KBLab/rixvox huggingface dataset:
Peter Hultqvist (S):
Mitt enda syfte med interpellationen är egentligen att kräva en viss strikthet när regeringens ministrar uttalar sig om Sveriges säkerhetspolitiska position. Sverige är med i en rad internationella samarbeten, men Sverige är inte med i Nato. Jag kan vara öppen för att diskutera nordiskt samarbete med Finland och Norge och att utveckla olika typer av varianter av gemensam säkerhet. Det här handlar inte om detta.
I utrikesdeklarationen gör regeringen själv markeringen att Sverige är militärt alliansfritt. Jag säger inte att den i alla stycken beskriver helheten; det har jag aldrig hävdat. Men det kanske är viktigt att regeringen visar sin egen formulering lite respekt och inte så fort chans erbjudes börjar diskussioner om att ett Natomedlemskap är naturligt på sikt och att vi ligger mycket nära och så vidare.
Varför öppna dörren för den diskussionen när det inte finns ett folkligt mandat för det och när ni själva till och med säger att det inte är aktuellt inom överskådlig tid? Men när ni hela tiden rör er i den debattsfären kan man inte annat än att tolka det som att ni försöker flytta positionen till att detta ska bli slutstationen. Varför tar ni upp dessa saker hela tiden?
Det går att göra oerhört mycket utan att ständigt hamna i en diskussion om Natomedlemskap. Det är ni själva som öppnar för resonemanget. Ni skriver själva tydligt på s. 3 att Sverige är militärt alliansfritt och att utvecklingen av vår utrikespolitik fortsatt måste ske i brett nationellt samförstånd.
Jag tycker att den här debatten skulle kunna lösas upp på ett ganska enkelt sätt, nämligen genom att utrikesministern läser upp de två raderna och säger att det är det som gäller. Då behöver vi inte fortsätta det här. Då vet vi att den plattformen är viktig också för regeringen. Det är egna uttalanden och tvetydiga luddigheter om Natomedlemskap som ställer till det.
Mitt krav är ökad strikthet och varsamhet med orden och att man inte öppnar dörren för något som inte är genomdebatterat i det svenska samhället. Läs upp de här två raderna så är jag nöjd sedan.
Peter Hultqvist (S):
Jag ska göra livet enkelt för Carl Bildt. Vill du att vi ska gå med i Nato, ja eller nej? Det är en bra fråga att ta ställning till. Ur ledarskapssynpunkt kanske man skulle ge ett besked om hur man ser det. Man är ju hela tiden inne i gränszonen med formuleringar som öppnar vägen och ska motivera ett Natomedlemskap. Det är ju ni som skapar problemet.
Jag vet hur gränslinjerna ser ut. Det är viktigt att markera. Sverige är militärt alliansfritt. Vi är inte med i Nato.
Frågan är om det gäller bara som en allmän floskel i en utrikesdeklaration eller om det är en reell verklighet som ministern känner är plattformen, att det är utifrån den vi verkar och att vi har en strikthet i uttalandena som gör att vi inte går in och underminerar den formuleringen genom att återkommande prata i termer som gör att vi försöker förbereda för ett Natomedlemskap.
Från vårt partis sida har vi inte öppnat för några formuleringar som med automatik leder in i ett Natomedlemskap. Vi ser att det är möjligt att samarbeta med andra länder på en rad olika sätt utan att det är den naturliga slutstationen. Därför använder vi aldrig formuleringar som att det är oundvikligt på sikt eller att vi ligger mycket nära. Vi tycker inte att den debatten är relevant.
Det gäller inte om man ska följa utrikesdeklarationen som ministern själv har skrivit och förmodligen kan utantill. Man kan ju fundera på vad ärlighet är. Ska vi gå med i Nato, ja eller nej? Ge ett ärligt ledarskapsbesked!
Diskussionen om tidigare regeringar och hur livet var under det kalla kriget och vilka avvägningar man gjorde kanske kräver ett något djupare historiskt resonemang för att vi ska kunna bedöma vad som var riktiga relevanta överväganden och vad som sades och inte sades. Jag avstår från moraliserande på den punkten precis som jag brukar avstå från att moralisera över samlingsregeringen under kriget.
Peter Hultqvist (S):
Man lade först ned Arbetslivsinstitutet, ALI, ett institut som var internationellt erkänt och som gjorde att Sverige låg i framkant. Vi låg i den internationella fronten. Det bedrevs verksamhet på sju orter med 400 anställda och 250 forskare. Nu är det Sverige och Portugal i Europa som saknar ett samlat ansvar för arbetsmiljöforskningen.
