Morgan Johansson (S):
Jag tackar för en hittills intressant debatt i dessa frågor. Jag ska tala om månggifte och det förslag som har lagts fram för att avskaffa erkännandet av sådana. Men jag tänkte också ta tillfället i akt att bredda debatten lite till att även handla om jämställdhet och hedersförtryck mer generellt sett. Det är precis vad detta anknyter till, och därför vill jag ta det lite bredare perspektivet.
Sverige är ett av världens mest jämställda länder. Det visar så gott som alla internationella utvärderingar. Det ska vi vara stolta över. Men vi ska också veta att det inte är en tillfällighet att det förhåller sig så utan att det är ett resultat av decennier av jämställdhetsreformer där Sverige steg för steg brutit upp från gamla konservativa och reaktionära värderingar som präglat också vårt samhälle under lång tid.
I stället har Sverige blivit ett av världens mest progressiva och moderna länder. Särbeskattningen, världens mest generösa föräldraförsäkring, världens mest utbyggda barnomsorg och maxtaxa i barnomsorgen är exempel på reformer som har banat väg för en utveckling där allt fler kvinnor har uppnått självständighet och självbestämmande i stället för att bara betraktas som ett bihang till mannen.
Det här är reformer som har drivits fram av socialdemokrater och av andra progressiva krafter, inte minst många liberaler, för att flytta fram positionerna successivt för att ändra inställningen i dessa viktiga frågor. Många av reformerna var omstridda när de genomfördes, och många av dem motarbetades av högern på olika sätt, men man tvingades så småningom att motvilligt acceptera dem.
Vår utgångspunkt är att verklig jämställdhet kan uppnås bara om det finns ekonomisk jämställdhet, det vill säga att både män och kvinnor kan försörja sig själva. Utbildning och arbete ska vara vägen till självständighet och frigörelse, oavsett om du är man eller kvinna, oavsett etnicitet eller religion.
Därför är den socialdemokratiska välfärdsstaten ett av världens mest framgångsrika jämställdhetsprojekt, och därför har Sverige nu EU:s högsta kvinnliga förvärvsfrekvens. Ingen annanstans i EU har kvinnor så stor möjlighet att försörja sig själva och därmed också uppnå verklig självständighet. Ekonomi är i detta fall grundläggande för verklig jämställdhet.
Men vi vet också att det under åren inte bara har handlat om ekonomiska frågor utan att det också har handlat om värderingsfrågor och en värderingskamp. Det har varit en kamp mot äldre tiders reaktionära och patriarkala värderingar. Vi talar i dag om månggifte. Vi har aldrig haft månggifte i Sverige, vågar jag påstå.
Men arrangerade äktenskap har vi haft, särskilt i de övre samhällsklasserna, i kungahusen, i adeln och i de rikare familjerna. Där var arrangerade äktenskap snarare regel än undantag, ett medel för att nå politiska och ekonomiska fördelar för familjen. Det var vanligt i de övre samhällsklasserna. I den arbetarklass som jag kommer från var det inte så vanligt. Där fanns inte så mycket egendom eller titlar att spela med.
Men i de övre samhällsklasserna var arrangerade äktenskap ganska vanligt. I praktiken var det fråga om tvångsäktenskap; i praktiken tvingades ungdomar till äktenskap under hot om att de annars skulle frysas ut ur sina familjer. Går vi tillbaka i tiden i Sverige har vi också haft barnäktenskap. Det perspektivet tycker jag också att vi ska ha i debatten.
Vi har även i Sverige haft hederskulturer - det ska man också känna till - och de ligger inte så långt tillbaka i tiden. Vi behöver inte gå så många generationer tillbaka i tiden förrän vi hamnar i en tid när pigor fick stå på knä på en horpall längst fram i kyrkan och skämmas inför församlingen efter att ha fött barn utom äktenskapet. Prästen fick inte ta sådana kvinnor i hand. Det fanns en uttrycklig regel om det.
Så var det i det gamla Sverige: klassförtryck och könsförtryck som gick hand i hand. Den hederskulturen upprätthölls av den tidens auktoriteter, nämligen kyrkan och staten. Det vet också vi som har våra rötter i det gamla Fattigsverige och det gamla statarsamhället.
