KBLab/rixvox huggingface dataset:
Juno Blom (L):
Så här är det: Om det är någonting jag är fullständigt trygg med är det att jag för alltid kommer att kämpa för de här frågorna. Om det är någonting som jag är lika övertygad om är det att det sker ett viktigt arbete i utskotten. Det är det vi röstar om i kammaren, och det är också i utskotten vi kan skriva oss samman i de fall våra politiska idéer sammanfaller. Jag ser inga problem att göra det i den här frågan eller i andra frågor.
Däremot är jag övertygad om att den viktigaste uppgift som jag har framöver är att ingå i en överenskommelse där jag menar att vi tillsammans är skyldiga att svara på frågor och lägga fram politiska förslag som får ett brett stöd i den här kammaren.
Den konflikt som finns mellan utsatta barn och den som utsätter barnen är så pass mycket allvarligare än att vi står här och diskuterar partipolitik. Däremot kommer jag aldrig att vara tyst. Så länge vi inte levererar kommer jag att stå här gång efter gång och synliggöra den skyldighet vi har som ledamöter att verkligen ta i de här frågorna.
Jag var själv utredare när den nationella strategin mot mäns våld mot kvinnor togs fram, och jag tror att det är viktigt att komma ihåg att barnet där alltid blir ett bihang till den vuxna kvinnan. Om inte jag hade gått emot utredningsdirektiven, vilket jag också fick kritik för initialt, hade det inte stått ett ord om barnen i den. Det ingick inte.
Därför vet jag att den inte är tillräckligt omfattande för att se just barns egen utsatthet. Sedan är det självklart att det finns beröringspunkter som vi ska ta på fullaste allvar. Men jag tror också att de handlingsplaner vi tar fram måste bli mycket tydligare med avsändare, hur mycket pengar vi avsätter och när de ska redovisas. Det saknas i dag i politiken.
Juno Blom (L):
Jag vet vad vi står för, och jag vet vilket jobb vi bedriver. Jag vet också att det är viktigt att inte tulla på den gängse normen om att inte ha retroaktiv lagstiftning.
En annan sak är att det vi pratar om här är de erkända polygama äktenskapen. Det Liberalerna har gjort är att ta fram ett förortslyft som handlar om alltifrån bostadsfrågor till frågor om demokrati, jämställdhet och värderingar.
Det viktigaste nu är ju att vi har en tydlig röst där ute som berättar för alla de kvinnor som lever i polygama äktenskap som inte är registrerade att skilsmässa, oavsett om äktenskapen är registrerade eller inte, ska vara varje individs rätt. Av den anledningen vill jag säga att jag är stolt över det arbete som Liberalerna systematiskt har drivit sedan Sabuni som statsråd satte de här frågorna på kartan.
Det spelar ingen roll vad ledamoten Eskilandersson säger; jag vet vad vi har gjort, jag vet vad vi står för och jag vet vad vi kommer att göra. Att liksom hamna i de äktenskap som är registrerade och tänka att det här skulle vara lösningen på allting tror inte jag på. Jag har full respekt för att Mikael Eskilandersson tror att detta är lösningen, men Liberalerna vill jobba systematiskt över tid genom att ta ställning i de här frågorna och, som nu senast, till exempel driva på och föreslå en utredning om att förbjuda kusinäktenskap.
Det finns så oändligt mycket mer att göra. Det räcker inte att tro att retroaktiv lagstiftning ska se till att de här äktenskapen ska upphöra. Men varenda kvinna i ett äktenskap, polygamt eller inte, ska veta att i Sverige finns rätten att lämna detta äktenskap.
Juno Blom (L):
Det är klart att det finns barn, kvinnor och män som har tvingats in i sammanhang mot sin vilja, och det skulle vara helt fel av mig att säga att jag inte förstår varje kvinna som kan känna, även om rätten finns här, att möjligheten att åtnjuta denna rättighet inte existerar.
Men jag tror inte att vinsten av att instifta en lag och retroaktivt upplösa alla dessa äktenskap, vägd mot att bryta mönster i den eventuella strukturen, är tillräckligt mycket värd.
