KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sven Bergström (C):
Den socialdemokratiska retoriken är fantastisk. I den tidigare interpellationsdebatten fick vi exempel på hur man fördömer och tar avstånd från allt vad marknadsöppning, mångfald och konkurrensutsättning heter. Men på den tiden Socialdemokraterna satt i regering öppnade de både på tåg-, på telekommunikations- och postsidan. Man öppnade upp för mångfald och fler aktörer. Då var det högsta klokskap.
När man nu sitter i opposition fördömer man och tar avstånd från allt detta. På järnvägssidan har man nu blivit alla goda gåvors givare. När regeringsskiftet ägde rum 2006 sade Europeiska järnvägsunionen att Sverige tillhörde de allra sämsta i klassen på att sköta sin järnväg. Vi hade skött drift och underhåll så uselt så att vi tillhörde de allra sämsta i Europa, och då hade vi haft en socialdemokratisk regering i tolv år.
Det säger lite grann om trovärdigheten när ni nu tar till sådana väldiga brösttoner om hur ni skulle vilja satsa och hur mycket pengar ni har. För oss som har följt den här debatten inifrån trafikutskottet är det alldeles uppenbart att höghastighetstågsutredningen inte var den slutliga och eviga sanningen. Konsultrapporter gjorde om de ekonomiska beräkningarna precis dagarna innan slutrapporten skulle fastställas. Det har vi ju fått vittnesmål om.
Det var många olika resultat när det gäller nettonuvärdeskvoter och den ekonomiska lönsamheten i höghastighetstågsberäkningarna. Det kan göras på många sätt, och det förklarar också att det kan bli olika resultat.
Därför är det trots allt högsta klokskap att se till att göra de här beräkningarna lite mer hållfasta och se till att de som nu har lite olika bilder av vad detta innebär i praktiken får sätta sig vid samma bord och räkna en gång till så att det inte blir en ny Hallandsås som skenar både tidsmässigt och i kostnader. Höghastighetståg - ja. Men först ett bra räkningsunderlag!
Jarl Lander (S):
Jag tar Inlandsbanan först. Naturligtvis visar det sig finnas ett väldigt stort behov av upprustningar därför att, som Sven Bergström säger, nya stora företag flyttar till Norrlands inland och behöver järnvägen som transportsätt.
Ingen myndighet, vare sig på regional eller på central nivå, är negativ till att se till att infrastrukturen fungerar även för de företagen. Men som det i dagsläget ser ut och som förhandlingarna varit mellan Inlandsbanans företrädare inför den planeringsperiod som nu ligger har man ju varit överens om de summor som finns i infrastrukturplanerna. Dessa ska vi om några veckor här ta beslut om.
Jag tycker därför att det är för tidigt att springa och säga att vi nu ska riva upp beslutet - beslut är ju inte ens fattat ännu - och sedan satsa ännu mer pengar på Inlandsbanan. Låt framtida behov i så fall få utvisa utvecklingen! Inga planer är mer beständiga än att det i så fall kan göras en omplanering. Slutligen vill jag säga några ord vad gäller detta med SJ:s enfald eller mångfald.
Naturligtvis vill ingen ha en enfaldig järnväg - ingen enfaldig järnvägsmyndighet eller någonting åt det hållet. Vad vi menar med mångfald kan vi väl fundera på ett tag. Är Sverige så stort och så befolkat att vi kan ha en mängd olika transportföretag på järnvägssidan? Jag tror inte att vi kan ha det mer än på vissa utvalda ställen. Vem ska då driva den andra trafiken?
Ja, låt utredningarna komma med förslag! Så har också skett, och beredning pågår nu. Vi kommer att ta ställning till detta nästa vår, Sven Bergström! Detta är nog det mesta jag i dagsläget kan säga i den frågan.
Jarl Lander (S):
Mitt lilla uppdrag i dag är att ge en övergripande introduktion över trafikutskottets betänkande nr 11 som handlar om vägfrågor. De här frågorna är väckta i ett antal motioner under den allmänna motionstiden. För att det ska bli en introduktion tänkte jag göra någonting som med vackra ord heter en kort exposé över reservationerna.
