KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunnar Andrén (L):
Utan att lägga mig i diskussionen i Göteborgs stadsfullmäktige ska jag ta upp det viktigaste och gratulera alla västsvenskar och göteborgare till att ha fått ett ordentligt västsvenskt paket som underlättar trafiken genom och runt Göteborg. Det är en stor framgång för hela Sverige. Vi som älskar att komma till Göteborg tycker att det är mycket bra.
Så småningom kan vi också komma bort från en järnvägsstation som är en säck och inte modern. Herr talman! Jag har deltagit i ganska många debatter om trängselskatten och kan konstatera att det finns ett antal som älskar trängselskatten. Dock är de som betalar trängselskatt ganska reserverade till den.
När trängselskatten ingår i ett stort paket är det viktigt att klara ut, precis som vi har gjort i denna region, att det är olika delar som gör att den är en nödvändighet. Den har gått från att vara en ren miljöskatt för att minska trafiken till att också bli en viktig finansieringskälla för andra trafikinvesteringar.
Det måste vi erkänna, och det kommer att vara så. Vi har flera sådana här skatter. Öresundsbron finansieras inte av skattebetalarna utan genom avgifter för dem som passerar.
Förbifart Stockholm kommer att finansieras på samma sätt. Den nya bron i Sundsvall är finansierad genom att kommunen har tagit en stor del av investeringen. Samma sak gäller i Motala. Min uppfattning är att detta kommer att fortsätta runt om i Sverige.
För att vi ska klara att förbättra trafikförhållandena, inte minst ur miljösynpunkt, är det viktigt att det finns olika finansieringsmöjligheter. När det gäller den göteborgska så kallade folkomröstningen är det riktigt som statsrådet och Lars Johansson säger, nämligen att rättsverkan av en sådan omröstning är synnerligen oklar.
Det har varit en lång rad folkomröstningar i Stockholm och kommunerna runt om, och oavsett utfallet har de inte haft någon rättsverkan. Regeringen och riksdagen har beslutat vad som ska gälla avseende trängselskatt efter framställan av Stockholms kommun, och samma sak i Göteborg, efter framställan av Göteborgs kommun.
Skulle Stockholmsregionen frånträda dessa avtal bortfaller alla bidrag från staten. De 17 miljarder i Västsvenska paketet som staten går in med står alla skattebetalare i Sverige för.
Jag skulle kunna ta hand om dessa 17 miljarder här i Stockholmsområdet och hitta nya investeringar, men jag är glad att staten har ingått ett avtal som gör att vi kan placera 17 miljarder i Göteborg. Det är en mycket god sak för Sverige att vi gör det bättre för miljön och bättre för trafiken genom stora delar av Göteborg.
Gunnar Andrén (L):
Det finns ett antal mycket dåliga företag som inte bidrar med någonting till välfärden i Sverige. Det är framför allt de som inte går med någon vinst över huvud taget, och en annan grupp är de som har flyttat ut av skatteskäl. Dem har vi ingen nytta av. I någonting som heter Skattestatistisk årsbok 2012 kan man läsa många siffror.
Jag ska inte läsa upp allihop. Det skulle kanske vara för mycket. Men en siffra är mycket intressant, nämligen hur mycket ett fåtal företag betalar i bolagsskatt. I den löpande texten kan man läsa att det är 3 procent av företagen som betalar 80 procent av bolagsskatterna i Sverige.
Vartenda ett av de företagen - det är stora företag - behöver vi i Sverige för att kunna finansiera vår välfärd. Om de flyttar ut till London eller andra platser har vi ingen nytta av dem. De kommer inte att betala några kapitalskatter alls i Sverige. Vi kan dock notera att det har funnits en skattekonkurrens på bolagssidan under senare år.
Det vore fel att bestrida detta. Så är det. Om man läser den här boken kan man se att Danmark, Finland, Storbritannien och nu också Sverige har sänkt skatterna väldigt mycket. Undantaget är USA som har en högre skatt. Det är viktigt att komma ihåg.
Men det finns många andra länder som redan ligger mycket lägre än Sverige och som konkurrerar på det sättet, till exempel Estland, det krisdrabbade Grekland, Irland, Island, Japan, Kanada, Polen, Slovakien, Slovenien, Tjeckien, Turkiet och Ungern. Fru talman!
