KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulrik Bergman (M):
Tack för det svaret, infrastrukturministern! I Trafikverkets förslag till nationell plan, sidan 12, blir det tydligt för alla och envar att projektet höghastighetsjärnväg riskerar att bli en gökunge som äter upp mängder med projekt som bedöms som samhällsekonomiskt lönsamma. Kostnadsutvecklingen för höghastighetstågen de två närmaste decennierna ökar kraftigt i den här planeringen.
Den bedömda kostnaden för de nya stambanorna enligt nuvarande systemutformning är 325 plus minus 55 miljarder. Det är alltså uppemot 400 miljarder kronor. Det är en svindlande summa i sammanhanget. Samtidigt är länsplanernas andel nära nog oförändrad. Det är en tunn strimma, som jag sa.
Visst, man kan argumentera för höghastighetsjärnväg. Frågan är om man inte ska lyfta ut detta och finansiera det i särskild ordning. Med det sagt är detta mycket beklagligt. Det är ett höghastighetsprojekt som ska underlätta resande för boende i Stockholm, Göteborg och Malmö, där det faktiskt redan finns ganska goda förbindelser med tåg och flyg. Eventuellt kan detta projekt vara klart efter 2040.
De som får stå för notan är resten av Sverige, som får se nödvändiga projekt försenas och befintlig infrastruktur bli allt sämre. Trafikverket konstaterar följande i sin plan: "Tillståndet på det statliga vägnätet har under en längre tid gradvis försämrats, och med givna anslagsnivåer kommer nedbrytningstakten att bli högre än åtgärdstakten.
Det betyder att vägsystemet, trots anslagsökningen, kommer att försämras snabbare under planperioden än vad Trafikverket kan återställa." Det är mycket allvarligt att vårt gemensamma kapital gradvis förstörs och blir sämre vid utgången av planperioden. Anser statsrådet att detta är en rimlig prioritering av våra skattemedel och en önskvärd utveckling?
I det aktuella fallet handlar det om de nya länsplaner som har tagits fram. Det konstateras att Dalarna har haft en väldigt hög upparbetningsgrad under innevarande planperiod 2018-2021, delvis beroende på ett höjt kostnadsläge.
Fru talman! Nollvisionen firar 25 år i dagarna. Att bygga säkrare vägar har varit prioriterat, och vi har fått se allt färre allvarligt skadade och dödade längs våra vägar. Det är mycket glädjande. Nu hotas den utvecklingen. I länsplanerna runt om i landet har man stora önskemål som kan betyda stora förbättringar i nollvisionens anda - de är även samhällsekonomiskt lönsamma. Dalarna får inte ens de anslag som befolkningsstorleken och andelen av bnp motiverar.
Dalarna subventionerar därmed infrastruktur i storstäderna. Anser statsrådet att Dalarna inte är värt att satsa på?
Ulrik Bergman (M):
Statsrådet kan naturligtvis peka på att regionerna har ett ansvar att göra egna prioriteringar, vilket även görs. Men det är för lite medel anslagna. Sverige har en större befolkning, trafikmängderna ökar och då är det inte okej att vi har så små resurser till förfogande. Dalarna har ett näringsliv som tar marknadsandelar och växer på världsmarknaden.
Exemplen är många på företag som är med och bidrar till att höja bnp och skatteinkomsterna till staten. Hitachi i Ludvika är ett. Det växer så det knakar och bidrar med teknik i elöverföringssystem som hela världen ropar efter. Storordrar kräver nyanställningar på i runda slängar 500 högt utbildade personer.
Där krävs det också viktiga infrastruktursatsningar, bland annat på väg 66. Tycker statsrådet att vi ska svika dessa satsningar genom att inte växla upp infrastrukturen? Avslutningsvis vill jag peka på de vädjanden som kommer från lärare och föräldrar i norra Dalarna. Vi måste agera när vi ser att infrastrukturen inte håller måttet.
Vi måste lyssna och se att detta är en ohållbar utveckling som måste brytas. Bryt därför ut planerna på höghastighetståg, säkra upp finansieringen så att vår infrastruktur inte förstörs och anslå mer medel till länsplanerna så att vi kan bygga tryggare vägar! Gör något nu!
