KBLab/rixvox huggingface dataset:
Wiwi-Anne Johansson (V):
Tack för svaret, socialförsäkringsminister Ulf Kristersson! När antalet förtidspensionerade unga under 30 år har ökat med 40 procent de senaste åren säger Ulf Kristersson att det i själva verket var för mer än tio år sedan som ökningen av antalet förtidspensionerade unga tog far tog. Han menar att han och den moderatledda regeringen inte har större ansvar för dagens toppnotering av antalet förtidspensionerade unga än tidigare regeringar.
Jag tycker att det är att göra det lite väl lätt för sig att skylla på att det inte var bättre förr. Det var det inte. Det var i vart fall inte bra. Men det är under de senaste fyra åren som unga har förtidspensionerats, det vill säga fått aktivitetsersättning, i 40 procent större omfattning jämfört med för fyra år sedan. Under den tiden har antalet unga förtidspensionerade ökat från 19 400 till 26 600 förra året.
Mer än 6 000 nya unga människor förtidspensionerades, det vill säga fick aktivitetsersättning, bara förra året. Jag vill påminna socialförsäkringsministern om att den moderatledda regering som Ulf Kristersson företräder faktiskt har haft makten i landet sedan valet 2006. Att bli utslagen från arbetsmarknaden redan i unga år gör att man kommer att leva i livslång fattigdom.
Det blir inte så himla många pensionspoäng eller slantar att sätta sprätt på på börsen för de unga människorna. Men det krävs ju i det nya pensionssystemet för att man ska få en bra pension, om man har tur. Utslagen som ung betyder utslagen som gammal. Det svar som socialförsäkringsministern ger är att problemet för unga med ohälsa och funktionsnedsättningar inte är enkla att lösa. Det kan jag skriva under på. Det är det verkligen inte.
Men jag vill ha svar på frågan vad ministern tänker göra åt deras utanförskap. Han hänvisar till Brist på brådska . Den utredningen var klar för två år sedan. Mycket har inte hänt. Någon brådska är det verkligen inte. Jag skulle vilja ha mer konkreta svar på hur man ska göra med aktivitetsersättningen, vad man ska göra för att få unga i arbete och så vidare.
Ulf Kristersson har tidigare sagt, i samband med den lavinartade ökningen av antalet unga som förtidspensioneras, att det är en politisk katastrof eller ett politiskt haveri. Det är det naturligtvis. Men för alla dem som förtidspensioneras i unga år, utan att alla andra vägar är prövade, är det förstås en personlig katastrof för var och en, och det blir 18 fler varje dag. Jag vill än en gång försöka få svar på mina frågor.
Jag vill höra mer konkret och framför allt veta när regeringen kommer att säga något mer om detta och komma med konkreta förslag - mer än att säga att det är ett stort problem. Det är ju ni som regerar.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Vi är överens om problembeskrivningen, skulle jag vilja säga. Det är jag helt övertygad om. Vi tycker inte att situationen är bra som den är. Men jag tror att man då måste titta på varför den är som den är. Vi har tittat på skolor. De ger många gånger ungarna diagnoser med bristfälliga undersökningar eller diagnostiseringsmöjligheter. Det gör att alldeles för många barn sätts i särskolan utan att det finns kunskap bakom.
Vi har skolpengen och friskolorna. De kan välja sina elever. Vi har problem med friskolor som plockar ut miljonvinster. De vinsterna skulle kunna gå till de elever som har behov av särskilt stöd eller användas så att det blir generellt färre elever i varenda klass. Ett problem är att den som går ut särskolegymnasiet automatiskt får aktivitetsersättning, det vill säga pensioneras, och förlängd skolgång. Och ingen behöver bry sig. Jag delar uppfattningen att det är ett av problemen.
Mer än 26 000 unga har aktivitetsersättning och är i praktiken förtidspensionerade. Vid fyllda 30 rullar de över en gräns. Vad ska vi göra då? Att bara ta bort aktivitetsersättningen för dem är ingen lösning på problemet. Var ska de jobba, de som kan jobba? Sänkta arbetsgivaravgifter är inte heller någon lösning för de här unga. Fort och fel är givetvis inte bra.
