KBLab/rixvox huggingface dataset:
Paula Bieler (SD):
Tack för frågan, Désirée Pethrus! Som jag sa tidigare blir det förhoppningsvis en kortvarig lag eftersom det rimligtvis bör finnas en annan majoritet efter nästa val. Det är uppenbart att situationen är ohållbar.
Jag tror dock inte att lösningen på detta är att låtsas som om den slutar vara ohållbar bara för att man skjuter ifrån sig ansvaret från statligt håll och fördelar människor runt om i landet, så att ännu fler kommuner fallerar och så att mottagandet inte fungerar någonstans. Då finns det inte goda förutsättningar någonstans för att ha ett välfungerande, balanserat och förberett mottagande. Jag tror att det är oerhört viktigt att vi alla är ärliga med att detta inte kommer att lösas snabbt.
Det finns ingen quickfix, alldeles oavsett vad alla ni andra i den här kammaren säger. Det kommer att ta jättelång tid, för den politik som Sverige har bedrivit har varit oerhört oansvarig under alldeles för lång tid. Våra system är överbelastade. De signaler man har skickat till omvärlden har lett till att alldeles för många personer har riskerat sitt liv för att ta sig till något som inte existerar.
Det är en oansvarig och humanitärt vidrig politik som har förts. Det finns inte en fiber i min kropp som inte är övertygad om detta. Jag kan bara beklaga att vi är i den situation där vi är just nu, där människor världen över far illa på grund av felprioriteringar av västvärlden, som dämpar sitt samvete genom att uppmuntra personer att ta sig hit. Vi låtsas att vi hjälper dem genom att låta dem fastna i bidragssystem.
Vi tar sönder våra egna samhällen för att våra system fallerar. Detta kommer att ta tid. Jag har ingen quickfix för detta, men jag kan lova att jag kommer att jobba under lång tid för att sakta bygga upp ett Sverige som fungerar igen, där samtliga som bestämmer sig för och får rätt att bli permanent boende i vårt land kan byggas in i samhället över tid.
Paula Bieler (SD):
En av de saker jag noterade när jag läste propositionen var att man lyfte fram den lagstiftning som finns i dag gällande ensamkommande minderåriga asylsökande som någonting positivt och välfungerande - det har faktiskt redan funkat med tvångslagstiftning och att tvinga kommuner att ta emot. Jag gjorde en väldigt snabb sökning i går för att se exakt hur väl det har fungerat.
Det går säkert att hitta oerhört många fler citat och uttalanden om man lägger ned lite mer tid på det. Men vi kan exempelvis se vad kommunalrådet i Norberg, Åsa Eriksson från Socialdemokraterna, konstaterade i november förra året: Vi kan inte ta ansvar för fler barn. De vägrar att ta emot fler flyktingbarn.
Vi har sett att trycket när det gäller att ta emot ensamkommande flyktingbarn på Orust är så stort att kommunen inte vill ta emot fler barn. Även där har det för övrigt varit socialdemokratiska kommunalråd som har protesterat. Även i Vänersborgs kommun är det en socialdemokratisk ledning: Vi klarar inte fler flyktingar. Vi klarar inte fler flyktingbarn. Vi kan inte ge ett värdigt mottagande. Det här var, som sagt, en ytterst snabb sökning.
Många säger att de inte klarar att göra det som man från centralt håll tvingar dem att göra. Vissa av dessa har fört fram som lösning att fler kommuner måste tvingas att ta emot. Det är precis det som man har landat i nu. Vi ska tvångsfördela över hela landet. Men det räckte inte då. Det räcker inte nu. Det är nämligen inte huruvida man vill eller inte vill som avgör om vi har kapacitet att ta emot.
Min första fråga är: Vilka garantier kan Ylva Johansson lämna till kommunerna runt om i landet om att den här tvångsfördelningen inte kommer att resultera i exakt samma sak som tvångsfördelningen av ensamkommande flyktingbarn har gjort - en havererad situation i allt fler kommuner?
Paula Bieler (SD):
Jag tänker försöka hålla mig på en saklig nivå. Låt oss för en stund ponera att det skulle stämma som arbetsmarknadsministern sa, att det inte finns någon annan situation eller annan politik, utan det enda rimliga är att personer ges sin fristad i Sverige.
