Margareta Gunsdotter (-):
Jag tackar statsrådet för svaret. Jag skulle ändå kanske önska att det kunde vara lite mer innehåll i svaret utifrån den interpellation som jag ställde. Min fråga är ju om det finns en politisk vilja att upprätta en rättssäker modell för samhällsvården. Bakgrunden till den frågan kommer sig av fiaskot med Ersättningsnämnden, som instiftades 2013.
Det var en nämnd som tillsattes av regeringens "nämndpool" för att kompensera dem som vanvårdats och misshandlats på barnhem och fosterhem sedan 1920. Man avsatte ca 1 miljard för ersättning till de vanvårdade, men mer än hälften fick avslag. Det är mot den bakgrunden som jag ställt interpellationen. Vad gick snett, och hur kan vi skydda dagens och framtidens ungdomar?
Statsrådet svarar: mer pengar till IVO och mer pengar överlag. Man har alltså en generell uppfattning om att pengar ska lösa precis alla problem och att vi inte behöver tänka vidare på själva strategin. Visst är det bra att såväl IVO som kommuner och landsting får extra resurser. Men jag efterlyser en konkret plan för ett fungerande rättsväsen även för samhällets brottsoffer. Då kan förvisso IVO vara ett utmärkt komplement.
När det gäller Ersättningsnämnden, som instiftades 2013 och lades ned 2016, borde det till en analys av varför över hälften fick avslag. Vi vet med facit i hand att den dåvarande regeringen från början sa nej till upprättelse för de vanvårdade men efter en mediestorm och övriga partiers upprördhet var tvungen att backa.
Frågan är då: Var de rödgröna vid det tillfället för snabba att godta en dålig kompromiss i ramöverenskommelsen med de övriga partierna? Kanske hittade den juridiska ledningen i Ersättningsnämnden på egna bedömningskriterier. Det kan vara en orsak till att man avslog så mycket. Det kan också vara så att man i nämnden blev så avtrubbad av alla berättelser man hörde att man tappade omdömet.
Men klart är att det fungerade dåligt. Det fanns de som inte fick sina 30 minuters muntlig förhandling, som utlovats. Man kom långväga ifrån, nervös och orolig, för att endast få sitta en kvart eller 20 minuter. Jag hörde flera som sa att det kändes som att beslutet var taget på förhand. Andra nekades att komma till muntlig förhandling över huvud taget. Så går det inte till i det allmänna rättsväsendet.
Det faktum att det sattes en gräns vid 1980 gjorde också att många nekades upprättelse. Man saknade rätt att överklaga. Man saknade också rätt till ett juridiskt ombud som kunde föra ens talan om det skulle behövas. Även om vissa bevis talade för att sökande faktiskt befunnit sig på ett visst barnhem avslog nämnden ansökningar på grund av juridiska petitesser. En del sökande var verbalt begåvade.
Andra kunde inte sätta ord på sina tankar och känslor. Standardmeningen i avslagen löd: Nämnden finner inte händelserna vara av tillräckligt allvarlig art. Ersättningsnämnden är nu avskaffad, och man hoppas att det här ska falla i glömska. Men i dag står vi inför ett ännu värre skede än för 50-70 år sedan. Aldrig någonsin har det funnits så många barn och ungdomar som omhändertagits i Sverige som nu. Det gäller dels våra inhemska ungdomar, dels de utländska.
Därför skulle jag önska en mer konkret plan. Hur gör vi i framtiden för att inte historien ska upprepa sig?