KBLab/rixvox huggingface dataset:
Phia Andersson (S):
Tack, socialministern, för svaret! Jag hoppas att vi i den här interpellationsdebatten kan reda ut de frågetecken som jag tycker fortfarande finns med anledning av svaret. Anledningen till att jag ställde interpellationen var från början Ulricehamn PRO:s initiativ i frågan, som senare ledde till att vi väckte en motion i riksdagen - som faktiskt gick igenom i riksdagen.
För att vi ska ha ett bra grundskydd i samhället vid eventuella bränder är det självklart att det finns brandsläckare i offentliga lokaler. I dag har den tekniska utvecklingen gjort att hjärtstartare är enkla att hantera och enkla att lära sig att använda. De skulle också kunna var en utökad del av det samhällsskyddet.
Precis som brandsläckare kan användas i väntan på att brandkåren kommer handlar tillgången till hjärtstartare om samma sak, nämligen vad som görs innan ambulansen kommer. Det är helt avgörande minuter för att öka överlevnaden för människor som får plötsligt hjärtstopp. Vi har nog alla hört om den unge killen eller tjejen som ramlar ihop och dör på idrottsplatsen eller i badhuset.
Vi har också hört talas om personer som har överlevt tack vare att det fanns en hjärtstartare i närheten. Jag är medveten om alla goda projekt, och jag välkomnar de som pågår. Ändå välkomnade Hjärt-lungfonden, som driver kampanjen Hjärtsäkra Sverige, att motionen gick igenom i riksdagen.
De följer debatten på nära håll, och de har också ställt sina tjänster till förfogande om de på något sätt kan vara behjälpliga. Hjärt-lungfonden skriver i Hjärtrapporten 2013 : "Vid ett hjärtstopp är tiden kritisk.
När hjärtat stannar kollapsar den drabbade, oftast helt utan förvarning, och chansen till överlevnad är helt beroende av att personer i närheten ingriper och ger hjärt-lungräddning och använder hjärtstartare. En stöt med en hjärtstartare inom 180 sekunder ökar chansen till överlevnad med 75 procent."
Även initiativtagarna till Hjärtat slår för Gotland och Brand och räddningsakademien har sagt att man bör utreda möjligheten att lagstifta om att det finns hjärtstartare på samtliga offentliga platser. Ett krav på utbildning bör införas i skolor och på arbetsplatser så att alla kan ta del av den. I Sverige omkommer årligen ca 100 personer i bränder och runt 500 personer dör i trafiken.
Detta kan jämföras med att ca 10 000 personer om året dör i hjärtstopp. 700 ytterligare beräknas kunna räddas om hjärtstartare finns som ett grundskydd. Att ägna halva svaret åt att förklara det kommunala självstyret och den kommunala bestämmanderätten för en KU-ledamot tänker jag inte ens bemöta.
Socialministern vet mycket väl att om man lagstiftar om hjärtstartare i offentliga miljöer handlar det om att det ska bli likvärdigt i hela landet. Det ska inte vara upp till varje kommun eller landsting att bestämma om det ska finnas hjärtstartare eller inte. Då förlorar de sin plats som grundskydd. Med ökad tillgång till hjärt-lungräddning och tillgång till hjärtstartare kan vi rädda många liv varje år.
Vad är regeringens strategi för att verkställa riksdagens beslut?
Phia Andersson (S):
Anledningen till att jag i min fråga vände mig till försvarsministern är helt enkelt att så behandlades motionen i försvarsutskottets betänkande Samhällets räddningstjänst. Därav leddes jag in på detta. Jag ska villigt erkänna att jag inte bryr mig om vem som genomför det här. Det tycker jag är oväsentligt. Frågan i sig är så viktig att det inte är det vi ska ägna oss åt att diskutera.
Vad jag tycker att vi ska diskutera är att om tekniken har kommit så långt fram som den har och vi skulle kunna säkerställa en trygghetsnivå i samhället där 700 människor ytterligare skulle kunna överleva varje år så är det en behjärtansvärd insats. Sedan säger inte jag att det måste vara allmänheten som betalar alla dessa hjärtstartare.
