KBLab/rixvox huggingface dataset:
Håkan Svenneling (V):
Man kan fundera över lagstiftningens normativa effekt när ambassadören ändå går vidare med att vara med vid undertecknandet av den typen av avtal. Det blir ett rätt konstigt användande av svenska resurser från statens sida om våra ambassader först ska användas till att främja exporten av vapen och vår myndighet ISP sedan säger: Nej, det följer inte lagstiftningen. Jag tycker att vi slänger ambassadens resurser i sjön, om jag får vara ärlig.
Även om jag tycker att vi ska följa den ordning som Kenneth G Forslund väldigt noggrant säger att vi borde följa och jag inte har något emot det tycker jag kanske att man ska använda sig av ambassader på ett bättre sätt. Ett annat exempel som står nära ett beslut handlar om försäljningen av Global Eye till Förenade Arabemiraten. Det är en planerad försäljning som inte har genomförts ännu.
Det finns läckta dokument som visar att det tidigare systemet Erieye har använts i blockaden av Jemen och gjort att man inte har fått in bland annat humanitärt bistånd och mat till Jemen i den utsträckning som skulle behövts. Försäljningen kan stoppas utifrån det regelverk som finns, men regeringen måste fatta ett beslut.
Detta kokar ned till vad man egentligen tycker och tänker om denna lagstiftning och vad man menar att punkten betyder och om man tänker gå vidare med denna typ av försäljningar trots att man har sagt i en överenskommelse med tre andra partier att man inte ska sälja vapen till de krigförande parterna.
Kenneth tar ned vilken nivå det handlar om, för svensk export till exempelvis Saudiarabien har gått från jättehöga nivåer till nästan ingen export alls i dag. Jag tackar Vänsterpartiet och tycker att det mycket är vår förtjänst att det har blivit en debatt om de olika typer av händelser som har skett med Saudiarabien. Men vi får inte glömma bort att Förenade Arabemiraten och ett antal andra arabstater i den koalition som Saudiarabien leder också får en betydande vapenexport från Europa och från Sverige.
Håkan Svenneling (V):
Tack så mycket för svaret, utrikesministern! Det är välkommet att utrikesministern har lyft Ahmadrezas fall med den iranske utrikesministern. Situationen för Ahmadreza Djalali är mycket allvarlig. Jag lämnade in interpellationen på treårsdagen av hans fängslande. Den egentliga orsaken till den hårda behandlingen från Irans sida verkar handla om att Ahmadreza har tackat nej till att vara spion för Iran.
Han sitter nu i en dödscell i det värsta av de värsta fängelserna, Evinfängelset i Iran. Det är ett verkligt limbo mellan liv och död, långt från fru och barn här i Sverige. Iran är det land i världen som näst efter Kina avrättar flest personer årligen.
Hans hälsotillstånd är nu väldigt allvarligt både fysiskt och psykiskt och en konsekvens av Irans inhumana behandling, där vi inte vet i vilken utsträckning tortyr förekommer. Vi vet bara att det förekommer. Det är i princip omöjligt för svenska myndigheter att få tillträde till iranska fängelser. Men under en period befann sig Ahmadreza på sjukhus, vilka man brukar få besöka.
Jag undrar därför varför UD inte besökte sjukhuset för att få direktkontakt med Ahmadreza och bättre kunskap om hans hälsotillstånd. En annan fråga dyker upp när utrikesministern svarar "kräver vi att påföljden omvandlas". Är inte den svenska målsättningen att Djalali ska friges och överlämnas till svenska myndigheter? Eller accepterar man att han får ett fängelsestraff?
Amnesty har uppmanat iranska myndigheter att omedelbart ge Djalali vård utanför fängelset, att upphäva dödsdomen och att frige honom. Är detta krav som utrikesministern ställer sig bakom? Om det inhumana straffet omvandlas till ett långt fängelsestraff förändrar inte det grundförutsättningarna: Lidandet kommer fortsatt att vara stort för Ahmadreza och hans familj.
Det finns en annan fråga som jag ofta får när jag har kontakt med anhöriga till de svenskar som på olika sätt befinner sig i knipa runt om i världen. Den ger en ganska genomgående bild av besvikelse över dialogen med och det stöd UD ger dem under processen. Man upplever ofta oklarheter i vad som görs i de specifika fallen.
