KBLab/rixvox huggingface dataset:
Thomas Östros (S):
Det är beklämmande. Finansministern använder fyra minuter och säger inte ett enda ord om hur regeringen ska möta en galopperande arbetslöshet. Vi har denna förmiddag fått siffror som visar att 16 500 fler är arbetslösa nu än för ett år sedan. Inte ett ord sägs om hur regeringen ska möta denna utveckling.
Regeringen har gjort prognoser som tyder på att det kan bli 150 000 som blir arbetslösa, kastas ut i passivitet, i en a-kassa som ger hälften av ens inkomst. Ingen jobbpolitik finns för att de ska komma tillbaka till sysselsättning. I stället har vi här den person som tillsammans med sitt parti och Kristdemokraterna vilseledde väljarna rakt upp i ansiktet och påstod att de skulle sänka bensinskatten. Det första de gjorde var att höja bensinskatten.
Vad har du för trovärdighet i bensinskattefrågan? Vi föreslår oförändrad bensinskatt. Här har vi den person som driver att ni inte ska ha blocköverskridande överenskommelser i energipolitiken. Det vill jag ha. Sverige skulle må mycket bra av en gemensam syn många decennier framåt i de energipolitiska frågorna. Det kräver industrin. Det är passivitet i regeringen och antagligen inre motsättningar om vad som nu ska göras.
Varför ingen jobbpolitik nu när jobben minskar i Sverige? Varför inte kamp mot arbetslöshet nu när arbetslösheten ökar? Det krävs breda insatser nu. Stimulera småföretagsamheten. Höj inte deras arbetsgivaravgifter. Ge resurser till kommuner och landsting. De varnar för att de tvingas att säga upp om de inte får besked om långsiktiga resurser. Ge resurser till infrastruktur, till rotinvesteringar. Stimulera byggandet av hyresrätter.
Vi kommer att få en byggarbetslöshet som blir stor om regeringen fortsätter sin passivitet. Se till att människor får lite framtidshopp, utbildningsmöjligheter och möjligheter att komma till arbetsmarknaden. Kom inte dragandes med dina gamla jobbskatteavdrag igen, för de ger ingen sysselsättning. De resulterar i mycket stor arbetslöshet innan mandatperioden är slut.
Thomas Östros (S):
Vi kommer att få en utveckling där kapitaltillskott på ett eller annat sätt kommer att bli nödvändigt. Efterfrågan på krediter ökar mycket kraftigt, för att svenska storföretag inte minst inte längre kan finansiera sig på samma sätt som tidigare internationellt. Då finns det ett behov av att möta de kreditönskemålen med att svenska banker utökar sina krediter.
Det förhindras av att det egna kapitalet inte räcker till för att man ska kunna expandera på det sätt som vi behöver. Vi riskerar att få en kreditminskning i relativa termer på grund av att fler kunder kommer hem till Sverige och vill finansiera sig. Små företag trängs ut. Vi kan få konkurser, blödande småföretag, på grund av att krediterna inte finns till handa.
Kapitaltillskottsfrågan blir en stor och viktig fråga som regeringen nu inte får söla med på samma sätt som man har sölat med att genomföra bankgarantiprogrammet. Det blir allt underligare när man lyssnar på finansmarknadsministern. Det inger inte förtroende när finansmarknadsministerns främsta argument nu är att bankerna inte ska gå med i bankgarantiprogrammet, för då höjs deras upplåningsräntor och därmed höjs bolånekostnaderna.
Det är tvärtemot den argumentation vi fått höra under hösten. Hur kan regeringen införa ett program som har de effekterna? Det är direkt kontraproduktivt. Regeringen har ett ansvar när man genomför så viktiga saker på mandat från riksdagen. Riksdagen har blivit försäkrad att det ska införas ett program som ska få ned bolåneräntorna.
I själva verket sjösätter man ett program som får upp bolåneräntorna. Man har skrutit med att vi var först i Europa med att implementera detta program. Nu är det dags att ta ansvar, Mats Odell. Se till att du som statsråd tar ansvar för ett bankgarantiprogram som uppenbart är fullständigt felkonstruerat! Skyll inte på Europeiska unionen! Ta itu med bankerna! Låt dem inte fösa dig från hörn till hörn! Sju veckor har gått. Ingenting har hänt.
