KBLab/rixvox huggingface dataset:
Allan Widman (L):
Jag lyssnar mycket noga på Peter Rådberg just nu, och jag kan konstatera att han inte kan nämna en endaste konkret brist i det förslag som regeringen lämnar. Och det är inte alls några luddigheter. Det är ingen nattlig överenskommelse nedtecknad på baksidan av en näsduk som vi talar om, utan vi talar om ett fullständigt förslag till ny lagstiftning som har skickats till Lagrådet och som är helt offentligt i alla sina detaljer.
Vad, Peter Rådberg, är det som Miljöpartiet saknar för att kunna ställa upp här i kammaren och rösta ja till den signalspaning i kabel som enligt din egen bedömning verkligen behövs, inte minst i ett militärt alliansfritt land? Peter Rådberg återkommer gång på gång till frågan vilka hot det är. Försvarsberedningen har sagt att några konkreta militära anfallshot mot Sverige inte finns. Vad är det för hot? frågar Peter Rådberg.
Det är så i säkerhetspolitiken, Peter Rådberg, att långt innan osäkerheter transformeras till hot bör man ha en uppfattning om den förändring som är på gång. Om vi ser hotet först när det är materialiserat, verkligt, överhängande, ja, då är tyvärr ledtiderna i både försvars- och säkerhetspolitiken sådana att det är alldeles för sent. Vi ska ha det här verktyget under lång tid.
Vi märker om osäkerheten om den säkerhetspolitiska utvecklingen också i vårt närområde ökar. Det är väl självklart att vi inte ska behöva presentera konkreta hot för att använda oss av denna underrättelsemöjlighet. Den måste finnas på plats hela tiden, precis som vår militära underrättelsemyndighet finns på plats och har funnits på plats under lång tid, och våra civila underrättelsemyndigheter.
Allan Widman (L):
Jag kanske har varit otydlig. Jag har inte på något sätt uttryckt en önskan om att slakta svensk försvarsindustri. Det är en tämligen konkurrenskraftig industri som säljer mycket utomlands. Jag påpekade att vi förmodligen, räknat per capita, är det land som exporterar mest försvarsmateriel.
Jag betonade i mitt anförande också vikten av lika villkor och att detta inte får ske på ett sätt som blir till nackdel för svensk försvarsindustri i förhållande till deras europeiska konkurrenter. När det gäller Natomedlemskap - apropå dagens artikel under Brännpunkt i Svenska Dagbladet - tycker jag, Peter Jonsson, att det är mycket bättre att öppet verka för ett svenskt Natomedlemskap än att smyga runt med det.
Som en kommentar till påståendet om att det är viktigt för vår alliansfrihet att vi har en väl utbyggd svensk försvarsindustri skulle jag kunna börja med att säga som Gunilla Wahlén: Den är inte svensk längre, även om den verkar i Sverige. Det andra är att Sverige inom samtliga våra stridskrafter i dag, oavsett vilka plattformar vi talar om, inte är helt självförsörjande.
JAS Gripen flyger inte om inte de amerikanska delarna kommer på plats eller om USA inte levererar reservdelar. Detta vet naturligtvis även Peter Jonsson. SEP är inte nedlagt som projekt. I så fall är det något som industrin själv har gjort.
Som jag antydde i mitt anförande förestår nu en upphandling av nya stridsfordon i den svenska försvarsmakten, och såvitt jag förstår är SEP och Hägglunds ett mycket aktuellt alternativ inom ramen för den upphandlingen.
Jag kan konstatera att Peter Jonsson använde sina tre minuter utan att med ett ord antyda var han ska satsa de 300 miljoner kronor varmed han avser att nästa år rädda den svenska försvarsindustrin.
Allan Widman (L):
Utförsäljning av svensk försvarsindustri är i första hand en fråga för de delvis utländska aktieägarna att ta ställning till. Men självklart kommer inte svensk industri att exkluderas från de uppköp som görs av svensk försvarsmakt och som jag gärna vill påminna om innebär att vi satsar relativt sett högre andel än något annat land i Europa på att just köpa försvarsmateriel.