Det ska naturligtvis till genomtänkta åtgärder, så att det inte blir som med sjukförsäkringsreformen - tiotusentals människor åker ut ur försäkringen, men de flesta återvänder efter ett tag utan pengar, eftersom de faktiskt inte kan arbeta. Brist på brådska är en träffande titel på den utredning som var klar för två år sedan. De utredde just aktivitetsersättningen. Utredningen kom också med några förslag som man trodde skulle kunna vara på plats redan under förra året.
Då undrar jag: Fanns det ingenting där som man kunde gå vidare med, eller gör ni det nu? När kommer det i så fall skarpa förslag som verkligen gör skillnad för de här unga människorna, som i dag verkar vara helt bortglömda? Kommer socialförsäkringsministern, tillsammans med regeringskollegerna, att ta fram riktlinjer för skolorna, som i dag slarvar med diagnoser och sätter fler i särskola än vad som motiveras av verkliga skäl?
Kommer ministern att se till att friskolornas vinstmiljarder kammas hem av staten och sedan kan gå till eleverna, så att utslagningen i skolan minskar? Och kommer ministern att se till att det blir en verklig samordning mellan skolan, Arbetsförmedlingen, Försäkringskassan, arbetsmarknaden och den unge?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag tackar statsrådet för svaret. Maria Larsson säger att barnfamiljernas viktigaste inkomstkälla är förvärvsarbete. Så är det naturligtvis. Jag har ingen annan uppfattning än ministern i den frågan. Men vi vet att vi inte bara har en massarbetslöshet. Vi har en mastodontarbetslöshet som närmar sig 8 procent. Vi vet att bara 40 procent av alla som är arbetslösa har någon form av a-kassa.
De deltidsarbetande får nästan ingen a-kassa alls. Vi vet att bara 4 procent av dem som är arbetslösa får ut 80 procent av sin förlorade inkomst. Vi vet att utförsäkringen har drabbat tiotusentals människor. Vi vet att utförsäkrade som går till arbetslivsintroduktion i många fall fortfarande är sjuka och bara får en lägre ersättning. Vi vet att mer än dubbelt så många kvinnor som män är utförsäkrade och både sjuka och fattiga.
I dag lever en fjärdedel av alla barn i Sverige med en ensamstående förälder. Barnfattigdomen är tre gånger så stor bland de barn som har ensamstående föräldrar. Många lever med ett underhållsstöd på dryga tusenlappen i månaden - beloppet har höjts en enda gång sedan tidigt 1990-tal. Så ser verkligheten ut för familjer med ensamstående föräldrar som jag specifikt frågat om. Det jag får till svar är RUT-avdrag och skattesänkningar.
Men det räcker liksom inte för att råda bot på ensamstående föräldrars dåliga ekonomi. Precis som Maria Larsson säger behövs det förstås jobb. Men det blir inga nya jobb av bara sänkta skatter. Många tvingas dessutom tacka nej till eventuellt arbete därför att det inte finns barntillsyn på obekväm arbetstid.
Vi har nu sett att Maud Olofsson kommit med några nya klämmiga idéer om hur man ska göra för ensamstående föräldrar - vår mest utsatta grupp - nämligen om att dubbla jobbskatteavdraget för dem och om att ge dem ett större RUT-avdrag. Jag undrar om också Maria Larsson tror att RUT ska passa alla barnen.
Är det RUT som ska skapa alla nya arbeten och utrota barnfattigdomen i Sverige? Eller finns det några andra reformer på socialförsäkringsområdet i väntan på att den här regeringen, som hittills har misslyckats med att skapa nya jobb, skapar de jobb som vi är överens om naturligtvis är det bästa? Den viktigaste inkomstkällan är förstås förvärvsarbete.
Men hur ska ni, i avvaktan på att ni lyckas med det, hantera de fattiga ensamståendes situation?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Det kändes som att Maria Larsson uppehöll sig vid att allting var värre förr och att det är ganska mycket bättre nu. I så fall har både Rädda Barnen och riksdagens utredningstjänst fel när de beskriver relativ fattigdom och hur många fattiga barn det finns i Sverige.
