KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carina Ödebrink (S):
Jag lyssnade noga på Ellen Junttis inlägg, och för en liten stund fick jag känslan av att den som stod i talarstolen var den gamle socialdemokraten Gustav Möller, som talade om att varje förslösad skattekrona är en stöld från folket. Men det var ju inte Gustav Möller utan ledamoten Juntti.
I detta sammanhang delar jag dock ledamoten Junttis uppfattning: Vi ska använda pengarna så effektivt som möjligt. Men innan man rakt av gör den jämförelse som finns i rapporten mellan kostnaden i Kanada respektive Sverige behöver man nog gräva lite djupare i detta för att se att det verkligen är rätt saker som jämförs.
Min uppfattning, utifrån den information jag får från insynsrådet, där Ellen Juntti också är med, är att man kontinuerligt jobbar med dessa frågor för att bedriva verksamheten så kostnadseffektivt och med så god kvalitet som möjligt. Man har tagit fram planen för kapacitet och behov av platser för de närmaste åren. Den kommer att revideras årligen.
Vi fick också på det senaste mötet en dragning som handlar om att man måste ta ett mer samlat grepp kring viktiga interna framtidsfrågor, men naturligtvis också kring frågan om relationen med andra myndigheter, för att bedriva en så bra verksamhet som möjligt. I dessa delar finns det inga åsiktsskillnader mellan mig och Ellen Juntti.
Men det jag skulle vilja fråga är: Om man nu ska kunna spara 20 procent eller 300 miljoner, som det talas om i rapporten, förutsätter det att man har ett blankt papper - är det detta Ellen Juntti tycker att vi ska göra?
Carina Ödebrink (S):
Nej, Ellen Juntti kan vara lugn. Jag kommer nog aldrig någonsin att förknippa Ellen Juntti med en socialdemokrat. Vi har olika uppfattningar. Ibland kanske det låter som att vi har mer olikartade uppfattningar än vi egentligen har, och det tycker jag kan vara viktigt att understryka.
I många av de viktiga frågorna på vårt område råder det oftast större samsyn än det kanske låter som i den allmänna debatten. Det kan jag tycka är lite olyckligt. Frågan om överföring av verkställighet av straff är prioriterad för regeringen.
Den kommer regeringen naturligtvis att fortsätta arbeta hårt med, för det är en pusselbit i att se till att vi kan ha en kapacitet som motsvarar det behov vi har över tid. Regeringen har varit tydlig.
Det har tillförts resurser till Kriminalvården, men i regleringsbrev har regeringen också varit tydlig med att den vill få en redovisning av hur kapaciteten och behoven ser ut och hur resurserna används. Därför har planen för platskapaciteten, som Ellen Juntti mycket väl känner till, tagits fram.
I regleringsbrevet till Kriminalvården för 2020 är detta också en prioriterad fråga för regeringen. Arbetet med att lösa de utmaningar som Kriminalvården faktiskt har i dag pågår och fortsätter alltså.
Carina Ödebrink (S):
Jag begärde replik när jag lyssnade noga på ledamoten Kihlström, som beskrev prövotiden för ett straff och att den efterkommande tiden för vistelseförbudet är kort. Ledamoten Kihlström argumenterar att det endast kan handla om en prövotid på fyra månader, men det stämmer inte.
Det är en felaktig premiss att prövotiden enbart handlar om den tid man har kvar. En dömd har alltid minst ett års villkorlig frigivning, och den dömde kan alltså få ett vistelseförbud i minst ett år - inte den kortare tid som ledamoten Kihlström redogjorde för.
Jag skulle vilja få ett förtydligande på den punkten.
Carina Ödebrink (S):
Jag ser inte den risk som ledamoten Kihlström pekar på, utan jag tycker att det är viktigt att hela tiden följa utvecklingen och att anpassa lagstiftningen efter utvecklingen. Nu gör vi förändringar som innebär att det ska bli en likadan beslutsordning när det gäller villkorlig frigivning och skyddstillsyn.
Möjligheterna till att kontrollera ett vistelseförbud ska öka. Det är bra. Men jag tycker också att det är bra att man när man står i talarstolen har tillgång till uppgifter som stämmer med hur det ser ut i verkligheten.