Detta är en allvarlig fråga som vi tog beslut om brett i Sveriges riksdag. Efter det har det fallerat i hanteringen av denna viktiga ekonomiska fråga.
Thomas Östros (S):
Det finns en term för detta, pratminister och pratministerium. Jag tror att bakom Odells oskickliga hanterande ligger detta att bankerna har lyckats pressa regeringen framför sig. Man inför en bankgaranti, men bankerna går inte med. Det är helt avgörande att de går med, enligt regeringen, men de går inte med. Då tar man till de stora orden och bröstar upp sig, men bankerna går inte med. Till slut får bankerna regeringen att sänka avgifterna.
Regeringen hoppas att bankerna går med genom att de får dra av dem mot andra avgifter. Det är det här oskickliga hanterandet som har gjort att vi har fått en djupare kris än vad vi skulle ha fått. Vi har fått en sämre kredittillförsel till småföretagen. Svenskt Näringsliv och Företagarna har sagt att detta inte är acceptabelt och att alla måste delta. Men regeringen låter bankerna fösa regeringen framför sig. Nu är Odell stolt över sina utförsäljningar.
År 2006 lämnade vi över en ekonomi med offentliga överskott på 70 miljarder kronor och ett starkt ägande i flera viktiga svenska företag. Nu är Odell stolt över att han har sålt de svenska företagen. Nästa år förutspår Konjunkturinstitutet ett underskott i den offentliga ekonomin på 80 miljarder. Det är lika mycket som Mats Odell har ägnat sig åt att sänka skatterna med, och han har gjort sig av med ett antal statliga tillgångar.
Jag vet inte om jag skulle vara stolt över det resultatet. I år får Mats Odell en skattesänkning på 13 000 kronor på inkomstskatten - på lånade pengar. Det är sannerligen ingen bra förvaltning av det arv vi lämnade efter oss med överskott och stabilitet i ekonomin. Avbryt ideologiskt motiverade utförsäljningar!
Du har ju tvingats in i pragmatismen genom att du nu också ska erbjuda skattebetalarnas pengar som kapitaltillskott till bankerna. Så häng då av dig den här ideologiska kostymen och säg att du inser att det är ett misstag! Beträffande Nordea och SBAB - SBAB som kan pressa bolåneräntorna: Låt inte detta bli en utförsäljning under den största bankkrisen vi har upplevt globalt.
Thomas Östros (S):
Jag lyssnade uppmärksamt på Annie Johanssons anförande. Det är viktigt att veta vart Centern är på väg. Det har ju varit lite tyst i partiet vad gäller eftervalsdiskussionerna. Jag skulle tro att det även i Centern kommer en eftervalsdebatt, och den vill jag gärna lyssna in. Det är viktigt vilket vägval Centern nu gör.
När det gäller det som Annie Johansson säger om synen på ekonomisk politik är det väl Centern och Socialdemokraterna som tillsammans hållit emot till både höger och vänster när det handlat om en stark ekonomisk politik och behovet av överskott. Det är bra att Annie Johansson för vidare den centertraditionen. När Annie Johansson säger att hon är socialliberal och vill ha ett starkt skyddsnät undrar jag vad hon menar och vad det innebär för den framtida politiken.
En av de stora frågorna i valet var ju de dramatiska förändringarna i sjukförsäkringen. Vid årsskiftet kastades 12 000 personer ut ur försäkringen. Försäkringskassan gör bedömningen att mellan 2010 och 2014 kommer ungefär 75 000 personer att ha utförsäkrats. Det har inte gett några jobb. Enligt Arbetsförmedlingen har bara några få procent fått ett arbete.
Vi har sett exempel på cancersjuka som förlorat ersättningen, och jag har träffat många centerpartister ute i kommunerna som undrat om det verkligen är en rimlig och väl avvägd politik. Vad är egentligen Centerpartiets syn på en sådan klassisk fråga som trygghet för människor när de blir sjuka? Annie Johansson säger att Centern har fokus på kunskap i skolan.
Häromdagen kom en PISA-undersökning som visar att Sverige rasar på de områden där vi traditionellt har varit mycket starka, läsförståelse och att hålla ihop skolan genom att ha små klyftor. Det börjar närma sig den punkt då Annie Johansson och andra inte längre kan säga att allt beror på Socialdemokraterna. Vi har haft Björklund under en ganska lång tid. Vad drar Centern för slutsats när det gäller skolpolitiken?
