KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ylva Johansson (S):
Också jag vill tacka för en bra debatt. Jag tolkar ändå debatten så att socialministern har lämnat det han säger i sista meningen i det formella, skriftliga, svaret, att han ska överväga om några åtgärder behöver vidtas från regeringens sida. Jag hoppas att det är vilka åtgärder som behöver vidtas och hur de ska utformas som ministern tänker överväga.
Däremot är jag inte lika säker som mina meddebattörer från socialutskottet på att en proposition råder bot på bristerna. Det kan mycket väl vara fråga om andra åtgärder som regeringen också förfogar över. Det är alltså inte säkert att det är en ny lagstiftning som behövs, utan det kan mycket väl handla om andra delar. Göran Hägglund har svarat på min fråga om hemsjukvården. Där har vi olika syn. Vi vill ha en lagstiftning som är sådan att det är kommunen som har huvudansvaret men att kommunen har möjlighet att överlämna detta till landstinget när man finner det vara bäst.
I dag har vi den motsatta ordningen, vilket gör att kommuner hamnar i en fälla. De får inte ta över därför att landstinget säger nej. Det hade varit rimligare att lägga ansvaret på kommunerna. Några av de frågor som jag ställt kvarstår - frågor som jag gärna skulle vilja ha svar på i ministerns slutinlägg. Jag fick höra att kompetensen är en viktig fråga.
Betyder det att socialministern tänker ta initiativ i fråga om grundutbildning för läkare och annan vårdpersonal i kunskap om palliativ vård? Vilka åtgärder tänker socialministern vidta när det gäller de regionala skillnaderna? Jag vet, och tycker att det är riktigt, att socialministern inte kan gå in och bedriva vården på olika sätt hos olika sjukvårdshuvudmän.
Men en möjlig åtgärd är de stödjande riktlinjer som Nationella rådet för palliativ vård håller på att utarbeta och där Nationella rådet snart inte har några resurser kvar. Hur ser socialministern på de ekonomiska förutsättningarna för Nationella rådet att fortsätta och fullfölja detta viktiga arbete som har påbörjats?
Ylva Johansson (S):
Tack, socialministern, för svaret. Vi har under de senaste åren sett en kraftig förbättring av barns tandhälsa. Det är mycket glädjande, och det är mycket glädjande att de larmrapporter som har förekommit om en kraftig försämring visar sig sakna fog. Det kan vi enas om. Jag delar den uppfattning som redovisas i svaret att vi inte - jag tror inte heller det - har haft någon försämring av barntandvården.
Jag tror inte att det är skälet till det vi ser. Jag är väl medveten om det dåliga statistikunderlaget inom tandvårdens område och välkomnar förbättringar. I mycket är vi överens, men det är en fråga där jag inte är överens, och det är när socialministern hänvisar till förändrade kostvanor.
Det vi ser i Socialstyrelsens rapport är att det är en liten grupp barn - man har mätt tolvåringar - som redan hade dålig tandhälsa har fått en försämrad tandhälsa. Det är inte samma barn, men det är alltså barn i de grupperna. Det kan också vara samma barn. Skulle det vara resultatet av förändrade kostvanor? Jag undrar vad socialministern grundar det på.
I allmänhet när man ser på kostvanor är det befolkningsunderlaget man ser på, och då borde vi se en försämring generellt, vilket vi inte gör. Men socialministern kanske sitter med annan kunskap som jag inte känner till. Jag skulle snarare söka svaret någon annanstans, och det är förändrade villkor. Barns villkor kanske har förändrats, utsatta barns villkor kanske har försämrats, och det är någonting som kanske också syns i tänderna.
Det kan handla om barn inom den sociala barn- och ungdomsvården till exempel. Det kan handla om barn som har andra sjukdomar. Är det så att deras tandhälsa har försämrats? Det kan handla om barn till olika invandrargrupper.
Vi behöver inte dra alla grupper över en kam, det kan se väldigt olika ut, men det kan handla om vissa grupper invandrarbarn som har kommit till Sverige eller barn som är födda i Sverige till invandrade föräldrar. Det kan vara olika socioekonomiska faktorer. Jag tror att man snarare borde söka svaren i barns villkor. Jag tycker att det verkar troligt att om barn har försämrade villkor på andra sätt riskerar det att synas i tandhälsan.
