KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Lars Beckman har frågat mig vad jag anser om att regioner och landsting kan erbjuda planerad hälso- och sjukvård till personer som saknar tillstånd att vistas i landet och vilka åtgärder jag avser att vidta för att förbjuda landsting och regioner att ge planerad vård till denna grupp. Lars Beckman har även frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder för att göra det förbjudet för kommuner att betala ut försörjningsstöd till personer som inte har rätt att befinna sig i Sverige. Lars Beckman har slutligen frågat mig vilka åtgärder jag och regeringen vidtar för att begreppet "vård som inte kan anstå" ska tolkas likadant i hela landet.
Vuxna personer som vistas i Sverige utan tillstånd har sedan 2013 rätt till vård som inte kan anstå enligt den lag som den dåvarande borgerliga regeringen tog fram, lagen om hälso- och sjukvård till vissa utlänningar som vistas i Sverige utan nödvändiga tillstånd. Av lagen framgår även att landstingen har möjlighet att därutöver erbjuda vård, upp till samma nivå som för bosatta . Det är frivilligt för landstingen att använda sig av denna möjlighet.
Regeringen gör bedömningen att det inte finns skäl att ändra denna ordning. Sådan vård som går utöver den vård som landstingen är skyldiga att erbjuda ersätts inte enligt den kommunala finansieringsprincipen. Hur enskilda landsting väljer att organisera sin vård och vilken vård de erbjuder personer som vistas i Sverige utan tillstånd är en fråga som varken jag som statsråd eller regeringen kan överpröva. Kommuner har enligt 4 kap. 2 § socialtjänstlagen möjlighet att på frivillig väg ge bistånd till personer som vistas i landet utan tillstånd.
Biståndet är dock ingen rättighet som kan överklagas. Kommuner har alltså ingen skyldighet att bevilja dessa personer bistånd. Enligt regeringsformen sköter kommunerna lokala och regionala angelägenheter av allmänt intresse på den kommunala självstyrelsens grund. Mot bakgrund av att det gäller ett frivilligt åtagande ser regeringen ingen anledning att inskränka kommunernas självstyre utifrån den frågeställning som interpellanten ger uttryck för.
Begreppet "vård som inte kan anstå" är enligt förarbetena till lagen avsett att vara en utvidgning av den vård som definieras som omedelbar, det vill säga akut vård. Vad som räknas som vård som inte kan anstå måste alltid avgöras i det enskilda fallet av behandlande läkare, tandläkare eller annan ansvarig vårdpersonal. Det är enbart behandlande läkare eller annan ansvarig vårdpersonal som har kunskap om patientens individuella förutsättningar och som kan bedöma vilka åtgärder som krävs och när.
Det är med andra ord en medicinsk bedömning som måste göras i varje enskilt fall utifrån patientens tillstånd. Vilka vårdinsatser som blir aktuella måste därför av naturliga skäl se olika ut. Regeringen gör bedömningen att det inte finns skäl att ändra denna ordning.
Lena Hallengren (S):
Det är de olika infallsvinklarna som gör att denna debatt inte riktigt hänger ihop. Vi kan uppleva problem i svensk cancervård, beroende på var vi är och vilka grupper vi syftar på. Köerna till Gävleborgs tandvård - vad är orsaken till dem? Jo, menar man, det är ju de som vistas i landet utan tillstånd, som får så oerhört mycket vård och som kostar så väldigt mycket pengar. Jag måste säga att jag tycker att detta är oanständigt sätt att bedriva politik i Sveriges riksdag.
Det handlar om att ge vård som inte kan anstå, men det handlar också om att ge en möjlighet för landsting, eller regioner som det numera heter, att bestämma sig för att de vill hantera detta på ett lite annorlunda sätt. Jag behöver inte upprepa Anders W Jonssons inlägg, som handlade om hur vårdpersonal kan uppleva det, men jag tror att det är viktigt att förstå att detta är vad det handlar om. Det är ingen politisk markering om att personer har rätt till all vård som finns eller att det är okej, även om de har fått ett avvisningsbeslut, att fortsätta att leva i Sverige och att de har precis samma rättigheter som alla andra.