Vad är viktigast? Fru talman! Ledamot Kihlström beskriver det som att gängsamtalen kollapsade. Jag skulle snarare vilja kalla det för att Kristdemokraterna inte orkade stå upp för att gemensamt ta ansvar och hitta breda lösningar på dessa viktiga och komplexa problem.
Carina Ödebrink (S):
Jag lyssnade mycket noga på Ingemar Kihlström. Jag kan konstatera att det finns ett problem, herr talman, och det är att det låter som om vi är mindre överens än vad vi i verkligheten är, liksom i många sammanhang när vi diskuterar frågor inom vårt område. Vi är överens i väldigt många frågor.
När oppositionen vill lägga fram ett förslag och göra ett tillkännagivande har vi ibland reservationer med hänvisning till att det faktiskt pågår arbete på det området. Vi kan också välja att göra som vi har gjort i detta fall, att på några ställen säga att vi kan gå med på ett tillkännagivande eftersom det ligger i linje med det som pågår.
Men jag tycker att det finns ett problem när man försöker beskriva en verklighet som egentligen inte finns. Jag skulle vilja ställa en fråga när det gäller till exempel rymningar, som Ingemar Kihlström tar upp. Han säger att det nästan inte sker några rymningar. Men trots det tar detta stora resurser i anspråk.
Det stämmer inte för mig när jag får denna beskrivning - att det inte sker några rymningar men att det ändå tar mycket resurser i anspråk. Kan Ingemar Kihlström förklara detta för mig? Om man skulle kriminalisera rymningar innebär inte det att det inte tar några resurser i anspråk.
Det blir stora anspråk på resurser för rättsväsendet - för domstolar och för andra myndigheter. Detta skulle jag gärna vilja ha svar på.
Carina Ödebrink (S):
Då tycker jag att det är mycket bättre att kriminalvården kan vidta åtgärder när en avvikelse eller en rymning sker. Om det ska ske en kriminalisering blir det en fråga för domstolsväsendet och för Åklagarmyndigheten. Det tar lång tid. Då får man inte kännbara effekter direkt. Det tycker jag inte är ett bra alternativ.
Ingemar Kihlström tog också upp tolvstegsprogrammet, som avvecklas inom kriminalvården. Det fanns fyra olika program inom tolvstegsprogrammet för personer som har missbruksproblem. Situationen inom kriminalvården i dag är sådan att 70 procent av klienterna har någon form av missbruksproblem.
Men det är bara 20 procent av klienterna som blir föremål för behandlingsprogram. Denna åtgärd handlar naturligtvis om att frigöra platser i det nuvarande ansträngda läget. Men den handlar också om att hitta former för att nå fler och kunna hjälpa och stödja fler när det gäller att komma till rätta med deras missbruksproblem.
Att föreslå att regeringen ska ta fram en handlingsplan för den långsiktiga kapaciteten tycker jag, herr talman, är att slå in öppna dörrar. Kriminalvården har för andra året i rad presenterat en kapacitetsrapport. Ibland tycker jag att oppositionen alltför mycket ägnar sig åt att gå in i detaljer som inte vi i denna kammare har kunskap och kompetens om eller erfarenhet av.
Det tycker jag faktiskt i första hand är en fråga för kriminalvården. Men naturligtvis ska vi vara tydliga och tala om vart vi vill, och det har regeringen gjort i och med att man har gett ett uppdrag.
Carina Ödebrink (S):
Det smakar illa i munnen när Ellen Juntti pratar om barnperspektivet utifrån att barn i större utsträckning skulle bli utnyttjade för att vi sätter tidsgränser för häktning. Det innebär inte att vi höjer någon ribba, utan vi fastställer en tidsgräns för hur länge barn kan vara häktade.
Om det finns omständigheter som gör att tiden måste förlängas finns den möjligheten. Jag tycker att det är olyckligt att Ellen Juntti vrider argumenten och perspektivet på ett sätt som inte stämmer överens med verkligheten.
Om man tittar på remissyttrandena ser man att en del säger att det kan finnas en risk för att unga kan komma att utnyttjas, men å andra sidan är det underlag som har funnits till hands alldeles för svagt och otillräckligt för att kunna göra en fullständig bedömning.
Med Ellen Junttis resonemang kan man säga att häktningstiderna för barn ska vara ännu längre, om vi vill undvika att de riskerar att utnyttjas av vuxna. Jag tycker att resonemanget byggs helt fel.