Jag vet också att arbetet som pågår med att hela tiden systematiskt vara ute och möta, informera, beskriva och prata med människor är det som på lång sikt verkligen kommer att skapa förändring. Jag delar Mikael Eskilanderssons uppfattning angående varje människa som har tvingats att gifta sig med fler än en person, eller en enda person, mot sin vilja.
Jag skulle vilja upplösa alla de äktenskapen också, men det skulle ju inte heller vara möjligt att åka runt och upplösa alla äktenskap som människor tvingats in i innan vi beslutade om den lagstiftningen. Det finns vissa saker som är svåra att genomföra men där tydligheten är klar från vår sida. Jag kan säga en sak: Om jag hade fått bestämma hade den här lagstiftningen varit på plats för länge sedan.
Jag har full respekt för att ledamoten Eskilandersson känner att det här skulle lösa problemet. Jag menar att det finns en palett av olika åtgärder som måste vidtas, och jag är beredd att vidta alla för att ge varje flicka och kvinna de rättigheter och möjligheter de har - förutom att gå in i retroaktiv lagstiftning.
Du får ha respekt för mig, och jag har respekt för dig.
Juno Blom (L):
Statsrådet Morgan Johansson sa att Alliansen inte har gjort någonting när det gäller arbetet mot hedersvåld. Jag tänker faktiskt inte fortsätta att diskutera frågan om bigami eller månggifte, som vi har debatterat i dag. För mig är det viktigt som politiker att hålla mig till det som är rätt och riktigt. Och jag måste säga att när det gäller mitt samarbete med statsrådet Morgan Johansson har jag ingenting att klaga på.
Även i min tidigare roll, när jag samordnade arbetet mot hedersvåld och jag inte var politiker, fanns det en responslåda hos dig hela tiden. Det kan lätt vara så att du tror att alla i regeringen är som du, men så är det tyvärr inte. När jag 2006 fick tjänsten som samordnare för det nationella arbetet mot hedersvåld och förtryck var det Socialdemokraterna som styrde. Då kallade man hedersvåld för så kallat hedersrelaterat våld och förtryck.
Det var många gånger en stor förvirring kopplat till detta, men det kan kanske inte statsrådet beskyllas för. Sedan kom Nyamko Sabuni som statsråd. Du kan fråga vilka tjejer och killar som helst som levde i den utsattheten och upplevde att de hade förbisetts, och de skulle säga att det blev en revolution när hon kom in på banan, vilket även vi som jobbade med frågorna kände. Till exempel fick vi utredningen inför lagstiftningen om tvångsäktenskap, som ligger bakom arbetet mot könsstympning.
Vi fick rapporten om att unga blir gifta mot sin vilja. Det finns statistik som fortfarande används för de uppdrag som regeringen och Socialdepartementet har gett till Socialstyrelsen men som de inte har lyckats utföra. Det finns ingen i den här kammaren som har gjort tillräckligt.
Men nu är jag ju själv politiker och kan säga att statsrådet Morgan Johansson lyssnar och gör bra saker, men annars blåser jag inte omkull av arbetshastigheten bland övriga statsråd utan jag har mycket att tillägga. Jag kämpar och sliter varje dag för att de reformer som beslutas ska komma på plats.
Juno Blom (L):
Tack, statsrådet Johansson, för ditt svar! Det är precis så det är. På lagstiftningsområdet har det skett stora förändringar. Som jag både har sagt offentligt och säger här i dag tycker jag verkligen att vi har lyckats med väldigt mycket. Att stifta lagar, med all respekt för att du är justitieminister, är på ett sätt den enklaste delen. För att se till att hela systemet hänger ihop krävs det mycket mer.
Då är ett råd, som jag också har fört fram internt, att jämställdhetsministern ska ta ett övergripande ansvar. Men inte ens jag, som är en del av det här samarbetet, kan hitta någon enkel beskrivning av vad som görs på andra områden än det område som statsrådet Johansson ansvarar för.
I en regering kan man jobba på olika sätt, men alla delar måste hänga samman. Det arbete som Nyamko Sabuni införde gjorde att vi fick helt andra förutsättningar att jobba med det nationella kompetensteamet. Trots att hon inte var justitieminister stod hon även bakom lagstiftningen om äktenskapstvång, vilket har varit en grund för förändringar.
