KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Malmer Stenergard (M):
Jag tackar ministern för svaret. Jag måste säga att jag blev lite förvånad när jag läste det. Ministern säger sig vara bekymrad över att jag inte håller med om att den bristande jämställdheten i bolagsstyrelserna är ett problem. Jag undrar varifrån justitieministern har fått det påståendet. Jag ser självklart problemen med sunkiga värderingar och ingrodda strukturer som drabbar såväl kvinnor som män i olika sammanhang. Men jag har inte alls den tilltro till den politiska makten som justitieministern tycks ha.
Jag är nämligen övertygad om att om man reducerar jämställdhetsproblemen till att handla om 250 börsbolags styrelser gör man det ruskigt enkelt för sig. Man förenklar ett komplext problem. Vi måste acceptera att det finns samhällsproblem som kräver långsiktigt arbete och som inte kan lösas genom knapptryckningar i den här kammaren. Ministern antyder i och för sig att han är medveten om detta genom att vidgå att det här är en symbolfråga.
Då måste jag naturligtvis ställa frågan: Ska vi använda vår politiska makt till att stänga ned eller ekonomiskt bestraffa enskilda företag som inte rekryterar som vi politiker vill, när det enbart är fråga om ett symbolvärde? Fru talman! Symboler kan vara nog så viktiga, men de ska inte erövras med tvång. Morgan Johansson uppgav i en intervju i mitten av maj att regeringen nu arbetar med ett lagförslag gällande kvotering.
På frågan vartåt det lutar när det gäller sanktioner svarade ministern att man kan hota med att upplösa de börsnoterade bolag som inte lever upp till kvoteringskraven. Ministern backade i och för sig sedan, redan samma förmiddag, och menade att en upplösning av bolag kanske skulle innebära en oproportionerlig sanktion. Han vidhöll dock att beslut om höga vitesbelopp skulle kunna vara en lämplig sanktion. Att skära i företagets resultat skulle alltså inte vara oproportionerligt.
Fru talman! Man kan inte säga annat än att det svänger om regeringen - ena veckan si och andra veckan så, ena dagen löfte och andra dagen svek, på morgonen tvångslikvidation och på förmiddagen bara feta viten. Man vet aldrig riktigt var det landar.
Oavsett vilken väg regeringen till slut väljer i denna fråga, det vill säga vilken reprimand man än avser att ge de företag som inte rekryterar som regeringen vill, skulle jag vilja fråga ministern: På vilken rättslig grund anser man att man kan gå in och reglera enskilda företags rekrytering? Jag tycker nämligen inte att han har svarat på frågan. Hur man har gjort i andra länder tycker jag inte är svar nog på hur man avser att motivera det i svensk lagstiftning.
Vill vi verkligen skapa ett samhälle där politiker kan klampa in i privata företag och med hot om olika statliga repressalier bestämma vem som ska sitta i styrelserummet?
Maria Malmer Stenergard (M):
Jag skulle gärna vilja läsa upp ett citat. "Att i stadgarna börja reglera hur representation ska se ut i olika forum vore olyckligt. Partistyrelsen menar att om motionsförslagen skulle vinna gehör riskerar vi att i nästa steg skriva in i stadgarna om åldersrepresentation, etnisk bakgrund osv. Det skulle leda till detaljstyrande stadgar vilket inte gagnar något organisationsled."
Citatet kommer från ministerns egen partistyrelse, som menar att det skulle vara besvärande med stadgar som styr könsfördelningen i partiets olika organ. Ja, fru talman, det verkar som om Socialdemokraterna för en gångs skull har lyssnat på näringslivet, för det är ju precis så man resonerar där: Rör inte min organisation! Det finns andra och bättre vägar för att uppnå verklig jämställdhet än genom tvingande regler. Så resonerar näringslivet.
Och så resonerar uppenbarligen den socialdemokratiska partistyrelsen när det gäller kvotering inom den egna partiorganisationen. Men när Socialdemokraterna tar på sig regeringshatten, då är det helt okej att ratta i det privata näringslivets könssammansättning. Regeringen tycks alltså tro att om man bara uppnår 50 procent i börsbolagen kommer jämställdheten att sippra ned till det övriga samhället. Men det är inte så enkelt.
