Linda Modig (C):
Två av årets granskningsärenden handlar om regeringens handläggning av förvaltningsärenden. Det första ärendet rör ansökan om bearbetningskoncession för Kallak. Det handlar om det första tillstånd enligt minerallagen som behövs, men som i sig inte räcker, för att kunna öppna en gruva. Avgörandet om Norra Kärr i Högsta förvaltningsdomstolen för snart fyra år sedan ändrade förutsättningarna för prövningen av bearbetningskoncessioner.
Det ledde till ett omtag i de ärenden som redan överklagats eller hänskjutits till regeringen. Det uppstod därmed en viss fördröjning i handläggningen, eftersom regeringen blev tvungen att säkerställa att dessa skulle uppfylla de nya förutsättningarna. Trots att dessa ärenden skyndsamt återkom till regeringen efter myndigheternas förnyade handläggning har de fortsatt att ligga till sig i Regeringskansliet - år ut, år in.
Kallak är en, men tyvärr ingalunda den enda, surdegen. Konstitutionsutskottet har i granskningen konstaterat att det snart gått tre år sedan ärendet för andra gången lades på regeringens bord. Regeringen har sedan den 29 juni 2017 haft att avgöra Kallakärendet, detta sedan myndigheterna sinsemellan tvistar om vem som ska ta ställning till den planerade gruvdriftens påverkan på världsarvet Laponia.
Det är värt att påminna om att järnmalmsfyndigheten Kallak fågelvägen ligger 33 kilometer från världsarvet Laponia. Den ligger alltså inte i världsarvet.
Länsstyrelsen i Norrbottens län har alltså sedan snart fyra år gjort vad den kan för att slippa avgöra frågan på det sätt som miljöbalken fordrar, nämligen att göra en helhetsbedömning av den planerade gruvdriftens lokalisering, den konflikt mellan riksintressen som föreligger och eventuell påverkan på världsarvet. Länsstyrelsen menar att prövningen i stället ska göras av Naturvårdsverket och Riksantikvarieämbetet.
Dessa menar i sin tur att det ankommer på länsstyrelsen att göra den slutliga prövningen i ärendet, också i den del som avser påverkan på världsarvet. Turerna i ärendet och det sätt på vilket myndigheterna skickar runt svartepetter till varandra är närmast tragikomiska ur ett ansvarsutkrävande perspektiv. Man vet inte om man ska skratta eller gråta åt den här sortens svenska offentliga förvaltning och myndighetsutövning.
Bergmästaren valde i vart fall för snart tre år sedan att hänskjuta ärendet till regeringen. Och där har det blivit liggande - utan synbara handläggningsåtgärder, som KU konstaterar. Fru talman! Handläggningen av även komplexa och omfattande förvaltningsärenden ska inte fördröjas i onödan. Långa handläggningstider medför enligt KU risker för rättssäkerheten och innebär att enskilda kan drabbas av både ekonomiska och personliga förluster.
En part i målet, det ansökande bolaget, har heller inte enligt KU:s granskning blivit bemött på samma sätt som sökanden i ett annat mål som vid tidpunkten var föremål för regeringens handläggning.
Medan näringsministerns statssekreterare deltog i mötet med Preem gällande deras ansökan att bygga ut raffinaderiet i Lysekil avböjde samma statssekreterare liksom näringsministern möten med parten i Kallakärendet, med hänvisning till att ärendet var föremål för handläggning och att kommande regeringsbeslut var att vänta.
Statsministerns svar på min fråga om detta i utfrågningen i Preemärendet har föranlett KU att konstatera att det verkar saknas ett gemensamt förhållningssätt inom Regeringskansliet till möjligheten för parter i förvaltningsärenden att få till stånd ett möte med ansvarigt departement. För tidsutdräkten, som inte är acceptabel, och för att Regeringskansliet behandlar olika parter på olika sätt lägger KU dessa brister regeringen till last.
Ingen vet i dag när regeringen kommer att hörsamma konstitutionsutskottet och skyndsamt fatta beslut i ärendet om Kallak. Det enda vi vet är att Kallak tyvärr är långt ifrån det enda koncessionsärende som avvaktar regeringens avgörande. Förutom Kallak väntar det principiellt viktiga Laverärendet i Älvsbyns kommun, flusspatsfyndigheten Kyrkberget i Storumans kommun med flera ärenden. Fru talman!
