KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Isak From säger att det förebyggande arbetet är nedprioriterat genom vårdvalet. Jag tillåter mig att ställa mig lite tvivlande till den utsagan. Det går att utföra vårdvalet på olika sätt, vilket vi sett i skilda regioner och landsting.
Det är viktigt att man i det arbetet också har med en förebyggande komponent som i bästa fall leder till färre besök för patienterna i framtiden. Ersättningssystemet är naturligtvis nyckeln i det sammanhanget. Jag tror att många landsting har skäl att fundera på hur man konstruerar ett ersättningssystem för att det ska få bästa möjliga effekt.
Vi har fått i storleksordningen 230 nya vårdcentraler runt om i landet, och det tror jag ökar primärvårdens attraktivitet som arbetsplats. Fler läkare kommer att söka sig till primärvården, och därmed motverkas de tendenser som vi tidigare sett med många vakanser, stafettläkare och annat.
Primärvården förstärks och kan ta ett större ansvar i det totala hälso- och sjukvårdsarbetet, vilket är bra eftersom det avlastar den mer specialiserade vården. Isak From frågar hur ministern vill stimulera samverkan runt om i Landstingssverige. Jag tycker att vi i första hand ska föra samtal med landstingen.
Det finns alltid en vilja framför allt hos personer och partier i opposition att satsa stora pengar på olika områden, och det ska inte uteslutas att det kommer att behövas pengar. Men jag tror att det är en ganska dålig ingång i en fråga när man vill att landstingen ska jobba strukturerat och tydligt med detta och att det är deras ansvar att göra det.
Vi ska inte retirera eller frångå vårt ansvar, men det efterlyses statliga insatser på väldigt många områden och våra pengar kommer inte att räcka till att stimulera allt det som landstingen själva borde göra. Där finns det självfallet utrymme för ytterligare förbättringar. Det arbete som gjorts i Västerbotten har bevisligen varit framgångsrikt.
Jag tycker att fler landsting på frivillig väg borde intressera sig för det och anamma sådana delar som kan fungera i deras sammanhang. Kanske kan det inte kopieras rakt av, men om det är möjligt är det utmärkt. I annat fall får man göra lokala anpassningar. Framöver måste hälso- och sjukvården i större utsträckning inriktas på förebyggande insatser. Det kräver den demografiska utveckling vi har, och ytterst handlar det naturligtvis om människors livskvalitet.
Det är bättre om man kan förebygga, om människor inte drabbas av sådana sjukdomar som kan följa av att man inte motionerar, att man äter fel, att man felmedicinerar eller drabbas av missbruk av olika slag. Därför har det förebyggande arbetet alltid varit viktigt, och det är inte mindre viktigt i dag och i morgon.
Göran Hägglund (KD):
Jag ska bara påminna om det som jag sade i mitt inledande svar, nämligen att när det gäller barn och ungdomar gör regeringen ganska mycket då det handlar om att arbeta med kommunerna. Regeringen arbetar också med vissa kommuner för att få fram modellprogram som kan användas av andra kommuner, program som helt eller delvis kan kopieras för att få fart på arbetet.
Det har handlat om arbete för att främja barns och ungdomars psykiska och fysiska hälsa, om insatser gentemot föräldrar så att de kan bli ett bättre stöd för sina barn - just på det sättet som Isak From var inne på. Här har vi en mycket betydelsefull uppgift framför oss, och jag är glad över den samsyn som vi har kring detta.
I första hand har den enskilda individen ansvar för sitt liv och sin hälsa, men det finns också ett samhälleligt ansvar som handlar om att underlätta för människor att ta det ansvaret. Vi har även ett ansvar för att hälso- och sjukvården arbetar mer förebyggande med inriktning på att underlätta livet för människorna. Dessutom behöver vi se till att skillnaderna kommer i dagen så att vi, med alla tillgängliga medel, kan underlätta för människor att leva ett rikt och hälsosamt liv.