Thomas Östros (S):
När det gäller skolan borde det vara en fråga som Centerpartiet engagerar sig starkt i, särskilt med tanke på att vi börjar få ökade klyftor i skolan. Här har Centern traditionellt varit ett parti som hävdat att det är viktigt att hålla samman skolan och att vi inte ska ha en utveckling där ett klassamhälle utanför skolan allt starkare avspeglar sig inne i skolan.
Jag tror att Centerns väljare traditionellt varit oroliga för att just de missgynnas av en skola som dras isär. I dessa tankegångar har socialdemokratin stått nära Centern. Nu ser vi resultat som visar att det blir ökade klyftor i skolan. Jag tror att detta är den kanske viktigaste ekonomisk-politiska frågan på lång sikt. Vi kommer framöver att alltmer konkurrera med kunskap.
För att få en någorlunda trygg ställning på arbetsmarknaden måste man ha mycket goda kunskaper. Om vi bygger en skola som alltmer blir en sorteringsskola med stora skillnader i resultat mellan eleverna, beroende på vilken bakgrund man har, kommer det att starkt avspeglas på arbetsmarknaden. Redan nu ser vi att när långtidsarbetslösheten biter sig fast får många med för kort utbildning svårt att komma tillbaka. Samtidigt har regeringen tagit bort en stor del av utbildningsinsatserna.
Om det även börjar reproduceras bland barn och ungdomar skapar vi stora klyftor på lång sikt. Detta borde därför vara en fråga som Centern engagerade sig i, och då handlar det inte bara om pressmeddelanden från Björklund om ordning och reda. Ordning och reda vill vi alla ha, men nu handlar det om innehållet i skolan, och det handlar om resurserna i skolan. 3 000 lärare fick gå häromåret. Det är fel väg. Vi borde i stället ha satsningar på skolan för att säkerställa att eleverna lär sig. Centern är ett varmt parti.
Samtidigt förstår jag på Annie Johansson att de vill göra stora förändringar av sjukförsäkringsreformen. Det välkomnar jag. När vi har 75 000 utförsäkrade framför oss innebär det ett stort lidande bland svårt sjuka människor. Det har Centerns väljare reagerat på; det syns i valresultatet. Jag välkomnar en insikt hos Centern om att det behöver göras förändringar i sjukförsäkringen så att den återigen upplevs som en trygg försäkring.
Thomas Östros (S):
Vi känner igen anförandet. Trots att vi får rapporter om stor risk för permanentning av hög arbetslöshet och utanförskap, trots att vi får beskrivningar av att svensk skola halkar efter omvärlden, har Anders Borg i huvudsak ett svar, nämligen fortsatta jobbskatteavdrag. Tillåt mig tvivla på att det är lösningen på de stora utmaningar som väntar för svensk del. Vi är helt överens om behovet av starka offentliga finanser.
Jag har många gånger välkomnat att Moderaterna har anslutit sig till vår linje på den punkten. Det är positivt. Bosse Ringholm har lyssnat på debatten under förmiddagen, och han är säkert också glad över att det är slut på fajten med högern om behovet av starka offentliga finanser. Det återstår nu ett antal viktiga utmaningar när vi får rekylen i svensk ekonomi. Det är stark ekonomisk tillväxt; naturligtvis efter att Sverige föll handlöst under 2009. Det är oerhört viktigt.
Arbetsmarknaden vaknar till liv igen, men inte tillräckligt för att långtidsarbetslösheten inte ska bita sig fast på extremt höga nivåer. Samtidigt finns en risk för att vi får en bostadsmarknad som visar bubbeltendenser. Det är här det kommer att krävas ekonomisk politik som är något annat än fortsatta jobbskatteavdrag. Jobbskatteavdraget är inte lösningen på utanförskapet.
Anders Borg sade 2007 att man skulle minska utanförskapet med 200 000-300 000 personer för att kunna säga att politiken var lyckad. Det är mellan 40 000 och 50 000 fler i utanförskap nu än då. Var tredje arbetslös är långtidsarbetslös. Jobbskatteavdraget har inte på något sätt påverkat ungdomsarbetslösheten. Tvärtom!
