KBLab/rixvox huggingface dataset:
Karin Rågsjö (V):
Min fråga går till socialminister Forssmed. Den förra regeringen tillsatte efter många om och men en utredning om narkotikapolitiken. Syftet med utredningen är att säkerställa att narkotikapolitiken är förenlig med kraven på evidensbaserad vård, beprövad erfarenhet, skademinimering och så vidare.
Folkhälsomyndigheten, Sveriges Kommuner och Regioner, Samsjuklighetsutredningen, forskare och politiska partier har alla tidigare pekat på att lagstiftning om kriminalisering av eget bruk behöver utredas i denna utredning. Nu blev det inte så - den förra regeringen valde att skippa det, helt enkelt.
Min fråga till socialministern är om det kommer att läggas ett tilläggsdirektiv om att utreda hur kriminalisering av eget bruk har påverkat den nuvarande situationen inom narkotikaområdet, detta då i samråd med Justitiedepartementet.
Gabriel Wikström (S):
Jag börjar med den sista frågan. Jag har tidigare svarat att vi inte vill omvandla de obligatoriska riktlinjerna rakt av till lagstiftning. Däremot vill vi föra fram en politik, och vi vill också utreda hur man skulle kunna tillämpa de nationella riktlinjerna, naturligtvis i en annan utformning, på ett bättre sätt inom vården. Det är viktigt att slå fast.
Jag hoppas att Centerpartiet och Anders W Jonsson kan ställa sig bakom detta och även se behovet av att de nationella riktlinjerna tillämpas mer. Här förstår jag inte riktigt konflikten. Sedan var det Anders W Jonssons första fråga.
Jag konstaterar att utifrån den debatt vi har haft i kammaren hittills har Anders W Jonsson pläderat starkt mot regeringens förslag att avskaffa tvångs-LOV, det vill säga den lag som tvingar landstingen att tillämpa lagen om valfrihetssystem.
Varför ska inte medborgarna i Jämtlands län få rösta fram politiker i Jämtlands län landsting som vill avskaffa lagen om valfrihetssystem, LOV, och i stället vill organisera vården på annat sätt få göra det?
Gabriel Wikström (S):
Vad vårt förslag om att avskaffa tvångs-LOV går ut på är att makten över hur vården ska organiseras ska ligga hos dem som har det demokratiska mandatet att göra så, det vill säga landstingspolitikerna.
Om landstingen vill organisera sjukvården på så sätt - som förmodligen de flesta landsting kommer att göra även om lagen går igenom - att LOV används i primärvården får de göra så. Men det måste vara fråga om ett beslut som är fattat efter en dialog med väljarna i respektive landsting, efter det att väljarna har gått till val och fattat beslut om vilken inriktning politiken ska ha.
Ytterst grundar sig ställningstagandet på att lagen om valfrihetssystem har stora brister, inte minst i hur den tillämpas. Många gånger är det patientgrupper som inte har de största behoven som får ta del av den största delen av vården, medan grupper, till exempel kroniker, inte får lika stor del av vården som de skulle behöva.
Det här beror i stor utsträckning på hur man organiserat styrsystemen inom vården och hur ersättningssystemen är utformade. Att i det läget från statens sida tvinga landstingen att tillämpa ett system som uppenbarligen har så stora brister tycker inte jag är försvarbart.
Den här regeringen har tagit ansvar och sagt att vår inriktning är att efter valet i mars komma tillbaka med en proposition om att avskaffa tvångs-LOV, om vi får väljarnas fortsatta förtroende.
Gabriel Wikström (S):
Kristdemokraterna är ett parti som säger sig värna framför allt barns och äldres rättigheter och behov. Därför måste det kännas sällsynt jobbigt att vara kristdemokrat en dag som denna, när man får debattera mot ett förslag om att satsa mer pengar på äldreomsorgen och mot ett förslag om att införa fria läkemedel för barn och unga.
Hur kan Kristdemokraterna se sina väljare i ögonen efter att ha fattat dessa beslut? Jag trodde att oppositionstiden skulle göra Kristdemokraterna gott, att de skulle kunna frigöra sig något från Moderaternas nyliberala agenda och på allvar stå upp för barn och äldre på ett sätt som man inte kunnat göra under åtta år i regeringsställning.
Emma Henriksson ställde en fråga till mig om remisstider och hur vi hanterar våra propositioner. När det gäller den proposition som jag själv är ansvarig för, LOV-propositionen, erkänner jag villigt att det gjordes en missbedömning, inte bara av mig utan också av departementet, i frågan om vi behövde inhämta Lagrådets synpunkter eller inte. Jag har erkänt det, och vi har dragit tillbaka propositionen.
