Åsa Romson (MP):
Tack, Lena, för ett utförligt svar, även om du inte hann dra hela! Det här är, som Jens Holm också sade, en bred fråga. Jag skulle vilja börja med att säga att de internationella förhandlingarna när det gäller klimatsamarbetet är av väldigt stor vikt.
Den svenska regeringen hade under COP 15 för två år sedan - mötet var då i Köpenhamn - en idé om att det kanske vore bättre att bara några få länder skulle sätta sig ned och verkligen lösa det här. Jag tror inte på den linjen. Jag skulle vilja ge den tydliga signalen till vår miljöminister. Värna om FN:s viktiga roll när det gäller de internationella klimatförhandlingarna!
FN är den aktör som har bredast palett inom alla dessa områden. Jag är också väldigt glad över att för miljö- och jordbruksutskottets räkning delta i den stora svenska delegation som nu arbetar där nere och som Lena Ek kommer att leda under nästa vecka. Jag kommer också att delta då. Eftersom jag inte hann säga det i den förra debatten ska jag nu säga att vi ses nästa vecka. Det ska bli intressant att jobba tillsammans med dig i de här frågorna på det sättet.
Nu skulle jag vilja komma till några frågor när det gäller den svenska positionen, som jag har läst om i svaret på Jens Holms interpellation om Durban. Man får väl ändå säga att Sverige fortsätter att visa på vikten av frågan. Man vill hålla sig framme. Vi har en klimatdebatt i Sverige som jag tror att många av våra politiska kolleger är ganska avundsjuka på.
Vi har alltså ett debattklimat där vi snarare är pressade av vårt civila samhälle, av våra företag och inte minst våra kommuner att göra mer, inte att göra mindre, inte att säga nej, inte att säga stopp. Men Sverige går då in och säger att vi har den här rollen i förhandlingarna. Vi ska också stötta relationen mellan de fattiga länderna och de rika länderna, och det här är en svår process.
Det har genom åren ändå blivit mer och mer tomma ord och mindre och mindre konkret agerande. Det gäller både i fråga om att få till utsläppsminskningar här i Sverige och i fråga om att faktiskt inta en radikal position i de internationella förhandlingarna. Det tycker jag är tråkigt. Varför ska Sverige bli mesigare i klimatförhandlingarna när åren går, både på hemmaplan och i de internationella förhandlingarna?
På hemmaplan har vi haft en diskussion där Miljöpartiet tydligt visat att de konkreta klimatpolitiska förslagen saknas. Det är väldigt många ord om mål. Det ska vara mål till 2050, det ska vara mål till 2030 - men det blir inte konkret verkstad hemma, Lena Ek. Där får miljöministern skärpa regeringens arbete. Jag vet dock att Lena Ek har varit i denna position bara i två månader, så jag får väl ge det lite mer tid innan vi konkretiserar den debatten.
I de internationella förhandlingarna är det också beklagansvärt att Sverige kommer med mer av tomma ord och tomma tunnor än av konkret action. När det gäller oerhört viktiga frågor som den om långsiktig finansiering av tekniköverföring och det arbete som de fattiga länderna bör göra är Sveriges position för dålig, Lena Ek.
Varför kan vi inte säkra upp och säga att vi får nya investeringsintäkter här i Sverige genom EU:s klimathandel? Varför kan vi inte också komma med pengar och reda medel?