KBLab/rixvox huggingface dataset:
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Jag var tydlig i mitt anförande som inledde den här debatten att flyktingmottagandet behöver komma upp till debatt. Det är alldeles för lite diskussion om det, och jag är förvånad över att det inte finns med i ramuppgörelsen mellan Alliansen, regeringen och Miljöpartiet. Det är en så otroligt viktig del och en så otroligt central fråga i svensk migrationspolitik.
Några tar ett stort ansvar, som alla borde ta. Regeringen har misslyckats med både arbetsmarknadspolitiken och bostadspolitiken. Arbetslösheten ökar, och det byggs få lägenheter och bostäder. Migration kan vi debattera och diskutera, men vi kan också se på den verklighet som i dag råder.
Över 6 500 människor finns i våra asylboenden med beviljade uppehållstillstånd. Det är människor som aldrig får möjlighet att komma ut till en kommun, aldrig kan påbörja livet som svenskar med en bra etablering. Det beror på att kommunerna inte har nog med platser. Den siffran beräknas under året passera 9 000 och nästa år passera 14 000.
En mindre svensk kommun kommer att finnas kvar i våra asylboenden därför att etableringsreformen inte fungerar. Jag har följande frågor till Eva Lohman och Moderaterna. Vilka viktiga förbättringsområden ser ni inom flyktingmottagandet? Varför är ni så tysta i debatten? Jag vill också veta om ni själva tror på ett solidariskt flyktingmottagande mellan våra kommuner.
Vad är ert svar till alla de kommuner som i dag känner sig ensamma? De har gått in i en uppgörelse, tar en viktig del av ansvaret men känner inte att de får den statliga uppbackningen.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Staten måste ta ett större ansvar för det svenska flyktingmottagandet. Migrationsverket måste vara mer närvarande lokalt och regionalt för att säkerställa att det blir en bra verksamhet. Där kan inte regeringen och Alliansen bolla ansvaret till myndigheterna och säga att det är något för dem. Vi behöver ha diskussionen i politiken och säkerställa att fokus och resurser blir riktiga.
En framgångsrik migrationspolitik är en politik som fokuserar på jobben och full sysselsättning. Där kan jag se att etableringsreformen inte har nått det syfte den skulle göra. I dagarna rullar de första människorna ur etableringsreformen.
Tiden där man får ett stöd har passerat, vilket innebär att det kommer att finnas människor som placeras i kommuner där hela tiden för etableringsreform redan är dåtid. Därför är vi tydliga med att etableringsreformen behöver ses över och utvärderas. Jag hoppas att ni delar den uppfattningen.
Vidare lyfte jag tydligt fram arbetskraftsinvandringen. Den är otroligt viktig för vårt land. Om vi ser tillbaka 100 år kan vi se att arbetskraftsinvandringen är en av de delar som har byggt Sverige så starkt som det är i dag. Det kommer att vara en viktig del för framtiden. Hur kan ni vara nöjda? Eva Lohman pekade i talarstolen på frågan om företagarna lever upp till de regler som finns i dag.
Men verkligheten är att dagens regler inte är tillräckliga. Det behövs fler delar. Om Eva Lohman, Moderaterna och regeringen menar allvar, att arbetskraftsinvandringen är något positivt, något viktigt för vårt land, behöver ni också komma med i diskussionen om hur vi seriöst säkerställer att människor inte utnyttjas.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Vi har haft många långa debatter och diskussioner i den här konstellationen på migrationspolitikens område sedan 2010. En fråga har vi gång på gång kommit tillbaka till, nämligen begreppet "synnerligen ömmande omständigheter". Jag har många gånger varit tydlig med att vi tycker att det har tolkats för strikt. Det var inte vad lagstiftaren menade.
Det behövs en förändring för att öka möjligheten för Migrationsverket att göra undantag i specifika fall.
Det är bra att ni nu har aviserat att ni är beredda att röra er ett steg framåt, för vi har funderat på hur det kan vara så att det finns en fråga där det i debatten finns en stor enighet men där det fortfarande inte sker någon förändring.
