KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eskil Erlandsson (C):
Den nya rovdjurspolitiken har funnits i drygt ett år. Jag tror att interpellanten är medveten om att det tar tid att ändra människors attityder för eller emot någonting, för mer eller mindre av någonting.
Men en nödvändig förutsättning för att vi ska kunna påverka människors attityder är att vi förankrar processer lokalt.
Det gäller till exempel den process som vi diskuterar under denna debatt och som handlar om huruvida det är möjligt att förbättra den ganska hårt inavlade vargstammens gener genom att flytta eller införa vargar till vårt land.
Där tror jag att det är nödvändigt att vi använder oss av organisationer som har lokal förankring och som har möjlighet att på ett annat sätt än många andra organisationer möta människor i deras vardag.
Ett sätt att göra detta är att be de organisationer som har den lokala förankring som de i interpellationen omnämnda organisationerna har att hjälpa till i detta arbete. Jag vill än en gång påpeka att sådant arbete tar tid.
Jag har i dag ingen utvärdering om huruvida det har skett någon sådan förändring eller inte som är mätbar. Men det är alldeles självklart att det kommer att göras sådana inte minst i samband med det utredningsarbete som regeringen har tillsatt och som ska redovisas, som jag nämnde i ett tidigare inlägg, vid halvårsskiftet kommande år.
Mina nyckelord i sammanhanget är att det tar tid och kräver lokal förankring.
Vad kan, Tina Ehn, vara bättre än att nyttja människor som har lokal förankring i ett arbete för att öka den acceptans som vi måste öka för att kunna hålla denna livskraftiga rovdjursstam av exempelvis varg som jag är övertygad om att både Tina Ehn och jag vill ha i vårt land.
Eskil Erlandsson (C):
Tack för interpellationen! Det är en viktig frågeställning som diskuteras i interpellationsdebatten. Speciellt viktig är den för människor som bor och har verksamheter i områden som hyser våra stora rovdjur.
Jag säger det igen: För att öka acceptansen i de områden som hyser de stora rovdjuren är det viktigt att vi använder oss av människor som är verksamma i organisationen och har den lokala och regionala förankringen. Det gör vi på detta område. Jag har blivit upplyst om att det har gjorts undersökningar om människors attitydförändringar.
De är gjorda under en ganska kort tid. Det är därför man inte ska dra för stora slutsatser. Undersökningarna tyder ändå på att det har skett en positiv förändring eller förbättring av människors attityder i berörda områden. Jag vill återigen säga att man inte ska dra för stora växlar på det.
Undersökningarna är gjorda under ganska kort tid och inte så där jättesignifikanta. Herr talman! Avslutningsvis vill jag säga att vi har påbörjat ett arbete med att lyfta ned besluten och regionalisera besluten om förvaltningen av våra stora rovdjur. Vi har gjort det genom att inrätta viltvårdsdelegationen vid länsstyrelserna.
Det öppnar för regionala beslut och ställningstaganden om huruvida det ska vara jakt och hur stor en sådan eventuell jakt ska vara. Inom den närmaste framtiden kommer alltmer av beslutsfattandet att ske regionalt av människor som lever i den verklighet som finns i området och som i det här fallet hyser de stora rovdjuren. Så vill jag arbeta.
Jag är decentralist och tror på att människor har bäst nytta av och förutsättningar för att fatta beslut så nära sig som möjligt.
Eskil Erlandsson (C):
Låt mig inleda med att återigen påminna om att det är företagen som är ansvariga för att produkter som tillhandahålls på en öppen och fri marknad, och som de säljer, är säkra. De ska ha en märkning som inte vilseleder den konsument som de är avsedda för.
Jag sade också i mitt inledningsanförande att jag välkomnar att branschorganisationerna har tagit initiativ till en egensanering och rådgivning i det här sammanhanget. Vad beträffar själva livsmedelskontrollen är det att konstatera att den är helt avgiftsfinansierad.
