KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunnar Andrén (L):
Jag uppskattar mycket att statsrådet tar upp det andra exemplet med just Heby kommun. Där handlade det i första hand om en länsindelningsfråga. Men den hade, som statsrådet helt riktigt påpekar, också aspekter vad gällde sjukvårdsupptagningsområden, skatteunderlag, trafikpolitik och många andra frågor.
Där fanns det en minoritet som önskade en förbättring som gick ut över andra i ett speciellt avseende, nämligen när det gällde närheten till sjukvård.
På motsvarande sätt kan jag se att det är orimligt att icke fler som berörs har möjlighet att påverka utgången i den här frågan. Nu säger statsrådet att svaret som jag har fått är utformat på strikt juridiska grunder.
Jag kan också se att så är fallet. Det framgår nämligen inte alls vad regeringen tycker i sakfrågan.
Min utgångspunkt är att vi som tillhör partier, och det gör alla i den här riksdagen vill jag påstå, har att långt bortom de partipolitiska frågorna värna människors rätt till inflytande. I det avseendet är den folkomröstning som nu ska företas ett skräckexempel på den demokratiska utvecklingen.
Här förnekas väldigt många människor som känner sig berörda, och som också får betala priset för den politiska uppgörelsen, rätten till folkomröstning. De känner sig svikna, och det kan jag mycket väl förstå.
Jag kommer ju själv att tillhöra dem som har noll röster, medan statsrådet Orback, som jag ursprungligen råkade ställa den här interpellationen till fast det uppenbarligen var fel i förvaltningslagsmening, har en röst. Det blir ju väldigt påtagligt att vi i en fråga som berör oss båda i lika hög grad har så olika rösträtter.
När jag skrev den här interpellationen ursprungligen, den 3 januari, var det just för att våra två partier med sådan styrka hade gått i bräschen för att se till att alla människor som berördes av någon fråga skulle behandlas lika.
Detta är en annan fråga än den som debatteras just nu i Stockholmstidningar, om detta är en bra reform eller inte. Jag uppskattar att statsrådet inte har gått in på den frågan, för man kan ha olika meningar om ifall detta är en succé eller inte.
Här gäller frågan hur vi över partigränserna ser till att människor känner att de har inflytande över frågor som de berörs av. På den frågan tycker jag inte att jag har fått ett tillfredsställande svar. Jag tycker inte att statsrådet bör vara nöjd med den utformning som denna folkomröstning har fått i Stockholm.
Gunnar Andrén (L):
Jag instämmer i väldigt mycket av vad statsrådet säger. Så är det i den här frågan.
I en mycket avgörande fråga vill jag dock säga att det är väldigt viktigt att statsrådet tydliggör - inte för oss borgerliga utan för sina vänner Socialdemokraterna i Stockholms stad - att det är någon annanstans än genom folkomröstningen eller i Stockholms stadsfullmäktige som frågan faktiskt avgörs, nämligen i Sveriges riksdag.
På just den punkten har ju statsrådets partivänner i Stockholm för att få igenom det här förslaget förespeglat väljarna något annat, nämligen att det är de som i folkomröstningen avgör om trängselavgifterna ska vara kvar eller inte. Sedan finns det en annan lång historia om vad man är för eller inte för.
Jag har många gånger i denna talarstol, fru talman, sagt att hade vi fullföljt Dennispaketet 1993, som Folkpartiet stod bakom och som till exempel innehöll avgifter för bestämda vägar, hade mycket av det elände som vi nu har undvikits. Det gäller inte bara trängselskatten utan också själva trafiken. Vi hade haft en mycket mer utbyggd kollektivtrafik.
Jag vill gärna säga att om man inte underlåtit att vidta korrekta åtgärder - och jag vill gärna säga att det aldrig är fel att vidta riktiga åtgärder - hade vi sluppit många av dessa problem. Statsrådet berör parkeringsfrågan. Jag råkar bo i Danderyds kommun. Där inför man nu en reform som jag absolut ogillar, nämligen att det i stort sett bara är Danderydsbor som ska stå på infartsparkeringar som en följd av trängselavgifterna.