Jag är dock besviken på att ni inte vågade gå hela vägen. Mina frågor till Emma och Kristdemokraterna är: Är ni nöjda med den avgränsning till barn som nu ska ske? Varför är den avgränsningen, när vi nu ändrar begreppet, så viktig?
Varför ska det behöva ta ett år att landa och säkerställa att vi här i riksdagen kan fatta ett beslut som en stor del av partierna här inne har sagt att de vill genomföra?
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Barn väljer inte att bli migranter. Det är ett jätteviktigt perspektiv i hela debatten, diskussionen och utformandet av politiken. Det är också så att barnkonventionen behöver bli lag. Det har hänt väldigt mycket i Sverige under de år vi har haft barnkonventionen, men det är också så att mer behöver hända. Jag hoppas att vi kan se det bli verklighet framöver.
Det är också så från vårt håll att vi är väldigt tydliga med att praxis kring barn i migrationspolitiken behöver mildras.
Jag har dock också uppfattat i diskussionen och samtalen här i kammaren, på seminarier och möten runt om där vi tillsammans har fått möjlighet att diskutera migrationspolitik att jag och du har delat uppfattningen att begreppet "synnerligen ömmande omständigheter" behöver ändras.
Jag har trott att det har varit i den breda omfattningen, alltså att det inte är avgränsat till endast barn. Utifrån det vill jag ändå veta: Är det detta ni lägger fram? Är det detta du och Kristdemokraterna har drivit?
Då har jag helt missuppfattat de senaste årens diskussion, där jag har trott att vi har stått sida vid sida i att göra den breda förändring regeringen nu inte genomför.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Det är glädjande att få in nya ledamöter i migrationsdebatter som kan lyfta fram viktiga perspektiv. Det är den regering vi nu har och den regering som Karin Granbom Ellison utgör ett underlag för som också införde avgifter för utländska studenter vid våra universitet och högskolor.
Det är en utveckling som man väldigt tydligt kan se resultatet av. Från i genomsnitt 30 000 utländska studenter per år är vi nu nere på 7 000 i Migrationsverkets årsredovisning för 2012.
Det gör världen fattigare, för vi bidrar inte till att fler har möjlighet att komma hit och studera och återvända och vara med och bygga sina länder. Det gör också Sverige fattigare, därför att vi tappar en viktig del av de internationella perspektiven till våra egna högskolor och universitet.
Därför är det glädjande att Karin så tydligt pekar på att det behövs en politik för arbete och utbildning. Där har den majoritet som Karin själv företräder mer att leverera. Tittar vi på andelen studenter som går vidare till universitet ser vi att vi tappar kraftfullt och är nere på 37 procent - sämst i Norden.
Vad är Karins besked till eller arbete gentemot de egna partikamraterna som också sitter på nyckelpositioner när det handlar om landets utbildningspolitik?
Fredrik Lundh Sammeli (S):
För att kunna driva morgondagens forskning och innovationer behöver Sverige ett större internationellt utbyte. Om vi är överens om det perspektivet, vilket Karin Granbom Ellison så bra pekade på i sitt anförande, behöver vi också möjliggöra för studenter att kunna stanna här och söka jobb.
Vi behöver se över migrationspolitiken i de perspektiven.
Men tittar man på den utveckling vi har i Sverige när det gäller utländska studenter är frågan om det verkligen är rätt väg att gå att införa studieavgifter när man ser en förändring från i genomsnitt 30 000 utländska studenter som har kommit hit och berikat vårt land och bidragit till vår utveckling till ungefär 7 000.
Med en tydlig agenda från Karin när det gäller internationell utbildningspolitik och de delarna på det här området tycker jag ändå att det är konstigt om hon landar i att det är rätt väg att gå den väg regeringen har valt: att införa studieavgifter.