Göran Hägglund (KD):
Gunnar Sandberg har frågat mig följande: Kan socialministern garantera att den av TLV föreslagna uteslutningen av diabeteshjälpmedel ur den statliga subventionen inte kommer att påverka patienterna negativt? Hur avser socialministern att säkerställa att TLV:s beslut inte innebär en återgång till äldre diabeteshjälpmedel och behandlingar?
Vilka åtgärder avser socialministern att vidta för att personer med diabetes även i framtiden ska ha tillgång till likvärdiga hjälpmedel oavsett vilket landsting de tillhör? Jag vill först och främst understryka att den hälso- och sjukvård som erbjuds ska vara jämlik, av god kvalitet och ges efter behov till alla. Den ska också vara lätt tillgänglig, oavsett var i landet man bor.
Hälso- och sjukvården är landstingsstyrd och det är, enligt hälso- och sjukvårdslagen , landstingens ansvar att tillgodose behovet av hälso- och sjukvård. I budgetpropositionen för 2011 aviserade regeringen en satsning på jämlik vård. För 2011 satsades 15 miljoner kronor, och under 2012 satsas lika mycket. Under föregående år vidareutvecklades arbetet med öppna jämförelser för att belysa ojämlikhet i vården. Socialstyrelsen fick också ett uppdrag att kartlägga utmaningarna på området.
Under innevarande år kommer en strategi för jämlik vård att tas fram. I lagen om läkemedelsförmåner finns angivet att det är Tandvårds- och läkemedelsförmånsverket som beslutar om vilka förbrukningsartiklar som ska subventioneras inom ramen för förmånssystemet. TLV har även möjlighet att själva initiera omprövningar av redan fattade subventionsbeslut.
Den omprövning av insulinpumpar som nu genomförs har alltså initierats av myndigheten själv. TLV:s beslut om huruvida insulinpumparna fortsättningsvis ska ingå i läkemedelsförmånerna kommer att träda i kraft tidigast under 2013. Omprövningen av insulinpumparna görs i dialog med Sveriges Kommuner och Landsting som själva har aviserat att insulinpumparna även i fortsättningen kommer att vara subventionerade för patienterna.
Jag har tillsammans med mina medarbetare informerat mig om det pågående arbetet och kommer fortsättningsvis att följa arbetet noggrant.
Göran Hägglund (KD):
Jag tror att det är viktigt att behålla sansen också i den här diskussionen som självfallet är otroligt viktig. Jag uppskattar mycket den interpellation som Gunnar Sandberg har ställt. Gunnar Sandberg har visat ett stort engagemang i de här frågorna under mycket lång tid. Vi vet att det här är jätteviktigt för många enskilda personer.
I många sammanhang, inte minst när det handlar om barn, spelar det också en jättestor roll för omgivning och för hela livsföringen. Det här är en sjukdom som man bär med sig ständigt och jämt, och man måste ständigt och jämt behandla för att inte drabbas akut och allvarligt.
Det är viktigt att säga att det inte finns något beslut fattat om hur det ska vara. En myndighet som har till uppgift att ständigt pröva statens subvention på det här området har bestämt sig för att titta på den här frågan. Den kommer så småningom med ett beslut.
Man kan också notera att Sveriges Kommuner och Landsting, precis som har sagts här i diskussionen, vid ett par tillfällen också i skrift har uttalat sig för att man är villig att ta ansvar på det här området. Det är mycket riktigt som har sagts att Sveriges Kommuner och Landsting är en part som inte bindande kan företräda alla sina medlemmar när det gäller ställningstaganden.
Däremot är det klart att man är lyhörd för sina medlemmars synpunkter och, föreställer jag mig, att ledningen oavsett om det handlar om tjänstemän eller politiskt förtroendevalda inte säger mer än man kan föreställa sig att man har stöd för i den egna organisationen. Annars blir man i regel inte så långlivad i ett sådant sammanhang. Jag kommer självklart att följa det här mycket noggrant.
Det är självklart angeläget att alla människor som är i behov av medicinsk utrustning för att kunna klara sin dagliga livsföring utan att drabbas av sjukdom ska ha möjlighet till det. För det här finns också ett väldigt tydligt lagstöd. Sedan handlar det om hur man på det mest effektiva sättet organiserar det här mellan de olika nivåerna. Vem står för kostnaden?
