Börje Vestlund (S):
Jag ber först att få tacka för svaret. Normalt sett brukar ett interpellationssvar innehålla något om den fråga man ställer, men på denna interpellations får jag inte något svar över huvud taget. Inte i något avseende har statsrådet berättat om vad han tänker göra. Men han är noga med att beskriva hur sjukvården generellt fungerar i Sverige.
Jag vill veta: Kommer socialministern att verka för nationella riktlinjer för epilepsi? Inledningsvis berättar statsrådet att sjukvården oftast är bra i Sverige men att det oftast är långa köer som innebär problem. Det är något jag i och för sig kan instämma i. Men jag förstår inte riktigt vad det har med den här konkreta frågeställningen att göra. I nästa stycke beskriver socialministern antalet med epilepsi och att många kan vara anfallsfria tack vare medicinen. Det är i och för sig sant. Men problemet slutar inte med det. Låt mig ta ett exempel.
Jag behöver just nu byta min blodtrycksmedicin. Jag provar mig fram till den mest optimala medicinen och doseringen och tar blodtryck nästan varje vecka. Men det skulle jag inte kunna göra om jag vill ändra min epilepsimedicin. Jag blir utslagen efter anfall och kan inte arbeta. Men ändå måste medicinen bytas, och det kan ta lång tid. Biverkningar av starka mediciner som avser hjärnan ger ofta biverkningar på till exempel minnesfunktioner med mera. Därför är vården oftast viktig.
Fastän man får en medicin som kanske fungerar behöver man hela tiden utvärdera detta. Sedan tar socialministern upp Statens beredning för medicinsk utvärdering, SBU, och att Socialstyrelsen är den myndighet som utrett epilepsivården. Det är i och för sig sant att SBU har gjort två rapporter om epilepsi. År 1991 gjorde man en rapport om epilepsikirurgi och år 2000 en läkemedelsanalys om epilepsiläkemedel.
Vad gäller Socialstyrelsen finns det en rapport från 1993 som handlar om epilepsi, förekomst, handläggning och vårdorganisation. Efter 2000 finns det således ingen rapport om epilepsi gjord av någon av våra myndigheter. Den färskaste är just den som gjordes i Stockholms läns landsting 2006. Det är därför jag också tar upp detta i min interpellation, för det finns helt enkelt inget nyare.
Det är sant att det inte går att dra säkra slutsatser för hela landet men en slutsats kan jag dra efter att ha talat med personer med epilepsi över hela landet. Alla har synpunkter på bristen i epilepsivården i sina respektive län. Fru talman! Nästa synpunkt är intressant. Där beskriver socialministern vilka olika typer av sjukdomar som i dag har nationella riktlinjer.
Vi som har epilepsi har inga schlagerartister, tv-hallåor eller andra kändisar som uttrycker sin oro över hur sjukvården fungerar. Vi har heller inga beslutsfattare som driver på i den här frågan. Får man epilepsi är det för de flesta slutänden av en karriär. Skillnaden mellan diabetes, astma och epilepsi är just att man oftast inte har dessa röststarka personer.
Sedan skriver socialministern att det är Socialstyrelsen som har expertkunskapen när det gäller att avgöra vilka områden som ska ha nationella riktlinjer. Det är då intressant att konstatera att man inte har gjort någonting på Socialstyrelsen när det gäller epilepsi på 14 år. Ändå vet vi att det har skett en utveckling när det gäller antalet läkemedel. Kirurgin har utvecklats, och rehabmetoder har utvecklats. Socialstyrelsen har inte gjort någonting. Men socialministern är tydligen helt nöjd med sakernas tillstånd och vill inget göra.
Det är en smäll rakt i mellangärdet på alla oss som har epilepsi. Fru talman! Slutligen anför socialministern det arbete som pågår med vårdgarantier, det fria vårdvalet med mera. Vi har sett detta tidigare, både detta med att själv välja vårdgivare och vårdgaranti. Det brukar inte räcka till för oss som har kroniska sjukdomar. Låt mig som exempel ta detta med vårdgaranti, då man har rätt att få vård inom en viss tid. Jag har för min egen del fått min diagnos för snart 30 år sedan. Det är väldigt svårt att hävda att man inte får vård på denna tid.
Men med socialministerns svaga stöd för oss som har epilepsi ska vi snällt fortsätta att vänta på att komma fram i telefon och gräla om att få en läkartid eller ett recept.