I Norge, som ministern hänvisar till, har man haft kvoteringslagstiftning sedan år 2006. Forskning visar att lagstiftningen där inte har haft avsedd effekt, eftersom jämställdheten har stannat i styrelserummen. Man kan inte se att förändringen i styrelserna har lett till positiva förändringar i chefsleden eller vad gäller inkomstskillnader mellan män och kvinnor. Det är mot den bakgrunden jag har frågat ministern hur han menar att kvotering i bolagsstyrelser ska leda till större jämställdhet i stort.
Jag har inte sett någon forskning som visar att det skulle bli så. Fru talman! Ska man ta till så drastiska åtgärder som ministern hotar med bör man rimligen också vara övertygad om att medlen tjänar ett syfte. Men det kan vi inte alls vara här. Vi kan snarare vara säkra på att de inte gör det. Innan regeringen ger sig på privata bolag tycker jag att man ska se över de egna leden. Annars blir det lätt så att man saknar trovärdighet.
Hur ser det exempelvis ut i de offentligt ägda bolagen, dem som vi politiker har ett faktiskt ansvar för? I de statliga bolagen har alliansregeringen lyckats se till att vi numera har 50 procent kvinnor, men i de kommunala och landstingsägda bolagen är det betydligt sämre. LO, som i helgen fick stående ovationer på den socialdemokratiska kongressen, är en ivrig förespråkare för kvotering när det gäller börsbolagens styrelser. Men med den egna jämställdheten är det betydligt sämre.
Av de 18 styrelseledamöterna i LO är bara fyra kvinnor. Har vi inte åtminstone en moralisk skyldighet att först sopa framför egen dörr?
Maria Malmer Stenergard (M):
Jag tycker att jämställdheten förtjänar en bättre behandling än så, för frågan är så mycket större än 250 börsbolagsstyrelser. Kan vi inte i stället diskutera hur vi underlättar för två hårt arbetande småbarnsföräldrar att göra karriär? Hur gör vi det möjligt för fler att starta och driva företag och få fler kvinnor att starta och driva företag?
Erfarenhet från eget företagande är nämligen en av de absolut viktigaste vägarna in till tyngre styrelseuppdrag. Fru talman! Kompetens ska självklart alltid gå först, och om man ser att det finns sunkiga strukturer som gör att kompetens förbises är rätt svar inte att dela in befolkningen i kvoter. Ingen underrepresenterad grupp gynnas av att reduceras till en kvot.
Lika illa som det är att män väljs bara för att de är män skulle det vara om kvinnor valdes bara för att de är kvinnor. Det måste vara kompetensen som ska lyftas fram och inte könet. Därför är kvotering fel.
Maria Malmer Stenergard (M):
Det är inte främst vi i Alliansen som kritiserar Magdalena Andersson för den skattehöjarpolitik hon för, utan det är många expertmyndigheter som för fram en tydlig kritik. De stora klyftor som Magdalena Andersson talar om finns ju mellan dem som jobbar och dem som inte gör det. Socialdemokraterna fortsätter att marknadsföra en politik som låser människor ute från arbetsmarknaden, och de kallar det humant.
Jag delar inte den uppfattningen. För en växande ekonomi som alla kan ta del av krävs incitament och drivkrafter för människor att arbeta och utvecklas. I Alliansen vill vi uppmuntra de drivkrafterna. Samtidigt är vi tydliga med att staten, när nu ekonomin börjar återhämta sig, inte får dra på sig alltför höga utgifter. Reformer ska finansieras krona för krona, och en buffert måste börja byggas upp för tider som blir sämre. Finansministern säger sig tro på en finansiering krona för krona. Men mycket talar för att hon inte har en sådan finansiering.
Hon räknar nämligen med intäkter till följd av ökade marginalskatter. De pengarna har hon redan intecknat. Samtidigt visar forskning på att de kronor som hon tror ska flyta in, i vart fall på lite längre sikt, inte finns att spendera. I stället för ett visst överskott, eller åtminstone en finansiering krona för krona, riskerar vi att regeringens glädjekalkyler, som har ritats med ideologiska förtecken, övergår i en underfinansiering. Det är mycket allvarligt när konjunkturen nu har vänt.
