Ingela Nylund Watz (S):
Tack för svaret, socialministern! Tyvärr kan jag egentligen inte se att det är något riktigt svar på min fråga.
Jag hade hoppats på att socialministern skulle ha varit lite mer reflekterande över den risk som uppstår när olika typer av ersättningssystem i vården är konstruerade så att de motverkar till exempel samverkan mellan kommuner och landsting kring exempelvis barnens behov, som jag har tagit upp i min interpellation.
Jag hade också hoppats att socialministern på något vis hade berört den problematik som uppstår med att den fria etableringsrätten så som den i dag är utformad leder till dragkamp om vissa viktiga personalgrupper, som till exempel barnmorskor. Det råder nu brist på dem inte bara i förlossningsvården utan också i mödrahälsovården i olika delar av Stockholms län.
Socialministern kunde för den delen ha reflekterat något lite grann över vilka effekter som uppstår när olika typer av ersättningssystem kombineras med nationella beslut som till exempel om etableringsfriheten. Jag tror att det hade varit välgörande om vi hade haft en lite reflekterande diskussion kring detta.
I stället får jag ett långt svar dels om landstingens respektive statens ansvar inom hälso- och sjukvården, dels om vårdvalets förträfflighet. Herr talman! Jag förstår att den borgerliga regeringen vill plussa sin egen politik. Det är inte helt oväntat. Men jag förväntade mig lite större seriositet kring frågeställningen i interpellationen.
Jag vet att socialministern vet att socioekonomiska skillnader och orättvisor som finns i fråga om tillgång till vården i vissa avseenden har förstärkts genom de beslut som fattats bland annat av borgerliga politiker i Stockholms läns landsting. Kombinationen av fri etablering och ersättningssystem som i för liten grad tar hänsyn till behov och vårdtyngd har avigsidor.
Framför allt leder det till en mer ojämlik vård. Detta vet socialministern. Vi har sett exempel på familjecentraler som fått läggas ned därför att ersättningen i systemen inte premierar den typen av mer djupgående insatser. Vi har sett det när till exempel vårdvalet för gynekologi infördes i Stockholmsregionen.
Det visade det sig att när man öppnade en ny gynmottagning i Hallunda med ultraljudsmöjligheter gick det bara några veckor eller månader innan man var tvungen att lägga ned. Den patientgruppen är inte tillräckligt lönsam för den som har etablerat sig. I sitt svar säger socialministern - liksom socialministern alltid gör och alla socialministrar alltid kommer att göra - att det är landstingens ansvar. Riktigt så enkelt är det inte.
Det är Sveriges socialminister som har ansvar för att se till att vi i Sverige på alla nivåer följer hälso- och sjukvårdslagen. I hälso- och sjukvårdslagen finns det vi kallar för portalparagraf. Den är väldigt tydlig. Den säger att vi i Sverige ska ge vård efter behov och på jämlika villkor.
Det som nu sker är att lanstingen - och jag använder Stockholms läns lansting som jag kan ganska väl som exempel - inför administrativa ekonomiska system som premierar korta besök i stället för att ta sikte på var de största vårdbehoven finns och utforma ekonomisk-administrativa stödsystem och ersättningssystem för det.
Det leder till att vi får en mer ojämlik vård som inte lever upp till hälso- och sjukvårdens portalparagraf. Därför vill jag fråga socialministern: På vilket sätt tänker socialministern säkerställa att landstingen lever upp till hälso- och sjukvårdens portalparagraf om vård efter behov?