Ali Esbati (V):
Jag får tacka för svaret. Det är uppriktigt glädjande att höra att ministern kallar en del av de uppgifter som framkommit om den privata förmedlings- och coachningsverksamheten för "provocerande och oacceptabla". Det är också bra att ministern har försäkrat sig om att Arbetsförmedlingen tar problemen på allvar. Men svaret från Hillevi Engström är samtidigt symtomatiskt.
Det bygger på en övertygelse om att alla avslöjanden alltid kan skrivas på kontot "oseriösa aktörer". Då blir också lösningen, som vi hör, mer kontroll, fler kontrollinstanser och nya kontrollrutiner. Ingenting i svaret andas en reflexion över möjliga systembrister, över att det kanske är själva konstruktionen som inbjuder till problem av det slag som vi har sett exempel på i medierna.
En indikation på det är att det här inte är något nytt. Vi är kanske några som minns rubriker för fyra fem år sedan som "Då: vd för sekt - nu: jobbcoach". När det skedde ledde det till en del skärpning och uppstramning, men kärnproblemet kvarstår.
Det bygger på att alliansregeringen direkt efter valsegern 2006 utfärdade dekret om att man snabbt skulle outsourca en stor och nu växande del av Arbetsförmedlingens uppgifter, och det är en målsättning som regeringen har hållit fast vid hela tiden i efterföljande regleringsbrev, kosta vad det kosta vill. Det här är alltså en bransch som man aktivt har skapat med politiska beslut och med offentliga medel.
Vad vi har att göra med här är en offentligt finansierad privatisering av en uppgift som är genuint samhällelig. Den nytta som finns med att ha en fungerande arbetsförmedling och erbjuda god kompetensutveckling är samhällsekonomisk. Det är en vinst som svårligen kommer enskilda aktörer och företag till godo.
Det är därför staten i det här fallet har fått skapa en pseudomarknad, och det är därför som det faktiskt är ganska rationellt av många av de här aktörerna att optimera det arbete de gör utifrån vad det är de får inkomster från. Det är märkligt att regeringen på andra områden närmast är besatt av incitament och vad de gör för folks beteende, men inte här.
Ur detta perspektiv är den person som ska coachas, matchas och lotsas inte målet för verksamheten, utan medlet för att uppnå målet, som är vinst. Man kan öka den vinsten genom att spara på det man spenderar på varje deltagare, eller enklast genom att ta in fler deltagare. Och det är det vi har sett.
Ministern och generaldirektören kan komma till tv och ge signaler, men vi riskerar ändå att åter få se det som vi har fått höra om i går och i dag, till exempel om privata lotsar. Det som sker är att man exempelvis ger bort en dator till den som ska komma till lotsen. Det kan vara jättebra om en arbetslös får en dator. Men poängen är det som jag sade nyss.
Målet för verksamheten är inte vad som händer med den arbetslöse utan att få in en större summa från Arbetsförmedlingen. När jag hör Arbetsförmedlingens upphandlingschef uttrycka den problematiken så här i SVT: "Arbetsförmedlingen är ju inte en del av transaktionen mellan kunden och leverantören", kan jag inte bli annat än lite förfärad. Vad har arbetsmarknadspolitiken kommit till?
Det är en myndighet som har tvingats reducera sitt ansvar till något slags corporate lingo, privata anordnare som har skyhöga vinstmarginaler uppåt 30 procent samtidigt som långtidsarbetslösheten skjuter i höjden. Det finns all anledning för mig att upprepa den mer breda frågeställning som jag försökte resa här. Finns det några tankar om en mer övergripande utvärdering av outsourcingverksamheten?
Finns det några åtgärder som regeringen har tänkt vidta för att stärka en sammanhållen förmedlings- och kompetensutvecklingsverksamhet?