Den rödgröna ideologin med fokus på fördelning snarare än tillväxt riskerar att stå Sverige mycket dyrt. Den slår hårt mot jobb och tillväxt. Den riskerar att minska antalet arbetade timmar. Det förlorar vi alla på. Sverige hade tjänat på större marginaler och en längre ekonomisk horisont.
Maria Malmer Stenergard (M):
Det är verkligen nya tider, Peter Persson. Ni skriver i budgetpropositionen att ni kommer att sänka lönerna. Sa ni verkligen det i valrörelsen till era väljare? Peter Persson behöver absolut inte bekymra sig för vare sig Bromölla eller Danderyds kommuner, för de blir kompenserade för arbetsgivaravgifterna till skillnad från de privata företagarna. När jag tittade på morgon-tv i samband med att regeringen presenterade sin budget verkade lösningen på ungdomsarbetslösheten väldigt enkel för Magdalena Andersson.
Hon talade om två knappar, och om man trycker på knappen för regeringens budgetförslag kommer hela problematiken bara att försvinna. För att vi ska kunna hantera hela problemet på ett bra sätt och om vi ska kunna föra en seriös debatt måste vi börja med att tillsammans konstatera att ungdomsarbetslösheten är en stor utmaning och att det inte finns några quick fixes. Frågan är snarare: Vilka possible fixes finns?
Alliansregeringen resonerade som så att om det blev billigare att anställa yngre personer skulle det kunna leda till att fler valde att anställa unga, men kanske också till att fler valde att anställa över huvud taget - och då företrädesvis unga eller personer över 65 år, som också är billigare att anställa än så länge. Herr talman! Jobben blev fler tack vare Alliansens jobbpolitik. Det var i en tid då krisen slog hårt och då andra jämförbara länder inte förmådde producera några nya jobb. Finansministern! Jag är inte nöjd.
Under slutet av den förra mandatperioden kunde vi se att flera av dem som hade stått långt ifrån arbetsmarknaden - unga och långtidsarbetslösa - fick jobb. Med den rödgröna regeringens förslag om ökade kostnader riskerar vi nu att denna trend vänder tillbaka. Jag är precis som många remissinstanser övertygad om att om det blir dyrare att anställa får också färre jobb. Vi får inte reducera ungdomsarbetslösheten till ett politiskt slagträ. Den förtjänar en seriös behandling. Då måste vi konstatera att det inte finns några quick fixes.
Vi måste låta reformer ta tid; bara så kan de riktiga jobben växa. När vi nu ser en positiv utveckling - varför riskera att vända den?
Maria Malmer Stenergard (M):
Det stämmer att vi har en överenskommelse om utökning av RUT-avdraget i migrationsuppgörelsen. Det talar ändå för att regeringen ser nyttan av det. Det är då ännu märkligare med halveringen av avdraget. Jag är jätteglad att ministern i dag ger ett tydligt besked att regeringen inte har några planer på att minska RUT-avdraget ytterligare. Det är bra. Jag hoppas att det löftet hålls. En halvering är redan en tillräckligt stor skada. Herr talman!
I regeringsförklaringen i år sa statsministern att en del av regeringens nya jobbagenda är en aktiv näringspolitik för fler och växande företag. Man kan ju kalla regeringens näringspolitik för aktiv. Det är en politik som aktivt drabbar näringslivet, inte gynnar det. Det är mer svartjobb med mindre ROT-avdrag, mindre RUT-avdrag och hot om nedläggning av välfärdsföretag. Det är de företag som vi nu och framöver behöver mer än någonsin.
Det är företag som dessutom i stor utsträckning drivs av kvinnor. Man kan kalla det aktiv näringspolitik, feministisk eller vad man vill. Klart är att det drabbar företagen och kvinnorna. Det försämrar för Sverige när vi nu måste ta oss an framtidens utmaningar. Ministern menar att debatten är konstig. Jag menar snarare att det är besluten som är svåra att förstå. Det är handling och inte ord som räknas. Det är svårt att kalla regeringen för feministisk.
