Andreas Norlén (M):
"Nog finns det mål och mening med vår färd - men det är vägen, som är mödan värd." Så skaldade Karin Boye i en av den svenska litteraturens mest kända strofer. Den här korta debatten handlar om riksdagens arbetsformer, det vill säga om vägen mot det mål som utgörs av riksdagens beslut. Den vägen är viktig och värd att ägna viss möda.
De frågor om riksdagens arbetsformer som tas upp i konstitutionsutskottets betänkande rör exempelvis hur riksdagen ska fungera för att ge ledamöterna goda förutsättningar att utföra sitt uppdrag, för att besluten ska beredas på bästa sätt och för att förslag ska kunna läggas fram på ett ändamålsenligt sätt. Jag tänkte kommentera två frågor något utförligare.
Dels är det förslaget om att skapa ett regelverk för riksdagsledamöternas möjligheter att åta sig uppdrag utöver riksdagsuppdraget, dels är det förslaget att resa en staty i riksdagen till minne av Fadime Sahindal. Marianne Berg pläderar, som vi hörde nyss, för att riksdagen bör skapa regler för i vilken omfattning riksdagsledamöterna ska kunna ha uppdrag, avlönade eller oavlönade, utöver riksdagsuppdraget.
Utskottets majoritet, det vill säga samtliga partier utom Vänsterpartiet, menar däremot att det i första hand är den enskilde ledamoten som måste avgöra i vilken utsträckning som han eller hon har möjlighet att inneha andra uppdrag och ändå göra en förstklassig insats som riksdagsledamot.
Ytterst ankommer det på ledamotens parti och på väljarna att avgöra om ledamoten har lagt ned tillräckligt mycket engagemang på sitt uppdrag och utifrån det ta ställning till om ledamoten förtjänar förnyat förtroende. Marianne Berg framställer det som ett problem att ledamöter gör saker vid sidan av riksdagsuppdraget. Jag menar tvärtom att det i princip är positivt. När man åtar sig att vara riksdagsledamot ska man självklart vara medveten om att det är ett heltidsuppdrag.
Det finns därför alltid en gräns för hur mycket annat man kan göra om man ska kunna utföra sitt riksdagsuppdrag på ett förstklassigt sätt. Riksdagsuppdraget måste prioriteras före alla andra uppdrag. Samtidigt är det mycket viktigt att man som riksdagsledamot på olika sätt håller kontakt med världen utanför riksdagen.
Riksdagen ska inte vara en isolerad ö, utan ledamöterna ska ha många känselspröt ute i samhället och veta så mycket som möjligt om vad som sker utanför Helgeandsholmen. Sådana intryck kan man få på många sätt. Man kan till exempel vara engagerad i ideella organisationer. Man kan sitta i bolagsstyrelser. Man kan ha kommunala förtroendeuppdrag, eller man kan i viss utsträckning praktisera sitt egentliga yrke. I den allmänna debatten framförs ibland kritik mot att riksdagsledamöter har sidouppdrag.
Samtidigt brukar det också påstås att politiker vet för lite om hur vanligt folk har det. Ett sätt att hålla kontakten med samhället utanför riksdagen är just att göra något vid sidan av riksdagsuppdraget. Det finns ett tydligt värde i att vara engagerad i ideell verksamhet eller näringsverksamhet vid sidan av riksdagsuppdraget. Det är också svårt att se hur detta skulle kunna regleras.
Låt oss fundera ett kort ögonblick över hur en reglering skulle kunna se ut om man gick Marianne Berg till mötes. Skulle man begränsa antalet uppdrag ledamöter får ha? Det verkar inte ändamålsenligt eftersom tio uppdrag som tar en timme i kvartalet är lika betungande som ett uppdrag som tar tio timmar i kvartalet. Skulle man begränsa antalet timmar som man får ägna åt annat än riksdagsarbete? Det låter för mig både fyrkantigt och integritetskränkande.
Riksdagsledamöter är individer, och det finns många olika faktorer som kan påverka hur mycket och vad man kan göra utöver riksdagsuppdraget och ändå utföra sitt riksdagsuppdrag på ett förstklassigt sätt. Om man har stor familj har man kanske mindre tid över än om man är ensamstående. En del har större arbetskapacitet än andra. En del prioriterar sitt egentliga yrke i stället för att åka på semester eller titta på tv på kvällarna.
Det kan ingen annan än ledamoten själv avgöra, och en reglering skulle inte kunna övervakas utan integritetskränkande undersökningar. När det gäller motionen om en staty i riksdagen till minne av Fadime Sahindal föreslår utskottet att motionen ska avslås. Det är dock viktigt att framhålla att det inte innebär att utskottet i princip tar avstånd från idén.
Däremot konstaterar utskottet att frågor om utsmyckning, konstverk och monument i riksdagen hanteras av riksdagsförvaltningen. Beslutet ska således fattas av riksdagsförvaltningens ledning och hör inte hemma i kammaren. Det är emellertid viktigt att säga att Fadime Sahindal var en person vars minne vi har anledning att hedra. Hon visade prov på ett beundransvärt personligt mod när hon steg fram och talade om hedersrelaterat våld och förtryck, och hon ses med all rätt som en förebild av många människor.
Med detta, fru talman, yrkar jag bifall till konstitutionsutskottets förslag i betänkandet och avslag på motionerna.