KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sven Otto Littorin (M):
Socialdemokraterna vill inte ta bort deltidsbegränsningen i a-kassan, och ni vill eller vill inte, beroende på vem man frågar, lagstifta om rätt till heltid. Det enda ni vill är att betala kommunerna 1 miljard för att de ska ta sitt arbetsgivaransvar. Jag vet inte om jag tycker att det är en särskilt bra idé att lägga 1 miljard på att förmå kommunerna att göra det som de borde göra och som också är utgångspunkten i det kollektivavtal som har slutits i avtalsrörelsen i år. Men à la bonne heure!
Ni har naturligtvis rätt att lägga pengarna på det ni vill i era budgetar. Jag konstaterar bara att det i grunden naturligtvis är ett problem när personer är ofrivilligt deltidsarbetslösa och inte har möjlighet att arbeta i den omfattning de vill. Jag såg en LO-undersökning för inte så länge sedan. Ungefär 108 000 personer i LO-leden vill arbeta mer än de gör i dagsläget.
Vi kan titta i SCB:s undersökningar och annat när det gäller personer som har ett arbetsutbud som inte är tillfredsställt, det vill säga har möjligheten och viljan att arbeta mer. Det är många personer som vill göra det. Vad vi borde göra är att sätta press på kommunerna, för det är i första hand där det är problematiskt, att ta det arbetsgivaransvar som de borde ta och göra som i Nynäshamn eller Linköping, en socialdemokratiskt styrd kommun och en borgerligt styrd kommun: erbjuda heltid till dem som vill ha det.
Det är ingen pengafråga, utan i huvudsak en organisationsfråga, och det måste kunna gå att lösa. Vad kan man göra utöver det? Jag är övertygad om att det i grunden handlar om att vi måste se till att det finns fler arbetstillfällen. Det vore konstigt annars. Det behövs en ekonomi som fungerar, där det finns kunder som köper och där det finns tillväxt. Man blir lite orolig när man tittar på De rödgrönas politik.
Det gäller kanske inte så mycket Socialdemokraterna eller Ann-Christin Ahlberg, som jag har stor respekt för. Vi tycker nog samma sak: att det är bra att arbeta. Men era koalitionspartner vill att vi ska arbeta mindre. Det är friår, fast det kallas någonting annat numera, arbetstidsförkortning räknat i veckotid och dagsförkortning med färre arbetade timmar både per dag och per vecka. Hur många fler heltidsjobb blir det när vi ska arbeta mindre, som era koalitionspartner vill?
Det övergår mitt förstånd, om jag ska vara ärlig. I dagsläget behöver vi vara fler som arbetar mer om vi ska ha råd med pensioner, vård och omsorg framöver, inte fler som arbetar mindre.
Sven Otto Littorin (M):
Det håller jag med om. Jag har sagt det förr och säger det gärna igen: Kvinnor arbetar mindre, tjänar mindre, styr mindre och äger mindre än män gör i Sverige. Det är en skamfläck, höll jag på att säga. Så borde det inte få vara. Det är absolut självklart. Därmed också sagt att jag absolut inte är nöjd med att allas arbetsutbud inte kommer att kunna komma oss andra till del. Det är det som det handlar om. Vi behöver varenda kotte på svensk arbetsmarknad om vi ska har råd med skola, vård, barnomsorg och allt annat framöver.
Det gäller också dem som har ofrivillig deltid Ann-Christin Ahlberg gjorde en klok uppdelning där. Det finns de som inte vill arbeta heltid. Det är inte det stora problemet. Vill någon inte kan man inte tvinga någon. Det finns de som inte orkar och inte får men som vill. Där finns uppenbart ett problem. För dem som inte orkar eller kan men egentligen skulle vilja handlar det väldigt mycket om att det är en arbetsmiljöfråga.
Det handlar om att ta arbetsgivaransvar för att se till att organisera om arbetet så att människor klarar av att arbeta på det sätt de vill göra eller att de på annat sätt har möjlighet att hitta ett annat arbete som passar deras förmåga bättre. Att inte få men vilja är det som vi egentligen pratar om. Det är ett stort bekymmer. Man kan tänka sig olika alternativa vägar. Jag tror inte på lagstiftningsvägen. Det har jag sagt tidigare.