Det kommer det möjligen att finnas skäl att diskutera om nu TLV landar på ett sådant här beslut. Vi följer som sagt diskussionen väldigt noggrant och kommer inte att låta någonting inträffa som drabbar människor på ett orimligt sätt, självklart inte!
Göran Hägglund (KD):
Jag är säker på att alla här i kammaren, och nästan varje person i Sverige som har tittat på det här, liksom jag själv vet betydelsen av att en trygg vård och god utrustning som finns tillgänglig för alla är av största betydelse för att människor ska kunna leva ett så normalt liv som man kan göra med en sjukdom som man har drabbats av.
Självklart finns det en särskild aspekt på detta när det gäller barn. När Christina Karlsson säger att jag inte borde hålla fast vid att jag vet bättre vill jag bara konstatera att vad som har hänt är att en myndighet har sagt: Vi tittar på just den här utrustningen. Fortfarande har inga beslut fattats, och än mindre har det förstås fått några konsekvenser i verkligheten.
Vi ska, som jag har sagt tidigare, följa det här mycket noggrant. En fråga som jag också fick av Christina Karlsson handlar om vad skälet till detta är. Min bedömning efter att ha följt det här något är att det inte framför allt är en fråga om att det här kostar mycket, utan det handlar om att ha en ordning för myndigheten som gör att de lever upp till de bestämmelser som de har.
Och de har gjort en bedömning att det finns skäl att titta på det här. Vi behöver naturligtvis titta på det här. Är lagstiftningen helt up to date? Finns det någonting man behöver göra där? Men det är en lite annan diskussion. Det vi just nu resonerar om gäller en patientgrupp som är tydligt utpekad i sammanhanget och som naturligtvis går omkring och funderar på detta.
Man läser om det och funderar på vad det kan komma att betyda för en själv och familjen. Det jag kan säga och än en gång stryka under är att inga beslut ännu är fattade, mer än att man ska titta på detta. Man tittar på det och har kommunikation och dialog med Sveriges Kommuner och Landsting.
Jag vet inte om de talar för alla medlemmar i organisationen, men de säger sig vara villiga att ta över eftersom de tror att de kan göra det på ett bättre sätt. Låt oss följa frågan och se vad som händer.
Det är viktigt att säga att alla de personer som har medicinska behov, som är i behov av den medicinska utrustningen för att kunna ha ett så normalt liv som möjligt, självklart ska tillförsäkras det. Vi har en lagstiftning som ger ett mycket gott stöd för den saken. Låt oss därför inte rusa i väg i förväg.
Göran Hägglund (KD):
Jag tackar alla som deltagit i diskussionen - Hillevi Larsson, Christina Karlsson och Gunnar Sandberg, som initierade den. Ingen kan säga att den här frågan inte spelar någon roll. Den är rasande viktig. Även om det för mig, som inte är diabetiker, inte spelar någon roll i vardagen är det sådant som kan drabba precis vem som helst av oss.
Vi vet att många är drabbade. Vi har ett ansvar att säkerställa att dessa personer kan känna trygghet också när de drabbats av denna sjukdom. Vi ska säkra att det även gäller i framtiden. Vi har en fantastisk utveckling när det gäller situationen för dessa människor. Vi har gått från en situation när sjukdomen var omgärdad av mycket stora problem.
Problem finns fortfarande, men det finns i dag fantastiska hjälpmedel som gör att människor har en betydligt högre livskvalitet än de hade för bara något decennium sedan. Det ska vi vara glada för och se till att den utvecklingen fortsätter.
Göran Hägglund (KD):
Jag vill först säga att jag är väldigt glad över att Björn Söder har väckt den här diskussionen om hjärtstopp. Som Björn Söder understryker är det många människor som drabbas, och ibland skulle man genom tämligen enkla åtgärder kunna få ett annat förlopp och människor skulle kunna klara sig. Det är i dag generellt sett få som överlever hjärtstopp - det är ungefär 10 procent av dem som fått vård.
