Niklas Wykman (M):
Att vi har en statsminister och en finansminister som ger olika beskrivningar av läget i de offentliga finanserna är inte den enda förvirring som råder i svensk politik. Det är förvisso en unik och allvarlig händelse, men det är inte det enda som är höljt i dunkel. Finansministern och Finansdepartementet vill inte längre på traditionellt vis redovisa sysselsättningseffekterna av politiken.
Under alliansregeringen hade medborgarna möjlighet att noggrant ta del av politikens effekter. I enlighet med bästa möjliga vetenskapliga grund och erfarenhet redovisade man dess effekter på jämställdhet, fördelning och sysselsättning. Den här regeringen har valt att inte redovisa just sysselsättningen. Man skulle kanske kunna tro att det är en slump. Det andra får man utgå från att regeringen fortfarande vill redovisa, och man kan se det i budgetpropositionen.
Men just effekterna på sysselsättningen vill regeringen inte längre redovisa. Detta har kanske sina skäl. Så här skriver man själv i propositionen: "De skatteförslag som lämnas och aviseras i denna proposition kommer att bidra till att sysselsättningen . dämpas något." Hur mycket den dämpas väljer man dock att inte berätta för svenska folket. Det är givetvis inte så att man saknar kunskap om detta.
På Finansdepartementet finns ekonomer och program som efter den bästa vetenskapliga erfarenhet som finns tillgänglig och som används på universitet världen över tydligt kan redovisa vad politiken har för effekter. Finansminister Magdalena Andersson vill dock inte tillkännage för svenska folket vad som ges vid hand när man gör de här beräkningarna. Det är en kunskap hon väljer att behålla för sig själv.
Det är beklagligt, för det försämrar kvaliteten på den offentliga debatten och gör det svårare för expertmyndigheter, professorer, medborgare och detta parlament att på allvar utvärdera och granska den politik som förs. Det är också allvarligt för att det inte är någonting nytt. De regeringar som Magdalena Andersson aktivt stött har bland annat lagt ned Eso, den expertgrupp för studier av offentlig ekonomi som granskat sådana här saker.
Magdalena Andersson har menat att Finanspolitiska rådet är överflödigt under en socialdemokratisk regering. Man har tagit tillbaka uppdrag till Statistiska centralbyrån att övervaka hur utvecklingen på arbetsmarknaden sköts. Kort och gott vill man att jobbpolitiken ska omgärdas av stor osäkerhet och liten möjlighet till inblick i vad reformerna egentligen har för effekt.
Magdalena Andersson säger att den samlade bedömningen av politiken är att sysselsättningen ökar. Men man väljer att inte redovisa både plus- och minusposterna. Man redovisar plusposterna. Sedan tiger man om minusposterna och säger att det netto trots allt ska bli plus, men oklart hur mycket. Varför är det så besvärande för finansministern att redovisa hela kalkylen? Vad är det som gör att man inte kan anförtro svenska folket hela berättelsen?
Varför är det bara du, Magdalena Andersson, som ska få känna till hela kalkylen? Varför misstror du svenska folket den kunskapen? Lägg hela kalkylen på bordet! Du säger att det är osäkra kalkyler. Ja, det är möjligt att de är osäkra. I viss mån är det självklart. Det är svårt att göra den här typen av kalkyler. Det är därför som väldigt många professorer och andra skickliga akademiker under mycket lång tid har utvecklat de beräkningstekniker vars resultat ni undanhåller. Må vara att kalkylerna är osäkra, men vilken är den bästa bedömningen?
Svenskt Näringsliv har använt de kalkyler som Finansdepartementet använt fram till den här propositionen och kommit fram till att din politik kostar ungefär 25 000 jobb. Du vill i ditt svar inte berätta om du anser att det är något fel på kalkylerna. Du säger bara att de är osäkra. Det betyder att du kanske kan tro att det rör sig om mycket mer än 25 000 jobb - 35 000, 45 000? Är det plus eller minus? Vilken är den bästa bedömningen?