KBLab/rixvox huggingface dataset:
Nyamko Sabuni (L):
Vi lägger i dag 1 miljard mer på vuxenutbildningen jämfört med hur det var 2006. Åren 2008 och 2009 var det väl ytterligare 1 miljard mer än vad vi i dag har. Det beror på att en av de svåraste finanskriser vi i modern tid sett drabbade världen, inte minst också Sverige. Det fanns alltså anledning att utöka resurserna till vuxenutbildningen generellt. Många som blev av med jobbet måste omskola sig.
Det är förklaringen till att det ser ut som det gör. Detta är ingen nyhet. Alla regeringar, också tidigare regeringar, har gjort på samma sätt. Medel anslås till vuxenutbildning utifrån hur arbetsmarknaden och konjunkturen ser ut. Just nu menar vi att det behövs yrkesutbildningar. Det behövs en annan typ av vuxenutbildningar. Därför ligger vi nu, som sagt, 1 miljard högre än år 2006. Det är naturligt att vi följer den process som pågår.
Om det visar sig att tiderna förändras med tanke på hur det ser ut i Europa - i Spanien, Grekland och andra länder som i dag drabbas ekonomiskt - drabbas också Sverige. Det kan ju bli ännu värre så att Sverige kommer att behöva vidta ytterligare åtgärder därför att det kommer slängar av den finanskris som drabbar många andra länder i vår närhet. Men för tillfället menar vi att de resurser som avsatts är tillräckliga.
Yrkesutbildningen är bara en del av vuxenutbildningen. Regeringen tror inte - och det gör väl inte heller Isak From - att yrkesutbildningar är allenarådande och det som ska lösa arbetslösheten på arbetsmarknaden. Yrkesutbildningen är en viktig pusselbit bland alla åtgärder som måste vidtas.
Ibland måste man också tänka på hur medel fördelas inom vuxenutbildningen så att vi får goda effekter också av andra typer av vuxenutbildning. Som Isak From är inne på är ett generationsskifte på gång. Arbetsmarknaden kommer att behöva många i arbetskraften. Alla dessa kan faktiskt inte gå yrkesutbildningar. Det behövs också annan typ av utbildning och även resurser till de andra utbildningarna.
Jag kan notera att ansökningarna från Isak Froms län, Västerbottens län, motsvarar 1,3 procent av alla inkomna ansökningar i landet. Det ni beviljades motsvarar 1,2 procent av alla beviljade utbildningar, så det är inte på något sätt så att Västerbotten har missgynnats. Jag kan hålla med om att det finns många utbildningsanordnare som erbjuder utbildningar av god kvalitet.
Kanske finns det fortfarande utrymme för yrkeshögskolorna att växa. Men det är också viktigt att de växer i sådan takt att kvaliteten kan bibehållas. Det handlar inte bara om att erbjuda utbildning, utan det handlar också om att ha kapacitet att följa upp och att utvärdera. Det ställer krav på att tillväxttakten är sådan att vi hittar denna balans. Jag håller med Isak From om att dessa utbildningar är bra. De är populära och ger goda resultat. Jag följer gärna utvecklingen framåt.
Skulle mer pengar behövas är regeringen inte främmande för att avsätta mer pengar till yrkeshögskolan.
Nyamko Sabuni (L):
Måttet på antalet ansökningar om att få anordna yrkesutbildningar är inte som måttet på vad arbetsmarknaden behöver. Det är inte så att bara för att fler ser en möjlighet att starta en utbildning, som kan vara av god kvalitet, ska det per automatik godkännas av yrkeshögskolan. Yrkeshögskolan har att göra en bedömning: Vad efterfrågar arbetsmarknaden? Hur får vi regional rättvisa i fördelningen av medel?
Vi menar att yrkeshögskolan sköter detta på ett bra sätt. Vad yrkeshögskolan sedan får i anslag beror på hur konjunkturen ser ut. Ser konjunkturen bättre ut låser vi inte in människor i utbildning, utan då ska de ut i arbete. Ser det sämre ut ska människor omskolas, och då är yrkesutbildningar ett väldigt bra sätt att omskola många människor. Att tala om hur många som ansöker och som får ett nej ser inte jag som ett mått vare sig på vad yrkeshögskolan ska göra eller på vad arbetsmarknaden behöver.
