Pia Nilsson (S):
Tack, finansministern, för svaret! En färsk rapport visar att Sverige är det land där inkomstklyftorna ökar snabbast av alla 34 OECD-länder. Även en undersökning från Statistiska centralbyrån, SCB, visar på samma resultat: Klyftorna i Sverige ökar.
Andelen hushåll som tjänar mindre än hälften så mycket som medelsvensson har ökat från knappt 4 procent till drygt 9 procent, det vill säga den relativa fattigdomen har mer än fördubblats. Växande skillnader tycks vara en global trend, men i inget annat OECD-land har ökningen varit så dramatisk som i Sverige. Från att ha varit landet med de minsta klyftorna har vi halkat ned till fjortonde plats och är nu sämst i Norden.
Även länder som Slovenien, Tjeckien och Österrike har passerat oss. Sverige är ett fantastiskt land att leva i. Men det jämlika skyltfönstret mot omvärlden, som har varit vårt stolta flaggskepp under så lång tid, börjar nu krackelera. Om detta vill inte Anders Borg tala - men det vill jag. Det råder spretiga uppfattningar inom Alliansen om rapportens trovärdighet och om problemet med inkomstklyftor ens existerar.
Vad finansministern tycker är delvis höljt i dunkel, av svaret att döma. Om inte OECD kan övertyga går det lika bra att läsa regeringens egen fördelningspolitiska redogörelse från april i år. Där står, herr talman, bland annat följande: "Den relativt sett snabbare inkomsttillväxten i toppen av inkomstfördelningen och den långsammare tillväxten i fördelningens nedre del har lett till ökade inkomstskillnader.
- - - Från 2009 har inkomstskillnaderna återigen ökat något eftersom inkomsterna har ökat mest i fördelningens övre del." Regeringens analys överensstämmer med både OECD:s och SCB:s. Det ska sägas en gång för alla, herr talman, att inkomstskillnader inte är något nytt påfund. De fanns även när vi regerade. Mellan 1994 och 2006 steg börskurserna rejält.
Kapitalinkomsterna ökade kraftigt, och det bidrog till ökade inkomstskillnader. Men de klyftor som vi har sett sedan Anders Borg blev finansminister är av ett helt annat slag. Även om många har fått det bättre ser vi nu att den tredjedel som tjänar sämst halkar efter alltmer och att vissa grupper till och med har fått det sämre - de sjuka, arbetslösa och förtidspensionerade. Är Anders Borg verkligen nöjd med att de som har det sämst i samhället är de som ska tappa mest?
I takt med de beslutade jobbskatteavdragen levde regeringen i tron att fler skulle få jobb och att inkomstskillnaderna skulle minska. Facit blev i stället en rekordhög arbetslöshet. Regeringens misslyckade jobbpolitik har otvetydigt förstärkt inkomstklyftorna de senaste åren. Med klädsam självkritik konstaterar också Anders Borg att det är just avsaknaden av arbete som är den främsta orsaken. Så är det.
Dessutom tvingas allt fler leva på socialbidrag under allt längre tid, eftersom finansministern har försämrat både a-kassan och sjukersättningen. Det är just detta som OECD pekar på som grundläggande orsak. Välfärdssystemet står för en allt mindre andel av de fattigare hushållens inkomster, och lönerna har inte klarat av att kompensera detta. Statsministern lovade att klyftorna skulle minska. Men så blev det inte.
Det är kanske inte så konstigt eftersom vissa borgerliga företrädare gillar inkomstklyftor men tycker att de är alltför små, medan andra hävdar att det inte finns några klyftor. Och om de mot förmodan skulle finnas är de skapade av någon annan. Anders Borg, finns det inkomstklyftor i Sverige, och är de i så fall ett problem eller inte?