Vi avser att återkomma med en beredningsprocess enligt alla konstens regler. Men detta kritiseras nu från oppositionen. Man säger att det är i väldigt sällsynta fall som en regering drar tillbaka en proposition, vilket vi hörde Cecilia Widegren tala om tidigare. Och vad beror det på? Det beror ju på att den borgerliga regeringen aldrig erkände sina misstag!
Inte ens när Lagrådet hävdade att regeringens proposition om de så kallade Attefallhusen bröt mot de mänskliga rättigheterna drog man tillbaka sin proposition.
Gabriel Wikström (S):
Grunden för den här regeringens politik är att vi har en välfärd som står inför väldigt stora utmaningar. Jag tog några exempel på de investeringar i välfärden som den här regeringen ville göra genom sin budgetproposition. Det handlade om att tillföra mer resurser till äldreomsorgen för att se till att mer personal kunde anställas för att förbättra de äldres situation.
Det handlade om att kunna införa fria läkemedel för barn och unga. Det handlade om att tillskjuta medel till förlossningsvården, så att kvaliteten kunde höjas och kvinnor slippa vara rädda för att åka in till BB och föda barn. Det är ett axplock av reformerna, och det var en början på det reformarbete som den här regeringen såg framför sig.
Men oppositionen valde att tillsammans med Sverigedemokraterna rösta på ett annat budgetalternativ, som bäst kan sammanfattas med devisen "stolt och nöjd". Det fanns inget nytänkande efter den politik som man bedrivit i åtta år och som uppenbarligen misslyckats på ett stort antal områden.
Det skedde ingen omprövning. Det fanns ingen ödmjukhet. Framför allt drog man inte slutsatserna av att man förlorade 10 procent av väljarkårens stöd i det val vi hade i höstas.
Jag förstår inte hur man som företrädare för Kristdemokraterna, som säger sig värna barns, ungas och äldres rättigheter och behov, kan stå och säga att man är stolt över det budgetförslag som nu röstats igenom. Jag ser fram emot nyvalet i mars.
Gabriel Wikström (S):
Cecilia Widegren har i nästan varje inlägg som hon har gjort här i dag varit noga med att börja med att påpeka att regeringens budget röstades ned och att Alliansens budget fick en majoritet i riksdagen. Då är det också värt att påpeka att den majoriteten bara var möjlig i och med att Sverigedemokraterna röstade på Alliansens budgetförslag.
Ett parti vars företrädare säger att judar och samer inte kan anses vara svenskar. Ett parti som uppenbarligen är nyfascistiskt. Ett parti som står för en helt annan inriktning när det gäller migrationspolitiken än Cecilia Widegrens egen partiordförande Fredrik Reinfeldt.
Hur kan man vara så stolt och hur kan man vara så nöjd med att ha fått igenom sin budget med det partiets stöd? Det är min fråga till Cecilia Widegren. Tidigare i debatten tog Cecilia Widegren också upp att hon inte har fått några inviter om samarbete på det här området.
Jag kan säga så här: De inviter som statsminister Stefan Löfven har gett till de borgerliga partiledarna under mer än ett års tid har bemötts med en kall hand. Cecilia Widegren borde vända sig till Alliansens partiledare och fråga varför de inte var beredda att samarbeta.
Vi hade säkert kunnat hitta lösningar även på det här området, och jag hade gärna diskuterat inte minst cancersatsningen och hur vi gör vården mer jämlik och likvärdig över landet.
Gabriel Wikström (S):
Jag vet inte hur jag ska tolka Cecilia Widegren. Först kritiserar hon mig för att jag står upp för den budgetproposition som regeringen har lagt fram och som har fallit i riksdagen. Sedan säger hon att regeringen inte har lagt några förslag på riksdagens bord att diskutera. Jag tycker att det är något motsägelsefullt. Jag ska svara på Cecilia Widegrens frågor, även om jag när det gäller LOV tycker att jag har gjort det både en och flera gånger.
För det första: LOV har fått mycket kritik. Det finns mycket som tyder på att den åsidosätter principen att människor ska få vård och omsorg efter behov och att det snarare är de som har bäst förutsättningar att tala för sig och sin efterfrågan som får vård och omsorg.
Jag menar att det är en tillräckligt stor brist för att göra regeringens ambition att se över hela lagen om valfrihetssystem berättigad.
Jag menar också att vi som regering inte med gott samvete eller fullt ansvar kan tvinga landstingen att tillämpa en lag som uppenbarligen har stora brister och åsidosätter en så viktig princip som vård efter behov är i svensk hälso- och sjukvård.