Därmed inte sagt att yrkeshögskolan utbildar exakt så många som arbetsmarknaden behöver; det vet jag inte. Jag säger bara att vi behöver följa konjunkturen och också se till att yrkeshögskolan som myndighet växer i en sådan takt att vi finner en balans och kan följa upp och ha tillsyn över de utbildningar som det ges anslag till. Yrkeshögskolan har vuxit från år till år.
Vi kan jämföra med åren 2009, 2010 och 2011. När vi talar om pågående utbildningsomgångar och när vi talar om pågående utbildningar och antalet studerande blir det fler och fler. Men återigen: Yrkeshögskolan är inte det enda sättet att lösa arbetslösheten. Det är det också viktigt att komma ihåg.
Många gånger tycker jag mig höra socialdemokrater - jag tycker mig också lite grann ana det i Isak Froms inlägg här - resonera om att det tar lång tid att gå grundskola och gymnasium och sedan gå vidare och om att yrkesutbildningar är bra. Yrkesutbildningar är en eftergymnasial utbildning. Det är inte för skoltrötta och sådana som hoppade av skolan av andra skäl. Man måste ha avslutat sin gymnasieutbildning för att gå yrkeshögskola. Det är kvalificerade utbildningar.
Det är jätteviktigt att grundskolan och gymnasiet fungerar om fler ska kunna få chansen att gå en högre utbildning som inte handlar om de akademiska utbildningarna, för de behövs. Det är viktigt att återkomma till att myndigheten måste få växa i den takt som tillåter att kvaliteten och säkerheten bibehålls. Hittills har den fortsatt att växa. Vi får följa konjunkturen och se om den behöver växa ytterligare.
Jag lovar att följa upp situationen.
Nyamko Sabuni (L):
Jag gläds åt tillväxten i Västerbotten såsom Isak From beskriver den. Jag gläds åt att det finns yrkesutbildningar också i Västerbotten för dem som behöver omskola sig och vidareutbilda sig. Jag säger fortfarande att yrkeshögskolan inte är den enda utbildningsformen som man behöver för att förse arbetsmarknaden med den kunskap som behövs. Det är alldeles rätt att det ibland behövs kortare ledtider. Konjunkturerna vänder väldigt snabbt. Det är precis det vi försöker avläsa hela tiden.
Vi hade till exempel 2 miljarder mer 2008 jämfört med 2006. Nu har vi 1 miljard mer 2012 jämfört med 2006. Det är hela tiden fluktuationer, och vi följer hela tiden efterfrågan på arbetsmarknaden. För min del som ansvarig för yrkeshögskolan är inte måttet på vad vi ska göra antalet ansökningar. Jag är ledsen om det finns utbildningsanordnare som är ledsna för att de har fått nej. Vad vi ska utgå från är: Vad efterfrågar arbetsmarknaden?
Vad kan vi erbjuda för att arbetsmarknaden ska få de behov den har tillgodosedda? Det handlar inte om hur många som ansöker och att de därmed ska få ett ja. Det finns säkert alltid utrymme. Men det finns också alltid en budget. Vi följer konjunkturen. I den mån vi gör bedömningen att det behövs mer pengar till yrkeshögskolan får vi i så fall äska fram de pengarna. För tillfället menar jag att yrkeshögskolan har de resurser den har. De ska fördelas rättvist över landet.
Vi ska förse arbetsmarknaden med den arbetskraft den behöver. Hittills har yrkeshögskolan vuxit år från år.
Nyamko Sabuni (L):
Berit Högman har frågat mig om det enligt mina avsikter ska ske två parallella utvärderingar av folkbildningen under kommande år, dels den som Folkbildningsrådet tar ansvar för och har påbörjat, dels en som regeringen sätter i gång. Hon har också frågat mig om det är min avsikt att till utredningen knyta en parlamentarisk referensgrupp och att stärka statens styrning över innehåll och form för folkbildning i vårt land.
Med hänsyn till det omfattande statliga stödet till folkhögskolor och studieförbund samt till behovet av att kunna återrapportera till riksdagen är det angeläget att folkbildningen utvärderas regelbundet. Utvärderingar kan också ge underlag för bedömningen av i vilken utsträckning motiven för statens stöd till folkbildningen har fortsatt relevans, liksom för bedömningen av folkbildningens betydelse och värde för samhället.
