Håkan Svenneling (V):
Vi debatterar i dag en fråga som låter väldigt svår; inte minst när man hör Niklas Wykman låter detta jättekomplicerat. Det låter också som att det inte har med människors ekonomi att göra, men egentligen är det precis tvärtom. Makroekonomi är, väldigt förenklat, alla svenskars ekonomi samlad på en nationell nivå. Sedan finanskrisen har debatten och diskussionen kring makrotillsyn ökat kraftigt, och det är i grunden mycket bra. Marknaden har nämligen inget intresse av att ta ansvar - den har intresse av att tjäna pengar.
Det är därför man ska dra öronen åt sig i dessa frågor när storbankerna, mäklarna eller Bankföreningen säger att nya regleringar är dåligt. Dåligt för vem? För bankerna, för staten eller för den enskilda? Frågan är om det finns någon reglering som bankerna i grunden har varit för, eller om det bara handlar om olika grader av motstånd.
Storbankerna har nu visat en väldigt god lönsamhet på historiskt höga nivåer, och man har också ökat sina marginaler just på bolån, vilket gör att den ökade skuldsättningen hos hushållen har varit en god affär för storbankerna. Genom att Finansinspektionen får detta uppdrag ökar makrotillsynen. Samtidigt innebär modellen en rimlig balans mellan effektivitet och demokrati.
Behöver man genomföra åtgärder snabbt, till exempel i samband med en kris, får nu Finansinspektionen mandat att snabbt komma med åtgärdsförslag. Samtidigt har regeringen makten att besluta, vilket gör att demokratin säkerställs. Ansvaret kan fortfarande utkrävas av en regering, oavsett om den är socialdemokratiskt eller borgerligt ledd. Regeringen måste därför hela tiden göra en helhetsbedömning när nya åtgärder införs.
Den makrorisk som nu är mest aktuell för Finansinspektionen att övervaka är den ökade skuldsättningen hos hushållen i Sverige. I Sverige har vi en låg statsskuld. I stället ligger en stor del av skulderna hos hushållen, främst i form av lån för att äga en bostad. Utvecklingen har gått fort. För hela hushållssektorn är skuldsättningen i dag 180 procent av disponibel inkomst.
Men hushållen med bolån hade en genomsnittlig skuldkvot på 338 procent i september 2017, vilket är en ökning med 47 procentenheter jämfört med 2010, enligt Riksbanken. Samma data visar också att 640 000 hushåll har en skuldkvot som överstiger 400 procent, medan 260 000 hushåll har en skuldkvot som överstiger 600 procent.
Det är hushållen med högst skuldsättning som utgör den största risken vid en kris eller störning i ekonomin eftersom de dels kan förlora stora belopp, dels kan komma att strama åt sin ekonomi så kraftigt och så snabbt att det får påverkan på deras konsumtion, vilket därigenom påverkar samhällsekonomin. Det är därför man lugnt kan säga att ett samhälle utan kraftigt belånade hushåll är ett bättre fungerande samhälle.
I debatten har det funnits flera förslag på vad man ska göra. Det som skulle ha störst effekt vore att minska incitamentet för skuldsättning på hela stocken av låntagare, till exempel genom nedtrappning av ränteavdrag. Vänsterpartiet var tidigt ute och krävde en sådan nedtrappning, och i dag anser sex av åtta partier att det vore en bra åtgärd.
Beklagligt nog finns det en axel i svensk politik mellan socialdemokrater och moderater som vägrar att göra något åt problemet, särskilt när de tror att det kan skada deras opinionssiffror. Det kan visa sig bli en dyr läxa i framtiden. I stället har man bollat upp olika förslag som gäller nya låntagare.
Detta ger betydligt mindre effekt på hushållens skuldsättning, och eventuella åtgärder får större effekt på unga hushåll som är på väg in på bostadsmarknaden eller ofta byter boende i takt med att man bildar familj. Tidigare har bolånetaket, alltså ett hushålls egeninsats, höjts från 10 procent till 15 procent. Ett amorteringskrav har införts i syfte att få alla hushåll att amortera på sin skuld och inte bara betala sina räntekostnader.
Det aktuella förslaget, som regeringen redan har tagit ställning till, är ytterligare ett amorteringskrav för de högst belånade hushållen - de som tar ett lån över fyra och en halv gånger sin inkomst. Förslaget siktar in sig på de 15 procent av hushållen som är mest belånade och tvingar dem till en högre amorteringstakt. Därigenom minskar deras incitament att låna mycket. Vänsterpartiet har landat i slutsatsen att det är en bra åtgärd.
Detta är hushåll som riskerar att skapa obalans i ekonomin, och därför är det rimligt att sätta in makroåtgärder mot deras höga belåningsgrad. Samtidigt pekar Finansinspektionens analyser på att detta är välmående hushåll med relativt goda inkomster. Inte särskilt många är väldigt unga. Det gör att denna åtgärd snarare lär ha en avkylande effekt på den tidigare osunda bostadsmarknaden. Med detta sagt vill jag yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet.