Erik Ullenhag (L):
Jag ber om ursäkt att jag uttryckte mig lite förhastat och lite fel i mitt första inlägg. Det jag ville säga var att hösten 2003, det vill säga två år efter att Dawit Isaak fängslades - tidsaspekten stämmer alltså - tog utrikesministern upp frågan på EU-nivå. Ibland är det bra att kunna erkänna sina fel. Här slant jag i hastigheten.
Men att man nu i efterhand i behandlingen av Dawit Isaak inte ens kan säga att utrikesministern, Utrikesdepartementet och regeringen borde ha gjort mer tycker jag är lite pinsamt - i ett läge när ingenting av det jag säger motsägs. Det Utrikesdepartementet och den svenska regeringen gjorde på sju månader var att skicka en not till den eritreanska regeringen och där beklaga att en svensk medborgare, som verkat som journalist i Eritrea, olagligt hade frihetsberövats och fått sina mänskliga rättigheter kränkta.
Det var vad som gjordes på sju månader. Det tog två år innan frågan togs upp på ministernivå. Min enda tolkning av Laila Freivalds svar är tyvärr att hon tycker att frågan skötts rätt, att den skötts enligt regelboken och att det är ungefär så mycket vi ska bry oss om en svensk medborgare som fängslas och får sina mänskliga rättigheter kränkta i ett läge då han befinner sig långt borta, i det här fallet i Eritrea. Det bekymrar mig mycket, för då kommer naturligtvis morgondagens fall att behandlas på samma sätt som fallet Dawit Isaak.
Jag hoppas innerligt att så inte sker. Sedan måste vi försöka beskriva samma verklighet. Laila Freivalds säger att samtliga fall behandlas utifrån samma principer. Jag tror väldigt få tycker att detta stämmer.
Nu tog jag två extrema exempel, nämligen Calle Jonsson och Dawit Isaak, men det kan inte vara samma principer som ligger bakom när man några dagar efter det att Calle Jonsson häktats i Grekland skickar justitieministern dit för att ta upp frågan med sin ministerkollega. Det dröjer två år när det gäller Dawit Isaak. För mig är det obegripligt att samma principer skulle leda till den typen av helt olika åtgärder.
Men där kanske utrikesministern har större visdom, som jag inte riktigt klarar av att begripa. För mig är det uppenbart att man hjälpt Dawit Isaak alldeles för lite. Sedan vill utrikesministern inte ytterligare diskutera frågan om Hemo Amedsson. Det är lite synd eftersom utrikesministern tidigare kommenterat rättsläget i fråga om Hemo Amedsson.
I ett svar den 24 augusti 2004 på en skriftlig fråga sägs beträffande Hemo Amedsson: "Det ankommer på estniska domstolar och myndigheter att självständigt agera i utlämningsärendet." Det är alldeles riktigt enligt dagens regelverk.
Det jag försöker föreslå är att vi ska ändra dagens regelverk eftersom vi vet att en stor andel människor som lever i Sverige, Storbritannien, Frankrike och alla andra EU-länder, och som flytt innan de blivit medborgare i dessa länder, kommer att känna att de inte kan utnyttja den fria rörligheten inom EU ifall de löper risk att utvisas till det land de flydde från. Det var det som hände Hemo Amedsson.
Det var alldeles fel av honom att åka in i ett land med felaktigt visum, men han ska inte behöva löpa risken att utvisas till Turkiet. I sitt svar säger utrikesministern - vilket är alldeles riktigt - att samtliga EU:s medlemsstater är bundna av samma internationella konventioner, det vill säga att man egentligen inte får avvisa eller utvisa en person till ett land där han eller hon riskerar tortyr och förföljelse, till det land som personen flytt från.
Det jag efterlyser är att vi ska försöka lösa detta gemensamt så att ingen behöver känna att den risken finns och att vi ska ha regelverk på EU-nivå som säger att en EU-medlemsstat inte får avvisa personer, som ursprungligen fått flyktingstatus eller annat skydd i ett medlemsland, till det land de flytt från. Det rör sig om ganska många människor, Laila Freivalds.
Många som lever i Sverige, kurder och andra, skulle vilja ha en tydlig linje i den frågan så att de vågar åka till Estland, Litauen och till framtida nya EU-medlemsstater.