Ulf Nilsson (FP):
Massor av unga människor är övertygade om att utbildning är framtiden för dem. Det tycker jag att de har alldeles rätt i. De borde i alla fall ha det. Jag brukar säga att jag har haft som mest roligt när jag har läst något nytt och när jag har utbildat mig. Och jag unnar verkligen många människor att få uppleva det. Men många blir besvikna. I dag är 68 000 arbetslösa två år efter avslutad högskoleutbildning.
Under den senaste tiden har jag också, bland annat hemma i Lund, träffat en hel del studenter som har blivit besvikna på universitetsstudierna, inte för att kurserna var dåliga men för att det blev för svårt. Vi var dåligt förberedda, säger många. Skolverket publicerade nyligen en rapport om hur förberedda studenterna är i dag. Och varannan högskolelärare menar att studenterna är för dåligt förberedda i dag. Det gäller oavsett ämnesområde.
Lunds Tekniska Skola anordnar sedan 1997 ett matteprov, och där märker man att mattekunskaperna har försämrats. Historiska institutionen i Lund brukar ha en allmänbildningstest för nybörjarna. Där konstaterade man till exempel att 30 % inte visste vem Lenin var och att 60 % inte visste vem en annan skräckfigur, nämligen Hermann Göring, var. Vilka slutsatser drar vi av dessa rapporter?
Jo, man kan inte tala om högskolan utan att tala om gymnasieskolan, och man kan inte tala om gymnasieskolan utan att tala om högskolan. En viktig slutsats är att utbildningssystemet måste sluta upp med att skjuta problemen framför sig och sluta upp med att skicka människor vidare utan tillräckliga kunskaper. Gymnasiet ska inte behöva repetera grundskolan, och högskolan ska inte behöva repetera gymnasiet.
I dag ska vi fatta beslut om budgeten för utbildning, och det är beslut om pengar. Men även i dessa beslut finns det mycket ideologi. Regeringen talar hela tiden om, och har gjort det länge, hur många som ska börja i högskolan - 50 % av en årskull. Däremot talar man väldigt lite om hur många som ska klara en examen, eller hur många som ska få en utbildning som ger jobb.
Jag tror att det är dags att inte bara tala om hur många som börjar utan också hur många som lyckas med en utbildning. Det är dags, herr talman, att flytta perspektivet från kvantitet till kvalitet. Det har varit en ryckig politik. Under många år har man byggt ut kraftigt. Förra året föreslog man färre platser. Nu föreslår man 15 000-16 000 nya platser, trots att akademikerarbetslösheten stiger.
Det är ingen hemlighet att man, för att klara den här stora utbyggnaden, har minskat antalet undervisningstimmar, ökat grupperna och frestat på kvaliteten. Jag läste en insändare i en studenttidning där det stod: Jag hade inte tänkt att jag skulle vara autodidakt, självlärd, när jag läste på högskola. Alltmer tid blir helt enkelt självstudier. Denna ensidiga satsning på att få in så många som möjligt har frestat på, och resurserna har urholkats med omkring 20 %.
Folkpartiet, och övriga partier som ingår i Allians för Sverige, säger nej till nya platser nu. Nu gäller det att komma i kapp i fråga om kvaliteten. Vi säger också nej därför att alla faktiskt inte vill plugga på högskolan. Socialdemokraterna talar alltid om att 50 % ska in på högskolan. Vi frågar: Hur blir det med de andra då? Vi behöver också satsa på bra yrkesutbildningar efter gymnasiet.
I Folkpartiets budget lägger vi en miljard kronor mer än regeringen på att höja kvaliteten i högskolans utbildning. Vi avsätter också en miljard om året för fortbildning av lärare i gymnasieskolan och grundskolan och till kompletteringsutbildning av obehöriga lärare. Min personliga starka övertygelse är att universitet och högskolor inte får bli utbildningsfabriker.
