KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Lillemets (MP):
Infrastrukturministern svarar att hon förutsätter att myndigheten i sina kommande föreskrifter och sin tillsyn kommer att kräva in de uppgifter och intyg som krävs för en trygg hantering. Men trygg för vem? Efter att ha hört justitieministerns svar borde infrastrukturministern kanske inte förutsätta så mycket. I USA har man i tio år debatterat hur man ska följa upp och utöva tillsyn över privata militära företag. Om det var svårt att följa upp i Irak, hur svårt är det då inte att kontrollera vad som händer långt ute till havs?
Vilka incitament har befälhavarna på båtarna att rapportera incidenter, när risken för att de upptäcks är så liten? Hur ska Transportstyrelsen ha en sportslig chans att utöva tillsyn värd namnet? Jag har inte fått svar på mina frågor om hur det här ska gå till i praktiken. Fromma förhoppningar om att det nog ordnar sig duger inte när det gäller så allvarliga saker som militär våldsutövning. Det visar inte minst de förskräckande erfarenheterna från USA:s krig.
Att överlåta tung våldsanvändning till privata och vinstdrivande företag är att släppa ut anden ur flaskan. Sveriges regering, riksdag och myndigheter har ansvar för att förhindra att människor kommer till skada. Det gäller både besättning på svenska handelsfartyg och andra människor. Hur illa det kan gå har Ekot visat med sin rapportering om jemenitiska fiskare som misstänks ha skjutits till döds av vakter på ett norskt fartyg.
Men Norge utreder inte trots att Jemens regering har begärt det. Mer av sådant får vi inte riskera att bidra till. Alla människor är lika mycket värda, och svenska besättningars liv och säkerhet får inte, och behöver inte, ställas mot oskyldiga fiskares. Trygg hantering för alla! Vi får inte vara så naiva som vi har varit med denna lag. Det här är en illa beredd lag som aldrig borde ha kommit till. Beväpning ombord är fel väg att gå för att öka säkerheten.
Alternativen är inte tillräckligt utredda. Regeringen borde helst dra tillbaka lagen innan den träder i kraft den 1 juli och annars ta bort den vid första lämpliga tillfälle och återkomma med ett bättre underbyggt förslag.
Annika Lillemets (MP):
Det var intressant att höra detta.
Ska vi i Sverige ha en chans att klara klimatmålen och minska utsläppen av växthusgaser måste vi ställa om transportsystemet och få över fler passagerare och mer gods till klimatsmart järnväg, och då är restiden viktig.
I det underlag som regeringen har fått av Trafikverket skriver man också om 250-kilometersalternativet. Visst går det att bygga det inom den korridor man har valt. Men man ser inte att det skulle ge några stora besparingar, enligt det underlag som regeringen har.
Enligt underlaget finns det inte heller några tunga tekniska skäl för att inte bygga så att det är möjligt att köra även i 320 kilometer i timmen. Det blir inte svårare eller dyrare med tunnlarna eftersom höghastighetstågen rent tekniskt är konstruerade så att det fungerar lika bra.
Kurvradierna i den korridor som finns är redan anpassade för 320 kilometer i timmen. Skulle man göra ett omtag där och välja att utreda en helt annan sträckning talar vi om ytterligare förseningar av detta angelägna projekt på flera år.
Vad är det mer som regeringen behöver av Trafikverket för att ta beslut och våga satsa på att bygga för 320 kilometer i timmen, ifall kommande generationer vill ha det, även om vi inte gör det i närtid? Beträffande godset tycker jag att det som står i interpellationssvaret är bra.
Catharina Elmsäter-Svärd skriver att Ostlänken innebär att "kapacitet frigörs på de befintliga banorna", det vill säga framför allt Södra stambanan. Det tolkar jag så att regeringen nu har tagit ställning för att inte satsa på att bygga Ostlänken så att även tungt gods kan gå där.
Det medför ju större kostnader, kräver att man inte har så branta backar och kräver också mer underhåll. På den punkten uppfattar jag att vi har ett bra underlag, och det är också vad forskare och Trafikverket har sagt tydligt i medierna. Då undrar jag: Vad mer behövs? Kan vi få besked här i dag om att det inte är aktuellt att bygga Ostlänken för tunga godstransporter?