Det innebär att det på så sätt inte saknas pengar för att bedriva den kontrollverksamhet är eller borde vara. Däremot kan jag se ett annat problem. Det är att få tag i kvalificerad personal på området.
Det spänner över ett brett fält, och i många fall behövs det säkert speciella kunskaper som det inte är helt lätt att få i alla delar av vårt land. När det gäller olika typer av närings- och hälsopåståenden och så vidare är det reglerat i en EU-förordning vilka påståenden som får användas.
Det är också avsikten att det ska finnas ett register över vilka tillåtna närings- och hälsopåståenden för livsmedel som får göras för en produkt, och det är under uppbyggnad.
I registret kommer det att finnas listor över vilka produkter som har påståenden som är godkända eller icke godkända. Det kommer att ingå i detta, så visst händer det saker på området.
De svenska föreskrifterna på området om hälso- och kosttillskott finns sedan den 1 augusti 2005.
I föreskrifterna finns bland annat en definition på vad som är kosttillskott men också regler för märkning av de kosttillskott som finns på marknaden.
Det är ett antal myndigheter som har ansvar för att det är på det sättet. Men det primära ansvaret, inte minst vad gäller hygienen, har den kommunala tillsynen.
Eskil Erlandsson (C):
Återigen, det är Läkemedelsverket som avgör om en produkt ska klassificeras som ett läkemedel eller inte. Detta styrs av läkemedelslagen. Produkter som inte klassificeras som läkemedel blir alltså livsmedel och eventuellt kosttillskott. Det finns ett samarbete mellan Läkemedelsverket och Livsmedelsverket i de här frågorna.
Jag vet att man håller på att ytterligare förbättra rutinerna mellan verken för att man ska få rätt klassificering men också en snabb hantering av de produkter som presenteras. Det är riktigt, fru talman, att det inte krävs något godkännande eller tillstånd från Livsmedelsverket för att sälja kosttillskott i Sverige.
Däremot ska den som tillverkar, importerar eller på annat sätt inför eller säljer kosttillskott registrera sig hos kontrollmyndigheten, i det här fallet den kommun där verksamheten bedrivs.
Till detta ska kopplas att Livsmedelsverket har föreskrifter om vilka vitaminer och mineraler som får ingå i ett kosttillskott, men också om vilka former av vitaminer och mineraler som får användas som källor vid tillverkningen av de här tillskotten.
EU-kommissionen har därtill tagit fram en utökad lista över godkända föreningar av vitaminer och mineraler som får användas i kosttillskott. Den här listan bygger på yttranden från den europeiska livsmedelssäkerhetsmyndigheten Efsa.
Självklart kommer den här listan att ytterligare utökas efter hand som företag presenterar och ansöker om godkännande hos EU-kommissionen för nya saker som de vill tillhandahålla på marknaden.
För att ytterligare öka säkerheten för konsumenterna har Efsa gjort en sammanställning också över växter och växtdelar som har rapporteras som giftiga, beroendeframkallande eller som innehåller andra hälsovådliga substanser.
Denna sammanställning är ju ett hjälpmedel både för den som producerar och för de myndigheter som har att kontrollera de här sakerna. Låt mig också säga att Livsmedelsverket är en central myndighet för livsmedelskontrollen och de ska stödja kommunerna i deras kontrollarbete.
Verket har utarbetat en vägledning om kosttillskott och håller även på att ta fram en checklista som kommunerna kan använda sig av i samband med att man utför sitt arbete i form av till exempel kontrollbesök.
Därtill håller verket på med utbildning av de inspektörer som finns och ser också till att hjälpa till med aktualisering av den lagstiftning som finns på området, men också med tolkning och tillämpning av denna lagstiftning.
De här centrala myndigheterna, som kan exemplifieras med Läkemedelsverket, Livsmedelsverket och andra statliga myndigheter, är till som ett stöd för dem som faktiskt utför kontrollerna, nämligen i det här sammanhanget kommunerna. Jag förutsätter att den samverkan fungerar.