Jag tror att det kan bli en ganska intressant debatt. Reservation 1 handlar om väginfrastrukturen. Här säger reservanterna från den borgerliga sidan att dagens väginfrastruktur inte tillgodoser de behov som finns inom olika näringar i olika delar av landet. Det ska bli spännande att höra vad den debatten leder till, om vi är överens eller inte.
Vad gäller enskilda vägar finns det en borgerlig reservation där man pratar om att anslaget behöver höjas kraftigt. Man pekar också i sin reservation på att ansvaret för broar och enskilda vägar behöver föras över till staten - alltså en privatisering omvänt. Jag tror det kan bli en intressant diskussion.
Vad gäller vägvisning finns det i betänkandet en reservation där man påstår att det är berättigat med kritik mot det regelsystem som finns för dagens vägskyltning. Det är bristande hänsyn till turistintressen och kulturella intressen i vägskyltningen. Det kan också leda, som jag ser det, till en spännande diskussion.
Sedan kommer en gammal käpphäst i det här sammanhanget som trafikutskottet har pratat mycket om tidigare, och det är Vägverkets verksamhet som man i en reservation anser ska säljas ut. Likaså säger man vad gäller Vägverkets upphandlingar att man inte tror att en statlig myndighet ska kunna arbeta effektivt.
Sammantaget, fru talman, tror jag att det blir en bra och intressant debatt. Jag hoppas att den här korta introduktionen kan ge en liten vägledning av vad som hända skall.
Jarl Lander (S):
Vi ska debattera trafikutskottets betänkande nr 11 som handlar om luftfartsfrågor. Betänkandet är framtaget efter ett antal motioner som ligger till grund för betänkandet. Det är motioner både från förra årets allmänna motionstid och från den senaste.
Betänkandet rör en mängd olika förutsättningar inom flygverksamheten. Det är konkurrensvillkor, flygtrafiktjänster, slot -tidssystem, flygkapaciteten i Stockholm-Mälardalen och regionala frågor med mera.
Jag förutsätter att det kommer att bli en ganska livfull debatt med många olika inriktningar. När utskottet behandlade betänkandet hade vi i åtanke att det skulle komma en transportpolitisk proposition. Det gjorde det i går.
Vi fick alltså rätt i vår bedömning att vi återkommer till de här frågorna redan under våren. Av den anledningen har vi avslagit och vi avvaktar vad propositionen säger. Jag ser med nöje fram mot den argumentation som redan nu ska föras med tanke på att vi ska återkomma till diskussionen längre fram.
Det finns ändå åtta reservationer och fyra särskilda yrkanden att föra debatt omkring. Jag avslutar min sammanfattning av detta med att säga att det ska bli en spännande debatt.
Ewa Björling (M):
Jag vill börja med att säga att i det här betänkandet angående internationella miljöfrågor står Moderaterna bakom i stort sett alla delar angående mål, inriktning, internationella miljöfrågor, frågor om handel och miljö, vattenfrågor, jordbruksprodukter och klimatfrågor. Utrikesutskottet framhåller att miljöfrågorna är av fundamental betydelse för en hållbar utveckling.
Därför börjar jag med att upprepa vad jag tidigare har sagt i den här kammaren: Hållbar utveckling är ett oerhört stort uttryck för mig: att någonting ska vara beständigt och hållbart samtidigt som man strävar efter utveckling. För mig är utveckling tätt sammankopplat med forskning, nydanande forskning.
Nu, under 2000-talets början, vet man att människan består av mindre än 30 000 gener och att flera andra arter, vitt skilda från oss enligt vår uppfattning, består av ganska många likartade gener, vilket vi inte trodde förut. Man kan säga att vi i dag har ett slags instruktionsbok över kroppen. Ett annat exempel är att vi använder oss av stamceller för att vidare kunna utveckla medicinsk teknik för att hjälpa människor med svåra sjukdomar, av vilka det för många tidigare inte funnits bra terapeutiska möjligheter.