Jag vill också gärna påminna Peter Jonsson om att förra året i september månad fattade regeringen ett beslut om att satsa 4,1 miljarder, dels på att konvertera ett antal JAS-flygplan, dels på att ta fram en demonstrator till Norge. 4,1 miljarder, Peter Jonsson, och du säger att vi inte visar att vi litar på svensk försvarsindustri. Det gör vi väl både i ord och i gärning.
Peter Jonsson glider undan min frågeställning. Vilken industri är det som ska få Socialdemokraternas extra 300 miljoner kronor? Jag får inget svar, fru talman, och jag förstår varför.
Jag är nämligen helt övertygad om att Peter Jonsson kommer att använda dessa 300 miljoner och sälja dem gång på gång till vart och ett av våra försvarsindustriföretag i Sverige med innebörden att Socialdemokraterna vill satsa på industrin, men det vill inte alliansen.
Allan Widman (L):
Dessvärre finns det mycket som talar för att de svenska soldaterna i Afghanistan nu löper väsentligt större risker än tidigare. Under senare tid har flera regelrätta eldöverfall utförts mot den svenska truppen, och för första gången har en självmordsbombning inträffat i det svenska området nu under våren.
I höstas föreslog regeringen att vi skulle tillföra en helikopterenhet till det svenska truppbidraget under 2009. Det är korrekt som försvarsministern framhåller att det sammansatta försvars- och utrikesutskottet fick information om att just en sjukvårdshelikopter eller en så kallad Medevachelikopter på nytt skulle bli försenad.
Grundat på uppgifter från Försvarsmakten noterade utskottet också att myndigheten övervägde andra möjligheter att förbättra sjukvårdsförmågan med just helikoptrar. Med stöd av detta, herr talman, avslogs ett motionsyrkande gällande just betydelsen av helikopterförmåga. Nu kan man fråga sig varför helikoptrar är så viktiga i ett internationellt operationsområde.
Svaret är att det svenska ansvarsområdet i Afghanistan är lika stort som Götaland men till stora delar väglöst. Om en soldat såras kan det ta många timmar att med fordon komma till sjukhus. Följden kan bli att svenska soldater avlider i onödan. Den inriktningsproposition som nu ligger på riksdagens bord präglas mer än något annat av målet att skapa förmåga här och nu.
I detta, herr talman, ligger enligt min mening att i valet mellan en Medevachelikopter om två år eller en vanlig helikopter under 2009 är det senare att föredra. Jag delar helt insatschefen Anders Lindströms åsikt att vilken helikopter som helst är bättre än ingen alls.
Sverige har andra helikoptrar varav helikopter 4, Vertolen, torde vara det snabbaste och mest lämpade alternativet. Dess dubbla rotorer är alltid att fördra när förhållandena är som i Afghanistan, hög höjd och hett klimat.
Den andra möjligheten kan bestå i att hyra helikoptrar med pilot per timme antingen på den öppna marknaden eller av andra länder som till exempel Norge. Herr talman! Sedan Sverige förlorade två officerare i Afghanistan 2005 har diskussionen om helikoptrar intensifierats. Gång på gång har generalläkare i Försvarsmakten framfört kritik.
Jag har själv talat med olika läkare som arbetat i vårt område både här hemma och när jag har besökt vår trupp i Mazar-i-Sharif. Alla pekar samstämmigt ut avsaknaden av luftburna transporter som den allvarligaste bristen.
Jag är naturligtvis tacksam för det svar som jag har fått, men jag undrar samtidigt om försvarsministern har några alternativa strategier, alternativ som innebär tillgänglighet nu eller senare om det går ytterligare år utan att Medevachelikoptrarna blir färdiga.
Allan Widman (L):
Jag noterar att försvarsministern och regeringen ser på helikopterförmåga som en prioriterad uppgift. Det är naturligtvis bra. Samtidigt är det enda som förändrar situationen för våra soldater i Afghanistan att denna prioritering också blir förverkligad.