Det är ju inte detta som lagen säger, men en möjlighet kan ges till vårdpersonal, som många gånger står inför svåra situationer, att avgöra om det är vård som kan anstå eller vård som inte kan anstå. Precis som jag nämnde, om Lars Beckman hörde det svar som jag läste upp här, finns det en möjlighet att göra detta, men det är inte något som ingår i den kommunala finansieringsprincipen. Man får inte betalt för det. Det är inte något som staten uppmuntrar men heller inte något som vi förbjuder.
Jag tycker att detta är viktigt att diskutera, men jag tycker ändå att denna debatt är lite beklämmande. Den landar i att det är fem regioner som har gett en utökad möjlighet som inte staten finansierar. De har själva bedömt att de vill ge vårdpersonalen denna möjlighet därför att det skulle lösa många av vårdens problem. Man bör över huvud taget inte blanda in andra typer av utmaningar och tro att den ekonomi som i så fall skulle behövas skulle motsvaras av dem som ges en möjlighet till vård.
Jag tycker att det hade varit rimligt att föra en diskussion om huruvida vi har en effektiv migrationspolitik. Hur ser det ut med avvisningar, hur ser det ut med förvarsmöjligheter och så vidare?
Men jag köper inte konsekvensbeskrivningen och analysen där man använder hälso- och sjukvårdspolitiken som ett slagträ i diskussionen och i grund och botten ställer grupp mot grupp - får det att låta som att eventuella brister i sjukvården handlar om en viss grupp, det vill säga att det är på grund av personer som vistas i Sverige utan tillstånd som vi har brister i svensk sjukvård.
Lena Hallengren (S):
Trots att det kanske inte låter så för den som lyssnar tror jag att det finns en ganska bred uppslutning kring migrationspolitiken. Den som fått tillstånd att stanna ska ges möjlighet att stanna och möjligheter att integreras, få utbildning och skaffa arbete. Den som inte får uppehållstillstånd - som inte får sin asylansökan beviljad - måste lämna landet. Jag tror att det finns enighet kring detta.
Nu hör jag ju att Lars Beckman inte nöjer sig med att det är enbart bristerna i svensk sjukvård som skulle kunna åtgärdas om personer som vistas här utan tillstånd inte fick vård, utan det gäller tydligen även LSS och alla de ambitioner vi har. Det är klart att vi hela tiden kan göra välfärden ännu mycket bättre. Det är därför vi tillskjuter 5 välfärdsmiljarder varje år, och det är därför vi jobbar med standardiserade vårdförlopp. Det är därför vi arbetar med kompetensförsörjning och jobbar med väldigt många andra insatser.
När det gäller de brister som finns i samhället verkar detta dock landa i att problemen beror på en liten grupp, som är väldigt utsatt. Den garanteras inte heller vård utöver det som inte kan anstå, men landstingen har självstyre och därmed möjlighet att bestämma hur de vill styra och organisera sin sjukvård. Jag skulle gissa att man har en god dialog med den vårdpersonal som finns; jag har inte träffat alla, men jag är ganska övertygad om att det är så man bestämmer sig i en region när det handlar om att ta en kostnad som man dessutom inte får ersättning för från statligt håll.
Jag kan alltså bara konstatera att vi inte har för avsikt att förändra självstyret i vare sig kommuner eller regioner. Det är en stor fråga. Vi har inte heller för avsikt att förändra någonting i den meningen att vi skulle ersätta eller tvinga alla att erbjuda vård, utan det är upp till varje landsting och region att hantera dessa frågor så att de på allra bästa sätt kan efterleva den här lagstiftningen - som ju låter väldigt enkel i riksdagens talarstol. Vad kan anstå, och vad kan inte anstå?
Frågan är dock betydligt svårare att hantera i vardagen.