Eskil Erlandsson (C):
Låt mig först tacka för interpellationen. Det är en viktig sak som tagits upp i denna debatt. Låt mig sedan konstatera att påståenden som görs måste vara sanna. Till exempel måste deklarationer i form av märkning vara korrekta, annars begås brott mot de regler som finns på området.
Samtidigt kan jag hålla med om att det finns mindre seriösa försäljare av exempelvis kosttillskott, och det är viktigt att de förhindras att vilseleda konsumenterna. Hur gör man det bäst? Jo, genom att bedriva en kontrollverksamhet som är nära försäljningsstället.
Vilka offentliga myndigheter finns närmast i alla delar av landet? Vi har ingen låt oss kalla det för lägre organisation än kommunerna. De är närmast de försäljningsställen som finns, och till stöd för kommunerna och deras kontrollverksamhet finns de centrala myndigheterna; i det här fallet är Livsmedelverket kanske det som ligger närmast.
Det kan vara svårt att bedriva kontrollverksamheten, och jag vill avslutningsvis i denna debatt ta upp en annan sak som är svår, nämligen försäljningen över Internet. De påståenden som görs över det fria nätet är jättesvåra att kontrollera.
Det beror bland annat på att kommunerna kan ha svårt att rikta sanktionsbeslut mot och göra beslag hos någon när man inte vet var vederbörande har sitt tillhåll, som kanske säljer produkter med påståenden som inte är korrekta och som därmed alltså kan vara omöjlig att kontrollera. Det finns således problem i detta sammanhang som vi behöver fortsätta att diskutera.
Eskil Erlandsson (C):
Jens Holm har frågat mig dels när jag avser att genomföra riksdagens beslut att kastrering av grisar utan bedövning ska förbjudas under förutsättning att alternativ finns, dels vilka frågor det är som jag avser att utreda ytterligare. Jens Holm har nyligen ställt en fråga till mig om när jag avser att genomföra riksdagens beslut så att obedövad kastrering av grisar inte längre kommer att ske.
I svaret som lämnades den 11 maj angav jag att jag nu kommer att se till att det görs en grundlig analys av vilka konsekvenser ett förbud mot obedövad kastrering skulle få. Därför är det inte möjligt att ange den exakta tidpunkten för beslut. Vaccinering som förhindrar galtlukt är enligt min mening det djurskyddsmässigt bästa alternativet.
Det är därför viktigt att vi inte skyndar på lagstiftningen så mycket att vaccinering inte blir ett reellt alternativ. När det gäller frågor som behöver utredas ytterligare pågår nu ett arbete inom Landsbygdsdepartementet som bland annat syftar till att undersöka möjligheter att underlätta för de grisbönder som vill börja använda sig av just vaccinationsmetoden.
Eskil Erlandsson (C):
Jag håller med Jens Holm om att kastrering utan bedövning är ett problem. Precis som Jens Holm vill jag så snart som det är möjligt komma bort från denna metod. Fru talman!
Som ansvarigt statsråd måste jag dock se till att vi får en lagstiftning på plats som fungerar i praktiken. Det finns en del oklarheter, och jag ska nämna några.
Att individuellt injicera vätska i djur som väger 80-90 kilo kan medföra risker för den personal som ska utföra detta upprepade gånger bland ett stort antal individer.
Ett annat problem som måste uppmärksammas är att slakteriföretagen som tar emot de vaccinerade grisarna måste ha fungerande metoder och rutiner för att säkert veta att man har fått bort den galtlukt som annars kan finnas.
Slakterierna kanske måste införa något för att kontrollera storleken på vaccinerade grisars testiklar för att kvalitetssäkra att vaccinationen har utförts på rätt sätt.
Ett annat problem som jag vill nämna i sammanhanget är att många uppfödare vid införandet av någon typ av bestämmelse och lagstiftning på det här området väljer att könssortera sina grisar.