När det gäller deltidsstämplingen var det ett sätt att försöka konstatera att man inte har en obegränsad tid, utan att det är en omställningsförsäkring mellan två arbeten. Det handlar inte om att toppa upp och ta ifrån arbetsgivaren ansvaret att organisera arbetet på ett sådant sätt att man tar arbetsgivaransvaret. Räcker det? Nej, förmodligen inte. Det behöver göras mer. Jag tycker att vi gemensamt skulle kunna sätta större press på våra kommuner att ta arbetsgivaransvaret. Jag tror inte att det är miljarden som kommer att lösa problemet.
Det behövs nog en hårdare politisk styrning av kommunerna för att få dem att göra som Nynäshamn och Linköping har gjort och erbjuda heltid till dem som vill ha det. Man kan inte säga att vare sig Nynäshamn eller Linköping är kommuner med dålig ekonomi, utan det är kommuner som går bra. De kan göra på det här sättet, och det är bra.
Sven Otto Littorin (M):
Tänk om det var så enkelt att det fanns ett rakt samband mellan Arbetsmiljöverkets anslag och utfallet i arbetsmiljö! Då hade vi kunnat ena oss om en optimal nivå - ett nirvana där inga olyckor förekommer. Men nu finns det inte något sådant rakt samband. Det finns inte något sådant samband över huvud taget.
Det man kan konstatera är att antalet anmälda arbetsolyckor i Sverige har gått ned med ungefär en fjärdedel under mandatperioden - från nio anmälda arbetsolyckor per 1 000 förvärvsarbetande 2006 till sex och en halv eller något sådant per 1 000 förvärvsarbetande 2009. Det är en oerhört glädjande utveckling att vi ser att antalet anmälda arbetsolyckor i Sverige sjunker.
Vi har också sett en svag men tydlig minskning av antalet inträffade dödsolyckor i arbetet. 2008 var det 68 och 2009 var det 40. Hittills i år är det 19. Under samma period förra året var det 24 och samma period året innan dess 31. Det är alltså en kraftig sänkning. Är man nöjd med det? Nej, som jag säger: Så länge det dör en person är det en person för mycket.
Så länge det är en person som råkar ut för en arbetsplatsolycka är det naturligtvis en person för mycket. Slutligen ska jag snabbt kommentera Stoiberrapporten. Min utgångspunkt är att regelförenklingar inte behöver stå i konflikt med en bra och välfungerande mekanism när det gäller arbetsmiljöfrågor. Det ska vara lätt att göra rätt. Det måste ändå vara grunden. Men som jag sade tidigare är detta först och främst en rapport.
Det finns inte någonting från kommissionen än så länge. Vi vet inte om det kommer något förslag i den här riktningen som bygger på Stoiberrapporten än så länge. Om det gör det är min utgångspunkt att vi inte ska ha den typ av regelförenklingar som försämrar arbetsmiljöarbetet. Det tycker jag inte är rimligt.
Från min utgångspunkt handlar det snarare om att hitta den typ av arbete som underlättar för företagen att till exempel kunna upprätta arbetsmiljöplaner eller på annat sätt kunna bedriva en vettig arbetsmiljöverksamhet. Det ska vara lätt att göra rätt. Det måste vara utgångspunkten.
Sven Otto Littorin (M):
Jag är naturligtvis glad över att arbetsmiljöns utveckling i Sverige under den här mandatperioden ändå har gått i rätt riktning. Det är färre arbetsplatsolyckor med frånvaro, det är färre dödsfall i arbetslivet än tidigare och den arbetsrelaterade ohälsan ser ut att vara bättre nu än de siffror ni lämnade efter er. Är jag nöjd med det? Självklart är jag inte det. Det finns så oerhört mycket mer att göra.