Jag beklagar att Cecilia Widegren inte har uppfattat de inviter som har kommit från den socialdemokratiska partiledningen och från den rödgröna samarbetsregeringen. Hon torde vara tämligen ensam om det, möjligtvis tillsammans med ett antal borgerliga partiledare.
För de flesta står det nog klart att den situation vi nu befinner oss i, den bär borgerligheten ansvar för i och med sin ovilja att samarbeta.
Gabriel Wikström (S):
Jag får tacka Barbro Westerholm så väldigt mycket för att hon tar upp just Kommissionen för jämlik hälsa. Det är en kommission med syfte att göra just det som Barbro Westerholm efterlyser. Utifrån den kunskap och erfarenhet som finns ska man kunna ta fram förslag och rekommendationer för hur vi sluter de ohälsoklyftor som finns.
Min ambition med kommissionen är naturligtvis att den ska kunna jobba brett och att den ska kunna inhämta synpunkter och erfarenheter från många olika samhällssektorer - från myndigheter, från forskningen, från föreningar och organisationer och från enskilda medborgare. Och syftet är, som sagt, att man ska kunna ta fram hanterbara förslag och rekommendationer som kan omsättas i praktisk politisk handling.
I det arbetet ser jag fram emot att samarbeta med Barbro Westerholm. Jag måste dock säga att jag är lite bekymrad. Det gäller det som är ämnet för dagens debatt.
Jag måste fråga Barbro Westerholm, som är en sådan stark förkämpe för både årsrika och, inte minst, kvinnors rättigheter: Hur kan du motivera att man säger nej till en satsning i äldreomsorgen som skulle innebära mer personal och en högre kvalitet, inte minst för de äldre?
Och hur kan du motivera att ni säger nej till 400 miljoner kronor ytterligare i satsningar på förlossningsvården, som skulle innebära en möjlighet till kompetensutveckling men också att fler utbildade barnmorskor får möjlighet att göra sin praktik?
Gabriel Wikström (S):
Jag tror inte att det var på någon förekommen anledning som Barbro Westerholm fällde sin sista kommentar. Jag får ansluta mig till det yttrandet. Jag hoppas också att vi kan föra en saklig debatt fram till valet i mars och att den utgår från fakta. Jag tror, precis som Barbro Westerholm uttrycker, att det är väldigt viktigt för att valrörelsen ska få en bra prägel.
När det gäller fria läkemedel för barn är det förslaget baserat på en mycket viktig princip. Det är en princip som en liberal som Barbro Westerholm i allra högsta grad borde kunna ställa sig bakom.
Oavsett om man har synen att människor ska stå för sina beslut och ta konsekvenserna av sina handlingar borde vi kunna undanta barnen från att drabbas av sina föräldrars livsval. Vi borde kunna ge alla barn och unga samma möjligheter i livet, oavsett vilka förutsättningar de har.
Det är därför vi har en kostnadsfri barnomsorg och en kostnadsfri skola. Det är därför som vi har debatterat hur viktigt det är att barn och unga får ta del av fritidsaktiviteter. Det är därför som det är så viktigt att utjämna skillnaderna mellan barn och att stärka barnfamiljerna, så att deras standard inte är märkbart sämre än andra familjers eller andra individers standard.
Det är i det ljuset som man ska se regeringens satsning på fria läkemedel till barn och unga. Det handlar om att inget barn och ingen ung ska känna att de ligger sin familj till last, som vi hörde tidigare talare ta upp.
Gabriel Wikström (S):
Jag är väldigt glad över att kunna konstatera att jag och Karin Rågsjö i det stora hela är överens, både om politikens inriktning och om vilka utmaningar vi står inför.
Just det faktum att problemet med de stora hälsoklyftorna berör många fler politikområden än bara folkhälsoområdet och måste mötas på många fler politikområden är en av de stora anledningarna till att vi vill tillsätta en nationell kommission för jämlik hälsa.
Kommissionen ska brett kunna se över vilka utmaningar vi står inför men också, precis om Karin Rågsjö var inne på, kunna presentera förslag som blir mer hands on.
Jag ser väldigt mycket fram emot att i det arbetet samarbeta med aktörer utanför den politiska sfären - med forskningen, med olika delar av vårdkedjan och naturligtvis också med aktörer på andra politikområden - för att med en god faktagrund kunna ta mig an detta, som kanske är en av de största utmaningarna inför framtiden.
Det handlar ofta inte bara om enskilda individers hälsa utan också om stora samhällskostnader som kan sparas in. Det innebär att vi kan lägga resurser på att förbättra vår övriga välfärd och bygga Sverige till ett bättre land, inte bara för några utan för alla. Jag ser fram emot att samarbeta med Karin Rågsjö i det arbetet.
