Cristina Husmark Pehrsson (M):
Tack så mycket för svaret, socialministern! Jag ser fram emot en fortsatt trevlig debatt här. Smärtpatienter är en grupp där det inte alltid syns utanpå hur dåligt man mår inuti. Långvariga smärtproblem präglar en stor del av vår befolkning. Jag blev förvånad när jag läste att minst var femte person mellan 18 och 75 år lever med långvarig smärta. Visste socialministern det?
I vissa delar av landet förs nu en debatt om att prioritera vården, det vill säga prioritera bort. Man kallar det för att ge rätt vård på rätt vårdnivå. Det är någonting som är nytt för många patientgrupper, och det har varit högljudda och kraftfulla protester. Nu är dock detta inte någonting nytt för landets smärtpatienter. De är vana att bli bortprioriterade i vården. Låt mig ge ett exempel.
På Sommarsol, som driver vård för rehabilitering utanför Ängelholm - det handlar om ortopediska sjukdomar, reumatism och andra smärttillstånd - har man nu problem med tomma platser. Den remiss som behövs för att få komma dit och få den vård, omsorg och lindring som behövs vill nämligen inte alltid klinikerna och sjukhusen skriva, och det är en förutsättning för att man ska kunna få den vården om man inte vill betala den själv.
Kliniken som nu kanske väljer att inte skriva den här remissen gör detta därför att man då förlorar pengar på kliniken eller sjukhuset, för sådana är ersättningsformerna. Man slipper alltså lägga ut för vad patienten skulle ha kostat på Sommarsol, men samtidigt är det ingenting som säger att man behöver ge den vården och omsorgen hemma.
Patienten förlorar alltså dubbelt: Man kommer inte till Sommarsol, för då förlorar kliniken pengar, och man får heller inte vård hemma, för det finns inte någon kompetens - åter ett argument, socialministern, för att pengarna ska följa med patienterna. Vi behöver ett nationellt system som inte som i dag låser in patienterna i sådana geografiska småfack som kallas landsting eller kliniker.
Vi behöver ha en nationell finansiering där pengarna följer mig som individ - om man inte vill betala ur egen ficka, förstås. Det är faktiskt många på Sommarsol som tvingas göra det. De flesta är i dag överens om att det största bekymret inom vården heter otillräckliga resurser, men också fel använda resurser.
Att begränsa tillgången till sjukvården sägs vara ett sätt att mota Olle i grind, det vill säga spara pengar. Självklart, socialministern, förekommer det onödig konsumtion och överkonsumtion av vård, men det beror oftast inte på patienten utan på att patienten försummas i vården. Han eller hon får inte den vård som efterfrågas.
Det handlar om en grupp patienter som ofta betraktas som besvärliga och krävande och ständigt sittande i väntrummet. Hela tiden hänvisar sjukvården vidare. Det är ett annat sätt att spara pengar kortsiktigt. Vården för de smärtdrabbade är ytterst ett ansvar för socialministern. Att skylla på landstingen går inte heller, eftersom landstingen i dag egentligen inte är mer än marionetter i socialministerns hand.
Lagar, regler och öronmärkta pengar är det som styr. Min fråga är: Vilket råd ska socialministern ge de smärtpatienter som inte får den vård de har rätt till? Vad ska socialministern säga till alla de smärtpatienter som i dag tvingas betala för vården själva?