Detta är ju i grund och botten som jag ser det en helt grotesk ordning. Vi måste ha en sådan ordning i Sverige att man ska kunna få parkera var man vill i vårt land. Inför man sådana här avgifter i en annan kommun förstår jag att medborgarna blir förtvivlade och vidtar åtgärder som jag, och säkert också statsrådet, det tackar jag för, egentligen inte kan försvara.
Gunnar Andrén (L):
Jag vill börja med att tacka interpellanten för denna angelägna interpellation. Jag tackar även utrikesministern för svaret. Det handlar om Europas i särklass mest vidriga diktatur för närvarande. Jag tror för min del att det största problemet som vi har här i Sverige är okunskap om situationen i Vitryssland.
Nu ska presidenten ha ett olagligt presidentval efter den konstiga författningsändring hösten 2004 som genomfördes på 14 dagar genom en folkomröstning.
Herr Lukasjenko styr genom att hela befolkningen är rädd för honom. Det är ett klassiskt styressätt för en diktator som så småningom kommer att falla när folket vänder sig mot honom. Det är också en klassisk fråga huruvida man ska isolera det här landet eller inte.
Jag tror att det viktiga är, som statsrådet var inne på vid ett annat tillfälle, att isolera regimen men bredda kontakterna med det civila samhället så mycket det går, men detta är mycket svårt. Vad kan då vi i Sverige göra?
Jag tror för det första att vi ska se till att de biståndsorganisationer som våra demokratiska partier har, Silc, Palmecentret, Kic från Kristdemokraterna och Jarl Hjalmarsonstiftelsen, får ordentliga resurser att arbeta med den här frågan över alla partigränser.
Just nu tycks inte ett informationsbrev som Staaff-fonden har finansierat kunna komma ut fortlöpande av ekonomiska skäl. Det borde inte komma ut bara på svenska, utan det borde också komma ut på vitryska.
Då måste man ha de personliga kontakterna. Det gäller även den förre statschefen Sjusjkevitj, även om han kanske inte ligger mig närmast om hjärtat ideologiskt, som behandlas mycket illa. Han har fråntagits pension och allt sådant. Det tycker jag att vi skulle göra för att stärka de demokratiska krafterna och bryta den rädsla som finns.
Jag tror också att det är väldigt viktigt att vi demonstrerar den 16 februari och den 16 mars på ungefär samma sätt Carin Jämtin, Henrik von Sydow och många andra har gjort genom att tända marschaller. Det har, liksom under revolutionen i Ukraina, blivit ett tecken på att man kan mobilisera många människor genom symboliska saker.
Detta äger nästa gång rum den 16 februari på Norrmalmstorg kl. 15.30. Slutligen tycker jag att vi i Sverige borde stärka valövervakningen. Jag ber att få återkomma till den frågan. Valövervakningen är en central fråga. Man ska inte kunna fuska sig till att bli president ens i en diktatur.
Gunnar Andrén (L):
Jag är en av dem som hade möjlighet att delta i oppositionskongressen som den 1 oktober valde Alexandr Milinkevitj till presidentkandidat. Vid det konventet, som man skulle kunna kalla denna kongress, deltog också alla de europeiska ambassadörerna. Jag hade själv tillfälle att träffa både Storbritanniens och Tysklands ambassadör.
Jag tror också, för min del, att det vore bra för Sverige om vår representation uppgraderades från att vara ett avdelningskontor från Moskva - det är en signal i sig att det är just ett avdelningskontor från Moskva - till att vara en egen ambassad, så att vår utmärkte minister där, Stefan Eriksson, kunde umgås på exakt samma sätt.
Jag tror dock att det är en mindre fråga än frågan om vilka civila kontakter vi kan ta med olika vitryska individer och organisationer. Organisationer finns det väldigt få. Jag träffade också ordföranden i journalistförbundet där, och det är klart att de är otroligt pressade av hotet om fängslande och så vidare och att ha svårt att ge ut någonting.
Men jag ska sluta med en annan sak, nämligen frågan: Ska man bojkotta, eller ska man inte bojkotta? Jag tror för min del att det är väldigt viktigt att man bryter det ekonomiska beroendet i hela Vitryssland av Ryssland, så att det blir mera handel med Västeuropa och EU. Nu är det 40 %.
