Nyamko Sabuni (L):
Vi kan börja där Eva-Lena Jansson slutade. Detta betyder helt enkelt att den grupp av kvinnor som vi beskriver här i dag är osynliga för att de är kvinnor men ännu mer för att de har ett funktionshinder. När vi jobbar med jämställdhetspolitik måste vi förstå att det finns grupper av kvinnor som har det svårare än andra. Det måste vi också kunna prata om. Det måste vi också vara medvetna om för att den service, det stöd och det skydd som de kvinnorna behöver ska falla ut.
Om vi tror att alla kvinnor är som vi som sitter här - är väletablerade, har bra jobb och bra inkomster och så vidare - och att den politik som passar oss också är den som skulle passa en kvinna med missbruksproblem, en kvinna med funktionshinder eller en invandrad kvinna, för den delen, som ännu inte behärskar språket riskerar politiken att bli skev. Då kan den göra nytta för några men inte för alla. Det är det som jag försöker formulera i den meningen.
Det här gör också att jag tycker att det är jättebra att vi har slagit ihop de här diskrimineringsgrunderna. Vart skulle en sådan kvinna annars vända sig? Är det till Handikappombudsmannen eller till JämO? Jag tycker att det, när man blir diskriminerad, ska vara myndigheten som avgör vilka grunder det är. Är det en eller flera grunder? Man ska inte själv behöva lista ut varför man blev diskriminerad. Det är det som har varit ett problem tidigare. Jag kan som exempel nämna romska kvinnor som aldrig anmälde sin diskriminering till JämO.
De anmäler alltid till Diskrimineringsombudsmannen. De utgår från att de diskrimineras enbart på grund av sin etnicitet. Men vem säger att det är så? Förmodligen diskrimineras de också för att de är kvinnor.
Då är det viktigt att det finns en myndighet som kan se helheten, att de strukturer och normer som påverkar oss som kvinnor också påverkar kvinnor med annan etnisk bakgrund, kvinnor med funktionsnedsättning, kvinnor utan språk och kvinnor med missbruksproblem på ett helt annat sätt än vi kanske kan föreställa oss inledningsvis. För sådana är normerna i vårt samhälle. Vi bemöter och bedömer människor olika, också om de tillhör gruppen kvinnor.
Jag håller med Kerstin Nilsson om att det är helt oacceptabelt att det ser ut som det gör i vårt samhälle. Mycket görs, och mycket mer måste göras. Förändringsarbetet går alltid långsamt. Men jag tycker att det är väldigt viktigt att det finns en strategi, att ett 20-tal myndigheter är bundna till denna strategi, att de ska börja jobba medvetet med de här frågorna och att vi också följer upp deras arbete 2016.
Jag säger inte att det kommer att vara perfekt efter detta, men det är en bra början. Jag tror också att vi med utvärdering 2016 kommer att få större kunskap om på vilka ytterligare sätt vi kan arbeta.
Eva-Lena Jansson frågade vad regeringen gör om Socialstyrelsen gör Sällan sedda , det informationsmaterial och utbildningsmaterial som vänder sig till många samhällsaktörer som väntas komma i kontakt med kvinnor med funktionshinder och kvinnor med funktionshinder som riskerar att utsättas för våld. Svaret är egentligen: Det är väl ingen myndighet som gör någonting som inte regeringen ger dem i uppdrag att jobba med.
Socialstyrelsen och andra relevanta myndigheter som ingår i de 20 som samverkar kring strategin gör det för att de har fått uppdraget av regeringen att jobba så. Sedan satsar vi väldigt mycket pengar på att bekämpa våld mot kvinnor. Det har aldrig satsats så mycket resurser. Även om de politiska ambitionerna har varit stora har resurserna aldrig motsvarat ambitionerna. Det är första gången som de gör det. Och det arbetet måste fortsätta.
Mitt svar är att vi fortsätter att jobba systematiskt med att se till att de våldsutsatta blir sedda och att de får den hjälp de behöver. Socialstyrelsen är en viktig aktör för att samordna och organisera andra aktörer på detta område.