Valter Mutt (MP):
Jag tackar handelsministern för svaret. Det låter sig sägas att näringslivets arbete med att ta socialt ansvar, alltså CSR - corporate social responsibility - kan överlåtas åt företagen själva och att CSR sålunda, som handelsministern uttrycker det, ska vara företagsägt och företagsdrivet. Men om det nu visar sig att företagen inte själva driver på när det gäller CSR i transportledet undrar jag hur statsrådet vill få till stånd en positiv utveckling.
Tyvärr är det just där vi befinner oss i dag, alltså att företagens tilltagande arbete med socialt ansvar i produktionsledet, vilket naturligtvis är mycket positivt, inte följs upp i transportledet, vilket är djupt beklagligt.
När fackförbundet Seko sjöfolk frågade 16 väletablerade storföretag i vårt land om de ställer krav på anständiga anställningsförhållanden i transportledet, liknande de som brukar finnas i uppförandekoder för produktion, svarade endast två företag jakande, och bara ett enda svarade att man också kontrollerar att transportören verkligen lever upp till sina utfästelser.
FN-organ som ILO och IMO arbetar med att förvandla världshaven från laglöst territorium till områden där internationell rätt råder och efterföljs. Att vägen dit alltjämt är lång blir plågsamt tydligt när man tar del av rapporter från Internationella transportarbetarefederationen, ITF, och vittnesmål från deras inspektörer i hamnar runt om i världen.
Den genomsnittlige sjömannen i världen arbetar 9-14 timmar om dygnet alla dagar i veckan tio månader i sträck och får för detta slit omkring 7 500 kronor i månaden. Omkring hälften av världens handelsflotta är bekvämlighetsflaggad, eller fiffelflaggad. Här riskerar sjömän som klagar på felaktiga löneutbetalningar eller påpekar säkerhetsrisker att bli svartlistade och aldrig mer få jobb till sjöss.
Det hoppingivande i detta mörker är att missförhållandena faktiskt går att åtgärda och att det inte ens är särskilt dyrt. Bemanningskostnaden utgör i dag bara 5-10 procent av driftskostnaden för ett fartyg i handelsflottan, och beräkningar visar att om besättningen går på svenska kollektivavtal i stället för att gå på den sorts avtal som vanligen erbjuds exempelvis filippinska sjömän fördyrar detta transporten av exempelvis ett kilo bananer med bara ett par ören.
En bokhylla skulle i affären kosta ca 20 öre mer, och en laptop skulle bli ungefär 50 öre dyrare. Två av tre svenskar säger sig vara beredda att betala minst 2 kronor mer för ett kilo bananer som transporterats i fartyg med anständiga anställningsvillkor, alltså påtagligt mer än det som egentligen krävs. Jag tycker att det är hög tid att vi politiker lyssnar på såväl sjömännen som folkviljan.
90 procent av vår utrikeshandel transporteras på köl, inte på hjul eller vinge, och det finns ingen anledning till att en så viktig samhällsfunktion ska handhas av en delvis förslummad bransch som utsätter såväl besättningar som hamnstäder för oacceptabla risker. Att handelsministern ställer sig positiv till CSR-arbete i transportledet är en god början. Men jag skulle vilja be statsrådet att konkretisera detta.
Kan vi exempelvis förvänta oss att nyckelaktörer snart bjuds in till ett större seminarium kring dessa frågor på UD:s enhet för globalt ansvar? Kan vi förvänta oss att fler CSR-ambassadörer utses, där någon ges speciellt ansvar för just CSR-arbetet i transportledet?
Och kan vi se fram emot att Exportkreditnämnden och Svensk Exportkredit, alltså de statliga exportfrämjande organ som handelsministern ansvarar för, får nya direktiv där exportstödet villkoras till att företagen aktivt arbetar med CSR även i transportledet?