KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lorena Delgado Varas (V):
Jämställdhet kommer inte av sig självt. Det krävs ett mångfasetterat arbete som inte bara handlar om siffror, representation och värderingar utan om allt det och lite till. De patriarkala strukturerna genomsyrar vårt samhälle och påverkar var och en av oss. Det är människor som jobbar, som leder och driver företag och myndigheter.
Inga företag eller organisationer existerar i ett vakuum, och ingen är opåverkad av de patriarkala strukturerna. När Tillväxtverket analyserar och presenterar statistik över kvinnors företagande i Sverige ser vi en stor skillnad både generellt och i olika branscher. I vissa branscher är bara 5 procent av företagarna kvinnor.
Totalt är ungefär 30 procent kvinnor. Det är siffror som har stått stilla i 30 år. Vi har i vår motion valt att höja ribban lite, utefter Riksrevisionens rapport där tydlighet efterfrågas och utefter organisationers beskrivningar av situationen och möjligheterna för kvinnliga företagare.
Vi föreslår att regeringen uppdrar åt Almi att skapa en jämställdhetsplan med tydliga mål och måluppföljningar som ska harmoniseras i hela organisationen. Vi föreslår också att regeringen bör omformulera Almis uppdragsmål så att de jämställdhetspolitiska målen avspeglas bättre.
Nu har vår regering valt att kalla sig en feministisk regering. Det innebär att man måste ta ett tydligt ansvar i frågan. Statistiken har som sagt varit oförändrad under många år.
Det innebär att inte heller statistiken över kvinnor som går till banken och ansöker om lån för att starta upp ett företag har förändrats. Det påverkar deras självförtroende, frihet och möjlighet att skapa bättre förutsättningar för sig själva. Det påverkar också vårt samhälle.
Det behövs såklart fler åtgärder än dem vi föreslår i vår motion. Det här är långt ifrån tillräckligt för att kunna vända trenden. Men genom att skapa en jämställdhetsplan med tydliga mål och måluppföljningar kan vi i alla fall börja vända siffrorna i låneverksamheten och se till att kvinnor får ta del av den. Vi vill att regeringen visar en tydlig väg i detta.
Om regeringen gör det tror vi att andra kommer att följa efter. Vi har också avvisat den neddragning regeringen gör i sin budget kring Almi och har därför lagt till för att täcka ett sådant arbete.
Lorena Delgado Varas (V):
Jag vill först lyfta fram att det verkligen uppskattas att man försöker tydliggöra ansvar vid krishantering. Det är någonting som vi har lyft fram tidigare. Jag tror att vi kommer att dra många lärdomar från den här krisen. Norge öppnar och stänger gränserna beroende på antalet smittade.
Samtidigt håller vi här i Sverige på att öka antalet provtagningar, vilket kommer att leda till att vår smittkurva kommer att förlängas. Det blir nästan kontraproduktivt att bli mer noggrann i smittspårningen. Jag undrar lite om Norges förhållningssätt till de här siffrorna.
Man skulle kunna dra det så långt som till att säga att Norges gränsöppnande kan bidra till att länder faktiskt minskar sin smittspårning för att kunna skynda på öppnandet och förhållandena mellan länderna. Jag undrar om statsrådet har ifrågasatt detta tillvägagångssätt.
Lorena Delgado Varas (V):
Smittbekämpning ska såklart vara överordnat. Jag hoppas att det gäller i alla nordiska länder och att vi försöker hitta gemensamma sätt att analysera den data som finns. Jag tänker på det statsrådet nämnde tidigare angående äldreomsorgen.
Har ni haft några diskussioner om skillnader i till exempel sjukvårdssystem och äldreomsorgssystem mellan länderna vad gäller smittspridningen? Tidigare nämndes också lager för medicinsk utrustning och så vidare.
Har ni diskuterat hur man kan jobba för att ha ett någorlunda koordinerat och balanserat förhållningssätt till de frågorna i de olika länderna, så att man kan mötas på ett solidariskt sätt? Det är nästan som att man har stängt gränserna och slutat vara solidariska med varandra, just på grund av att vi förhåller oss så olika till dessa teman.
Lorena Delgado Varas (V):
Chile har varit det goda exemplet, det stabila landet, det land man investerar i och det land man extraherar från. Man har under de goda handelsåren ignorerat avsaknaden av demokrati, miljöförstörelsen, dödandet av sociala ledare och bruket av våld mot Chiles folk. Vissa menar att det som händer i Chile nu är något tillfälligt som har uppstått ur tomma intet.