Om någon har en galleria och hyr ut lokaler i den kanske man ska ställa samma krav som för brandsläckare - att det ska sitta också en hjärtstartare där. På arbetsplatser borde det kanske vara ett lagstiftat krav att det skulle finnas hjärtstartare som en trygghet. Jag jämför med brandsläckare därför att vi tycker att det är självklart i dag att det finns.
Vi ser det inte som landstingets eller räddningstjänstens sak att betala och placera ut brandsläckare överallt. Det tillhör grundskyddet i samhället. Jag välkomnar att det kommer en teknik som är enkel och som kan läras ut på bra grunder. Jag har själv gått utbildningen under Almedalsveckan, så jag vet att det är så.
Det finns till och en app i dag att ladda ned i telefonen där man kan få instruktioner. Man kan inte göra fel. Det enda fel man kan göra är att inte göra något. Återigen: Detta är en behjärtansvärd fråga. Vem som löser den tror jag inte att vare sig Ulricehamn PRO, Hjärt-Lungfonden eller någon annan bryr sig om. Däremot välkomnar de att detta grundskydd finns i samhället.
Därför ställer jag min fråga.
Phia Andersson (S):
Jag får tacka för att vi har rett ut begreppen. Det känns som om vi har en gemensam ambition att detta ska bli bra. Jag välkomnar givetvis alla projekt och alla ideella initiativ som tas på området. Jag besökte en arbetsplats i förra veckan. Det var ett badhus, där personalen hade fått utbildning men ingen hjärtstartare.
Man kanske inte ska överlåta till varje kommun att bestämma om det ska finnas hjärtstartare eller inte. Riksdagen har redskap att säkerställa nivån i hela landet. Ju mer underlag man har för var detta kan ske, desto bättre. Men att det ska ske en översyn på detta sätt har riksdagen beslutat.
Phia Andersson (S):
Under de senaste åren har sjukförsäkringen genomgått stora förändringar. Tidsgränser har införts i sjukförsäkringen, och den mest omdiskuterade av dessa tidsgränser är den bortre gränsen för hur länge sjukpenningen kan betalas ut. Det är en administrativ gräns, som inte har något att göra med om en person är frisk eller inte.
Inte heller tar detta datum hänsyn till vilken arbetsförmåga en person har eller hur sjuk personen är. Det har dessutom visat sig att det inte hade den förväntade effekten, då antalet sjukskrivningar återigen stiger. Fram till augusti i år hade 90 418 utförsäkrats sedan regeringen skärpte reglerna 2008.
8 900 personer har dessutom utförsäkrats två gånger. Enligt siffror som Dagens Arena begärt ut från Försäkringskassan visar det sig att ytterligare 13 200 kommer att utförsäkras 2015, och ca 2 240 kommer att utförsäkras för andra gången. Vissa riskerar till och med att bli utförsäkrade en tredje gång.
Siffror är det lätt att rabbla upp, men bakom varje siffra finns en människa - en människa som har drabbats av stelbenta tidsgränser och en ersättning som har urholkats. Vi har alla hört om svårt cancersjuka som prövas på arbetsmarknaden i hela Sverige efter 180 dagar och som senare utförsäkras utan att vara friska nog att arbeta.
Jag har här Borås Tidning från den 19 mars 2009. En borgerlig sjukförsäkringsminister tröstar en förtvivlad utförsäkrad kvinna, som tigger och ber: Snälla, ge mig tid att bli frisk! Denna kvinna är inte ensam. Som jag sa är det över 90 000 människor som har utförsäkrats sedan reglerna infördes.
En stor andel av dessa har utförsäkrats två gånger och är till och med, som jag sade tidigare, på väg att bli det en tredje gång 2015. Det är inte rimligt, och jag tycker att det är en skam att behandla sjuka människor på detta sätt. Jag har sparat denna tidning för att ständigt påminnas om hur människor far illa av dessa tidsgränser och hur obarmhärtiga de är.
Vi socialdemokrater kommer att göra allt som står i vår makt för att ta bort dessa tidsgränser och skapa en human sjukförsäkring. Väldigt få av dem som är utförsäkrade har gått till reguljärt arbete. En del kvinnor lever nu på försörjningsstöd eller är helt beroende av sin mans inkomst. Förtida uttag av pensioner har ökat dramatiskt i denna grupp.