Lena Hallengren (S):
Elisabeth Björnsdotter Rahm har frågat mig om jag anser att det behövs en översyn av regelverket inom lagen om valfrihet så att vi kan leva upp till konkurrensneutralitet. Elisabeth Björnsdotter Rahm har även frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta inom mitt ansvarsområde för att motverka att Inspektionen för vård och omsorg vid sin tillståndsgivning säger nej till andra driftsformer. Delar av regeringens politik bygger på en sakpolitisk överenskommelse mellan Socialdemokraterna, Centerpartiet, Liberalerna och Miljöpartiet. Regeringen har för avsikt att lämna förslag för att säkerställa att aktörer, oavsett driftsform, har likvärdiga villkor.
Konkurrensneutralitet ska råda mellan offentliga och fristående vårdgivare, såväl vad gäller ekonomiska villkor och en fungerande tillståndsgivning som vad gäller kvalitetskrav. Den 1 januari 2019 började nya regler att gälla för vilka typer av verksamheter som behöver tillstånd från IVO. En sådan verksamhet är hemtjänst, enligt socialtjänstlagen. Enligt uppgifter från IVO ingår inte den så kallade vårdmomsen i myndighetens prövning av förutsättningar för att få tillstånd att bedriva verksamhet. Tillstånd får beviljas endast om verksamheten uppfyller kraven på god kvalitet och säkerhet.
IVO ställer därutöver krav avseende insikt, lämplighet och ekonomiska förutsättningar för att få ett tillstånd och sedan behålla det.
Lena Hallengren (S):
Det är klart att Elisabeth Björnsdotter Rahm har hört mitt svar - jag har ju givit det - och det är svårt att utveckla det så oerhört mycket mer i replikskiftena här. När Elisabeth Björnsdotter Rahm beskriver situationen i Umeå blir det svårt att lyfta det till en generell diskussion. Jag är inte bekant med situationen specifikt i Umeå.
Det jag vill skicka tillbaka till Elisabeth Björnsdotter Rahm är att det är upp till varje kommun huruvida man vill ha lagen om valfrihet eller inte. Detta är uppenbart någonting som Umeå kommun har diskuterat, och kommunen har landat i att fortsätta ha flera utförare. Det går att ha olika åsikter - och det har vi ju till och från - om hur man ska agera, vilka aktörer som funkar och inte funkar och hur man ska få långsiktighet.
Men det finns en aspekt som kan tas upp bara för att beskriva vad det skulle kunna handla om, och jag har ingen aning om huruvida det är så i Umeås fall. Det finns ganska många fall inom hemtjänsten där de privata aktörerna inte har hand om nätter och helger; det är inte alls ovanligt. Där är det i stället den kommunala hemtjänsten som ska stå för just dessa delar. Detta är inte de billigaste timmarna - de är ganska svåra att få personal till. Det krävs en helt annan personaltäthet och en annan typ av organisation.
Man kan fundera på om det är rimligt att en privat aktör inte behöver ta hand om hela uppdraget utan faktiskt kan säga att aktören inte kan hantera vissa delar eller att den vid sjukskrivningar också ska kunna vända sig till någon typ av kommunal personalbank. Jag säger inte att det är så i Umeås fall, och jag vet inte i hur många fall detta gäller. Det finns dock för många situationer där det faktiskt är så. Det är inte bara summan - ersättningen per timme - som ska vara likvärdig.
Jag förstår på Elisabeth Björnsdotter Rahm att hon nästan likställer dessa saker, men det handlar ju om vad man lägger i uppdraget. Det är svårt att tala om, för Sverige ser väldigt olika ut. Beroende på detta - och det gäller alltifrån avstånd och förutsättningar till målgrupper och hur tunga de brukare man går hem till är - finns det skäl att forma systemen så att de blir så välfungerande som möjligt.
Jag tycker att det behöver föras en god lokal diskussion om hur detta ska fungera. Även frågan om att man inte behöver ta hela ansvaret utan kan ta de bitar man vill är en del som går att diskutera. Elisabeth Björnsdotter Rahm undrade om inte LOV innebär att man ska ha konkurrensneutralitet.
Detta handlar inte minst om det som Elisabeth Björnsdotter Rahm själv beskrev: Det finns ibland en misstänksamhet från alla olika håll, och man tycker att det inte råder konkurrensneutralitet i ersättningen eller i uppdraget. Det finns olika sätt att se det, och finns skäl för oss att se över detta och - om det behövs - också lägga fram förslag som gör att vi närmar oss konkurrensneutralitet. Det är absolut utgångspunkten.