Nu ersätts den här forskningen med en sönderplottrad verksamhet, sönderhackad och spridd på olika universitet, och Leijonborg skryter med att man har satsat 70 miljoner på att underlätta omställningen. Alla doktorander har fått möjlighet att fullfölja utbildningen. Fattas bara annat! Vad hade varit alternativet om doktoranderna inte hade fått fullfölja utbildningen? Det är väl ett normalt åtagande?
Leijonborg talar om 85 nya anställda, men man tog bort 250 forskare i en samlad miljö. Samtidigt som det här sker skär man ned en tredjedel av Arbetsmiljöverkets resurser. Jag kan inte se det som annat än en samlad attack mot hela arbetsmiljöarbetet i Sverige. Det som behövs är att skapa en samlad miljö för arbetsmiljöforskning.
Där kan man arbeta långsiktigt, systematiskt, med långa mätserier och genomföra en seriös verksamhet. Det behövs ett nationellt organ, någon form av centrum, för arbetsmiljöarbetet. De arbetsvetenskapliga instituten på de andra universiteten och högskolorna är små enheter.
De kan inte jämföras i kraft, miljö, insats och långsiktighet med det arbetsmiljöinstitut som har lagts ned. Frånvaro från jobbet, sjukskrivning, fler förtidspensioneringar och utanförskap är frågor som det borde vara viktigt att ha en fungerande forskningsverksamhet om. De frågorna har i många stycken skingrats för vinden. Sverige har varit ett föregångsland.
Precis som Patrik Björck sade har Sverige lämnat många internationella organ. Man frågar sig runt om i världen vart Sverige tog vägen. Nu är vi på defensiven, och orsaken till det är regeringens politik. Patrik Björck ställde frågor om arbetsmiljöforskningen. Han fick till stora delar svar om den övriga forskningen.
När det gäller universitet och forskning satsar vi i vår alternativa budget 3 miljarder kronor mer under en treårsperiod än vad regeringen gör. Där finns ett långsiktigt tänk, och där finns en målmedveten satsning.
I stället för denna splittrade strategi skulle man kunna tänka sig att regeringen kan ta initiativ till en samlad forskarmiljö och skapa ett nationellt centrum när det gäller arbetsmiljöfrågor. Det är det som behövs om det ska bli stuns i det här.
Peter Hultqvist (S):
Är det så, Leijonborg, att det enda som är värt att lyssna på är det som bekräftar regeringens och dina egna ståndpunkter? När vi säger att det behövs ett nationellt centrum, en samlad miljö - är det ett så konstigt krav, ett så konstigt förslag? Det är i stort sett också vad forskarna själva säger. Jag vet inte om du läser TCO-tidningen, men om du inte gör det kan jag rekommendera den.
Så här står det: "Annika Härenstam, professor vid Göteborgs universitet, säger att det är skamligt." Hon syftar då på att Sverige har dragit sig ur en massa internationella organ på det här området. Det fortsätter så här: "- Många länder har betraktat Sverige som ett föregångsland, som stöttat och utbildat runt om i världen. Nu finns vi inte med i internationella fora. Hon anser att forskningen kommer i underläge om varje forskare och forskargrupp ska agera självständigt.
Det behövs någon form av nationellt organ eller centrumbildning. - De arbetsvetenskapliga institutionerna är små på universiteten. Det krävs pengar och tid för att bygga upp starka forskningsmiljöer, säger hon." Det säger en professor på Göteborgs universitet, och hon är inte ensam om den uppfattningen och åsikten. Det här borde ni försöka ta till er, analysera och fundera på, och möjligen göra någonting av.
Att hävda en sådan här ståndpunkt är inte ett sätt att driva en gammal debatt. Det kanske är den här ståndpunkten som är framåtsyftande, som leder till någonting, medan ståndpunkten att det här får gå vind för våg är det som inte leder någonvart. Man kan fråga vem som är mossig och håller fast vid sådant som inte fungerar.
Peter Hultqvist (S):
Det måste i alla offentliga verksamheter finnas ett ständigt pågående utvecklings- och förändringsarbete. Inom trafikverken finns det hela tiden ett sådant pågående utredningsarbete inom organisationen för att hitta bättre lösningar. Jag är kritisk till den metod som regeringen använder.
Det är ständigt nya utredningar som känns förutbestämda när de tillsätts. Jag beklagar att ministern i sitt senaste inlägg betonade att det efterlyses ett samlat trafikverk.
Ministern glider redan innan utredningen har startat in i en terminologi - efter att inledningsvis ha försökt ha ett öppet förhållningssätt - där hon på något vis direkt bekräftar sin egen pressekreterares uttalande i tidningen om att detta kan leda till ett nytt infrastrukturverk. Problemet är just detta att man upplever saker som förutbestämda. Jag beklagar att det kom upp i debatten.
Vi ska ha smidiga lösningar. Det kan till och med vara så när man utreder, slår ihop - när storskaligheten är huvudlinjen, vilket tycks vara regeringens modell - och sedan summerar resultatet att det är mer svårstyrt och mer byråkratiskt och till och med dyrare än vad det var innan man började.
Det känns ibland på något vis som att det förändringsarbetet görs för sin egen skull. Det är väldigt mycket förutbestämt hur det ska sluta. Regeringen är fast vid sina egna modeller och förutsättningar. Det arbetet borde ha börjat i en annan ända, exempelvis med en informell och rätt så omfattande dialog med dem som arbetar inom verken och deras ledningar.
Peter Hultqvist (S):
Tack för svaret, men Mats Odell ger egentligen inga besked om vad man i konkret mening tänker göra för att undvika varsel och kvalitetsförsämringar i kommunal verksamhet. Att följa den kommunalekonomiska utvecklingen och tillsätta samordnare är inte detsamma som att faktiskt påverka den existerande verkligheten.
I går på tv gick Kommunals ordförande Ylva Thörn ut och pekade på att 4 500 personer inom den kommunala sektorn nu är varslade om uppsägning. Det är människor vars insatser behövs inom vård, skola och omsorger. Uppgifter för dem saknas inte; det behövs fler händer i vården, mer personal som kan ta ansvar för barn inom förskolan och mer personal som kan bidra till skolans verksamhet.
I mitt hemlän Dalarna kämpar samtliga kommuner med hårda sparbeting i sina budgetarbeten. För landstinget ska 70 miljoner bort, för Avesta 13 miljoner, för Borlänge 60-65 miljoner, för Gagnef 20 miljoner, för Rättvik 10 miljoner, för Älvdalen 20 miljoner och så vidare. Självklart kommer detta att kännas för allmänheten, och det finns en uppenbar risk för att det blir varsel av personal.
Den nuvarande utvecklingen inom kommuner och landsting riskerar att fördjupa lågkonjunkturen och sänka människors förväntningar och framtidstro. I förlängningen bidrar det till en nedåtspiral. Ökad arbetslöshet innebär en ökad belastning i de a-kassesystem som nivåmässigt är försämrade. Det är också noterbart att socialbidragen ökar.
Dessutom vill jag påminna om att Finansdepartementet självt i sina prognoser räknar med ökade socialbidragsutbetalningar nästa år, året därpå och året efter det. År för år ökar socialbidragsutbetalningarna enligt Finansdepartementets egna prognoser, vilket jag tycker är mycket intressant.
Sveriges Kommuner och Landsting räknar med att ett sextiotal kommuner i år inte klarar ekonomisk balans. Nästa år handlar det förmodligen om ett hundratal kommuner. Men dessa starka varningssignaler och det förhållande att 4 500 personer redan är varslade räcker tydligen inte, för man nöjer sig med att "följa utvecklingen".
Mats Odell och regeringen följer utvecklingen, trots att realiteterna redan borde kännas in på skinnet där han befinner sig. Från socialdemokratiskt håll har vi föreslagit höjda statsbidrag till kommuner och landsting med 12 1⁄2 miljard kronor i olika varianter av riktade statsbidrag och generella höjningar, utlagt på tre år. Dessutom har vi föreslagit ytterligare 2 miljarder i vår motion med anledning av den ekonomiska krisen.
2 miljarder motsvarar ungefär 5 000 arbetstillfällen, alltså något mer än antalet varslade i dag. Det är pengar som skulle kunna ha en stor betydelse för att klara både jobb och kvalitet i den offentliga sektorn.
Det är dags för regeringen att handla, att bita huvudet av skammen, att ge upp vägran att höja statsbidragen och inse att vi är inne i början av en djup lågkonjunktur så att ekonomin nu måste stimuleras. Är statsrådet beredd att vidta några åtgärder utöver att följa utvecklingen?
Peter Hultqvist (S):
Jag ska först säga något om utanförskapet. När detta presenterades i valrörelsen hade man räknat in hemmafruar, värnpliktiga, studerande och en massa olika grupper som man egentligen knappast kan beteckna som att de står utanför samhället. Jag tycker att det är en ohederlig ingång från början i denna debatt.
Men räknar man på det sätt som man gjorde i valrörelsen har det kunnat konstateras att utanförskapet har ökat med ungefär 5 000 personer. Sedan kan jag notera en annan sak, mina kära vänner, nämligen att ni vid ett par tillfällen har ändrat beräkningsgrunderna för hur ni definierar begreppet utanförskap. Innan ni fortsätter denna typ av resonemang tycker jag att ni ska gå hem och reda ut hur ni ska räkna och vad som gäller över huvud taget.