Om man som Andreas Norlén vill jämföra fattigdomen i Sverige med den i riktigt utsatta och fattiga länder är det klart att vi sällan ser så fattiga barn eller familjer här i Sverige. Men relativ fattigdom handlar om att inte kunna vara med där alla andra befinner sig, inte kunna vara på arenan, inte kunna spela hockey eller fotboll eller delta i andra aktiviteter.
Det är ett utanförskap som den här regeringen säger sig ha velat utrota men som bara växer mer och mer därför att trygghetssystemen, som Andreas Norlén tog upp, håller ni på att montera ned. Det är fortfarande så att 4 procent får 80 procent av a-kassan.
Det är 40 procent som är med som får arbetslöshetskassa över huvud taget. Vad jag har ställt frågor om men inte fått ett enda svar av Maria Larsson är hur ensamstående med barn ska kunna kompenseras.
Jag ville ställa frågan till Ulf Kristersson, som är socialförsäkringsminister, för jag ville gå in på att man har misslyckats med de andra systemen, misslyckats med att skapa jobb, vilket den här regeringen har gjort. Vi har en arbetslöshet som är uppe mot 8 procent. Redan 2006 beskrev ni att det var en massarbetslöshet vid 6 procent.
Det jag skulle vilja ha svar på är: Vad ska ni göra för gruppen ensamstående med barn? Det finns sådana som faktiskt kan få ett jobb men tvingas tacka nej till det eftersom det inte finns barnomsorg på obekväm arbetstid. Hur ska ni lösa det? Är det bara det klämmiga förslag som Maud Olofsson har kommit med?
Är det regeringens eller är det bara Centerpartiets förslag att fördubbla jobbskatteavdraget och utöka RUT-avdraget? Är det de enda svar ni har på hur man skapar arbete, hur man löser problemet med fattigdomen för barn och vuxna?
Finns det några som helst andra konkreta förslag till hur ni vill lösa det ska jag gärna ta del av de förslagen.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Tack, socialministern, för svaret! Anledningen till att vi debatterar det här ämnet i dag är den färska sexualstudien Ungkab 09 som Göteborgs universitet har gjort. Den visar på att det finns ett stort behov av bättre sexualupplysning än den som finns i dag.
Det är en stor studie, som 15 000 ungdomar mellan 15 och 29 år deltog i. Enkäterna visar att hela 70 procent av de sexuella mötena sker helt oskyddat, och vi är säkert överens om att det är en oroväckande hög siffra.
Det är också oroväckande att kondom bara ses som ett skydd mot oönskade graviditeter eftersom den är till nytta inte minst mot sexuellt överförbara sjukdomar. Men att det är så många som 70 procent som inte använder kondom visar att det finns väldigt stora brister.
Utredarna skrev i en debattartikel den 5 april i år att det inte räcker med handlingsplaner mot klamydia, hiv och oönskade graviditeter utan att man också måste utgå från ungdomars behov av fördjupade samtal om sexualitet och relationer och identifiera dem som är särskilt riskutsatta.
Därför efterlyser utredarna satsningar på bättre sex- och samlevnadsundervisning i skolan och dessutom att ungdomsmottagningarna byggs ut och förbättras. Ett problem är att ungdomsmottagningar inte finns överallt, utan det är frivilligt för kommuner och landsting att besluta om sådana.
Det finns inte heller några nationella kvalitetskrav, och därför varierar det jättemycket. Det handlar också om att nå de unga männen, de unga killarna, då det verkar som om ungdomsmottagningarna inte når dem. År 2008 var bara 15 procent av besökarna unga män. Det är jättebra att Umo.se ser ut att bli bättre.
Men då undrar jag: Vad är det man ska göra så att det blir bättre? Det sägs att man ska rikta sig till unga män 2011, men halva 2011 har redan gått. Förra året var det en konferens, som socialministern beskriver i svaret. Det är jättebra att de som jobbar med de här frågorna har konferens och lär sig mer, men här handlade det mest om oönskade graviditeter.