Hennes förslag var redan då att man skulle införa ett barnäktenskapsbrott, som den här kammaren inte var beredd att fatta beslut om. Det handlar just om att ta ett samlat grepp om det hela. I Sverige ligger de här frågorna i dag på jämställdhetsministern. Men det vi talar om här är ju allvarlig kriminalitet.
Visst, det förebyggande arbetet är ett jämställdhetsarbete som är otroligt viktigt varje dag, men så fort ett sådant här brott har skett är det allvarlig kriminalitet. När det gäller att få tyngd i de här frågorna måste jag säga att Nyamko Sabuni var helt excellent i sitt arbete. Om du hade glömt bort det ville jag bara berätta det.
Juno Blom (L):
Jag tackar Gudrun Nordborg för den viktiga frågan. Jag måste vara uppriktigt ärlig i detta läge. Sedan denna proposition kom - förslaget till lagstiftning - har jag personligen legat på och gjort de viktiga förändringar som var inom ramen för det som vi lyckades åstadkomma. Vi kom inte hela vägen.
Jag tycker också att man behöver fundera över straffet och dess längd, men man behöver också fundera över ombud som är en fråga som vi driver. När detta förslag kommer är det inte så att Liberalerna kommer att sätta sig på tvären. Däremot kände jag ett ansvar för att jag inte lyckades nå hela vägen. Men om jag har haft del i att påverka detta tycker jag också att jag sedan måste stödja hela produkten.
Senare kommer vi att ha en debatt i civilutskottet som handlar om ombud generellt sett. Där är vi tydliga. Jag delar dock bilden att det här är nödvändigt, och vi kommer att stödja förslaget när det väl kommer hit. Jag kan inte säga mer om det.
Juno Blom (L):
Precis som Gudrun Nordborg ger uttryck för handlar det om att se till att den som har begått ett brott ska straffas. Det också otroligt viktigt att vi företräder barnet på ett korrekt sätt. Jag delar helt och hållet denna uppfattning. Som ledamoten Nordborg tar upp ska vi debattera det här i civilutskottet senare. Barn behöver ombud i alla de tvistemål som gäller för att deras talan ska kunna föras. Jag talar här för din idé. Jag delar nämligen din uppfattning helt och hållet.
Barnkonventionen har ju nu blivit lag, och det som kanske skiljer befintlig lagstiftning från barnkonventionen är rätten att komma till tals. Då måste vi skapa förutsättningar för det. Jag tänker därför inte motsätta mig det ledamoten Nordborg säger om detta.
Det är viktigt att vi alla inser att om vi ska få våldsutsatta kvinnor och barn att känna att samhället står på deras sida, förutom i lagstiftningen, handlar det också om konsekvensen av våldet, som behöver brytas. Vi måste se över frågorna om ombud och att man inte ska ha rätt till vårdnad när man väljer att utöva våld.
Juno Blom (L):
Min fråga till ledamoten Rasmus Ling är kopplad till något jag tog upp i mitt huvudanförande. Vi har haft en pandemi som har slagit väldigt hårt mot barn. Trots det har man inte vidtagit några åtgärder för att göra en barnkonsekvensanalys, vilket är nödvändigt i alla situationer där barn berörs.
Är det någonting som ledamoten Ling och Miljöpartiet har för avsikt att initiera inom en snar framtid? Det kommer att vara viktigt att få en bild av detta, så att vi kan rusta oss på rätt sätt nu när samhället förhoppningsvis öppnar. Min bedömning - detta ser man också i andra länder - är att isoleringen har påverkat våldsutsatta kvinnor och barn och att det kanske är först då vi ser konsekvenserna av vad som har hänt.
Jag vill även ta upp en annan sak. Jag delar ledamoten Lings bild av hur viktigt det är med barnkonventionen och att vi stärker barn som rättssubjekt. Jag ser också värdet och vikten av att ta det viktigaste steget, som kanske inte är att en vårdnadshavare sätts i fängelse; det viktigaste är ju att barnet inte återigen hamnar i ett "fängelse" med en våldsutövande förälder hemma.
