Göran Hägglund (KD):
Peter Persson har frågat mig hur respekten för socialpolitiken ska återupprättas. Interpellanten har också frågat hur jag ställer mig till gräddfiler och avgiftsbelagda tilläggstjänster inom hälso- och sjukvården. Jag delar inte Peter Perssons beskrivning av den svenska socialpolitiken. Sedan 2006 har de samlade utgifterna på välfärdsområdet ökat med 45 miljarder kronor i fasta priser.
För enbart hälso- och sjukvården handlar det om en ökning med över 22 miljarder kronor. Sverige når också mycket goda resultat i internationella jämförelser av social- och hälsopolitik. Låt mig ge ett av flera exempel. I OECD:s rapport Review of Health Care Quality: Sweden 2013 framhålls Sverige som ett föredöme för andra länder att ta efter när det gäller äldreomsorg.
Rapporten visar att Sverige näst efter Nederländerna lägger mest resurser på äldreomsorgen och att vi har den högsta andelen personal inom äldreomsorgen i förhållande till antalet personer över 65 år. Flera internationella organisationer, bland andra WHO och OECD, jämför olika länders hälso- och sjukvårdssystem. I dessa internationella jämförelser av kvalitet och resultat tillhör Sverige i de flesta avseenden de ledande länderna.
Låt mig vara tydlig med att det finns viktiga utmaningar inom snart sagt alla välfärdsområden. Men att som Peter Persson påstå att respekten för socialpolitiken har brutits är helt enkelt inte i överensstämmelse med de fakta, den statistik och de internationella jämförelser som finns. Peter Perssons nästa fråga berör så kallade tilläggstjänster inom hälso- och sjukvården.
Låt mig i detta sammanhang understryka att ett viktigt mål för regeringens hälso- och sjukvårdspolitik är att befolkningen ska erbjudas en behovsanpassad, tillgänglig och effektiv vård av god kvalitet. Solidarisk finansiering och vård på lika villkor och efter behov är grundvalarna för hälso- och sjukvårdspolitiken. Skyldigheten att införa vårdvalssystem inom primärvården har på intet sätt förändrat dessa grundvalar.
Reformen har däremot resulterat i att patienternas valfrihet har stärkts. Konkurrensverket har i sin uppföljning av vårdvalsreformen konstaterat att reformen kan ses som en relativt lyckad reform med goda förutsättningar att bidra till en fortsatt kvalitetskonkurrens och mångfald i primärvården. Vårdvalsreformen inom primärvården har dessutom inneburit en förbättrad tillgänglighet.
Sedan vårdvalets införande har det tillkommit 170 vårdcentraler, en ökning med 17 procent. Endast 1 procent av befolkningen har i dag ett reseavstånd på mer än 20 minuter med bil till närmaste vårdcentral, och 450 000 svenskar har fått en vårdcentral inom fem minuters körtid.
Mätningar av patientnöjdhet visar också på en ökande tillfredsställelse med primärvården sedan vårdvalets införande, och det finns ett positivt samband mellan patienternas nöjdhet och graden av konkurrens. Stora skillnader mellan landsting när det gäller kvalitet och tillgång på vård är en utmaning för den svenska hälso- och sjukvården.
Regeringen arbetar därför efter en strategi för ökad jämlikhet i vården som handlar om att synliggöra och undanröja omotiverade skillnader inom vården. Regeringen är medveten om att vissa typer av med- och egenfinansiering av olika typer av tjänster väcker principiella frågor om exempelvis jämlikhet och vård på lika villkor. Med- och egenfinansiering av tilläggstjänster är något som förekommer i förhållandevis liten utsträckning i Sverige.
Det är komplexa frågor som ytterst handlar om var gränsen dras för det offentligas åtagande. Vissa efterfrågade typer av hälso- och sjukvård tillgodoses inte inom ramen för det offentliga eftersom de tangerar friskvård eller utgör tjänster som inte bedöms utgöra medicinskt motiverad hälso- och sjukvård, exempelvis vissa åderbråcksoperationer, skönhetsoperationer, vissa hälsoundersökningar och vaccinationer.
I flera landsting får patienten själv bekosta denna typ av behandling. Även tjänster där det föreligger ett medicinskt behov kan erbjudas till egenfinansiering om landstingen har beslutat om begränsningar i det offentliga åtagandet. Samtliga landsting har exempelvis infört begränsningar för fertilitetsbehandling, till exempel åldersgränser och en gräns för antalet behandlingar.
En annan typ av medfinansiering som ofta benämns co-payment innebär att patienten kan välja dyrare alternativ än vad det offentliga erbjuder mot att betala mellanskillnaden. Statens medicinsk-etiska råd, Smer, arbetar med att belysa i vilken utsträckning olika typer av egen- och medfinansiering är förenliga med prioriteringsplattformen och hälso- och sjukvårdslagen.
Regeringen välkomnar Smers analys och ser fram emot rapporten som publiceras under hösten 2014. Dessutom undersöker Sjukvårdsdelegationen vid Sveriges Kommuner och Landsting för närvarande hur landstingen ska förhålla sig till utvecklingen av medfinansiering och tilläggstjänster.