LiseLotte Olsson (V):
Det blev plötsligt mycket här, så jag vet inte riktigt var jag ska börja. Jag tänker i alla fall börja med att säga att jag inte försvarar det som hände. Man får ofta höra i debatten att ni har varit med i tolv år och varit med om det och det. Jag tänker inte försvara, för det fanns väldigt mycket som jag inte tyckte var bra före min tid här. Jag tänker inte ge mig in i den diskussionen. Ministern säger att ettårsgränsen är som ett domstolslut.
Då menar jag att det förslag som nu har lagts fram om rehabiliteringskedjan också innebär gränser - tre månader och sex månader. Det är alltså ännu tidigare och ännu värre. Jag tänker inte heller försvara det höga antal som är i förtidspensionering. Det är helt vansinnigt, helt fel och väldigt olyckligt för dem som hamnar där. Den mängden förtidspensionerade människor vill jag verkligen inte att vi ska ha.
Sedan finns det människor som måste få ha kvar det här stödet eftersom de inte klarar av något. Den låga procentsatsen 64 procent är också helt vansinnig och något som jag inte försvarar. Vi i Vänsterpartiet har i vår budget pengar för att höja den nivån. Ministern säger att man gör en mängd saker. Och jag håller med om att ni gör väldigt mycket, men jag tycker förstås inte att ni gör rätt saker.
Det som vi också kan vara överens om är att rehabiliteringen måste förbättras och att sjukskrivningstiden måste bli mer aktiv. Där är ministern och jag överens, absolut. Men det får inte ske genom att anställningsskyddet för löntagarna försvagas och den ekonomiska tryggheten urholkas, vilket jag menar att er politik innebär. Som det ser ut nu kommer det att bli ännu tydligare, som jag sade, med de nya tidsgränserna tre och sex månader.
Många sjuka kommer att hamna i en ohållbar situation. Det här sker i kombination med att regeringen inte skärper arbetsgivarens ansvar för den arbetsplatsinriktade rehabiliteringen. Det är en sak som Vänsterpartiet och jag verkligen vill göra. Vi vill ställa mer på krav på arbetsgivare. Vi tror att det är en rimlig väg att gå att arbetsgivaren får ta mer ansvar för hela situationen.
Trots att arbetsgivarnas rehabiliteringsansvar kvarstår kan de i verkligheten göra som de vill, för det finns inga drivkrafter och inga sanktioner. Det menar jag att vi måste ha. Som det är i dag kan arbetsgivaren sitta med armarna i kors, till exempel bussägaren som inte gjorde någonting. Det är tillåtet i dag, men det vill inte jag att det ska vara. Som det är i dag är det bara för de sjuka och för den delen för de offentliga instanserna att gilla läget.
Då undrar jag vad statsrådet avser att vidta för åtgärder för att anställningsskyddet inte ska urholkas som jag och vi befarar, för jag tror att vi hamnar där, tyvärr. Det finns också stora risker med den nya ordningen, och det är att den kommer att försämra arbetsmarknadens arbetssätt.
Om en sjuk persons arbetsförmåga ska prövas på hela arbetsmarknaden kan det betyda att den sjuke personens yrkeskunnande inte tas till vara, och det är ett samhällsekonomiskt slöseri. Många sjuka kan dessutom behöva vidareutbildning eller omskolning för ett fortsatt yrkesliv, men med regeringens nedskärning på till exempel arbetsmarknadsutbildning försvåras det. Jag har ett annat exempel. Men jag ser att min talartid snart är slut, så jag sparar det till senare.
Men det är uppenbart att regeringen saknar ett helhetsperspektiv i arbetet för ett friskare arbetsliv, för parallellt med besparingarna på sjukförsäkringar och urholkningen av anställningsskyddet genomför regeringen besparingar på Arbetsmiljöverket. Det motsvarar en tredjedel av verkets anslag år 2010. Det betyder att 275 personer har blivit uppsagda, varav 50 arbetsmiljöinspektörer.
Och med minskad tillsyn är risken stor att ohälsan kommer att öka i arbetslivet.