Ulrik Bergman (M):
Jag tackar statsrådet för svaret. Bakgrunden till min interpellation är det faktum att det genom olika stickprov uppdagats att det finns felaktigheter i de personregister som hanteras av olika myndigheter. Jag kan ta ett exempel från min hemkommun Borlänge. Bostadsområdet Tjärna ängar är byggt för runt 3 500 personer.
Men det finns bedömare som räknar med att det kan finnas uppemot 10 000 invånare där - kanske fler, kanske färre. Ingen vet riktigt, eftersom någon regelrätt folkräkning inte genomförts på många år. Det här är ett bekymmer.
Samtidigt har det vid stickprovskontroller avslöjats att personer haft flera identiteter och ibland också varit skrivna i olika kommuner med olika identiteter. Detta medför ett antal problem.
Samma person kan då genom falska identiteter uppbära bidrag från olika kommuner och myndigheter utan att detta avslöjas, och det är förstås väldigt illa. Själva samhällskontraktet innebär att varje skattebetalare förväntar sig att skattemedel hanteras på ett klokt och ansvarsfullt sätt.
En ytterligare dimension är att med identitet kommer även rösträtten och att myndigheterna måste hantera även denna fråga på ett ytterst ansvarsfullt sätt. Vi firar i år att det är 100 år sedan de första kvinnorna tog plats i riksdagen. Tidigare fanns det en graderad rösträtt där en person hade flera röster.
Om vi inte har kontroll på falska identiteter innebär det dels att vi riskerar ha personer som befinner sig i landet på oriktiga grunder, dels att samma personer ges flera röster under flera identiteter. Principen och fundamentet som är grunden för vår demokrati, en person en röst, riskerar därmed att undermineras.
Det är bra att alla myndigheter som upptäcker fel i folkbokföringen är skyldiga att anmäla det till Skatteverket, som är ansvarig myndighet. Problemet är att det är svårt att upptäcka dessa felaktigheter om det inte finns effektiva kontrollåtgärder på plats. Hur kommer statsrådet att agera för att underlätta för sådana kontrollåtgärder?
Ulrik Bergman (M):
Det borde finnas minst två perspektiv på detta problem: Hur hanterar vi dem som befinner sig i landet redan i dag på oriktiga grunder, och hur hanterar vi dem som kommer till landet och är helt okända? I det förstnämnda fallet handlar det om människor som befinner sig i Sverige och har uppgivit falska uppgifter till svenska myndigheter.
Det finns exempel på personer som har flera körkort utfärdade under olika identiteter. Myndigheter som är registeransvariga använder ju folkbokföringsregistret, men kan de lita på det? När personer förs in i registret används inte alltid biometridata eller fingeravtryck. Hur ser statsrådet på detta faktum?
Anser statsrådet att Sverige måste bli bättre på att använda biometri och andra säkra metoder för att bemästra problemet med att en person kan leva under flera falska identiteter i landet?
Enligt 7 och 8 § i kommunallagen ges rösträtt för val av ledamot och ersättare till kommun och regionfullmäktige om personen är folkbokförd i kommunen, fyller 18 år senast på valdagen, är svensk medborgare eller annan unionsmedborgare, är medborgare i Island eller Norge eller har varit folkbokförd i Sverige tre år i följd före valdagen.
Detta innebär att utländska medborgare har rösträtt i kommuner och regioner efter att ha varit folkbokförda i Sverige i tre år. Huruvida de verkligen finns eller bor här vet vi dock inte med säkerhet. Med folkbokföringsregistret som grund upprättas röstlängd, och röstkort utfärdas. Den som röstar ska identifiera sig vid röstlokalen.
Vid utfärdande av pass på svenska medborgare tas biometridata. Det är ett system med hög säkerhetsnivå, och det är i princip bara stater som kan utfärda flera pass för samma person.
Borde inte samma höga säkerhetsnivå gälla för alla övriga identitetshandlingar, även för utländska medborgare, och att uppgifterna kontrolleras med folkbokföringen så att falska uppgifter uppdagas? Det finns som sagt exempel på utfärdande av körkort till samma person på grund av flera identiteter. Mig veterligen tas inte sådana biometriuppgifter i dag.
Kan vi lita på att ett svenskt körkort fungerar som identitetshandling? Hur ser statsrådet på detta?