Lena Hallengren (S):
Jag hör vad Elisabeth Björnsdotter Rahm säger, och jag utgår från att det där är en diskussion i Umeå. Men frågan till mig som socialminister från interpellanten är om det behövs en översyn av regelverket inom lagen om valfrihet så att vi kan leva upp till konkurrensneutralitet. Då är mitt svar att i den mån vi behöver göra en översyn tittar vi på detta i vårt samarbete mellan regeringen, Centerpartiet och Liberalerna för att försäkra oss om att vi har konkurrensneutralitet. I vilken form det ska ske och vad resultatet blir får vi återkomma till.
Jag tyckte sedan att det var lite viktigt att också svara på Elisabeth Björnsdotter Rahms andra fråga, nämligen om jag inom mitt ansvarsområde avser att vidta åtgärder för att motverka att IVO säger nej till andra driftsformer. Jag har naturligtvis efterhört hur det faktiskt står till på den här punkten. Enligt de uppgifter som jag har fått från IVO stämmer det inte att myndigheten nekar tillstånd till verksamheter som ska bedrivas i privat regi, dessutom inte heller med någon koppling till den så kallade vårdmomsen.
Det är för mig viktigt att få ge beskedet att det inte är den värderingen och prövningen som ska ske, utan IVO ska ge tillstånd till de aktörer som skulle kunna bedriva i det här fallet hemtjänst eller andra verksamheter enligt socialtjänstlagen för att de uppfyller de krav som är uppställda. Det tycker jag är viktigt att vi är tydliga med.
Lena Hallengren (S):
Jag vill bara understryka att det inte är någon utredning tillsatt, utan det pågår ett arbete med detta. Sedan får vi fundera på och återkomma med formen för det och vad resultaten blir. Men vi har för avsikt att kunna lämna ifrån oss förslag på området. Jag tycker att det spelar en viss roll om det här är en diskussion om villkoren i Umeå eller om det är en fråga om att IVO på något sätt agerar på ett sätt som inte är konkurrensneutralt.
Det är inte min bild, och jag förstår att Elisabeth Björnsdotter Rahm inte heller framhärdar i det, för IVO:s prövning handlar ju om förutsättningar för privata utförare att få tillstånd att bedriva sin verksamhet och vilka regelverk som de då ska uppfylla.
Det är angeläget att alla aktörer inom välfärden - det gäller alla som arbetar med och möter människor som är utlämnade på olika sätt och i behov av samhällets vård och omsorg - verkligen är seriösa och har förutsättningar att bedriva en god verksamhet på det område där de vill verka. Det är IVO:s uppdrag, inte att göra en värdering i om det är en privat aktör.
Det känns viktigt att få avrunda med att säga att det är klart att det är viktigt att det är konkurrensneutralitet. När man säger vård på lika villkor tänker man väl oftare på patienten och brukaren, som oavsett sina förutsättningar ska ha möjlighet att få lika vård. Men privata aktörer är ju en stor del av vården och inte minst av hemtjänst och äldreomsorg, så det är klart att det är verksamheter som ska fungera.
Det är dock Umeå kommun som sätter villkoren för sitt LOV-system.
Lena Hallengren (S):
Jag tackar Cecilie Tenfjord Toftby för frågan. Det finns många olika aspekter när man diskuterar tobaksbruk och den skadliga rökningen. Det går inte att förstå hur vi kunde ha den rökpolicy vi hade för 40-50 år sedan.
Föräldrar rökte i bilen när barnen satt i baksätet, man rökte inomhus och det fanns inte ett kontorsrum i hela landet som inte var inpyrt. Detta fick man bara finna sig i. Det röktes på restauranger, och personalen utsattes för passiv rökning och egentligen lika mycket rök som en rökare. Det har hänt väldigt mycket på detta område, och vi är nere i 7 procent vardagsrökare.
Det är alltså inte så att vi inte lyckas få människor att sluta röka utan skademinimeringsperspektivet. Cecilie Tenfjord Toftby nämner inte just snus, men jag har svårt att läsa in något annat. Rätta mig gärna om något annat avses.
