Margareta Gunsdotter (-):
Jag tvivlar inte på att de flesta av oss är övertygade om att trygga uppväxtförhållanden är en fördel inför det kommande vuxenlivet. Om livet däremot är i kaos ökar risken att man blir förvirrad, utagerar eller handlar irrationellt. Mycket av dessa symtom kan man som lärare se dagligen ute på våra skolor.
Ponera också att man som liten även tvingas vara rädd för att vräkas från sitt hem utifrån att något hänt i familjens ekonomi. Då tror jag att man löper ytterligare ökad risk för att hamna i olyckliga händelsekedjor, mycket beroende på vem man är, vad man har med sig i bagaget, vilken omgivning som finns omkring en och vilken ålder man befinner sig i.
Just denna olustkänsla att inte längre kunna känna sig trygg med vuxna är starkt ångestladdad, och det är inte helt ovanligt att man söker olika flyktvägar för att kunna hantera denna olust. Även vi vuxna tar många gånger till olyckliga tillvägagångssätt när det gäller att döva stark ångest och rädsla. Det är därför jag anser att det är så viktigt att i tid förebygga för att i längden spara både lidande och kostnader för individ som samhälle.
När det gäller antalet vräkningar där barn är inblandade har regeringen tyvärr hittills inte lyckats särskilt bra. Men den arbetsgrupp som tillsattes 2010 gav ändå lite intressant statistik som jag hade tänkt dela med mig av. Hälften av de vräkningshotade hushållen hade ensamstående mödrar. Det framkom, enligt utredningen, att det handlar om svenska kvinnor eller kvinnor födda i Norden.
Man kan fundera på om denna grupp har ett sämre skyddsnät omkring sig än andra grupper. Det är i alla fall rätt intressant att se. Av de vräkningshotade hushållen där barn bodde stadigvarande vräktes 30 procent. Till över 90 procent har det handlat om ekonomiska svårigheter och i betydligt mindre grad om störande verksamhet. 80 procent har haft mindre skulder på högst 20 000 kronor. Fru talman!
När jag skrev denna motion var inte min avsikt den att samhället skulle gå in med en sorts medberoendes förhållningssätt och ta över ansvaret för människor så att de kan fortsätta att missköta sig.
Jag förespråkar absolut individens ansvar och skyldighet att göra rätt för sig i den mån man kan. Men om man inte kan anser jag att vi ska försöka ge hjälp till självhjälp och inte moralisera över varandras öden. Här gäller det att hitta en balans och se hur komplext vårt bidragssamhälle har blivit.
Jag är helt övertygad om att många av de fall där hemmavarande barn har tvingats bort från sin fasta boplats har handlat om att föräldern har fallit mellan stolarna. Vi vet att många ensamstående mödrar kämpar med otrygga anställningsformer och lågbetalda jobb, med ständig ovisshet om hur månadsinkomsten kommer att se ut nästa månad.
En del blir sjuka och arbetslösa, och i väntan på utredning eller ersättning från diverse socialförsäkringssystem kan det ibland gå flera månader innan någon ersättning kommer. Jag tycker inte att det känns rimligt att man ska tvinga familjer till vräkning för att exempelvis Försäkringskassan tar tre månader på sig för att betala ut ersättning.
Jag anser därför inte att socialtjänsten ska uppmanas att följa regeln om att den biståndssökande tre månader i förväg ska ha pengar undansparade för sådana här händelser. Visst kan man ställa krav på en buffert, men då ska det gälla tandläkarbesök, möjligtvis, eller restskatt - inte sådana här händelser. De som hamnar i sådana situationer är nämligen långt ifrån höginkomsttagare.
När det sedan gäller vårdnadstvister är det ännu en sak som barn många gånger far illa på grund av vårt svenska system. De utredningar som görs av socialtjänsten är väldigt spretiga i kvalitet utifrån var man bor i landet. Jag tror att en del av orsaken är att socialsekreterare förr hade handledning i mycket högre grad än de har i dag.
Enligt en granskning som har gjorts på ett flertal familjerätter har det framgått att socionomerna själva anser att de inte kan göra ett så bra jobb som de skulle önska. Man påtalar brist på riskbedömningsmaterial och osäkerhet kring hur man ska tolka och bedöma det barnet säger.
I likhet med barnförhör hos polisen krävs särskild kompetens för att verkligen kunna bedöma barnets egen vilja utifrån vad det säger eller inte säger. Att så inte sker inom socialtjänsten är märkligt, och det gör det inte trovärdigt när man säger sig vilja arbeta för barnperspektivet.
En annan intressant iakttagelse i detta är att så många pappor anser att de är chanslösa i en vårdnadstvist, då familjerätten i de flesta fall rekommenderar modern framför fadern. Som ett tydligt exempel på detta kan jag nämna Karlskrona, som mellan 2007 och 2009 rekommenderade mamman i 93 procent av vårdnadsutredningarna.
I snitt handlar det om att 75 procent av vårdnadstvisterna döms till mammans fördel. Då måste vi stanna upp och tänka efter vad detta egentligen handlar om. Är det verkligen så illa i det här landet att män anses av samhället som olämpliga vårdnadshavare - i ett land som vill gå i bräschen och vara det mest jämställda i världen?
Det ser inte särskilt trovärdigt med tanke på statistiken. Jag tror absolut inte att det är så illa att papporna i det här landet inte förmår vara dugliga vårdnadshavare. Jag tror däremot att det kan tyda på att det brister i utredningarna. Fru talman!
Det är inte bara föräldrar som har lagt fram klagomål på detta, utan även framstående advokater och jurister har påtalat det absurda systemet och hur rättsvidrigt det är. Jag har svårt att förstå att det inte finns en politisk vilja att se över bristerna. I väntan på en förändring anser jag det dock vara självklart att man ska kunna överklaga ett domslut, och därför yrkar jag bifall till reservation 9 och reservation 29.