Varför bygger man då en politik på att detta inte ska vara en fristad där vi ger skydd och säkerställer detta behov och samtidigt har ett ordnat mottagande för dem som sedermera också vill stanna här permanent? Man blandar ihop dessa kort. I stället för att garantera säkerheten för alla som kommer hit ska de direkt ut och fördelas över landet.
Man havererar våra svenska system, har sönder vårt samhälle och får ut dem som kommit hit i bidragssystem och utanförskap. Det är inte bra för dem heller. De fastnar också. Som jag nämnde i mitt anförande gör man inte så i Norge, exempelvis. I Norge lyckas man bättre med att faktiskt få de personer som kommer till samhället in i samhället. Där fördelas det rimligt runt om i landet, i mindre kommuner.
Man möter dem som kommer dit, men det är också helt baserat på att kommunerna anmäler hur många de har kapacitet att ta emot. Övriga som beviljas asyl och skydd i landet får det, men de tvingas inte in i ett system för att försöka tvångspermanentas i landet på en gång, utan de får det som ska garanteras: skydd, säkerhet, mat och någonstans att bo.
Varför har man inte gjort denna prioritering i Sverige?
Paula Bieler (SD):
Vi har haft den här diskussionen i olika forum, alltifrån nätdebatter till här i kammaren. Först och främst måste jag få säga emot lite grann. Frågan om ekonomisk integration är inte alltid ett krav. Jag har inte under hela min livstid levt i en familj med god ekonomisk integration i samhället, men det finns faktiskt möjligheter att träffa representanter för det svenska samhället ändå - bevisligen. Men det är absolut så att arbetet är en stor och viktig del i våra liv. Det är oftast där man träffar kollegor och socialiserar.
Det jag vänder mig mot är att den politik som har förts, med de subventionerade särlösningarna och säranställningarna, har skapat en segregerad arbetsmarknad. Det är en marknad för låtsasjobb. Det är inte längre som när mina föräldrar kom hit. Pappa jobbade på Volvofabriken sida vid sida med svenskar, lärde sig svenska och kom in i samhället genom jobbet. Nu finns särskilda branscher.
Vi ser en tydlig uppdelning av den svenska arbetsmarknaden. Vi ser att det har satts i system hos arbetsgivare att använda de subventionerade bidragen för att ha nyanlända hos sig ett tag. Sedan går det vidare till nästa. Resultaten av satsningarna är näst intill obefintliga. Det är 11 procent för något subventionsstöd. 7 procent har via instegsjobb kommit in på den reguljära arbetsmarknaden efter ett halvår.
Miljarder har satsats på att få in personer på arbetsmarknaden, som det heter, men det har varit en låtsasmarknad. De har inte kommit in på arbetsmarknaden eftersom man har byggt system där nyanlända jobbar med nyanlända för en billig penning och där staten betalar. Då möter de inte det svenska samhället, utan de utnyttjas i stället. Det är inte detta Sverige jag vill bygga.
Paula Bieler (SD):
Tack för frågan! Ja, det finns nystartsjobb, och många går vidare. Det är fortfarande en majoritet som inte kommer in på den reguljära arbetsmarknaden. Dessutom har nystartsjobben fått kritik bland annat för att många som har kommit in på arbetsmarknaden antagligen skulle ha kommit in ändå. Men precis som Hanif Bali sa är det en satsning som vänder sig till flera, vilket kanske är en av anledningarna till att den funkar något bättre. I nystartsjobben ser man mer till den enskildes situation.
Vi har inte varit emot den principen. Det vi vänder oss mot är särlösningar där invandrare behandlas som en grupp, framför allt nyanlända. Man glömmer ofta bort gammalanlända. Jag hörde att även Maria Ferm har börjat använda uttrycket. Jag tror att jag har sagt det tidigare och säkert även andra. Vad vill Sverigedemokraterna göra? Vi tänker inte lova någon quickfix. Precis som jag har sagt så många gånger förut finns det ingen quickfix.