Det är inte förbjudet i Sverige att använda snus, men det finns en åldersgräns. Om det i interpellantens fråga ligger en önskan om att hälso och sjukvården skulle rekommendera snus för skademinimering får hon gärna utveckla den tanken lite. Tobaksfria produkter är problematiska.
Här gör branschen ganska stora ansträngningar för att sprida dem till unga människor. Vårt arbete handlar ju framför allt om hur vår ANDT-politik och -strategi ska se ut för att unga inte ska lockas att börja röka eller snusa.
När det gäller den som har varit storrökare i hela sitt liv och börjar snusa har väl ingen särskilt många invändningar, men politiken riktar sig ju inte bara till vissa utan till hela befolkningen. Det är bekymmersamt med tobaksfria produkter. Bara för att det inte är tobak får man en känsla av att det inte är farligt, men nikotinet är ju kvar.
Att smaksätta med mint, jordgubbe och allt vad det är handlar inte om att få en storrökare att sluta röka utan om att locka in nya grupper, inte till rökning men till ett annat beroende. Givetvis kan vi diskutera vad som ska vara med i den nya ANDT-strategin, men jag kan inte berätta vad den kommer att innehålla eftersom arbetet är i ett uppstartsskede.
Det handlar om att utvärdera den tidigare strategin och samla in vad Folkhälsomyndigheten och andra aktörer vill ha med i den nya strategin.
Lena Hallengren (S):
Jag säger inte att denna fråga inte kommer att diskuteras inför den nya strategin, men jag kan inget säga om var vi landar. Jag tror dock att de flesta inte tänker så eftersom vi traditionellt sett i Sverige har haft ganska mycket diskussion kring om snus är bättre än rökning. Därför ville jag ta upp den frågan direkt, både för att klargöra vad Cecilie Tenfjord Toftby har för uppfattning och för att göra det tydligt för åhörarna att snus också är starkt beroendeframkallande.
Men som jag sa i mitt svar är det svårt att jämföra. Det är mycket som är mindre farligt, eftersom rökning är så dödligt. Jag säger det igen: När vi tar fram ANDT-strategin ska vi vända på olika stenar och titta på det. Jag tackar för interpellationen och för Cecilie Tenfjord Toftbys vilja och ambition att föra fram denna fråga. Jag säger inte att vi inte ser några möjligheter.
Avsikten med slutpoängen i mitt svar var egentligen att jag inte kan gå in på nu vad strategin kommer att innehålla. Vi är i ett uppstartsskede, så det går inte att säga. Men inspelet är varmt välkommet.
Lena Hallengren (S):
Det är alltid värdefullt att ha interpellationsdebatter som är lyhörda och där man kan ta till sig olika perspektiv. Narkotikapolitiken är ett område där skademinimering börjar komma in alltmer sedan tidigare regeringar fattat beslut om till exempel sprututbyte och Naloxon, bara för att beskriva att inte är något som är främmande.
När det gäller vilka former som vi kommer att ha för detta och hur det ska se ut vill jag avsluta med att säga till dem som möjligen lyssnar på denna debatt att Sverige i dag har 7 procent som är dagligrökare. Det är en fantastiskt låg siffra, men vi vill komma ännu längre ned. Förbud kan också spela stor roll, Cecilie Tenfjord Toftby. Annars hade vi aldrig varit där vi är i dag.
Lena Hallengren (S):
Eftersom detta är det sista inlägget i debatten ska jag inte ställa någon fråga tillbaka, men att man skulle vårda utan någon som helst utrustning innan ett test har gjorts är en uppgift som jag inte känner till. Ann-Christine From Utterstedt har möjligen läst om eller tagit del av den uppgiften någonstans. Jag tror att man ska akta sig för de generella beskrivningarna. Jag säger inte att problem inte finns i verksamheterna, men jag tror att det är viktigt att säga att det inte finns någon sådan generell bild. Däremot behöver kunskapen öka.