Här ligger de stora utmaningarna, det vill säga att våga föra en politik som förhindrar överhettning i bostadssektorn med stora risker och att föra en politik som minskar arbetslösheten på lång sikt och den strukturella arbetslöshet som har fördjupats under Anders Borgs jobbskatteavdrag.
Thomas Östros (S):
Arbetsutbudet ökar framför allt för att befolkningen ökar. Den har ännu inte påverkats - vågar jag säga - av några jobbskatteavdrag. Det är helt andra drivkrafter som har lett till den befolkningsökningen. Det vi ser är att jobbskatteavdrag för 70 miljarder kronor - en gigantisk summa - inte har lett till att utanförskapet har minskat, inte har lett till att de som står längst från arbetsmarknaden har kommit närmare arbetsmarknaden.
Tänk vilken alternativ användning som hade varit möjlig med de resurserna; både med skattelättnader - det tycker människor är positivt - och med aktiva insatser för att vårda arbetskraften. Det som nu har inträffat är att sammantaget 75 000 utförsäkras från sjukförsäkringen till 2014. Då får du en bild av att arbetsutbudet plötsligt ökar. Men återflödet till sjukförsäkringen är stort. Människor kommer svårt sjuka till Arbetsförmedlingen.
Arbetsförmedlingen säger att man inte har möjlighet att ordna ett jobb åt en person. Någon enstaka procent har fått jobb. Resten utförsäkras, blir socialbidragsberoende och knackar sedan på porten till Försäkringskassan. Så fungerar inte en klok arbetsutbudspolitik. Om man ska ha ett rejält arbetsutbud satsar man på människor så att de är anställningsbara. Här har stora skattesänkningar gjort att det inte finns några resurser.
Därmed slås de ut från arbetsmarknaden. Trots att vi har en mycket stark ekonomisk utveckling, trots att vi har en jobbtillväxt, räknar alla myndigheter med att vi i bästa fall är tillbaka på en nivå på arbetslösheten som var den som gällde när Anders Borg tog över 2006. Det är ingen särskilt attraktiv utveckling för ett land som behöver en större andel av befolkningen i arbete. Vilka planer för framtiden har Anders Borg?
Jo, det är att ordna ett seminarium med planer på 60 miljarder kronor i - hör och häpna! - jobbskatteavdrag. Det kommer inte att lösa de stora utmaningarna vi står inför.
Thomas Östros (S):
Är det så att Carl B Hamilton som EU-nämndens ordförande och som representant för regeringsunderlaget har information om det arbete som Van Rompuy och Barroso nu leder i form av en konkurrenskraftspakt, som enligt medieuppgifter påminner mycket om det tysk-franska förslaget? Då vore det väldigt bra om Carl B Hamilton informerade riksdagen om detta.
Jag förstår inte idén om att regeringen inte ska klargöra sin principiella hållning mycket tydligt inför detta möte. Min erfarenhet av dynamiken i EU-samarbetet är att om två så tunga medlemsländer som Tyskland och Frankrike tar ett sådant initiativ, då kommer det att resultera i ett eller annat som ligger i riktning mot vad de vill.
Om dessutom kommissionens president och rådets president känner att det blåser åt det hållet och börjar arbeta med förslag åt det hållet, kan det då vara möjligt att Sverige över huvud taget inte deltar i diskussionen? Jag vill att Sverige ska vara en viktig medlem i Europeiska unionen, som deltar i ett samtal om de viktiga framtidsfrågorna.
Ett bra sätt att åstadkomma detta är väl i så fall att regeringen till riksdagen återkommer med de principiella ståndpunkter som regeringen vill driva. Om man inte sitter med vid eurotoppmötet må vara hänt. Det är olyckligt att vi börjar få eurotoppmöten där Sverige inte kan delta. Men mot slutet av mars har vi ett ordinarie toppmöte.
Det kan vara så att vi då har en situation där majoriteten har låst sig vid ett antal tunga ståndpunkter. När kommer Sverige in i den diskussionen - och med vilken åsikt? Detta är inte en konfrontativ hållning från socialdemokratin. Detta är en utsträckt hand från socialdemokratin. Vi vill delta i att mejsla fram den svenska ståndpunkten. Carl B Hamilton!