Det man måste göra är att se på hur Sverige byggdes starkt förut och hur generellt en mer levande och bättre arbetsmarknad skapas - och satsa på den sortens åtgärder. Det är därför vi, som det så ofta klagas på, inte har särskilda integrationsprogram med särlösningar. Vi trycker tydligt och starkt på att de satsningarna finns på andra områden.
Vi pratar småföretagares villkor, att skapa möjligheter till fler riktiga jobb genom att göra det lättare för små företag att växa till medelstora och större företag. Vi talar om lärlingsanställningar. Vi var ett av de första partierna, om inte det första partiet, i kammaren att prata om lärlingar som en enskild anställningsform. Det är en utmärkt valideringsmöjlighet för den som i praktiken vill visa vad man kan för att komma in på arbetsmarknaden.
Man kan också lära sig och komplettera på jobbet. Det här är den politik vi har talat om i flera år som ni försöker paketera som er egen och ny. Det kommer att ta tid, men det är så man bygger Sverige.
Paula Bieler (SD):
Det är ganska intressant att det finns en del motsägelser i resonemanget. I mitten och i slutet av anförandet kunde vi höra att de personer som vi fattar beslut om ska stanna i vårt land måste ges goda förutsättningar att etablera sig genom att de i princip ska kunna etablera sig innan beslutet är fattat. Det var lite så resonemanget gick.
De kommer in i processen för sent, eftersom de väntar på besked. Men någonstans finns ändå möjligheten att det blir avslag i beslutsprocessen. Det kanske inte är helt orimligt att man väntar med åtminstone vissa satsningar innan dess. Sedan står det var och en fritt att försöka studera på eget bevåg. Det är inte helt ogörbart när man tar sig till ett land att man vet vilket land man kommer till. Det gäller särskilt med dagens teknik, där vi vet att mycket finns tillgängligt.
Det jag framför allt reagerade på var att det i inledningen talades om att man är invandringsvänlig och utvandringsvänlig. Människor ska få välja i vilket land och i vilket samhälle de vill bo. Det kan såklart vara behjärtansvärt.
Jag har ofta lyft fram att det inte skulle finnas några större problem om invandringen och migrationen världen över såg ut på det sättet att det var människor som själva valde vilket samhälle de trivs bäst i och var de tror sig ha bäst förutsättningar att bygga sig det liv de själva vill leva. Problemet är att det inte är av den anledningen som människor flyttar i stora strömmar.
Det är alltifrån naturkatastrofer och krig till att vi har extrema globala välfärdsklyftor. Jag ser inte riktigt hur man kan prata om ett val i den bemärkelsen att människor söker sig till ett visst land. Det är snarare så att människor kanske känner sig tvingade eller att det är deras enda utväg. På vilket sätt har de då förutsättningar att komma in i ett samhälle de inte ens vill vara i?
Paula Bieler (SD):
Det är just därför jag förespråkar min politik. Den går ut på att se till att personer kan komma i skydd så tidigt som möjligt. Vidare migration till ett samhälle där de eventuellt ska bosätta sig permanent sker under reglerade former via utbyggda vidarebosättningssystem och så vidare. De vet på förhand och har möjlighet att välja vilket land de tror sig kunna höra hemma hos. Det landet har också möjlighet att sätta upp de villkor som gäller för ett liv i det landet.
Problemet här är utgångspunkten att vi, precis som sas i anförandet, hjälper människor i nöd som kommer från utsatta situationer genom att de ska ta sig över halva jorden och bosätta sig permanent här från början.
De människor som vi pratar om när det gäller denna utmaning, detta problem eller vad man nu vill kalla det kommer inte hit med utgångspunkten att de vill bo i just Sverige och att det ska vara hemlandet. Det är andra faktorer som har drivit dessa personer att lämna sitt hemland, där de kanske helst vill vara.
De har inte riktigt haft möjlighet att välja var de ska bygga sitt liv på bästa sätt, om de inte kan bo där. Om man inte ser problematiken i att personer kommer till ett samhälle utan en egentlig önskan att leva där blir det oerhört svårt att skapa ett gemensamt samhälle. Då lyfter man bort hela hemkänslan från människors liv.