Kanske lite kopplad till detta - även om det inte är Margot Wallströms ansvarsområde som utrikesminister - är frågan om vilket stöd samhället ger. Människor upplever ofta att samhället inte stöttar dem när de hamnar i svåra situationer. Jag undrar hur ministern ser på det. En sista sak jag skulle vilja lyfta är advokaternas situation i Iran.
Vi vet att Ahmadrezas advokat har varit utsatt och blivit fängslad vid olika tillfällen. Vi känner också till det kända fallet med Nasrin Sotoudeh - Margot Wallström kanske kan uttala namnet bättre än jag - som är dömd till 148 piskrapp och 33 års fängelse. Hur ser utrikesministern på den illavarslande situationen för dessa advokater i Iran?
Håkan Svenneling (V):
Tack för svaret, utrikesministern! Under den socialdemokratiska regeringen sedan 2014 har Sverige närmat sig Iran i väldigt hög utsträckning. Ett flertal regeringsdelegationer har rest till Iran, varav av en ledd av statsministern själv, detta trots att situationen för mänskliga rättigheter inte har förbättrats särskilt mycket i Iran, så som utrikesministern beskriver.
Vi har visserligen sett en positiv utveckling kring dödsstraffet det senaste året, men det känns ännu lite tidigt att ropa hej. Många gånger har man gjort dessa närmanden till den iranska regimen med hänvisning till svenska företags intressen. Det har också varit relativt få civilsamhällesorganisationer deltagande i delegationerna. De har ofta kommit med på slutet när det har kommit krav om detta utifrån.
Det internationella klimatet när det gäller att närma sig Iran har förändrats kraftigt den sista tiden sedan Trump blev president. Först hotade han i valkampanjen med att bryta kärnteknikavtalet, och sedan bröt han det. Avtalet var till för att Iran inte skulle utveckla kärnvapen. Han har också infört en rad sanktioner mot Iran. Det höjda tonläget mellan USA och Iran riskerar att eskalera.
Tonläget har verkligen höjts den sista tiden. Utrikesministern hade själv möjlighet att relativt nyligen träffa USA:s utrikesminister Pompeo och även säkerhetsrådgivaren Bolton. I riksdagen hade vi besök av Iraks utrikesminister, och jag tippar att Wallström också träffade honom. När vi förde en diskussion med honom tyckte jag att han uttryckte det väldigt klokt: Mellanöstern behöver inte fler krig. Vi måste få stopp på den typ av krig som vi ser i Mellanöstern.
Jag undrar den svenska regeringens relation till Iran ser ut i dag. Ser man framför sig att man ska fortsätta med de närmanden som man försökte med för något år sedan? Vill man fördjupa relationen och samarbetet trots att utvecklingen för mänskliga rättigheter inte går i någon direkt positiv riktning i Iran?
Sedan har vi frågan om krig: Vad kan Sverige göra, och vad gör Sverige för att krig inte ska utbryta? Om det sker, hur avser utrikesministern att agera då? Vilka åtgärder kan man vidta mot Iran men också mot USA?
Någonstans måste man ju matcha upp lite mot högerpresidenten Trump, som har ett väldigt auktoritärt sätt att bete sig gentemot sin omvärld, som inte söker multilateralism och som inte söker dialog. Vi som land och som del av Europeiska unionen måste ju reagera när vi ser att det kan leda till ökade flyktingströmmar, ökat mänskligt lidande och helt enkelt ökat krig i världen.
Det är någonting som är väldigt allvarligt. Jag skulle vilja att utrikesministern svarade lite kring de här funderingarna.
Håkan Svenneling (V):
Då hoppas vi att utrikesministern får möjlighet att göra det i sitt avslutande inlägg. Jag tänkte försöka sammanfatta vissa delar av det vi har pratat om. Det är tydligt att ministern ser framför sig en steg-för-steg-metod för hur situationen ska förbättras för Djalali. Det är positivt, och jag tycker att man ska vara tydlig med att aktivt jobba med den metoden och jobba på ett bra sätt med detta.