Det är inte riktigt det som detta handlar om, utan det är att stoppa sexuellt överförbara sjukdomar. Det räcker inte. Vägledning nämns också. Jag ser inte att regeringen tar det här problemet riktigt på allvar. Jag undrar: Finns det inget tänk hos socialministern och regeringen att säga att ungdomsmottagningar måste finnas överallt?
Vi måste också leda skolan in på bättre sex- och samlevnadsundervisning. Man är ju inne och petar på andra håll och kanter i skolan. Det här gäller ungas liv och hälsa för framtiden, inte bara i nuet. Jag undrar: Finns det ingenting som socialministern ser att man kan göra?
Det måste skapas riktlinjer för att det ska finnas bra ungdomsmottagningar i varje kommun och den sex- och samlevnadsundervisning som behövs i skolan, för att nå också de unga killarna.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Vi är självklart rörande överens om problemet och om att vi vill göra någonting åt det. Men det visar sig att trots de riktlinjer som finns och frivilligheten för kommuner och landsting att besluta om att ha ungdomsmottagningar når man inte alla killar, som vi pratar om här, som egentligen är svårast att fånga.
I skolan, på högstadiet och i gymnasiet, når man ju alla. Då undrar jag varför det är så svårt. Där måste man ha tydligare nationella riktlinjer för vad som ska ingå. Socialministern säger att ungdomsmottagningarna är ute i skolorna och delar upp det i grupper med flickor och med pojkar.
Det är också väldigt bra, och jag tror att man kan fånga upp mycket. Men det kanske inte är de som är särskilt intresserade av detta som behöver det mest. Då undrar jag: Varför ska det vara så svårt att få till riktlinjer när det gäller detta i skolan? Vi har läroplaner som fastslår vilka ämnen som är viktiga och vilka som anses vara oviktiga. Vi har absoluta timplaner.
Vad kan vara viktigare än att lära ut sex och samlevnad till pojkar och flickor, till unga? Vi vet att de vill prata fördjupat om det, inte bara teknikaliteter. Där kan man också diskutera kondomanvändning, som är så otroligt viktig för att inte sprida smittsamma könssjukdomar. Jag förstår inte varför socialministern inte kan tänka sig den delen också.
Det är klart att det behövs. Sedan överlämnar vi naturligtvis väldigt mycket. På festivaler och liknande är RFSU och RFSL där och delar ut gratis kondomer. Det kan för den delen också Socialstyrelsen stå bakom och göra - de kanske har gjort det.
Men för att få det fördjupat tror jag att det skulle vara så mycket bättre om man vet att alla har det och att de som gör det verkligen är bra på det, så att det inte blir fniss eller att man inte går dit. Varför är det så svårt att få till det? Varför vill socialministern inte göra det?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Det är klart att det kanske brister i lärarutbildningen. Det finns säkert lärare som kommer in på lärarutbildningen som kan vara jätteduktiga på det mesta men kanske tycker att just detta är det svåraste ämnet. Det finns säkert också de som kan vara väldigt bra på detta.
Därför måste det finnas ett åtagande, ett nationellt krav på att detta verkligen ska ske och att skolledarna har ett ansvar för att se till att detta finns. Det ska finnas nationella riktlinjer för hur man gör. Det hela kanske kan skötas av ungdomsmottagningarna.
Det är inget fel om det är de som sköter sex- och samlevnadsundervisningen på skolorna om de är bäst på det, förutsatt att det blir gjort. Vad jag försöker eftersträva är att man ser till att detta verkligen blir gjort. Som det är nu är 70 procent av de sexuella kontakterna hos unga mellan 15 och 29 år helt oskyddade vad gäller sexuellt överförbara sjukdomar.
Vi vet att det är tjejer som i hög grad står för den preventiva delen. Killarna behöver inte i samma utsträckning skydda sig mot oönskade graviditeter, för det ansvaret tar de unga tjejerna. Men vi måste få in de unga killarna i detta. Då tror jag att man måste se till att det kommer in i klassrummet, där det blir tillgängligt och är nödvändigt för alla att vara med.