Ellen Juntti hänvisar till att Justitieombudsmannen och Sveriges advokatsamfund säger att de ser en risk, men samtidigt säger Ellen Juntti inte att båda instanserna har varit tydliga med att det är sex månader som gäller. De tillstyrker regeringens proposition.
Frågan tillbaka till Ellen Juntti är: Vad är Moderaternas förslag för att lösa problemet?
Carina Ödebrink (S):
Jag litar på att Sveriges åklagare och andra i rättsväsendet gör sitt jobb, och det vet jag att våra ministrar gör också. Där tvivlar jag inte en sekund. Men Ellen Juntti presenterar inte svaret på vad Moderaterna vill göra. Man vill inte ha några tidsgränser för häktningstider.
Att Sverige under lång tid har fått kritik för alltför långa häktningstider och omfattande restriktioner, i synnerhet för unga, bryr sig Ellen Juntti och Moderaterna inte om. För mig handlar detta om tre saker. Det handlar om att vi måste svara upp mot den kritik som Sverige under lång tid har fått.
Det andra är att Ellen Juntti pekar på några personer som är kritiska till förslaget, men Ellen Juntti nämner inte att en klar majoritet av remissinstanserna faktiskt tillstyrker regeringens förslag, som ursprungligen var sex månader för vuxna och tre för barn.
Det är vad en majoritet av remissinstanserna står bakom, och detta tycker jag förtjänar att sägas. Det är lite ohederligt av Ellen Juntti att gömma bort det.
Sveriges advokatsamfund, som Ellen Juntti hänvisar till, säger att den kritik som nu förs fram mot att införa tidsgränser inte ska uppfattas som att Moderaternas förslag utgör ett bättre alternativ än regeringens förslag. Det gäller att vara tydlig med hur verkligheten faktiskt ser ut.
Mer behöver göras, men detta är en viktig del.
Carina Ödebrink (S):
Tack, Ingemar Kihlström, för frågan! Jag ser det så här: Att vi nu tar beslut om att införa tidsgränser innebär inte att personer, vare sig unga eller vuxna, ska släppas ur häkte om det finns skäl för att de ska stanna kvar. Det är därför vi har ventilen.
Om personer blir häktade och är misstänkta för grova brott - det är ju häktning det handlar om, inte en fängelsedom - ska det naturligtvis säkerställas av åklagare och domstol att personerna blir frihetsberövade i den utsträckning som behövs. Det blir ingen skillnad jämfört med det läge som det blir om vi inför tidsgränser.
Vi tycker, och det tror jag att Ingemar Kihlström och Kristdemokraterna också gör, att det behöver finnas tidsgränser för att man ska kunna vara handlingsdirigerande och se till att planen för utredning och sedan lagföring löper på i rimlig tid. Jag tycker att Ingemar Kihlström gör det lite lätt för sig när han säger att vi bara vill införa tidsgränser.
Det handlar inte om det, och detta redogjorde jag för i mitt inlägg. Det handlar om att ta vara på de utredningar som nu pågår och som är på väg fram, att se till att resurser tillförs och att myndigheterna får det utrymme de behöver för att klara av att utreda och lagföra.
Men återigen: Jag tycker inte att jag får något svar om vad som är Kristdemokraternas lösning när det gäller att möta den kritik som Sverige under lång tid har fått.
Carina Ödebrink (S):
Jag kan försäkra Ingemar Kihlström om att regeringen tar denna fråga på största allvar. Denna fråga är också en del i en större helhet för att åstadkomma en effektivare hantering av häktningar, minskad isolering och en effektiv rättsprocess. Det var det som jag försökte redogöra för i mitt inlägg och som jag hoppas att Ingemar Kihlström noterade.
Det behövs mer resurser. Det sa jag också i mitt inlägg. Vi är inte främmande för att påpeka för regeringen om vi ser ett behov. Och jag utgår från att regeringen kommer att följa denna fråga noga. Det har tillförts resurser, och det har gjorts straffskärpningar och vidtagits andra åtgärder för att komma till rätta med kriminaliteten och dess orsaker.
I den delen känner jag en tillförsikt att vi faktiskt hanterar denna fråga. När det gäller mer resurser kan man inte bara slänga in mer resurser. Man måste också se till att resurserna används så effektivt som möjligt.
