Anne-Marie Pålsson (M):
Jag tackar Andreas Carlberg för det svar jag fått. Det här med vattendirektivet är en komplicerad fråga. Den innehåller mycket juridik. När man ska debattera frågan kan man lätt fastna i juridiska detaljer. Jag är inte jurist, och mig veterligen är miljöministern heller inte jurist. En juridisk diskussion om den här frågan är tämligen meningslös.
Låt mig därför i stället fokusera på de aspekter som jag tycker är viktiga i vattendirektivet. Vattendirektivet är någonting som man har beslutat om via EU. Andreas Carlbergs företrädare har förhandlat med ministrar i EU.
Man har kommit fram till att det är en klok sak att se till att vattnet i EU ses över på ett sådant sätt att det är långsiktigt hållbart. Processen har förstås skett utan att riksdagen varit med och fattat några beslut. Förvisso kan det ha skett samråd i EU-nämnden, men inte något formellt beslutsfattande. När den processen blivit klar kommer frågan tillbaka till Sveriges riksdag. Då handlar det om att implementera någonting som EU har beslutat om.
Därefter, när man har gjort denna implementering och riksdagen har sagt ja till någonting som i princip redan är beslutat och därtill, vill jag påstå, inte utnyttjat de möjligheter till flexibilitet som systemet medger, ska detta sjösättas i praktiken i Sverige. Vad väljer då regeringen att göra? Jo, man väljer ett förfarande där man i princip låter tjänstemän ta över det hela.
På så sätt har man lyckats med konststycket att få en fråga som har blivit regeringens stora fråga, miljöfrågan, därtill en fråga som miljöministern har brunnit för och fortfarande brinner för, till att bli en fråga som ligger långt ovanför huvudet på svenska folkvalda och svenska politiker, även på kommunal nivå och landstingsnivå.
Den möjlighet som borde finnas till debatt, gemensamt formande och gemensamt beslutsfattande har försvunnit i ett penndrag. Inte därför att EU skulle ha tvingat oss att göra på det sättet, utan därför att vi i Sverige har valt att implementera vattendirektivet på det sätt vi har gjort.
Vi har valt att implementera det på ett sådant sätt att det är tjänstemännen som kommer att forma rättsligt bindande regler, giltiga för kommuner, landsting, företagare och enskilda, och gjort detta utan att processen har präglats av samordning, debatt, genomlysning, diskussion och remissförfarande på det sätt som är brukligt i den svenska demokratin.
Min fråga till miljöministern handlade egentligen om principerna för hur vi ska förhålla oss till angelägna och viktiga ting som att i ett europeiskt perspektiv och tillsammans med andra EU-länder ombesörja att vattnet i Sverige kommer att hålla en god kvalitet.
Svaret jag får är en juridisk beskrivning av hur vattendirektivet hitintills har kommit att implementeras och de processer som har skett utan att man för ett ögonblick egentligen har funderat på hur denna fråga har kommit att förhålla sig till demokratin. Hur kan jag påverka detta? Hur kan organisationer påverka detta? Hur kan kommuner och landsting påverka detta?
Ska man tro på dem som är berörda av detta? Alla säger de samma sak: Vi har inte kunnat påverka. Vi har tappats bort någonstans i processen. Vi känner att detta är allvarligt. Det är vi som är berörda, och det är vi som kommer att få betala för dessa miljönormer som tjänstemännen upprättar och de åtgärdsplaner som därefter formas.