Men överlevnaden ökar hela tiden, och det är naturligtvis väldigt positivt. Det finns många saker som man kan göra på olika nivåer. Jag vill understryka att många av de förslag som finns är kloka, värdefulla och värda att överväga. En del av dem är dock värda att överväga för den nivå som har det utpekade ansvaret.
Där kan man naturligtvis alltid komma till olika slutsatser om vad den nationella nivån ska göra. Vad ska staten göra och vad ska landstingen göra? Min principiella hållning är förstås den att det är landstingen som har huvudansvaret och som måste prioritera mellan olika möjliga åtgärder när det också finns önskemål om betydande ytterligare insatser på område efter område.
Vilket ska då staten ägna sig åt? Med den politik som jag och regeringen driver har vi försökt ägna oss åt breda verksamheter där vi har kunnat se en möjlighet att fungera som en katalysator för viktiga förbättringar inom hälso- och sjukvården. En del annat har vi avstått från att göra på den nationella nivån.
Men mycket är värt att uppmuntra när det gäller insatser på till exempel landstingsnivå eller i samverkan mellan olika nivåer, som också tas upp i en fråga.
En av frågorna handlar om att man lagstiftningsvägen skulle ställa krav på arbetsgivare att erbjuda utbildning i hjärt-lungräddning för sina anställda.
Jag kan önska att många gjorde det, men för mig känns det ganska främmande att vi som lagstiftare skulle stifta en lag om att detta ska ske på varje svensk arbetsplats.
Däremot vill jag gärna uppmuntra fler företag - det är en viktig effekt av den här diskussionen - att göra det känt för fler vilka möjligheter som finns att genom tämligen enkla åtgärder bidra till att fler är väl skickade att rädda livet på personer under vissa omständigheter. När det gäller forskningen finns det många olika krav i fråga om vad vi ska göra.
Medicin är ett av de tre stora utpekade områdena som vi satsar extra pengar på under nuvarande forskningsperiod, och jag hoppas att det även fortsättningsvis ska vara ett av de verkligt viktiga områdena. Jag tycker också där att det är en avvägning. Vad är vårt ansvar? Ska vi gå in som politiker och säga att det är just det här de ska forska på men inte detta?
Ska inte forskarsamhället göra de här värderingarna utifrån hur goda idéer det finns och pröva olika idéer i konkurrens med varandra så att det är de bästa idéerna som utforskas först?
Göran Hägglund (KD):
En av de saker vi inte har nämnt särskilt mycket är det som Björn Söder tar upp i interpellationen om bättre samordning, där det också finns en del projekt på gång som handlar om att försöka hitta bättre vägar för olika instanser att samverka för att snabbare kunna nå fram till den som har drabbats av ett hjärtstopp. Jag lovar Björn Söder att jag ska fortsätta att följa det här mycket noggrant.
Jag ska i de sammanhang där jag kan puffa ytterligare för detta. Men när det gäller just forskningen kommer jag inte att lägga mig i och säga att man ska prioritera ett visst område, utan det ska vi, som vi traditionellt brukar göra, lämna till forskarsamhället att avgöra. I övrigt är det här en väldigt angelägen interpellation. Om några läser och följer denna debatt har vi bidragit något till upplysningen.
Göran Hägglund (KD):
Agneta Luttropp har frågat mig om jag avser att vidta åtgärder så att frågan om avskaffande av tvångssterilisering ingår i den i april aviserade propositionen Ändrad könstillhörighet - förslag till ny lag . Könstillhörighetsutredningen lämnade sitt betänkande 2007. Utredningen föreslog en ny lag för ändring av könstillhörighet och att lagens nuvarande krav på sterilisering ska ersättas av ett mer långtgående krav på kastrering.
Socialstyrelsen har därefter utrett frågan ytterligare, och i juni 2010 överlämnade myndigheten en rapport till regeringen där man föreslog vissa ändringar i lagen, bland annat att kravet på sterilisering ska avskaffas. Beredning av de lämnade förslagen pågår för närvarande inom Regeringskansliet.