Vår förhoppning stod till att vi skulle kunna samarbeta för att få en human sjukförsäkring utan tidsgränser som skulle stödja människor till återgång i arbete men också för att se vad som kunde göras i förebyggande syfte så att människor inte blir sjuka på grund av arbetet. Detta har allianspartierna sagt nej till, och de har väckt en motion om att tidsgränserna ska vara kvar.
Detta yrkande har Sverigedemokraterna ställt sig bakom, och på så sätt får det en majoritet i riksdagen. Det gjordes redan innan budgeten togs här den 3 december.
På så sätt har de borgerliga partierna och Sverigedemokraterna säkerställt att ytterligare 13 200 människor blir utförsäkrade 2015 - 13 200 människor i samma situation som den kvinna jag nämnde var i 2009.
Vi socialdemokrater vill att tidsgränserna i sjukförsäkringen tas bort, och jag yrkar därför bifall till vår reservation nr 3.
Phia Andersson (S):
Linus Bylund säger i sitt anförande att man är hela Sveriges parti, att man har en sjukförsäkring att vara stolt över. Men en bortre tidsgräns som försätter svårt sjuka människor i mycket svåra ekonomiska situationer, är det humant? Jag tycker att du ska titta på den här kvinnan, Linus Bylund.
Den förtvivlan som hon känner kommer 13 200 personer till att känna nästa år för att ni röstade för att den bortre tidsgränsen ska vara kvar. Är ni stolta över det?
Phia Andersson (S):
Att jobba förebyggande för att se till att människor inte blir sjuka på arbetet och att ha en human väg tillbaka där människors värdighet får vara kvar under processen och där man inte gör människor fattigare för att de blir sjuka - det är en sjukförsäkring som alla skulle kunna arbeta för att vi ska ha.
Men Sverigedemokraterna har hjälpt till att bevara den bortre parentesen och tidsgränsen i sjukförsäkringen som gör att den är inhuman. Jag frågar igen: Är ni stolta över det?
Phia Andersson (S):
Jag sade aldrig att den här personen hade cancer, Solveig Zander. Hade du varit uppmärksam hade du hört att jag nämnde det i ett helt annat sammanhang. Vi får alltid höra hur många det var som var utförsäkrade.
Vi får alltid höra att det är den bortre tidsgränsen som gör att alla människor helt plötsligt blir friska i det här landet. Människor blir utan ersättning. I augusti i år var det 90 418 personer som blivit utförsäkrade.
Flera av dem har ingen inkomst alls längre utan är helt hänvisade till att leva på sin mans inkomst. En del har fått göra förtida uttag av pensionen. En del går på försörjningsstöd i kommunerna. Det är inte humant. Det står inte i relation till att man gör mängder av insatser för att människor ska komma tillbaka, inte minst förebyggande insatser på arbetsplatserna.
Kom inte dragande med talet om de 140 varje gång! Det är sandlådenivå på det. Det är lite som att säga: Du tog min spade för åtta år sedan. Det ska du få höra resten av livet. Det är inte det som det handlar om. Det är människor vi pratar om, människor som behöver en chans och en möjlighet att komma tillbaka till arbete. Låt oss diskutera vilka insatser som skulle vara bra för det - inte en administrativ tidsgräns!
Skulle inte Solveig Zander kunna medverka till det?
Phia Andersson (S):
Låt mig fråga en sak: Skulle man inte kunna ta bort den bortre gränsen men ändå göra allt det goda som Solveig Zander står och räknar upp? Varför måste den bortre tidsgränsen vara där för att man ska agera? Det är klart att man kan göra allt det goda ändå. Solveig Zander säger själv att vi lyfter upp det negativa. Ja, för det är det vi vill ta bort.
Det goda vill vi ha kvar. Vi vill till och med förstärka det. Vill inte Solveig Zander medverka till det?
Phia Andersson (S):
När jag lyssnar på interpellanterna känner jag att det behövs en lite mer nyanserad bild för att kunna få en bra diskussion. Under tio års tid arbetade jag med rehabilitering för långtidssjukskrivna.
Jag såg vad som hände när man peakade, och jag var med när man gjorde utredningar för att titta på orsaken. Väldigt mycket hände på arbetsmarknaden under 90-talskrisen. Man slimmade organisationer, och många människor slogs ut. De hade inget att gå tillbaka till. Ingen frågade efter dem på arbetsmarknaden.