Maria Malmer Stenergard (M):
Jag vet inte om det är ombytta roller, och jag vet inte riktigt vilka öppna kranar som ministern talar om, men jag konstaterar att vi i alla fall står på samma sida när det gäller kampen mot den grova organiserade brottsligheten. Det tycker jag är positivt. Om man ska lämna en princip som har gällt i över 150 år i svensk rätt ska man ha ganska goda skäl. Här anför man som huvudsakligt argument att det skulle underlätta för svensk export, eftersom många andra länder tillämpar avtalsprincipen.
Det är främst denna aspekt, som justitieministern nämner ligger i en av vågskålarna, som talar för en förändring. Men Sveriges två i särklass viktigaste exportländer är Norge och Tyskland, och de tillämpar som huvudregel traditionsprincipen, vilket framgår av utredningen. Ska då verkligen det argumentet få väga tyngre än alla de andra argument som remissinstanserna har framhållit?
Risken för skentransaktioner mellan främst närstående, risken för förlorade intäkter både för enskilda och för staten, risken för försämrad betalningsmoral och inte minst risken när det gäller arbetet mot den grova organiserade brottsligheten är sådana argument. Jag tycker att mycket talar emot det, men om man ska förändra får man väl i alla fall se till att ha ett betydligt bättre underlag. Det hoppas jag att regeringen, om det blir aktuellt, återkommer med. Jag vill tacka för debatten och för ministerns tid. Jag vet att det är bråda dagar för honom.
Maria Malmer Stenergard (M):
Jag tackar ministern för svaret, även om det egentligen väcker mer frågor än det ger svar. I propositionen Extra ändringsbudget för 2015 har man på ett mycket överskådligt sätt redogjort för den tänkta fördelningen av medel till kommuner och landsting. Det står bara följande: "Vid fördelningen av medel mellan kommunerna kommer antalet asylsökande och nyanlända i en kommun samt fördelningen mellan barn och vuxna i relation till kommunens befolkningstal att beaktas."
Jag vill börja med att framhålla att det stämmer att regeringen och allianspartierna har kommit överens om principerna för fördelningen av det tillfälliga stödet till kommuner och landsting. Därför har vi också bifallit propositionen i finansutskottet. Det är viktigt att kommunerna nu får förstärkning så att de bättre kan mäkta med de utmaningar de står inför på många plan. Jag utgår också från att regeringen faktiskt har fördelat enligt gällande principer.
Jag tycker dock ändå att det är centralt att riksdagsledamöter, kommunföreträdare och medborgare får insyn i och kan granska den faktiska fördelningen för att se att den har skett i överensstämmelse med vår uppgörelse samt att man iakttar en likabehandlingsprincip mellan kommunerna. Det är inte bara jag som har reagerat, utan det har även kommunföreträdare och medborgare gjort.
De känner stor frustration över att de inte kan jämföra i beräkningarna. Inte minst gäller det min hemkommun Kristianstad. Herr talman! Precis som ministern skriver i sitt svar har jag hos regeringen också formellt begärt att få ut beräkningarna. Ansvarig tjänsteman har gjort bedömningen att det utgör arbetsmaterial och att det därför inte finns någon sådan handling att ta del av. Hon har hänvisat till ansvarigt statsråd för beslut i ärendet, och ett sådant beslut har jag begärt.
Vem ansvarigt statsråd är vet jag inte än. Man kan konstatera att bedömningen av om handlingen kan lämnas ut inte är alldeles solklar. Jag begärde detta för över en vecka sedan, och jag har fortfarande inte fått något svar. Enligt vad jag själv fick lära mig ganska tidigt när jag jobbade som statstjänsteman skulle nog JO ha synpunkter på en sådan handläggningstid.
Jag har ställt interpellationen till finansministern, men det är civilministern som besvarar den med hänvisning till hur regeringen fördelar sitt arbete. Då kanske man skulle kunna utgå ifrån att det också är han som är ansvarigt statsråd. Civilministern hänvisar dock till den prövning som ansvarigt statsråd ska göra när det gäller min formella begäran om utfående av allmän handling. Jag vill därför naturligtvis börja med att ställa frågan: Vem är egentligen ansvarigt statsråd?
