Kristina Yngwe (C):
Som ni både ser och hör är jag inte Lena Ek. Hon har tyvärr fått förhinder, och jag har därför fått äran att i stället delta i debatten. Det gör jag gärna eftersom frågan om offentlig upphandling av mat är oerhört viktig. Det rör sig om stora summor för svenska lantbrukare. År 2013 köpte stat, kommuner och landsting livsmedel och måltidstjänster för totalt 10 miljarder kronor.
Vi kan glädja oss åt att kunskapen om och intresset för den offentliga upphandlingen blivit större i de offentliga verksamheterna. Det är inte så länge sedan som många över huvud taget inte brydde sig om varifrån maten kom. Det är därför glädjande att många ställer krav och att många har en måltidspolicy i de offentliga verksamheterna.
Men tyvärr upphandlas fortfarande stora volymer mat där det inte ställs några krav och där man inte riktigt har tänkt på hur djurvälfärden eller miljöhänsynen ser ut. Det är därför viktigt att vi går vidare och verkligen ser till att kraven skärps även i de delarna. Att inte ställa krav på den mat som upphandlas kan beskrivas med orden dubbelmoral och kortsiktighet.
Det är dubbelmoral när de krav som ställs på produktionen på min gård inte ställs på den mat som sedan ska konsumeras i kommunen. Det är dubbelmoral när en grisproducents barn går till förskolan och äter tyskt kött eller kött från något annat land med sådana djurvälfärdsregler att den här djurproducenten hade fått både djurförbud och näringsförbud ifall han i Sverige hade producerat i enlighet med de regelverken.
Men det är också otroligt kortsiktigt om de offentliga konsumenterna inte upphandlar medvetet. Vi har väldigt mycket att vara stolta över när det gäller svensk livsmedelsproduktion. Ett av de absolut viktigaste mervärdena i den svenska produktionen handlar om minimal användning av antibiotika. Globalt sett är det tyvärr så att det används mer antibiotika till friska djur än till sjuka människor.
Man pratar om att antibiotikaresistensproblematiken är en problematik i nivå med klimathotet. Det är en väldigt stor problematik som vi har framför oss och som vi måste ta tag i. Att då offentliga kök inte ställer krav på djurvälfärd och antibiotikaanvändning och att de därmed bidrar till antibiotikaresistens är inte annat än kortsiktigt.
Därför är det otroligt viktigt att den nya lagen, som ska komma på plats och som nu är under arbete, blir så bra det bara går. Det var väldigt många som jublade när EU-direktivet antogs i början av 2014. Jag märker att förväntningarna runt omkring i landet är otroligt höga på hur det här ska bli. Men jag märker också, i takt med att tiden går, att oron för vad som egentligen ska hända blir allt större.
Därför är jag jätteglad att vi kan ha den här debatten i dag för att tydliggöra den tidslinje som ligger och vilka intentioner som regeringen har med den nya lagen. Det finns många positiva anslag i ministerns svar. Ministern lyfter till exempel fram obalansen mellan köpare och säljare. Det är något som jag ofta möter i samtal med upphandlingsansvariga. Kommunerna upplever att de i stort sett inte har någon som helst makt gentemot leverantörerna. Det är svårt att stå emot.
Ministern pekar också på att det är svårt för små och medelstora företag att vara med och slåss med de stora grossisterna. Det finns olika varianter som uppköparna kan använda på kommunal nivå, men det är fortfarande svårt. Ansatserna är goda; det som jag saknar är konkreta förslag på hur de olika problemen ska lösas. Det finns många goda intentioner och ansatser, och mycket kan vi faktiskt göra på kommunnivå också.
Men jag uppfattar inte riktigt i svaret att det skulle finnas några tydliga och konkreta förslag. Jag skulle vilja få lite exempel på konkreta förslag, nu när arbetet är i slutskedet, som ministern säger.