Eller är detta bara en propagandabluff som någon reklambyrå har kommit på och som ni kör här av olika skäl? Mats Odell har i två inlägg konsekvent undvikit att svara på frågan om han är beredd att höja statsbidragen. Han har koncentrerat sig på att skälla på Socialdemokraternas budgetalternativ.
Nu befinner vi oss i en situation med varsel, med lågkonjunktur och med ett kommunförbund som vill ha en höjning av statsbidragen och som dessutom här har kallats för ett särintresse. Realiteten är att folk får gå från jobbet, att det är större klasser och att det är färre händer i vården. Det är så det ser ut i verkligheten, Odell.
Då är frågan till Odell: Är du beredd att föreslå en höjning av statsbidragen eller inte, eller ska du bara ägna tid åt att skälla på oppositionen här? Nu är det du som är minister, det är du som har ansvaret, det är du som sitter i regeringen, och det är du som har makten. Blir det en höjning av statsbidragen - ja eller nej? Jag tror att det är många kommunpolitiker som är intresserade av det. Ännu mer intresserad kanske allmänheten är eftersom det är den som drabbas i slutändan.
Slutligen: För mig är det inte något problem om de som har sluppit att betala förmögenhetsskatt nu får börja göra det eller att man ger sjutton i att sänka skatten i ett tredje steg. Det är viktigare med dessa jobb.
Peter Hultqvist (S):
Jag tackar utrikesministern för svaret. Kongo Kinshasa är ett av världens fattigaste länder. Över en miljon människor befinner sig på flykt. Vi ser en mänsklig och humanitär katastrof pågå. Människor har inget hem, inget vatten, ingen mat - de mest grundläggande behoven för mänskligt liv är inte uppfyllda. FN, en rad olika organisationer och länder, däribland Sverige, sänder bistånd. Det är bra.
Men situationen blir kluven när svenska företag, i det här fallet Lundin Mining, får stämpel av att driva verksamhet byggd på utsugning och ett hänsynslöst utnyttjande av situationen. Lundin Mining är engagerat i gruvprojektet Tenke Fungurume Mining. Man är numera 25-procentig delägare. Projektet omfattar en av världens största koppar- och koboltfyndighet. Produktionen av koppar ska starta under 2009.
Tre byar har flyttats för att ge rum för gruvdriften. Folk vars hus har rivits har fått leva med enkla presenningar som tak. Kritik har riktats om otillräcklig kompensation och att människor har tilldelats mark som inte går att odla. Lokalbefolkning som har utlovats jobb har inte fått det, och det här har till sist skapat stora protester.
De säger till oss att vi bor på världens rikaste mark, men vi får ingenting när de tar den ifrån oss. De tar hit el, men elledningen dras över vår by. De anställer folk, men vi får inga jobb. Vi får se när lastbilar kör sönder våra vägar när de kör våra rikedomar härifrån. Det säger några röster om Lundin Minings verksamhet. Avtalet om kopparbrytning, som bland annat ger skattebefrielse i 16 år, har kritiserats starkt.
Den demokratiskt valda regeringen i Kongo vill riva upp det, men det vill inte det bolag där Lundin Mining ingår. Självklart påverkar Lundin Minings beteende Sveriges rykte och anseende. Risken är stor att Atlas Copco, Boliden och andra företag kan drabbas av det här. Andra som kan få oförskyld badwill är Volvo och Scania som säljer gruvmaskiner.
Det har betydelse för andra svenska intressen hur Lundin Mining uppträder. Jag noterar att utrikesministern i sitt svar säger att regeringen verkar för att OECD:s riktlinjer för företag som verkar i regioner med svag regeringskontroll ska följas, och det tycker jag är bra. Företag sägs kontinuerligt ha uppmanats att använda de här riktlinjerna. Då är min fråga: Har det förts samtal om OECD:s normer och riktlinjer med Lundin Mining?
Om svaret är ja, vad är resultatet av de samtalen? Om svaret är nej, varför har det inte skett?
Peter Hultqvist (S):
Lundin Mining äger 25 procent av det här bolaget, Tenke Fungurume Mining, som har upprättat det här avtalet där man har 16 års skattebefrielse. En av delägarna i Lundin Mining är AP-fonderna. Jag tror att Bildt gör det lite för enkelt för sig när han försöker att slira runt det här med hänvisning till att det bara är fråga om någon sorts kanadensiskt företag.