Om statsrådet kan få hjälp av till exempel den gode vännen Tarasyuk i Ukraina för att öka friheten i ekonomiskt avseende för Vitrysslands folk från det forna Sovjetunionen så vore detta en väldigt god sak för hela demokratin i denna del av världen.
Gunnar Andrén (L):
Våra centrala museer och motsvarande institutioner är en väldigt viktig del av vårt kulturliv. I svaret på denna viktiga interpellation som Lena Adelsohn Liljeroth har ställt noterar jag att anslaget från statsrådet är att han är både stolt och nöjd.
Vi som har förmånen och kanske delvis också plikten att sitta i några av dessa centrala styrelser, och jag råkar sitta i någon sådan, vet att verkligheten är en helt annan än den som statsrådet utmålar. Det är en lek, för att inte säga nästan bollande, med siffror som han ägnar sig åt i svaret. Jag vill ta ett exempel, herr talman, på detta.
När han blandar ihop, visserligen myndighetsenheter, Prins Eugens Waldemarsudde och Nationalmuseum är detta formellt en sak, men i praktiken blir ju anslagen inte alls på den nivån om man särskiljer anslagen. Prins Eugens Waldemarsudde går med betydande underskott trots de 3 miljonerna som statsrådet talar om.
Både statsrådet och jag känner ju väl till att från Waldemarsuddes ledning har man intensivt uppvaktat Kulturdepartementet för att få någon ordning på sin ekonomiska verksamhet. Att då blanda ihop begreppen, som statsrådet gör här, genom att ta in Waldemarsudde blir alldeles tokigt. Att det är dålig ekonomi i Waldemarsudde förbättrar ju inte situationen för Nationalmuseum. Det är det som är huvudproblemet.
Om man lägger ihop två problem blir ju inte problemen mindre. Jag sitter som sagt var i en statlig nämnd, nämligen Drottningholm, och jag ser likheterna.
Även om Drottningholm inte omfattas av reformen om fri entré, liksom inte heller Vasamuseet, ser jag att problemen är av samma karaktär, trots att vi råkar få anslag via Svenska Spel som går helt utanför statsbudgeten.
Nu ser jag att vi här i salen har glädjen att se förre vice ordföranden och ledamoten i Nationalmuseums styrelse, Carl-Johan Wilson. Man kan konstatera att från den tidpunkt som han var ledamot i den styrelsen har Nationalmuseums ekonomi försämrats alldeles radikalt. Detta är naturligtvis inte bara regeringens fel, tvärtom.
Det beror på många yttre omständigheter, som Lena Adelsohn Liljeroth har pekat på. Men det går liksom inte att bara skyla över och säga: Vi har höjt anslagen si och så mycket.
Herr talman! Jag vill avsluta med att säga att när jag hör statsrådet tala i sitt svar till Lena Adelsohn Liljeroth så finner jag ingenting av den oro som man på Nationalmuseum känner för att den här verksamheten inte kan hålla kvalitetskraven. Då hjälper det inte att statsrådet säger att man vill hålla på kvalitetskraven.
Innan statsrådet går till angrepp på Folkpartiet och Moderaterna i frågan vill jag bara erinra om att det är regeringen, och inte våra partier, som har ansvaret för Nationalmuseum.
Gunnar Andrén (L):
Jag tror att det är bra att inte Mona Sahlin var energiminister när det här landet byggdes och vi med de små vattenkraftverken såg till att förädla både malmen och skogen.
Statsrådet säger i svaret till Per Bill i denna mycket intressanta interpellation att vi inte bara ska halvera oljeberoendet och ta bort kärnkraften utan att vi också ska ta bort väl fungerande småskalig vattenkraft med administrativa medel som det är fråga om med elcertifikaten. Jag menar att man måste fråga sig om det är en förnuftig politik.
Är det en vettig politik att med prismedel tvinga bort elektricitetsproduktion som inte är så stor men som fortfarande finns och kan fungera under väldigt många år? Jag menar att det inte är en bra energipolitik. Det förhållandet att regeringen har gjort upp med två andra partier är ingen garanti för att det är en bra politik.
Jag tror för min del att den signal som statsrådet skickar ut är att det ska vara ännu högre elpriser och att det ska vara ännu svårare att få fram elektricitet i landet. Herr talman!
