Helena Bargholtz (FP):
Det betänkande som vi nu diskuterar handlar om en lång rad olika författningsfrågor. De allra flesta frågorna behandlas i förenklad ordning eftersom exakt samma motionsyrkanden har behandlats tidigare under mandatperioden. Eftersom vi alla ser fram emot att behandla den grundlagsproposition som har sin bakgrund i Grundlagsutredningens enhälliga betänkande finns det inte heller så mycket politiskt utrymme kvar för författningsmotioner från den allmänna motionstiden.
Man kan också konstatera att detta utskottsbetänkande precis som Grundlagsutredningens betänkande helt saknar reservationer. Därför kan man kanske tro att debatten om betänkandet är helt överflödig. Men även jag skulle vilja ägna ett par minuter åt att belysa en av de frågor som behandlas här.
Med detta betänkande gör nämligen riksdagen för första gången någonsin, såvitt jag vet, en fördjupad genomgång som utmynnar i ett ställningstagande i en hett omdiskuterad fråga, nämligen bruket av burka och niqab.
Under höstens motionstid kom nämligen, som redan har nämnts, en enskild motion som säger att regeringen borde utreda och återkomma med förslag om tydliga gränser för användningen av burka eller niqab. Det var kanske ofrånkomligt att burkadebatten förr eller senare skulle komma också till riksdagen. I betänkandet behandlar konstitutionsutskottet frågan mycket grundligt.
Jag och Folkpartiet liberalerna ser med stor glädje att vi har ett helt enhälligt utskott också på denna punkt. Det är i allra högsta grad en fråga när det gäller att hålla principerna klara för sig. Vi har ingen lagstiftning om klädregler i Sverige. Det är däremot en fråga där det finns starka normer människor emellan. Men att det finns normer är inte detsamma som att det måste finnas lagar.
Tvärtom är lagar ofta ett mycket trubbigt redskap som riskerar att träffa snett. Debatten om niqab och burka hänger ihop med debatten om islam. Men det är oerhört viktigt att hålla i minnet att den överväldigande majoriteten av muslimer i Sverige och världen absolut inte stöder bruket av dessa kläder. Tvärtom är det förhållandevis få i Sverige som bär niqab eller burka.
För den enskilda kvinnan kan skälen variera. För vissa hänger det ihop med en djupt patriarkal och konservativ familjemiljö som är präglad av kvinnoförtryck från manliga släktingar. För andra kan det vara ett personligt beslut och ett sätt att ge uttryck för en stark religiös övertygelse.
Man hör också talas om att en del ungdomar övergår till burka och niqab som en upprorsmarkering mot sekulariserade föräldrar eller mot samhället. När vi politiker närmar oss den här frågan ska vi göra det med ödmjukhet eftersom vi diskuterar enskilda människor vars situation varierar. Men vi får inte heller vara naiva.
För mig är det tydligt att bruket av burka och niqab på det generella planet hänger ihop med djupt förtryckande och konservativa könsroller där religionen används som förebild för att särbehandla kvinnor. Det finns förstås tyckare som hänvisar till att det också i det gamla bondesamhällets Sverige fanns starka normer som tvingade ärbara kvinnor att täcka huvudet.
Och så var det, men detta bevisar att man mycket väl kan problematisera bruket av burka och niqab utan att för den skulle gå in på frågan om religion. Det problematiska är kvinnoförtryckande värderingar vare sig de finns i ett kristet, muslimskt eller icke-religiöst sammanhang.
Detta styrker mig i övertygelsen att det viktigaste vi politiker kan göra är att bidra till att arbeta med värderingar och värna individens rättigheter, men vi ska inte bli klädpoliser. Den enda generella gräns som staten bör dra upp för människors klädsel i det offentliga rummet är den gräns som går vid förargelseväckande beteende, och då är vi inne på ett annat utskotts område. Herr talman!
Det betyder inte att det saknas anledning att i särskilda sammanhang föreskriva särskilda klädregler om det finns sakliga skäl. På arbetsmiljöområdet finns det gott om regler som förbjuder bruket av långa ärmar och synliga smycken om det innebär en risk, till exempel i sjukvården och i viss industri.
Låt mig i det här sammanhanget också vara mycket tydlig med att jag anser det självklart att man måste vara beredd att visa sitt ansikte om man arbetar med människor, till exempel i barnomsorg, skola eller äldreomsorg. Det är en grundläggande trygghetsfråga för barnen, eleverna och de äldre och också för deras anhöriga. Mammor och pappor har självfallet rätt att veta hur den människa ser ut som ska ta hand om deras barn.
Den som ovillkorligen vill arbeta med ansiktet täckt måste därför söka sig till en annan sysselsättning, oavsett om man bär niqab eller burka. Men då det handlar om att arbetets art kräver att man visar sitt ansikte ska det inte vara en generell klädlagstiftning. Herr talman! Jag är, som sagt, glad över att utskottet också på denna punkt är enhälligt.
Krav på viss klädsel eller förbud mot viss klädsel kan vara motiverat i särskilda fall, men då måste det finnas sakliga skäl och reglerna måste vara utformade i proportion till ändamålet. En allmän lagstiftning mot burka eller niqab i samhället ska inte komma i fråga. Med detta yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet i dess helhet.