En lite allvarlig fråga, tycker jag, är att trots att många landsting, precis om socialministern redovisar, redan satsar särskilda medel på de grupper som har sämre tandhälsa har vi under de allra senaste åren sett en försämring hos de här barnen. Den åtgärden är tydligen inte tillräcklig. Den tycks finnas, annars skulle man efterfråga den åtgärden.
Den är säkert bra, men kanske är det också andra saker som man bör göra. Jag skulle vilja fråga: Vad finns det för grund för att hänvisa till kostvanor, och hur ser socialministern på min hypotes att det handlar om försämrade villkor för vissa barn?
Ylva Johansson (S):
Jag tror att vi kan vara överens om mycket i den här diskussionen. Jag bidrar gärna till att vi håller fast vid den framgångssaga som den svenska barn- och ungdomstandvården är. Den är ju sann. Det finns ingen anledning att ifrågasätta att det är en mycket framgångsrik modell. Samtidigt måste vi kunna se att det också finns brister för vissa barn. Det är inte säkert att det är brister inom barn- och ungdomstandvården utan det kan också vara andra brister.
Frågor om kostvanor hos barn och vuxna är naturligtvis en viktig fråga. Den får vi återkomma till i andra sammanhang, för det är ett bredare folkhälsoperspektiv än det som jag tar upp här. Jag tänkte avstå från mitt sista inlägg, men jag skulle vilja avsluta med att uppmana socialministern, som säger att han inte har några patentlösningar, och det tror jag på, att i många sammanhang följa upp till exempel hur barn mår i olika utsatta situationer.
Det kanske kunde vara intressant att ibland också följa upp tandhälsan. Den följer ofta somatiska sjukdomar, till exempel effekter som syns om barn är utsatta. Kanske skulle det också vara en poäng att titta på om tandhälsa följer ett mönster som skapas av andra problem. Vi har nyligen, när psykiatrisamordnaren har redovisat sitt slutbetänkande, sett en alarmerande dålig tandhälsa hos vuxna, som den rapporten handlar om, med psykisk ohälsa.
Kanske finns det andra sådana kopplingar som på grund av den undermåliga statistiken på området också är svåra att se, men där socialministern har möjlighet att i kommande frågor uppmärksamma utsatta barns tandhälsa. Tack för debatten!
Ylva Johansson (S):
Låt mig först gratulera Maria Larsson till ett viktigt och roligt uppdrag som statsråd i Socialdepartementet och också tacka för svaret. Den kommande helgen är det hög risk för många pensionärer. Det är förmodligen den enskilda helg på året då allra flest pensionärer kommer att skadas och behöva åka in till våra akutmottagningar och, ofta, få vänta där.
Första advent innebär för många att man ska gå upp på vinden eller ned till källaren för att ta fram någon låda som varit undanstoppad långt bort eller högt upp. Man ska lyckas med det utan att tappa lådan och utan att falla eller halka. Sedan ska man ta fram till exempel en köksstol och klättra upp på den för att hänga upp adventsstjärnan. Det här sker i alla hem.
Jag tror inte att vi människor fungerar så att vi vid något visst tillfälle bestämmer oss för att vi är för gamla för att själva hänga upp adventsstjärnan och väntar till om 14 dagar när dottern eller sonen kommer på besök, utan vi försöker. Så fungerar vi. Men risken för att falla är väldigt stor. Det är varje år över 100 000 pensionärer som faller och skadar sig, 40 000 så illa att de måste vårdas på sjukhus.
Precis som Maria Larsson säger leder det till oerhört stort lidande för väldigt många, och väldigt många kommer inte tillbaka till det liv de levde innan. Efter att man brutit lårbenet eller slagit sönder en höftkula kan det vara väldigt svårt, även om det är önskvärt, att komma tillbaka till det liv man levde innan. Det är stora kostnader för individen i form av lidande och beroende men också för samhället.
Därför är det så viktigt att förebygga dessa fallolyckor. Vi vet att vi kan göra det. Samtidigt vet vi att väldigt mycket inte görs. Jag måste säga att det är bedrövligt att Maria Larsson i sitt svar egentligen inte har något konkret att föreslå om hur det här ska åtgärdas.