Det var lätt att ersätta personen med en ny. Det där tog vi krafttag emot rent politiskt med samverkan, Finsamförbund och så vidare, där man samlade alla resurserna för att kunna fokusera på att personen skulle kunna komma tillbaka. Precis de berättelser som Elisabeth Svantesson talar om har jag i mitt bagage också.
Det hände inte efter 2006. Det hade hänt innan. Det var på väg, och det hade faktiskt även svängt. Någon form av balans i diskussionen måste vi ha så att ingen tror att allt har hänt efter 2006. Så är det inte. Jag vet det. Jag var själv delaktig i att se den ena efter den andra gå tillbaka i arbete. Vi pratar här om 10 procent.
Jag jobbade i en verksamhet där 60 procent av de långtidssjukskrivna och långtidsarbetslösa kunde gå tillbaka, eftersom man samordnade. Det finns så mycket bra och beprövade saker som vi kan göra tillsammans för människor. Att kasta ut barnet med badvattnet bara för att man byter på det sättet är helt fel. Den bortre parentesen har gjort människor illa.
Jag har följt de här frågorna, eftersom jag har varit besjälad av dem i så många år, och jag har sett vad som har hänt när människor har blivit utförsäkrade. Det handlar inte om att gömma dem tidigare; de är lika gömda nu i försörjningsstöd, fas 3 och andra verksamheter. Någon balans i den här diskussionen tycker jag att alla de som är långtidssjukskrivna förtjänar.
De förtjänar inte att bli fattiga för att de är sjuka. Åtgärder behöver sättas in mycket tidigt. Jag var med om att sätta in rehabplaner redan efter fyra veckors sjukskrivning. Där det inte var möjligt var man beredd att komma tillbaka när det var möjligt. Det var oerhört viktigt att ha en dialog hela vägen.
Nu pratar jag om tiden före 2006. Låt oss inte tro att bara för att man satte en bortre parentes så började en massa saker hända. De hade faktiskt börjat hända tidigare.
Därför tycker jag att vi ska ha den kunskapen med oss och ta vara på de goda exemplen och av det se framåt och se vad vi behöver göra, speciellt nu när sjukskrivningarna ökar igen. Varför gör de det? Hur ser arbetsmarknaden ut nu? Påverkar det på något sätt? Vad kan vi göra tillsammans?
Phia Andersson (S):
Jag tror att vi är ganska överens om att det är oerhört viktigt att det görs insatser under sjukskrivningen för att människor ska komma tillbaka. Men jag är också helt övertygad om att det är precis det som är det viktiga, inte att man har en administrativ gräns och säger hit men inte längre.
Det måste vara individens behov som styr, och det måste vara att göra insatser så snabbt som man bara kan - alla känner till tremånadersregeln och så vidare. Det gäller att se till att skapa förutsättningar för människor att komma tillbaka. Det finns en viktig faktor som ingen har nämnt, och det är: Vad var det som gjorde att de blev sjuka?
Vad är det på arbetsmarknaden som gör att människor slås ut från arbetet? Det är inte bara fysiska sjukdomar, utan det är också psykiska. Det är framför allt de som ökar nu och framför allt bland kvinnor. Då måste det vara viktigt att se: Vad var det som gjorde att de blev sjuka? Kan man ändra någonting där?
Alla de insatser som görs för att människor inte ska bli sjuka eller underlätta för dem att återgå till arbete - det är det som är helt avgörande, inte om det finns ett datum vid ett visst tillfälle. Därför är det så viktigt att göra sjukförsäkringen human igen, för många människor har farit väldigt illa.
Låt oss vara överens om det också! Så har det varit - jag har träffat många av dem. Att ha en human sjukförsäkring som blir en brygga tillbaka till det arbete man hade eller ett nytt arbete - det är det gemensamma uppdraget. Jag hoppas att vi kan göra det i samverkan.
Phia Andersson (S):
Anna Hedborgs utredning har sedan 2006 diskuterats som om vi skulle ha genomfört den precis som den är skriven. Moderaterna har inte en aning om vi hade gjort så. Troligtvis inte. Att ni har lutat er mot denna utredning får stå för er själva.