Vi måste med betydligt större tydlighet se till att de val en vårdnadshavare gör vid utövande av våld mot barnets mamma eller barnet direkt får konsekvenser, eftersom den personen visat sig sakna förmåga att ge trygghet, närhet och omvårdnad. Jag delar bilden av att det är viktigt att få traumabearbetning, men det är också viktigt att traumat upphör för att man ska kunna bearbeta traumat.
Juno Blom (L):
Jag är övertygad om att ledamoten Ling anser att det vi får kännedom om när det gäller vad som händer med barn är superallvarligt. Jag har haft många samtal med Bris. Civilsamhället självt försöker på eget initiativ vädja och vittna om utsattheten.
Det gäller till exempel Unizon och verksamheter som 1000 Möjligheter, som vittnar om unga killars våld mot unga tjejer. Dem har jag stor tilltro till. Det är också därför Liberalerna driver på för att stödja civilsamhället; där tar man ett stort ansvar. Men jag syftade mer på vad vi ledamöter och framför allt regeringen kan göra.
Eftersom ansvarigt statsråd, Märta Stenevi, är miljöpartist kan vi från var sitt håll försöka kämpa för att man verkligen tar ansvar för de utsatta barnen.
Den andra frågan, som jag inte riktigt fick svar på, handlar om hur ledamoten Ling ser på att utövat våld mot både barnet och mamman - oavsett om det är direkt eller indirekt har vi i dag bestämt oss för att det är våld, oavsett i vilken form det sker - ska få den viktigaste effekten i efterhand, nämligen att man ser till att detta upphör. Jag delar bilden av hur viktigt det är med traumabehandling, som flera har varit inne på.
Men vi vet också att det inte går att jobba med traumabehandling om barnet är mitt uppe i ett trauma som pågår och man låter det fortsätta. Att leva med våld under lång tid skadar också barns förtroende och tillit. Det tar otroligt lång tid att bygga upp det.
Min fråga är om ledamoten Ling anser - när vi nu har beslutat att bevittnat våld är ett allvarligt brott - att vi måste vara mycket tydligare med att det också ska få konsekvenser för en våldsutövande förälder.
Juno Blom (L):
Jag satt själv med i en utredning redan 2012 där Nyamko Sabuni hade föreslagit att man skulle införa ett barnäktenskapsbrott. Det föreslogs också i det utredningsbetänkande som vi lade fram, men då tyckte varken denna kammare eller remissinstanserna att det var förenligt. Man ansåg att det var ett för stort steg att ta, och man hade olika invändningar. Tidigare var det möjligt att ansöka om tillåtelse att gifta sig.
Det fanns ett förbud mot att gifta sig som barn, men det gick att söka dispens. Man kände då att det var ett stort steg att gå från det till att det skulle bli kriminaliserat. Nu, några år senare, har vi ett barnäktenskapsbrott på plats. Man insåg att många barn var berörda av den lagstiftning som togs fram, äktenskapstvång.
Man förstod barns utsatta belägenhet och hur svårt det är att göra ett tydligt avståndstagande som barn, vilket krävs för att kunna bevisa tvångsfaktorn. Vis av erfarenhet i andra frågor som handlar om att utmana menar jag att även om vi inte är nöjda är Sverige en progressiv röst. Det ska vi vara. Vi ska vara stolta. Andra länder ska titta på Sverige och tänka att det är ett föregångsland.
Men det krävs modiga vuxna för att utmana föräldrarätten. Vi har gjort barnkonventionen till lag och höjer den till skyarna, men man måste komma ihåg att svensk lagstiftning har kommit mycket längre än barnkonventionen, som är en kompromiss mellan världens länder. Men på en punkt är barnkonventionen faktiskt starkare än svensk lagstiftning, och det gäller barns rätt att komma till tals.
Oavsett vad man tycker nu när beslutet har fattats rimmar det ganska illa att barn inte skulle få komma till tals i en så viktig och avgörande fråga som att en vuxen person har utsatt en och skapat tillit. Barnens liv har ju inte satts på paus, utan de har skapat ett liv under tiden.
Juno Blom (L):
Jag har en fråga eller kanske en lösning på problemet som ni precis debatterade. Kompotten är ett nätverk som vi byggde upp på Länsstyrelsen Östergötland när jag hade min tjänst där i nationella kompetensteamet.