Maria Larsson säger i sitt svar att kommuner och landsting är skyldiga att arbeta med att förebygga ohälsa. Jo, jag vet, och det har de varit länge enligt lag. Men det räcker uppenbarligen inte. Det är också så, vilket påpekas i svaret, att det här i första hand inte är en kostnadsfråga. Det finns mycket pengar både för kommuner och för landsting att spara med ett bättre förebyggande arbete. Det är nog inte i första hand där skon klämmer.
Ändå blir det inte av i tillräcklig omfattning. De fixartjänster som har ökat markant sedan vi införde plusjobben har ändå inneburit ett viktigt steg att förebygga skador och hjälpa pensionärer med de uppgifter som riskerar att leda till fallolyckor. Det är självklart inte den enda åtgärden. Nu tas det bort, och någonting annat kommer inte i stället.
Jag vill upprepa min fråga till Maria Larsson: Vad är regeringens åtgärder för att faktiskt förhindra att tiotusentals pensionärer nu på lördag och söndag och vid kommande många tillfällen faller illa, skadar sig så att de tvingas till sjukhusvård och till, i väldigt många fall, ett helt annat liv efteråt?
Ylva Johansson (S):
Det är lite märkligt när Maria Larsson, som nu har regeringsansvaret för de här frågorna, hänvisar till att hon ska göra de saker som den socialdemokratiska regeringen redan satt i gång. I våras fattade vi beslut om att förändra statistikbasen inom äldreomsorgen så att vi också kan följa den individuellt för att just skapa förutsättningar för en bättre uppföljning. Vi gav i uppdrag till Socialstyrelsen att göra öppna kvalitetsindikatorer och skapa förutsättningar för öppna kvalitetsregister inom äldreomsorgen.
Vi antog en lagstiftning som började gälla i somras om ökad flexibilitet inom hemtjänsten också för de tjänster som inte är behovsbedömda. De här åtgärderna är ju redan vidtagna. Och även om vi inte har sett resultaten av alla dem, är de ju redan beslutade av den tidigare regeringen. Vi avsatte också pengar, bland annat för det förebyggande arbetet ute i kommunerna. Skillnaden var att vi ville ha öronmärkta pengar till detta för att säkerställa att det verkligen blir en förändring i prioriteringarna ute i kommunerna.
Nu är det här mitt sista inlägg. Jag delar uppfattningen att vi behöver mycket mer kunskap. Det var därför den tidigare regeringen vidtog de här åtgärderna som är viktiga. Jag är glad att Maria Larsson tänker fullfölja dem. Men vi vet redan i dag att fallolyckorna ökar, och de prognostiseras att öka mer än vad antalet äldre ökar. Detta är mycket allvarligt. Bara mot den bakgrunden måste man vara beredd att vidta åtgärder.
Det är säkert så att det inte bara behövs en åtgärd utan flera olika åtgärder. Jag skulle vilja vädja till Maria Larsson att lyssna på de förslag som har kommit i den här debatten och se till att på olika sätt styra att de verkligen används i kommunerna på ett sätt som förebygger fallolyckor. Det räcker inte med den lagstiftning som finns. Den leder inte till att man prioriterar de här frågorna tillräckligt.
Ha också ett samarbete med din kollega i Socialdepartementet, socialministern, om prioriteringar inom sjukvården! De äldre som skadas i fallolyckor skriker inte högst i vården. Många tror att det är oundvikligt att man kommer att bryta lårbenshalsen när man blir äldre, men vi vet via forskning att det går att förebygga. Vi kan skjuta upp det fallet väldigt många år med ett bra förebyggande arbete.
Ylva Johansson (S):
En del personer söker vård för sin psykiska ohälsa. Men det finns också många som söker vård därför att de har ont i ryggen, ont i magen, ont i huvudet, sover dåligt, känner sig oroliga eller onormalt trötta. När man söker för den typen av somatiska besvär möter man legitimerad personal.
Om det sedan visar sig att det här är psykosomatiska besvär och det i själva verket är psykosocial problematik som ligger bakom den onda ryggen eller sömnsvårigheterna kanske det är en kurator som kommer att få ansvara för bedömningen av behandlingen.