Ulrik Bergman (M):
Statsrådet nämner en utredning som ska titta på detta och att vi kan förvänta oss svar 2023, om jag minns rätt. Det betyder att eventuella åtgärder kommer efter stundande val. Är det inte lite sent? I val till kommuner och regioner kan skillnaden i röstetal mellan partier vara liten.
Då kan enstaka röster påverka valutgången, och varje röst är viktig och måste hanteras med respekt. Inför detta faktum, kan vi lita på att de som röstar verkligen finns? Finns det en handlingsplan för att komma åt personer som använder falska identiteter så att vi kan lita på årets valresultat?
Avslutningsvis, fru talman, föreslår Moderaterna ett tiopunktsförslag i dag, däribland att riksdagen ska ge regeringen i uppdrag att genomföra en nationell folkräkning och säkerställa genomförandet genom uppdrag till berörda myndigheter. Moderaterna anser också att Skatteverket bör ansvara för genomförandet och samarbeta med kommunerna och relevanta myndigheter i genomförandet.
Moderaterna anser även att fysiska besök bör göras på adresser i områden som utmärker sig och där det finns misstanke om felaktig folkbokföring. De som ej verifierats i folkräkningen bör kunna gå miste om vissa välfärdsförmåner. Moderaterna förespråkar också kontroll av biometriska uppgifter som huvudregel vid utfärdande av samordningsnummer och vid folkbokföring.
Moderaterna vill också slopa sekretessen mellan myndigheter så att en ny huvudregel i sekretesslagstiftning etableras som innebär att berörda myndigheter alltid ska kunna dela relevant information med varandra. Hur ser statsrådet på våra förslag? Kan vi få genomslag för detta?
Ulrik Bergman (M):
Tack för svaret, statsrådet Strandhäll! Bakgrunden till mina frågor är det faktum att vi nu börjar se slutet av den ekonomiska livslängden på de va-nät som etablerades på 60- och 70-talet.
Att ha fungerande va-system är en av de stora samhällsfunktioner som har stor betydelse för folkhälsa men även för vår miljö.
Det är en av de viktiga faktorer som skapar god tillgång till vatten som är ett grundläggande livsmedel samt tillhandahåller en god hantering av avlopp, som hindrar att grundvattnet förstörs och att sjukdomar sprids som kan äventyra folkhälsan, särskilt med beaktande av tätbefolkade områden.
Jag lyfter i min interpellation fram att det är väsentliga kostnader som anläggningsägarna, främst kommuner och kommunägda bolag, nu ställs inför. Regelverket är så utformat att va-tjänsterna inte får gå med vinst i de taxor som fastställs.
Detta gör det ännu svårare att hantera att ackumulerat underhållsbehov. Branschorganet Svenskt Vatten har beräknat att det rör sig om i storleksordningen 23 miljarder kronor de närmaste 20 åren. Det kommer att innebära en betydande ansträngning såväl arbetsmässigt som ekonomiskt för anläggningsägarna.
Vi har även ett nytt dricksvattendirektiv inom EU som måste genomföras i svensk rätt. Fokus är där att föra in ett mer riskbaserat synsätt för att säkerställa en god tillgång till dricksvatten av god kvalitet.
Sett i detta perspektiv är det därför viktigt att vi har en nationell strategi för att kunna hantera investeringarna i va-näten så att dricksvattenkvaliteten upprätthålls och i vissa fall förbättras.
Särskilda investeringsstöd skulle kunna vara ett sätt att bidra till att omställningen inte tappar fart och att vi får en god framdrift i att förnya de nuvarande va-systemen. Många kommuner har drabbats hårt av minskande befolkningstal och därmed avgiftskollektiv, vilket i slutändan riskerar att fördröja nödvändiga investeringar.
Detta faktum riskerar att tvinga fram chockhöjningar av tarifferna. Läckande va-nät skapar också negativ miljöpåverkan. Det riskerar att skada grundvattnets kvalitet och därmed också människors och djurs hälsa. Vi har alla sett hur haven förorenas.
Sverige har i många avseenden varit ett föregångsland i att ta ansvar för vattenmiljön. Om vi inte har va-system som hanterar dessa utsläpp på ett ansvarsfullt sätt riskeras sjöar, vattendrag och havens status. Övergödning, läkemedelsrester och plaster är sådant som vi kanske kommer att se mer av i våra hav och sjöar. Hur ser ministern på det faktum att vi nu riskerar att tappa fart och den framskjutna positionen som ett land som tar ansvar för vatten och avlopp?
