka för svaret - det är ett bra svar på en interpellation jag tycker är angelägen. Det är en redovisning av vad staten har vidtagit för åtgärder, och jag tycker att det finns anledning att resonera om de här frågorna.
När man i egenskap av näringspolitiker i det här huset åker ut och träffar företag är det nämligen inte sällan man - speciellt på små orter, som inte kan betraktas som landsbygd - möter företagare som är ledsna och förtvivlade och inte vet hur de ska lösa sina problem. Jag träffade Asta en gång på en företagarfrukost. Asta drev en liten sybehörs- och garnaffär - en handarbetsaffär - i en lite mindre stad.
Hon hade dess bättre fått möjlighet att utveckla sin verksamhet genom nätförsäljning, vilket var bra. Det hon var bekymrad över var dock att hon hade en liten, fast kundkrets som väldigt ofta ville betala med kontanter. Det innebar inte att Asta hade flera tusen i dagskassor, men hon kunde ha några hundra och ibland ett par tre tusen.
Hon hade tidigare gått och bankat detta en, två eller tre gånger i veckan beroende på hur mycket pengar hon hade, men nu hade hon inget val därför att den bank som tidigare fanns på orten hade flyttat till ett närbeläget stort köpcentrum dit det var en bit att åka. Det här visar bara på ett av de många problem jag tror man möter i de här sammanhangen.
Det kan också vara större verksamheter, men oftast gäller det människor som har verksamheter i de typiska kontantbranscherna. Där är det ofta så att man inte har så stora kontantkassor och att man inte kan bygga och kanske investera i de bra system som nu finns för att det inte ska gå att komma åt kontanter.
Resultatet blir i stället att man får använda det gamla kassaskåp som fortfarande finns i företaget - och som kanske inte är så jättesäkert. Det är en sida av det hela, och den andra sidan är att det blir små företag runt om i vårt land som står med en massa kontanter. Det var det ena jag vill betona.
Det andra jag vill betona är enskilda personer som endera inte kan eller helt enkelt inte vill hantera kontanter - och framför allt inte hantera kort, vilket kanske är speciellt vanligt bland äldre människor. För båda dessa grupper uppstår problemet. Hur hanterar man det?
Jag delar statsrådets uppfattning att det är bra att fler och fler butiker och butikskedjor medger att kunderna får ta ut kontanter i samband med att de handlar, eller vid andra tillfällen också. Men, fru talman, det här är ändå ett problem som finns i vårt samhälle. Man säger att man tittar på det, och det är bra.
Det jag skulle vilja betona är dock att frågan har diskuterats i kammaren under åtminstone de sista tio åren, vågar jag påstå, och att vi inte har kommit fram till någon riktigt bra lösning. Vidare handlar det om kontanthanteringen generellt sett. Där delar jag också uppfattningen att det bör vara marknadsorienterat och att det ska vara marknaden som sköter det.
Att helt privatisera hela kontanthanteringen har dock inneburit att staten har tagit ett steg tillbaka och sagt att det inte är dess ansvar, när det i verkligheten kan uppstå situationer där Panaxiakonkursen kanske är exempel på det värsta som kan hända. Det är ändå så att det blir ett problem när bankerna säger att de inte vill ha med kontanter att göra - när den ena institutionen säger att de inte vill ha kontanter att göra.
Därför vill jag fråga statsrådet: Med utgångspunkt i allt detta, vad planerar regeringen att göra i närtid för att lösa problemen så att vi inte kommer till en situation som kanske är ännu värre och som är någonting vi inte alls vill se i framtiden?