Jag tror inte att den här typen av utveckling går att stoppa, och jag tycker inte heller att vi ska göra det. Men, fru talman, samtidigt som vi klarar allt det här kan vi inte lösa problemen med att få till en hållbar energiutveckling. Varför har vi inte kommit längre i vår forskning och skapat tillräckliga resurser för fler? Fru talman! Den enda punkten vi reserverar oss på gäller miljöfrågor i Sveriges närområde.
Vi behöver bygga ut infrastrukturen på energiområdet. Vi behöver upprätta en gemensam elmarknad kring Östersjön genom att elnäten binds samman. EU bör medverka till åtgärder som syftar till att höja säkerheten i omoderna kärnkraftverk under deras återstående driftstid och till ytterligare åtgärder som syftar till att ställa om energisystemen i Central- och Östeuropa.
I-världen borde också utnyttja avancerade kraftsystem och mer fokusera på kärnkraft och andra alternativa energikällor med tekniskt avancerade lösningar, därför att utveckling och introduktion av nya slag av kärnteknik bör främjas i stället för att motarbetas, eller rentav förbjudas, som läget är här i Sverige.
Vad vi måste göra är i stället att se långsiktigt framåt, att använda och utveckla teknikerna i stället för att motarbeta vetenskapen inom kärnenergiområdet. Jag upprepar ännu en gång: Tillåt kärnteknisk forskning, och stimulera till nya former av energianvändning! Det är den enda vettiga vägen att möta framtiden. Kämpa inte emot utvecklingen inom det här området, som sker i dag, utan möt verkligen framtiden! Fru talman!
Jag tänker avsluta med att yrka bifall till vår enda reservation som heter nr 11.
Ewa Björling (M):
Birgitta Ohlsson tar upp frågan angående statsbesöket i Brunei och undrar vilka åtgärder utrikesministern avser att vidta för att återställa förtroendet för den svenska utrikespolitiken. Hon tar också upp frågan om striktare regler för medföljande representation. Jag kan hålla med om att kungens uttalande var olyckligt. Men just det uttalandet skapade knappast en större förtroendekris i svensk utrikespolitik. Det finns i så fall flera andra frågor av större dignitet att ta upp.
Vidare har Folkpartiet mig veterligen aldrig förut intresserat sig för det lilla sultanatet Brunei, åtminstone inte via någon motion. Däremot har Folkpartiet, liksom alla vi andra, stort engagemang i frågan angående mänskliga rättigheter. Brunei är inte något gott exempel på vare sig existensen av demokrati eller mänskliga rättigheter.
Tyvärr får man ibland känslan av att det här inte handlar om Bruneis folk utan om egna särintressen, för att egentligen belysa frågan om monarkins vara eller icke vara. Herr talman! Monarkin har funnits i ett antal sekler och i sin nuvarande omfattning tjänat det svenska folket väl. Jag ser ingen anledning att ändra det statsskicket.
Tanken med att ha en kung eller drottning måste vara att han eller hon på ett neutralt, icke-politiskt sätt ska representera Sverige, personifiera Sverige. Men de som vill ändra statsskicket upprepar som ett mantra att det är odemokratiskt med en människa som ärver sin position.
Är det inte minst lika odemokratiskt att välja en politiskt tillsatt representant för Sverige, när kanske hälften av folket inte vill stå bakom de politiska åsikter den valda personen har? Herr talman! För att återvända till mänskliga rättigheter, som jag tycker bör vara huvudfrågan i denna interpellationsdebatt, vill jag ställa frågan till utrikesministern: Vad avser utrikesministern att göra för att öka friheten för folket i Brunei?
Ewa Björling (M):
Jag ska börja med att tacka för svaret från utrikesministern. Jag hoppas att vi i verkligheten också får se en utveckling mot demokrati även i Brunei. Till Birgitta Ohlsson, angående bistånd till Vietnam, får jag väl ändå lov att säga att Moderaternas biståndspolitik är ganska välkänd. Vi vill fokusera på Afrika. Mig veterligen ligger inte Vietnam i Afrika, men det är en helt annan debatt.