Ulrik Bergman (M):
Tack, statsrådet, för svaret! En annan fråga som jag lyfter är det faktum att va-taxorna i stort ska gå plus minus noll. Detta ställer man sig frågande till om man ser på näten utifrån ett livscykelperspektiv. Att ersätta ett stort nät som byggts på relativt kort tid med stora ansträngningar riskerar nu att bli en hämsko för berörda kommuner.
Varför inte tillåta en fondering av överskott på samma sätt som till exempel en bostadsrättsförening gör för stambyte? Det borde göra situationen lite mindre dramatisk. Den ansvarsbild som kommunerna hade när näten byggdes har successivt svällt, ska man komma ihåg, och det finns ett investeringsbehov i skolor och äldreomsorg som växer och konkurrerar om investeringsmedlen.
Ska kommunerna tvingas välja mellan rent vatten samt ansvarsfull avloppshantering och bygget av en ny skola?
Vad vill jag säga med det här? Jo, i förarbetena sägs att det som avses är "specificerade investeringsbehov under den närmast följande femårsperioden". Problemet är att det väldigt omfattande investeringsbehov som föreligger sträcker sig längre än så, och det här kan även vara svårt att precisera långt i förväg.
Låt oss anta att landets anläggningsägare vill byta ut två decenniers samlade investeringar på fem år, som lagen är konstruerad. Då borde det leda till chockhöjningar av avgifterna. Som statsrådet var inne på är det inte heller rent praktiskt rimligt att man kan göra detta inom fem år, utan det är ett arbete som borde ta länge tid än så. Hur tänker statsrådet att detta kan lösas? Finns det i så fall en plan?
Dessa avsättningar borde kanske ha gjorts under nätens livscykel för realisering under 15-20 år, men det har man alltså inte tillåtits att göra under rådande regelverk. Det var den S-ledda regeringen Persson som lade fram gällande lagstiftning som ter sig alltmer daterad och inte adresserar de utmaningar som vi nu har både i form av anläggningar vars livslängd håller på att ta slut och anläggningar som inte klarar stora nederbördsmängder utifrån klimatförändringarna.
Vore det inte bra om ett visst överskott tillåts så att man uteslutande kan använda det i anläggningens reinvestering och att det kan ianspråktas över en längre tidsperiod än fem år?
Ulrik Bergman (M):
Tack för svaren från Annika Strandhäll! Jag vill ändå avslutningsvis lyfta exemplet Gävle i somras, där stora nederbördsmängder på kort tid fick en stadsdel att svämma över. Det blev väldigt omfattande skador på byggnader, och många fastighetsägare kommer inte att få husen reparerade förrän till kommande midsommar.
Det visar att vi måste ta problemställningen på mycket stort allvar och se till att anläggningsägarna ges bättre förutsättningar att lösa framtidsutmaningen på ett klokt sätt. Vi har sett att elnäten behöver förstärkas. Det handlar om klimatomställningen och i denna fråga om va-näten. Allt detta sammantaget har bäring på den civila beredskapen inför större kriser.
Jag lyfter det här nu därför att det är hög tid att regeringen tar detta på allvar. Avslutningsvis konstaterar jag att vatten är ett livsviktigt livsmedel som vi ska vårda väl för nu levande men även för framtida generationer. Det krävs en väldigt stor långsiktighet i denna viktiga samhällsfråga.
Ulrik Bergman (M):
Tack, statsrådet Johan Danielsson, för svaret! Bakgrunden till den här interpellationen är som bekant att vi runt om i landet ser att det finns stora problem med hur medborgare, kommuner och företag får vänta med att realisera planer på att bygga nya arbetsplatser och bostäder.
Grunden för vårt samhällskontrakt ligger i att det finns en tillit till att staten kan hålla i grundläggande funktioner för att säkerställa, i det här fallet, den privata äganderätten. Där finns en central uppgift att ha en ordnad fastighetsbildning. Det är också viktigt som möjliggörare och startpunkt för att nya idéer ska kunna förverkligas och landet byggas starkare.
Man ska heller inte glömma att även fastighetsreglering gällande skogsfrågor försenas. Skogen är ju en basnäring i Sverige och därmed också en viktig fråga. Kritiken mot Lantmäteriets långa handläggningstider är inte ny utan har skett upprepade gånger. Statsrådet säger att det görs framsteg i positiv riktning.