En vanlig beskrivning av Chile är att det är ett stabilt land med god ekonomi. Men jag vill berätta lite om det andra Chile som vi helst inte pratar om när vi gör affärer. Chile är landet där 10 procent av befolkningen tjänar 25 gånger mer än resterande befolkning. Chile intar alltså en tredjeplats i ekonomisk ojämlikhet i världen, enligt OECD.
Urfolkets kamp förseglas med hjälp av antiterroristlagar, där deras representanter har suttit i fängelse i åratal utan rättsprocess, där urfolksledare har mördats av chilenska staten, där miljöaktivister har mördats i sina hem när de har kämpat mot vattenkraftverk, och så vidare.
Mindre städer förgiftas till en sådan grad av kemiska industrier att barn och vuxna tvingas till akutvård under långa perioder. Så här kan vi fortsätta. Listan kan göras lång. I dag har folket i Chile sagt att det räcker, att de vill bryta mot det nyliberala systemet. På det svarar den chilenska regeringen med våld.
Det är våld som internationella MR-organisationer har benämnt brott mot de mänskliga rättigheterna. Det statliga våldet har inneburit att fler än 25 personer har mördats. Vidare har 11 500 har skadats, varav 300 har förlorat synen. Hittills har sexuellt våld rapporterats i 200 fall. Och 15 000 har anhållits, där inte ens hälften har rapporterats in som anhållna. De har alltså varit olagligt anhållna.
Till det här kan vi lägga att Chiles regering har stärkt de repressiva lagarna den senaste månaden genom att ge mer utrymme för statligt våld utan konsekvenser. Bara för några dagar sedan infördes lagförslag om att stoppa den politiska indoktrineringen i skolorna. I går tog Chiles president beslut om att sätta i tjänst 2 000 polisstudenter för att stärka repressionen.
Chiles regering vill alltså inte hitta en fredlig lösning. Inför detta har Sveriges regering valt att inte agera. Man har valt att vänta, och man menar att det är för tidigt att se de långsiktiga konsekvenserna av demonstrationerna. Hur länge ska en regering som har möjligheten att stötta ett fredligt folk vänta?
Var drar Sveriges regering gränsen till att kalla Piñera för vad han är, nämligen en diktator skyldig till brott mot de mänskliga rättigheterna?
Kommer Sveriges regering att använda de verktyg som finns till hands för att sätta press på Chile, till exempel pausa uppdateringen av associeringsavtalet mellan EU och Chile eller införa ekonomiska sanktioner för att stoppa våldet och utkräva ansvar av en regering som gör sig skyldig till brott mot de mänskliga rättigheterna?
Lorena Delgado Varas (V):
Jag hör att ministern inte är villig att ta ansvar för förhållandet gentemot en brottslig regering. Det vi behöver i dag är att länder som Sverige, som har en stabil demokratisk grund och kunskapen och förutsättningarna, faktiskt höjer sina röster. De har möjlighet att bryta den extraktivistiska, koloniala politik som historiskt förts mot länder i Latinamerika.
Vi kan inte längre acceptera brott mot mänskliga rättigheter utan att agera. Vi har en klimatkris som vi tillsammans måste agera mot, och det kan vi inte göra utan att ta hänsyn till demokrati och jämställdhet. I dag drabbas barn, kvinnor och män i Chile, Colombia, Bolivia, Haiti, Brasilien, Honduras, Guatemala och Paraguay av respektive staters våld.
Låt oss visa att de mänskliga rättigheterna är vår grund när vi analyserar relationer till alla andra länder. En stat som begår avskyvärda brott mot sitt folk är inte en stat som Sverige bör ha som handelspartner. Vidare vill jag påpeka att Sveriges regering bör sätta sig in i vad fredsavtalet egentligen innebär och hur de sociala rörelserna tagit emot det.
Sanningen är att fackföreningar, sociala rörelser, miljörörelser och studentrörelser har sagt klart och tydligt nej till fredsavtalet. Det är inte demokratiskt, och det fastställer inte att regeringen tar ansvar för de brott som begåtts.
Lorena Delgado Varas (V):
Chile befinner sig på dag 63 av de folkliga protesterna, som fortsätter från norr till söder, och förtrycket fortsätter. Det räcker med att gå in på de olika sociala medierna för att få bilder av det. FN presenterade en rapport den 13 december. Där presenterades siffror på över 28 000 gripna, många av dem olagligt gripna och anhållna.