En rapport från Statskontoret 2016 visade att det var ineffektiva arbetsprocesser på NFC som var den enskilt viktigaste faktorn till att hanteringen var för långsam.
Sedan måste jag avsluta med att säga att det är bara tre år sedan Kristdemokraterna i en motion tydligt pekade på vikten av att man faktiskt skulle komma till rätta med och minska restriktionerna för unga och se till att Sverige kunde fullfölja de åtaganden som vi har när det gäller denna fråga. Men det finns inte längre med över huvud taget.
Carina Ödebrink (S):
Jag tackar Katja Nyberg för frågan. Precis som jag berörde i mitt inlägg är den ordning som vi har i dag, där åklagaren har generell rätt att meddela restriktioner, kritiserad och har varit det under lång tid.
Europarådet och andra har rekommenderat regeringen att vidta åtgärder och ändra på detta så att det blir domstolen i stället för åklagaren som ska meddela restriktioner. Detta kommer att ske på åklagarnas initiativ. Jag misstror inte alls åklagarna.
Men det är viktigt med en domstolsprövning där behovet av restriktioner tydligare behöver motiveras och bemötas, och där domstolen är den som slutligen får ta ställning. Detta finns redan i dag. Riksåklagaren har tagit fram riktlinjer för hur detta ska hanteras. Även tidsplaner och andra delar finns inskrivna.
Regeringen anser att denna fråga är så pass viktig. Det handlar också om att uppfylla våra internationella åtaganden. Därför anser man att detta behöver ändras. Men frågan är densamma till Sverigedemokraterna. Katja Nyberg sa i sitt inlägg att ingen vill ha långa häktningstider. Så är det.
Men hur ska vi då komma till rätta med de krav som faktiskt ställs på oss, och hur ska vi möta den kritik som vi har fått under lång tid? Vad är Sverigedemokraternas lösning på det?
Carina Ödebrink (S):
Jag tackar för frågan. Precis som jag redogjorde för är detta en del av de åtgärder som har vidtagits för att kunna möta kritiken mot långa häktningstider och restriktioner. Men de vidtagna åtgärderna har över tid inte visat sig få den effekt som är önskvärd.
Det finns riktlinjer och föreskrifter om att åklagare ska planera och bereda processen skyndsamt. Men vi ser ändå inte att utvecklingen går åt rätt håll. Då anser jag och regeringen att det är viktigt att detta faktiskt tydligare markeras i lagtexten.
Jag ser inte att detta är det problem som Sverigedemokraterna och oppositionen i övrigt vill göra det till. Jag tycker att det är sorgligt, fru talman.
Det är beklagligt att oppositionen inte tydligare kan tala om vad som är lösningen för att möta den kritik som vi har fått när det gäller alltför långa häktningstider och alltför omfattande restriktioner, där barn i praktiken blir isolerade. Norge och Danmark har över tid fått samma kritik.
De har vidtagit åtgärder, och där kan vi nu se att häktningstiderna har minskat väsentligt. Då tycker jag inte att det är konstigare än att vi också borde kunna göra det. Det är en orsak till det som vi nu går fram med.
Carina Ödebrink (S):
Just nu pågår arbetet med att ta fram en ny nationell plan för trafik och infrastruktur på Infrastrukturdepartementet. Vägar och järnvägar har inget egenvärde i sig, utan det handlar om att människor och företag ska kunna leva sina liv och bedriva sina verksamheter. Människor ska kunna ta sig till arbete, studier och fritidsaktiviteter.
Vi ska också bidra till ett Sverige som håller ihop, ett ökat bostadsbyggande och förbättrade förutsättningar för näringslivet. Sist men inte minst ska vi bidra till omställningen till ett fossilfritt välfärdsland. Det ska vara ekologiskt, socialt och ekonomiskt hållbart. Till den sociala hållbarheten hör bland annat jämställdhet.
Därför vill jag fråga infrastrukturministern: Hur kan vi arbeta för att genusperspektivet och jämställdheten ska få ett större genomslag i arbetet med den nya planen?