Inom folkbildningen genomförs redan i dag olika utvärderingsinsatser. I Folkbildningsrådets nationella utvärderingar ligger fokus på folkbildningens mer generella roll och betydelse i samhället där syftena med statens bidrag till folkbildningen står i centrum.
Baserat på olika uppföljningar, verksamhetsstatistik, externa forskningsresultat och de nationella oberoende utvärderingarna gör Folkbildningsrådet självt en samlad bedömning av om och hur syftena med statsbidraget har uppnåtts. För att bilden ska bli så heltäckande som möjligt är det viktigt att folkbildningen utvärderas och analyseras utifrån olika infallsvinklar och med olika utgångspunkter på såväl ett övergripande plan som genom fördjupade studier inom avgränsade områden.
Regeringen har därför nyligen beslutat om en utredning om utvärdering inom folkbildningen. Utredningen ska bland annat se över syftena med statsbidraget samt föreslå en modell för utvärdering som beaktar behovet av mer regelbundna övergripande utvärderingar och behovet av mer djupgående studier inom avgränsade områden.
Tillsammans med de förslag på nya prioriterade verksamhetsområden som Folkbildningsrådet ska redovisa senast den 30 november 2011 kommer utredningens betänkande att utgöra underlag för den kommande översynen av förordningen om statsbidrag till folkbildningen som regeringen avser att genomföra. Det är viktigt att syftena med det statliga stödet till folkbildningen har en bred parlamentarisk förankring.
Jag avser därför att verka för att det betänkande utredningen lämnar remitteras så brett som möjligt i syfte att nå en bred parlamentarisk samsyn vad gäller folkbildningens roll och uppgifter. Utredningen kan bidra med underlag som kan vara till nytta vid statens styrning genom statsbidraget till folkbildningen. Utredningens förslag kan komma att medföra en revidering och ett förtydligande av styrningen av statsbidragets användning och av återrapporteringskraven. Jag vill dock inte föregripa utfallet av utredningen.
Nyamko Sabuni (L):
Hur folkbildningen sköter sin verksamhet, det vill säga innehållet i den och målgrupperna för den, är upp till folkbildningen själv att bestämma. Det är viktigt att regeringen och riksdagen som ger stora anslag till folkbildningen är tydliga i sin styrning av vad verksamheten ska göra. Därför är det viktigt med utvärdering. Det är två utredningar som pågår parallellt.
Den ena är att folkbildningen själv har framfört önskemål om att minska på antalet verksamhetsmål. De som finns i dag är för många, spretar och är svåra att utvärdera. Det blir ett för tungt arbete. Därför har Folkbildningsrådet fått i uppdrag att självt göra en översyn av verksamhetsmålen och återkomma till regeringen med hur det vill se framtida verksamhetsmål, hur många de ska vara samt hur många som är relevanta i dag och för morgondagen.
Sedan gör Folkbildningsrådet egna utvärderingar av folkbildningsverksamhet, men det ser jag som interna utvärderingar. Även om Folkbildningsrådet har en myndighetsliknande uppgift är Folkbildningsrådet först och främst till för folkbildningen och inte för regeringen. Det är så jag ser på rådets roll. Sedan blir det fråga om myndighetsutövande genom att rådet bland annat har tillgång till pengar som sedan fördelas till folkbildningen.
Den andra utredningen handlar helt enkelt om att göra en extern utvärdering av folkbildningens verksamhet. Det är den Erik Amnå ska göra. Det är dels en utvärdering där vi får en komplett bild utifrån den egna interna som Folkbildningsrådet gör och har gjort, dels en extern utvärdering som regeringen har beställt.
Syftet med Erik Amnås utredning är att komma fram till hur det går att utvärdera Folkbildningsrådets verksamhet utifrån de verksamhetsmål som finns. Fungerar rådet eller inte? Vilka modeller kan vi använda oss av för att få kvalitetsmässiga utvärderingar av Folkbildningsrådet för att säkerställa att pengarna faktiskt går till det de ska gå till?