Jag vill också säga att ett besök av vår kungafamilj öppnar många dörrar utomlands och är en god representation för Sverige, vilket också är omvittnat av näringslivet. Det här kan inte undgå att vara bra för Sverige, vad än republikanerna hävdar. Sedan kan misstag begås och uttalanden misstolkas, men det är en annan fråga som det gäller för UD att lösa genom kompetent representation och god information före det att statsbesök sker.
Det är faktiskt utrikesministerns skyldighet att se till att rätt information från UD ges till både kungen och andra officiella utlandsresenärer som ska representera Sverige. Sedan har vi alla ett ansvar att uppträda som goda ambassadörer för Sverige och svensk utrikespolitik när vi representerar i andra länder.
Ewa Björling (M):
Cecilia Wigström har ställt flera mycket viktiga frågor angående Sveriges närvaro i Afghanistan. Det är viktigt. Det handlar om att Sverige ska kunna vara med, bidra till och stödja genomförandet av nationell säkerhet för social och ekonomisk utveckling i Afghanistan. Tidigare har beslut fattats om svenskt bidrag till den internationella ISAF-styrkan under ett år. Nu har den väpnade styrkan åkt hem från Afghanistan. Det finns för närvarande inget mandat för en sådan.
Men från svenskt håll har det ändå fortsatt genom att 16 personer är kvar på plats för att förbereda och vara delaktiga i Kabul till dess att nya trupper kan skickas. Från moderat håll sade vi okej till detta alldeles nyligen. Eftersom det inte handlar om väpnad styrka tyckte vi inte att man behövde ta upp det i riksdagen i utrikesutskottet. Men om det blir en väpnad styrka igen insisterar vi på att det ska beslutas i riksdagen.
Det allra viktigaste i det här fallet är att det är ett allvarligt beslut där vi riskerar svenska soldaters liv utomlands. Herr talman! För att kunna åstadkomma säkerhet krävs det mer internationellt samarbete. Det är grundläggande för att kunna avvärja framtida hot. Efterfrågan på detta kommer sannolikt att öka. Då måste det ligga i svenskt intresse att kunna erbjuda både civila och militära resurser.
Därför behöver både nationell och internationell förmåga utvecklas. Herr talman! För bara några veckor sedan hade vi en diskussion i det sammansatta utrikes- och försvarsutskottet angående svenskt bidrag till Liberia. Där tog jag upp frågan om budget för internationell militär verksamhet och hur försvarsministern planerar finansieringen av alla olika insatser. Svaret blev då att våra insatser skulle minska i Kosovo till förmån för Liberia.
Jag instämmer i att vi ska öka vårt deltagande i Afghanistan eftersom det är en akut brist på trupp där och den internationella säkerhetsstyrkan i stort sett bara finns i huvudstaden Kabul. Men det behövs också medel för detta.
Därför blir min fråga till utrikesministern: Hur avser regeringen att denna gång finansiera eventuellt ökade internationella insatser i Afghanistan samtidigt som vi befinner oss i både Liberia och Kongo, även om vi nu minskar närvaron i Kosovo?
Ewa Björling (M):
Sverige måste öka sitt deltagande i internationella insatser för att hjälpa till att skapa fred och stabilitet. Detta är grundläggande hörnstenar för att kunna utrota elände och fattigdom och skapa frihet för människor. Själva förutsättningen för att kunna nå en positiv utveckling är att det faktiskt existerar stabilitet och säkerhet i landet i fråga. Visserligen är kostnaderna för fredsfrämjande insatser höga, men det är ännu dyrare att inte ingripa. Människor i krisdrabbade länder betalar ett oöverstigligt pris.
Vi kan bara nämna Rwandas folk. Herr talman! Jag tackar för svaret jag fick från utrikesministern att detta ryms inom årets budget. Det är mycket som ryms där; problemet är bara att sakerna urholkar varandra.
Det är helt riktigt att vi ställer om vårt svenska traditionella förbandsförsvar till ett effektivt insatsförsvar, men budgeten för internationella insatser bör fortfarande finnas separat för att de här områdena inte ska urholka varandra. Just därför är det också viktigt att rätt strategi och rätt resurser finns till förfogande.