Vi behöver också med kraft höja andelen som går vidare till högre utbildningar i vårt land. Vi är sämst i Norden. Island ligger bra mycket högre på 60 procent, och det finns länder som ligger på 70-80 procent. Där har regeringen ett ansvar. Problemet är inte att människor kommer hit till vårt land. Problemet är att arbetslösheten stiger och studieresultaten sjunker.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Jag får börja med att tacka statsrådet för svaret. Norrbotten är ett län där det sker miljardinvesteringar. Jag vet att statsrådet både är väl insatt i detta och har haft möjlighet att besöka området. En stark expansionsfas råder i ett flertal näringar med exportinriktning. Gruvnäringen är givetvis det som kanske tar mest utrymme i medierna och står för merparten av investeringarna.
Även besöksnäringen, skogsnäringen, biltestverksamheten, universitetet och andra näringar gör dock betydande satsningar för framtiden. Detta sammantaget ökar trycket på en redan ansträngd infrastruktur i Norrbotten som län. Vägar, järnvägar, flyg och sjöfart måste byggas ut för att de investeringar som nu görs också ska kunna utnyttjas till fullo.
Jag tycker att det är ett nationellt intresse eftersom investeringarna i första hand kommer hela nationen till del. Statsrådet lägger i sitt svar till mig väldigt mycket fokus på gruvnäringen och hur malmen ska transporteras. Det är bra och viktigt, men det är väldigt lite svar på min fråga om arbetspendling.
Frågan är nämligen hur människor ska färdas bra och säkert i ett län som Norrbotten. Behovet av arbetspendling ökar hela tiden. Antalet kilometer och antalet minuter man reser per dag ökar sakta men säkert, och en alltmer rörlig arbetsmarknad leder till att många prioriterar boendet och väljer att resa till arbetet.
En säker, miljöanpassad och kostnadseffektiv kollektiv trafikförsörjning och ökade möjligheter till arbetspendling inom och utanför länet är en förutsättning för Norrbottens fortsatta utveckling. Länet befinner sig i en utvecklingsfas, en expansiv fas, där mycket stora investeringar görs. Allting pekar också på att detta kommer att fortsätta.
Därför tycker jag fortfarande att det vore intressant att få möjlighet att höra vad statsrådet gör för att förbättra kommunikationerna för arbetspendling i norra Sverige, samt om statsrådet är beredd att ge Trafikanalys i uppdrag att undersöka hur arbetspendlingen ser ut i den norra regionen i ett större perspektiv. Det senare skulle vara med syfte att hitta åtgärder som kan underlätta arbetspendlingen för de människor som arbetar i norra Sverige.
Ett liknande uppdrag fick Trafikanalys förra året för att mer specifikt rikta in sig på de stora städerna och regionerna kring våra storstäder. Det vore intressant att höra om Trafikanalys kan få ett liknande uppdrag med fokus på den norra regionen.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Det är glädjande att statsrådet är beredd att fundera på ett uppdrag till Trafikanalys.
När våra storstadsregioner har unika utmaningar i en stor befolkning och behov av en växande kapacitet brottas norra regionen med helt andra utmaningar i enormt långa avstånd, många gånger dåliga infrastrukturnät och en situation där perspektiv på hela resan sällan är verklighet.
När det gäller kontakterna och övergångarna mellan de olika trafikslagen finns det mer att önska. Norrbotten, som en del av norra regionen, omfattar en fjärdedel av landets yta med långa avstånd mellan tätorterna.
Det medför, som statsrådet var inne på, att befolkningen till vardags reser väldigt långa sträckor. Norrbotten är det enda län i landet som har landsgräns till två länder och är ett viktigt område för att knyta ihop de svensk-finska och svensk-norska arbetsmarknadsregionerna.
Betydelsen av att kommunikationerna och infrastrukturen fungerar, samordnas och utvecklas är enormt stor. Här behöver vi gemensamt med kraft se till att det perspektivet tydligare understryks. Det handlar om regionens framtida tillväxt.
Den väg i länet som är i stort behov av upprustning för att klara både besöksnäringens behov och arbetspendling, trafiksäkerhet och näringslivets behov är riksväg 97. Det handlar om E4 mellan Boviken och Rosvik, E4 mellan Sangis och Haparanda och E10 förbi Överkalix. En del av det här arbetet påbörjas, vilket är jättebra.