Helikopter 10 B skulle, om jag inte missminner mig, ha varit levererad till den svenska Försvarsmakten sommaren 2007. Sedan dess har vi fått en handfull olika besked om förseningar och fördröjningar. Det har varit tekniska problem och mycket annat.
Därför är det, som försvarsministern sade i sitt anförande, så att helikopter 10 B, som skulle ha använts under Nordic Battlegroups beredskap första halvåret 2008, inte fanns tillgänglig. I stället fick man falla tillbaka på plan B. Denna plan B hette just helikopter 4, de helikoptrar som försvarsministern nu menar att vi inte har personal till eller tillräckligt aktuellt underhåll på för att flyga.
Det är inte mer än ett år och fyra månader sedan Sverige investerade över 100 miljoner kronor i helikopter 4. Vi gav fyrorna ballistiskt skydd, vi gav dem beväpning i form av kulsprutor, vi gav dem mörkerutrustning och mycket annat. De presterade helikopteruppgifter under Nordic Battlegroup som är vida mer avancerade än vad som har presterats i Försvarsmakten under mycket lång tid.
Min uppfattning är alltså att det alternativ som snabbast tar oss till Afghanistan alltjämt är helikopter 4. Försvarsministern pekar på en generellt ganska sorglig bild av det svenska helikoptervapnet. Jag vill gärna instämma. Det är en uppfattning som jag delar.
År 1998, för drygt tio år sedan, kunde svenska helikoptrar bekämpa mål både på marken och på havets yta. För tio år sedan flög vi fullt utrustade helikopterambulanser i Försvarsmakten då vi varje dag löste uppgifter för landstingen och tog om hand allvarligt skadade patienter i glesbebyggda delar av vårt land.
I dag, herr talman, har vi dessvärre inte ens planer på att tillföra de här förmågorna till det svenska helikoptervapnet med undantag för Medevac.
Min fråga är: Om de planer som man har i fråga om leverans av helikopter 10, 14 eller andra helikoptrar inte faller ut på det sätt som man har tänkt sig, vilka alternativa strategier har regeringen då? Jag vill inte tro att försvarsministern eller regeringen lägger samtliga ägg i en korg.
De här frågorna är av sådan dignitet att om plan A inte fungerar måste man ha alternativa planer - plan B, plan C och så vidare. Och på denna punkt är jag naturligtvis fortfarande mycket nyfiken på de alternativa möjligheterna att tillföra helikopterförmåga till Afghanistan under 2009 som jag har nämnt.
Det handlar om att hyra helikoptrar med flygförare på den öppna marknaden alternativt att samarbeta med andra länder och betala dem för att lösa uppgifter för det svenska truppbidraget. Är det alternativ som försvarsministern och regeringen kan överväga?
Allan Widman (L):
Jag vill ändå framhålla att när det gäller statusen på helikopter 4, Vertolhelikoptern, är regeringen enligt min mening mycket klok som i regleringsbrev har tillhållit Försvarsmakten att inte föregripa ett eventuellt avvecklingsbeslut med att undanta personalen och sätta den på andra arbetsuppgifter.
Det finns fortfarande personal avdelad som har möjlighet att åtminstone kunna bemanna en del av vår flotta av helikopter 4. Samtidigt har helikoptern inte flugits under ett antal månader. Det finns naturligtvis en underhållsskuld att beta av, men när man inte använder helikoptrarna blir den skulden ganska liten.
Försvarsministern säger att man tittar på helikopter 15 som ett alternativ för 2010. Det är naturligtvis väldigt bra. Det visar att vi har en beredskap för att våra planer kan gå om intet. Jag har frågat ett par gånger om det finns möjlighet för regeringen att överväga andra alternativ, nämligen att köpa helikoptertimmar, antingen på den öppna marknaden eller genom ersättning till länder som vi samarbetar med och som befinner sig i samma område som vi.