Det rapporteras om tortyr, sexuellt våld mot demonstranter och om döda. Siffran för antalet demonstranter som förlorat synen är också en exceptionell siffra; över 350 har förlorat synen. Och alla dessa siffror ökar. Totalt presenterar FN 21 punkter som Chile bör åtgärda med anledning av brott mot mänskliga rättigheter. Chiles regering svarar med att de vill verifiera fakta, eftersom de anser att siffrorna inte stämmer.
Jag har tyvärr inte fått information om att regeringen ens kallat in ambassadören för att yttra Sveriges svaga ställningstagande. Men det är klart att när man lyssnar på utrikesministerns svar här, som i princip är detsamma som för en månad sedan, inser man att det inte finns något svar. Det är fortfarande samma besked: Vi avvaktar och väntar. Jag undrar vad som krävs för att en regering ska agera.
Utrikesminister Linde pekar på den breda politiska överenskommelsen mellan regeringen och oppositionspartierna, det så kallade fredsavtalet. Men ministern glömmer att fredsavtalet är både odemokratiskt och icke- inkluderande och att det vacklar. Flera partier inom oppositionen har lämnat avtalet.
Unidad Social, som är en paraplyorganisation för alla fackföreningsrörelser och miljö-, feminist-, urfolks- och studentorganisationer - har sagt nej till avtalet och campar nu utanför Chiles parlament för att uppmärksamma detta. 226 kommuner i Chile har genomfört folkomröstningar där stödet för en demokratisk, folklig konstitutionsprocess fick över 80 procent.
I de kommuner vars borgmästare inte öppnade för folkomröstning anordnade organisationerna själva folkomröstningarna. Resultatet var detsamma. Samtidigt pågår en parallell process från regeringens håll med fortsatt repression mot folket. Det senaste som kommit fram är införandet av tårgaskemikalier i vattenkanonerna, som nu orsakar svåra brännskador hos demonstranterna.
Regeringen fortsätter också att införa mer repressiva lagar för att bland annat inskränka demonstrationsrätten. I dag kommer demonstrationerna att resas igen på nationell nivå, som de gör varje fredag. Gatorna kommer att fyllas, och det kommer att resultera i fler skadade och gripna. Kommer Sveriges regering över huvud taget att agera mot Chiles regering, i så fall på vilket sätt?
Om man inte är villig att använda de verktyg som finns för att sätta press, vad är i så fall kriterierna för att sätta press på en regering? Är det mord, tortyr, systematiskt sexuellt våld och olagliga anhållanden? Allt detta förekommer i dag i Chile.
Lorena Delgado Varas (V):
Det var hårda ord från utrikesministern. Jag uppfattade inte om regeringen har kallat in ambassadören, men jag uppfattade att ni har haft ett samtal. Detta har dock inte varit tydligt utåt. Jag önskar att utrikesministerns hårda ord riktades till en regering som begår brott mot mänskliga rättigheter i stället för till parlamentariker som försöker lyfta upp frågan här i kammaren.
Jag håller med om att det är viktigt med internationella avtal, som utrikesministern pekar på. Men vi måste också fundera på vad de ska vara till. Är det meningen att de ska användas för att "mänskligarättigheterwasha" eller "greenwasha"? Vi har som land ett ansvar för det som händer i Chile i dag.
Vi har upprätthållit handel och relationer som vanligt trots mord på sociala ledare, olagliga anhållanden och livsfarliga miljöförstörelser som befolkning, djur och natur har fått stå ut med de senaste 30 åren. Sverige har utan ansvarskrav konsekvent ökat sin export till Chile. Utrikesministern menar att en paus i moderniseringen av associeringsavtalet inte skulle gagna demokrati och mänskliga rättigheter i Chile.
Men jag menar att det vore ett sätt att markera att vi menar allvar med de punkter vi har tecknat i associeringsavtalet. En regering som begår brott mot mänskliga rättigheter måste få veta av omvärlden att det är oacceptabelt, och jag har faktiskt inte hört Sveriges röst tydligt nog.
Lorena Delgado Varas (V):
Utrikesministern anklagar mig för att inte vilja se eller lyssna till regeringens arbete. Jag vill försäkra ministern om att vi är många som dagligen velat se ett tydligt ställningstagande. Det vore klädsamt om ministern lyssnade på detta och på de otaliga organisationer som varje vecka träffas och diskuterar detta.
Jag vill avsluta med att lyfta upp den demokratiprocess som folket fört fram i hela landet genom bland annat Unidad Social, som omfattar fackföreningar, miljöorganisationer, feministiska organisationer, urfolksorganisationer och studentorganisationer. Överallt har man skapat självsammankallande, folkliga möten där en enorm folkutbildning pågår och där man påbörjat en folklig konstitutionsprocess för att få bort diktaturens konstitution. Detta är en process som bör få omvärldens stöd.