Carina Ödebrink (S):
Min fråga riktar sig till inrikesministern. På senare tid har det varit en diskussion kring omedelbarhetsprincipen som innebär att en domstol endast får döma utifrån det som sägs i en huvudförhandling. Vittnen och brottsoffer vittnar ofta om att de utsätts för hot och påtryckningar i syfte att få dem att ändra sin berättelse, vilket i många fall kan leda till att de inte längre vill medverka i en utredning.
I går eftermiddag presenterade inrikesministern ett beslut om en lagrådsremiss om tidiga förhör. Remissen innehåller bland annat förslag på att det ska vara tillåtet att ta upp förhör i domstol i ett tidigare skede än i dag, redan vid förundersökningen om det är lämpligt. Både vittnen och brottsoffer utgör viktiga delar i en brottsutredning, och deras vittnesmål kan i många fall vara avgörande när en person döms för brott.
Min fråga till inrikesministern är hur vittnen och brottsoffer kommer att påverkas utifrån den nya lagstiftningen.
Carina Ödebrink (S):
Frågan om att kunna använda tidigare förhör och delvis förändra omedelbarhetsprincipen har ju varit föremål för diskussion. Den är önskad av många men har också varit föremål för en del kritik. Utöver det som inrikesministern har sagt, vilka är de största fördelarna? Ministern kan också gärna säga någonting om den kritik som har kommit.
Carina Ödebrink (S):
Jag fick en fråga häromdagen från Rigmor i min valkrets Jönköping: Varför är det så att gängkriminellas skjutningar ofta får stora rubriker i medier medan våldet mot kvinnor och barn ofta hamnar i skymundan? Varje år dödas i genomsnitt 15 kvinnor av män de har eller har haft en relation till.
Men kvinnor som psykiskt eller fysiskt utsätts för misshandel och våld kan räknas i tusental. Deras frihet begränsas och kränks. Mäns våld mot kvinnor skär genom alla samhällsklasser och påverkar mammor, barn och familjer både i nutid och i framtid.
Mäns våld mot kvinnor är en starkt prioriterad fråga för regeringen, och i juni presenterades ett 40-punktsprogram för att intensifiera arbetet. Jag vill därför fråga justitieministern hur arbetet med 40-punktsprogrammet fortlöper.
Carina Ödebrink (S):
Tack, justitieministern! Effektivare brottsbekämpning, ökad kunskap och forskning och metodutveckling är kanske de viktigaste frågorna för rättsväsendet. Men då har oftast brotten redan skett. Att jobba med attityder, normer och beteenden samt att börja med flickor och pojkar i tidig ålder kanske ändå är det viktigaste och berör fler politikområden.
Vad ser statsrådet för viktiga delar i det arbetet?
Carina Ödebrink (S):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret. Jag vill inte vara oförskämd, men jag måste ändå säga att det är ett anmärkningsvärt ickesvar.
Ambitionen jag hade med min interpellation var att försöka se på de viktiga infrastrukturfrågorna ur ett större perspektiv och få till en konstruktiv debatt här i kammaren i en för vårt land helt avgörande fråga för Sveriges roll i den hållbara gröna omställningen och för tillväxt och konkurrenskraft. Jag undrar också hur regeringens vision och tankar ser ut när det gäller infrastrukturens roll i samhällsbygget.
Vårt ansvar som beslutsfattare är inte bara här och nu eller den här mandatperioden. Vi har också ett ansvar så långt vår förmåga och kunskap räcker att fatta så kloka beslut som möjligt. Vad behöver vi göra i dag för att vårt land ska stå starkare, säkrare och mer framgångsrikt och hållbart om 20, 30 och 50 år? Fru talman!
För mig handlar politik om två saker. Å ena sidan handlar det om att visa på skillnader - det här vill vi, till skillnad från er. Det gör det tydligt för dem vi företräder. Å andra sidan handlar politik också om att kunna samlas och ta ansvar i frågor som påverkar människor i deras vardag för generationer framåt. Säkerhetspolitik, energifrågor och klimatomställning är tydliga, aktuella exempel på det.
En sådan fråga är också infrastruktur. Fru talman! Mot bakgrund av det är Andreas Carlsons svar på min interpellation högst anmärkningsvärt.
Jag är väldigt glad att statsrådet håller med om vad jag tycker, men att inte kunna bemöda sig mer än att på fyra och en halv rad i allmänna ordalag hålla med om det jag skriver tycker jag är respektlöst mot riksdagen och för det förtroende som Andreas Carlson har som statsråd.
