Ulla Andersson (V):
Vi är fortfarande i sviterna av den senaste finanskrisen, som orsakades av bristande politiskt ansvarstagande, privatiseringar och avregleringar och en grundläggande tro på att marknaden sköter sig bäst själv, ett ansvar de inte borde ha fått och inte ska behöva ta. Men det var vi rätt ensamma om att tycka, tyvärr. Nu ska de det här delvis åtgärdas, och förslagen är många kring reglering av finanssektorn, och det är mycket bra.
banksektorn i Sverige har de senaste tio åren vuxit sig allt större, från en sammanlagd balansomslutning på Sveriges bnp för tio år sedan till nästan tre gånger bnp i dag. Banksektorn har en unik ställning genom de direkta och indirekta statliga stöd som den omfattas av, stöd som innebär att systemviktiga banker inte antas tillåtas gå omkull, utan skattebetalarna finns där som en sista utpost.
De här stöden snedvrider konkurrensen på bankmarknaden eftersom bankerna som omfattas av stödet lånar billigare och därmed kan lägga en större andel av bankmarknaden under sig och växa ytterligare. Det leder till ökat risktagande eftersom såväl bankägarna som långivarna vet om detta stöd och vet att skattebetalarna finns där.
Det innebär att långivarna inte granskar sin utlåning på samma sätt som de annars borde. Allt fler börjar nu diskutera de statliga garantiernas effekt på bankernas verksamhet och risktagande. Det är helt rimligt eftersom det är totalt orimligt att skattebetalarna ska garantera stabiliteten i systemet, medan ägarna tar vinsten och långivarna slipper ta smällen.
Bank of England har uppskattat värdet på den brittiska implicita garantin till 50 miljarder pund om året, det vill säga ungefär som hela Sveriges statsbudget, för de fem största brittiska bankerna mellan 2007 och 2009. Det motsvarar den samlade årsvinsten för samtliga brittiska banker före krisen. ECB har konstaterat att de implicita garantierna ökar riskbenägenheten, vilket också en tidigare statlig svensk utredning gjort.
En kommission i Schweiz har försökt uppskatta värdet på den schweiziska implicita garantin för systemviktiga institut och kommit fram till att USB och Credit Suisse fick betyg som var mellan två och nio gånger högre än vad de skulle ha fått utan garantierna. Det visar kommissionens underlag. Ministern säger i sitt svar till mig att det inte behövs en bedömning av värdet av en implicit garanti, att det vore tillbakablickande.
Vidare skriver han i sitt svar att staten ska få ersättning eller annan kompensation för det risktagande som ett stöd kan innebära. Dessutom säger ministern att bankerna betalar en avgift till stabilitetsfonden, lika för alla dessutom och inte byggd på risk. Det ska vara en finansiering av åtgärder vid allvarlig störning, och det innebär att instituten själva betalar åtgärderna.
Men hur vet finansmarknadsministern det när han inte vet vad den statliga implicita garantin innebär i ökat risktagande eller subvention? Är den implicita garantin en subvention eller inte, finansmarknadsministern? Ökar den riskerna eller inte? Om ministern anser det borde det då inte vara rimligt att ta reda på vad den faktiskt innebär? Är inte det ett rimligt krav?
Om inte ministern anser det skulle jag vilja ha en bättre förklaring än den som har getts i svaret. Och hur vet finansmarknadsministern vad som är rimligt att kräva i avgifter från bankerna? Jag får tacka finansmarknadsministern för svaret, men som han förstår är jag inte riktigt nöjd med det. Förhoppningsvis kan det bli lite bättre klargöranden om hur tankebanorna har gått bakom svaret.