Chiles folks krav är legitima. Folk ska ha rätt till vatten, vilket de i dag inte har eftersom vattnet är privatiserat. Barn ska växa upp utan att bli förgiftade. Pensionssystemen ska säkra äldres rätt till ett värdigt liv. Folk ska kunna leva utan att behöva belåna sig för att köpa mat. Urfolken ska ha rätt till sin kultur, mark och vatten. Om vi tänker efter är det många av Chiles folks krav som är applicerbara även här i Sverige.
Kanske kan vi dra lärdom av detta. Jag är övertygad om att Sverige skulle kunna vara ett land som spelar en positiv roll för demokratiprocessen i Chile. Och om vi har goda band med Chile, låt oss då ha det med det chilenska folket, inte med en regering som begår brott mot mänskliga rättigheter. Låt oss pausa associeringsavtalet, och låt oss tala om för Chiles regering att brott mot mänskliga rättigheter är oacceptabla.
Lorena Delgado Varas (V):
Tack för svaret, utrikeshandelsminister Hallberg! Utrikeshandelsministern säger att det primära ansvaret för att respektera, skydda och uppfylla de mänskliga rättigheterna ligger hos staterna, att Sverige konsekvent lyfter vikten av det och att om alla stater tog sitt ansvar skulle vi komma längre i arbetet med företagande och mänskliga rättigheter.
Jag håller med men vill kanske lägga lite större fokus på företags ansvar i frågan, speciellt med tanke på att vi i dag har stora företag som har organisation, upplägg och struktur för att försöka att kringgå ansvar. Stater som har stabil ekonomi och demokrati har större ansvar att se till att dessa företag tar sitt ansvar längs hela produktionskedjan.
Genom att rika, demokratiska länder ställer mer krav stöttar vi de grupper som i dag hotas, trakasseras, misshandlas och mördas samt skyddar den natur som förstörs för att dessa företag behöver upprätthålla vinst och produktion oavsett konsekvenserna.
Det är såklart positivt att Sverige ställer sig bakom FN:s vägledande principer för företagande och mänskliga rättigheter och att man uppmanar länder att ansluta sig, även om det vore bra om man ställde högre krav på det.
Vi från Vänsterpartiet är glada över att ett förslag om en gemensam EU-lagstiftning angående human rights due diligence och environmental due diligence håller på att diskuteras. Detta ger en stor möjlighet att hålla företag ansvariga juridiskt för brott mot mänskliga rättigheter runt om i världen.
Just human rights due diligence och environmental due diligence är något som Vänsterpartiet har krävt under många år. Vi hoppas verkligen att detta går igenom och att det inte tar för lång tid innan det implementeras, för frågan är ytterst angelägen. Men varför måste vi vänta på EU? Flera länder går ju mot en nationell lagstiftning för human rights due diligence och environmental due diligence. Varför kan inte Sverige göra det?
Varför kan inte Sverige ställa lagkrav på att företagen ska respektera mänskliga rättigheter längs hela värdekedjan?
Lorena Delgado Varas (V):
Även om det är bra med mer globala krav tror jag absolut att Sverige kan visa vägen genom att införa sådana lagkrav nationellt. I EU har vi sett flera exempel på att krav tenderar att bli rätt så tandlösa efter dessa diskussioner. Jag vill belysa den betydelse som lagkrav har. Det räcker med att titta på hur det har gått med de så kallade hållbarhetsredovisningar som vi har för företagen i dag.
Hälften av företagen gör inte en uppföljning av bland annat hur mänskliga rättigheter efterlevs i deras kedja eller i underleverantörernas kedja. Hållbarhetsredovisningarna har minskat snarare än ökat sin redovisning av risker för mänskliga rättigheter. Frivilligheten gör ju att denna utveckling går väldigt långsamt eller inte alls.
Det gör att de företag som främjas av hållbarhetsredovisningen är företag som inte respekterar detta och som kanske till och med utnyttjar hållbarhetsredovisningen som någon form av greenwashing eller washing genom mänskliga rättigheter.
De företag som däremot jobbar konsekvent med detta tvingas att konkurrera med de globala företag som har som affärsidé att göra vinster genom att utnyttja människor och förstöra deras levnadsmiljö. Här måste vi ta vårt ansvar och säkerställa att dessa företags utveckling inte fortgår på det sättet samt tvinga företagen att konkurrera på likvärdiga premisser.