När jag drar sådana historiska paralleller gör jag det inte för att relativisera, vilket en och annan kan få för sig, utan jag gör det för att ta en annan poäng, nämligen att detta kan förändras. Om man bara bestämmer sig för att man ska bekämpa de gamla patriarkala strukturerna kan man också nå förändring. Kunde man bekämpa detta i förgången tid kan man också bekämpa det i vår tid.
Mitt parti, Socialdemokraterna, har alltid varit en svuren motståndare mot de gamla konservativa, reaktionära, patriarkala och förtryckande värderingarna. Det förtrycket ska bekämpas, och det gäller alldeles oavsett vilken samhällsklass som upprätthåller dem och alldeles oavsett vilken etnicitet, kultur eller religion de har som utövar förtrycket.
Här finns inget utrymme för kompromisser. Det handlar just om att alla människor i Sverige ska utvecklas som fria och självständiga individer. Det är precis därför som vi under vår regeringstid har tagit krafttag mot hedersförtrycket. Vi har inte bara, som somliga partier, pratat om det utan vi har faktiskt gjort det på riktigt. Vi utökade kriminaliseringen av barnäktenskapsbrottet. Vi skärpte straffen för de brott som begås med hedersmotiv.
Vi införde möjligheten att förordna om utreseförbud om ett barn löper risk att föras utomlands för att giftas bort eller könsstympas. Det utreseförbudet har redan tillämpats minst 25 gånger, trots att det har varit i kraft i mindre än ett år. Vi har sett till att polisen har kunnat rekrytera 350 nya utredare med särskilt fokus på brott i nära relationer, mäns våld mot kvinnor och hedersbrott. Vi har avskaffat möjligheten att få ett barnäktenskap erkänt i Sverige.
I dag tar vi ytterligare ett steg genom att vi avskaffar möjligheten att få utländska månggiften erkända i Sverige. Det här är en sådan fråga där man verkligen undrar varför det inte har skett tidigare - som många har varit inne på. Det är förstås en självklarhet att månggifte inte har någon plats i ett jämställt och modernt samhälle. Bigami är sedan länge kriminaliserat i Sverige.
Ändå har det förekommit att Skatteverket har folkbokfört flera makor till samma man när äktenskapen har ingåtts utomlands och det är fråga om personer som tidigare inte har haft någon anknytning till Sverige. Att det har blivit så beror på att huvudregeln i civilrätten är att ett land ska erkänna andra länders rättsliga beslut, såvida de inte strider mot grunderna i vår rättsordning, det som med ett fint franskt ord brukar kallas ordre public.
Det är tolkningen av vad som är ordre public som har varit oklar, och det klarar vi nu ut. Månggiften kommer inte längre att erkännas i Sverige. Skatteverket kommer inte längre att folkbokföra flera hustrur till en man oavsett vilka vigselbevis som visas upp. De godtas inte längre i Sverige. SD:s påståenden om att detta kommer att fortsätta är helt enkelt inte sant. Så ser inte förslaget ut.
Här går vi längre än utredningen. Utredningen föreslog att det nya förbudet bara skulle tillämpas på äktenskap som har ingåtts efter lagens ikraftträdande, men då skulle det ta decennier för förbudet att få genomslag. Regeringens förslag är i stället att förbudet ska tillämpas på alla som kommer till Sverige efter ikraftträdandet oavsett när giftermålen har ingåtts. Det är en stor förändring där vi har lyssnat på remissinstanserna.
Med detta skulle man tro att saken är klar, att diskussionen är avslutad. Men vi har i debatten hört att oppositionen har fått för sig att vi inte alls uppnår målen med de förslag som vi nu lägger fram. Det påstås att det finns ett undantag som gör att vi ändå kommer att erkänna månggifte.
Jag påstår att det är en falsk kampanj, och jag påstår att oppositionen kokar soppa på en spik. Ja, det finns ett undantag, men det innebär inte att månggiften som sådana kan erkännas i framtiden, utan det säger att rättsverkningar av ett sådant giftermål ska kunna erkännas om det finns synnerliga omständigheter, framför allt när det handlar om sådant som talar till kvinnans fördel.
