Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern för ett bra svar! Jag tycker att det är ödmjukt och visar på hur komplex denna fråga är. Det finns vissa delar i svaret som jag verkligen instämmer i helt och hållet. Det viktiga är att vi tänker att alla ska jobba. Det handlar inte bara om nyanlända, vilket framkommer väldigt tydligt i ministerns svar. Alla som kan måste arbeta för att bidra till vår gemensamma välfärd.
Anledningen till att jag skrev denna interpellation var att ESO, Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi, har tagit fram en rapport som heter Lönar sig arbete 2.0? Det får en osökt att tänka på Pomperipossa i Monismanien , en saga som Astrid Lindgren skrev och fick publicerad i Expressen 1976 när hon upptäckte att hon betalade 102 procent i marginalskatt.
Sagan ledde till en stor efterdebatt, där Astrid Lindgren bland annat läxade upp finansminister Sträng med de smått klassiska orden "Sträng kan berätta sagor, men räkna kan han tydligen inte. Vi borde nog byta jobb, han och jag." Pomperipossaskatten är någonting som har återkommit då och då i olika debatter och i olika tänk rörande var nivån på skatten ska ligga för att det ska löna sig att gå från bidrag till arbete.
Det som ESO kom fram till var att marginaleffekterna i vissa fall kan bli 100 procent för den som går från försörjningsstöd eller etableringsersättning till ett arbete eller ett nystartsjobb. ESO har konstaterat att kvinnorna tillhör dem som får sämst utfall av detta, framför allt kvinnor som lever i ett parförhållande och har barn.
Dessa kvinnors familjer får ett negativt utfall om kvinnan börjar arbeta. Därför har ESO ett förslag, som jag inte alls tar ställning till, som handlar om att etableringstillägget ska delas mellan föräldrarna för att man därigenom ska kunna minska problemen med kvinnofällan. Att nyanlända invandrare inte hamnar i långvarigt bidragsberoende är en ödesfråga för Sverige.
Jag läste någonstans att man till och med kan säga att det finns ett kroniskt utanförskap i att gå på försörjningsstöd under många år. Till slut blir tröskeln så hög att det är ett stort steg att över huvud taget ta sig ut på arbetsmarknaden. Dessutom är det mycket svårare för en arbetsgivare att anställa någon som har varit ifrån arbete under en längre tid.
Allt detta kan ministern mycket väl, och jag ska inte uppehålla mig längre vid det. Det måste löna sig att arbeta - där är vi överens. Jag tror att nästan samtliga partier anser att det måste vara skillnad på att gå till ett arbete och att försörja sig via försörjningsstöd. Vi har ett förslag på ett bidragstak.
I dag kan man stapla ersättningar på varandra; jag tror att det för en normalfamilj går att få ungefär 27 000 kronor i månaden. Om man har sin försörjning tryggad på detta sätt blir steget att ta sig ut på arbetsmarknaden mycket längre. Det blir lite pengar i plånboken, men man drar sig ändå runt på det. Till slut blir det en vana att vända på slantarna på det sättet.
Man blir också bekväm av att gå på försörjningsstöd om man har stödet därför att man inte har ett arbete. Det finns ju olika orsaker till att man har försörjningsstöd. Det gäller att hålla sig till att det handlar om en arbetsmarknadsåtgärd i stället för att man har det på grund av att man har en sjukdom eller en låg sjukpenning.
Jag skulle vilja att vi uppehöll oss lite vid vårt förslag om bidragstak och vill gärna höra en kommentar från ministern.