När jag ställde frågan förra året var svaret att konsekvenserna av lagbundna krav på företag var så svåra att överblicka. Jag hoppas att regeringen nu ser hur viktigt det är med lagkrav för att mänskliga rättigheter ska ha den tyngd de behöver, speciellt nu under pandemi- och kristider.
Vi hoppas verkligen att regeringen vågar ställa krav på företagen, även om vi de senaste dagarna har sett nyheter som visar att så inte är fallet - detta trots att några av dessa storföretag är kända för att bryta bland annat mot arbetares rättigheter.
Lorena Delgado Varas (V):
Jag tycker att det är intressant att Anna Hallberg lyfter fram frihandelsavtalen och tvistlösningssystemet.
Här skulle jag vilja stanna upp lite och prata lite mer om de transnationella företagen. Det är ju oerhört komplexa strukturer. Där kan man säga att FN:s vägledande principer för företagande och mänskliga rättigheter inte lyckas fånga upp den komplexitet som den globala företagsstrukturen har.
En komplettering till detta är ju FN:s Binding Treaty för transnationella företag. Den möter upp både den rättsliga och den organisatoriska komplexitet som de transnationella företagens offer står inför när de försöker söka rättvisa. Det är oerhört svårt för mindre urfolkssamhällen att stå emot de stora transnationella företagen.
Exemplen där man har konflikter är många, som torrlagda floder, barnarbete i gruvor och så vidare. Hur avser regeringen att möta upp de komplexa transnationella företagen för att säkerställa att till exempel urfolk har en rättslig chans gentemot dessa, med tanke på att man inte vill ställa sig bakom Binding Treaty, som just tar upp det här?
Lorena Delgado Varas (V):
När ministern beskriver den politik som man bedriver för att främja hållbara marknader förvånas jag av passiviteten. Ja, man ändrade lagen i januari 2019 för att Första-Fjärde AP-fonden skulle agera föredömligt utifrån hållbarhetsperspektiv. Men ändringarna är inte tydliga nog.
Ändringarna kommer inte att leda till Parisavtalets mål, för sanningen är att man överordnar avkastningsmålen över människan, över miljön och över klimatet. Det kommer inte att gå ihop. Vi kommer inte att nå Parisavtalets mål om vi inte vågar utmana, om vi inte vågar kräva att människa, miljö och klimat likställs med mål om avkastning.
Eftersom regeringen valde att inte ställa tydliga krav har AP-fonderna fortsatt investera i fossila verksamheter. Ja, Första AP-fonden har nu fattat beslut om att avinvestera i bolag med fossil verksamhet, men det efter framförd kritik. Sanningen är att vi är mitt i en brinnande klimatkris, där användningen av fossila bränslen är största orsaken till utsläppen av växthusgaser.
Mitt i allt det här väljer AP-fonderna att använda våra pengar till att investera i klimatfientliga verksamheter. Det är inte småsummor vi pratar om - över 16 miljarder gick till fossila företag. Det här var innan Första AP-fonden fattade sitt beslut.
I sin rapport från januari beskriver Naturskyddsföreningen att om samtliga fossila reserver som tillhör de 89 fossila bolag som Första-Fjärde AP-fonden har investeringar i skulle förbrännas skulle 185 miljarder ton växthusgaser släppas ut.
Det är också så att Andra, Tredje och Fjärde AP-fonden behåller fossila investeringar och menar på att de ska påverka bolagen att minska utsläppen. Men många av dessa bolag har som affärsmodell att producera fossila bränslen, så hur ska det gå till? Och hur ska det ske fort nog? Varför ta så många extra steg, när vi redan bestämt att följa Parisavtalet?
Varför inte göra arbetet enklare för de bolag som investerar våra gemensamma pengar? Varför inte inse och tydligt visa att fossil verksamhet inte är långsiktig? Varför inte vara tydlig med resterande AP-fonder? Ministern nämnde promemorian som skickats in, men jag tror att man kan vara mycket tydligare än att lämna över ansvaret till AP-fonderna själva.
Vi från Vänsterpartiet föreslog bland annat att AP-fonderna inte ska göra några nyinvesteringar i kol, olja eller fossilgas, att AP-fonderna ska avveckla befintliga investeringar i fossilindustrin inom fem år och att samtliga AP-fonder ska ha kvantitativa mål för investeringar i förnybar energi. Jag tror att det krävs tydlighet här. Det har vi sett både i klimatfrågan och i frågan om mänskliga rättigheter.