Anne-Marie Pålsson (M):
All makt utgår från folket, och riksdagen är folkets främsta företrädare. Ungefär så inleds den svenska grundlagen. De orden förpliktar. Vi har folkets förtroende, och vi är ansvariga inför folket. Hur detta uppdrag förvaltas beror sedan på en rad omständigheter. En av dem är utformningen av riksdagens arbetsformer.
Det är om detta som dagens debatt handlar. Betänkandet vi diskuterar består av motioner från allmänna motionstiden - 85 stycken! Av detta stora antal att döma skulle man kunna tro att det här är en fråga som tilldrar sig ett mycket stort intresse från riksdagsledamöternas sida. Det är jättebra. Våra arbetsformer är i själva verket det som bär upp demokratin. Men det är tomt i kammaren.
Talarlistan är kort; bara fem är anmälda. Det är nästan så att man nu får använda de där uttrycken som man raljerar med ibland: oss emellan sagt, talman. Så många andra finns det ju inte att adressera sin uppfattning till. Jag tycker att detta är egendomligt. I själva verket tycker jag att den här frågan är så viktig att kammaren borde vara full.
Det har framgått tydligt att vi har olika uppfattningar om den här saken när jag har lyssnat på exempelvis Marianne Bergs anförande. Om det kan jag säga att det säkert var många kloka tankar där, men jag höll i stort sett inte med om en enda. Men det är en helt annan sak. Jag har väckt några motioner i det här ärendet. De motioner som jag har väckt handlar om hur riksdagens ställning ska stärkas med betoning på riksdagsledamöternas ställning.
Som jag ser på saken kan vi inte få en stark riksdag med mindre än att vi också har starka riksdagsledamöter. De förslag som jag har lagt fram för kammaren har inspirerats av en rad forskningsrapporter på det här området. I en av de mer intressanta rapporterna, som för övrigt presenterades på DN Debatt för något år sedan, hade man gjort en jämförelse mellan hur allmänheten ser på riksdagen i dag och under en 20-årsperiod tillbaka. Resultatet var nedslående.
Allmänheten såg på riksdagen i ett perspektiv som innebar att riksdagen bedömdes som allt mindre viktig i samhället.
Det är inte enkelt att förklara varför det har blivit på det sättet, men min bedömning handlar om att det är grundlagens utformning tillsammans med en gradvis förskjutning i de organisatoriska strukturerna som har lett till den här, enligt min mening, ganska olyckliga situationen. Det är mot den bakgrunden som de här motionerna ska ses.
De berör egentligen ett område, nämligen det ekonomiska området. Det handlar primärt om hur man ska betrakta och hantera det stöd som riksdagen i dag förser riksdagsledamöterna med. Den nuvarande ordningen är sådan att det stöd som utgår för riksdagsledamöterna betalas till partigrupperna. Det är inget litet belopp vi pratar om.
Det är inte ett belopp som man kan bortse ifrån. Under en mandatperiod handlar det om 1 miljard kronor. Det beloppet är tänkt att använda för att stärka oss riksdagsledamöter i vår situation och i vårt uppdrag. Att pengarna betalas till partierna och inte till ledamöterna gör att det inte finns någon garanti för att pengarna används på det sätt det är tänkt.
Jag skulle snarare vilja drista mig till att kasta fram den något provocerande uppfattningen att det kan finnas en risk för att pengarna används på ett sätt som gagnar partierna och inte riksdagsledamöterna. Och ännu allvarligare är att det inte kan kontrolleras hur dessa pengar används.
Vi har ingen sådan ordning i den svenska riksdagen att det finns självklara kontrollinstrument. Förklaringen ligger i att de här pengarna går rakt in i partiernas kassa, och partierna är skyddade av någon form av politisk sekretess. Jag tycker att detta är en ganska orimlig ordning.