När jag slutade på länsstyrelsen hade 67 kommuner avtal sinsemellan för att personer som hade skyddsskäl och inte kunde bo kvar i sin hemkommun precis som statsrådet var inne på skulle kunna få förtur till lägenhet, skola, barnomsorg, sjukvård och alla de delarna.
Första månaden var man fortfarande skriven i sin hemkommun för att det inte skulle uppstå några svårigheter. Det kan ju finnas närstående, släktingar eller så. Men efter en månad gick det över i detta. Under alla de år jag jobbade där byggde vi upp det här nätverket. När det blev relativt stort tog jag kontakt med regeringen och ställde frågan om man hade möjlighet att stödja det här arbetet, som vi gjorde vid sidan av alla de uppdrag vi hade. Vi fick aldrig någon respons.
Det var inte statsrådet Stenevi som var statsråd då, utan det var Åsa Regnér och sedan statsrådet Stenevis företrädare. Jag tänker att här har vi en möjlig lösning. Det är ett redan uppbyggt system som nu är på väg att falla sönder men som man med rätt insatser skulle kunna få igång igen. Det hade en otroligt bra effekt. Kommuner hör nu av sig till mig i förtvivlan över att det inte finns.
Jag undrar om statsrådet Stenevi är beredd att vidta åtgärder för att lösa det hon var inne på som en viktig del i det här med bostadsfrågan.
Juno Blom (L):
Tack, statsrådet Stenevi, för intresset! Jag tror att det är viktigt att se att när det gäller att man tvingas flytta är bostadsfrågan en väldigt liten del, om än viktig. Sedan handlar det om systemet som helhet, och det är där de här avtalen kommer in. Men kommunerna måste också inse och förstå att de får stöd för att vissa flyttar så att de blir benägna att ta emot och göra alla de andra insatserna.
Jag återkommer gärna till det, och jag har hur mycket material som helst kopplat till det. Jag tänker också ställa en fråga kopplad till pandemin och den ofrihet och utsatthet som den har medfört. Man har tagit fram studier i andra delar av framför allt Europa där man har tittat på hur det här har påverkat våld mot kvinnor och barn.
I Sverige har vi fått viss information från civilsamhället, från barnrättsorganisationer, men jag har inte sett att det gjorts någon sammantagen bedömning från regeringens sida. Jag tänker att det är viktigt utifrån att vi nu har förstärkt civilsamhället med medel. Jag är av den uppfattningen att när samhället öppnar upp kommer vi tyvärr att få se vilka fruktansvärda konsekvenser det här har fått.
Då är det viktigt att vi inte hamnar på efterkälken utan att vi tillsammans ser till att rusta civilsamhället men självklart också myndigheterna för att de ska kunna finnas till hands och ta emot de fruktansvärda konsekvenserna av att våldet kunnat eskalera och även starta i samband med den ökade utsattheten. Hur ser statsrådet på detta?
Juno Blom (L):
Tack, ledamoten Gudrun Nordborg! Jag tror att det är så här: Jag har insett att politik väldigt mycket handlar om att när vi kan säga skarpa saker får det uppmärksamhet. Den stora utmaningen är ställningstagandet. Ställningstagandet bygger på förståelse för sammanhanget som de utsatta lever i. Ledamoten Louise Meijer var inne på att man inte får blanda äpplen och päron. Jag håller med om det.
Det finns otroligt mycket som är gemensamt. Det handlar om fysiskt våld, psykiskt våld, kontroll och makt. Jag menar att den våldsutsatta kvinna som blir söndersparkad av sin man i hemmet inte ligger och tänker att det är för väl att det inte är ett kollektiv som ligger bakom det. Om man inte förstår det som skiljer sig åt tillräckligt väl kommer heller inte insatserna att möta på rätt sätt. Jag tror att det finns en rädsla.
Jag liksom många känner också en oro för att främlingsfientliga krafter kidnappar frågor för att visa på att vissa grupper beter sig på ett särskilt sätt. Det måste vi hela tiden ha med i beaktande. Men det är inte samma sak som att vi av den anledningen ska göra snömos av våld så att ingen riktigt förstår vad man ska göra. Man kan se på vad som har skett i praktiken. Senast i går till exempel pratade jag med företrädare för en kommun som bad om hjälp. De skulle driva de här frågorna.