För mig är det oerhört viktigt att jag känner mig hemma här, att jag har det liv jag vill leva och att jag inte bara är någon som man bollar runt mellan olika arbetsinsatser eller ser som en faktor i ett själlöst samhälle där vi bara producerar och förhoppningsvis kanske kan försörja oss själva men faktiskt inte hör hemma i samhället. Vad vill man göra för att människor ska ha en hemkänsla?
Paula Bieler (SD):
Det är ganska intressant att vara den enda som inte har låst sig vid arbetsmarknadsvinkeln. Det blir väldigt spännande debatter att lyssna på. Förvisso håller jag med om att låglöneförslaget är helt fel ute. Samtidigt kan jag inte låta bli att förundras över att man hävdar att antalet jobb inte på något sätt påverkas av vad de kostar. Det går inte riktigt ihop. Men det var inte därför jag begärde replik.
Precis som Hanif Bali reagerade jag på det här med Subwaybesök och badhusbesök och framför allt på påståendet att vi andra inte har behövt fundera på allt det där. Jo, det är väldigt många andra som har behövt fundera på det, både med och utan utländsk bakgrund, var man nu drar gränsen för detta.
Det är här den stora skiljelinjen går mellan oss från Sverigedemokraterna och övriga partier. Vi reagerar väldigt kraftigt när vi hör hur bara den ena sidans problematik lyfts fram. Man tar fram särskilda lösningar och tror att man kan lösa många problem genom att satsa mer och mer resurser på särlösningar, särsubventioner och satsningar för dem som precis har anlänt till vårt land.
Man lyfter fram deras problem, men ser inte när samma problem drabbar även dem som redan finns här sedan tidigare, vare sig de har anlänt för länge sedan eller har bakgrund i Sverige sedan generationer tillbaka. För mig är det alldeles självklart att den här sortens retorik och tankesätt bygger motsättningar, ställer grupp mot grupp och skapar splittring och segregation.
Min fråga är helt enkelt: Vad vill Socialdemokraterna göra för att säkerställa att personer som bor i vårt land, alldeles oavsett bakgrund, ses som en del av samma samhälle?
Paula Bieler (SD):
Jag tackar Annelie Karlsson för svaret. Det är väldigt bra att man är medveten om att problemen finns på många olika håll. Det är jag också alldeles övertygad om att man vet sedan tidigare.
Det jag lyfter fram är att den bild jag och många med mig har fått är att man inte har haft något som helst problem med att ta resurser från område efter område i vår budget och satsa på ett enskilt område, nämligen integration och mottagande.
Så har det varit alldeles oavsett vilken regering - röd eller blå - som suttit vid makten, dessutom i eskalerande grad. Även Annelie Karlsson talar här om att man skjuter till mer resurser. I skrivelsen står det att man skjuter till mer resurser. Pratas det om kommunernas mottagande säger man att staten skjuter till mer resurser.
Men man ignorerar problemen med att det inte finns bostäder, att människor klumpas ihop och att vi har oerhört stora och ständigt växande klyftor i vårt land. Bara mer resurser satsas på det här området kommer allting på något sätt att lösa sig, tror man.
Det jag efterfrågar och saknar i politiken är vad man vill göra för att faktiska möten ska ske mellan dem som kommer till vårt land för att bli en del av vårt land och vårt samhälle och dem som redan är en del av vårt samhälle. Jag pratar inte om arbetsmarknaden, utan om samhället i stort.
Jag pratar om hur alla som bor permanent i Sverige och vill vara eller förhoppningsvis redan är svenska medborgare också ska kunna känna och säga att de självklart är en del av Sverige, att Sverige är deras hemland, att Sverige finns i deras hjärta och att de är en del av samhället - känna det tillsammans med alla övriga i samma kategori. Vad vill man göra för de riktiga mänskliga mötena och mänskliga relationerna?
Paula Bieler (SD):
Jag ska fatta mig ganska kort. Jag reagerade på formuleringen att kommuner numera ska ta emot efter sin förmåga. I min värld innebär det att man tar hänsyn till att det eventuellt kan finnas ett tak för förmågan, att man tar emot så många som man faktiskt har förmåga att välkomna in i samhällsbygget.