De ska i stället vara trädgårdar med kunskap. Samtidigt är det viktigt att vi ger ett tydligt budskap om att inte sänka kraven på förkunskaper. Man ska inte behöva ta bort kurslitteratur i engelska för att studenterna inte kan det. Man ska inte ge nybörjarkurser i tyska, spanska och franska. Det ska eleverna ha läst på gymnasiet. Man ska inte behöva repetera gymnasiematematiken. Herr talman!
Vi talar också om forskning i dag. Jag för min del känner en väldigt stor beundran för dem som vill satsa på forskning. Det är nog inte bara jag som kan känna tacksamhet när jag hör talas om att svensk forskning är ett cancervirus på spåren och att en svensk forskare ger hopp för en som har Parkinsons sjukdom. Vi tycker att det är spännande när vi får nya kunskaper om hur människan levde under järnåldern. Men jag tror att många inte tänker på vardagen i forskningen.
Många glömmer hur otrygga förhållanden forskarna lever under. Tiden till fast anställning för en forskare är i genomsnitt sju åtta år. 40 % av våra duktiga forskare är utan fast tjänst, bland kvinnliga forskare har inte mer än hälften det. En kvinna i forskarkarriären får helst inte bli med barn. Där borde åtminstone de som är engagerade i jämställdhet bland Socialdemokraterna reagera.
Regeringen framhåller ofta forskningens betydelse för tillväxt. Sverige ska ha ambitionen att vara en ledande forskningsnation, men då måste man vara beredd att satsa för att leva upp till en så hög ambition. Staten har under en lång tid stått för en allt mindre del av forskningsresurserna. De fasta anslagen, de så kallade fakultetsanslagen, minskar. Lärarna slits mellan att missköta undervisningen och att missköta forskningen.
Med tanke på pris- och kostnadsutvecklingen har forskningsanslagen i år, 2005, i verkligheten minskat med 200-300 miljoner. Forskarna har blivit mer och mer beroende av tillfälliga anslag. Tiden ska ägnas åt att skriva anslagsansökningar. Regeringen har en tydligt uttalad politik om att minska de direkta anslagen. Men man får inte ha ett alltför kortsiktigt perspektiv på forskning.
Historien har, som vi vet, massor av exempel på forskning som först årtionden senare har visat sig vara nyttig. Man brukar nämna Einsteins relativitetsteori. Man hade inte en aning om att den skulle ha samband med dagens GSM-teknik eller att Marie Curies forskning om radioaktivitet skulle ha betydelse för cancerbehandling. Penicillin och laser utvecklades och upptäcktes utan att man hade en aning om vad man skulle använda det till.
Av det drar jag slutsatsen att det måste finnas ett stort utrymme för nyfikenhetsbaserad vetenskapligt intressant forskning som vi i dag vet väldigt lite om vad den ska användas till. Där får vi också en bas för det som kan användas till nyttoforskning. Nu föreslår man, som nämnts här, att det ska skrivas in en massa forskningspolicy i Sveriges rikes lag, i högskolelagen. Man ska skriva in att forskningen ska främja en hållbar utveckling.
Det forskas det redan om, och det kan forskarna begripa själva. I budgetmotionen har Folkpartiet två huvudbudskap om forskning. För det första: Höj anslagen till forskning. För det andra: Öka de anslag som går direkt till universitet och högskolor. Den huvudriktningen är vi överens om i Allians för Sverige. Vi har kommit överens om att öka anslaget till forskningen med 2 miljarder på fem år.
Hela den ökningen går till fakultetsanslagen för att stärka den fria forskningen. Det behövs fler doktorandtjänster, fler forskarassistenttjänster och fler som kan få tjänster efter det att de har doktorerat. Avslutningsvis, herr talman! Vi måste ta vara på möjligheterna och göra det bästa möjliga av våra förutsättningar. Då är det dags att vända utvecklingen och satsa mer på kvalitet i utbildningen.
Det är dags att ge studenter den undervisning som de är värda, och det är dags att uppmuntra forskarnas kompetens och nyfikenhet. Sluta, regeringen, med att bara prata om hur många ni lyckats få in i utbildningssystemet. Börja i stället prata mera om innehållet i utbildningen. Som avslutning nöjer jag mig med att yrka bifall till reservation 18 under punkt 23.