Jag vill också påpeka att det är en konstig jämförelse när statsrådet jämställer att ta bort elcertifikat för biologiskt avfall med hundratals, för att inte säga tusentals, mindre kraftverk. Jag kan inte förstå att vattenkraften kan jämföras med fraktioner av biologiskt avfall. Jag ser det som helt olika saker.
Låt mig ställa en fråga. Statsrådet säger att ny storskalig vattenkraft även efter 2010 ska få elcertifikat. Vad är ny storskalig vattenkraft i det här landet? Det är många som är intresserade av att få veta det när de vet att det är så många andra saker som ska avvecklas. Vad är det som ingår i ny storskalig vattenkraft?
Gunnar Andrén (L):
Ibland måste man gilla läget. Då har vi elcertifikaten. Då får man utgå från att de finns - så att säga. Vad som har varit är en annan sak. Jag har en konkret fråga. Vad är ny storskalig vattenkraft?
Vilken älv är det statsrådet tänker på som ska byggas ut? Det vore intressant för de svenska energikonsumenterna att få veta vad ny storskalig vattenkraft är. Det är inte fråga om små utan mycket stora produktionsenheter. Vad är ny storskalig vattenkraft?
Gunnar Andrén (L):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret - ett långt och utförligt svar. Innan jag går in på sakfrågan vill jag berätta varför det är jag som tar detta svar och inte interpellanten Cecilia Wigström.
Saken är den att hon drabbades av en oersättlig förlust i förra veckan då hennes make Mats, som många med mig känner, efter lång tids kamp mot sin cancer inte längre klarade denna och nu inte längre finns bland oss. Frid över Mats minne!
Vitryssland är ett land som ligger bara en timmes flygresa från Arlanda och har nästan tio miljoner invånare. Detta land, herr talman, har samma rätt till demokrati som alla andra länder har. Invånarna i detta viktiga land, som har genomgått så många prövningar under så lång tid, har bara bättre tider att se fram emot.
De mänskliga rättigheter som vi tycker är en självklarhet i resten av Europa, i stort sett, förvägras människorna i just Vitryssland.
Jag, Cecilia Wigström och ytterligare två ledamöter, Axel Darvik och Karin Granbom, var för något halvår sedan i detta land och kunde konstatera att det som mer än allt annat präglar utvecklingen och situationen i landet är rädslan - rädslan för att uttrycka sina verkliga åsikter.
Händelserna efteråt - fängslandet av presidentkandidaten Kozulin och arresten under 14 dagar av presidentkandidaten Milinkevitj - har också bekräftat detta. Vad kan då Sverige göra? Vi kan göra mycket, enligt mitt sätt att se.
Jag instämmer i väldigt mycket av det som statsrådet säger, men på två punkter har jag en avvikande åsikt. Den ena punkten är den oerhört passiva synen på en demokratifond som Sverige och EU skulle kunna bidra med.
Jag menar att om vi skulle följa och rätta oss efter alla andra länders lagar så skulle inte jag och många andra ha kunnat kämpa för Sydafrikas frigörelse genom ANC. Likadant var det i Nordrhodesia på den tiden det fanns.
Det har funnits väldigt många länder där det har varit nödvändigt att använda andra vägar än att acceptera de lagar som funnits i landet i fråga. Den andra punkten där jag tycker att det finns ett väldigt passivt tänkande är synen på svensk vapenimport från Vitryssland. Det är säkert riktigt, som statsrådet säger, att den inte strider mot några lagar.
Men en helt annan sak, herr talman, är vad som är lämpligt, och det är utomordentligt olämpligt att köpa vapen av vad slag det vara må från dagens Vitryssland. Det står väldigt klart. Sverige kan driva på och har gjort det på många sätt.
Jag återkommer till sådana saker som studentutbyte och ambassad i ett senare inlägg, om det blir något sådant.
Gunnar Andrén (L):
Jag tackar särskilt för statsrådets öppning när det gäller en demokratifond. Det är klart att man inte ska binda sig vid en exakt form, utan det är själva verkan av stödet som är det viktiga. Alla vi som jobbat lite grann med internationell solidaritet vet att det är väldigt viktigt att hålla olika vägar öppna. Därför tycker jag att det har varit väldigt positivt att kunna delta också i det här arbetet.