Det som var utgångspunkten och är utgångspunkten för den nationella handlingsplanen är att försöka - det har vi diskuterat många gånger, men jag menar verkligen det - komplettera den kontrollerande, styrande, lagstiftande verksamheten, den som Arbetsmiljöverket fullgör med sina inspektioner, med sådana incitament och sådana styrmedel som gör att det blir en större drivkraft för de enskilda arbetsgivarna att faktiskt göra det som Sylvia Lindgren och jag vill, nämligen ta sitt arbetsgivaransvar och erbjuda sina medarbetare en god arbetsmiljö.
Vi ska ha både piska och morot, om jag får kalla det för det. Piska på de dåliga arbetsgivarna, på dem som inte sköter sig, som begår arbetsmiljöbrott eller som gör fel. De ska naturligtvis veta om det. De ska få sin inspektion, få sin bot, sitt föreläggande eller vad det kan vara. Det är absolut så. Men det räcker inte, för den arbetsmiljöpolitiken har vi kört i 30 år och det har stadigt sett lite bättre ut och lite sämre ut, lite beroende på konjunkturen. Det räcker inte för att nå ett steg längre. Vi måste göra ännu lite till.
Då är min grunduppfattning att vi måste jobba mer med moroten. Vi måste göra det lätt att göra rätt, se till att det finns sådana incitament som gör att man också omedelbart kan se i plånboken som arbetsgivare att det faktiskt lönar sig, att det är en bra idé att föregå med gott exempel. Det är en konkurrensfaktor. Det är på olika sätt en vettig företagsekonomisk idé. Då vinner både den enskilde, företaget och samhällsekonomin. Vi kan inte ha det som det har varit hittills att uppemot 50 miljarder per år, tre fyra procent av bnp, förloras genom dålig arbetsmiljö.
Det har vi baske mig - nu sade jag det igen, förlåt, herr talman - inte råd med. Vi måste se till att varje person kan gå till jobbet och känna sig tillfredsställd med att gå dit utan risk för att må dåligt eller dö.
Sven Otto Littorin (M):
Patrik Björck har frågat mig dels vad jag avser att ta för initiativ för att rätta till de problem som förändringarna i arbetslöshetsförsäkringen inneburit, dels också vad jag avser att göra för att höja nivån på ersättningen. Först vill jag bara klargöra att jag givetvis inte håller med Patrik Björck om att de förändringar i arbetslöshetsförsäkringen som vi har genomfört de senaste åren har bidragit till att förstöra försäkringen, som Patrik Björck uttrycker sig. Jag vill fortfarande framhålla att de förändringar som genomförts har varit väl avvägda.
Förändringen av arbetsvillkoret, begränsningen av möjligheten att uppbära ersättning i samband med deltidsarbete, borttagandet av möjligheten att begränsa sitt sökområde de första hundra dagarna etcetera är alla exempel på förändringar som genomförts i syfte att stärka arbetslöshetsförsäkringens roll som en omställningsförsäkring. Jag kommer inte att ta några initiativ för att frångå det syftet. Regeringen anser att det finns skäl att eftersträva att alla som arbetar och uppfyller villkoren i arbetslöshetsförsäkringen bör omfattas av en obligatorisk arbetslöshetsförsäkring med rätt till inkomstrelaterad ersättning.
Formerna för hur detta på sikt ska kunna åstadkommas kommer att prövas vidare inom ramen för den parlamentariska socialförsäkringsutredningen. Det är i dagsläget dock inte aktuellt med några förändringar i arbetslöshetsförsäkringen.
Sven Otto Littorin (M):
Det är uppenbart att Patrik Björck vill vältra över kostnaderna på skattebetalarna när det gäller att höja tak i a-kassan och så vidare och finansiera det genom att göra det dubbelt så dyrt att anställa ungdomar. Det är naturligtvis en prioritering man kan göra, att stampa ut en ungdomsgeneration i arbetslöshet för att leva på a-kassa.