Det medför att den kull som grisen i fråga tillhör splittras och blandas med grisar från andra håll, vilket i sin tur kan medföra ett försämrat förhållande för grisen i fråga genom att det uppstår slagsmål och grisen utsätts för stress. Det här är problem som måste lösas, som jag ser det.
Jag vill också nämna i den här debatten att det pågår ett arbete inom EU för att få fram en gemensam standard för vilka gränsvärden som man kan och bör tolerera. Detta tycker jag också är viktigt av det skäl som Jens Holm nämnde, nämligen att vi måste ha en jämn spelplan så att vi får grisar som är uppfödda i Sverige även i framtiden. Fru talman!
Det stämmer nämligen inte, som Jens Holm påstod, att bara vi inför det här i Sverige blir spelplanen jämn. Nej, det blir den inte alls, för vi riskerar då att ha världens bästa djurskyddslagstiftning men inga djur. Det vill inte jag ha, utan jag vill ha en växande djurproduktion i Sverige, för vi har goda förutsättningar att bedriva den typen av verksamhet i vårt land.
Eskil Erlandsson (C):
Upplysningsvis måste vaccineringen för att uppnå önskvärt resultat utföras två gånger, en gång när grisen är förhållandevis liten och ytterligare en gång när den är på väg att inträda i könsmognad.
Då är grisen ganska stor och därmed tung och kan alltså orsaka skador på den personal som ska utföra vaccineringen.
För att komma i gång med vaccineringen och fortfarande ha, vilket jag är angelägen om, en fläskproduktion i vårt land är det min uppfattning att den måste utföras av lekmän. Vi kan inte ha legitimerade veterinärer till det här.
Av det skälet har nu utbildningar för lekmän planerats för att de ska kunna utföra vaccineringarna. Tyvärr har utbildningarna inte kunnat startas upp ännu av skälet att det för att få göra detta fordras tillstånd från djurskyddsetisk nämnd, och detta tillstånd har ännu inte kommit.
Och så länge som detta tillstånd inte har kommit kan inte utbildningen starta, trots att näringen har varit intresserad av att driva på det här, för man är ju självklart intresserad av att ha en etisk produktion i sin verksamhet. Men slutligen, fru talman, vill man ju ha det utifrån ett jämnt spelfält så att man har konkurrensvillkor som är likvärdiga med de som finns i omvärlden.
Eskil Erlandsson (C):
Låt mig först tacka interpellanten för interpellationen. Det är en angelägen fråga som diskuteras. Vi måste komma bort från det här. Men - jag upprepar det, fru talman - vi måste göra det på ett sådant sätt att vi har grisar kvar i vårt land.
Det blir ju inte bättre för grisen i fråga om ingreppet utförs någon annanstans och vi därefter importerar fläsk som kommer från grisen. Hur är det då i andra delar av vårt närområde? Ja, det är riktigt att i Norge finns den här typen av lagstiftning. Där har man en skyddad marknad.
Jag känner inte till något land på den europeiska kontinenten som har ett sådant skydd och den jordbruksproduktion som vi har här. Och i Norge har man, enligt uppgifter som jag fått, inte lekmän till att utföra vaccineringen, utan det är legitimerad veterinär som gör detsamma.
Vi har kommit fram till att det inte är möjligt i vårt land på grund av att produktionen är något större än i Norge. Det skulle kostnadsmässigt bli helt ohållbart för en redan hårt pressad bransch.
Jag vill alltså inte medverka till att vi slår ut den svenska fläskproduktionen genom att lagstifta utan att detta är utprovat till fullo och att vi har utbildningar så att lekmän kan utföra de vaccinationer eller bedövningar som kan komma i fråga.
Avslutningsvis vill jag nämna att känsligheten för den så kallade galtlukten tycks variera mellan geografiska områden. Det allra bästa vore om vi kunde få fram hangrisar som inte har den lukt som vi i vårt område tycks vara väldigt besvärade av.