Jag skulle önska att socialministern för upp detta mer på bordet och att man är mer kreativ när det gäller vilka lösningar som kan finnas. Det är jättebra att Umo.se byggs ut, men ungdomarna vill också ha kontakt med människor. Därför skulle jag verkligen vilja se starkare nationella riktlinjer eller krav på hur det ska skötas ute i kommunerna.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Det är intressant att höra det som sägs. Eftersom vi inte var med på pensionsöverenskommelsen - det fanns delar i den som vi inte kunde ställa upp på - känns det lite grann som om man inte får tala om fenomenet, alltså hur våra pensioner ser ut.
I min interpellation skriver jag inte, och jag sade det inte heller i mitt tidigare inlägg, att vi vill riva upp hela pensionsöverenskommelsen, att vi vill starta en utredning om hur en ny pensionsöverenskommelse skulle kunna se ut.
Det jag skriver och det vi tycker, och där har vi alla sex pensionärsorganisationer bakom oss liksom bland annat flera fackförbund, är att man borde göra en ordentlig genomlysning, det vill säga en utvärdering av det pensionssystem som vi har i dag.
Jag har inte sagt att vi vill att det ska vara på just det här sättet, och jag tror faktiskt att det är en krångligare materia än att vi kan stå här och låtsas förhandla om vilka bitar vi vill ha med och inte. Det är ingen hemlighet, som jag sade tidigare, att man inte är nöjd med utvecklingen.
Att då Pensionsgruppen sitter i sina rum och diskuterar AP-fonderna, premiepensionssystemet och alltihop är en sak. Men vad vi vill ha, och vad flera med oss vill ha, är en bred genomlysning, en riktig utvärdering, så att man får i gång en ordentlig diskussion kring pensionssystemet, som vi tyvärr inte får de unga att intressera sig för.
Det tycker jag skulle vara värt att titta på. Vi stämmer inte överens med LO till alla delar, till exempel. Jag tycker att man skulle kunna titta på livsinkomstprincipen. Det är bara ett medskick, som jag vet inte hamnar i god jord.
Men unga kommer in på arbetsmarknaden allt senare, eftersom arbetslösheten för ungdomar är skyhög. Om man då ska ha 40 år som bas för hur man ska räkna pensionerna är det få som kommer att kunna uppnå det. Det ser inte särskilt ljust ut. Man ser att våra ålderspensioner inte står sig i jämförelser.
Nu vet jag att vi inte ska prata procentsatser, men i jämförelse med till exempel Norge och Finland ser utvecklingen sämre ut för de svenska ålderspensionärerna. Där hamnar man på 54 procent av genomsnittslönen år 2017, medan man i Norge hamnar på 69 och i Finland på 63 procent. Sådant gör naturligtvis att pensionärsorganisationer reagerar.
Det vore väldigt bra om 80-talister, 90-talister och andra också förstod att man kommer att komma dit. Finn Bengtsson sade att varannan som föds i dag blir 100 år. Vi får väl hoppas att inte alla blir sjuka på pensionsdagen, men det är klart att det är fler som ska ha pension. Det är klart att man måste titta över det. Men framför allt måste man väl se till att fler kan arbeta till nuvarande pensionstid.
LO-arbetare, till exempel, pensionerar sig ofta strax efter 60, om de håller så länge. LO-kvinnorna går ofta i förtid. En stor grupp går i förtidspension redan i 50-55-årsåldern. De är utslitna. Sådana delar måste man också titta på. Jag förstår inte vad det är som är så svårt med en utvärdering.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Det är nästan lite komiskt när ministern säger att man måste ha full koll på vilken pension man får. Om det är någonting som man inte har i dag är det full koll på vilken pension man har, för man spelar liksom roulett med delar av sin kommande pension. Det är en av de delar som vi kritiserar - pensionärsorganisationer och andra gör det också.