Jag hör att ministern tydligt försvarar det konsulära stöd som UD ger, och jag har stort förtroende för det konsulära stödet från UD:s sida, det ska jag ärligt och tydligt säga. Men jag hör också att många anhöriga uppfattar att de ibland inte får tydlig information. Den här våren har ett fall uppmärksammats mycket, som jag tror att vi får återkomma till, nämligen det som rör Gui Minhai. Det visar att det finns en större bild och inte bara handlar om de enskilda fall som jag har hört om.
Det finns andra fall också. Har man då förändrat sin inställning gentemot Iran från regeringens sida? Jag tycker att det är väldigt bra att utrikesministern för en dialog med Irans utrikesdepartement och lyfter MR-frågor och andra saker.
Jag är inte riktigt lika övertygad som utrikesministern om att handel föder dialog och att det är bra att skicka dit sin statsminister och sin utrikeshandelsminister, som Ann Linde numera är, för att ge bilden av att man vill öka de ekonomiska utbytena i så stor utsträckning som man har velat från svensk sida för att man inte har sett några framsteg på MR-området. Man har egentligen bara sett det på kärnteknikområdet och det avtalet. Jag är lite tveksam till om man ska gå så snabbt fram som regeringen har gjort.
Nu verkar den strategin vara svår, så jag hoppas att man fortsätter att ha en dialog med Iran och inte isolerar utan gör det utifrån ett MR-perspektiv. Det ska bli intressant att höra vad utrikesministern gör för att motverka ytterligare ett krig i Mellanöstern. Jag tror att det vore väldigt farligt om Donald Trump än en gång fick diktera villkoren i världen och skapa ett nytt, farligt krig för hela världen. Det hoppas jag inte sker.
Håkan Svenneling (V):
Jag vill än en gång bejaka utrikesministerns engagemang i dessa frågor. Jag tycker att det är väldigt bra, och jag tycker att det är bra att man har klivit ned från läktaren, som utrikesministern uttrycker det. För att sammanfatta denna interpellationsdebatt en aning har vi inte fått några nya svar när det gäller om Sverige ska skriva under FN:s kärnvapenkonvention. Frågan bereds, och besked ska ges inom kort. Jag tycker att det är bra att regeringen bereder frågan på ett bra sätt. Jag hade gärna sett en annan process från regeringens sida men tycker ändå att det är bra att man funderar noggrant kring detta.
Jag tycker att det är synd att man inte använder Stockholmsmötet för att ge kraft åt konventionen. Där sa ju ministern tyvärr tydligt nej. Jag tycker att det är bra att ministern är tydlig med att man för en fördjupad dialog med Finland. Jag tror att det kan vara viktigt ur ett nordiskt perspektiv att Sverige och Finland fortsätter att ha en tät dialog i försvarsfrågor men framför allt i nedrustningsfrågor - hur vi ska göra det säkrare i vårt eget närområde.
Jag upplever inte att vi har fått några besked om hur man tänker jobba med kärnvapenstater som till exempel Indien. Det får du gärna återkomma till i ditt slutanförande. Jag hoppas att mötet som Tyskland nu får ansvar för blir lyckat. Jag tror att det är viktigt att man från svensk sida inte släpper tyskarna fria utan ser till att ligga på och hålla press och att man lyfter dessa frågor i olika sammanhang.
Till exempel lyssnade både jag och Wallström på ett anförande av Sydkoreas president Moon för ett tag sedan, som också var väldigt tydlig i de här frågorna. Så det borde gå bra att samla fler länder som är intresserade av detta. Så några ord om utredningen. Jag tycker att det är bra att UD nu ska göra en genomgång av vad som har hänt och varför det har blivit som det har blivit. Som utrikesminister är man ändå ansvarig för de utredningar man tillsätter.
Det gör att du har ett stort ansvar för att allt har gått rätt till i utredningen. Även om utredaren själv är ansvarig för sina slutsatser och hur han jobbar har man som minister ett tungt ansvar när det gäller själva utredningsuppdraget. Därmed, herr talman, vill jag tacka utrikesministern för denna interpellationsdebatt och de svar hon har gett.