Statsrådet och jag tillhörde ju dem som före valet vid olika tillfällen var talare på Norrmalmstorg där olika organisationer, både Olof Palmes Internationella Centrum och Silk, men också Centerpartiet, Moderaterna och Miljöpartiet har varit med. Det har varit väldigt värdefullt att kunna få en så bred verksamhet.
Jag utgår från att regeringen, även om det inte direkt blir en demokratifond, kommer att ställa sig väldigt positiv till de olika försök att etablera personliga kontakter och kontakter med andra organisationer i Vitryssland som de organisationer som står nära partierna hjälper till med.
För att vi ska kunna föra in mer demokrati i Vitryssland måste detta bäras av kraftfulla opinionsbildare och övertygade demokrater inne i landet. De måste känna att de har stöd utifrån på olika sätt. Genom den repressiva hållningen från Lukasjenkoregimen förbjuds i praktiken nästan alla organisationer att verka. Jag håller med om att detta är ett väldigt stort problem.
Det har dock alltid tidigare, vill jag påstå, gått att ta sig runt dem som vill förtrycka de mänskliga rättigheterna och komma till ett meningsutbyte. Splittringen inom oppositionen är ett faktum som inte kan bestridas.
Dock tycker jag beträffande hela processen fram till valet den 19 mars att det var intressant att se att det trots den oerhörda repressionen fanns en folklig uppslutning av betydande mått kring framför allt den oberoende presidentkanditaten Milinkevitj. Rädslan för att han skulle få framgångar var betydande.
Det var också oerhört glädjande att se den värme och uppskattning som Milinkevitj efteråt kom att mottas med i EU-parlamentet - detta innan han, när han kom tillbaka, fängslades. Ryssland spelar en väldigt stor roll i Vitryssland.
Inte bara lågt gaspris utan också språket och många andra saker förenar dessa länder sedan en lång tid tillbaka. När det gäller den internationella isolering som - det tror jag att vi är överens om - ledande personer utsätts för gentemot EU och numera framför allt även USA är det ett bekymmer att se att president Lukasjenko har så goda kontakter med Rysslands president Putin.
Senast förra måndagen, tror jag att det var, såg vi att de helt plötsligt träffades för ett möte i S:t Petersburg. Man vet väldigt lite om vad de diskuterade. Men redan det förhållandet att sådana möten äger rum inger en oro för att den nuvarande regimen i Minsk får ett stöd från en stormakt som de ganska starkt rider på.
Det gör att det känns ännu angelägnare att stödja andra krafter här. Jag hoppas att vi till exempel också när det gäller studenter får ytterligare kraftfulla insatser för att stärka de personliga kontakterna med de många människor som vill ha demokrati i Vitryssland.
Gunnar Andrén (L):
Det är alldeles uppenbart att det är mer som förenar än som skiljer oss åt i de här frågorna. Jag vill avslutningsvis å Cecilia Wigströms och mina vägnar tacka för svaret. Vi arbetar också via OSSE i den här frågan. Jag råkar vara ordförande i det svenska OSSE-nätverk där Cecilia är vice ordförande. Det är också en bakgrund här. Herr talman! Jag ska sluta på ett helt annat sätt.
Det känns väldigt uppfordrande att stå just i denna talarstol i andrakammarsalen och diskutera demokratifrågor. I denna talarstol - även om den då inte såg ut just så här - har vi inte bara diskuterat Vitrysslands demokrati. Från just denna talarstol har brutits demokratins mark med personer som Karl Staaf, Hjalmar Branting, Nils Edén, och så vidare. De har stått här och diskuterat demokratins former.
Därför är jag tacksam för att få vara med om ett sådant historiskt ögonblick att också stå i denna talarstol och diskutera inte bara svensk demokrati utan den demokrati som alla människor har rätt till i denna värld.
Gunnar Andrén (L):
Det fanns ett ord i finansministerns inlägg här som var särskilt intressant. Det var ordet "avvaktan", i avvaktan på. Det säger så mycket om att finansministern i grund och botten tycker att detta inte är något bra förslag.