Den gröna omställning som i dag sker i norra Sverige är ett resultat av en politik som handlar om att vilja och möjliggöra och om att lägga ut kursen och sätta segel för att skapa och ta vara på vindarna i den gröna revolutionen. Det är en utmaning att planera och förverkliga det som vi vill ska ske. Det handlar om bostadsbyggande, infrastruktur, energi och kompetensförsörjning.
Ett annat av vår tids största samhällsbyggnadsprojekt handlar om behovet av ny kapacitet för person- och godstransporter på järnväg. Frågan om nya stambanor har diskuterats i flera decennier, och det finns säkerligen anledning till självrannsakan för politiken brett när det gäller att hitta långsiktigt hållbara lösningar. Regeringen och Sverigedemokraterna har nu beslutat att skrota planerna på nya stambanor.
Detta har väckt många reaktioner från näringsliv, kommuner och regioner, som dessutom under resans gång har investerat mycket tid, pengar och engagemang, skrivit avtal och förbundit sig att bidra till förverkligandet.
Att säga nej förpliktar också till att ha ett alternativ för att lösa de problem vi ser, och därför vill jag fråga statsrådet: Vad avser Andreas Carlson att vidta för åtgärder för att skapa en hållbar långsiktighet när det gäller stora infrastrukturprojekt, och vad är regeringens förslag i dag för att öka kapaciteten på järnvägen?
Carina Ödebrink (S):
Jag gör några reflektioner kring det som har sagts. Statsrådet hävdar att regeringen med det här beslutet tar ansvar för hela landet. Jag ser det mer som att man blundar för den verklighet och de problem vi ser i dag.
Det är sådant som kommun- och regionalpolitiken, näringslivet och andra aktörer ser är ett uppenbart problem inte bara här och nu i dag. Det kommer också att hämma utvecklingen på sikt om vi inte förmår ta oss an att bygga mer kapacitet. Det håller inte att lappa och laga och vänta och se.
Vi riskerar att tappa mark. De ledande ekonomierna i Europa och i världen planerar eller har redan genomfört järnväg för snabba transporter. Jag tycker inte att vi behöver prata om höghastighetståg, för det handlar inte så mycket om tiden.
Det handlar om kapaciteten; det är precis det som alla som ser att detta behövs säger. Regeringar har lagt mycket kraft och tid på detta. Ja, det beror ju på att det är ett angeläget och relevant problem som vi har fångat upp och som också den borgerliga regeringen fångade upp 2014!
Den var beredd att investera enorma pengar i detta för att det var viktigt för Sveriges hållbara tillväxt och framtida utveckling. När det gäller riskerna såg man nog risker också på 1850-talet när man diskuterade och fattade beslut om stambanorna. Man såg risker, och ministrar avgick, när man planerade för att bygga Öresundsbron.
I dag vet vi att den har inneburit enorma dynamiska effekter, utveckling och ekonomisk tillväxt. Fru talman! Det handlar om kapacitet.
Sveriges Åkeriföretag och Tågföretagen har presenterat ett antal förslag där de säger: Om det kan bli mer kapacitet och intermodala transporter kan man skapa mer transporteffektivitet och även bidra till klimatanpassningen. Handelskamrarna i Sydsverige har också i en rapport visat på behovet av ny järnväg för persontransporter och gods i Sverige.
Det här är den största samhällsbyggnadsfrågan i modern tid tillsammans med det som nu händer i norra delen av Sverige. Antalet sysselsatta kommer att öka, och antalet bostäder kommer att öka. Det passar som hand i handske när det gäller att möta den ökande folkmängden.
Om drygt tio år kommer Sverige att passera 11 miljoner invånare. Fehmarn Bält och behovet av att koppla samman Sverige var det någon som tog upp här tidigare. Fru talman! Jag har två frågor med anledning av detta.
Om vi nu ska ha en nödvändig och långsiktig hållbarhet - är Andreas Carlson beredd att bjuda in riksdagens partier för att politiken ska kunna samlas kring en större långsiktighet när det gäller infrastrukturplaneringen? Och om man nu inte gör det här som medför kostnader kommer det att innebära kostnader på andra håll i form av vägar, flyg och så vidare. Det vill jag gärna höra mer om.