Håkan Svenneling (V):
Den 11 februari träffade statsministern Indiens försvarsminister. Sveriges försvarsminister undertecknade sedan ett säkerhetsskyddsavtal mellan våra länder. Det planerades också för försäljning av över 100 JAS-plan till Indien. Och Sverige har sedan tidigare sålt vapen både till Indien och till Pakistan. De länderna är dessutom två av åtta kärnvapenstater i världen. År 2018 fanns båda med på den topp-5-lista över länder som Sverige exporterade mest vapen till.
För en tid sedan blossade den långvariga konflikten mellan Indien och Pakistan om området Kashmir upp. Stridsflygplan på båda sidor blev nedskjutna, troligtvis med hjälp av det svenska vapensystemet Erieye, som sålts till Pakistan. Min fråga är om statsministern anser att det finns risk för ett kärnvapenkrig och hur statsministern ser på att vi exporterar vapen till två kärnvapenmakter som är i konflikt med varandra.
Håkan Svenneling (V):
Joar Forssell från Liberalerna inleder med att det här är en märklig debatt och att det inte borde finnas någon konflikt. Sedan ägnar han en stor del av sitt anförande åt att just måla upp den konflikt som det ändå blir pengamässigt mellan stad och land - samtidigt som han säger att den inte finns. När jag läste in mig på det här betänkandet var det en sak som jag reagerade ganska kraftigt på i Liberalernas reservation.
Det står så här: "Dessutom slår förslaget i flera fall mot regionala tillväxtmotorer som residensstäder och medelstora kommuner." Det här är ju ett typexempel på hur man talar om att det finns tillväxtmotorer och platser som utvecklas - och så finns det något annat. Det är ett typexempel på en diskussion där vi pratar om närande och tärande delar av vårt land.
Det är ett typexempel på en retorik som faktiskt drar isär vårt land i stället för att skapa ett helt Sverige som utvecklas och växer. Det vi ser i praktiken och i verkligheten är både städer som går bra och städer som går dåligt. Vi ser landsbygdskommuner som går superbra och landsbygdskommuner som går lite dåligt. Men genom att på förhand bestämma sig för att det finns regionala tillväxtmotorer kryper man in i en modell där man bara ser närande och tärande.
Jag funderar på om det är så Liberalerna ser på Sverige. Anser Joar Forssell att det finns ett närande och ett tärande Sverige? Vi hör många vackra ord från Liberalerna. Jag satt faktiskt i den parlamentariska landsbygdskommittén, och ska man utvärdera Liberalernas roll i Landsbygdskommittén var det få förslag och låg aktivitet. Liberalerna var det enda parti som reserverade sig och såg därmed till att det inte blev en hel enighet. Det tycker jag är ett ganska dåligt betyg till ett parti som säger sig vilja arbeta för att hela Sverige ska leva.
Så kommer vi till förortsutmaningarna, där jag håller med Joar Forssell om ganska mycket. Men då kan Joar Forssell kanske svara på varför man från Liberalernas sida såg till att ta bort de rättvisemiljarder som Vänsterpartiet drev igenom och som faktiskt gav extrapengar både till förorten och till Sveriges landsbygder.
Håkan Svenneling (V):
Jag börjar med att konstatera att jag tycker att det är bra att Liberalerna inte ser kostnadsutjämningen som närande och tärande. Det man skriver och säger ligger nära den typen av retorik. Det är ändå tydligt att det någonstans finns en konflikt mellan stad och land som vi behöver se och prata om i Sveriges riksdag. Det handlar mycket om vilken syn vi har och var vi landar i den politik vi för. Vi sitter i en kammare där majoriteten bor i Sveriges städer kontra Sveriges landsbygder.
Ett sådant exempel var när Landsbygdskommittén presenterade sitt förslag. De mothugg jag fick runt om i landet gällde att Stockholm skulle bli lidande om man fick lite mindre i reseersättning eller om landsbygden fick lite mer av någonting och vidare att man utifrån ett stadsperspektiv skulle lida när landsbygden fick lite mer av kakan. Det är intressant att jämföra med debatten i Norge. Där finns ett tydligt hela-landet-perspektiv, men det finns inte i den svenska debatten.
