Maria Malmer Stenergard (M):
Det stämmer naturligtvis att det var den förra regeringen som tillsatte utredningen. Men nu landade den i nuvarande regerings knä, och då är det upp till den regeringen att se till att frågan blir ordentligt beredd. Man kan konstatera att konsekvensutredningen i utredningen är minst sagt begränsad.
Ordföranden i utredningen har själv skrivit i en artikel i Svensk Juristtidning att för utsökningens del bedöms avtalsprincipen få till följd ett något minskat antal sakutmätningar, vilket ju får betraktas som en given följd av en övergång. Det är alltså en given följd att man får till färre utmätningar och att det därmed är färre borgenärer som får betalt. Det blir färre som gör rätt för sig.
Det tycker jag är en ganska allvarlig konsekvens, som man inte bara kan snudda vid i en sådan här utredning. Kommittén menar tvärtom i sin konsekvensanalys att det faktum att borgenärerna kan få något mindre att dela på i sig inte bedöms som en negativ effekt av förslaget, det vill säga att det inte skulle vara något problem att borgenärerna inte får betalt. Det har jag lite svårt att greppa.
Att konsekvenserna inte tillräckligt belyses i utredningen framhålls också i ett särskilt yttrande av advokat Odd Swarting, tillika expert i utredningen. Han skriver: Traditionsprincipen medför inte några nämnvärda ekonomiska nackdelar eftersom näringslivet har inrättat sig efter detsamma, och traditionsprincipen medför dessutom många fördelar. De positiva effekter vid en övergång till avtalsprincipen som kommittén bygger sitt förslag på är enligt min uppfattning relativt lösa antaganden.
Därtill är de ekonomiska nackdelarna med att överge principen inte tillräckligt beaktade. För egen del befarar jag att övergång till en avtalsprincip kommer att medföra samhällsekonomiska nackdelar och negativa effekter för gäldenärerna och borgenärerna, och jag anser därför att det är fel att överge det effektiva, robusta, förutsägbara och sedan lång tid väl fungerande och relativt lättillämpade system som traditionsprincipen innebär. Fru talman!
När det gäller grovt kriminella är det inte ovanligt att de är i besittning av värdefull egendom. Det kan handla om motorcyklar, som jag nämnde i mitt inledande exempel, bilar, klockor och guld. Inom ramen för arbetet med den grova organiserade brottsligheten har polis och kronofogde inlett ett samarbete just för att kunna komma åt denna typ av egendom. Verksamheten har blivit väldigt framgångsrik.
Förra året drev kronofogdens specialindrivningsteam, som inriktar sig på just den grova organiserade brottsligheten, in 716 miljoner kronor. Detta arbete skulle allvarligt försvåras om vi övergick till en avtalsprincip. Kronofogdeföreningen, som samlar myndighetens jurister, är tydlig i sitt remissvar när det gäller den här problematiken.
Den skriver: Det kommer väsentligen att försvåra arbetet att motverka den grova organiserade brottsligheten, och det kommer att vara stötande för den allmänna rättsuppfattningen att Kronofogdemyndigheten inte kommer åt egendom som man i dag kan utmäta på grund av besittningens starka presumtion för äganderätten. Hur ser då utredningen på den här aspekten? Det undrar man. Svaret får vi i en enda mening: Förslagen bedöms inte ha någon märkbar påverkan på brottsligheten eller det brottsförebyggande arbetet. Punkt.
Jag är väldigt glad att Morgan Johansson i sitt svar på min interpellation uppger att han tar farhågorna på allvar när det gäller riskerna för arbetet mot den grova organiserade brottsligheten. Men det är rätt allvarligt att denna aspekt inte alls finns med i utredningen. Om man ska föreslå en ändring av de bärande principerna i svensk civilrätt hoppas jag att man först bättre belyser den frågan. Det arbete som man har påbörjat med den grova organiserade brottsligheten får inte rullas tillbaka. Tvärtom måste det stärkas på alla plan.
Att komma åt kriminellas tillgångar är en mycket viktig pusselbit i det arbetet.