Vilken information har regeringsunderlaget om vad så viktiga institutioner som presidenterna i rådet och kommissionen nu arbetar med? I vilka sammanhang finns Sverige med över huvud taget i de diskussionerna - och med vilken åsikt?
Thomas Östros (S):
Jag har betydligt större krav på Sveriges regering än att deras beslutsunderlag är Financial Times. Jag vill att Sveriges regering arbetar konstruktivt och kraftfullt inom Europeiska unionen för att driva svenska ståndpunkter. Jag tror inte ett ögonblick att det är svenska ståndpunkter som till fullo blir EU:s ståndpunkter. Jag har stor erfarenhet av att man måste bilda koalitioner och måste kompromissa. Men att inte delta!
Jag menar att fördraget är väldigt tydligt på den punkten. Europeiska unionen är alla unionens medlemmars sak. Detta är frågor som kommer att påverka inte bara euroländerna, utan de kommer att påverka hela unionen. Och vi deltar inte! Jag vill se ett Sverige som sitter centralt vid borden och är med och för samtal. Och jag vill av demokratiska skäl att det ska vara tydligt vilken åsikt vi för fram i de samtalen.
Då frågar Carl B Hamilton: Varför inte begära en aktuell debatt eller ställa en interpellation i stället för att besvära regeringen med att man ska sätta sina åsikter på pränt i form av en skrivelse? Då förstår inte Hamilton vad Socialdemokraterna är ute efter. Vi är inte ute efter en konfrontation i första hand. Vi är ute efter ett samarbete för att Sverige ska kunna driva en kraftfull ståndpunkt i Europeiska unionen.
En aktuell debatt slutar inte i ett gemensamt betänkande. En interpellation slutar inte heller i det. Vi vill ha en skrivelse, så att vi får en behandling i Sveriges riksdag av dessa viktiga, principiella frågor. Carl B Hamiltons anförande i dag visar att han inte till fullo förstår vilken situation som regeringen är i. Ni måste skaffa er en majoritet för era ståndpunkter!
Kom då tillbaka till riksdagen med en skrivelse, och så för vi ett konstruktivt samtal om den! Vi är engagerade Europavänner. Vi vill delta i det samarbetet. Vi accepterar inte hållningslöshet som en princip.
Thomas Östros (S):
Europa har gått igenom en mycket svår finanskris. Då sätts naturligtvis ljuset på institutionerna inom Europeiska unionen, regelverket och vilka verktyg som finns för att klara av dagens kris och förhindra framtida kriser. Det är stora frågor som kommer upp på bordet. De frågorna kan styckevis och delt komma upp i finansutskottet och EU-nämnden. Men nu inför EU-toppmötet i slutet av mars kommer de stora, tunga principiella frågorna upp.
Det är inte bara enskilda lagstiftningsförslag. De frågorna är initierade av Tyskland och Frankrike och nu också av de högsta representanterna för de tyngsta institutionerna, rådet och kommissionen. Då bör regeringen ha en samlad hållning i de frågorna. Då diskuterar vi ju de grundläggande EU-frågorna. Hur ska relationen vara mellan euroländerna och EU-länderna i framtiden?
Hur ska vi se på överstatlighet i centrala frågeställningar som sociala frågor, pensionssystem och skattesystem? Vilket inflytande ska små länder ha när de stora länderna sätter sig och kommer överens och bestämmer sig för att de vill ha det på ett visst sätt? Vi hade inledningsvis en mycket bra diskussion med Moderaterna och Anna Kinberg Batra kring att regeringen borde kunna komma med en skrivelse. Men tydligen sade regeringen nej - man ville inte.
Jag tycker inte att det är att inse vilken situation regeringen är i. Vi sträcker ut en hand. Vi vill se regeringens ståndpunkt i skrift. Vi vill ha en seriös behandling, så att riksdagens utskott kan vara med och göra bedömningarna. Vi vill att det kommer ett betänkande på plats. Vi kommer inte att agera för att Sveriges ställning i Europa ska försämras av att man är ultimativ när man kommer till Bryssel, men vi ska ha tydliga och klara ståndpunkter.
Jag har svårt att förstå varför Anna Kinberg Batra inte kan gå med på en sådan modest önskan från ett parti som är en sann Europavän i det här sammanhanget.