Det handlar alltså om samma person med samma symtom, men när man konstaterar att det inte är kroppen, det somatiska, som brister utan någonting annat flyttas kanske behandlingsansvaret över på en olegitimerad kurator. Man måste ändå ställa sig frågan om det här speglar en värdering, att den psykosociala ohälsan värderas lägre än den somatiska ohälsan. Jag är rädd att det är så.
Jag är också rädd att vi är flera som är skyldiga till en sådan värdering inom sjukvården. Men det är också dags att börja ändra på det. Legitimering av kuratorerna är naturligtvis inte alls den enda frågan för att göra detta. Men det är en viktig fråga. Fru talman! Det är bra att Göran Hägglund vill utbilda personalen på vårdcentralerna. Det behövs.
Men trots allt är ju utbildningen av personalen huvudsakligen huvudmännens ansvar, medan ansvaret för frågan om legitimation är Göran Hägglunds, regeringens och statens. Den frågan kan huvudmännen inte själva hantera. Därför måste, menar jag, staten agera i den frågan. Sedan tar Göran Hägglund också upp bristen på psykiatrer.
Det är naturligtvis en stor brist. Göran Hägglund vet självfallet också att antalet sökande till ST-tjänster inom psykiatrin under senare år har ökat ganska markant. Det är en glädjande ökning. Dessvärre har inte antalet färdiga psykiatrer som arbetar inom psykiatrin ökat i motsvarande utsträckning, vilket ju visar att det här är ett problem som är mycket större än bara utbildning.
Det var också därför som Milton hade ett så pass brett uppdrag i psykiatrisamordningen och också har lagt fram, tycker jag, väldigt breda förslag på många områden. Om de genomförs tror jag att de på ett kraftfullt sätt kommer att kunna bidra till att utvecklingen vänds.
Jag vill komma tillbaka till frågan om legitimation för kuratorerna, som trots allt i den utveckling som Göran Hägglund beskriver är det som klarast vilar på socialministerns bord och är hans ansvar att ta itu med. Jag tycker att det är naturligt att man ser på den här frågan i ett bredare perspektiv och även tittar på andra yrken som kanske borde eller inte borde legitimeras. Det tycker jag är naturligt.
Det var förberett för en sådan utredning när Göran Hägglund tillträdde, och det är snart ett och ett halvt år sedan. Jag skulle gärna vilja veta lite mer om tidsplanen, när kan vi vänta oss ett besked? Planerar regeringen att tillsätta en utredning för att se över kraven på legitimation av kuratorer och kanske också andra yrkesgrupper inom hälso- och sjukvården? Kan du svara ett ja eller nej på den frågan? Blir det en utredning?
Ylva Johansson (S):
Antalet platser på läkarutbildningen ökar nu igen. Det är bra. Det har det också gjort de senaste åren under den socialdemokratiska regeringen. Ett sådant arbete måste fortsätta därför att vi behöver utbilda fler läkare. Det är bra. Göran Hägglund säger i sitt svar att det är många olika frågor som behöver belysas. Det är många olika aspekter som man behöver ta hänsyn till. Och flera olika yrkesgruppers krav på legitimation måste vägas in.
Jag har svårt att se hur man ska kunna göra detta om man inte tillsätter en utredning. Det är väldigt svårt att se hur det ska hanteras genom en intern beredning i Regeringskansliet, om det inte är så att man avser att inte göra någonting. Men om man avser att göra den här belysningen och de här bedömningarna tror jag att en utredning måste tillsättas.
Jag vill därför avsluta med att uppmana Göran Hägglund att snarast tillsätta en sådan utredning, därför att jag tror att vi från statens sida ligger efter i förhållande till vad många människor redan tror.
När man sitter hos en kurator och pratar om sin egen situation och kanske tar upp väldigt personliga och känsliga frågor med en person som man också får ett mycket starkt förtroende för och som tar ansvar för en behandling i ett känsligt skede i ens eget liv tror jag att de flesta människor räknar med att det är en legitimerad person som de möter.
Jag tycker att det är dags att vi från statens sida på allvar ser över den frågan och gör det möjligt för kuratorer inom hälso- och sjukvården att få frågan om legitimation prövad. Fru talman! Jag vill avsluta med att önska socialministern god jul!