Faktum är, och nu citerar jag Håkan Svärdman som är välfärdsanalytiker hos Folksam och som sade så här i Riksdag & Departement den 17 maj: "De flesta som har en inkomst över taket i a-kassan har en inkomstförsäkring idag." Folksam, som har avtal med åtta LO-förbund, har 450 000 kunder som tecknat inkomstförsäkring. Dotterbolaget Förenade liv har 391 000 kunder som har gjort detsamma.
I dag finns det ett sextiotal kollektivavtalsbundna gruppförsäkringar mot arbetslöshet som erbjuder långt högre tak, uppemot 100 000 i vissa fall. Det finns elva försäkringsbolag som erbjuder privata, kompletterande försäkringar. Det kan man naturligtvis ha synpunkter på. Jag vet att Patrik Björck vill socialisera a-kassan, fast bara för dem som går med i den. Inte för dem som står utanför, för något obligatorium vill ju Patrik Björck inte ha.
Skattebetalarna ska bara betala för dem som går med i kassan, men den fjärdedel som står utanför lämnas naturligtvis därhän. Att höra Patrik Björck mot slutet försvara deltidsbegränsningen, som Socialdemokraterna nu inte vill ta bort, är lite grann som att lyssna till en elefant i en porslinsbutik. Det skorrar lite falskt, måste jag ärligt säga. Stå upp för att ni inte vill ta bort deltidsbegränsningen utan vill ha den kvar. Stå upp för den och försvara den - eftersom ni har attackerat mig under de senaste tre och ett halvt åren på att vilja ta bort den.
Slutligen vad gäller kommunernas socialbidragskostnader är faktum att grundersättningen i arbetslöshetsförsäkringen uppgår i de allra flesta fall till en högre nivå än vad som är socialbidragsnormen. Om man tittar på de konkreta fallen måste det i princip vara fråga om en kvinna i glesbygd med fem barn och tre bilar där a-kassans grundnivå inte uppgår till socialbidragsnormen. Det sambandet finns inte, som Patrik Björck gör gällande.
Min fråga, retorisk eller inte, gäller naturligtvis att vi kan ha olika åsikter om nivåerna. Jag konstaterar att flertalet av dem som ligger över taket redan i dag har ett inkomstskydd i sina kollektivavtalsförsäkringar. Patrik Björck vill naturligtvis inte ha det så. Han vill att skattebetalarna ska stå för notan i stället - à la bonne heure! Varför ska inte skattebetalarna stå för notan för alla som borde ha ett inkomstrelaterat försäkringsskydd?
Varför vill då Patrik Björck inte ha en obligatorisk a-kassa?
Sven Otto Littorin (M):
Varför vill inte Patrik Björck att alla löntagare i Sverige ska ha ett inkomstrelaterat försäkringsskydd? Jag fick inte något svar på den frågan. De övriga frågorna som Patrik Björck har ställt har vi debatterat i 25 interpellationsdebatter. Jag har svarat på dem varenda gång. Vi har helt enkelt olika syn på detta. Det är så enkelt.
Patrik Björck vill naturligtvis fördubbla kostnaden för att anställa ungdomar i syfte att höja taket i a-kassan och därmed lyfta av de kollektivavtalsmässiga försäkringarna och i stället låta dem bekostas av skattebetalarna. Slutresultatet av det blir ökad arbetslöshet, svårare för ungdomar att ta sig in, sämre funktionalitet på arbetsmarknaden och samma gamla inbackning i dåtiden som er politik står för och hela tiden har stått för. Det är intressant att höra allt detta.
Vi har 80 procents ersättning upp till taket. Det hade vi 2006. Det hade vi 2005, och det har vi också i dag. 80 procent de första 200 dagarna. Det är ingen skillnad - utom de första 100 dagarna där vi sänkte taket något. I övrigt är det ingen skillnad. Det är 80 procent upp till taket. Det som inte har hänt sedan 2002 är att taket har höjts. Det har inte hänt. Det hände heller inte under förra mandatperioden. Jag vill bara påpeka det. Den viktiga diskussionen handlar naturligtvis inte om ersättningsnivåer. Den handlar om hur nya jobb kommer till.
Men om det har mina hittills 327 interpellationsdebatter inte handlat en enda gång.