Det här är det klimat som de svenska företagen lever i. De kan placera sig överallt för att inte längre bli skattebetalare i Sverige. Därför var det mycket klokt att den svenska bolagsskatten sänktes den 1 januari i år till 22 procent efter att för bara ett fåtal år sedan ha varit 28,3 procent.
Det har haft betydelse för hur många företag som blir kvar i Sverige. Jag tycker att man också kan notera att Socialdemokraterna någonstans har sett ljuset i detta. De föreslog inte en så kraftig sänkning som regeringen och riksdagen beslutade om, men de gick ändå halva vägen.
Det exceptionella är ju den tilltänka samarbetspartnern, nämligen Vänsterpartiet, som föreslår att man skulle höja bolagsskatten med ytterligare ett par procent från 26 procent. Det hade varit något som åtminstone i Finland hade kallats en Döbelnsmedicin.
Gunnar Andrén (L):
Tiden går. För nästan exakt tio år sedan kom den senaste stora energiskatteutredningen Skattenedsättningskommittén, SOU 2003:38.
Där satt bland annat sådana herrar och damer som Per Rosengren, Vänsterpartiet, Ola Alterå och Åsa Domeij. Den här utredningen, som leddes av den numera framlidne Lennart Hjalmarsson, behandlade också vindkraft på två sidor. Tröskeleffekterna behandlas också, på en sida.
Sammanlagt är det ungefär 653 sidor, inklusive dessa. Tiden går verkligen, och det är ju otroligt mycket som har hänt på de här åren. Utredningen tillsattes av ministären Persson, och Vänsterpartiet var också med där.
Sedan dess har det framför allt hänt en viktig sak, utöver att skatterna har höjts, nämligen att vi på energisidan har fått fler ben att stå på. Det är det absolut viktigaste ur miljösynpunkt, försörjningssynpunkt och även prissynpunkt att vi har fått fler ben att stå på.
Icke desto mindre är det fortfarande på det sättet, trots att vi nu diskuterar vindkraft och hur man ska få in mer el från den sidan, att när det gäller elektriciteten, herr talman, står vattenkraft och kärnkraft för 96, 97, 98 procent. Det är en viktig del av vår försörjning och vår välfärd.
Det är inte lätt, och därför är det viktigt, som statsrådet och även övriga debattörer säger, att se till att få in nya former hela tiden så att vi minskar tröskeleffekterna. Det är en central del av energipolitiken. Samtidigt som vi nu diskuterar detta och får det att framstå som det allra viktigaste vill jag betona att det ju inte är så.
Det allra viktigaste i energipolitiken också för Sveriges del är att förhindra att produktionen av kol ökar, inte minst i Tyskland där den av olika skäl kommer att öka väldigt mycket. Detta är den miljömässigt mest centrala frågan i hela Europa. Hur ska vi minska förbrukningen av kol för elproduktion?
Vi har lyckats bra på ett område i Sverige, nämligen att minska förbrukningen av den sortens fossila bränslen som tas ur haven - olja. Det är bra. Förbrukningen på inte minst värmesidan har minskat sedan krisen på 70-talet. Minskningen har varit ungefär 90 procent, herr talman. Det är en mycket stor miljöframgång att vi kan använda andra energislag.
Jag vill sätta dessa frågor i relation till de utmaningar som finns. Jag har inget emot statsrådets och interpellanternas goda ambitioner att få in mer vindkraft i systemen eftersom det behövs fler ben att stå på, men vi får samtidigt inte glömma bort att den huvudsakliga utmaningen på miljösidan ligger på ett annat plan, nämligen att minska förbrukningen av kol.
Det är en stor utmaning för hela Europa under lång tid framöver.
Gunnar Andrén (L):
Svenska folket är ett prövat folk. Jag erinrar mig en intervju i tidningen Expressen i början av 1980-talet då dåvarande trafik- och säkerhetschefen Yngve Gelotte tillfrågades hur det var möjligt att Roslagsbanan gick när alla SJ-tåg i hela Stockholmsområdet stod still på grund av snöstorm.
Herr Gelotte hade ett bra svar: Jo, för det är ett gammalt, beprövat och omodernt system. Detta är lite av det problem vi har i Sverige.
Under decennier, inte bara sedan den 6 oktober 2006, har vi ett eftersatt underhåll på SJ och Banverket. Att vi är prövade kan vi alla vittna om.