Ylva Johansson (S):
Jag väljer att välkomna justitieministerns inlägg. Jag väljer att tolka det som att hon har en förståelse för att det är särskilda villkor inom vård och omsorg och att det kan kräva att man ser och värderar frågan om till exempel företagshemligheter annorlunda. Sedan hänvisar justitieministern också till att man kan kräva in rapportering av verksamhetens kvalitet och resultat från olika entreprenörer.
Självklart kan man göra det - och bör göra det. Men det är företaget, eller den som äger verksamheten, som ansvarar för den rapporteringen. Det löser inte frågan om att få fram anställdas synpunkter. I fråga om att gå avtalsvägen kommer Beatrice Asks partikamrater i Stockholm att ta bort kravet på meddelarskydd.
Ett avtalat meddelarskydd är inte lika starkt som ett grundlagsskydd. Men det är ändå en viktig politisk signal när man använder sig av entreprenörer. Det är inte som Finn Bengtsson säger att vi förespråkar någon monopolverksamhet. Under socialdemokratiskt styre tillsammans med Vänsterpartiet och Miljöpartiet i Stockholm drevs ungefär 40 procent av primärvården av olika entreprenörer. De hade avtal där meddelarskydd var inskrivet.
Nu när den nya majoriteten planerar att en majoritet av vårdcentralerna ska drivas privat tas frågan om meddelarskydd bort. Det är en oroande signal. En annan oroande signal är att man i dag i Sydsvenska Dagbladet kan läsa att Region Skånes jurist menar att det är omöjligt att avtala om meddelarskydd när det gäller entreprenörer för vård och omsorg. Det är en bedömning som görs där. Det är ett problem.
Det finns anledning att se över det. Meddelarskyddet är inte allena saliggörande när det gäller att förstärka och förbättra patientsäkerheten. Vårt problem är att det inte finns en sådan allena saliggörande åtgärd för förbättrad patientsäkerhet. Det är ett systematiskt arbete på många olika områden som krävs.
Vi kräver inte ett förbättrat meddelarskydd, utan vad vi egentligen oroar oss över är att meddelarskyddet håller på att urholkas med den utveckling som nu sker där en större andel av vården och omsorgen bedrivs privat och där en mindre andel av den privat drivna vården kommer att ha ett meddelarskydd inskrivet i sina avtal. Det betyder att det totalt sett blir ett svagare skydd för meddelarskyddet inom vård och omsorg med den utveckling vi ser, och vi är oroade över den utvecklingen.
Men, herr talman, som jag sade väljer jag att tolka justitieministern positivt. Jag skulle gärna vilja höra henne lova här i kammaren att hon tar upp den här frågan med socialministern och överväger att låta den patientsäkerhetsutredning som tillsattes tidigare i år titta på frågan utifrån en patientsäkerhetsaspekt.
Ylva Johansson (S):
Både justitieministern och Finn Bengtsson tar upp ett lite märkligt resonemang. Det finns brister i dag för anställda inom offentligt driven verksamhet i den praktiska tillämpningen av meddelarskyddet. Många upplever att de inte törs tala om missförhållanden. Man är rädd om sitt jobb eller så tycker man att det blir obehagligt. Detta har uppdagats på flera håll. I mitt första anförande tog jag upp att det inte är så att allt fungerar tillräckligt bra i den offentligt drivna verksamheten.
Men detta är på inget sätt ett skäl att ha lägre meddelarskydd i privat driven verksamhet. Tvärtom är det kanske så att vi måste hitta på ytterligare åtgärder för att se till att personalen inte bara har laglig rätt att yttra sig utan också uppmuntras att göra det. Jag menar att man har en skyldighet att göra det. Jag hoppas att man i patientsäkerhetsarbetet ska kunna titta på hur man systematiskt ska kunna göra detta. Men det är klart att frågan om skyddet i andra änden är mycket viktig.
Vi vet av undersökningar hittills i dag att man inte har kunnat se att det är högre kvalitet i privat driven verksamhet än i offentligt driven verksamhet. Man har inte heller kunnat se motsatsen, utan det tycks som att det är ungefär likvärdig kvalitet både när det gäller vården och omsorgen i vad man hittills har kunnat se av svensk verksamhet.
