Carl B Hamilton (L):
Det här är en betydligt viktigare och intressantare debatt än den tidigare. Man kan börja med den reflexionen. Det finns många lärdomar att dra av krisen, men en lärdom är väl ändå, Jonas Sjöstedt, att det har varit de länder som har fört en vettig - lite luddigt uttryckt - nationell ekonomisk politik som har klarat sig väldigt bra, till exempel Finland, för att ta ett näraliggande land. Finland är med i euron.
Man har skött sig och gått igenom krisen på nästan exakt samma sätt som Sverige. Grekland hade däremot stora budgetunderskott och en enorm skulduppbyggnad. Spanien hade inte någon offentlig skuld, men de hade en stor privat skuld som i och med bankkrisen åkte in i de offentliga finanserna.
I själva verket är orsakssambanden mycket mer komplicerade och olika mellan olika länder. En del har klarat sig bra, andra har klarat sig dåligt, och det finns olika skäl till att de har klarat sig dåligt. Att växelkursen och euromedlemskapet skulle vara det avgörande i sammanhanget är fel. Så enkelt är det inte.
Länder har klarat sig bra eller dåligt oavsett om de varit med eller stått utanför. Hos Jonas Sjöstedt finns ett outtalat jämförelsealternativ, nämligen att om vi bara hade stått utanför skulle vi ha levat i en fullkomlig värld. Då skulle marknaderna ha fungerat, aktörerna skulle ha varit kloka, bankerna skulle ha fungerat och inga misstag skulle ha begåtts. I själva verket är det två ofullkomliga system som vi jämför.
Innan vi hade euron och EMU hade vi på 70-talet valutaormen och EMS.
Man har, övervägande av politiska skäl, i Europa under 30-40 år strävat efter att se till att växelkurserna inte åker jojo gentemot varandra, för det utlöser ännu större ekonomiska och politiska kriser i Europa, men det finns inte med i Jonas Sjöstedts beskrivning, och jag tycker att det är en väldig brist.
Vi kommer inte framåt i diskussionerna om svenskt euromedlemskap eller om Sveriges relation till euroområdet om vi håller fast vid den här, i mitt tycke ganska primitiva, analys av ett perfekt alternativ till dagens eurosamarbete som inte finns.
Sedan är det väldigt viktigt att krisen har lärt oss något annat, nämligen att det som pågår i andra länder - bankkriser och finansiella kriser - spiller över på oss. Vi har ett egenintresse av att detta samarbete mellan Europas länder på det finansiella området och även budgetområdet fungerar, så att vi inte dras med i andras elände.
Därför ligger det i vårt intresse att kunna påverka andra länder, och andra länder har naturligtvis ett intresse av att kunna påverka Sverige så att vi driver en för dem vettig politik. Jag tycker att det enklaste exemplet är de baltiska staterna, och då framför allt Lettland. Hade ett sådant regelverk som man nu diskuterar funnits för fem tio år sedan hade sannolikt de stora problemen där inte uppstått. Det hade varit till båtnad både för Lettland och för Sverige.
Lägg märke till att det inte är frågan om att kommissionen lägger sig i vad vi ska satsa på i Sveriges budget, utan frågan är om vi har långsiktig balans i våra budgetar och om det leder till att vi får en kraftig skuldökning eller inte. Det är ju inte innehållet utan balansen i de offentliga finanserna som är av central betydelse.
Jag återkommer till frågan om konditionalitet i politiken.