På den frågan har försvarsministern ännu inte givit något tydligt besked. Det är väldigt svårt att ägna sig åt helikopterverksamhet i internationella operationsområden. Icke förty finns det anledning att framhålla att både Norge och Danmark har lyckats med detta i omgångar.
Norge hade tänkt att vara med helikopter i Afghanistan under tolv månader, men förlängde nyligen sin insats med helikopter ytterligare 18 månader. Det kanske kan läggas till i det sammanhanget, herr talman, att den helikopter som Norge har i Afghanistan är en sådan som Sverige avvecklade för snart sju år sedan.
Allan Widman (L):
Flera talare har redan varit inne på det faktum att inga fredsfrämjande eller stabiliserande internationella operationer är fria från risker. Detta gäller förvisso också den insats som riksdagen snart står i begrepp att besluta om.
Av denna anledning är det viktigt att uttrycka tacksamhet och stolthet över de män och kvinnor som ger sig ut på detta uppdrag som är förenat med risker men förhoppningsvis också ger goda resultat.
Som flera har varit inne på handlar det om att skydda mattransporter till hundratusentals människor som dagligen är beroende av en livsmedelsförsörjning. Det är mot denna bakgrund som Sverige återigen är berett att riskera svenska medborgares liv och hälsa.
Flera har varit inne på det som borde diskuteras mycket mer, även om det inte ingår i detta ärende, och det är själva kärnan i den problematik som tar sig uttryck i piratverksamhet och olagligheter i Adenviken och Indiska oceanen.
Det handlar om de inre konflikter som pågår i Somalia och över hela Afrikas horn och som förr eller senare måste adresseras av det internationella samfundet hur svårt och riskfyllt en sådan hantering av problemen än kan vara.
Det är värdefullt att påpeka att EU har bestämt att vid sidan av att skydda mattransporter och ingripa mot piratverksamhet kommer även andra problem som förekommer i dessa farvatten, till exempel dumpning av miljögifter och svartfiske, att vara en uppgift för EU:s styrka att ingripa mot i mån av tid och möjlighet.
I likhet med Kerstin Lundgren tycker jag att det är bra att utskottet trycker på en rättssäker och human hantering av eventuella frihetsberövade personer. Detta är först och främst viktigt för att skydda varje individs rätt till iakttagande av mänskliga rättigheter.
Samtidigt, herr talman, blir varje misstag som görs på denna punkt i internationell krishantering ett potentiellt hot inte bara mot den enskilda operationen utan generellt mot det fredsfrämjande arbetet. Herr talman! Med dessa synpunkter vill även jag yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet.
Allan Widman (L):
Jag vill inleda med att yrka bifall till förslaget i försvarsutskottets betänkande och avslag på de reservationer som redovisas i ärendet. Samnyttjande av befintliga helikopterresurser är i sanning en mycket god sak.
Det innebär inte bara ett samhällsekonomiskt effektivt resursutnyttjande, utan det leder också till att de helikopterresurser vi förfogar över blir bättre beredda och mer operativa.
En gång kunde även Försvarsmaktens helikoptrar flyga patienter för landstingens räkning, och detta krav på att ständigt fungera ledde enligt min mening också till ett mer välfungerande helikoptervapen i det svenska försvaret.
Ansvaret för patienttransporter ligger mycket riktigt på landstingen. Och det är väl bra att man nu på olika sätt ser över möjligheten att åstadkomma ett bättre samnyttjande. De reservationer som finns i ärendet gäller bland annat ett krav på utredning om långsiktig livsmedelsförsörjning.
Jag är lite osäker på om detta på ett tydligt sätt kan kopplas till just Sveriges inträde i Europeiska unionen. Jag vill mer minnas att det handlade om ett slut på det kalla kriget och en tillnyktring när man blickade över de beredskapsproblem som Sverige hade.