Bakgrunden är att det framför allt går ut över kvinnan på olika sätt när vi inte erkänner dessa äktenskap. Hon förlorar rätten till skilsmässa och därmed också rätten till bodelning, och hon förlorar rätten till arv efter mannen. I Sveriges ögon har hon ju aldrig varit gift och kan därför inte heller skilja sig eller ärva. Det påverkar också de gemensamma barnen, för anses föräldrarna inte gifta får pappan inte automatiskt gemensam vårdnad.
Detta är nödvändiga konsekvenser av att inte erkänna äktenskap, och det måste alla förstå och vara medvetna om. I de allra flesta fall får man bara acceptera detta. Det kan dock finnas fall där konsekvenserna för kvinnan kan bli helt orimliga om hon till exempel inte kan göra anspråk på en del av arvet eller boet.
Därför bör det finnas möjlighet för en domstol att erkänna inte månggiftet i sig utan vissa rättsverkningar av det om de negativa konsekvenserna för kvinnan skulle bli helt orimliga. Men ribban för detta ligger väldigt högt eftersom det måste finnas synnerliga skäl.
Denna undantagsmöjlighet gäller ju redan för de andra vägransgrunderna - barnäktenskap, tvångsäktenskap, fullmaktsäktenskap och släktäktenskap - och oppositionen hade inga invändningar mot detta när det regelverket antogs, vilket skedde bara häromåret. Man undrar därför varför oppositionen plötsligt har invändningar nu. Detta är också den ordning som finns i övriga Norden.
I Norge och Danmark finns motsvarande undantag och upplägg. Ibland hänvisas det till Frankrike, har jag sett i debatten, och där erkänns inte månggiften. Så är det ju. Men även där finns det ett undantag för rättsverkningar, och det är faktiskt bredare än det vi nu föreslår. En hustru i ett andra äktenskap i Frankrike kan få rätt till livförsäkring, arv och socialförsäkringsförmåner från mannen trots att äktenskapet inte är erkänt.
Det undantaget är alltså större än i Sverige, Norge och Danmark, för här krävs det som sagt synnerliga skäl. Jag påstår därmed att oppositionen i grunden har fått detta om bakfoten, och jag tror faktiskt att man egentligen vet om det. Men man kör på ändå, för man vet att det här är komplicerad lagstiftning. Precis som Elin Lundgren var inne på utgår man ifrån att jag inte ska kunna förklara detta på 30 sekunder i Aktuellt .
Det kan man ju inte alltid göra. Så där är det ibland i politiken, det vill säga att oppositionen kör ett sådant här spel och framställer saker på ett sätt som inte stämmer. Det får man väl tåla - det är varken första eller sista gången det sker - men det som sticker ut lite och som jag har reagerat på är det höga tonläge vi har haft framför allt på sociala medier. Det har inte varit så mycket av det i kammaren i dag, men vi såg det framför allt på sociala medier för någon månad sedan. Jag har tänkt lite extra på det där.
Vad är det som motiverar detta höga tonläge? Jag tror att det helt enkelt är det dåliga samvetet som talar. De borgerliga partierna vet nämligen mycket väl att de själva inte gjorde någonting mot hedersbrott och hedersförtryck trots att de satt på regeringsmakten i åtta år. Moderaterna hade justitieministerposten, och Kristdemokraterna satt på Socialdepartementet.
Ändå hände ingenting under alliansåren när det gäller de här brotten - inga straffskärpningar, inget stopp för barnäktenskap, inget stopp för månggifte, inga utreseförbud och inga särskilda polisutredare. Det gjordes ingenting av det slaget. Tvärtom har så gott som allt som gjorts mot hedersbrott när det gäller lagstiftning gjorts av den här regeringen.
Det måste vara svårt att smälta för delar av oppositionen, och därför väljer de att i stället försöka hitta konflikter där inga konflikter egentligen finns. För min del spelar det kanske mindre roll, för det viktiga är att vi får en förändring till stånd. Med den här lagstiftningen tar vi ännu ett steg i kampen för ökad jämställdhet för alla, oavsett var man kommer ifrån, och mot dessa gamla, konservativa och reaktionära patriarkala värderingar.
Det är i så fall gott nog.