Eskil Erlandsson (C):
Låt mig komplettera svaret med att säga att jag tillsammans med min kollega EU-ministern i förhandlingar kring domens konsekvenser påtalat vikten av att publicering av de stödmottagare som finns är så öppen som det bara är möjligt. Vi har också skickat ett brev till kommissionen där vi framfört vikten av öppenhet.
Vi har till och med gått ytterligare ett steg och skickat ett textförslag till kommissionen som vi fick gehör för.
Det innebär att EU-kommissionen ska analysera frågan för att föreslå en lösning som är förenlig med Europakonventionen där uppgifter om fysiska stödmottagare också så långt det är möjligt åter kan publiceras och publiceras på Internet. Fru talman!
Det är bara att konstatera att andra länder tyvärr inte har samma öppenhet som vi har i det svenska samhället. För att öka transparensen och öppenheten också om EU:s jordbruksstöd jobbar vi aktivt för att få så stor öppenhet som möjligt i samtliga medlemsstater för att minimera domens effekter.
Den frågeställning som framställdes konkret är jag beredd att överväga. Jag är inte beredd att ta ställning och säga ja eller nej i dag. Men jag är beredd att överväga det förslag som framfördes här under debatten.
Eskil Erlandsson (C):
Varför har EU-domstolen kommit fram till att det stred mot skyddet mot grundläggande fri- och rättigheter? Det är vad man sade i sin dom. Domstolen har ansett att förenligheten med Europakonventionen finns vad gäller att sprida uppgifter som juridiska personer.
Alla medlemsstaterna har som jag ser det, och där vill jag säga emot Jens Holm, en skyldighet att även fortsättningsvis publicera uppgifter om juridiska personer.
Skillnaden är gentemot de fysiska personerna där rådet och kommissionen enligt domstolen inte har den lagliga rätten att kräva publicering av uppgifterna beroende bland annat på skyddet av privatlivet. Vad beträffar den konkret framställda frågeställningen är svaret nej. Det finns inte med i det textförslag som är inlämnat.
Men jag sade i mitt tidigare inlägg att jag är beredd att överväga det som Jens Holm har föreslagit i ett inlägg här.
Eskil Erlandsson (C):
Låt mig vara mycket tydlig med att säga att jag verkligen känner för människor som förlorar sina djur till följd av rovdjursangrepp.
Jag förstår den traumatiska upplevelse det är att förlora ett djur; ibland kan det till och med vara ett mycket kärt djur.
Om vi uppehåller oss vid fårägare kan de, till skillnad från vissa andra djurägare, få ersättning. Staten får och kan ge ersättning.
Den ersättning som ges följer riktlinjer som är utfärdade av Viltskadecentrum vid SLU och ska motsvara djurens värde. Hur är det då med de så kallade rovdjursavvisande stängslen?
Att hålla djur i hägnade beten kräver stängsel, och de stängslen kostar många gånger mycket pengar. Genom landsbygdsprogrammet kan vi ersätta de tillkommande, eller låt oss kalla det för extra, kostnader som krävs för att stängslet i fråga också ska bli rovdjursavvisande.
Vi kan inte och får inte, vilket jag förmodar att Ann-Kristine Johansson och Sven-Erik Österberg väl känner till, ersätta "normala" kostnader med medel som anvisas i EU-sammanhang, till exempel genom landsbygdsprogrammet.
Det skulle nämligen ge vår inhemska näring en konkurrensfördel jämfört med dem som inte har den fördelen. Det är skälet till att bidraget stannat vid, som det är i dag, 20 kronor per meter. Räcker pengarna?
Vad jag känner till har det så här långt i detta sammanhang inte avvisats någon ansökan beroende på medelsbrist. Kan det behövas mer pengar i framtiden? Det får framtiden utvisa. Vi har en så kallad övervakningskommitté som noggrant följer landsbygdsprogrammet.