I det här fallet är det viktigt att understryka att den frågan har utretts under 2009, och enligt regeringen kommer det att bli en lagrådsremiss under sommaren. Det innebär att vi har ett mycket aktuellt beredningsläge, och vi har en stark beredskap för att gå vidare med förslag. Mot den bakgrunden skulle oppositionen möjligen ha kunnat spara en smula på det politiska krutet.
Jag vill inte fördjupa diskussionen om hur en plötslig oljebrist kommer att slå mot den svenska jordbruksproduktionen eller livsmedelsproduktionen, men de flesta bedömare är överens om att ett allt högre oljepris kommer att fasa ut fossila bränslen, inte bara ur jordbruket utan också ur stora delar av transportsektorn och industrin.
Sverigedemokraterna har en reservation som gäller vatten och avlopp. Man oroar sig för möjliga kommande klimatförändringar och för vad det kan innebära för våra möjligheter att tillhandahålla rent dricksvatten och omhänderta samhällets avloppsvatten. Det är viktigt att samhället alltid har en bra beredskap för de oväntade händelserna, för de riktigt svåra situationerna och för naturkatastroferna.
Jag kan konstatera att försvarsutskottet under hela 2000-talet har understött en bättre svensk beredskap på det här området. Men jag vill, fru talman, ändå varna för de ganska långtgående skrivningar som finns i Sverigedemokraternas reservation.
Intrycket är egentligen inte att det här ska handla om extraordinära situationer och att det där finns ett utrymme för ett statligt ansvar, utan intrycket är nästan att man håller på att omfördela ansvaret mellan det som är kommunernas sak att hantera och det som staten ska svara för.
Allan Widman (L):
Jag vill ändå inledningsvis rätta Peter Hultqvist på en punkt. Det är inte så att Sverige är bäst i klassen. Som framhölls tidigare under debatten satsar Sverige en större andel av sin sammanlagda försvarsbudget än något annat land på just materielbudgeten. Det reflekterar att Sverige är oerhört tungt när det gäller egen nationell materielutveckling.
Jag tror att jag var ganska noga med att under mitt anförande säga att åtminstone kommissionen hela tiden under den process som nu har pågått några år har haft ambitionen att ge ett rättsligt stöd till detta så att det inte ska bli så att de stora i EU väljer att tolka regelverket som de vill och att andra får hålla till godo med andra lösningar. Här finns naturligtvis i pipelinen att det ska vara konkurrens på lika villkor.
Jag tror att jag betonade detta. Samtidigt ska man säga att det naturligtvis i denna union ligger i små länders intresse att gå före och visa vägen när det gäller hur man borde bete sig. Det tycker jag, därför att vi faktiskt är de som har mest att tjäna på detta. Jag följde under fyra års tid Leni Björklund och den dåvarande socialdemokratiska regeringens slit med de här frågorna.
Emellanåt lät man en fanfar gå ut och sade att nu skulle man minsann få någon form av strategi på plats. Man ritade cirklar med export och import, egna förmågor och annat. Jag kan konstatera att det inte blev så mycket av det heller. Vad beträffar uppdraget till regeringen, herr talman, kan jag konstatera att långt innan diskussionerna i utskottet påbörjades blev vi varse att Försvarsmakten redan bedrev ett arbete av den här karaktären.
Allan Widman (L):
Jag kan fortfarande ändå spåra en tro och övertygelse hos Socialdemokraterna att man kan dirigera näringsliv och industri på ett sätt som är optimalt för deras framtida utveckling. Som liberal ställer jag mig starkt kritisk till möjligheten att göra detta.
Därför känns det rent ut sagt omöjligt för mig att som politiker, som ska värna intresset av svensk försvarsförmåga, ställa mig upp och i ett branschprogram peka ut vilka industrier som ska överleva och vilka som inte ska överleva. Jag tycker inte att det bara borde vara främmande för politiker i allmänhet, det borde vara främmande för hela vår tid att göra ett sådant utpekande.