Jag tycker att skattebetalarna har ett berättigat krav att få reda på hur de medel som man de facto tillskjuter också används. Faktum är att i det avseendet är Sverige ånyo en outlier . I nästan alla andra länder finns det en författningsreglering av hur dessa pengar ska kontrolleras och användas.
Det är bara i Schweiz, San Remo och Malta som man inte har en sådan reglering, förutom Sverige. Jag tycker att det är konstigt att Sverige även i detta avseende, precis som vi tidigare fick höra när det gällde karantänsbestämmelserna, befinner sig i en ganska tydlig extremsituation. Det här går praktiskt att åstadkomma om man vill. Om man vill ha en redovisning kan man åstadkomma det ganska enkelt.
Det gör man genom att man organisatoriskt skiljer riksdagsgrupperna från partikanslierna. Vissa partier, Vänstern och Socialdemokraterna, gör så redan i dag men inte de andra partierna. Med en sådan ordning skulle man få en tydligare uppdelning och därmed också enklare kunna kontrollera det. I en utredning där man undersökt de här bitarna pekade utredaren på att svårigheten att få en uppfattning om hur pengarna används handlar om att det inte finns en tydlig och distinkt gräns mellan riksdagsgruppen och partikansliet.
Fru talman! I Norge har man för övrigt ganska nyligen infört en ordning där riksdagsgrupperna organisatoriskt ska skiljas från partikanslierna och där man ska kunna få en tydlig redovisning av medelsanvändningen. Förutom denna organisatoriska förändring som jag föreslår i mina motioner har jag även föreslagit en annan sak som jag tycker har stark bäring på hur vi kan utföra vårt uppdrag.
Det handlar om hur detta ekonomiska stöd betalas ut. Som jag tidigare sagt betalas det för närvarande ut till partierna. Även i detta avseende sticker Sverige ut på ett lätt dramatiskt sätt. Jag lät riksdagens utredningstjänst kontrollera hur det ekonomiska stödet betalas ut i OECD-länderna. Sverige stack ut.
Sverige tillhör den lilla minoritet länder där hela stödet går in i partikassorna. I andra länder betalas stödet ut till ledamöterna direkt. Därför har jag förslagit att vi ska normalisera de svenska förhållandena till det som råder internationellt, det vill säga att vi omvandlar detta stöd till en ledamotspeng. Det är ett civiliserat sätt.
Om vi riksdagsledamöter har förtroendet att ansvara för budgetar som handlar om många hundra miljarder kronor måtte vi väl också kunna ansvara för hur vi ska använda ett ledamotsstöd på det sätt som vi finner bäst. Med en sådan ordning skulle man också kunna få en mycket större flexibilitet. Vi 349 som sitter här är inte skapta i samma form. Vi skiljer oss från varandra. Vi har olika behov och olika önskemål.
Någon vill använda det här ledamotsnära stödet till att ha en person här i Stockholm som hjälper till vid uppdraget. En annan vill ha en resursperson på hemmaplan. Någon vill ha hjälp med det administrativa, och andra vill ha hjälp med att finna information och göra analyser. Vi har alla olika uppfattningar. I andra parlament har man bejakat denna olikhet och låter ledamöterna själva bestämma, men så icke i Sverige.
Därför har jag motionerat om att vi ska införa denna ledamotspeng. Varför ser det ut på det här viset i Sverige? Varför är vi sådana outliers ? Jag tror mig veta svaret, eller åtminstone en del av svaret.
Partierna eller partiernas främsta företrädare vill ha det på det här sättet. Det är bekvämt, och dessutom förfogar de som förfogar över pengarna också över makten. Därför vill man behålla de här pengarna, ty i politik är det ju makt som räknas. Fru talman!
Den svenska riksdagens ställning är bedrövligt nog inte särskilt stark och inte heller särskilt självständig, men det går att ändra på, i varje fall delvis. Vi som sitter i den här kammaren kan ändra på det om vi vill. Det är vi som äger frågan, men dessvärre är inte så många intresserade, och det, fru talman, gör mig bedrövad.