Så sent som den 8 maj stod jag själv på Stockholms central och åldrades tillsammans med tusentals andra passagerare på grund av att det hade brunnit ett ställverk vid Stjärnhov och det var totalstopp i hela trafiken. Det är lite samma sak. Hela järnvägssystemet är väldigt sårbart. Man kan gå inte bara till Norrland utan till Sörmland.
En folkpartistisk ledamot som hette Kjell Johansson hävdade under hela perioden 82-94 att det behövdes dubbelspår på Sörmlandsbanan. Det kom ett spår, men problemen i Strängnäs och Eskilstuna kvarstår än i dag. Om vi nu flyttar till de problem som finns i Norrland: Jag håller med Isak From om inte minst att industrin har ett stort intresse av att vi får bättre kapacitet till övre Norrland.
Det är ett nationellt intresse, och där spelar onekligen Norrbotniabanan stor roll. Men jag håller gärna med regeringen: När man satsar 522 miljarder kronor måste man veta var de pengarna läggs bäst, och vi politiker är kanske inte bäst på att avgöra det. Men vi måste se till att vi har de bästa förutsättningarna för att fatta rationella och goda beslut.
Själv anser jag till exempel att hamnen i Göteborg och Marieholmsbron absolut är det nationellt viktigaste projektet någonsin. Gårdagens folkomröstningsbeslut i Göteborgs stadsfullmäktige var kanske inte det allra bästa ur den synpunkten sett.
Jag tillhör dem som är varm tillskyndare av Norrbotniabanan, just av de skäl som Isak From och Leif Pettersson för fram, nämligen att vi behöver det här spåret för att stärka nationella intressen och exporten från Norrland, inte minst ned till Göteborg.
Jag håller gärna med vd:n för Norrbotniabanan, som heter Gusten Granström och som skrev i Norran häromdagen och undrade om det inte snart är dags att utöver de järnvägsutredningar som görs titta på vilka olika finansieringsmöjligheter som finns. Det kan ske på olika sätt. Det räcker inte som Socialdemokraterna har gjort i sin budgetmotion, att anslå pengar som räcker till 9 kilometer norr om Umeå.
Det återstår 263 kilometer fram till Luleå. Det behövs nog nya sätt att få in andra sorters pengar. EU-pengar - det är skattepengar det också - är en sådan sak, och det kan finnas andra möjligheter att finansiera Norrbotniabanan än vi är vana vid. Jag tror att industrin i övre Norrland - och även det svenska välståndet - skulle främjas mycket om vi fick en lösning på det problem som sårbarheten i övre Norrland är.
Gunnar Andrén (L):
Jag hävdar att regeringen äntligen har kommit upp på spåret. Det är lite annorlunda det. Det beror på vilket perspektiv man har. Man ska inte vara för polemisk i sådana här sammanhang. Det är klart att det allra bästa hade varit om vi hade haft en återanvändbar sedelpress. Men det är inte fallet, utan vi måste finansiera varje sak ordentligt för sig.
En återanvändbar sedelpress, Leif Pettersson och Isak From, är någonting som vi borde skaffa oss, men det kan vara en del problem med att få den att fungera i längden. Låt var och en bli salig på sin tro. Isak From har nog en god tanke: Hade det inte blivit regeringsskifte skulle säkert Norrbotniabanan ha varit klar nu. Men det finns ett problem.
När ministären Reinfeldt tog över den 6 oktober 2006 fanns det hål på 60 miljarder. Jag hade förmånen att få diskutera ett av dessa små hål med nuvarande kommunalrådet i Kiruna Zakrisson, som tyckte att det var förskräckligt att man inte byggde färdigt Haparandabanan.
Ja, men det krävdes ju att man först fyllde igen det hål på ett antal hundra miljoner som fanns. Nu är den banan klar. Ett av de största problemen med oppositionen och Socialdemokraterna är att man prioriterar allt. Det går inte, menar jag. En annan viktig sak är att finansieringen måste ske även med banavgifter.
Man kan inte både säga att vi nästan inte ska ha några höjningar av banavgifterna och också säga att vi ska bygga nytt. Det går bara inte ihop. Och den allians som ni för närvarande har med Sverigedemokraterna tycker jag att ni borde ta er ur snarast.
Gunnar Andrén (L):
En viktig politisk trätofråga sedan flera år tillbaka är: Vem är bäst på att bekämpa skattefusk, skattefiffel och skattebedrägerier? Det finns många segrare i detta. Jag ska ta min utgångspunkt i en viss erfarenhet från skatteutskottet. Vi i utskottet har i denna fråga inte legat på latsidan.