Menar Lotta Finstorp på allvar att ett visst datum när man inte längre får vara i sjukförsäkringen är det som är helt avgörande för om man blir frisk eller kommer i arbete?
Är det inte de insatser som görs för återgång i arbete, anpassande av arbetsuppgifter eller ett nytt arbete som är avgörande? Varför ska man bli fattigare för att bli frisk?
Jag kommer aldrig att förstå det resonemanget, och jag är helt övertygad om att vi socialdemokrater aldrig hade genomfört det. Jag säger det i kammaren i dag, så är det för alltid sagt.
Phia Andersson (S):
Lotta Finstorp vet att det har lagts fram ett paket med många punkter för att förbättra möjligheten till rehabilitering och återgång till arbete. Men det är inte bara individens ansvar. Arbetsgivaren har också ett ansvar. Vi vet att ohälsan ökar på grund av stress i arbetsmiljön och så vidare.
Det finns många olika delar. Men vi får den ena rapporten efter den andra som visar att de åtgärder som ni själva har vidtagit inte har varit verkningsfulla. Det är kanske därför resultatet är så skralt.
Ett resultat är att vid den bortre tidsgränsen och i övergången till arbetslivsprövning blir ersättningen sämre för många människor. En del får ingen ersättning alls utan är hänvisade till försörjningsstöd eller att bli försörjda av anhöriga.
Är det ett datum som gör att människor blir friska och återgår till arbete? Vi tar bort datumet, inte åtgärderna som kan hjälpa människor till arbete. Svara mig på frågan. Tror Lotta Finstorp att det är ett datum som gör människor friska?
Phia Andersson (S):
Jag tycker, Solveig Zander, att det är ganska förmätet att här ta upp Stefan Löfvens brutna löften om överenskommelser. Jag vill minnas att Centern på sin stämma ställde sig bakom decemberöverenskommelsen, och 14 dagar senare bröt man den. Man ska nog akta sig för att tala om brutna överenskommelser.
Tror Solveig Zander på det hon säger, att ytterligare 24 000 människor skulle bli arbetslösa om man tog bort den bortre parentesen?
Om man tar bort ett datum som gör att människor får mindre i plånboken, om man tar bort ett datum när man mycket väl kan sätta in insatser långt före det datumet, varför då vänta så länge? Varför gör man inte insatser långt tidigare för dem som behöver dem?
Det kan visa sig långt tidigare att en person inte har möjlighet att komma tillbaka på grund av det som han eller hon har drabbats av.
Det är mycket märkligt att sjuka människor ska vara mer motiverade att gå till arbetet om de får mindre i plånboken, medan de som har arbete är mer motiverade att gå dit varenda dag om man sänker skatten och ger dem mer pengar i plånboken. Jag förstår inte logiken.
Phia Andersson (S):
Det är märkligt att Solveig Zander säger "över en natt". Ni tror, Solveig Zander, att över en natt ska förutsättningarna bli mycket bättre. Så är det med den bortre parentesen. Över en natt ska det hända. Antalet sjukskrivningar hade börjat gå ned innan Alliansen kom till makten.
Redan 2004-2005 kunde man se det. Däremot är det intressant att konstatera att sedan 2010, alltså under hela förra mandatperioden, ökade sjukskrivningarna, trots den bortre parentesen.
Remissvaret säger att det ökar kostnaden för staten, men då tar man inte med i beräkningen att det ökar kostnaderna för kommunerna om människor får gå över till försörjningsstöd. Vad är det som gör att det skulle vara bättre? Det kanske är bättre för staten, men det är inte bättre för samhället och för individen.
Det är precis det vi har sett, och därför ser förslaget ut som det gör. Den bortre parentesen har ingen effekt. Den skapar bara oro, ger ekonomisk otrygghet och gör människor illa.
Phia Andersson (S):
Jag vill påminna Emma Carlsson Löfdahl om att sjukskrivningarna hade börjat gå ned. Man vidtog åtgärder när man såg vilken utveckling det var. Det var inte alls så att man startade vid något skräckscenario så som det har spelats upp om och om igen. Jag har hört det hela tiden.