Gabriel Wikström (S):
Jag kan återigen konstatera att jag och Karin Rågsjö har samma ambitioner på det här området. Det är viktigt att poängtera att även om barn- och ungdomspsykiatrin dras med sina egna specifika utmaningar - både organisatoriska och till viss del när det gäller resurser - är, precis som Karin Rågsjö påpekar, arbetet med den psykiska ohälsan mycket större.
Framför allt går det att göra mycket förebyggande, så att barn och unga inte hamnar inom psykiatrin. Med relativt enkla medel går det, i skolan och fritidsverksamhet och under barnens tidiga år, att göra insatser som underlättar för att barnen inte ska hamna i psykisk ohälsa.
När vi diskuterar folkhälsofrågor är det därför viktigt att vi gör det ur ett bredare perspektiv än det kanske traditionella synsättet, där vi tar ett ganska smalt politikområde och diskuterar det på dess egna premisser. Detta är utmaningar som måste mötas i princip från alla departement och på i princip alla politikområden för att detta ska få verklig effekt.
Med utgångspunkt i den debatt som vi hade under förra mandatperioden och som i stor utsträckning handlade om barnfattigdom har regeringen nu presenterat ett antal reformer. Jag nämnde tidigare läkemedelsreformen, alltså gratis läkemedel för barn under 18 år.
Men vi har också förslag om höjt underhållsstöd, vilket kommer att förbättra för barn i utsatta familjer, och det finns också en rad andra åtgärder som man skulle kunna ta till, just för att ta det breda grepp som behövs för att barn och unga aldrig ska behöva hamna i psykisk ohälsa.
Gabriel Wikström (S):
Jag kan använda min sista debattid åt att sammanfatta. Jag tror, precis som Karin Rågsjö, att det handlar om att arbeta brett och att ha en hög ambitionsnivå om vi ska kunna förbättra folkhälsan, inte minst för barn och unga. Regeringen har en hög ambition på det här området.
Att börja med ett arbete för att minska hälsoklyftorna leder också till en massa goda efterverkningar, inte minst när det gäller den ekonomiska utvecklingen, både för den offentliga sfären och för det privata näringslivet.
Folkhälsopolitiken måste utgå från premissen att ett samhälles bästa resurs är dess medborgare. Det är också viktigt att vi inte faller ned i slentrian och ser på dessa satsningar som ettårssatsningar. Man måste ha ett långsiktigt perspektiv.
När vi talar om barns och ungas psykiska ohälsa, till exempel, räcker det inte med satsningar på ett, två eller tre år, utan man måste ha ett perspektiv som gäller hela barn- och ungdomsåren.
Samtidigt som vi nu för en spetsig, progressiv politik som är annorlunda än den tidigare borgerliga regeringens behöver vi hitta de breda lösningarna med alla progressiva krafter i den här kammaren och runt om i Sverige och få ett långsiktigt samarbete för att förbättra barns och ungas hälsa.
Jag ser fram emot det samarbetet, och jag ser särskilt fram emot att samarbeta med Karin Rågsjö i de här frågorna. Jag tackar så mycket för interpellationen och för ditt starka engagemang!
Gabriel Wikström (S):
Sofia Fölster lyfter fram flera frågor i sitt anförande och i sin interpellation som är av mer principiell karaktär.
Bland annat tar Sofia Fölster upp att regeringens aviserade utredning när det gäller styrformer inom vården och omsorgen skulle lägga en våt filt över hela den privata vård- och omsorgsbranschen.
Är inte alla typer av avvägningar av politisk natur, Sofia Fölster, att utvärdera vilken effekt tidigare reformer har haft, hur de har genomdrivits, vägval inför framtiden, att betrakta som en våt filt över olika typer av branscher eller för olika aktörer i samhället?
Det är viktigt att se att vi under de senaste 20 åren har haft en mycket snabb reformtakt i vård- och omsorgssektorn i Sverige. Vi har fått flera privata alternativ. Många gånger har det varit bra.
Det har öppnat för mångfald och en större valfrihet för den enskilde, men det har också lett till stora problem och utmaningar, inte minst att många miljarder per år av skattebetalarnas pengar flyttas utomlands. De går till privata vinster snarare än till förbättrad kvalitet i vården och omsorgen för enskilda patienter och brukare.
I det läget menar jag att det vore oansvarigt av regeringen att inte se över hur reformerna har slagit, vilka effekter de har haft. Det vore också oansvarigt att inte utreda hur systemen kan fungera bättre. Det är därför vi tillsätter en utredning. Det har aviserats att den förmodligen kommer att arbeta under ett par år.