Kan statsrådet då svara på om det finns en konkret, trovärdig handlingsplan för att snabba på de här handläggningstiderna? Det finns redan i dag lagliga möjligheter för regeringen att ge kommuner tillstånd att bli lantmäterimyndighet. Regeringen har redan tidigare givit 39 kommuner ett sådant tillstånd.
Många kommuner har ett högt tryck i fastighetsbildningsfrågor och besitter i dag en stor kompetens. Samtidigt vet vi att 60 veckors handläggningstid inte är helt ovanligt hos Lantmäteriet. Det är ju mer än ett år. Det krävs att man vidtar ytterligare åtgärder i det fallet.
Vilka ytterligare åtgärder anser statsrådet behöver vidtas?
Ulrik Bergman (M):
Jag tackar statsrådet för att vissa åtgärder har vidtagits, till exempel på myndighetsnivå, för att snabba på eller effektivisera handläggningen. Det är ju så att ökat teknikstöd, ny digitalisering av processerna och så vidare i viss mån kan snabba på handläggningen. Så är det ju. Men låt mig ändå ta ett exempel från verkligheten.
Jag tänker på Malung-Sälens kommun, som under flera år sett ett ökat intresse för att bygga bostäder och lokaler för näringslivet. En ny flygplats har etablerats som ytterligare ökat intresset för nyetablering och fastighetsbildning. Investeringar i storleksordningen 480 000 kronor per invånare har beräknats. Det låter kanske inte så mycket, men satt i relation till Stockholms invånarantal blir det 480 miljarder.
Det är ju fruktansvärda belopp att hantera. Men kommunen har en omfattande exploateringsverksamhet med vägar och va-system och allt sådant, så jag vill säga att det finns en omfattande kompetens kring hur fastighetsfrågor hanteras. Man har lokal kunskap om hur kommunen både ser ut och fungerar.
Malung-Sälen ansökte till regeringen om att bli lantmäterimyndighet i december 2015. Nästan två år senare, i november 2017, kom regeringen med ett beslut om avslag. Vi kan konstatera, fru talman, att det var en ganska lång handläggningstid. Även Falu kommun har ansökt om att bli lantmäterimyndighet.
Även i det fallet har regeringen överraskande avslagit ansökan. Falu kommun är i detta sammanhang en ganska stor kommun. Det finns andra kommuner som är lika stora som har bedömts vara kompetenta att hantera detta. Vi ser också att vissa åtgärder vidtagits för att göra något åt problemen.
Till exempel tillförde man medel för utbildningsinsatser till Uppsala universitet 2018. Det är nu 2022, fyra år senare. Lite verkar i praktiken ha hänt som råder bot på problemen. Då måste vi tänka nytt, fru talman. Jag vill uppmana statsrådet att lyssna på kommunerna, som har goda idéer om hur man kan jobba vidare.
Att låta kommunerna samverka i fastighetsbildningsfrågor inom en region skulle kunna avlasta Lantmäteriet och göra att Lantmäteriet får en rimligare chans att komma i balans och att kommunen inte tappar fart i sin utveckling. Det finns inget som tyder på att kommunerna skulle vara sämre än Lantmäteriet på att fullgöra det uppdraget.
Ulrik Bergman (M):
Jag vill återkomma till idén om att samverka inom kommunerna. Vinsten med att låta kommunerna samverka är att man skapar en större kritisk massa av uppdrag. Därmed blir det också lättare att upprätthålla en god kvalitet. Det finns mycket som talar för att en sådan samverkan skulle kunna vara ett sätt att stärka också den regionala utvecklingen - vi måste tänka på den också.
Fru talman! Statsrådet säger att det finns en medvetenhet om att tiden för fastighetsbildning inte är tillfredsställande. Men vad görs, utöver att man är medveten? Vad är fokuset när det gäller att lösa den här proppen i systemet? Fru talman! Jag tycker att det är synd att denna fråga har dragits i långbänk och att så lite åstadkommits sedan 2014.
Det känns som att vi snart har haft åtta förlorade år inom fastighetsbildningen i Sverige. Vi behöver uppenbarligen en ny regering som tar tag i denna fråga med kraft och tillför nya idéer om lösningar så att det blir någon förändring här.
