Nils Fredrik Aurelius (M):
När en så här stor tragedi som berör så väldigt många människor inträffar är det naturligt att man som KU-ledamot efteråt, när väl vår granskning är genomförd, får ett antal frågor. Jag ska nämna några sådana. En vanlig fråga har varit: Är allt verkligen utrett nu, efter en stor kommission och KU:s mer än årslånga beredning av detta ärende? Har sanningen kommit fram?
En annan fråga är: Efter all denna starka kritik som ni har framfört, vad händer nu? Hur utkrävs ansvaret mera konkret? Jag vill till detta eniga betänkande och alla goda inlägg som gjorts här bara bidra med några små reflexioner över begreppen sanning och ansvar i vårt konstitutionella sammanhang.
Det är naturligtvis så att det finns en del outredda saker, oklarheter och motstridiga uppgifter - om telefonsamtal som ringdes eller inte ringdes, om statssekreterare som var eller inte var på Regeringskansliet. Det finns inget transpondersystem som säkert ger oss svar på vem som var på vilken plats ett visst klockslag. Det där är inte riktigt bra.
Något utreds som bekant av Riksdagens ombudsmän JO för närvarande. Dock är det i detta sammanhang viktigt att säga att för våra konstitutionella syften, som ju handlar om att granska statsråden och regeringen, har vi fått fram ett tillräckligt underlag också i detta avseende. Det finns ingen sanningsförsäkran inför KU. En sådan skulle också vara svår att tänka sig eftersom det inte finns något sanktionssystem.
Däremot har man naturligtvis rätt att vänta sig att en statstjänsteman talar sanning inför KU. Ytterst ska man naturligtvis alltid tala sanning, vare sig man är statstjänsteman eller inte och även om man inte inför KU ska lämna uppgifter. Det är ett moraliskt ansvar på oss alla.
I det här sammanhanget är det dock naturligtvis extra viktigt att inse att sanningen är en, och den är inte förhandlingsbar. När det gäller begreppet "ansvar" gör kommissionen en intressant analys. De skriver mycket om ansvarsbegreppet. De reder ut vilket privat ansvar man alltid har som resenär, vilket ansvar ett resebolag har och vilket ansvar staten har.
I en bilaga finns en lite mer filosofisk analys av ansvarsbegreppet, som jag också tyckte var givande, där man skiljer på olika sorters ansvar och där underlåtenhet, passivitet och annat också är en del av ansvarsbegreppet. Då är frågan: Hur förhåller sig KU:s ansvarsbegrepp till detta? Vår granskning skiljer sig ju på väsentliga punkter, som har påpekats här, från kommissionens, nämligen såtillvida att föremålet för vår granskning är annorlunda.
Det är ju statsråden och regeringen som helhet som vi granskar. Grunden är rättsligt konstitutionell. Det är intressant att påpeka. Men när det kommer till kritan är det nog ungefär samma ansvarsbegrepp det handlar om i bägge fallen.
Det är bara det att KU:s argumentation och utgångspunkt för resonemangen blir annorlunda också språkligt, som har påpekats här, allt beroende på den rättsligt konstitutionella utgångspunkten. De slutsatser vi kommer fram till är inte så olika, mutatis mutandis , de som kommissionen kommer fram till.
Jag ska bara citera några saker i ansvarsfrågan ur det som kallas Utskottets bedömning. "Av det anförda följer att regeringen är ansvarig för genomförandet av det allmännas åtagande försåvitt inte detta uttryckligen tillkommer riksdagen, kommunerna, domstolarna eller någon annan myndighet.
I regeringens styrfunktion måste anses ingå uppgiften att hantera konsekvenserna av en stor katastrof som drabbar riket och dess befolkning - - - Till syvende och sist är det regeringen - inte förvaltningsmyndigheterna - som i enlighet med RF inför riksdagen ansvarar för hur krisen hanteras."
Även ett sådant begrepp som "berättigade förväntningar" som lanserades av kommissionen kommer faktiskt fram i vår granskning också. Så skillnaden är inte så stor. Det är naturligtvis lite svårt att svara på frågan vad som händer i ansvarsfrågan nu, när vi är färdiga med vår granskning. Det är ju så att KU levererar ord.
Vi levererar ett granskningsbetänkande som överlämnas till riksdagen. Sedan är vår uppgift slut. De här orden kan få konsekvenser, ibland redan innan de är avlevererade. Det kan hända att ett statsråd avgår. Det har hänt förr i KU:s moderna historia. Men KU:s egentliga uppgift är slut i och med att betänkandet överlämnas.
Är det någon som vill utkräva ytterligare ansvar är det någon annan än KU som får göra det. Naturligtvis är det något mystiskt med begreppet politiskt ansvar, som man ofta ser. Jag tar mitt ansvar, sade kommunalrådet, jag sitter kvar. Tolka det, den som kan! Jag tar mitt fulla ansvar, säger statsministern. Förtydliga det, den som kan! Det är möjligt att det är som det sades tidigare här, att vi är dåliga på att utkräva ansvar i Sverige.
KU har nu i varje fall gjort sin insats. Ska det utkrävas ytterligare ansvar får det alltså göras av någon annan, ytterst naturligtvis av medborgarna själva. Låt mig, för att inte falla ur ramen, också avslutningsvis tacka det förträffliga kansliet och likaså kollegerna i utskottet för ett konstruktivt samarbete mellan alla partier.
Det har varit intressant för oss som lämnar konstitutionsutskottet och riksdagen att ha fått vara med om ett sådant här, visserligen mycket arbetsamt men samtidigt mycket givande, ärende. Det enda är förstås att bakgrunden är så tragisk, och det har möjligen något dämpat våra motsättningar och gjort oss mer benägna att försöka hitta en sann, relevant och bra beskrivning av detta ärende.