Jag tror att det beror på att städerna har en mycket mer dominerande ställning i svensk debatt. Den kommunala utjämningen är inte socialism, Joar Forssell. Den gör dock Sverige lite mer rättvist. Och den ger likvärdiga förutsättningar - det är därför utredningen hette Lite mer lika - i fråga om faktiska skillnader i olika kommuner, beroende på geografi, befolkning och avstånd.
Borgerligheten tar om och om igen fram argumentet att utjämningen är tillväxthämmande, trots att man i sin egen tillsatta utredning 2011 konstaterade att inkomstutjämningen inte är tillväxthämmande. Det är viktigt att slå fast att man redan har tillsatt en sådan utredning. Vi kan tillsätta ytterligare en utredning som arbetar många år och som kommer fram till samma slutsats igen. Men vad sjutton är nyttan? Är det så vi ska använda våra resurser? Jag är tveksam till det.
Därför tycker jag att det är bra att vi har tagit ett kliv i rätt riktning, men jag skulle vilja ta fler kliv. Kanske det en dag leder fram till socialism. Det tror inte jag, men det blir i vart fall lite mer lika mellan olika kommuner.
Håkan Svenneling (V):
Fredrik Olovsson talar länge och väl om vad regeringen gör med anledning av coronaepidemin och det rådande läget. Det är än så länge svårt att utvärdera hur det har gått. Men det går ändå relativt bra för Sverige att möta krisens utmaningar. Jag tycker att politiken har varit ganska snabbfotad både från regeringens och riksdagens sida.
Det som man emellertid ska ha klart för sig i denna situation är att vi redan före krisen såg att välfärden behövde mer finansiering. Det var också skälet till att Vänsterpartiet, Moderaterna och Kristdemokraterna tog initiativ i riksdagen för att se till att välfärden fick mer pengar än vad regeringen ville tillföra. Det handlade om ungefär 7 1⁄2 miljard kronor, vilket kan jämföras med regeringens 5 miljarder kronor.
Detta visade sig sedan vara ett förspel till en riktig välfärdskris som kom runt hörnet och som de facto innebär stora påfrestningar för våra kommuner och regioner. Som Fredrik Olovsson redogjorde för kommer staten att gå in och ta ett ökat ansvar för kostnader kopplade till coronaepidemin. Man har också lovat mer pengar till kommuner och regioner, vilket i grunden är bra. Men samtidigt är det troligt att detta inte kommer att räcka.
Även om 15 miljarder kronor är en jättesatsning kommer skatteintäkterna att minska som en konsekvens av att ekonomin nu backar. I nuläget har vi redan en underfinansierad välfärd. Tittar man i statsbudgeten ser man att det i praktiken är så att regeringen planerar för nedskärningar i välfärden. Min fråga till Fredrik Olovsson är: Tror du att dessa 15 miljarder kronor kommer att räcka?
Kommer det att behövas mer pengar till den kommunala och regionala sektorn? Lars Thomsson var inne på riktade och generella statsbidrag. Det är mycket viktigt att kommuner och regioner får generella statsbidrag så att de själva får bestämma vad de gör med pengarna och att pengarna inte delas upp i olika riktade satsningar.
Håkan Svenneling (V):
Som vi såg under vintern och våren planerade kommuner och regioner för nedskärning efter nedskärning. Hade riksdagen inte steppat upp och gett kommuner och regioner de pengar som Vänsterpartiet, Moderaterna och Kristdemokraterna såg till att de fick hade dessa nedskärningar blivit än värre än de blev i ett första skede. Samtidigt kan vi se att välfärden inte var rustad för den kris som vi befinner oss i och som vi har befunnit oss i en kortare tid.
Det är givetvis svårt att gissa hur lång krisen kommer att bli och vilka effekter vi kommer att få. Men i praktiken blir det ändå så att regeringen prognostiserar för nedskärningar när man inte klarar av att täcka upp med nya pengar för de förväntade minskningarna av skatteintäkter från kommuner, när vi redan vet att välfärden är underfinansierad. Vi har alltså två saker som vi måste klara av att göra samtidigt.
