Adnan Dibrani (S):
Sist jag stod här hade damlandslaget i handboll gjort en klockren turnering. Det börjar bli lite av en tradition för mig att ta upp något med handboll. Det var egentligen inte meningen att göra det i dag, men jag bara måste. Jag har spelat handboll i Handbollsklubben Varberg, och jag gratulerar dem till att ha tagit sig från division 2 till division 1. Grattis grabbar och hela föreningen! Herr talman!
Vi socialdemokrater står bakom alla våra reservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall bara till reservation nr 2. Vi ska i dag debattera studiestödssystemet som vi, vilket jag sagt förut, är mycket stolta över. Vi socialdemokrater har byggt upp det med målet att alla människor oavsett samhällsklass eller bakgrund ska ges möjlighet att delta i utbildning under hela livet. För oss är det viktigt att det förs en politik som ger alla en chans att lyckas, utvecklas och uppnå sina mål.
För att vi ska fortsätta vara den kunskapsnation som vi alltid varit är det viktigt att alla som vill och har förutsättningar för det får möjligheten att utbilda sig och skaffa nya kunskaper. Med en kunnig befolkning står vi som nation starka i konkurrensen. Allt fler jobb kräver i dag en högskoleexamen, och allt färre jobb finns för dem som inte har kunnat eller haft möjlighet att ta del av någon utbildning utöver grundskolan. Jag var på en skola i Varberg som heter Mariedalsskolan.
Skolan har en stor andel elever med annan bakgrund än svensk. De hade temaveckan Mitt liv, mitt ansvar. Under besöket pratade jag om hur jag har agerat och tänkt när jag har gjort mina val i livet. Att kunna studera vidare var en viktig del i mitt liv. Det öppnade många dörrar för mig och hjälpte mig att utvecklas på många olika sätt.
Jag förklarade för eleverna att varje individ kan lyckas och har möjlighet att studera vidare oavsett var de kommer från eller hur stor plånbok deras föräldrar har. Detta val är möjligt på grund av vårt studiestödssystem, som är ett av världens mest generösa. Under besöket berättade jag också att en majoritet av världens ungdomar hade älskat och önskat att ha samma förutsättningar som vi.
Jag tog upp ett konkret exempel. En släkting ringde mig från Kosovo och undrade om han fick låna 5 000 kronor för att betala en terminsavgift. Jag svarade att jag kunde skänka honom de 5 000 kronorna om han lovade att göra sitt bästa. Det går inte att beskriva hur lycklig han blev när han fick detta svar.
Jag inser att han troligtvis kommer att ringa även nästa termin för att be om pengar, men det är det värt om jag kan hjälpa honom att skaffa både sig själv och sin familj ett bättre liv. De har ju inte den välfärdsstat som vi socialdemokrater byggt upp i Sverige. Här har vi alla möjligheter att skaffa oss ett bättre liv och mer kunskap.
När jag tagit upp det konkreta exemplet i klassen såg jag hur de sken upp, och det började strömma in frågor. En av frågorna var om man skulle betala tillbaka de pengar man fick. Jag insåg då att jag totalt missat att berätta att det inte bara var ett bidrag utan till stor del ett lån.
Jag förstod att de, precis som jag, var rädda för att hamna i en skuldfälla och sätta både sig själva och sina familjer i knipa om de misslyckades med studierna. Detta gjorde ont, och jag vill åter ta upp det jag påpekade sist vi diskuterade studiestöd. Herr talman! Socialdemokraterna står för ansvar. Vi delar börden mellan studenter och samhälle.
Genom att vi vill höja studiebidraget är våra ambitioner större än regeringens, och jag kommer att se till att vår nya ekonomisk-politiska talesperson får höra vad jag tycker i denna fråga. När regeringen senast höjde studiemedlet låg 90 procent av höjningen på lånedelen. Denna gång är det 100 procent.
De borgerliga sviker den gamla principen att höja både studiebidrag och lån. Det är oroande för framtiden. Alltmer privatiseras ansvaret för att klara sig under studierna.
Denna utformning av studiemedelspolitiken kommer att slå mot de grupper som jag tidigare talat om men också mot de akademiker som har lägst utbildningspremie, de kvinnliga akademiker som jobbar i offentlig sektor och som har de lägsta lönerna inom Saco och TCO. Detta sade jag i stort sett ordagrant i det anförande jag höll strax före juluppehållet. Jag svarade eleverna vad jag tycker i frågan.
När jag lämnade dem kunde jag inte sluta tänka på var det kommer att sluta. Vad är Alliansens och regeringens nästa mål? Är det att gå ned till en 80-20-lösning eller är det en 100-procentig lösning? Då menar jag inte en hundraprocentigt korrekt lösning utan 100 procent lån och inget bidrag från samhället alls.
Det har dessutom funnits idéer om att låta banker ta över CSN:s uppgifter genom att öppna för att de ska kunna erbjuda lån. Jag är orolig för framtiden om denna utveckling får fortsätta. Var ska det i så fall sluta? Herr talman! I sitt sätt att hantera denna fråga visar regeringen tydligt ideologi och värderingar vad gäller vilka som ska ha möjlighet att studera.
Allt fler studenter mår dåligt och är stressade på grund av att de inte får sin ekonomi att gå ihop. Studiemedlet ska räcka till mat, boende, kurslitteratur, transport, nöjen med mera. Många studenter oroar sig eftersom de vet att de inte kan klara en oförutsedd utgift på 500 kronor utan måste gå till sina föräldrar och låna pengar.
Jag vågar dock påstå att en majoritet inte har denna möjlighet, dels för att föräldrarna inte har de finansiella musklerna, dels för att det är ganska pinsamt att gå hem till föräldrarna och be om pengar. Studiemedelssystemet är livsavgörande för många. Det gör att det inte spelar någon roll om du har rika eller fattiga föräldrar, var du kommer ifrån eller var du bor.
Studiemedelssystemet bidrar till att även de som är mest utsatta får möjlighet att utvecklas och lyckas. Jag vill också säga något om tilläggsbidraget. Vi vill höja bidraget för studenter med barn - med 25 procent, sade vi senast. Varje gång man ser över de studiesociala villkoren ska man i första hand tänka på de studenter som har sämst ekonomi. CSN:s senaste utredning visar just detta.
De har nämligen frågat 1 000 studenter hur deras ekonomi ser ut. Den stora majoriteten av de studenter som har barn svarade att om de fick mer pengar skulle de i första hand gå till mat. Ni hörde rätt: Om studenter med barn får mer pengar kommer de i första hand att gå till mat, inte till nöjen, kurslitteratur eller annat.
Det är pinsamt för ett land som Sverige att det finns fattiga barn och studenter. Till skillnad från de borgerliga tycker vi att man ska ha möjlighet att bilda familj - något av det finaste man kan göra - även när man är student. Många kommer senare i livet på vad de vill bli, vad de vill arbeta med och vad de vill studera. En majoritet av dem har familj.
Inte ska det hindra dem från att uppnå sina mål. En del av dem väljer att inte uppnå sina mål, inte på grund av att de inte vill uppnå dem utan främst på grund av att de inte kan få ekonomin att gå ihop. Är det inte vår uppgift att hjälpa dem? Ska det verkligen vara så i dagens Sverige att ekonomiska svårigheter lägger hinder i vägen för rätten att studera och på så sätt höja både sin egen och nationens kunskapsnivå?
I min värld och vision är studier en heltidssysselsättning, och i ett kunskapssamhälle som Sverige är studier en lika viktig sysselsättning som arbete. Därför borde studenter ha ett socialt trygghetssystem som motsvarar arbetstagarnas.