Birgitta Ohlsson (L):
Jag vill inleda med att tacka utrikesministern för hans svar. Israel väcker ständigt känslor kan vi nog konstatera, och det är inte första gången många av oss står i denna talarstol för att diskutera Israel. Jag instämmer i mina allianskamraters inlägg, men jag noterade också att Tone Tingsgård var den enda av interpellanterna som hade en någorlunda nyanserad syn och kunde föra fram kritik mot bägge sidorna.
Som Fredrick Federley nämnde är det i år 60 år sedan staten Israel utropades. Jag tror inte att jag är den enda i kammaren som gärna också hade firat staten Palestinas 60-årsjubileum i våras, den 14 maj. Det hade inte varit en omöjlighet om freden fått en chans när staten Israel bildades 1948.
Det hade endast gått tre år sedan Förintelsen, då sex miljoner judar mördades i nazisternas koncentrationsläger. Därför är det tragiskt att vi år 2008 i denna kammare, men också utanför kammaren, får höra så fatala angrepp på staten Israel. Som många debattörer nämnt är staten Israel en av efterkrigstidens mest framgångsrika demokratisagor.
Det är ett land som från dag ett satsade på att införa demokrati, yttrandefrihet, pressfrihet, minoriteters rättigheter, en stark feminism och självständiga domstolar. Det är det enda landet i arabvärlden och Mellanöstern som från dag ett valde rätt väg.
Det är intressant att man från vänsterhåll, som annars ofta lyfter fram progressiva politiska frågor som homosexuellas rättigheter, jämställdhet mellan kvinnor och män, miljö och annat, inte kan se de framgångar som staten Israel, som från början hade starka vänsterinslag, nått. Vi ser hur hoten mot staten Israel ständigt förnyas på den globala politiska arenan.
En del grannländer har förvisso slutit fred med Israel, men krigstillstånd råder med andra. Vi ser hur terroristattacker krävt tusentals civila liv, och också i dag regnar det raketer över israeliska samhällen nära Gaza. Vi hör hur Irans president Ahmadinejad åter hotar att radera Israel från kartan och har egna ambitioner att skaffa kärnvapen.
Hoten mot staten Israel är alltså lika allvarliga som tidigare. Men på vänsterfronten intet nytt. Israel är den ständiga förövaren. Det grövsta övertrampet på den fronten fick jag höra av en vänsterpartistisk riksdagsledamot i denna kammare så sent som i våras då han jämförde israeler med nazistiska lägervakter. Det var höjden av övertramp.
Det tyckte jag passerade gränsen, inte minst med tanke på att många av min makes släktingar blev utrotade under andra världskriget. För oss liberaler handlar frågan om staten Israel inte om att diskvalificera det palestinska folkets rätt till en egen stat. Tvärtom beklagar vi, som sagt, att vi inte kan fira Palestinas 60-årsdag i år. Folkpartiet var faktiskt det första partiet i Västeuropa som tog ställning för en tvåstatslösning.
Och vem var partiledare för Folkpartiet då? Jo, det var Per Ahlmark. Jag vill avsluta mitt första inlägg med att betona att vi måste försöka tänka framåt. Det finns ingen riksdagsledamot i denna kammare som inte tror på en tvåstatslösning. Den tror vi allesammans på. Vi ska ha en tvåstatslösning. Det finns inte någon riksdagsledamot som förnekar eller vägrar att se det palestinska folkets lidande, tvärtom.
Många av oss har besökt Hebron, sett illegala bosättningar och tycker att det är fruktansvärt. Och inte heller finns det någon riksdagsledamot som inte vill satsa på att upprätta fred i regionen, men då måste man vara konstruktiv. Då kan man inte tala om apartheidsystem och rasism och skylla allt på en part. Det krävs två att dansa tango.