Det var faktiskt så att man började få bukt med det, och nedgången fortsatte ända fram till 2010. Sedan hände något. Trots den bortre parentesen, trots alla tidsgränser och trots alla goda intentioner hos den förra regeringen hände något - det började gå upp.
Sjukskrivningarna ökade igen och har ökat sedan dess. I fyra års tid hade ni möjligheten att göra något, men jag såg inga åtgärder. Nu helt plötsligt ska allt hända bara för att man tar bort ett datum som man ser inte har någon effekt.
Varför ska man vänta så länge innan man gör alla de insatser som det pratas om? Varför ska man vänta? Varför kan man inte ta bort ett datum som gör människor fattigare och skapar mer oro? Om man är trygg under rehabiliteringen skapas bättre förutsättningar för rehabilitering och insatser. Varför vänta?
Phia Andersson (S):
Jag är glad om vi är överens om att den kanske inte har den effekt man trodde. Nu har man prövat, och man har sett det.
Jag har i tio års tid arbetat med samordning mellan myndigheter och sett vilken effekt det har när man samlar resurser för den enskilde individen, ger stöd i rehabiliteringen, gör snabba insatser och ser till att människor får nya möjligheter. Om Emma Carlsson Löfdahl visste till hur många jag har kunnat säga: Hej då, och grattis till det nya jobbet!
Det är människor som har varit sjukskrivna länge. Jag vet vad som kan ha effekt - jag har sett det, och jag har glatt mig med dessa människor. Kom inte och säg att ett datum skulle ha det! Jag är beredd att strida för att det ska bort.
Jag vet att det är fel, jag vet att det finns andra möjligheter och jag vill se människor gå ut i ett nytt yrkesliv om de inte kan gå tillbaka till det de hade. Men kom ihåg en sak, som inte har nämnts av någon i denna debatt, nämligen arbetsgivarens ansvar för att personer kanske blir sjuka. Den delen är oerhört viktig att ha med sig i det fortsatta arbetet.
Phia Andersson (S):
När det gäller förtidspensioner var det faktiskt inte de som ändrade sjuktalen, utan det var de insatser som gjordes i form av samverkan mellan myndigheter för att stödja individens återgång till arbete.
Helt plötsligt såg vi effekter av samverkansgrupperna ute i kommunerna, som också var tanken när möjligheten till samverkan genomfördes. Det gav goda effekter, för helt plötsligt arbetade alla för samma individ med de resurser man hade.
Det var det som sänkte sjuktalen. Det var också det som sedan fortsatte att sänka sjuktalen.
Det var alltså inte förtidspensionerna som sänkte sjuktalen, utan det var de åtgärder man vidtog för att stoppa inflödet av sjuka och för att de som hade blivit sjuka skulle få möjlighet att återgå till arbete.
Väldigt många av dessa åtgärder vilade också på arbetsgivarna, till exempel att göra rehabiliteringsplaner tillsammans med den anställde. Solveig Zander säger att den enskilde individen skulle höra av sig. Jag tycker att det hör till god ton att även arbetsgivaren gör det.
Phia Andersson (S):
Sjuktalen för långtidssjukskrivna ökar tyvärr, och det beror på den psykiska ohälsan. Människor stressas på sina arbeten och har oerhört mycket ansvar men väldigt lite att säga till om. En vacker dag brister tråden, och då är vägen tillbaka lång. Det har gjorts alldeles för lite för dessa människor.
Det har inte gjorts tillräckligt för att förhindra att de blir sjuka, och de har inte heller varit prioriterade i sjukvård och annat när de väl är sjuka. Om det beror på att de sjuka i högre utsträckning är kvinnor än män funderar jag på hemma på kammaren ibland. Det finns så mycket att göra.
Vi måste pröva nya vägar och göra bättre än vad vi har gjort. Vi måste lära oss av det vi ser. När de beslut vi fattar inte fungerar måste vi våga släppa på prestigen och pröva nya vägar. Det är individerna värda. Det har de rätt till.
Arbetsgivarna har ett stort ansvar för att se till att inflödena inte ökar. Vi behöver använda sjukvården, de stödfunktioner som finns i samhället och givetvis Arbetsförmedlingen för att ge individen det stöd som behövs för att han eller hon ska komma ut på arbetsmarknaden igen. Det är alltid målet.