Vi menar att dessa två utredningar är helt olika, men de kommer att komplettera varandra i det framtida arbetet. Min avsikt är att så småningom skicka båda utredningarna till partierna och andra relevanta organisationer för att tillsammans jobba igenom hur framtida folkbildningsverksamhet ska se ut. Där utgår jag från att Berit Högman och hennes parti är beredda att vara med i arbetet.
Nyamko Sabuni (L):
Folkbildningsrådet och folkbildningsverksamhet är viktigt. Jag håller med Berit Högman om det.
Om vi båda tycker att denna verksamhet är så viktig och är värd att finansiera för vår samhällsutveckling är det minst lika viktigt att också folkbildningen vet vad regeringen och riksdagen vill, att det är lättare för regeringen att redovisa för riksdagen att pengarna har använts på det sätt de ska användas och att det finns en tydlig styrning av bidragen genom bidragsförordningen till folkbildningen och Folkbildningsrådet.
Det är inte svårare än så. Om Folkbildningsrådet vill kontakta enskilda ledamöter, enskilda partier, i sitt arbete med verksamhetsmålen är det upp till dem att jobba på det sättet. Erik Amnå ska utvärdera folkbildningsverksamhet. Jag kan inte se varför det ska finnas en parlamentarisk referensgrupp till en utvärdering. Det ligger också på Erik Amnå att kontakta den han vill för att utvärdera denna verksamhet.
Jag menar att när utredningen återkommer med eventuella förslag på hur man kan underlätta och förbättra utvärderingen av verksamheten utifrån regeringens perspektiv finns anledning för oss alla att kraftsamla och diskutera detta tillsammans för att se hur vi sedan fortsätter. Det finns inga andra förändringar av innehåll, målgrupp eller vad folkbildningsförbunden ska göra.
Det kommer att fortsätta att vara deras ansvar att bestämma om och bedriva. Det måste ändå finnas förordningar som säger tydligt och klart vad regering och riksdag vill med folkbildningsverksamhet i vårt land. Det är det vi håller på med nu.
Nyamko Sabuni (L):
Om Berit Högman vill diskutera vårdbolagens vinster vet hon exakt vem hon kan ställa interpellationen till så att hon kan ta den debatten sedan. Just nu är vi här för att diskutera folkbildningen. Jag ska återigen säga tydligt och klart: Folkbildningsrådet gör en översyn av verksamhetsmålen, enligt egna önskemål för att minska antalet. Erik Amnå gör inte en översyn av verksamhetsmålen.
Erik Amnå har inte i uppdrag att tala om hur många verksamhetsmål det ska vara eller vilka de ska vara, utan det gör Folkbildningsrådet. Erik Amnå har i uppdrag att utvärdera folkbildningens verksamhet kopplat till de mål som i dag existerar - inte framtidens mål utan dagens mål. Det är två olika saker. Ja, Folkbildningsrådet har gjort sina utvärderingar. Ja, Riksrevisionen har gjort sin utvärdering.
Det här är delvis svar på det som Riksrevisionen lade fram. Riksrevisionen var inte helt nöjd med hur folkbildningen i dag styrs, och därför är det här ett svar bland många som vi har givit. Vi behöver en egen, extern utvärdering - inte den som Folkbildningsrådet har gjort utan en egen utvärdering.
Vi behöver också lägga fram en utvärderingsmodell för framtiden som är enkel och kvalitativ för att vi sedan ska kunna redovisa till riksdagen exakt hur folkbildningsverksamheten fungerar och hur pengarna används och i så fall också kunna få bättre verksamhet. Allt detta görs utifrån Folkbildningsrådets önskemål. Om Folkbildningsrådet vill kontakta Berit Högman som enskild ledamot i riksdagen eller hennes parti och om Erik Amnå vill göra det är det upp till dem.
Men jag ser inte att det finns behov av att tillsätta en referensgrupp till vare sig Folkbildningsrådets översyn eller Erik Amnås utvärdering av folkbildningsverksamheten.
Nyamko Sabuni (L):
Patrik Björck har frågat mig dels om jag är beredd att ta till lagstiftning för att komma till rätta med problemet med de ojämställda bolagsstyrelserna, dels om jag kommer att driva på jämställdhetsarbetet i EU och därmed också verka positivt för kvotering till bolagsstyrelser på EU-nivå. Låt mig först säga att jag delar Patrik Björcks uppfattning att det är ett slöseri med resurser att inte ta till vara kvinnors kompetens.