Så sent som den 4 juni i år hade vi en ordentlig utfrågning och fick information. Där deltog finansminister Anders Borg, statssekreterare Mikael Lundholm, kansliråden Peter Österberg och Nils-Fredrik Carlsson från Finansdepartementet. Från Skatteverket deltog överdirektör Helena Dyrssen, den rättsliga experten Pia Blank Thörnroos och enhetschefen Magnus Wallin.
Vi fick där en ordentlig genomgång i många avseenden, inte minst när det gäller siffror, som jag inte ska nämna här, från Helena Dyrssen. Också finansministern kom, som väntat, med olika infallsvinklar. Jag tror att det är mycket viktigt att i en sådan här debatt ha klart för sig hur mycket pengar det ändå handlar om.
Det handlar om 9,6 miljarder kronor för 2009, om 13 1⁄2 miljard kronor för 2010, om 13,7 miljarder kronor för 2011 och om 14,6 miljarder kronor för 2012. Det är svårt att veta, och man kan diskutera om detta inte varit något effektivt.
I valrörelsen 2010 deltog jag i en massa debatter om ROT-avdragets vara eller icke vara. Jag är ändå lite förvånad över den frågeställning som den annars så kloke Raimo Pärssinen har tagit upp här och där han helt skjuter in sig på den eventuella fuskgraden i det hela. Det är naturligtvis helt oacceptabelt med fusk, bedrägerier och fiffel. Det måste bekämpas.
Men i debatter så sent som 2010 där jag deltog tillsammans med vice ordföranden Lars Johansson, Helena Leander och Jacob Johnson hade denna debatt inte varit möjlig. Ni vill ju avskaffa hela ROT-avdraget. Det är klart att vi ska bekämpa fusk, fiffel, båg och bedrägerier.
Men man måste ändå konstatera att när det gäller att bekämpa skattefusk och skattefiffel har nästan ingen åtgärd varit så effektiv, i alla fall enligt mitt sätt att se, som just införandet av ROT-avdraget. Tidigare förekom ett utbrett skattefiffel.
Den redovisning som lämnades till skatteutskottet, och som även generaldirektör Ingemar Hansson stod bakom, visar att acceptansen av skattefiffel har minskat. Det tycker jag är mycket bra. Sedan ska vi, som Raimo Pärssinen säger, se till att detta minskar.
Jag är övertygad om att Finansdepartementet så småningom kommer att komma med förslag om vad man ytterligare kan göra för att minska möjligheterna till skattefiffel. Men ibland måste man säga att om det är någonting som har varit bra och minskat skattefifflet och skattefusket i detta land så är det införandet av ROT-avdraget.
Gunnar Andrén (L):
Att leva sig in i en situation där man är hotad till liv och lem i en närstående relation är nog väldigt svårt för den som inte har varit i en sådan situation. Därför är kvinnojourerna en mycket viktig verksamhet. Jag skulle, fru talman, vilja strukturera detta lite. Vilka är det som har ansvar för kvinnojourerna? I första hand är det, som debattörerna har varit inne på, frivilligorganisationer. Det är en otroligt viktig del.
Sedan har vi socialtjänsten. Det är en annan del. Vi har regeringen. Socialtjänsten ligger under - jag ska återkomma till det - kommunfullmäktige. Det är viktigt att komma ihåg det. Vi är flera som har varit kommunalpolitiker och vet hur ringa den här frågan diskuteras och bara blir till en post i fullmäktiges budgetanslag.
Jag skulle vilja säga att en grupp som vi inte har nämnt alls kanske är den allra viktigaste i sammanhanget. Det är de som brukar kallas påtryckare. Det finns många påtryckargrupper, inte minst ute i kommunerna. Det kan vara idrottsklubbar och andra klubbar som vill ha anslag och är skickliga på att föra fram sina krav.
Kvinnojourerna tar vi stort ansvar för, vill jag säga, i riksdagen och så vidare. Men de har en svag ställning ute i kommunerna. De är ingen riktig kraft där.
Och min huvudpoäng i detta är egentligen att de också får en väldigt svag ställning när kommunfullmäktige ska ta ställning till hur mycket resurser man är beredd att satsa på kvinnojourerna. Det blir nästan alltid bara en post i fullmäktige, på en särskild rad.