Samtidigt hänvisar det här tillbaka till ett förslag som inte ens, och väldigt medvetet inte ens, har tagit hänsyn till bostadssituationen. Min fråga är helt enkelt: Vad vill man göra för att säkerställa att det faktiskt ska vara förmågan att ta emot som styr mottagandet och inte en fördelningsnyckel bestämd ovanifrån och ett mottagande i en storlek som vi inte kan reglera?
Paula Bieler (SD):
Det vore jättebra, eller åtminstone mycket bättre, om det verkligen var kommunernas förmåga att ta emot som styrde, om kommunerna själva fick anmäla hur många de har plats för och om det var arbetsmarknad, bostadsmarknad, skolor, daghem och allt vad det handlar om som styrde. Men faktum är att det inte är det.
Faktum är att vi för bara några veckor sedan klubbade igenom en lagstiftning som innebär att man ska kunna tvinga kommuner att ta emot och kunna hänvisa personer till kommuner. Orsaken var att man hade insett att Sveriges mottagande är alldeles för stort. Platserna för dem som kommuner själva anser sig ha förmåga att ta emot räcker inte till.
Man skulle då kunna reagera så som jag och mitt parti gör, och så som man har gjort i vissa länder, och på något sätt lösa det temporärt för dem som är här men inte försöka tvinga ut dem i samhället, för det bara bromsar mottagandet och skapar motsättningar och mer problem. Vi vill låta det faktiska mottagandet fortsatt styras av en verklig förmåga att ta in människor i samhället.
Eller så kan man göra så som alla ni andra i kammaren tyckte och skapa nya lagar där man tvingar kommuner att ta emot fler än de själva anser sig kunna utan möjlighet att överklaga. Jag fick inget svar på min fråga: Vad vill man göra för att säkerställa att det är förmågan som styr? Miljöpartiet tycker dessutom att vi ska öka mottagandet igen så snart som möjligt.
Ni talar om att vi måste skapa förutsättningar för detta. Men innan ni ens har presenterat några sådana förutsättningar talar ni om att vi måste upp på höga nivåer av mottagande igen - samtidigt som vi har ett stort och växande utanförskap. Hur ska man garantera att det är faktisk förmåga och vilja att kunna ta emot personer som styr välkomnandet i Sverige?
Paula Bieler (SD):
Tack, Fredrik Malm, för ett långt och viktigt anförande med många bra poänger! Nästan ända fram till slutet fanns det ingenting för mig att anmärka på, men nu måste jag ju, eftersom det ändå dök upp, om än i förbigående.
Efter ett långt anförande om friheter och möjligheter till val och att vi alla ska få välja hur vi lever våra liv flikas det ändå in som hastigast att socialförsäkringssystem, till exempel föräldraförsäkringen, inte kan utformas på ett sådant sätt att - ja, vadå? Herr talman! Föräldraförsäkringen är utformad på ett sådant sätt att bägge föräldrarna i en relation får ett visst antal dagar var.
Sedan finns det möjlighet att ge dagar till sin partner om man anser att det är vad som passar just den egna familjen bäst. Det är inte på något sätt ett tvingande system. Det är inte på något sätt ett system som låser in personer i vissa roller. Om det är så att val sker som inte är baserade på fri vilja är det något annat än systemets utformning som ligger bakom.
Då är det något annat som bör bekämpas. Det är extra intressant när Liberalerna argumenterar i frågor om föräldraförsäkringen. Jag minns en artikel från kvinnoförbundet och ungdomsförbundet förra sommaren.
Där hävdade man med anledning av arbetslinjen att en av de viktigaste anledningarna till att ytterligare, eller till och med fullt ut, kvotera föräldraförsäkringen, det vill säga ta bort möjligheter att lämna dagar till partnern, är att kvinnorna behövs ute som barnmorskor. De ska inte få välja att vara hemma med sina barn om det är vad de önskar utan de måste för samhällets bästa ut och arbeta.
Står Liberalerna bakom synen att tvinga folk ut i arbete snarare än att göra det bättre att välja arbete?
Paula Bieler (SD):
Jag önskar att jag kunde tacka för svaret, men det var faktiskt inte svar på min fråga. Att exempelvis Sverigedemokraterna inte tycker att man ska kunna ta ut hur många dagar som helst retroaktivt när man kommer hit med många barn och att det är viktigt att det finns incitament att bli en del av samhället tror jag Fredrik Malm är väl medveten om.