Vi måste stärka kommuners och regioners finansiering så att de har motsvarande belopp som de skulle ha haft före krisen. Vi måste också göra förstärkningar av välfärden och se till att fler människor kan jobba inom äldreomsorgen och inom vården för att just hjälpa till vid denna typ av kriser. Det är mycket uppenbart att de 15 miljarder kronorna inte kommer att räcka till det. Jag förstår att Fredrik Olovsson inte kan stå här i dag och lova några pengar.
Men jag tror att det är mycket viktigt att regeringen är tydlig i sin signalering till kommuner och regioner. Jag känner nämligen en stor oro för att vi, när vi har tagit oss över den första krisfasen och börjar få koll på siffror och prognoser framåt, kan få en sommar då kommuner och regioner börjar planera för nedskärningar i välfärden, i en tid när demografin, precis som Fredrik Olovsson säger, pekar på att vi faktiskt behöver stärka välfärden - inte tvärtom.
Håkan Svenneling (V):
Jag får börja med att tacka ledamoten Wallmark för det beröm han ger mig. För ungefär ett år sedan frågade Hans Wallmark mig om Vänsterpartiets Rysslandspolitik. Jag svarade då lite svävande att jag gärna ville återkomma till det, och i dag har väl varit en sådan dag då jag återkommit till det. Skälet till det var att vi planerade en ny motion om Ryssland från Vänsterpartiets sida. Den lade vi också fram under årets allmänna motionstid. Det är en lång och omfattande motion där vi lyfter upp Ryssland och vad relationen till Ryssland betyder för Sverige.
Jag har också varit på resa i Ryssland och träffat de oppositionsgrupper som vi pratar om. Det är viktigt att komma ihåg att i Ryssland är inte opposition, som jag och Hans Wallmark utgör tillsammans mot regeringen, ett ord utan två, beroende på om man är en del av oppositionen inom eller utanför systemet. Jag menar att det är de som är utanför, de som är mest utsatta för Putins regim, som vi från svensk sida ska stödja. Det tror jag att Hans Wallmark och jag är eniga om.
När det gäller anmärkningen kring Nato och att Sverigedemokraterna och Vänsterpartiet skulle göra samma analys håller jag inte riktigt med Hans Wallmark. Vänsterpartiet har en hundraårig historia, Sverigedemokraterna har en betydligt kortare historia. Vi har varit en del av fredsrörelsen i Sverige under en lång tid av den hundraåriga historien.
Jag och Vänsterpartiet är väl kanske de starkaste förespråkarna för att Sveriges vapenexport inte ska gå till krigförande länder och diktaturer. För mig är det en viktig del i hur vi ser också på vårt Natomedlemskap och vår säkerhetspolitik. I den här budgeten har vi lyft upp tankesmedjan Atlantic Council. Det är en tankesmedja som den svenska regeringen betalar pengar till men som producerar extremt märkliga rapporter när det kommer till säkerhetspolitik.
Bland annat har man pratat om att det finns en trojan i Sveriges riksdag som skulle vilja stödja Putin. Det är för mig helt otänkbart att vi ska stödja organisationer som pekar ut svenska riksdagsledamöter och kallar dem för trojaner och andra typer av väldigt fula ord. Det är inte den säkerhetspolitik som vi ska ha.
Håkan Svenneling (V):
Hans Wallmark vill definiera säkerhet som mjuk och hård, men jag är inte så säker på att det är den uppdelningen som Sveriges riksdag ska använda sig av. Jag tror att det är väldigt viktigt att ha en god relation med det ryska civilsamhället, att vara tydliga mot den ryska regimen i de delar där vi inte delar deras syn och att ha diplomatiska kontakter. Men vi får aldrig ge vika för de övergrepp mot mänskliga rättigheter i Ryssland som regimen står bakom.
Skulle hård säkerhet alltså vara något slags militärt mål? I så fall kan vi konstatera att Vänsterpartiet har samma anslag i sin försvarsbudget som regeringen för både 2010 och 2021. Vi har varit tydliga med att det svenska försvaret behöver förbättras men att man måste se andra hot än bara ryssen, till exempel klimathotet.
Det är viktigt att vi inte bidrar till en upprustning runt om i världen utan att vi faktiskt har transparens och öppenhet mellan våra stormakter. Det ser vi till exempel Trump motverka mycket i dag.