Fredrik Schulte (M):
Om detta hade varit en riksdagsdebatt om exakt samma interpellation men om den hade utspelat sig på 70-talet hade det antagligen varit en mer värderingsmässigt laddad debatt. På den tiden trodde Socialdemokraterna mer på att Sverige skulle gå i riktning mot planekonomi och statligt ägande av näringsverksamheten.
Nu är det inte riktigt så längre, vilket jag välkomnar och tycker är positivt. Även om det fortfarande finns en viss grad av samma sak är vi i grunden ganska överens om att staten i huvudsak inte ska bedriva näringsverksamhet. Det är i huvudsak det privata näringslivet som ska stå för det. Jag är dock pragmatisk, och Moderaterna är pragmatiska.
Vi håller med om att det finns många uppgifter som innebär ett samhällsansvar som statliga företag definitivt kan utföra, till exempel Samhall.
Det som ändå är positivt med historiken bakom den socialdemokratiska politiken kopplad till statliga företag är att de gamla socialdemokratiska politikerna visste om att om man ska bedriva statlig näringsverksamhet måste man göra det på ett professionellt och marknadsmässigt sätt. Herr talman! Jag tror att Mikael Damberg är av samma virke som de gamla socialdemokraterna.
Problemet, och anledningen till att man skickar fram näringsministern i den här typen av debatter, är att det inte riktigt är vad hela regeringen vill. Om man lyssnar på vad Miljöpartiet vill och om man lyssnar på vad Vänsterpartiet, som är regeringens samarbetspartner och del av regeringsunderlaget, hör man att de vill någonting helt annat. De vill slå om inriktningen på näringspolitiken och göra den till en ideologisk lekstuga.
Den som följer SVT Debatt och Agenda vet att det har varit ett antal debatter och intervjutillfällen där man har frågat till exempel Jonas Sjöstedt, Vänsterpartiets partiledare, hur han ser på saken. Han är tydlig: Han vill inte sälja några brunkolsverksamheter i Tyskland. Han vill lägga ned dem. I stället för att avyttra tillgångarna vill han alltså rätt och slätt lägga ned dem.
Det är värden för kanske 30, 40 eller 50 miljarder som då skulle gå upp i rök. Om man lyssnar på Miljöpartiet hör man att de har samma ingångsvärden.
Miljöpartiet har också länge - i snudd på alla år - krävt att vinstmarginalerna och vinstkraven på Vattenfall, på SJ och på LKAB ska sänkas för att man ska kunna använda dessa företag till att göra olika saker som man tycker är roliga. Och det är väl alltid kul att få göra saker som är roligt! Problemet är att det oftast kostar mer än det smakar.
Genom att använda statliga bolag tydliggörs inte detta höga pris så påtagligt. Skattebetalarna kommer inte att få se höjda skatter om man bara lägger ned brunkolsverksamheten, men det kommer att göra att staten förlorar tillgångar på 30, 40 eller 50 miljarder. Det här vill inte Mikael Damberg tala om. Det förstår jag att han inte vill, för det här är ganska jobbigt och pinsamt för regeringen.
Men vi vet hur Miljöpartiet ligger på och driver på i frågorna. För ett halvår sedan var det ingen som trodde att man skulle säga upp vapenavtalet med Saudi. Det försvarades av statsministern och näringsministern. I dag får vi se facit: Miljöpartiet fick igenom sin vansinniga politik. Frågan är hur mycket av galenskaperna de kommer att få igenom här.