Sven Otto Littorin (M):
Oppositionen ska naturligtvis granska och ifrågasätta. Interpellationsdebatterna är ju instrumentet för det. Men det sker inte i ett vakuum. Kontrasten är det som i politiken blir livsluften. Det märks tydligt under ett valår. Jag vill tacka Maria Stenberg för att hon har pekat på det rödgröna förslaget, även om det är för kort tid för att helt redogöra för det.
Vi vet från tidigare debatter min inställning till att till exempel göra det dubbelt så dyrt att anställa ungdomar eller höja transportskatterna med 11 miljarder. Det är kirurgiskt träffsäkra sätt att tvinga bort jobben från svensk arbetsmarknad, vilket leder till ännu större problem än dem interpellanterna tar upp. När det gäller vårdnadsbidraget ska inte valfrihet för föräldrar behöva stå i motsats till arbetslinjen. Interpellationsdebatten vi hade förut handlade om hur man ska kunna kombinera ett aktivt föräldraskap och valfrihet för föräldrar med att kunna ha ett arbete.
Därför ser jag ingen omedelbar motsatsställning. Då är det skillnad att konsekvent föreslå åtgärder som syftar till att vi ska arbeta mindre över hela livscykeln. Det är ett betydligt större problem, och jag vet att ni egentligen inte gillar det. Slutsatsen, om vi kommer tillbaka till interpellationen, är naturligtvis att det är en viktig fråga som interpellanten ställer. Det är viktigt för funktionen på arbetsmarknaden att vi utbildar rätt och ser till att människor så snabbt som möjligt kommer i arbete.
Vi vill ju hemskt gärna att både arbetslösheten och vakanstalen ska vara så låga som möjligt. Det är naturligtvis när de två sakerna uppträder tillsammans som vi har en bättre fungerande arbetsmarknad. Vägen dit går inte bara genom arbetsmarknadspolitik, och det var lite grann poängen i mitt svar.
Det handlar väldigt mycket om att ha en i grunden väl fungerande utbildningspolitik, en skola som fungerar, lärlingsutbildningar och alla möjliga saker som är vettiga för att öka kontakterna mellan skolan och arbetslivet och se till att det blir lättare för ungdomar att komma in - inte svårare.
Sven Otto Littorin (M):
Jennie Nilsson har ställt ett antal frågor till mig gällande främst arbetslivsintroduktionen. Låt mig börja med att säga att vi har genomfört reformer för att skapa vägar tillbaka till arbete för människor som är sjukskrivna eller förtidspensionerade. Den tidigare sjukförsäkringen som lämnade människor i passivitet och utanförskap har ersatts med en reform som ser människors förmåga och där alla som vill och kan arbeta också ska ha en möjlighet att göra det. Vi har valt en politik som möjliggör aktivitet snarare än passivitet i sjukförsäkringen.
Personer som har varit sjukskrivna mycket lång tid, två och ett halvt år eller längre, behöver särskilda insatser för återgång i arbete. För dessa har den individuellt anpassade arbetslivsintroduktionen inrättats vid Arbetsförmedlingen. Regeringen har därför tillskjutit betydande resurser till Arbetsförmedlingen. Syftet med arbetslivsintroduktionen är att ge deltagaren stöd att klargöra sina resurser och förutsättningar för att öka möjligheterna att kunna återgå i arbete. Många som hittills deltagit har gått vidare till andra arbetsrelaterade insatser, till exempel förberedande utbildning eller arbetslivsinriktad rehabilitering.
En del har även börjat arbeta, till exempel med lönebidrag. Det är också viktigt att komma ihåg att den som på grund av sjukdom uppenbarligen inte kan gå tillbaka till sin anställning eller delta i några aktiviteter vid Arbetsförmedlingen kan få fortsatt ersättning från sjukförsäkringen. Min förhoppning är naturligtvis att flertalet efter avslutat introduktionsprogram ska kunna gå vidare till arbete eller ta del av de många insatser som Arbetsförmedlingen har att erbjuda för att få ett arbete.