Däremot är det ju - om man bygger den för höghastighetsstandard för persontrafik - inget som hindrar att man kör lättare gods, vilket förhoppningsvis kommer att bli stort i framtiden, så att lättare gods kan flyttas över från väg till järnväg. Där har vi en möjlighet.
Det står ganska utförligt i underlaget till regeringen från Trafikverket att det redan finns alternativa vägar för att köra godset på utan att man bygger Ostlänken och att man klart förespråkar att föra över det till befintlig järnväg, inte den nya.
Annika Lillemets (MP):
Det sista är ju intressant. Det är klart att vi investerar för att frigöra kapacitet på Södra stambanan, så att pendeltåg och godståg kan gå regionalt mycket mer än de kan nu, till exempel. Det skulle naturligtvis vara en vinna-vinna-lösning att ha en snabb-bana för dem som behöver resa långt och snabbt. Då kan de slippa krångla med exempelvis flyg, och det blir mer kapacitet för de korta resorna.
Jag konstaterar att jag inte får något svar här i dag på den fråga som jag och många andra vill ha svar på: Varför i hela fridens namn vill regeringen inte ta beslut nu om att framtidssäkra och bygga för 320 kilometer i timmen, när vi har en utredning för Ostlänken, där vi vet att det inte blir nämnvärt dyrare, och det blir samhällsekonomiskt mer lönsamt enligt Trafikverket och forskarna?
Varför då inte göra den så konkurrenskraftig som möjligt för framtiden? Varför skulle vi bygga in en flaskhals redan nu i det större järnvägsnätet ned till kontinenten, som faktiskt kan ses som en stor möjlighet för framtiden?
Det gäller som sagt att inte bygga in begränsningar från början, för om man har byggt för 250 kilometer i timmen är det inte realistiskt att bygga om för högre hastighet. Självklart måste dagens banor underhållas och tas till vara bättre. Men det är ju en helt annan fråga. Här handlar det om hur vi bygger Ostlänken.
Ska den byggas för att även kunna ta tunga godstransporter - till en avsevärt högre kostnad och helt i onödan, eftersom godstrafiken bör gå på Södra stambanan i stället och separeras, eftersom den liksom pendeltågen har en mycket lägre hastighet än höghastighetstågen? Det fick jag inget svar på än. Vi får väl vänta tills i vår. Jag undrar fortfarande vad regeringen behöver veta mer för att ta principbesluten att inte bygga in den här flaskhalsen helt i onödan?
Annika Lillemets (MP):
Låt mig upprepa: Självklart vill Miljöpartiet ha mer pengar, tillräckligt med pengar, till underhåll. Men vi vill satsa långsiktigt. Vi vill ha förutsägbarhet och stabilitet och undvika ryckighet i anslagen, som försvårar verksamheten och gör den mindre effektiv. Vi vill få ut mesta möjliga underhåll av pengarna.
Det är bra att det har startats utredningar och att regeringen begär att Transportstyrelsen och Trafikverket ska redovisa vad de tänker göra för att förbättra arbetet med att åtgärda fel och förbättra tillsynen. Men med tanke på det akuta läget är det viktigt att redan nu sätta in ännu mer konkreta åtgärder och att regeringen tar till sig kritiken från Riksrevisionen, bland annat, och tar sitt ansvar att agera mer aktivt.
Jag undrar om infrastrukturministern ser fler omedelbara åtgärder som regeringen själv kan vidta för att förbättra situationen i järnvägsnätet och underlätta för Trafikverket i arbetet med detta. Kan det till exempel komma någonting mer i regleringsbreven för 2014 till Trafikverket och Transportstyrelsen, utöver registret över tillgångar, som statsrådet redan har nämnt?
