Elina Linna (V):
Sjukvårdshuvudmännen har kanske inte alltid resurser att göra beskrivningar av vad till exempel avgifter har för konsekvenser för befolkningen och för folkhälsoarbetet, som sjukvårdshuvudmännen också har ansvar för.
Under förra mandatperioden satsade den dåvarande socialdemokratiska regeringen med stöd av Vänsterpartiet och Miljöpartiet ordentligt på arbetet mot narkotika på olika sätt. Det största och viktigaste arbetet gjorde enligt min mening Mobilisering mot narkotika, som utförde ett utmärkt arbete både när det handlar om kunskapshöjning, kunskapsspridning och praktiskt arbete.
Därför tycker Vänsterpartiet att regeringen ska agera och ge ett uppdrag till Socialstyrelsen, som på ett annat sätt har ett överordnat ansvar. Jag hoppas att Kenneth Johansson i alla fall kan bekräfta att det här är en nationell fråga. Vilka konsekvenser får avgifterna?
Det är verkligen synd att det framgångsrika arbetet lades ned av alliansregeringen. Samtidigt är tillgången till narkotika kanske större än någonsin i vårt samhälle. Jag anser att narkotikafrågor inte heller har prioriterats i Socialdepartementet i någon större utsträckning.
Jag tog i mitt anförande upp konsekvensanalyser i stort. Om jag minns rätt har Konsumentverket fått i uppdrag att efter tre år göra en analys vad avser apoteket.
I mitt anförande, fru talman, kommer jag mest att fokusera på reservation 2, som handlar om hepatit C och problem som följer av smittan. Enligt uppgifter från förra året finns det bara i Stockholm ca 9 000 injektionsmissbrukare.
Men inte för en enda av de andra stora förändringarna inom hälso- och sjukvårdsstrukturen finns några tankar om att göra konsekvensanalyser. Kommer hälsoklyftorna att minska eller kommer klyftorna att öka, som det ser ut i dag? Vad kan det bero på?
Av dessa uppskattas hela 83 procent vara smittade av hepatit C. Hepatit C är ett virus som upptäcktes så sent som 1989. Det smittar via blod och kan också smitta via sexuella kontakter.
Kan det bero på att de strukturomvandlingar som regeringen har gjort med hjälp av lagstiftningen har bidragit till att hälsoklyftorna ökar?
Många av de smittade drabbas senare i livet av leversjukdomar som kan leda till levercirros och behov av transplantation. Det är på så sätt en allvarlig sjukdom.
Jag läste på Socialstyrelsens hemsida inför debatten att Socialstyrelsen rekommenderar att landstingen försöker hitta dem som har fått blod som barn för att kontrollera om dessa personer bär på smittan. Det är de som fått blod efter 1965 som ska undersökas; man tror inte att hepatit C fanns i Sverige före 1965.
Det är bra att de här uppgifterna finns på hemsidan. Men det fanns inte ett ord om injektionsmissbrukare eller några ord som riktar sig till injektionsmissbrukare eller till deras närstående, till exempel om att de ska testa sig och om hur smittan sprids.
En del i arbetet mot spridningen vore naturligtvis att införa ett sprututbytesprogram. Man har sprututbytesprogram i Malmö och Lund sedan länge, och där har smittspridningen begränsats.
Det är synd att ett sådant program inte har införts i Stockholm - landstinget har ju sedan fem år tillbaka möjlighet att göra det. Ett annat problem är att narkomaner som är hepatit C-smittade i dag inte får någon adekvat vård, eftersom det ställs orimliga krav som de måste uppfylla innan vården påbörjas.
Naturligtvis förvärras sjukdomstillståndet om man inte får vård. Det innebär lidande för den enskilde och bidrar till sjukdomens spridning. Vi anser att vård och behandling av missbrukare som smittats av hepatit C bör underlättas och prioriteras.
Det är självklart en fråga för landstingen och kommunerna, men eftersom det finns så stora brister i detta arbete menar vi att Socialstyrelsen bör ges i uppdrag att följa upp och utvärdera vården av blodsmittade missbrukare. Fru talman! Jag yrkar bifall till reservationerna 1 och 2.