Till det kommer tjälsäkringen av grusvägar för att göra det möjligt att få råvaran från skogen.
Specifikt på väg 97 är sträckan mellan Gammelstad och Boden en av landets mest trafikfarliga, en väg totalt på lite mer än fyra mil där den kvarvarande sträckan att åtgärda är 12,5 kilometer mellan Sävast och Sunderbyn.
Det är en viktig väg som under lång tid har stått i fokus utifrån att det har varit stora problem med trafiksäkerheten och med effektiviteten när det gäller pendling.
Man kan se att väldigt viktiga insatser har gjorts under de tio gångna åren, men trafiksäkerheten och möjligheten till en effektiv arbetspendling nås inte förrän den sista sträckan också är på plats. Trafikverket pekar på att det här tidigast kan börja byggas 2016.
Jag nöjer mig inte med statsrådets svar, att det är Länsstyrelsen i Norrbotten som har ansvaret att prioritera. Som statsrådet själv skriver i sitt svar är det prioriteringar inom den ram som regeringen beslutar för länet. Även om länsstyrelsen kämpar med prioriteringar i ett län där mycket händer och där behoven är stora räcker det ändå inte till och går inte nog fort.
Jag vill höra med statsrådet om hon är beredd att verka för ett höjt länsanslag till Norrbotten utifrån de stora utmaningar och behov som länet står inför.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Jag hoppas att vi kan hitta en bra lösning så att vi inte behöver vänta flera år till på en trafiksäker riksväg 97.
Det är också ett tydligt besked från kommunen att man inte kan vänta till 2017 eller längre på ökad trafiksäkerhet på de sista 12 1⁄2 kilometrarna.
Jag ser fram emot fortsatta diskussioner eller ännu hellre att det ganska snart ges ett uppdrag om trafikanalys med fokus på arbetspendlingen i hela norra regionen.
En del av debatten har specifikt rört Norrbotten, men hela norra regionen delar ju samma verklighet med långa avstånd och ett stort behov av bättre möjlighet till arbetspendling mellan såväl kommuner som län och länder. Jag tackar för debatten.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Statsrådet lyfte tidigt upp i sitt anförande Sveriges nya it-politiska mål, som riksdagen fastslog 2011: "Sverige ska vara bäst i världen på att använda digitaliseringens möjligheter. Ett delmål är att Sverige ska ha bredband i världsklass."
Det är ett fint och viktigt mål, men det förutsätter att vi politiker vågar satsa och ställa krav. Verkligheten i dag är en helt annan. Det är långt ifrån endast i fjäll- och vildmark telefonen är tyst. Såväl i staden som på landsbygden är bristande mobiltäckning ett problem. Det har de tidigare talarna visat i debatten.
Det är inte bara i Norrbotten och delar av Norrland som problemet finns, utan över hela landet i både storstad och glesbygd är den bristande täckningen ett återkommande problem. När jag lyssnar på statsrådet blir jag ytterst fundersam inför om regeringen ser verkligheten i dag i Sverige.
Sedan 2010 när Telia inledde teknikskiftet har mängder av medborgare brutalt skurits av från omvärlden. Vi kan diskutera täckningskartor fram och tillbaka, men problemet är att teori och verklighet skiljer sig åt.
Tycker statsrådet att marknaden själv tar ansvaret och säkerställer att vi når våra mål om mobiltäckning över hela landet? Ser statsrådet ett behov av att ställa krav? Varför gör statsrådet inte det?
Fredrik Lundh Sammeli (S):
I går lyssnade jag på Sveriges Radio och hörde statsrådet säga att hon förstår människors oro för att inte kunna nå till exempel ambulans eller brandvärn. Det är bra att statsrådet förstår människors oro, men jag är mer intresserad av vad statsrådet avser att göra. Statsrådet är i samma intervju väldigt tydlig med att ansvaret för mobiltäckningen ligger på teleoperatörerna.
