Sven Yngve Persson (M):
Även jag vill börja med att tacka miljöministern för svaret. Jag kan konstatera att jag delar ministerns syn på att vi har stora miljöproblem i vissa av våra vatten. Ur svaret framgår även att man har för avsikt att se över myndighetsstrukturen i landet och att man då även kommer att se över vattenmyndigheterna. Även det gläder mig. Däremot blir jag betänksam när ministern inte ser risken för att åtgärdsprogrammen och tillsynen av dessa kommer att påverkas av enskilda tjänstemäns personliga avvägningar.
De kontakter jag har haft med berörda, såsom kommuner, markägare, vattenverksförbund med mera, ger en annan bild. Det har kommit mycket kritik om att den kunskap som finns ute i den praktiska verkligheten inte tagits till vara, utan att myndigheten först gjort sin bedömning för att först i efterhand få in synpunkter på om den är korrekt. Det är enligt min mening ett arbetssätt som inbjuder till konflikter snarare än samarbete.
En konstruktiv dialog förutsätter att man börjar med ett blankt papper och sedan kommer överens om hur utgångsläget är. I Skåne finns erfarenheter vad gäller exempelvis användandet av våra vattendrag för bevattning. Här står enorma värden på spel för den enskilde, samtidigt som det kan finnas risk att vattenlivet tar skada vid ett uttag. Det har då funnits stora skillnader mellan bedömningarna vid olika tillfällen.
Det har i sin tur lett till en otrevlig ryktesspridning om att enskilda tjänstemäns fritidsintresse har spelat in vid bedömningen. Jag är övertygad om att så inte är fallet, men bara att misstanken kan uppstå undergräver förtroendet för systemet med beslutande tjänstemän. Den 1 mars i år presenterades de fem vattenmyndigheternas förslag till hur den juridiska styrningen skulle se ut.
Det kan sammanfattas med att beslutsmakten överlåts till vattendelegationer som fattar beslut som ej går att överklaga. Jag hörde i och för sig en annan version av ministern, men jag litar på det. Man kommer i sina beslut att bara sikta på vattendirektivet och målen där. Problemet är att de målen ofta kan stå i strid med andra viktiga mål, exempelvis ökad användning av bioenergi.
Det kan bli svårt att ha markproduktion för att minska kväveläckaget och samtidigt klara en stor etanolproduktion. Delegationerna ska visserligen redovisa detta i en konsekvensanalys, men då förslagen ska fastställas senast under december innevarande år är det stor risk att detta inte kommer att behandlas i tid, utan först efter besluten. Då kan det vara för sent. Herr talman!
Frågan är av den arten att det krävs en omfattande samhällsdebatt för att göra avvägningar mellan skilda mål. Den typen av beslut bör rimligen fattas av politiker. En tanke kan vara att flytta hanteringen av vattendirektivet från vattenmyndigheter och delegationer till landsting och regioner. Det skulle göra att det är folkvalda politiker som utifrån experternas skilda bedömningar gör avvägningen mellan vilka mål som ska prioriteras.
En annan fråga som måste behandlas, även om den kanske ligger i interpellationens utkant, berör vem som ska betala vad det kostar att genomföra de åtgärder som kommer att föreslås. Tidningen ATL skriver i en ledare att en tjänsteman på en vattenmyndighet tyckt att en kostnad som motsvarade tre JAS-plan var någonting man kunde försumma.
Jag är helt övertygad om att ingen av de inblandade partnerna funderar på om de ska använda sina medel till JAS-plan eller miljöåtgärder. Däremot tror jag inte att det kommer att vara möjligt att använda den vanliga metoden med att förorenaren betalar. De flesta som har rätat ut våra vattendrag och reglerat våra öar och sjöar är inte längre i livet. Herr talman!
Ju mer jag sätter mig in i ärendet desto mer står det klart för mig att det var ett tvivelaktigt beslut när den förra regeringen införde vattenmyndigheterna och att en variant som ökar det politiska inflytandet vore att föredra.