I kommunstyrelser och så vidare blir detta tyvärr ofta en prutpost. Man tar inte hänsyn till de verkliga behoven, utan man tänker nästan alltid: Vad har vi råd med? Då är det inte behovet som står i förgrunden. Jag tror att detta är särskilt allvarligt med tanke på att skyddat boende ofta behövs. Där har vi långt kvar.
Jag har varit på en del kvinnojourer där man har efterlyst just skyddat boende. Man har väldigt dåliga resurser, inte minst när det gäller att ta hand om de akuta hoten. Detta är en stor fråga. Jag begär inte att statsrådet eller interpellanterna ska ha ett färdigt svar. Men jag tycker att det är viktigt att man uppmärksammar att det skyddade boendet är ett stort problem för många kvinnojourer, ideella eller via socialtjänsten.
Man vet inte var man ska placera dem över natten. Jag skulle i anslutning till frågan om hur den långsiktiga finansieringen sker vilja säga att jag tycker att det är bra att det här utreds till den 30 juni 2014.
Men enligt mitt sätt att se är, av de här grupperna, fullmäktigeförsamlingarna den nyckelgrupp som behöver mer stimulans när det gäller att se till de verkliga behoven.
Eftersom det här våldet inte känner några kommungränser tror jag för min del att om det funnits en ordning där man fick ett riktat statligt stimulansbidrag beroende på hur mycket pengar man anslår i kommunfullmäktige så skulle det vara en stimulans. Om det sedan ska vara 50-50, 60-40 eller 70-30 kan diskuteras.
Jag tror dock att det behövs någon stimulans för att öka den kommunala medfinansieringen av kvinnojourerna.
Gunnar Andrén (L):
Det är bredd i riksdagens debatter, från söktrycket till Malmö högskola via kärnvapnen i världen till ROT-avdragen, och nu handlar det om regeringssamverkan med olika partier. Herr talman! Senast den här frågan var aktuell i skatteutskottet, där jag och en del andra ledamöter här huserar, var på våren 2011.
Vid det tillfället stod det i vårpropositionen från regeringen att man övervägde att införa ett ytterligare jobbskatteavdrag. Svaret på detta blev reservationer, ordentliga som de ska vara, från Socialdemokraterna och Sverigedemokraterna.
Med ett mycket kraftfullt språk sade man att det fanns en majoritet mot ett nytt jobbskatteavdrag. Socialdemokraterna, Vänsterpartiet, Miljöpartiet och Sverigedemokraterna var ensamma. Eftersom de har fler röster i riksdagen än de fyra regeringspartierna föll detta förslag definitivt.
Det kom aldrig något förslag 2011, och det blev inte heller något nytt jobbskatteavdrag 2012. Min fråga till herr Persson i Jönköping är: Är Socialdemokraterna beredda att tillsammans med Sverigedemokraterna återigen stoppa ett nytt jobbskatteavdrag? Det är en verkligt intressant fråga, för den kommer ur den frågeställning som herr Persson i Jönköping ställer.
Är ni beredda att återigen gå samman med Sverigedemokraterna för att stoppa ett sådant här förslag? Det kräver faktiskt den här interpellationsdebatten ett svar på. Då hade Socialdemokraterna visserligen en annan partiledare, herr Juholt, men herr Löfven, som numera är partiledare, har förklarat att de första, andra, tredje och fjärde jobbskatteavdragen kommer man inte att röra.
De omfattar ungefär 80-90 miljarder kronor varje år. Man kunde i Dagens Nyheter i dag läsa en stor konjunkturpolitisk artikel av det nuvarande socialdemokratiska språkröret i ekonomifrågor, Magdalena Andersson. Hon ifrågasätter absolut inte de fyra första jobbskatteavdragen och berör inte ens det femte - om det nu skulle komma något sådant; det vi ingenting om.
En intressant underliggande fråga är om det finns ekonomiskt utrymme för och behov av att ytterligare sänka skatten på arbete. Jag har aldrig förstått varför Socialdemokraterna alltid motsätter sig skattesänkningar på arbete. Det måste finnas en djup ideologisk grund till att man vill beskatta arbete så hårt som möjligt över huvud taget. Det är obegripligt att ett arbetarparti vill göra detta.
Skatten på arbete behöver ju sänkas i det här landet. Jag erinrar mig att två socialdemokratiska finansministrar, herr Sträng och herr Feldt, också insåg detta att det ibland kan gå på tok när skatterna på arbete blir för höga och att man då måste sänka dem.