Regeringen har exempelvis gjort det möjligt för deltagarna att direkt efter avslutad arbetslivsintroduktion kvalificera sig till jobb- och utvecklingsgarantin eller jobbgarantin för ungdomar, inom vilka deltagaren bland annat kan ta del av arbetslivsinriktad rehabilitering. Vidare har regeringen avsatt mer resurser till lönebidrag, trygghets- och utvecklingsanställningar som Arbetsförmedlingen kan erbjuda denna grupp. Även personer som har varit sjukfrånvarande på deltid ska tidigt kunna få hjälp av Arbetsförmedlingen.
Jag vill tillägga att det inte finns något i reglerna som tvingar en sådan person att säga upp sig från sitt arbete för att få anmäla sig hos Arbetsförmedlingen och delta i arbetslivsintroduktionen. En särskild schablon för beräkning av ersättningen för de personer som går från sjukförsäkringen till insatser i Arbetsförmedlingens regi har införts, vilket bland annat innebär att möjligheterna till en högre ersättning ökar för många av de personer som övergår från sjukförsäkringen till arbetslivsintroduktionen. Mot bakgrund av detta har jag för närvarande inte för avsikt att vidta några ytterligare åtgärder.
Regeringen följer och analyserar dock utvecklingen för denna grupp noga och avser att återapportera resultaten till riksdagen.
Sven Otto Littorin (M):
Jennie Nilsson delar kritiken mot den tidigare rehabkedjan, noterar jag. Det är bra att vi kan vara överens om att den var misslyckad. Men vi har i huvudsak följt Anna Hedborgs utrednings förslag, den utredning som Socialdemokraterna i princip stödde fram till för ett år sedan eller så. Det är intressant att konstatera det. Vi gör människor fattiga, säger Jennie Nilsson.
Nej, en majoritet har fått ±100 kronor eller mer av dem som har gått över från sjukförsäkringen till arbetslöshetsförsäkringen, inte minst tack vare den schablon i a-kassan som A-kassornas samorganisation föreslog och som vi arbetar efter. Nu väntar vi med spänning på torsdagens siffror. Det blir lite andefattigt att diskutera siffror som varken Jennie Nilsson eller jag har tillgång till. Jag vill komma tillbaka till det som Jennie Nilsson nyss sade.
Om det var tre fyra personer av 30 som kom tillbaka till arbete, om jag förstod det rätt, kan man fråga sig: Varför har ingen brytt sig om dem under den här tiden? För dessa tre fyra personer är det en enorm vinst att komma tillbaka till arbete och få en plan. De övriga som är sjuka har rätt att få sjukpenning igen om de är sjuka och inte har någon arbetsförmåga kvar. Problemet är att ingen har ställt frågan till de här personerna: Har du arbetsförmåga kvar?
Vad kan vi göra för att hjälpa till för att du ska återvinna den, för att du ska få en möjlighet att komma tillbaka? Problemet är att ingen har brytt sig, att det har varit totalt passiva system. Vi har haft flera debatter under eftermiddagen och kvällen som har handlat om passivitet i system. Det här är det mest passiva system som någonsin har funnits - två och ett halvt år utan att någon ens lyft på luren och frågat: Vad kan vi göra för dig?
Vad kan vi göra för att du ska få en möjlighet att ta dig tillbaka, att du ska få den hjälp och det stöd i arbetslivsinriktad rehabilitering som behövs för att du ska kunna försörja dig igen?
Den enda statistik jag har sett hittills är att av de ungefär 2 000 som lämnade sjukförsäkringen utan att gå till arbetslivsintroduktionen var det ungefär 2 procent som fick kommunalt försörjningsstöd, alltså socialbidrag. Det är 40 personer. Det är naturligtvis hemskt för dessa 40. Jag vill att de ska ha ett jobb att gå till och en lön att leva på.
Men det skräckscenario som Socialdemokraterna under det senaste året har pekat ut är inte förenligt med sanningen. På torsdag får vi reda på mer fakta, och det ska bli intressant. Jag tror att det kommer att vara en klargörande information både för Jennie Nilsson och för mig.