Utrustning ska självklart finnas tillgänglig när man behöver den, men jag tror att det är viktigt att säga att de timanställningar vi ser behöver övergå i fler fasta anställningar. Det handlar om att människor inte ska gå till arbetet om de har minsta symtom, vilket är något vi i analysen av både Sörmland och Stockholm har kunnat ana är en av faktorerna. Det är människor som har timanställningar och inte omfattas av samma trygghetssystem som andra.
Det är skälet till att jag själv och inte minst det parti jag företräder under mycket lång tid har förespråkat att människor ska ha trygga anställningar, så att de omfattas av de trygghetssystem som finns. Det är dock inte bara det att människor ska känna trygghet, utan den som är timanställd är dessutom hela tiden på nya ställen. Man behöver ha en fast punkt i verksamheten, inte minst i dessa tider, så att man känner till de specifika riktlinjer och rekommendationer som gäller just där.
Jag har kunnat notera att Södertälje och Uppsala är två kommuner som nu har gått före och sett till att fastanställa sina timvikarier för att ge dem bättre förutsättningar. Jag vet inte var påståendet att regeringen sätter all sin tilltro till EU kommer ifrån. Det är väl utmärkt om vi är med i de upphandlingar som finns även där, men det är sannerligen inte dit vi sätter vår tilltro - det är ju därför Socialstyrelsen sedan den 16 mars har i uppdrag att agera nationell inköpscentral.
Det är därför så mycket ansträngningar görs för att öka den egna produktionen, och det är därför vi försöker koppla samman aktörer och näringsidkare för att se till att man kan skala upp eller ställa om produktion för att kunna möta de växande behov vi ser. Vi kommer att behöva skyddsutrustning under lång tid framöver, oavsett hur länge pandemin håller på.
Lena Hallengren (S):
Pia Steensland har frågat mig om jag anser att intentionen i LSS - att personer med omfattande funktionsnedsättning ska ges möjlighet att leva som andra - är uppfylld när det grundläggande behovet personlig hygien begränsas till att endast omfatta hjälp som syftar till att hålla kroppen ren från smuts och andra ohälsosamma ämnen.
Pia Steensland har även ställt frågan vilka åtgärder, utöver de angivna i januariöverenskommelsen, jag och regeringen är beredda att vidta för att personer med omfattande funktionsnedsättning ska kunna leva ett liv som andra i enlighet med intentionerna i LSS. Givetvis ska personer med funktionsnedsättning ges möjlighet att leva ett liv som andra. Det var intentionerna när lagstiftningen togs fram, och det är utgångspunkten för regeringens politik.
Som lagen är skriven åligger det Försäkringskassan och kommunerna att tolka och tillämpa bestämmelserna. En enskild som är missnöjd med ett beslut kan överklaga det till allmän förvaltningsdomstol. Regering och riksdag är enligt grundlag förhindrade att söka påverka tillämpningen av lagen i det enskilda fallet. Sedan ett antal år har det skett en kontinuerlig minskning av antalet personer som får personlig assistans.
Det var också bakgrunden till att regeringen i Försäkringskassans regleringsbrev för 2020 gav myndigheten i uppdrag att analysera och beskriva orsakerna till att antalet personer som beviljats ersättningen minskar samt till att ersättningen upphör. Den 25 maj 2020 redovisade Försäkringskassan uppdraget, och vi analyserar nu slutsatserna vidare inom Regeringskansliet. Mot bakgrund av utvecklingen har också flera åtgärder vidtagits.
År 2018 genomfördes lagändringar som innebar att tvåårsomprövningarna inom assistansersättningen slopades samt att personlig assistans kan beviljas för bland annat väntetid och beredskap. Vidare har andning införts som ett grundläggande behov, och regeringen har lämnat förslag om att assistans ska kunna beviljas för samtliga hjälpmoment som avser andning och sondmatning. Regeringen har därutöver tillsatt en utredning som ska lämna förslag på hur rätten till personlig assistans kan stärkas för stöd vid egenvårdsinsatser och för behov av hjälp med tillsyn.
Utredaren ska även göra en översyn av hur föräldraansvaret vid bedömningen av barns rätt till personlig assistans kan smalnas av.