Jag kan beklaga att det tar så pass lång tid som två år, men jag tror att det är nödvändigt eftersom det är fråga om komplexa system och frågor. Jag tror att det som aktörerna inom vård- och omsorgssektorn tjänar på, oavsett om de är privata eller offentliga, är stabila och robusta spelregler som gäller över tid.
Det är därför som det är viktigt att ha ett väl genomtänkt beslutsunderlag när man ska sätta spelreglerna. Det är i det ljuset man också ska se den utredning som regeringen har aviserat att man ska tillsätta. Sofia Fölster lyfter också upp att regeringens planer på området skulle vara ett slag direkt mot kvinnligt företagande. Jag håller inte med Sofia Fölster.
Jag tillhör en regering som tydligt har aviserat att vi står upp för mångfald och valfrihet inom vården och omsorgen. Det kommer att fortsätta att finnas privata alternativ, och det kommer att fortsätta att finnas möjligheter för såväl kvinnliga som manliga företagare att etablera sig inom sektorn. Vi genomför våra reformer, och vi fattar våra politiska beslut med patienternas och brukarnas bästa i förgrunden.
Skattebetalarnas pengar ska gå till det de är avsedda för, nämligen en högkvalitativ vård och omsorg för dem som bäst behöver den i vårt land.
Gabriel Wikström (S):
Jag tycker att Sofia Fölster gör feminismen och målen med en feministisk politik en otjänst när hon reducerar dem till att handla om en väldigt liten minoritet av alla de kvinnor som arbetar inom offentlig sektor och som är beroende av att vård- och omsorgssektorn fungerar. Regeringen tillsätter en utredning av styrformerna i vård- och omsorgssektorn.
Vi har aviserat en proposition om lagen om valfrihetssystem, och vi gör en rad andra åtgärder för att få vård- och omsorgssektorn att fungera bättre i syfte att värna patienters, brukares och anställdas möjlighet till en sektor, en bransch, som fungerar bättre.
I det läget tycker jag att det är ohederligt att säga att det är 7 000 kvinnliga företagare som skulle hamna i kläm. Jag tror att också kvinnliga privata vårdföretagare kommer att tjäna på att vi får en bättre fungerade vård- och omsorgssektor som har större stabilitet och bättre spelregler som kommer att fungera över längre tid.
Vi ser stora brister i dagens system. Min fråga tillbaka till Sofia Fölster måste vara: Är hon och Moderaterna nöjda med att miljarder av skattebetalarnas pengar slussas ut ur vård- och omsorgssektorn och går till privata vinster?
Är Sofia Fölster nöjd med att det nuvarande systemet med lagen om valfrihetssystem leder till att patienter med lättare åkommor har lättare att komma i kontakt med vården för behandling än patienter som till exempel lider av kronisk sjukdom? Är Sofia Fölster och Moderaterna nöjda med dagens utveckling?
Ser man inte behovet av att utreda och se hur vi kan få våra system att fungera bättre, hålla högre kvalitet och faktiskt på allvar vara till för dem som verkligen behöver dem, det vill säga patienter och brukare?
Det är i alla fall min och regeringens ambition: att våra system ska fungera bättre, att de ska leda till större jämlikhet i hälsa och framför allt och definitivt att de ska leda till att fler kvinnor kan ta makten över sina egna liv och leva självständiga och fria liv.
Gabriel Wikström (S):
Jag kan ta vid där Börje Vestlund slutade och svara på frågan. Om den enda karriärmöjligheten för kvinnor inom vård- och omsorgssektorn skulle vara att starta eget privat företag, då är frågan snarare hur vi förbättrar möjligheterna för kvinnor att verka inom sektorn som helhet.
Det är trots allt, och det tror jag att åtminstone alla företrädare för de borgerliga partierna håller med mig om, inte troligt att alla de 700 000 anställda inom vård- och omsorgssektorn kommer att kunna bli privata företagare. Det är förmodligen inte heller önskvärt ens ur ett borgerligt perspektiv.
Låt oss i stället lägga kraften och energin på att se till att vi har så väl fungerande system som möjligt. Låt oss utreda hur de nuvarande vård- och omsorgssystemen kan fungera bättre till gagn för brukare och patienter men också för anställda och anställdas karriärmöjligheter.
Låt oss ha en diskussion om hur vi ska göra detta i stället för att, som Moderaterna och Sofia Fölster vill, bromsa utvecklingen, gömma undan de brister som finns inom den här sektorn och stoppa de utredningar som regeringen har aviserat. Med det sagt vill jag tacka interpellanten och alla som har deltagit i debatten.