Därest måluppfyllelsen blir för liten eller för stor och det blir pengar över eller behövs mer pengar på något område gör övervakningskommittén justeringar utifrån medelstillgång men också utifrån de behov som finns inom ramen för landsbygdsprogrammet.
Vad betyder det att vi fått in dessa saker i landsbygdsprogrammet? Det betyder att vi nu har EU-pengar som gör att vi kan ha den samexistens som jag är övertygad om att vi alla vill ha mellan rovdjur och tamdjur i vårt land.
För att vara konkret betyder det att vi kan betala ut ungefär fyra gånger mer än tidigare när vi bara hade nationella pengar. Det tycker jag är betydelsefullt i sammanhanget.
Eskil Erlandsson (C):
Det är sant att det har funnits en oro för att de lite starkare elaggregaten inte skulle få användas exempelvis för rovdjursavvisande stängsel. Men jag är alltså glad att kunna skingra denna oro.
Elsäkerhetsverket har tagit fram föreskrifter som tydliggör möjligheten att även fortsättningsvis kunna använda de här lite starkare aggregaten.
Vi kommer således att kunna ha starka elaggregat och stängsel som enligt allas bedömning även fortsättningsvis förmår hålla de lite större rovdjuren utanför de tamdjurshägn som behövs för att skydda tamdjuren. Vad beträffar stängsling och stängslingskostnader är det så som jag försökte förklara i mitt tidigare inlägg.
De kostnader som får ersättas är de som ligger över de kostnader som normalt finns för en åtgärd. Man har gjort bedömningen att den kostnaden torde uppgå till 20 kronor.
Det kan säkert diskuteras i enskilda fall om det skulle kunna vara något annat, men för att få en schablonisering, för vi vill ju också regelförenkla och hålla kostnaderna för administration så låga som de bara går att hålla, har man stannat vid den här bedömningen. Med inflation och annat kommer ersättningen säkert att förändras över tid. Fru talman!
Låt mig slutligen åter poängtera att ingen ännu vad vi känner till har blivit avvisad från att få stöd för att sätta upp de lite bättre stängslen för att hålla rovdjuren utanför de inhägnader som behövs för de tama djuren.
Eskil Erlandsson (C):
Låt mig liksom i tidigare debatter tacka för interpellationen. Det är värdefulla frågor som diskuteras, inte minst för de områden där Sven-Erik Österberg har sin härkomst. Är till exempel fårägare överkompenserade, eller var de överkompenserade i det tidigare systemet?
Varje gång vi lämnar in någonting som ska kompenseras för att vi har merkostnader måste vi ha en grund för det, och den grunden måste säkerställas dels av oss, dels - för att tala plats - nere i Bryssel.
Man har gjort bedömningen, säkert utifrån vetenskap och beprövad erfarenhet, som det heter, att merkostnaden i genomsnitt är i storleksordningen 20 kronor. Det är skälet till att vi har valt den siffran. Över tid kommer den säkert att förändra sig. Jag är också medveten om att det krävs underhåll av de här stängslen, men det gör det av vanliga stängsel också.
Merkostnaden för detta är inte kompenserad, och som jag ser det skulle det bli ett väldigt byråkratiskt arbete att kompensera för det extra underhåll som behövs när det gäller dessa lite bättre stängsel. Vi måste alltså notifiera varje åtgärd som vi föreslår i landsbygdsprogrammet.
När det gäller den sista frågan om huruvida bedömningar är riktiga och så vidare vet Sven-Erik Österberg mycket väl att jag inte kan ge mig in i diskussionen. Jag är jättegärna med och tar upp detta vid någon av de träffar jag har med landets landshövdingar.
Detta är en fråga att ta tag i, så att man får de här bedömningarna så snabbt som möjligt, så att det något lättare går att avgöra vad det är som har orsakat ett djurs död.