Tror statsrådet själv att marknaden tar det fulla ansvaret för en bristande mobiltäckning? Hela Sverige ska leva, sägs det.
Men om man bor i en del av landet, i ett område, där marknaden inte ser det som lönsamt att säkra täckningen eller tillförlitliga telefonförbindelser finns det tydligen inget att hämta hos det parti i regeringen som säger sig stå upp för landsbygden. Då är det bara att förlita sig på marknadskrafterna, att de tar ansvaret.
Jag tror att många med mig anser att regeringen borde ha det ansvaret. Linjen att det inte är ett större problem med mobiltäckning, och om det är ett problem kommer marknadskrafterna själva att lösa det, håller inte.
Jag tycker att det skulle vara intressant att i de avslutande svaren från statsrådet höra om statsrådet tycker att det är tillräckligt att Post- och telestyrelsen inte längre ställer några krav på utbyggnad eller förbättringar av nätet. Jag uppfattade möjligen en liten förskjutning i statsrådets senaste inlägg. I sådana fall är det väldigt välkommet och bra för den fortsatta utvecklingen.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Jag vill tacka statsrådet för svaret även om det inte är ett så omfattande svar på området som min interpellation avser. Det handlade framför allt om vilka utmaningar statsrådet själv ser för våra mindre kommuner och på vilket sätt han tänker underlätta och stimulera en samverkan för dessa kommuner. Maria Stenberg tog upp att utmaningarna för våra små kommuner är omfattande.
Befolkningen minskar, samhällskraven ökar, de har större pensionsåtaganden än andra kommuner, skolan ställs inför nya utmaningar och behovet av vård och omsorg ökar. Och områden som it, administration och stöd ställer också helt nya krav.
Hittills har många av våra mindre kommuner i landet och i mitt eget län, Norrbotten, klarat sina åtaganden dels genom att ta egna ambitiösa initiativ, dels genom stöd från det kommunala skatteutjämningssystemet och särskilda insatser från staten. Det är uppenbart att det behövs både fördjupade analyser och förslag på åtgärder för att hantera de problem som ökar i våra kommuner.
Det kommer också att vara fler kommuner som har en minskande befolkning under de kommande åren. Utan dessa åtgärder från regeringen och staten kommer inte alla kommuner i landet att kunna erbjuda sina invånare en likvärdig service. Det kommunala skatteutjämningssystemet är en viktig del. En utökad samverkan är en annan.
Det är bra att Kommittén för förstärkning av den kommunala demokratins funktionssätt är klar, som statsrådet skriver och säger i sitt svar. Den tar upp mycket viktiga punkter som samverkansformer, demokratiska konsekvenser och upphandlingsrättsliga aspekter. Men ärligt talat: För många av våra minsta kommuner i landet handlar det inte om vilja eller modeller.
Det handlar om resurser. Fru talman! I syfte att främja samverkan mellan kommuner och landsting med en befolkningsminskning införde vi socialdemokrater, när vi hade makten, ett samverkansbidrag mellan åren 2002 och 2004. Då var samverkansprojekten främst inriktade på vård, omsorg och utbildning och även på funktionella områden som räddningstjänst och bibliotek.
Den satsningen följde vi upp de kommande åren med mer medel för att stödja och underlätta kommunala initiativ för fördjupad samverkan och förstudier om sammanläggning av kommuner. De utmaningar vi såg i början av 2000-talet kvarstår och har dessutom ökat i många fall.
Det är en fråga om överlevnad för väldigt många kommuner, men det är också en fråga om rättvisa.
Jag skulle önska ett tydligt besked om att regeringen ser de här utmaningarna, tar dem på allvar och har tänkt komma tillbaka till riksdagen med konkreta förslag på modeller, samverkansbidrag eller stöd som möjliggör och underlättar denna samverkan.