Gunnar Andrén (L):
Den grundläggande frågan är: Hur länge bör en kärnkraftsreaktor vara tillåten att driva? Det finns väldigt många andra aspekter. De miljöaspekter som Jens Holm och interpellanten tar upp är också väldigt viktiga i sammanhanget. Men den grundläggande frågan är denna: Ska kärnkraft vara tillåten, och hur länge ska kärnkraftverk vara tillåtna att driva?
Det finns två utgångspunkter för detta som vi har haft i Sverige under de senaste lite drygt 40 åren. Den ena präglade kärnkraftsdebatten från 1973 och framåt, i huvudsak under Torbjörn Fälldins tid.
Då gällde det att det högaktiva avfallet var så farligt att det var moraliskt oacceptabelt att vi skulle kunna hantera det under uppskattningsvis 100 000 år, och så vidare. Det är ett som jag ser det fullt acceptabelt skäl till att man vill avveckla kärnkraften, absolut.
Den andra frågan, och den riktar sig mycket till Vänsterpartiet, handlar om ifall reaktorerna är tillräckligt säkra.
I övrigt ska Vattenfall och andra reaktorägare i Sverige vara underordnad den lagstiftning som finns på den här punkten. Det har hänt otroligt mycket på reaktorsäkerhetsområdet sedan 1975.
Datortekniken har utvecklats kolossalt liksom övervakningstekniken, drifttekniken, materieltekniken, logistiktekniken och så vidare. Jag är oroad över att de reaktorer vi har nu håller på att bli så gamla att reaktorsäkerheten sjunker. Jag är glad att SKI ibland hinner stoppa driften.
Kärnkraften är ingen säker energikälla, men den är tolerabel i jämförelse med många andra. Men om man är oroad över kärnkraftreaktorernas driftssäkerhet förstår jag inte hur man kan motsätta sig modernisering av dem. Och den andra frågan handlar om ifall man ska motsätta sig modernisering. Herr talman!
Det finns väldigt olika synpunkter på om vi i Sverige ska använda modernast möjliga teknik för att driva kärnkraft så länge som den är tillåten, om vi ska hanka oss fram med de kärnkraftsreaktorer som visserligen moderniseras och utökas i omfattning eller om vi ska bygga helt nytt. Den frågan har mycket stora implikationer för miljöpolitiken i övrigt.
Jag vill noga understryka att debatten har handlat om en sak från början och nu handlar om en helt annan sak. Nu kommer dessutom miljöaspekterna in. Allra sist, herr talman: Jag var nyligen i Tyskland och noterade att den tyska energipolitiken präglas av att man kommer att bli mer beroende av rysk gas och fransk kärnkraft.
Gunnar Andrén (L):
Jag tycker att Vattenfalls direktiv, som regeringen beslutat om, för närvarande har en god avvägning mellan olika mål. Där görs en väldig satsning på förnybar energi, större vill jag påstå en i de flesta jämförbara länder. Låt mig ta upp frågan hur länge man bör driva ett kärnkraftverk, eller tillåtas driva det.
Det är intressant att notera att Vänsterpartiet inte vill ha fossila bränslen och inte heller kärnkraft. Det måste vara av olika skäl. Miljöintresset tror jag att vi båda delar.
Kärnkraftsreaktorerna kan fasas ut eller inte byggas ut av två skäl, dels för att de är farliga, som vi varit inne på, dels - vilket jag tycker är fullt acceptabelt - för att det är för dyrt, som nu anförs. Det är ett annat motiv. Ingen som jag känner skulle vilja ha mer kärnkraft om det är dyrt och annat är billigare. Den plötsliga bekännelsen, där Vänsterpartiet gör sig till marknadsekonomins förespråkare, välkomnar jag.
Det finns väl ingen som skulle bygga oekonomisk kärnkraft eller någonting annat. Jag kan tycka att den avvägning som regeringen har gjort i direktiven till Vattenfall, nämligen väldiga satsningar på alternativa energikällor, fossiloberoende, är bra. Vi behöver flera ben att stå på.
Jag är ingen kärnkraftskramare, men jag delar helt åsikten att vi inte får räkna bort de marknadsekonomiska krafterna när vi väljer vilken energi vi ska ha i framtiden. Vi behöver en god miljö i det här landet.