Maria Larsson (KD):
Låt mig först säga att Sverige inte har gjort något som helst avkall på den restriktiva narkotikapolitik som har varit vår linje genom många, många år och där det finns en väldigt stor politisk konsensus, vilket jag är mycket glad för. Däremot ser jag att det finns en hel del legaliseringsivrare som är opinionsbildande också i vårt land, varför det blir extra viktigt att säga att den restriktiva narkotikapolitiken ligger fast.
Det är en av grundförutsättningarna, och det har tjänat oss väl. Den restriktiva politiken, menar jag, måste innehålla en mycket tydlig förebyggardel. Att förebygga att ungdomar och andra testar droger och hamnar i ett missbruk är en av de allra mest angelägna uppgifterna som vi tydligt pekar på i ANDT-strategin som högt prioriterad.
Det handlar inte om att det kan göras en gång för alla, utan det handlar om att man måste vinna varje ny generation för ett liv i drogfrihet. Anledningen till att vi har ett kriminaliserat eget bruk är just att man i ett tidigt skede ska kunna upptäcka ett missbruk och erbjuda vård- och behandlingsinsatser.
Det är den andra delen som måste ingå: god tillgänglighet till god vård och behandling mot missbruk. Allt det här ryms i den balanserade, restriktiva narkotikapolitik som jag menar att Sverige har. Många länder tittar på vad det är vi har gjort genom åren och fortsatt gör. Det väcker intresse också internationellt. Vi rider spärr, skulle jag vilja säga, mot den harm reduction-rörelse som finns i dag.
Det som ingår i vårt vård- och behandlingspaket är det som har visat sig ha evidens. Jag är lika angelägen som Sven Britton om att få så mycket kunskap som det bara går. Det är därför vi nu har initierat en rad olika kartläggningar och studier för att bredda vår kunskap. Detta ligger naturligtvis också i vårdhuvudmännens uppdrag och intresse.
En av kvalitetsindikatorerna som vi har i Öppna jämförelser, som vi också har startat ett arbete kring, är just att titta på det här.
Resultatet från 2011, när vi har Öppna jämförelser framme, visar just att majoriteten av beroendemottagningarna har gjort en behovsinventering - det betyder att man också måste titta antalsmässigt - för att undersöka hur väl de egna insatserna svarar upp mot behoven. Kommunerna har naturligtvis samma behov av att göra en behovsinventering.
Det har gjorts i något mindre utsträckning än hos beroendemottagningarna, för där är det en övervägande majoritet som har gjort en sådan. När det gäller kommunerna är det något färre. De gör det inte i samma utsträckning som beroendemottagningarna, men då ska vi också veta att beroendemottagningarna oftast drivs som ett samarbete mellan kommun och landsting.
Jag skulle vilja säga att också vårdhuvudmännens intresse för det här avspeglas i att de till stor del gör en behovsinventering. Sedan behöver vi en förbättrad nationell statistik. Det är därför vi har satt i gång ett antal studier för att klarlägga, för att få mer kunskap, för att få veta var vi befinner oss just nu och för att också se om de framtida insatserna har betydelse för resultatet. Går vi åt rätt håll resultatmässigt?
Jag skulle önska att vi hade kommit mycket längre, att väldigt mycket mer kartläggning hade gjorts väldigt mycket tidigare så att vi hade stått på en helt annan kunskapsgrund, men se våra intentioner att verkligen komma till rätta med att få ett bra kunskapsinnehåll i vår missbruks- och beroendevård!