Jan Lindholm (MP):
Med risk för att bli tjatig vill jag ändå än en gång påminna kammaren om att den rödgröna feministiska regeringen arbetar systematiskt och målmedvetet med att bygga ett långsiktigt och hållbart välfärdssamhälle. Det sker på flera olika plan.
Vi investerar i ny hållbar transportinfrastruktur, vi stimulerar utvecklingen mot hållbart byggande och vi utvecklar ekonomiska styrmedel för att det ska bli enklare för medborgarna att göra de långsiktigt hållbara valen i sina vardagsliv. Att förebygga att ohälsa uppstår är självklart även det en viktig del i bygget av ett långsiktigt hållbart samhälle. Regeringen har därför valt att öka resurserna för Folkhälsomyndigheten och göra riktade satsningar inom vårdområdet för att förebygga ohälsa.
Men, herr talman, det är inte alla partier som har de här ambitionerna. Under alliansregeringens åtta år minskades nämligen antalet anställda i välfärden från 134 till 128 personer per 1 000 invånare, en minskning med 6 personer per 1 000 innevånare eller en personalminskning med 4 1⁄2 procent.
Alliansåren var således värre för välfärden än den omfattande budgetsanering av landets finanser som genomfördes på 1990-talet, då man tvingades minska antalet anställda i välfärden med 5 personer per 1 000 invånare. Nu har den feministiska regeringen på bara fyra år återställt välfärden efter alliansregeringens nedmontering.
Antalet anställda är till och med högre nu än när alliansregeringen tillträdde 2006, med 135 anställda per 1 000 invånare eller en personalökning med 5 1⁄2 procent under rödgrönt styre. Det är ett kvitto på att välfärden växer - och observera att de här siffrorna omfattar anställda hos både privata och offentliga arbetsgivare.
Men, herr talman, den rödgröna regeringen reformerar även lagstiftningen - även om betänkandet En ny strafftidslag inte innebär de stora förändringar på vägen mot visionerna om det gröna samhälle och den bättre värld som vi vill skapa.
Den så kallade strafftidslagen har enligt regeringens bedömning blivit föråldrad och, på grund av att det har gjorts ett flertal mindre justeringar de senaste 40 åren, även svåröverskådlig och svårtolkad. Det är nog något som de flesta lagar råkar ut för med tiden, tror jag. Men det är inte bra när myndigheter anser att det allt oftare uppstår tolknings och tillämpningssvårigheter i en lag, så det måste vi naturligtvis rätta till.
Den nya strafftidslagen ska enligt regeringen skapa klarhet i frågor som när och hur verkställighet av fängelsestraff får inledas och hur strafftiden ska beräknas. Lagen ska även hantera domar som utdömts i andra länder och många andra frågor kring verkställigheten för dem som dömts till påföljd på grund av brott.
Jag ska, herr talman, inte förlänga debatten och uppta så mycket mer av kammarens begränsade tid men vill ändå passa på att koppla en sådan här fråga till det område jag själv huvudsakligen ansvarar för. En väl fungerande välfärdspolitik minskar nämligen risken för att medborgare hamnar snett i samhället och i värsta fall viker in på en livsstil som även omfattar någon form av brottslig verksamhet.
Grön politik har som huvudfokus att tidigt stödja och hjälpa så att ohälsa i olika former inte ska få fäste hos individen - och brott är utan tvivel ett ohälsosamt beteende. Miljöpartiets inställning är också att straff inte är stödjande eller fostrande, utan vi ser helst att behandling i syfte att bryta destruktiva beteenden prioriteras och att det sker så tidigt som möjligt i en brottskarriär.
Jag vet att Kriminalvården delar uppfattningen att behandling är bättre än straff - även om det kan ta längre tid än den utdömda strafftiden. Men då har vi frivården, som är ett verktyg som borde användas i större utsträckning. Förslagen som regeringen lägger i propositionen är egentligen inte kontroversiella, utan det är ganska praktiska sätt att ta hand om de problem som myndigheterna pekar på.
Eftersom jag är alldeles ny i justitieutskottet och detta är min första och troligen även min sista debatt i detta utskott vill jag undvika att gå i polemik med reservanterna om betänkandet. Förslagen i följdmotionen har jag i princip inte något emot; tvärtom tycker jag att de är ganska rimliga.
Jag tycker också att det vore lite förment av mig, herr talman, att med bara två veckors erfarenhet av justitieutskottets arbete påstå att jag kan göra en annan bedömning än den som regeringen gjort när man skrivit sitt förslag. Det vore kanske lite märkligt.
Regeringen har nog gjort en bra bedömning av vad som är möjligt att göra just nu, i den här situationen. När det gäller reservationen som berör förslagen i betänkandet Färre i häkte och minskad isolering bereds detta, som föregående talare sa, i Regeringskansliet. Som man säger i sådana sammanhang: Det bör inte föregripas.
Jag uppfattar ändå, och det har väl också framkommit i debatten, att det i huvudsak inte finns några stora motsättningar i dessa frågor. Därmed yrkar jag bifall till förslaget och avslag på reservationerna.