Från moderat håll har vi också under flera år föreslagit att detta ska finns som en särskild post i utrikesområdets budget. Jag önskar att regeringen kunde komma till en liknande slutsats eftersom det skulle skapa en mycket högre grad av tydlighet för svensk försvarsverksamhet både hemma och utomlands. När får vi se det?
Ewa Björling (M):
Låt mig få börja med att påpeka att jag blev oerhört lycklig när tv:s Rapport ringde på julafton och berättade att Gazabarnen var på väg hem. Det var den allra bästa julklapp man kunde tänka sig. Utrikesministerns svar i dag lämnar dock en hel del frågor obesvarade. Detta med att det har tagit lång tid har redan många andra kommenterat.
Jag skulle vilja kommentera någonting annat, och det är hur man kan välja att klumpa ihop ett svar angående kidnappade barn och katastrofbistånd. Jag förstår inte riktigt den kopplingen. Jag vet inte om det är talmannen eller utrikesministern som är ansvarig för den, men jag tror inte att det är en bra lösning. Som tidigare sagts förtjänar alla de här tre frågorna en egen debatt.
En tid före jul förra året gick flera ledamöter ur alliansen - vi var en moderat, en kristdemokrat, en folkpartist och en centerpartist - tillsammans ut och gjorde ett gemensamt upprop för att försöka få publicitet kring och hjälpa till att hämta hem de bortrövade barnen, eller Gazabarnen som benämningen var.
Detta publicerades i flera stora dagstidningar, och vi kallades till UD för samtal - ett mycket konstruktivt sådant, ska jag säga - där vi alla insåg att vårt gemensamma mål var att få hem dessa barn och det så fort som möjligt. UD berättade att de hade jobbat i det tysta med många kontakter på olika nivåer. Vi valde en annan väg, att gå ut i medierna.
Vad som var rätt eller fel eller vems förtjänst det var att barnen äntligen kom hem kan nog egentligen ingen svara på. Däremot tror jag personligen att det alltid är bra med ökad intensitet från olika instanser, att man verkligen sätter tryck från alla håll och kanter när det gäller sådana här frågor. Jag håller inte heller alla gånger med UD om att man måste ligga lågt i medierna.
I många liknande fall i andra länder - sådana här kidnappningar sker ju tyvärr över hela världen - har man sett att det oftast är bra med mycket press och medier, just för att få det här trycket på frågan. Just kravet om fryst bistånd är jag övertygad om skulle kunna hjälpa till i det här fallet.
Jag menar inte att det skulle vara ett fryst bistånd i verkligheten, rent reellt, men det sätter ett tryck på pappan som kommer från en annan kultur, värnar om det palestinska folkets heder och inte vill ligga det palestinska folket till last. Han vill inte att det ska vara hans fel att det blir ett fryst bistånd. Just det tror jag alltså var en väldigt viktig punkt.
Jag skulle därför vilja fråga: Hur är Laila Freivalds syn på det här med press och medier? Är det alltid så att vi ska jobba i det tysta med de här frågorna? Jag vet att det finns särskilda fall där vi kanske ska göra det, men jag tror också att det finns både-och här. Och varför vill inte Sverige mer stå upp utåt för att vi verkligen inte accepterar sådana här bortrövanden?
Jag tycker att vi mycket väl skulle kunna gå ut mer i press och medier och vara ytterst tydliga med detta. Det är en svår fråga, men var ligger etiken i de här frågorna? Vad är egentligen etiskt riktigt?
Ewa Björling (M):
Jag ska börja med att tacka för svaret från utrikesministern. Egentligen var min fråga om medietrycket den enda som Laila Freivalds svarade på - detta trots att jag inte är interpellant. Eftersom utrikesministern nu har fått extra talartid hoppas jag att också de andra frågorna hinns med. Vad är etiskt riktigt?
Om en enskild människa ber mig om hjälp och jag tror på den människan känns det väldigt svårt för mig både som privatperson och som riksdagsledamot att neka att försöka göra vad jag kan. Jag vet också att, som utrikesministern säger, svensk lag inte gäller i Palestina - då skulle det se mycket bättre ut också där. Nej, det här handlar om någonting annat - om någonting helt annat, om vi ska tala klarspråk.