Maria Malmer Stenergard (M):
Jag försökte först via riksdagens utredningstjänst ta del av de här handlingarna men nekades till det med hänvisning till att det var arbetsmaterial. Då försökte jag även personligen, alltså som individ och inte för riksdagens räkning, att begära ut det. Nu säger ministern klart och tydligt att det här är ett arbetsmaterial. Det är då egentligen formellt ett beslut som han fattar här och nu i kammaren, om jag förstår det rätt.
Min formella begäran ligger fortfarande kvar, och jag har fått svaret att det ska prövas av ansvarigt statsråd i egenskap av myndighetschef alternativt av regeringen som kollektiv. Något definitivt besked har jag inte fått. Men nu säger civilministern att det alltså utgör arbetsmaterial, och då får jag uppfatta det som att det är ett formellt fattat beslut om min begäran om överprövning. Annars får han gärna reda ut det.
Han får gärna också förtydliga vem det är som är ansvarigt statsråd, eftersom han i sitt svar till mig hänvisar till ansvarigt statsråd.
Maria Malmer Stenergard (M):
Det här är inte alldeles enkelt att reda ut. Men jag läser innantill i svaret som jag även fått skriftligen i dag. Där står det att Maria Malmer Stenergard har begärt att det ansvariga statsrådet ska pröva det besked som hon har erhållit i denna fråga, det vill säga av tjänstemannen, och jag vill inte föregå prövningen av hennes begäran. Det stämmer helt och hållet att jag har begärt att ansvarigt statsråd ska pröva frågan, och jag har fått beskedet att det antingen blir ansvarigt statsråd eller regeringen.
I svaret står det alltså att det är ansvarigt statsråd som ska pröva frågan. Men nu säger civilministern att det är regeringen som ska pröva frågan om min begäran om att få ut allmänna handlingar, om jag förstår det rätt. Jag vill fortfarande veta vem som är ansvarigt statsråd som man hänvisar till i interpellationssvaret. Det kvarstår fortfarande en hel del frågor. Jag vet alltså inte om jag kan få ut beräkningarna och vet inte riktigt hur gången för denna begäran ser ut.
Frågan är under beredning. Jag vet inte heller om jag kommer att kunna få ut beräkningarna när regeringen väl har fattat ett definitivt beslut efter det att propositionen har gått igenom. Då kvarstår naturligtvis min centrala fråga: Hur ska regeringen kunna granskas, och hur ska medborgare, kommuner och enskilda medborgare kunna försäkra sig om att fördelningen följer överenskomna principer och kravet på likabehandling av kommunerna?
Jag känner mig nu aningen mer förvirrad än när vi började den här debatten, så jag tror att jag får anledning att återkomma på ett eller annat sätt.
Maria Malmer Stenergard (M):
Jag vill börja med att vara väldigt tydlig i mitt sista anförande. Vi ska aldrig tillåta att skattepengar går till oseriösa företag som konkurrerar med otillåtna metoder. Därför är uppföljningen på upphandlingsområdet central. Det är många som har påtalat att det finns brister där i dag, och dessa måste naturligtvis åtgärdas. Även brottsbekämpningen måste bli bättre. Arbetsgivare som inte säkerställer att lagar och regler följs ska straffas.
De ska inte kunna vara med och ta del av de offentliga medlen framöver. Herr talman! Lösningen stavas dock inte mer krångel och försämrade villkor för hela det svenska näringslivet. Precis som en av remissinstanserna pekade på bär utredningens förslag prägeln av en kollektiv bestraffning. Bara för att det finns aktörer som inte sköter sig ska man inte försvåra för alla.
Upphandlingskompetensen måste höjas, men redan i dag finns det omfattande möjligheter att ställa sociala krav vid upphandling. Det kanske är ett problem att detta inte görs, men därmed inte sagt att man måste införa tvång. Som jag påpekade i mitt tidigare inlägg blir det smått absurt när man vill lagstifta om att myndigheter ska kräva att lagstiftning ska följas. Man måste ställa sig frågan hur mycket mer sönderreglering företagen tål.