Jag frågade om Fredrik Malm delar förbundens syn på att en kvinnas roll är att finnas till för samhället; om hon har mage att vilja vara hemma med sina barn ska hon inte få göra det eftersom hon kanske råkar vara barnmorska och det råder barnmorskebrist i landet. Kvinnorna måste ut och arbeta, och de ska inte få välja liv själva. Det är kärnpunkten.
Jag har full förståelse för att det finns andra partier i den här kammaren som tycker att man ska styra och ställa hur individer ska leva. Men vad Liberalerna står för när man talar om utformningen av föräldraförsäkringen är att Liberalerna bäst vet hur familjer ska fördela sina föräldradagar. Jag har svårt att förstå hur man som liberal kan tycka så.
Jag vill än en gång fråga varför man anser att politiker centralt bäst ska veta hur många dagar respektive förälder kan ta ut i sin försäkring utan möjlighet att lämna över till partnern om de anser det vara bäst. Jag skulle också vilja passa på att fråga om Fredrik Malm över huvud taget har någon tilltro till att personer ska ha möjlighet att välja själva.
Varför försöker man inte begränsa eftereffekter? Varför ser man inte över nivåerna på föräldraförsäkringen så att det inte blir ekonomiska incitament som styr vem som väljer att stanna hemma? Tycker man verkligen att staten ska styra snarare än att göra det möjligt att göra så fria val som möjligt för varje enskild förälder?
Paula Bieler (SD):
Min inledning kan vara i princip identisk med den i förra replikskiftet. Det finns mycket klokt men också en del saker, till viss del inom samma områden, som jag reagerar på. Det första området jag tänker ta upp är kvotering. Jag tycker att Désirée Pethrus väldigt väl tog upp att kvotering inte är ett verktyg att ta till i samtliga situationer.
Det är det här att det i samtliga situationer inte räcker med kvotering om inte värderingarna i övrigt förändras som föranleder min fråga. Jag drar mig återigen till minnes ert ungdomsförbunds kampanj som jag tyckte väldigt mycket om. Kristdemokraternas ungdomsförbund visade stolt: "We can do it - utan kvotering!" Jag blir lite förvånad och fundersam nu.
Anser Désirée Pethrus och Kristdemokraterna att kvotering trots allt är ett lämpligt verktyg ibland men att det behöver följas av annat? Anser man att det är rimligt att ibland ta till kvotering, det vill säga aktiv diskriminering som åtgärd för att bekämpa diskriminering?
Paula Bieler (SD):
Det är bra och skönt att höra att man är tydlig där. Jag önskar att man hade kunnat vara ännu tydligare. Det som föranledde frågan var ju att man inte fullt ut säger att det inte är verksamt. I min värld är det ett direkt kontraproduktivt verktyg på många sätt, och jag önskar att man var tydligare på den punkten.
Jag vill också poängtera att en av de saker som föranledde min fråga var att Désirée Pethrus i anförandet tog upp att man skulle räkna hur många kvinnor och män som fanns på vissa positioner och hänvisade till tidigare anföranden om huruvida det var män eller kvinnor som var i styrelseledande positioner.
Detta leder mig in på nästa fråga, som rör jämställdhetsbonusen, som Kristdemokraterna här förklarade att man står bakom.
Kristdemokraterna inser alltså att man kanske inte ska styra och ställa fullt ut med föräldradagar som är vigda åt endera parten - där har ju Kristdemokraterna tack och lov en vettig inställning - men samtidigt är de ekonomiska incitamenten väldigt starka och kan vara avgörande.
För många familjer blir en bonus mer av ett tvång än en möjlighet att välja fritt. Från Sverigedemokraternas sida har vi föreslagit att man, som jag försökte hinna in på i ett tidigare replikskifte, exempelvis ska höja nivåerna, så att inkomsten som helhet för familjen ska vara densamma oavsett vem som stannar hemma. Det ska inte vara ekonomiska incitament som styr vem som stannar hemma.
Jag undrar om Kristdemokraterna skulle kunna tänka sig att titta på en sådan modell snarare än att försöka styra uttaget och sätta sig över vad familjerna själva anser passar just dem.