Sven Otto Littorin (M):
Vi diskuterade ju ST:s undersökning för en tre timmar sedan i en annan interpellationsdebatt som jag hade. Det är klart att ett fackförbund vill se att de verksamheter där dess medlemmar är anställda får mer resurser. Det förstår jag också. Det jag nu gör är att åka runt till samtliga län i Sverige - jag ska klara av samtliga till midsommar - för att undersöka om de extra medel som jag pratar om faktiskt når ut och kommer till rätt ställe.
Det är oerhört viktigt. 4 miljarder extra för arbetsmarknadspolitiska insatser i år är väldigt mycket pengar, och det är viktigt att de går till rätt ställe. Sedan är det klart att jag inte är nöjd; det vill jag säga till Mikael Damberg. Vem kan vara nöjd när det ser ut som det gör? Varje förlorat jobb är ett elände, självklart för den enskilde men också för samhället totalt sett.
Vi vet vad det betyder - det är därför vi har satsat så hårt på arbetslinjen, på att få fler tillbaka från utanförskap och in i arbete - för självkänslan, den mänskliga aspekten, att vara delaktig, att ha en lön att leva på och en arbetsgemenskap att känna trygghet i. Vi vet också vad det betyder för ekonomin totalt sett att gå från att vara en mottagare av ersättningar till att bli en skattebetalare. Vad kan vi då göra nu, i det här läget?
Vi har i flera interpellationsdebatter här i dag talat om det omöjliga i att trolla fram kunder till de företag som varslar. Där tror jag inte att vi egentligen är särskilt oense. Som jag ser det finns det dock ett par saker som vi kan och bör göra, och också gör.
Det första är naturligtvis att möta varje enskild person som lämnar arbetsmarknaden, att se till att Arbetsförmedlingen har resurser och möjligheter att möta upp, hjälpa till, coacha och försöka hitta de alternativa möjligheter som finns, med utbildning, praktik, praktisk kompetensutveckling eller vad det kan vara, för att på så sätt korta vägen tillbaka till arbetsmarknaden. Det svarar dock inte på den grundläggande frågan: Hur kan det bli fler jobb? Det är ju det som vi alla är intresserade av.
Som vi sade förut, även om jag inte vill upprepa den debatten, är finanskrisen en dimension, och den måste lösas för att hjulen ska börja snurra igen på riktigt. Det andra är att se till att hålla ordning i statsfinanserna så att vi inte undergräver möjligheterna att täcka just det som Mikael Damberg talar om, nämligen den hårda kärnan i välfärden.
Skulle vi nu sätta sprätt på alltför mycket pengar och gå ned i ett väldigt stort budgetunderskott skulle det få direkta konsekvenser för välfärdens finansiering om ett par år. Den sitsen vill vi inte sätta oss i. Det tror jag heller inte att Socialdemokraterna vill göra om man tänker efter. Vi talade förut om Stockholms fördelar jämfört med andra delar av Sverige.
Den fördel som möjligen finns är att det i Stockholm, som har en diversifierad arbetsmarknad med många arbetsgivare, är lite lättare att snabbt komma tillbaka i arbete än det kanske är i Olofström i Blekinge, där Volvo är fullständigt dominerande arbetsgivare med 60 procent av de jobb som finns. De som arbetar gör det i Volvo, kan man säga.
När det gäller medlen till kommuner och andra budgetdelar pågår just nu en vårbudgetprocess, och därför kan jag inte, även om jag säkert hade velat, kommentera eller gå djupare in på detta. Det får vi säkert anledning att återkomma till framöver.