Små och medelstora företag får svårare att växa när de inte kan vara med och konkurrera om pengarna. Det leder till sämre konkurrens, högre priser och färre jobb, och vem gagnar det? Jag noterar att ministern inte har svarat på min fråga hur det kan motiveras att svenska företag missgynnas av en konstruktion som görs bara för att anpassa sig till EU-rätten.
Det är en politiskt driven produkt som saknar förankring i EU-rätten, som missgynnar svenskt näringsliv, som slår hårt mot små företag och som dessutom undergräver den svenska modellen. I stället vore det bättre att säkerställa att svenska företag följer svensk lagstiftning, såsom semesterlagen och arbetstidslagen, och i övrigt låta dem ägna sig åt sin kärnverksamhet.
Maria Malmer Stenergard (M):
Tack, ministern. Jag är glad att ministern tycker att det är en viktig fråga och att han tar diskussionen på allvar. Jag är också glad att han framhåller regeringens arbete med utvärdering. Precis som ministern säger är det viktigt att vi inte detaljreglerar kommunernas arbete för mycket. Samtidigt har vi balansgången med att det gäller att använda skattebetalarnas pengar på rätt sätt. Det som kanske är den största frågan här är hur fördelningen har skett.
Beräkningen bakom fördelningen har jag och ministern diskuterat ingående tidigare. Regeringen kom inför riksdagens beslut med en preliminär fördelning av stödet. När den faktiska fördelningen sedan har gjorts kan man konstatera att vissa kommuner har fått precis så mycket som var sagt men att andra kommuner har fått andra belopp. Som exempel kan nämnas att Kristianstad, Hässleholm och Bromölla i min egen närhet fick ca 200 000 kronor mindre än vad som var sagt i den preliminära fördelningen.
Det kan i sammanhanget framstå som lite, men för Bromöllas del handlar det om 20 procent mindre. Ministern har i sitt svar angett att skillnaderna beror på att beräkningen har skett under tidspress. Det har jag naturligtvis viss förståelse för. Men även detta visar behovet av utvärdering inför framtiden om vi hamnar i en liknande situation igen.
Det kanske finns sätt att stärka processerna och möjlighet att se över regeringens information. Utvärderingen är också viktig. Det gäller inte minst hur vi valt att fördela pengarna mellan kommunerna. Vi är överens om principerna. Jag säger inte att det är lätt. Men en granskning är viktig åtminstone för att försöka göra rätt i framtiden. Var fördelningen rimlig?
Kan det kanske vara så, som Mats Green var inne på, att det finns kommuner som tar ett tungt långsiktigt ansvar men som kanske inte har ett första mottagande i kommunen? Då kanske det snarare är de som skulle behöva få förstärkning. Det är viktigt att vi besvarar de frågorna. Hur avser regeringen att rent konkret följa upp besluten?
Maria Malmer Stenergard (M):
Sverige hamnade under hösten i en exceptionell situation. Kommunerna tvingades att trolla med knäna. Socialtjänst, skola och övriga delar av kommunerna har tagit ett enormt ansvar och visat på stor handlingskraft. Regeringen säger här genom civilministern att vi inte ska tillbaka till denna situation, och det hoppas jag verkligen att vi inte ska. Samtidigt ser vi en situation där det är historiskt många som har tagit sig över Medelhavet i dag.
Vi måste på något sätt ändå hantera detta, och jag tycker att det är viktigt att vi inför framtiden utvärderar situationen ordentligt. Kommunerna behövde en ekonomisk förstärkning, och de fick det. Det handlar om 10 miljarder kronor. Vi får inte glömma bort vilken enorm summa detta är, och det är skattebetalarnas pengar. Vi har ett stort ansvar för att se till att de används så effektivt som möjligt. Därför måste vi utvärdera. Om vi gjorde fel ska vi inte göra samma fel igen. Gick pengarna till rätt kommuner? Räknade man rätt?
Användes de rätt? Borde man ha haft en tydligare styrning? Vi bär alla ansvar för det beslut som fattades, men jag tycker att det är regeringens skyldighet att ta reda på svaret på de här frågorna. Det är regeringens skyldighet att genomföra en ordentlig utvärdering, och det hoppas jag att man också gör. Jag tackar för debatten och passar på att önska trevlig helg.