Thomas Östros (S):
Jag hoppas att minoritetsregeringen inser att det nu handlar om att arbeta väldigt engagerat för att få stöd i Sveriges riksdag för vilken hållning Sverige ska ha. Jag menar att Europa på många punkter är på väg åt fel håll. Starka statsfinanser har ju, så att säga, vi socialdemokrater lagt grunden för i Sverige. Vi är glada över att ni ansluter er till den politiken. Men det kan inte bara vara starka statsfinanser.
En Europapolitik som inte har jobben i fokus kommer aldrig någonsin att bli framgångsrik. Den kommer inte heller att få stöd av Europas medborgare. Det som nu växer fram är ju förslag på förslag på förslag som handlar om att försämra. Det handlar om löntagarnas trygghet, löntagarnas intressen, sociala system och ökade klyftor i Europa.
Är det vägen framåt, med ett Europa med massarbetslöshet och svåra konkurrenskraftsproblem? Jag menar att vi nu behöver en diskussion som kanske påminner om den vi hade på 90-talet, efter den krisen i Europa. Jobbpolitiken ska vara i centrum. Det handlar om stora investeringar i kunskap, möjligheter att komma tillbaka med aktiv arbetsmarknadspolitik och om att se till att trygghetssystemen fungerar i Europa så att människor inte slås ut i svår ekonomisk fattigdom. Men den diskussionen förs inte nu.
Den vill jag att Sveriges regering ska föra. Jag är inte säker på att de vill det, men det bör åtminstone stadfästas i denna riksdag att de ska det. Det är ett fattigdomsbevis att komma styckevis och delt med olika typer av lagförslag men inte vilja ha en hållning i skrift om vad Sveriges Europapolitiska principer är. I dag har vi tydligt fått beskrivet för oss att regeringen inte på något sätt är med i dessa diskussioner.
EU-nämndens ordförande har tydligt deklarerat att han inte har någon annan kunskap än den Financial Times har, trots att kommissionens president och rådets president nu "draftar" en konkurrenskraftspakt i tät dialog, skulle jag tro, med några viktiga medlemsländer. Det gör mig besviken. Jag vill att Sverige ska vara med och föra den diskussionen, och socialdemokratin är redo att bidra till den.
Ana Maria Narti (FP):
Vems politik är dålig? Det återstår att diskutera. Vi har massor med olika tillfällen att göra det. Jag tänker inte gå in i den vanliga debatten om några miljoner till här och mindre belopp där. Jag vill bara fråga hur våra system i samhället fungerar tillsammans.
Vi har i dag ett pensionssystem som för full ersättning kräver 40 års aktivt arbetsliv och inkomst. Det betyder att om man vill gå i pension vid 65 års ålder måste man börja arbeta vid 25.
Okej, om vi säger 67, enligt de senaste bestämmelserna, ska man börja arbeta och ha en ordentlig inkomst vid 27 års ålder.
Det betyder att just människor som har studerat och som kommer in i arbetslivet väldigt sent döms att dels betala tillbaka studieskulderna, dels som äldre stå ut med att leva med en mycket låg pension.
Är det då inte helt förnuftigt och helt rationellt att skapa system som ger incitament till intensiva studier och tidig debut i yrkeslivet? Ska vi inte ta vara på energin och begåvningen under de bästa åren i ett människoliv, åren mellan 20 och 30?
Vi lurar människor att komma i mycket svåra situationer om vi jämt säger till dem att det inte spelar någon roll vid vilken ålder man börjar arbeta som yrkesetablerad person med goda kunskaper. Det finns här också en annan intressant vinkel som behöver tas upp. Man talar i dag väldigt ofta om livslångt lärande.
Men man talar som om det livslånga lärandet skulle vara någonting helt annat än tidig debut i lärandet. Min erfarenhet är precis den motsatta. Ju tidigare man lär sig att lära sig, desto starkare blir man som vuxen i det livslånga lärandet.
Det finns ingen motsättning mellan de här två möjligheterna - tvärtom. Den tidiga passionen för kunskap, den tidiga intensiteten i inhämtning av kunskap och den självständiga tidiga orienteringen i kunskapens värld ger människorna den bästa plattformen för livslångt lärande.
Jag menar att vårt system i dag - jag upprepar det - inte tillräckligt starkt uppmuntrar de unga.