Jag undrar också vilka möjligheter infrastrukturministern ser att Trafikverket har att skaffa sig tillräcklig kontroll över järnvägsnätet och dess tillstånd inom nuvarande system och organisation, med de inbyggda brister som jag har talat om tidigare. Vi i Miljöpartiet föreslår att underhållet av järnvägsnätet ska utföras av Trafikverket i egen regi.
Och kanske ser nu även infrastrukturministern att det behövs en ny organisation för svensk järnväg med ordning och reda och ett samlat ansvar för underhåll, som i Schweiz, som har en väl fungerande järnväg, där tågen går i tid. Jag hoppas att vi inte ska behöva se stora olyckor, som i Storbritannien, där man privatiserade och fragmenterade och först därefter tog sitt politiska ansvar och återförde underhållet och samlade det.
Med förhoppningen om denna insikt hoppas jag att jag på övertid får önska infrastrukturministern och alla andra här en god jul och ett gott nytt år.
Annika Lillemets (MP):
Jag konstaterar att jag fortfarande inte har fått några svar på mina frågor här, vilket jag tycker är synd. Att utforma en långsiktig plan för investeringar i spårväxlar så att underhållsskulden vad gäller spårväxlar verkligen tas i kapp på sju till tio år finns inte en chans med den väldigt låga nivå som de nu ligger på.
Kapacitetstilldelningen som helhet ska syfta till att garantera det mest samhällseffektiva resultatet. Ja, men vad kommer ministern att göra för att Trafikverket också ska se att man har det uppdraget? Kommer hon att ändra järnvägslagen och ändra direktiven? Kommer det i tilläggsdirektiven till den utredning som nu pågår? Det skulle jag väldigt gärna vilja veta, och det tror jag att många andra också vill veta.
Jag har heller inte fått någon kommentar till läckaget av pengar som uppges pågå, att så få kronor faktiskt går till arbete på spåren, enligt forskare. Hur ser ministern på det? Är det samhällsekonomiskt effektivt?
Och hur ser ministern på mer trafik på redan överbelastad järnväg när det inte finns tillräckligt med tid planerad för att göra det större underhållet och reinvesteringarna? Fungerar det? Är det verkligen hållbart? När ska detta vara på plats? När kommer ministern att se till att Trafikverket har de långsiktiga planerna för underhåll inlagda? Vad krävs?
Jag vill ha konkreta svar på det. Det tycker jag att alla resenärer, alla företagare som vill transportera gods och alla som arbetar på järnvägen förtjänar att få veta.
Annika Lillemets (MP):
Jag vill tacka utrikesministern som har besvarat interpellanternas frågor och kommit hit för att debattera dessa oerhört viktiga saker. För drygt ett år sedan reste jag, tillsammans med Amineh Kakabaveh, till gränstrakterna i sydvästra Turkiet där vi besökte flyktingläger och sjukhus. Vi besökte också ett flyktingläger inne i Syrien.
Vi fick en liten glimt av det ofattbara, ohyggliga lidande som människor från Syrien utsätts för i sitt eget land eller som flyktingar i grannländer som en följd av den syriska regimens förtryck och våld mot den egna befolkningen. Förtrycket har lett till det fruktansvärda, blodiga och utdragna kaos som nu råder i landet. Sedan dess har det blivit ännu värre. Många fler har drabbats, och grundfrågorna kvarstår.
Vad kan vi i Sverige göra för att hjälpa till att lindra lidandet och nöden och framför allt få till stånd en politisk lösning som sätter stopp för mördandet och möjliggör en fredlig framtid för Syriens folk? Det finns få ljuspunkter i mörkret, men utvecklingen i syriska Kurdistan, Rojava, är en.
Som Jabar Amin och Valter Mutt berättade har man mot alla odds lyckats undvika den värsta förödelsen och börjat bygga upp samhället. Människorna där behöver naturligtvis stöd och hjälp från omvärlden för att komma vidare. Deras situation är svår och utsatt. De angrips av beväpnade islamistiska organisationer, och behovet av akut hjälp är stort. Inte minst behövs mat.