Det var min fråga i interpellationen, och utifrån statsrådets svar är det också intressant att höra när vi får se skarpa förslag på riksdagens bord utifrån kommitténs arbete.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Samarbetet mellan kommuner runt om i landet har ökat under de gångna åren. Men mycket mer behöver göras, inte minst för att stödja våra mindre kommuner likt Arvidsjaur och Arjeplog. Jag läste någonstans att drygt 80 procent av kommuncheferna anser att det kommunala samarbetet behöver byggas ut och utökas.
Och statsrådet måste ju ha ställt sig frågan flera gånger: Vad kan jag och regeringen göra för att på kort sikt underlätta för våra kommuner att rusta sig inför framtiden?
Det blir spännande att här få höra svaret, för det är där fokus behöver ligga: Vad kan regeringen och staten göra för att stödja våra kommuner i det som de är mitt uppe i. Det räcker inte med att snacka samverkansformer. Det behövs också ekonomiska stimulanser i form av något samverkansbidrag.
Vårt arbete som socialdemokrater med att stimulera och underlätta samverkan utvärderades av Statskontoret. De kunde konstatera att bidraget för vissa kommuner och landsting var en förutsättning för att sätta i gång projekt, medan det för andra hade inneburit att projekten kunde tidigareläggas eller att man kunde ha en betydligt högre ambitionsnivå i samverkansarbetet.
Bidragen stimulerade nytänkande och gjorde också skillnad. Det jag är rädd för är att vi just nu missar väldigt många av dessa möjligheter, att samverkansmodeller, samverkansprojekt och idéer aldrig ser dagens ljus.
Man har inte musklerna och resurserna att parallellt med det man är mitt uppe i som kommun också våga omfamna det som kanske är morgondagens lösningar. Där har vi ett gemensamt ansvar om vi tycker att Sverige ska vara ett land där vi kan välja att leva över hela ytan. Fördelarna med samverkan är inte svåra att räkna upp, och dessa har statsrådet också varit inne på.
Om man bara tittar på administrativa tjänster handlar det om att kunna samordna lönehantering, ekonomihantering, it och rekrytering och därmed säkerställa både effektivitet och kvalitet men också säkerställa att vi använder varje skattekrona på bästa sätt. Det frigör också utrymme till att göra viktiga satsningar på vård, skola och omsorg.
Att varken stimulera en samverkan mellan kommunerna eller att underlätta för våra mindre kommuner genom ett samverkansbidrag innebär att de mindre kommunernas svårighet att upprätthålla en bra välfärd kommer att öka mer och mer.
Därför är det intressant att höra om statsrådet är beredd att överväga att återkomma till riksdagen med förslag om samverkansbidrag riktade mot våra mindre kommuner. Och när kan vi få se förslag på riksdagens bord utifrån den kommitté som statsrådet hänvisar till i sitt svar?
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Lokala initiativ är en förutsättning för både samverkan och fördjupade studier av eventuella kommunsammanslagningar. Låt oss ta Arvidsjaur och Arjeplog som exempel på mindre kommuner. De är långt ifrån ensamma, för denna verklighet delas av kommuner över hela riket.
I dessa båda kommuner finns en vilja och ett behov av att samverka, och man har en tydlig önskan att hitta möjligheterna. Resurserna saknas dock ofta. Regeringen behöver se dessa kommuner och lyfta fram möjligheterna som underlättar och stimulerar den samverkan som behövs.
Det handlar både om att lösa mycket av den dagliga verksamheten och att hitta formerna för det framtida samhället i mindre kommuner, det vill säga hur man säkerställer en samhällsservice till alla och hur man säkerställer en bra välfärd med hög kvalitet. Det har snart gått ett år sedan kommittén lade fram sitt betänkande.
Det var den 7 maj 2012. Jag ser fram emot den fortsatta debatten och diskussionen om hur vi kan stödja våra mindre kommuner och ge dem möjlighet att utvecklas. Det räcker dock inte med debatt och diskussion. Det behövs också verkstad. Här har statsrådet en unik position.
Statsrådet och regeringen måste snabbt komma med förslag om hur våra mindre kommuner ska kunna utöka sin samverkan för framtiden. Jag tackar för diskussionen.