Sven Otto Littorin (M):
Låt mig börja med frågan om coacherna. Ett skäl till att utöka coachningsverksamheten var att kunna hantera en del av åtskillnaden mellan dem som är ganska snabbrörliga på arbetsmarknaden, att hjälpa dem att snabbt ta sig tillbaka till arbetsmarknaden, och de långtidsarbetslösa, så att arbetsförmedlarna skulle kunna koncentrera sig mer på dem som varit borta länge. Det andra skälet var att det var ett sätt att komma i gång snabbare.
Jag tror att Meeri Wasberg har helt rätt i att det är en fas som är besvärlig, eller var besvärlig under förra året. Det är Arbetsförmedlingen som har konstruerat och genomfört upphandlingen av coacherna. De har naturligtvis konstaterat att det finns anledning att utvärdera, ompröva och omförhandla, omkonstruera, upphandlingsinstrumentet. Det tror jag är helt rimligt och riktigt att göra.
Om vi tittar på andra länder som jobbat på liknande vis, till exempel Danmark och Holland, ser vi att man gjort på liknande sätt. Det är svårt att konstruera en sådan upphandling så att den fungerar perfekt från allra första början. Det togs upp flera olika saker som jag ska försöka kommentera samfällt. Varför är arbetsmarknadsutbildningarna på max tre månader, frågar Berit Högman.
Vi har försökt skilja lite grann på kortare arbetsmarknadspolitiska utbildningar för att förbereda för arbete - dem kan vi hjälpa inom ramen för arbetsmarknadspolitiken - och längre utbildningar inom ramen för utbildningssystemet, där de rimligen hör hemma. Skälet till det är tvåfaldigt. Dels handlar det om att Arbetsförmedlingen ska kunna koncentrera sig på det som är deras kärnuppgift, dels är utbildningssystemet bättre rustat för att klara av de längre utbildningarna.
Det handlar alltså inte om en ambitionssänkning. Snarare handlar det om att få rätt verksamhet på rätt ställe. I annat fall riskerar vi att hamna i ett läge där Arbetsförmedlingen blir något slags allmän slasktratt för misslyckanden i skolpolitiken eller misslyckanden på andra politikområden. Det tycker jag vore olyckligt. Sedan vill jag säga att jag är mycket stolt över den folkhögskolesatsning vi gör. Ett stort problem är de som är långtidsarbetslösa och saknar grundskole- eller gymnasieexamen.
Det sade också Arbetsförmedlingen bara häromdagen, och det säger även många andra. Det är klart att de har ett extremt utsatt läge på arbetsmarknaden. Nu genomför vi folkhögskolesatsningen som innebär att 4 000 av ungefär 6 000 långtidsarbetslösa i jobb- och utvecklingsgarantin, och som saknar gymnasieutbildning, via folkhögskolorna får möjlighet till en introduktion som gör dem redo att kunna gå tillbaka till komvux eller liknande.
Det tror jag är helt rätt, och jag tror också att det är rätt att göra mer för just den gruppen så att vi får tillbaka dem på banan. Berit Högman tog även upp diskussionen om att inte göra något avdrag på aktivitetsstödet om man pluggar. Det är en tilltalande tanke. Jag kan förstå hur man tänker där. Problemet, som jag ser det, uppstår genom att vi därmed har en grupp som pluggar och får allt betalt och en annan grupp som måste låna för att kunna plugga.
Det finns drag av upplevd orättvisa i detta; i så fall är det bättre att anmäla sig arbetslös och få utbildning och uppehälle betalt. Det är således inte alldeles oproblematiskt att göra på det sättet. Det är viktigt att konstatera att det inte finns någon brist på resurser och engagemang. Vi har ett ganska ordentligt anslagssparande inom Arbetsförmedlingen.
Jag tycker att det är ett större problem att de pengar vi faktiskt har avsatt inte används fullt ut. Därför måste vi titta på vad vi kan göra för att effektivisera och se till att pengarna används på ett bättre sätt. Det finns alltså ingen brist på engagemang och ingen brist på resurser i dagsläget. Delvis beror det på att de prognoser vi hade tidigare, under förra året, visade på en kraftig ökning av arbetslösheten. Den ökningen ter sig nu något mindre sannolik - i rätt riktning.