Det är givetvis viktigt att också bistå i uppbyggnaden av demokratiska institutioner och ett i alla avseenden fungerande samhälle. Även jag skulle vilja be utrikesministern utveckla vad mer vi kan göra konkret, hur Sverige kan hjälpa till på bästa sätt med att bygga demokrati och en rättsstat. Det vore mycket intressant att höra. När det gäller den akuta nödhjälpen undrar jag hur vi just nu kan nå fram till Rojava med den.
Utrikesministern sade att Sverige verkar för en hållbar politisk lösning för hela Syrien och hela det syriska folket och att det är viktigt att också kurdiska intressen representeras vid förhandlingarna i FN:s regi när de återupptas. För att uppnå en varaktig fred krävs att hela den syriska befolkningen, kvinnor såväl som män, blir en självklar del i fredsprocessen och i att efter konflikten forma samhället.
Även här är Rojava intressant då där faktiskt finns, som Valter Mutt nämnde, uttalade jämställdhetsambitioner. Jag vill verkligen uppmana utrikesministern att inte glömma kvinnorna. FN:s resolution 1325, som antogs enhälligt av FN:s säkerhetsråd för 13 år sedan, slår fast att i fredsprocesser ska både kvinnors och mäns perspektiv beaktas. Det är en bindande resolution för alla medlemsländer.
Det finns ytterligare en, 2122, som kräver att kvinnor ska delta i hela fredsprocessen och finnas med på alla beslutsnivåer för att både förhindra och lösa konflikter. Jag undrar om utrikesministern kunde utveckla konkret på vilket sätt han kommer att verka för att kvinnor ska få sin givna plats i fredsprocessen framöver.
Annika Lillemets (MP):
Självklart vill inte heller jag romantisera det som pågår i Rojava. Jag vet inte allting om vad man tänker och tycker där. Men jag tycker ändå att man får gripa efter de halmstrån som finns. Finns det någonting litet att bygga på för att få i gång en demokrati och ett fungerande samhälle är det väl värt att försöka. Det gäller till exempel det Valter Mutt nämnde. Kan det kanske också finnas möjligheter att uppmuntra samarbete på kommunal nivå och så vidare? Människor är sig lika mest överallt.
Man vill leva i fred, frihet och säkerhet. Kan någonting sådant vara möjligt? Men jag behöver inte upprepa det Valter Mutt har sagt. Jag vill passa på att lyfta fram en annan sak, och det gäller det humanitära. Det är bra att vi tar emot flyktingar, ger humanitärt bistånd och så vidare. Men jag fäster mig vid att utrikesministern säger att det främst är Syriens grannländer som har ansvar för hanteringen av de flyktingar som kommer dit. Visst är det så.
Vi i Sverige och EU har dock ett ansvar att hjälpa dem, för det är en enorm, fullständigt övermänsklig uppgift de får ta på sig. Till exempel har Libanon, ett land med liten yta och fyra miljoner invånare, varav en majoritet är fattiga, tagit emot uppemot en och en halv miljon flyktingar, enligt Rädda Barnens chef som besökte riksdagen för en tid sedan.
Det säger sig självt att det är ohållbart och att vi i resten av världen måste öka våra insatser och se till att de blir effektiva. En konkret fråga som lyfts fram bland annat av hjälporganisationerna är hur det humanitära biståndet till flyktingarna i Syrien och dess grannländer bäst organiseras, inte minst från Sverige. De efterlyser en subregional strategi från svensk sida, det vill säga en strategi för hela området runt Syrien.
Jag vill ta tillfället i akt att fråga utrikesministern om en sådan kommer att tas fram, även om det naturligtvis främst är biståndsministerns ansvar.
Annika Lillemets (MP):
Det är sant att det håller på att bildas en ny regering i Irak. Förhoppningsvis minskar riskerna för att man får igenom det här lagförslaget. Vi hoppas verkligen att Sveriges regering och alla andra goda krafter i världen står upp och försöker stoppa det.
Det här skulle naturligtvis få förödande konsekvenser för de irakiska barnen och kvinnorna. Men risken är också att mörka och bakåtsträvande krafter på andra håll inspireras att fara fram på liknande sätt. Barnäktenskap är ett stort problem i många delar av världen.