De ser kopplingen mellan gängkriminalitet, hedersvåld och våldsbejakande extremism. Då svarar rektorer: Öppna inte Pandoras ask. Vi fixar inte det. Vi har så gigantiskt stora problem, och vi vet inte riktigt hur vi ska fånga dem. Om det är så att barn ska känna förtroende för vuxenvärlden för att berätta om sin utsatthet måste de också känna att den som får informationen hanterar den på rätt sätt.
När det gäller hedersvåld finns det mekanismer som kan försätta barn i en större fara om man inte har förståelse för hur man ska hantera det. Det måste vi våga prata om.
Juno Blom (L):
Tack, ledamoten Gudrun Nordborg! För mig blir det sista ledamoten Nordborg säger helt obegripligt, att rädslan för att peka ut skulle riskera diskriminering. Jag vill säga att det är diskriminerande. Jag har en dotter som hoppade av juristprogrammet.
Om jag hade fört henne till Somalia eller Irak som bestraffning för att hon inte gjorde som jag sa skulle hela samhället reagera. Men de här barnen saknas inte. Försäkringskassan kom med en rapport som visar på att det är 10 000 barn som är skolpliktiga som inte finns i Sverige. Det var utifrån att man tittade på fusk med välfärdens pengar. Jag säger inte att 10 000 barn befinner sig i ett barnäktenskap.
Men jag är djupt förvånad över att den här rapporten inte har fått en större synlighet och att man inte har debatterat den. Var är de här barnen någonstans, och vad är de utsatta för? Min stora oro är att vi systematiskt diskriminerar barn från andra delar av världen för att vi inte vågar se den utsatthet de har. Barn går omkring och är könsstympade och kan inte kissa, och jag är orolig för att Vänsterpartiet inte oroar sig varje dag för det.
För det gör jag - jag känner en panik när jag tänker på att det finns barn som lider så fruktansvärt i sin ensamhet. Barn tvingas in i barnäktenskap och blir systematiskt våldtagna på bröllopsnatten och därefter. Jag har varit med om ärenden där en flicka grät förtvivlat. Hon giftes bort som 16-åring, och hon ringde efter pappan för att mannen inte kunde genomföra samlaget, våldtäkten, på bröllopsnatten. Pappan kom dit och band fast flickan.
Detta var på grundval av att hon hade skojat och skrattat med en klasskompis i skolan. Det här är fruktansvärt. Det sker i Sverige, och det är våra barn och vårt problem. Om vi inte ser skillnaderna kommer de här barnen att fortsätta att lida i sin ensamhet.
Juno Blom (L):
Vi har ett förslag i betänkandet när det gäller den sista frågan som ledamoten Nordborg ställer. Vi anser just det som jag tog upp i mitt anförande, nämligen att barnfridsbrottet måste omfatta och förstå hur verkligheten ser ut för barn.
Det kan vara syskon som gömmer ett mindre syskon för att man inte vill att lillebror eller lillasyster ska behöva höra. Det kan också vara så att barnen sover och att ett fruktansvärt våld sker under natten så att de vaknar upp och ser ett kök som är sönderslaget och en förtvivlad och utsatt mamma.
Det är viktigt att vi inom politiken inser att barn reagerar olika i de situationer som uppstår. Vissa barn går emellan och gör allt de kan för att stoppa det hela. Andra sätter sig av naturliga skäl i en garderob eller sover och vaknar upp till en fruktansvärd utsatthet.
Liberalerna kommer att bistå de förändringar som kan tänkas göras i denna kammare för att skydda barn. I fråga om vårdnad, boende och umgänge tycker vi i Liberalerna att man redan när någon placeras hos en kvinnojour i avvaktan på utredning ska kunna fatta interimistiska vårdnadsbeslut.
Vi vet ju att under just den perioden är riskfaktorn betydligt högre för den våldsutsatta kvinnan och vid också sådant som är kopplat till dödsfallsutredningar. En utredning kan självfallet komma fram till att saker och ting inte har skett som man först trodde. Men om det visar sig att det har förekommit våld måste det påverka vårdnad, boende och umgänge. Det håller vi helt med om.