Jennie Nilsson (S):
Jag börjar med att tacka för svaret, som jag tycker öppnar upp för en väldigt intressant debatt. Det är kul, inte minst eftersom frågan egentligen var ställd till jämställdhetsministern och i botten handlade om vad hon som ansvarig minister i de här frågorna faktiskt tycker, tänker och avser att göra. Jag får väl anta att hon lämnade över den inte för att hon inte vill debattera sina egna ansvarsområden utan för att arbetsmarknadsministern tycker att han får för få interpellationer för egen del.
När det gäller själva innehållet är den första sanning som slår en att det verkligen inte finns några nya moderater. Det finns bara ny retorik, och de båda sakerna går inte att på ett trovärdigt sätt förena. På flera punkter kan jag sympatisera med hur ministern beskriver ett problem eller med en generell målbild bara för att i nästa mening bli häpen över slutsatserna och politiken.
Min fråga handlar om regeringens avsaknad av ett jämställdhetsperspektiv på arbetsmarknaden. Och svaret får väl i någon mening tolkas som en syndernas bekännelse. Ministern väljer i sitt svar att lägga möda på att med sifferexercis försöka bortförklara det faktum att arbetslösheten bland kvinnor faktiskt ökar. Det är synd och lite onödigt. Jag håller gärna med ministern om att utvecklingen i många andra stycken är positiv när det gäller sysselsättningen.
Det är den tack vare en god konjunktur, och det är givetvis något som är positivt. Problemet är att den borgerliga regeringen konsekvent försitter sina möjligheter att forma en politik som innebär att alla kan dra nytta av den goda konjunkturen. Man väljer att medvetet eller omedvetet blunda för de problem som finns. Det är problem som inte kommer att lösa sig av sig själva oavsett konjunktur, problem som faktiskt kräver att politiken tar ansvar.
Ministerns svar visar att den borgerliga regeringen inte är intresserad att ta ansvar när det gäller kvinnors situation på arbetsmarknaden. Min fråga handlar om avsaknaden av jämställdhetsperspektiv. Svaret är en uppräkning av åtgärder som nästan inte till någon del faktiskt berör problematiken. Ministern lyfter exempelvis fram nystartsjobben som en lyckad satsning, något som i alla avseenden måste anses vara en sanning med modifikation.
Jag nöjer mig med att konstatera att alla, inklusive ministern själv, har varit överens om att det ur jämställdhetssynpunkt inte var särskilt lyckat. Just därför utökas nu nystartsjobben till att också gälla offentlig sektor, vilket i och för sig är bra. Men återigen visar sig avsaknaden av genomgripande jämställdhetstänkande. Man struntar helt sonika i att konstruktionen som sådan innebär att man förstärker uppdelningen i en manlig och en kvinnlig arbetsmarknad.
Man söker lätta lösningar, quick fix , och slösar bort de möjligheter som konjunkturen annars kunde ha gett. Vidare lyfter ministern fram jobbavdraget som en åtgärd för att bidra till ekonomisk jämställdhet. Han går till och med så långt att han hävdar att avdraget särskilt gynnar den som arbetar deltid och därmed har lägre lön. Det är i det närmaste fräckt.
Fredrik Reinfeldt svarade på kritik om att regeringens politik kraftigt förstärker de ekonomiska skillnaderna mellan kvinnor och män genom att säga att det inte hade något med jämställdhet att göra. Det handlade snarare om att män generellt sett arbetar mer, tjänar mer och äger mer, och då blir det så. Tydligare kan det väl inte sägas? Skatt är fördelningspolitik - att omfördela från den som har mycket till den som har lite. Vi får väl vara tacksamma för att åtminstone statsministern har den insikten.
Slutligen konstaterar jag det märkliga i att ministern väljer att lyfta fram åtgärder som nystartsjobben och jobbavdragen men hoppar över den enda åtgärden som man har vidtagit som faktiskt riktar sig i huvudsak till kvinnor, nämligen begränsningen i deltidsstämplingen. Man identifierar som vanligt mycket sympatiskt ett problem men väljer sedan att lösa det också som vanligt genom att lägga över ansvaret från politiken till den enskilda individen.
Min avslutande fråga till ministern är om det finns någon vilja från regeringen att erkänna de strukturella problem som faktiskt finns med osakliga löneskillnader, ofrivilliga deltider och en segregerad arbetsmarknad och i så fall vad man avser att göra för att komma till rätta med problemet.