Jag såg en uppgift att ca 30 000 barn gifts bort i världen varje dag och att det skulle finnas i storleksordningen 111-113 miljoner barnäktenskap. Globalt sett är förlossningskomplikationer den vanligaste dödsorsaken för flickor mellan 15 och 19 år.
Givetvis skulle en sådan här lag också leda till ytterligare splittring i Irak mellan religiösa grupper, samtidigt som det riskerar att göra landet ännu mer instabilt och våldsamt, när vissa medborgare behandlas på ett sätt och andra medborgare på ett annat sätt. Det är klart att detta beror på fattigdom. Föräldrar kan drivas av fattigdom till att sälja sina små flickor, men en stor del av förklaringen är naturligtvis också den riktigt otäcka, grundlägganden synen på flickor och kvinnor som egendom som kan säljas och förbrukas.
Det är där vi måste vara oerhört tydliga och tala ett riktigt starkt klarspråk. Jag hoppas verkligen att utrikesministern kommer att vara riktigt skarp och tydlig för dem som behöver höra det här.
Annika Lillemets (MP):
Det här är många och stora frågor. Det är också min poäng. Vi kan inte reda ut detta på några minuter, hur gärna vi än skulle vilja det. Det krävs en ordentlig utredning om det.
Poängen med att ta upp Tieto Enator är egentligen frågan vem som ska prioritera - datorhaverier är vi naturligtvis aldrig skyddade mot oavsett om det är privat eller offentlig drift - vilka kunder, av samhällsavgörande betydelse eller inte, som ska komma upp först och få tillgång till kommunikation igen. Det är ett stort problem om detta överlåts i privata händer.
Allt detta behöver utredas ordentligt, så att vi så långt som möjligt säkrar vår samhällsviktiga data- och telekommunikation. Bevisligen har inte myndigheterna klarat att ta sitt ansvar efter exempelvis de senaste händelserna då en 16-åring lyckades sänka bland andra Region Skåne, SJ och en kommun. Säkerhetsansvariga på myndigheter och företag får allt större problem att hålla jämna steg med hackarna.
Svenska FRA, som ska skydda statliga myndigheter och statligt ägda bolag mot i första hand statsunderstödda angripare, ser att det finns säkerhetsluckor på många håll inom samhällsviktig verksamhet med nationellt viktiga värden. Samtidigt har alltså attackerna ökat kraftigt under det senaste decenniet, och metoderna har blivit mer kvalificerade och målen mer riktade. Hur ska konflikten mellan öppenhet och säkerhet hanteras? Varje enskild myndighet har alltså i uppdrag att beakta säkerheten och minska sårbarheten.
MSB säger vad som ska skyddas men inte hur. Ska då varje myndighet uppfinna hjulet på egen hand och klara sig så gott man kan? Det är inte något effektivt sätt att arbeta. Det krävs en högre ambitionsnivå. Därför måste berörda myndigheter och departement samarbeta om dessa frågor. Det är en förutsättning för att lösa uppgiften att minska sårbarheten.
Jag vill därför avsluta med att uppmana it-ministern och regeringen att ändå ge den kommande utredningen om samordningen av statens bredbandinfrastruktur direktiv att även ta itu med säkerhets- och sårbarhetsfrågorna och hur de kan hanteras bättre genom samordning.
Annika Lillemets (MP):
Anders Borg sade nyss att MP går till val på att stoppa tillväxten i Sverige, om jag rätt uppfattade vad finansministern sade. Låt mig korrigera detta; det var en missuppfattning. Vad vi går till val på och vad vår kongress har beslutat är att vi vill börja utveckla en ekonomi som inte är beroende av tillväxt. Det är en mycket stor skillnad.
Jag vill påminna om att ekonomin har gränser - skarpa gränser som vi inte kan förhandla med. Vi har ett jordklot. Om alla på jorden konsumerade som svenskar skulle vi behöva flera stycken, kanske tre. Om alla konsumerade som genomsnittsamerikaner skulle vi behöva ännu fler. Då är dessutom konsumtionen orättvist fördelad. Detta är inte hållbart.