Andelen kvinnor i börsbolagens styrelser har under 20 års tid ökat från drygt 2 procent till drygt 23 procent. Det går framåt, men det går långsamt. Patrik Björck har frågat mig om jag är beredd att verka för lagstiftning för att öka andelen kvinnor i bolagsstyrelserna. Jag är inte beredd att verka för lagstiftad kvotering till bolagsstyrelser, men det finns andra sätt att verka för en positiv förändring. Vid sidan av lagstiftning finns också åtaganden inom den svenska koden för bolagsstyrning.
Min uppfattning är fortsatt att det är ägarnas ansvar - och intresse - att ta till vara den samlade kompetens som finns bland både kvinnor och män. Det är anmärkningsvärt att näringslivet inte fullt ut tar hänsyn till den självreglering de infört för att främja jämn könsfördelning i styrelserna. Tittar vi på de statligt ägda bolagens styrelser kan vi se att staten sedan flera år tillbaka har en nästan jämn könsfördelning i sina helägda bolag med 49 procent kvinnor och 51 procent män.
Om man tittar på de statligt helägda bolagen och de bolag där staten är delägare sammantaget kan man se att andelen kvinnor är 46 procent och andelen män 54 procent. Det borde inte vara så svårt för det privata näringslivet att på samma sätt som staten ta till vara kvinnors kompetens och öka andelen kvinnor i sina styrelser. I de kommunala bolagsstyrelserna ser det dess värre inte lika bra ut. Det är alldeles för många män och alldeles för få kvinnor. Där måste vi politiker ta vårt ansvar som representanter för ägarna och öka andelen kvinnor.
Sverige ska fortsätta att vara en stark kraft för ökad jämställdhet i EU. Regeringen arbetar på olika sätt gentemot kommissionen och i ministerrådet för att driva arbetet framåt för en ökad jämställdhet, bland annat vad gäller att öka andelen kvinnor i styrelser och ledningsgrupper. Sverige har till exempel lyckats stärka jämställdhetsdimensionen i EU 2020. Sverige har också varit drivande när det gäller att stärka jämställdhetsperspektivet i förhandlingarna om EU:s nästa fleråriga budgetram.
Jag utgår ifrån att Patrik Björck redan vet att regeringen inte är beredd att verka för lagstiftad kvotering på EU-nivå. Det är dock - som jag i olika sammanhang framhållit - en fråga om ägarnas ansvar, men också en fråga om att stå upp för subsidiaritetsprincipen. EU:s arbete för jämställdhet ska däremot stå fortsatt starkt.
Nyamko Sabuni (L):
Om det största oppositionspartiet verkligen bryr sig om kvinnors möjligheter att få makt tycker jag att man ska börja diskutera hur kvinnor ska bli chefer i de olika företag som finns. Om man verkligen bryr sig om att utveckla jämställdhetspolitiken i vårt land bör man tala lite bredare om hur vi kan få bort den könssegregerade arbetsmarknad som finns. Vi talar om att det ska vara fifty-fifty i börsbolagens styrelser, men ingen nämner det faktum att bara en tredjedel av samtliga kvinnor på arbetsmarknaden finns i näringslivet.
Resten finns i den offentliga sektorn. Vi måste börja underifrån och jobba med de här frågorna. Vad finns det för förslag från oppositionen på hur vi ska jobba med utbildningssystem och studie- och yrkesvägledning så att vi kan se till att kvinnor också vill in i det privata näringslivet? Är det arbetsmiljöfrågor vi ska diskutera? Är det detta som skrämmer kvinnor från näringslivet och gör att de i stället går till den offentliga sektorn?
Detta är viktiga frågor att diskutera, men i stället ägnar vi tid åt att diskutera bolagsstyrelser. Det är ett symtom på ett ojämställt arbetsliv, men det är inte där vi löser de problem som behöver lösas. Vi har i dag ungefär 40 procent kvinnliga mellanchefer i vårt arbetsliv. Hur ska vi göra för att dessa ska fortsätta hela vägen upp? Hur ska vi krossa glastaket?
