Sven Otto Littorin (M):
Först hade jag tänkt inleda mitt inlägg med att säga någonting i stil med det jag brukar göra, att det är 150 000 personer som har lämnat utanförskapet sedan vi tillträdde. Det motsvarar en var fjärde minut, tre Borlänge eller tolv Söderhamn. Ni känner igen det. Men jag tänkte att jag skulle låta bli det den här gången. I stället ska jag hugga på det som Luciano Astudillo avslutade med, nämligen att Luciano ändå pratade sig varm för nystartsjobbens konstruktion.
Min utgångspunkt är ganska enkel. Jag tycker att man ska vara principfast när det gäller målet, men man ska vara pragmatisk och ödmjuk när det gäller de verktyg man arbetar med. Man testar och provar. Funkar det inte riktigt som man har tänkt sig får man göra om, och funkar det inte igen får man gör om lite till. Det här är ingen exakt vetenskap, utan man måste bygga på erfarenheterna av de omständigheter som finns för handen.
Problemet är bara att när vi gör det får vi kritik av er för att vi ändrar oss, att vi stökar till det, att vi gör något nytt och något annat och får frågan om vi inte trodde på det gamla och vad det kan vara. Det får vi väl ta då, men jag tror nämligen att det enda man kan göra är att göra på det sättet. Jag tycker att en väldigt bra konstruktion med nystartsjobben är att de är en rättighet och inte en programåtgärd, en rättighet som uppemot 200 000 personer skulle omfattas av.
Jag skulle inte ha någonting emot utan skulle tvärtom inte önska något hellre än att alla de som är berättigade till ett nystartsjobb hade en möjlighet att få det och på det sättet komma in på arbetsmarknaden. Därför måste vi göra ungefär så som vi har gjort. Vi hade en prognos som sade 20 000 vid årets utgång, det vill säga 10 000 i snitt på årsbasis. Men det var som sagt en prognos. Eftersom det är en rättighet och inte en programåtgärd kan vi inte med säkerhet säga en siffra.
Det är ju inte så att vi pekar på folk och säger att nu måste ni ta ett nystartsjobb, utan det är när man uppfyller rättigheten som man har möjlighet att få det. Det kräver också i andra änden en arbetsgivare som anställer. Jag skulle naturligtvis vilja, som också Luciano Astudillo och Patrik Björk var inne på, att väldigt många fler skulle komma in på arbetsmarknaden på det här sättet. 12 750 personer har fått en andra chans.
Väldigt många av dem har inte haft någon kontakt med arbetsmarknaden under många, många år. Det måste ändå vara bättre att man får den kontakten, även om jag kan hålla med om att 16 procent som inte längre finns kvar på arbetsmarknaden naturligtvis är en alldeles för hög siffra. Låt mig vara tydlig och säga att jag skulle önska att väldigt många fler hade möjlighet att stanna kvar och få ett permanent arbete på det här sättet.
För att det ska bli en debatt och eftersom ni nu är så väldigt kritiska till utformningen, skulle jag gärna vilja höra om ni har en egen idé om hur man skulle kunna ändra konstruktionen för att göra det möjligt för fler att komma in på arbetsmarknaden. Nu är jag fullt medveten om att en interpellationsdebatt naturligtvis är till för att ställa regeringen mot väggen. Vi har ju haft 130 stycken på oss för att ha just den leken för oss.
Men jag skulle ändå tycka att det vore ganska intressant att höra om ni socialdemokrater, som hållit på att arbetsgruppa er i snart ett år, har någon idé om detta eller om ni fortsätter med att bara ha kritik. I så fall är det är inga problem; vi kan hantera det också. Men det vore ju trevligt med lite egna idéer.
Sedan måste jag säga att när jag såg artikeln i tidningen Arbetsmarknad om att det bara finns en väg, den mot full sysselsättning, gjorde jag ungefär samma smilbandsdragning som Luciano gjorde. Någon annan väg är politiskt helt omöjlig. Det går inte att säga att man lämnar 4 procent kvar på perrongen. Jag återkommer till Elisabeths frågor i nästa inlägg.