Låt oss se världen som den är. Detta är gränser vi inte kan kompromissa med. En grön omställning måste vi ha. Den kommer att ge tillväxt inom vissa områden: förnybar energi, olika slags tjänster, skola, omsorg, kultur och annat som vi behöver. Det handlar om renovering av bostadsområden, att bygga hållbara transportsystem och mycket annat.
Det handlar om tillväxt inom vissa områden, men absolut inte inom andra. All tillväxt är inte bra tillväxt; låt mig säga det. Lyssna noga! Att hugga ned en urskog ger tillväxt för stunden, men det ger ingen möjlighet att försörja sig sedan. Man förstör livsmöjligheterna för de människor som bor där och som har hämtat ved i skogen. Man förstör kanske möjligheterna för turism i framtiden.
Att bryta kalk i Ojnareskogen på Gotland är naturligtvis lönsamt för det företag som gör det och för några som får arbete under något decennium. Men sedan är det inte lönsamt. Det är en oekonomisk tillväxt. Det är också oekonomisk tillväxt att fiska upp den sista fisken ur ett hav. Det är mer ekonomiskt att låta den vara. Tillväxt är inte heligt.
Vi måste börja utveckla en ekonomi som inte är beroende av tillväxt, som är stabil inom naturens ramar och som håller en social rättvisa. Det finns de som har försökt. Det finns sådana här samhällsmodeller som man har räknat på, bland annat i Kanada. Där finns en miljöekonom som heter Peter Victor. Han har laborerat med detta och sagt att man skulle kunna hejda utsläppen av växthusgaser.
Man skulle kunna hejda fattigdomen och upprätta den sociala rättvisan genom att dela på jobben och därmed konsumtionsutrymmet. Det är också viktigt. Man kan göra det genom att investera mer offentligt och mindre privat och genom att konsumera mer offentligt och mindre privat, för det sliter mindre på naturen samtidigt som det ger stora värden genom mer personal i vården och skolan, till exempel.
Sådana tankar måste vi börja tänka och diskutera. Det är inte seriöst och ansvarsfullt att bara ropa: Tillväxt, tillväxt, tillväxt - oavsett innehåll. Det håller inte. Se det i vitögat! Tillväxt kan inte ersätta en rättvis fördelning av resurser. Det är det vi talar om. Vi måste börja arbetet nu. Det blir bara svårare om vi väntar tills läget blir katastrofalt. Låt oss göra någonting positivt av det här.
Miljöpartiet vill som sagt börja utveckla en ekonomi som inte är beroende av tillväxt. Jag ser fram emot en fortsatt intressant debatt om detta och hur vi ska utforma det.
Annika Lillemets (MP):
Jag skulle vilja tillägga att finansiering av välfärden inte måste vara beroende av enbart skatt på arbete för all framtid. I stället krävs det politisk vilja och ett minimum av fantasi. Det finns skattebaser som är underutnyttjade.
Till exempel finns det ingen anledning att Sverige ska i princip skänka bort sina mineraler till de företag som vill bryta dem eller att inte ta ut skatt på finansiella transaktioner och så vidare. Det finns en hel del att göra om man verkligen vill.
Jag vill kort avsluta med att be er alla här i kammaren - Sveriges högst beslutande församling - att höja blicken och komma ihåg vad som gäller: Vi har ett enda jordklot. Ekonomin måste hållas inom det. Det är den stora frågan. Tillväxt eller ej? Javisst, om det blir tillväxt av att folk bygger vindkraftverk eller undervisar i skolan är det alldeles utmärkt.
Men tillväxt oavsett innehåll är inte ett mål. Tillväxt kan vara ett medel om man gör något bra. Men det kan inte vara målet. Jag önskar av hela mitt hjärta att vi kan ha en verklig och seriös debatt om de frågorna och om hur vi delar på de resurser vi har på ett rättvist sätt.
Jag upprepar: Tillväxt kan inte ersätta rättvis fördelning, och oändlig tillväxt är inte möjlig i en ändlig värld - hur gärna vissa än skulle vilja det.