Ulrik Bergman (M):
Min fråga är riktad till statsrådet Ygeman. Den handlar om de problem som vi ser med bristande integration som ger sig till känna på olika sätt. En faktor är utanförskap, där det svenska samhället är dåligt på att ställa krav. Parallellsamhällen med egen rättskipning, en sedvanerätt som är främmande för traditionellt svenska värderingar, märks.
Vi kunde i går se Uppdrag granskning på SVT från min hemstad Borlänge, där sossarna har styrt sedan 1944. Där har kommunalrådet inga andra svar på vad som ska göras än att man ska "nöta på". Att bara fortsätta på samma väg utan förändring ger ingen förbättring. Vi ser stora socioekonomiska problem där arbetslinjen inte upprätthålls och psykosociala faktorer där missbruk och psykisk ohälsa tillåts öka.
Slutligen tillåts normativa påverkanssystem i form av kriminella nätverk och klantänkande växa.
Johan Danielsson (S):
Jag tackar Ulrik Bergman för hans engagemang i frågan. Regeringen tycker att det är bra att det byggs fler flerbostadshus men också att det är bra om det byggs fler småhus. För att återkomma till något jag sa redan i mitt inledande svar visar det stora intresset för investeringsstödet att byggherrarna bedömer att det fortsatt finns ett behov och en långsiktig möjlighet att hyra ut hyresbostäder med lägre hyra.
SCB:s statistik över antalet lediga lägenheter i beståndet indikerar inte heller att antalet hyreslägenheter som står tomma ligger på ovanligt höga nivåer, inte ens i Västra Götalands län, som interpellanten hänvisar till. Men en sak är säker. Under Moderaternas tid vid makten byggdes det konsekvent för lite. Det totala bostadsunderskottet ökade varje år de satt vid makten.
Denna utveckling har vi vänt, och vi bygger i dag bort bostadsbristen. Sedan 2018 har underskottet börjat vända nedåt, och vi betar varje år av Sveriges bostadsskuld. Boverket bedömer att byggtakten ökade med cirka 15 procent under 2021 då 66 000 bostäder påbörjades. Under 2022 färdigställs cirka 61 000 bostäder, vilket är den högsta nivån på 30 år.
Det i grunden viktigaste för att lösa bostadsbristen är att vi klarar av att hålla uppe denna historiskt höga byggtakt. Men det kommer att bli svårare när Moderaterna avskaffat det investeringsstöd som bidragit till att tusentals bostäder med lägre hyror byggts. Låt mig också påpeka att bostadsmarknaden är dynamisk.
Om fler hyreslägenheter blir tillgängliga genom en aktiv bostadspolitik påverkar det också utbudet i det ägda beståndet. Behovet av bostad skiftar ju också genom livet. Studenter efterfrågar i allmänhet en studentbostad, och unga som ska flytta hemifrån söker ofta en hyresrätt. Om mamma och pappa inte kan betala kontantinsatsen kan man behöva spara ett tag alldeles oavsett vilken boendeform man på sikt önskar.
Kanske vill man på äldre dagar flytta till just en billig hyresrätt och på det sättet skapa möjlighet för en ung familj att ta över villan. Allt detta kommer att bli svårare när Moderaterna har slopat investeringsstödet. Med detta sagt är det riktigt som Bergman påpekar att många som har etablerat sig på arbetsmarknaden och börjat bilda familj vill flytta till småhus. Jag gjorde det själv när vi fick vårt andra barn.
I dag är det svårt för förstagångsköpare med vanliga inkomster och utan rika föräldrar att ta sig in på den köpta bostadsmarknaden. I grunden har amorteringskraven fungerat väl och bidragit till att utöka hushållens motståndskraft, men precis som ledamoten påpekar har vi en situation där låga räntor, bostadsbrist, höga byggkostnader och en hög efterfrågan har bidragit till att bostadspriserna har ökat snabbare än hushållens inkomster.
Detta har gjort det svårare för förstagångsköpare att komma in på den köpta bostadsmarknaden. Det är just mot denna bakgrund som regeringen har gett en särskild utredare i uppdrag att lämna ett förslag på hur vi kan underlätta för just förstagångsköpare på bostadsmarknaden. Utredningen kommer att presenteras i mars, och regeringen ser fram emot att ta del av resultatet.