Jag kan också konstatera att det ligger en väldig fara i att göra detta. De industrier som för länge sedan förlorade beställningar från det svenska försvaret tvingades ut på en internationell marknad, på en civil marknad. För dem har det gått väldigt bra. De har genomfört sin omställning. Ett bra exempel på detta är Volvo Air i Trollhättan. De har i dag 98 procent av sin omsättning på den civila sidan. Snart är de uppe i 100 procent, som vi alla känner till.
Jag tror inte att man kan rädda industrier genom att stödja dem offentligt. De måste konkurrera sig till en framtid. Sedan tror jag också, herr talman, att det bör sägas att Sverige sedan lång tid tillbaka har bestämt att vi på två områden ska behålla vår långsiktiga strategiska utvecklingsförmåga.
Detta har aldrig skrivits ned, men när man följer utvecklingen kan man ändå dra slutsatsen att detta gäller på området för ubåtsteknologi och i fråga om stridsflygplan.
Allan Widman (L):
Jag vill ändå börja med att konstatera att de skäl som Mikael Jansson och Sverigedemokraterna anför när de argumenterar för att Sverige ska göra undantag på ett antal områden inte är giltiga med avseende på EU:s regelverk. Man skriver i slutet av sin reservation: "Vidare bör Sverige återta kravet på offset i syfte att gynna svenska SME-företag.
Svenska myndigheter bör tilldela underleverantörer en god andel av kontrakten." De här synpunkterna är inte relevanta för undantaget. Undantaget gäller nationella säkerhetsintressen. Om man ska ha någon som helst framgång med detta får man argumentera utifrån relevanta utgångspunkter. Det är viktigt att Sverige under det kalla kriget har haft en hög förmåga.
Vi ska inte överdriva detta. Vi har duktiga svenska ingenjörer, men det finns duktiga ingenjörer också i många andra länder. Det ska vi väl ändå framhålla. Skillnaden mellan då och nu är att vi inte längre kan beställa. Även om vi ville finns det inte en försvarsekonomi som tillåter långa beställningar. Stridsflygplanet Tunnan producerades i 600 exemplar.
När vi tog JAS Gripen-beslutet på 80-talet pratade vi först om 300, men det blev bara 200 exemplar. Nu talar överbefälhavaren om att det kan bli 60 eller 80 exemplar av nästa stridsflygplan. Vi måste minnas att när man har så få exemplar i en produktionsserie kommer de allt högre utvecklingskostnaderna att göra styckepriserna mycket dyra, och det tär på svensk försvarsförmåga.
Därför finns det inte längre, även om vi hade velat det, herr talman, någon ekonomisk rimlighet eller möjlighet att återskapa den situation som var för 30 eller 40 år sedan.
Allan Widman (L):
Att avveckla den svenska värnplikten gick inte snabbt. I realiteten var värnplikten redan innan den avvecklades i närmare 20 år under avveckling. Från mitten av 1990-talet avvecklade socialdemokratiska regeringar våra regelbundna krigsförbandsövningar. Man avvecklade utbildningen av kompanibefälselever och plutonbefälselever.
De sista åren då plikten tillämpades var det en av tio unga män som omfattades av den och som gjorde sin tjänstgöring. Naturligtvis var värnplikten inte heller vid den tidpunkten folkförankrande. Sydsvenska Dagbladet genomförde i Malmö en undersökning av vilka det var som gjorde lumpen under de allra sista åren med plikten.
Det visade sig vara välartade unga, etniskt svenska män från Malmös villaområden - inga andra - som gjorde det. Fru talman! Det får inte bli så att försvaret av Sverige ska vara en angelägenhet bara för unga välartade, etniskt svenska män. Det måste ges utrymme också för andra.
Åsa Lindestam säger att förr i tiden skickades fattigpojkarna ut i krig. Åsa Lindestam, jag trodde att en representant för Socialdemokraterna skulle vara en av de sista att blockera möjligheten för dagens fattigpojkar att få en anställning och en framtid inom ramen för den svenska försvarsmakten.