Det handlar alltså om de pengar som bara 2 procent av oss placerar. Resten, som låter bli, låter fondförvaltare göra det. Det är alltså lite knepigt att säga att man har full koll och att man kan skaffa sig full koll. Nej, man kan inte skaffa sig full koll när man ska spela med delar av sina pensionspengar på börsen och hoppas att det går uppåt. Men det kan lika gärna gå nedåt.
Jag vet inte riktigt vad ministern menar med att det ska vara lika för alla. Jag tror att jag förstår att det är livsinkomstprincipen. Tyvärr är det inte lika för alla. Det är inte lika för kvinnor och män i dag, även om vi som är här gärna skulle önska att det vore så. Därför är livsinkomstprincipen en svårighet för att man ska kunna få solidariska pensioner.
Finn Bengtsson säger att vi har föreslagit utgifter här och utgifter där och bara vill tillbaka till det gamla. Jag har i min interpellation inte föreslagit en enda skarp åtgärd. Jag har däremot föreslagit en utvärdering av det nuvarande pensionssystemet.
Nåväl, en utvärdering ska människor jobba med, så är det klart att det blir utgifter, men jag förstår att det inte var det som Finn Bengtsson menade. Jag bara beklagar att vi inte kan få en parlamentarisk utvärdering där vi har full insyn i stället för en liten grupp som sitter och gruppar för sig själv.
Wiwi-Anne Johansson (V):
I Sverige har i dag mer än var femte person som arbetar en visstidsanställning, det vill säga att de jobbar i olika former av osäkra anställningar. Det är hela 22 procent. Det kan vara allt från vikariat till timanställningar. Det är alltså ungefär 700 000 av dem som arbetar i dag som inte har en fast anställning.
Det är allra vanligast inom hotell- och restaurangsektorn, inom handeln, transportsektorn, livsmedelssektorn och den kommunala sektorn. Av dessa 700 000 har mer än hälften en så kallad allmän visstidsanställning. Det betyder att arbetsgivaren inte alls behöver ange något skäl till att man inte har någon tillsvidareanställning.
Det kan handla om timanställning för tillfälliga behov av olika skäl. En sak vi vet är att de som har osäkra anställningar, är behovsanställda och saknar trygga jobb blir sjukare än andra. De har mycket oftare perioder av arbetslöshet helt och hållet. Det kostar samhället, och det kostar framför allt de sjuka mycket pengar.
Man måste därför fundera över hur man kan göra någonting åt den här typen av osäkra visstidsanställningar, det vill säga allmän visstid. Det är inte säkert att detta går över med åren. Främst drabbar det dem som är unga. Av dem som är mellan 16 och 24 år är det över hälften, alltså 53 procent, som har denna typ av osäker anställning. Det är ofta kvinnor.
Men det är alltså inte säkert att det går över ens med åren. Genomsnittsåldern för när en undersköterska till slut får en fast anställning är nämligen 36 år. Det är inte särskilt gammalt, men det är i alla fall inte 16-24 år. Det är undersköterskor som har jobbat väldigt många år på mycket osäkra anställningar innan de får ett fast jobb.
Vi tycker att vi ska premiera dem som anställer på vanliga vikariat. Det är klart att vi vill ha vikariatsanställningar för att folk ska kunna vara tjänstlediga av olika skäl. Det kan handla om studier, om att pröva på ett annat arbete eller om föräldraledighet. Vi tycker att det ska löna sig att fastanställa.
Vi tycker att vi behöver se över om vi ska höja arbetsgivaravgiften en smula för dem som har just de här allmänna visstidsanställningarna. Vi säger inte hur mycket det skulle vara, utan vi vill se över det.
Om man har en person anställd på ett vikariat eller en provanställning tänker man kanske så här: Det kostar en liten slant mer att ha den här personen anställd på det här sättet. Det är mycket bättre att vi fastanställer.
Vi tycker att det ska finnas ett skäl till att man vill tillsvidareanställa de här personerna. Vi vill ge arbetsgivarna ett skäl att tänka till på detta. Därför yrkar jag bifall till Vänsterpartiets reservation nr 3 i betänkandet.