Göran Hägglund (KD):
Jag ska först säga att i månadsskiftet maj/juni förra året, alltså 2011, fick regeringen utredning och remissvar från Socialstyrelsen. Vi har haft dem i ungefär sju månader.
Det kravet ska upphävas. Det andra kravet handlar om att man i dag måste vara svensk medborgare. Det ska upphävas. I propositionen avser jag också att markera tydligt att regeringen har för avsikt att återkomma till frågan om att ta bort kravet på sterilisering. Jag ska förklara varför det här inte är fullt så enkelt som man först kan tro.
Det är nämligen så att om man bara bestämmer sig för att ta bort kravet på sterilisering i den här lagstiftningen kommer det att innebära att de personer som det här rör kommer att möta annan lagstiftning där de av myndigheter kommer att få avslag eller ett nekande besked. Då kommer det här att landa i en rättslig prövning där de här personerna sannolikt kommer att överklaga.
Det kommer att gå till nästa rättsliga instans och prövas där. Och därefter kanske det går vidare. Det här kommer att skapa en väldigt stor rättsosäkerhet och en osäkerhet för de här personerna kring vad som ska gälla. Därför är min avsikt och min önskan att vi kan komma så långt som möjligt med att hitta de uppenbara brister som kommer att finnas i lagstiftningen i övrigt och som kommer att göra det svårt för de här personerna.
Jag vill identifiera de bristerna och kunna justera lagstiftningen där också. Jag har försiktigtvis sagt att jag tror att en sådan här lagstiftning kan träda i kraft senast den 1 juli 2013. Det är just för att vi ska hinna lägga saker och ting till rätta. Alternativet blir att de här personerna kommer att kastas in i en situation med ständiga rättsliga processer och den osäkerhet som det innebär.
Och det kommer sannolikt att ta längre tid än till den 1 juli 2013. Då tycker jag att det är viktigt att vi tar itu med de brister som vi enkelt kan se. Sedan kommer vi säkert att upptäcka mer, men vi ska ta itu med det som vi kan se och kan lägga till rätta för att skapa största möjliga säkerhet och största möjliga trygghet för de personerna.
Göran Hägglund (KD):
Jag skulle först vilja säga att dörren inte bara står på glänt, utan den är öppen. Vi kommer från regeringens sida att lägga fram förslag som innebär att kravet på sterilisering upphävs. Det jag ville försöka förklara var att det kan finnas en och annan som tycker att den här lagstiftningen måste komma på plats om några månader eller från den 1 januari 2013.
Jag har inga skäl att se till att det tar längre tid än nödvändigt utan vill skapa en så trygg och väl fungerande lagstiftning som möjligt för alla de personer som vill se en ny lagstiftning och som är i behov av att lagstiftningen faktiskt fungerar i praktiken. Agneta Luttropp tar också upp frågan ur ett MR-perspektiv.
Det är ingen hemlighet att Sverige har fått kritik av bland annat Europarådets kommissionär för mänskliga fri- och rättigheter och i en del andra sammanhang också. Jag vänder mig lite grann mot ordet tvångssterilisering.
Krav som ställs för en viss annan medicinsk behandling är förstås någonting som vi i normala fall säger nej till. Det hörs ibland i den svenska debatten krav på att personer som till exempel ska få sin lungcancer behandlad måste sluta röka.
Det är klart att det är önskvärt att de slutar röka, men det kan inte vara så att vi i Sverige måste kvalificera oss för en viss typ av medicinsk behandling. Här finns möjligen paralleller till steriliseringsfrågan. Jag är väl bekant med det resonemanget och tycker förstås att det ligger en hel del i det. Det tycker jag att vi kan lämna bakom oss.
Vi är i samtliga fyra partier i regeringen överens om att den nuvarande lagstiftningen på det här området ska avskaffas. Det gäller att göra det på ett sätt som kan gå så snabbt som möjligt men med säkerställande av att lagstiftningen i praktiken kommer att fungera på det sätt som vi önskar för de personer som berörs.