Det handlar om att den palestinska myndigheten inte har kontroll över vare sig Hamas eller Jihad. Det här fanns också med i bakgrunden. Det var ett ytterst svårt ärende. Jag är medveten om det. Jag är också medveten om att det kan se olika ut vid olika tillfällen när det gäller hur man ska agera, eller hur man inte ska agera, i medierna. Oavsett detta har de här barnen nu kommit hem, och det är vi alla glada och lyckliga över.
Jag anser fortfarande att det är jätteviktigt att Sverige står upp för sunda värderingar och visar vad vi tycker i de här frågorna. I och med det tycker jag också att utrikesministern själv mycket starkare kunde ha uttryckt empati och kraft i det här ärendet när barnen väl var hemma igen - detta för att vi verkligen ska få se att Sverige är ett land med bra värderingar.
Ewa Björling (M):
Jag har egentligen bara en kort fråga till biståndsministern. I det svar till Göran Lindblad som biståndsministern nyss läste upp säger hon att organisationernas verksamhet måste stämma överens med målet för utvecklingssamarbetet.
Men på Revolutionär Kommunistisk Ungdoms hemsida uppmanar man sina medlemmar och sympatisörer att över huvud taget inte rösta. Det kan väl inte vara ett bra sätt att verka för demokrati eller utvecklingssamarbete.
För att tala klarspråk frågar jag därför: Anser inte också biståndsministern att de här pengarna borde krävas tillbaka?
Ewa Björling (M):
Låt mig få börja med att påpeka att min tvekan inte handlar om stödet till palestinierna i sig utan sättet det genomförs på. Mitt syfte har hela tiden varit att säkerställa att pengarna verkligen går till den palestinska fattiga befolkningen, som är i stort behov av hjälp, och att våra skattemedel används på rätt sätt. Det här har ju varit en infekterad fråga sedan mycket lång tid. Biståndsministern och jag hade så sent som i våras en interpellationsdebatt angående denna fråga.
Det intressanta är att man hela tiden förändrar svaren som ges. Ena gången är det Sida som hemligstämplat och andra gånger är det UD som gjort det. Det varierar helt enkelt. Jag fick inget svar då, och därför har jag och Gunnar Hökmark gjort en KU-anmälan om detta. Jag kommer nu att läsa direkt ur den anmälan.
I sin rapport säger nämligen Sune Persson att "nedskärning bör ske i det svenska biståndet till Västbanken och Gaza. Biståndet till det palestinska civila samhället bör fortsätta. Alls inga svenska biståndsmedel bör ges direkt till den korrumperade Palestinska Myndigheten."
Det intressanta är att dagarna innan rapporten skulle presenteras hemligstämplades den, och en tid därefter, trots rapportens slutsatser, reste dåvarande biståndsministern Pierre Schori till Arafat i Ramallah med löfte om ytterligare 158 miljoner kronor i bistånd till den palestinska myndigheten. Han bjöd också in Arafat till besök i Stockholm. I våras var det här väldigt oklart. Det har varit det ända tills nu.
Därför har vi till konstitutionsutskottets granskning anmält frågan om enskilt statsråd tog initiativ till hemligstämplingen och vad syftet i så fall var.
Vidare har man, trots återkommande kritik från flera internationella organisationer - den svenska rapporten handlar ju inte bara om Sverige utan även om andra som misstänker att den palestinska myndigheten förskingrat biståndsmedel i terrorsyfte eller för privat bruk - inte upphört att anslå pengar till myndigheten. Det gäller, som jag sade, ett flertal länder.
Jag vill nu fråga: Varför tillåter vi att korruptionen och maktmissbruket får fortsätta? Är det inte dags att ompröva formen av bistånd till Palestina? Vi har en ny biståndsminister som inte var med på den tiden, och som kanske kan tänka sig att tänka lite annorlunda. Det måste väl finnas några andra än den palestinska korrupta myndigheten att kanalisera pengarna till. Och jag tror inte, som Berndt Ekholm, att vi måste ge pengarna till just den.
Det måste finnas andra goda människor i Palestina som också kan klara av att stödja en fredsprocess.