Nästa förvaltningsärende där KU identifierat brister i regeringens handläggning handlar om det ärende jag redan snuddat vid: tillståndsärendet om utbyggnad av raffinaderi i Lysekil.
I det fallet valde Naturvårdsverket - först efter att inte ha överklagat mark- och miljödomstolens dom och efter att Mark- och miljööverdomstolen beviljat prövningstillstånd i målet - att nyttja sin möjlighet att underrätta regeringen om att verksamheten var av sådan karaktär att regeringen borde förbehålla sig tillåtlighetsprövningen. I underrättelsen anförde Naturvårdsverket att det tillkommit omständigheter.
Vilka dessa omständigheter var har emellertid KU inte lyckats bringa klarhet i, trots skriftväxling med Regeringskansliet och utfrågning i ärendet av såväl miljö- och klimatminister Isabella Lövin som statsministern. I en sådan här situation kan regeringen alltså välja om den vill förbehålla sig prövningen eller inte. Det är en möjlighet och en rättighet enligt miljöbalken, men ingen skyldighet. I det här fallet valde regeringen som bekant att utnyttja möjligheten att förbehålla sig prövningen.
I förarbetena till miljöbalken anges att en regeringsprövning bör ske i ett förhållandevis tidigt skede i processen. Samtidigt innebär regleringen i miljöbalken att förfarandet också är tillämpligt i Mark- och miljööverdomstolen och till och med i Högsta domstolen. Dessa oförenliga och sinsemellan motsägelsefulla synsätt gör att man enligt min mening inte med hedern i behåll kan beskylla regeringen för att ha agerat felaktigt när den valde att förbehålla sig prövningen.
Däremot kan man ifrågasätta lämpligheten i den bedömningen, i alla fall om man vill värna rättskipningens oberoende som grundlagen skyddar och främjar. Det är därför glädjande och viktigt att KU i detta ärende konstaterar att ju högre instans målet behandlas i, desto större försiktighet måste iakttas. Regeringen bör iaktta försiktighet i fråga om att ta över tillåtlighetsprövningen i ett sent skede.
Regeringen slapp som bekant emellertid att avgöra detta ärende, för sökanden återkallade, behändigt nog för regeringen, sin ansökan. Kvar för oss lagstiftare dröjer sig frågan om den gällande ordningen i miljöbalken är ändamålsenlig och adekvat.
Avslutningsvis, fru talman: KU:s granskning av Kallak- och Preemärendena behandlar och synliggör vikten av att den offentliga förvaltningen fungerar som det är avsett och att tankarna, värderingarna och principerna i regeringsformens och förvaltningslagens utformning också i praktiken genomsyrar handläggningen och myndighetsutövningen, oavsett vem som svarar för den.
Att regeringen ska följa och tillämpa gällande rätt är så självklart att det inte behöver sägas. Men regeringen har också ett särskilt ansvar att föregå med gott exempel i den offentliga förvaltningen. Om inte regeringen beaktar skyndsamhetskravet, objektivitetsprincipen eller kommuniceringsprincipen, varför ska då myndigheterna göra det?
Varje år påtalar ett annat av riksdagens kontrollorgan, Riksdagens ombudsmän, JO, att långa handläggningstider är ett stort problem som vållar många enskilda bekymmer. Människor får inte sjukförsäkringsersättning, a-kassa eller bostadsbidrag i rätt tid och hamnar i ekonomiska knipor och psykiska påfrestningar.
På samma sätt som myndigheters långsamma handläggning gör så att enskilda människor hamnar i kläm drabbas också företag, samebyar, samhällen och hela kommuner ekonomiskt av att hamna i beslutsmässiga limbotillstånd och sväva i ovisshet när regeringen är senfärdig. Rättssäkerheten riskeras och undergrävs när förutsebarheten minskar.
Sverige har de senaste åren tappat i attraktionskraft när det gäller att attrahera utländska investeringar i prospekteringsverksamhet, och regeringen har skadat Sveriges anseende som en av Europas ledande gruvnationer. Skadan är redan skedd. Nu gäller att regeringen snarast tar tag i situationen, i stället för att genom ytterligare passivitet förvärra den, och börjar avgöra dessa regeringsärenden.