Göran Hägglund (KD):
Eva-Lena Jansson har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att komma till rätta med den medicinbrist som råder efter apoteksutförsäljningen. Läkemedel är inte vilken vara som helst. En möjlighet att snabbt få sina mediciner innebär i ett stort antal fall att lidande förbyts i lindring och att tillvaron åtminstone blir uthärdlig. Detta gäller inte minst för våra äldre.
Ett av de starkaste motiven till att omreglera apoteksmarknaden var också att öka konsumenternas tillgänglighet till läkemedel. Som regeringen framhöll i propositionen Omreglering av apoteksmarknaden är det av största betydelse för den enskilde att han eller hon inom en rimlig tid kan få tillgång till förordnade läkemedel och varor på ett öppenvårdsapotek. Kunden ska ha ett öppenvårdsapotek att vända sig till inom ett rimligt avstånd, och det enskilda apoteket ska kunna tillhandahålla det efterfrågade läkemedlet.
Med hänsyn till signaler om försämrad tillgänglighet i vissa avseenden till läkemedel för konsumenter har regeringen givit Läkemedels- och apoteksutredningen i uppdrag att särskilt titta på den regel som anger att ett läkemedel ska tillhandahållas inom 24 timmar om det inte finns på apoteket när kunden kommer in.
Utredaren ska kartlägga och analysera om och i så fall vilka problem det finns vad gäller leveranser och tillhandahållande av sådana läkemedel och varor som omfattas av nu gällande leverans- och tillhandahållandeskyldigheter. Om utredaren bedömer att det behövas ska hon lämna de författningsförslag och andra förslag som krävs för att patienter ska få förordnande läkemedel och varor inom rimlig tid.
Utredaren ska beakta marknadsaktörernas behov av långsiktiga, stabila och tydliga affärsvillkor och möjligheten för såväl stora som små företag att etablera sig och överleva på den omreglerade apoteksmarknaden samt det uppdrag som givits utredningen beträffande tillhandahållande av djurläkemedel. Uppdraget ska redovisas senast den 1 september 2012. Mot bakgrund av det sagda har jag inte för avsikt att vidta några särskilda åtgärder med anledning av Eva-Lena Janssons interpellation.
Göran Hägglund (KD):
Återigen vill jag säga att vi i Sverige har en 24-timmarsregel. Den har funnits ganska länge. Den finns fortsatt kvar. Det är det som gäller. I normalfallet ska du och jag som kunder kunna få läkemedel inom 24 timmar varhelst i landet vi är, till vilket apotek vi än vänder oss. Det är målet. Jag har beskrivit att under tiden före omregleringen nåddes inte hundra procent.
Det senaste året som jag har siffror på låg man på 95,8 procent. Det är bra, men det är ytterligare något som saknas, några som har fått vända i dörren och inte har lyckats. Vi ska hela tiden eftersträva att ha en så hög nivå som möjligt när det gäller att personer får tag i det som de behöver. Jag har beskrivit den branschöverenskommelse som finns. Då säger Eva-Lena Jansson att Ica aldrig skulle ringa Konsum eller vice versa.
Men här har vi faktiskt en överenskommelse som tillämpas och som används. Precis som Eva-Lena Jansson började och som jag också sade i mitt svar är det här inte vilka varor som helst. I vissa fall är det här livsavgörande, livskvalitetshöjande medel och därför är det viktigt att de finns tillgängliga. Finns det starka medicinska behov är det klart att olika aktörer måste kunna samarbeta för att säkerställa att patienten får de läkemedel som han eller hon är beroende av.
Eva-Lena Jansson för ett resonemang om att man inte borde ha slagit sönder monopolet. Monopolet hade varit det bästa. Regeringen borde ha gett direktiv till Apoteksbolaget att öppna fler apotek. Jag tror ju inte på monopol. Jag tror på monopol när det finns väldigt tydliga skäl för det, till exempel Systembolaget. Samma skäl finns inte när det gäller läkemedel. Det går att klara försörjningen billigare, effektivare och med större tillgänglighet än vad ett monopol långsiktigt kan göra.
Det är det vi håller på att åstadkomma nu, herr talman.