Det börjar tyvärr inte med att vi kvoterar till bolagsstyrelser. Låt oss därför diskutera de verkliga och viktiga problemen i arbetslivet och komma fram med verkliga och viktiga förslag på hur vi ska lösa de problem som finns! Det är då kvinnor i vårt land kan tacka politiken för det vi försöker åstadkomma. Visst finns det en hel del som näringslivet kan lära sig från hur vi har jobbat med våra bolag.
Men jag är inte beredd att lagstifta om kvotering till bolagsstyrelser. När det gäller kommissionär Reding är hon välkommen att lägga fram alla möjliga förslag, bara det inte handlar om kvotering till bolagsstyrelser. Jag är beredd att både stödja en del förslag och arbeta för att förbättra andra förslag som i så fall kommer att finnas i det dokument som hon avser att lägga fram.
Vi är beredda till detta, och vi vill att jämställdheten ska gå framåt inte bara i Sverige utan i hela EU. Alla medel kan dock inte vara tillåtna, utan vi försöker hitta andra sätt än att inskränka äganderätten genom att säga att vi ska kvotera till bolagsstyrelser. Jag menar att det finns viktigare saker att göra för kvinnor när det gäller företagande, chefskap och så vidare, och det är det vi ska ägna tiden åt.
Det är det som den här regeringen ägnar tiden åt och som oppositionen ägnar sig åt att hela tiden försöka ifrågasätta. Om den dagen skulle komma att ni tar makten kommer det att bli svårare för kvinnor att vara företagare. Det blir svårare för kvinnor att göra karriär. Det är det som det kommer att innebära, och det är inte acceptabelt.
Nyamko Sabuni (L):
Om Patrik Björck anser att vi inte jobbar med de stora och viktiga frågorna för jämställdheten i vårt land är det precis de stora och viktiga frågorna han skulle ha interpellerat om. Det gjorde han dock inte. Vi jobbar med de stora frågorna, och sedan interpellerar Patrik Björck om bolagsstyrelser. Jag säger att det finns en skillnad mellan politik och politik. Vi ägnar oss åt de stora frågorna när det gäller ett könssegregerat arbetsliv, när det gäller ett utbildningssystem som ska fungera för både pojkar och flickor och när det gäller kvinnors företagande.
Vi säger inte föraktfullt att ni kvinnor som har valt den offentliga sektorn, ni blir fast där hos kommuner och landsting och ska inte ha några andra alternativ att söka er till som anställda. Ni ska inte ha alternativet att kunna ta över er verksamhet och driva den vidare. Det är den politiken som Patrik Björck står för, och den politiken hämmar och har hämmat utvecklingen i vårt land.
I dag har vi 6 procentenheter fler chefer i arbetslivet därför att politiken tillåter det. Vi har fler kvinnliga företagare i näringslivet därför att politiken tillåter det, Patrik Björck. Det är där politiken kan göra skillnad. Jag fortsätter gärna att diskutera bolagsstyrelser, för jag tror också att debatt och opinionsbildning gör skillnad. Det är jag övertygad om, men det är inte där den stora frågan om jämställdheten i Sverige bedrivs.
Nyamko Sabuni (L):
Ann-Christin Ahlberg har frågat mig vad jag kommer att göra för att barnomsorg ska kunna erbjudas på kvällar, helger och nätter. Jag delar Ann-Christin Ahlbergs uppfattning att förskolan är en grundläggande förutsättning för att både kvinnor och män ska kunna arbeta och studera. Föräldrar ska kunna känna sig trygga med omsorgen för sina barn, även om de arbetar andra tider än dagtid måndag till fredag. Möjligheten till omsorg för barn under obekväm arbetstid är dessutom särskilt viktigt för ensamstående föräldrar.
I den nya skollagen som började gälla 2011 förtydligas därför att kommunerna ska sträva efter att erbjuda omsorg på obekväm arbetstid. Sedan dess har antalet kommuner som erbjuder sådan omsorg ökat något. Det är en positiv utveckling som regeringen vill uppmuntra. I budgetpropositionen för 2013 föreslås därför ett riktat statsbidrag i syfte att stimulera kommunerna att i ökad omfattning erbjuda omsorg på kvällar, nätter och helger.
Regeringens förslag innebär att 15,5 miljoner kronor avsätts 2013 och att 31 miljoner kronor per år beräknas under åren 2014-2016. Totalt beräknas således 108,5 miljoner kronor under perioden 2013-2016.