Däremot har det kommit några oroande rapporter om att antalet lex Maria- och lex Sarah-anmälningar har varit väsentligt färre i privat driven verksamhet. Jag vågar inte dra några slutsatser av det, men det är ändå en varningsklocka. Man kan inte utesluta att det kan ha ett samband med meddelarskyddet.
Beatrice Ask hänvisar till andra åtgärder, men patientsäkerhetsarbete handlar till 99 procent om personalen. Det är i mycket stor utsträckning det som det handlar om. Då kommer man inte undan detta med lagstiftning av personalens skydd. Nu valde justitieministern att svara mycket allmänt på min fråga. Hon sade att hon kontinuerligt diskuterar frågor om meddelarskydd med sina kolleger. Men jag skulle gärna vilja ha svar på frågan: Kommer justitieministern att ta upp frågan om eventuella tillläggsdirektiv till Patientsäkerhetsutredningen när det gäller meddelarskydd med socialministern?
Ylva Johansson (S):
Tack, socialministern, för svaret på Elina Linnas viktiga interpellation. Socialministern säger att han vill ha tillgänglighet också på mindre orter. Vi hade en offentlig utfrågning i socialutskottet för en vecka sedan där bland annat erfarenheterna från Norge var uppe.
Det svar vi där fick var att tillgängligheten hade ökat på så sätt att det fanns fler apotek. På mindre orter eller på landsbygden fanns det ungefär lika många apotek som tidigare, men personer som var med för att redovisa exemplifierade det så här: På vissa orter har man lagt ned det befintliga apoteket. På andra orter finns det nu två apotek.
Då kan man ställa frågan: Har då tillgängligheten ökat? Jag skulle säga att det har den nog inte gjort. Tillgänglighet är en större fråga än bara antalet apotek. Var finns apoteken? Hur långt har människor till sitt närmaste apotek? Det är viktiga tillgänglighetsfrågor. En annan viktig fråga handlar om tillhandahållandeskyldigheten. Vilka läkemedel har de apotek som finns?
Utredningen har inte gett något bra svar på hur det ska skötas i framtiden, och det gör inte heller socialministern här i svaret. Jag skulle vilja fråga socialministern vad han grundar det på att han tror att det är möjligt att skapa en lika god eller bättre tillgänglighet på mindre orter med en avreglerad marknad.
Jag vill också säga att jag blir förvånad när jag tar del av socialministerns svar där han säger: Jag kan för närvarande inte ange vilka åtgärder som kommer att vidtas för att säkerställa tillgängligheten till läkemedel på landsbygden. Samtidigt klargör han att staten även efter omregleringen av apoteksmarknaden kommer att ta ett aktivt ansvar för läkemedelsförsörjningen i hela landet utan att tala om hur detta ska gå till.
Men på en punkt är han helt säker, nämligen att man ska avyttra apotek. Han är dock säker på att man inte ska avyttra en majoritet av de apotek som i dag ägs av Apoteket AB.
Jag vill ställa en fråga: Hur kan det vara en sådan obalans när det gäller vad som är klart i beredningen, nämligen att det ska säljas apotek och hur många som ska säljas, medan det tydligen inte alls är klart i beredningen vilka villkor som ska gälla på mindre orter och hur man ska säkerställas en tillgänglighet på mindre orter?
Jag ställer frågan mot bakgrund av att regeringen, som också framkommer i svaret, har lagt en proposition på riksdagens bord där man begär ett bemyndigande från riksdagen att påbörja försäljningen av apotek. Man ska inte förbereda för en kommande proposition som ska föreslå en omreglerad marknad, och man ska inte förbereda en försäljning utan påbörja en försäljning.
Man begär alltså ett in blanko-mandat av riksdagen att påbörja en försäljning av apotek utan att man på något sätt kan klargöra hur spelreglerna på den avreglerade marknaden ska fungera. Då vill jag fråga socialministern: Vem, Göran Hägglund, är intresserad av att köpa apotek utan att få svar på hur prissättning och tillhandahållandeskyldighet ska regleras i framtiden?
Tror Göran Hägglund att staten kommer att göra en bra affär när man säljer under sådana villkor?