Man vill ha ett helt annat förslag, som jag som god miljövän, som Kerstin Engle som god miljövän och som Pär Nuder som god miljövän tycker är mycket bättre, nämligen att vi skulle beskatta själva utsläppen. Det kan vi vara överens om. I stället ska man införa andra konstiga andra skatter under tiden. Vi hade ett tag en skatt på aktiehandeln, valpskatt kallades den.
Den gjorde att hela aktiehandeln flyttade till London. Nu får vi en flygskatt som tydligen inte kommer att få någon annan effekt än att man flyttar en massa landningar och belastar Kastrup ännu mer. Jag tycker inte att man ska dra den slutsatsen av SIKA:s analyser att det skulle göra att antalet flygresor sjunker och så vidare. Jag tror inte på det.
Däremot håller jag helt med om att flyget naturligtvis också, liksom andra transportslag, måste ta sina kostnader. Det är det jag tycker att man inte gör utan man inför en annan konstig åtgärd. Nej, herr talman, detta är en uppgivenhetens politik.
I stället för att införa och satsa på någonting som skulle vara verkligt effektivt, nämligen skatt på koldioxidutsläpp flyttar man på grund av en flygskatt flygtrafiken från en flygplats till en annan. Dessutom kommer man, precis som man får göra när man inte gör det riktigt från början, att tvingas att göra massor med undantag. Vi har pratat som Hagfors, jag kan nämna Visby där det till exempel kan bli flygskatter i den ena riktningen men inte i den andra.
Detta är ingen miljöpolitik, detta är en uppgivenhetens politik.
Gunnar Andrén (L):
Det är en intressant interpellation som Bengt-Anders Johansson har ställt och som statsrådet svarat på. Tittar man ut över Sverige kan man konstatera att vi år 2006 har avsevärt mer skog att avverka än vi hade för ett antal år sedan, till exempel för hundra år sedan.
Man får ta till lång tid, fru talman, för att se utvecklingen på det här området. Huvudfrågan är egentligen hur mycket vi ska avverka av den volymtillväxt som finns framöver. Jag tycker att det är väldigt bra att det finns en skogspolitisk utredning där Folkpartiets representanter i den parlamentariska referensgruppen är riksdagsledamoten Anita Brodén i Alingsås och Lars Persson, kommunalråd i Sundsvall.
Jag tror att det är värdefullt att det trots allt finns en sådan här parlamentarisk referensgrupp. Skog är någonting som många är berörda av. Det finns väldigt många privata ägare av skog. Även jag äger tre äppelträd i min trädgård. Det är lågavkastande men högt skattade träd.
Men det är många som ägnar väldigt stort intresse åt skogen och det är väldigt viktigt att vi har många som sysslar med att förädla skogen på olika sätt. Jag har tidigare haft en debatt med statsrådet Östros om skogsindustrins problem. Man måste konstatera att ett av de områden som Bengt-Anders Johansson i grund och botten tar upp är frågan: Hur ser beskattningen av skogen ut?
I det sammanhanget skulle jag ändå vilja ställa en fråga till statsrådet. Om man vill ha en förnyelse och specialisering måste man tänka sig en utveckling av olika former av skogskonton och så vidare för att stimulera till lite högre avverkning i Sverige. Den svenska skogsindustrin är ändå huvudavnämare av den skog som tas ut.
Men det har kommit in i ett nytt moment under de senaste decennierna, nämligen framför allt importen från andra länder. Därför tenderar vi att inte få en hög avverkning, inte heller av specialträ av olika slag. Jag tänker då inte på avverkning av bok från Visingsö som startades på 1700-talet.
Vi har en hög andel import, kanske alltför hög andel import från andra länder av skogsråvara, och det är nästan helt och hållet betingat av de skatteförhållanden som gäller.
Jag tror för min del att om man ska komma vidare utan att beskoga hela Sverige måste man titta mer på den underliggande, eller möjligen överliggande frågan: Hur ser det ut med lönsamheten i att vara skogsägare i Sverige? Sedan håller jag med om allt det som sägs om miljömålen och så vidare. Det måste vara ännu mer överliggande att vi ska ha goda miljömål och stränga krav på förnyelsen.
Men man kan inte bortse från att virkesproduktionen i Sverige är väldigt beroende av skatteförhållandena för de enskilda skogsägarna.