Jag nämnde redan i mitt inledande anförande hur stor andel i det här bolaget som Lundin Mining har. Jag kan också upplysa utrikesministern om att Lundin Mining när det här dramat började hade en majoritetsägarandel i sammanhanget. Men efter omförhandling blev det 25 procent, eller 24,7 om vi ska vara exakta. Det är inte fråga om något plötsligt intresse.
Vi har tidigare diskuterat Lundin Petroleums aktiviteter i Sudan. Där hade ministern tidigare aktiviteter personligen. Därför blir det naturligt för mig att följa upp Lundin Mining, som engagerar sig i det här området. Jag kan påminna om en rapport från Swedwatch.
Man har kritiserat Lundin Mining för att ha bidragit till att flytta 1 600 människor för att bedriva utvinning. Löften till bybefolkningen om ersättning har inte infriats. Allt det lovade var falskt, säger bybor i ett Rapport -inslag i tv i Sverige. Jag vet inte om händerna är så oerhört rena i sammanhanget när det gäller det här företaget.
Det är bra att ministern i sitt anförande säger att man har kontinuerliga kontakter med företag som driver verksamhet i områden med svag regeringskontroll och att man uppmanar till att följa riktlinjer när det gäller OECD:s normer.
Det finns all anledning att föra den här typen av resonemang kontinuerligt med Lundin Petroleum när det gäller verksamhet i Sudan exempelvis. Det kan också finnas anledning att föra dem när det gäller Lundin Mining. Hur det än är skapar delägarskapet och aktiviteten ett ansvar i sammanhanget. Man kan konstatera några andra saker.
"Det är inte uteslutet att mandatet då utvidgas till att i större omfattning än i dag hantera den illegala utvinningen av naturresurser", säger utrikesministern med anledning av FN:s engagemang i det här. Det beslutet kan möjligen komma någon gång i början av nästa år. Också det är en bra markering, men det säger någonting om läget. Problemet med de nykoloniala utsugarna är klarlagt, men FN avvaktar tills vidare.
Vad eventuella framtida åtgärder innebär kan vi inte veta. Det som visar sig i Kongo är att när kapitalismen inte omgärdas av lagar, regler och fackföreningar, när den inte tuktas, när fältet blir fritt och det är djungelns lag som gäller, då blir det en väldigt rå exploatering med ett rått förfall. Misär går i spåren på den verksamhet som sker.
Nu är det så att Tenke Fungurume Mining, där Lundin Mining ingår, under diktaturen i Kongo tillskansat sig ett avtal med skattebefrielse i 16 år som man vägrar att omförhandla, trots att den demokratiskt valda regeringen tycker att det här är helt oacceptabelt. "Ingen bryr sig om hur befolkningen har det. Bolaget vill bara utvinna mineralen och sen ge sig av", säger människorättsadvokaten Prince Kumwamba N'Sapu.
Vad säger du, Carl Bildt, om det här?
Peter Hultqvist (S):
Det var inte mycket i sak som jag blev bemött av utrikesministern med. Det var någon sorts allmänt avfärdande. Jag har i mina anföranden betonat den humanitära dimensionen i den här konflikten. Jag vet inte om ministern besitter kompetensen att analysera mina eventuella intressen i politiken och hur de ser ut.
Ministern får väl fundera på om han besitter möjligheten att se in i andra människors eventuella ålägganden och åtaganden.
Oavsett hur det är med den där typen av analyser har vi ett grundförhållande där en lång rad exploatörer från västerländska länder som närmar sig Kongo och är aktiva i Kongo försöker lägga beslag på naturtillgångar för ett så lågt pris som möjligt för att utvinna dem och tjäna pengar. Det är ett grundläggande faktum.
Till och med ministern själv medger i sitt första anförande att så är fallet och att det dessutom är ett problem.
Om vi sedan har ett företag där svenskt kapital har en betydande roll, som är ägare av ett konsortium som ska bryta upp koppar så småningom och som dessutom har en 16-årig skattebefrielse som den demokratiskt valda regeringen i Kongo vill förhandla om, då tycker jag att situationen är lite lätt utmanande. Å ena sidan ger vi bistånd.
Vi ger stöd och stöder den demokratiska uppbyggnaden. Å andra sidan har vi den här typen av intressen. Det är inte taget ur luften att Atlas Copco, Volvo och andra företag i förlängningen kan drabbas av den här typen av beteende. Naturligtvis kopplas det samman.
Den människorättsadvokat som jag hänvisade till i mitt förra anförande säger att företagen bara vill suga ut och sedan försvinna så fort som möjligt. Jag ställer frågan: Vad säger Carl Bildt? Jag får inget svar.