KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
Jag tror att jag ska avstå från att ta olika exempel och säga att det finns enkla lösningar på dem, för jag tycker att exempelgivningen visar att detta är ganska problematiskt. Jag ska börja med att svara på frågan om det kommer att leda någon vart. Det vi nu gör är att samla in mer underlag för att försöka se hur man på olika sätt skulle kunna lösa de olika delfrågor som finns.
Sedan tycker jag att det här är en fråga som måste hållas ihop någorlunda när det gäller föräldraskap vid assisterad befruktning av olika slag och hur föräldraskapet ser ut i olika familjekonstellationer så att man får en någorlunda enhetlighet. Jag tycker att principen om att man ska få veta vem som är ens biologiska förälder är viktig som en grundförutsättning.
Sedan måste man också se till att man inte krånglar till det i andra ändar och ställer till det hela. Man kan tycka att adoption kan vara en besvärlig lösning, men det är inte helt enkelt heller att i en praktisk situation ställa en biologisk pappa inför frågan: Vill du vara pappa eller inte? Det kan vara en svår fråga att ta ställning till, för svarar man nej räknas man inte längre. Man kanske har ställt upp därför att man ville vara förälder, och sedan har parterna blivit osams.
Det tenderar till att kunna bli ganska många olika konflikter. Det är det här vi måste gå igenom och skaffa oss underlag för att hitta principer för. En intressant fråga är naturligtvis om en man som ett par har valt ut skulle kunna vara spermadonator men fortfarande inom ramen för svensk vård för att hålla sig till reglerna.
Vi försöker inte att se de här olika exemplen som jag drar som hinder för att hitta en lösning, men det är adekvata frågeställningar som man måste hantera. Vi söker naturligtvis efter lösningar som kan vara rimliga utifrån ett tydligt barnperspektiv men också utifrån att säkerställa att vi ska ha en trygghet för barnen och för familjerna.
Det är olyckligt som det är för en del familjer i dag att barnet bara har en förälder, och där står man. Inte helt ovanligt är det heller att man blir ensam med barnet och så finns det ingen medförälder kvar. Det är en olycklig situation som beror på att det här inte är löst. Det här är en verksamhet som har ökat de senaste åren, kan man se. Det tar lite tid innan vi får reglerna på plats, men vi arbetar med dem.
Beatrice Ask (M):
Jag har försökt förklara att vi arbetar mycket seriöst med dessa frågor på Justitiedepartementet. Vi ser både problem och möjligheter. Det finns många frågor som vi behöver arbeta med. Det ingångsvärde vi har är naturligtvis att se hur vi stärker möjligheterna inom svensk sjukvård när det gäller att säkerställa att man kan få hjälp med assisterad befruktning.
Beträffande om den biologiske fadern vill vara förälder eller inte ställs sådana frågor redan i dag i samband med adoptionsprocessen. Det är alltså inte något nytt. När vi tittar på det hela ser vi att det inte är helt ovanligt att man som vän ställer upp. I många fall har man också tänkt sig ett föräldraskap där man i någon mening delar ansvaret för barnet.
Ibland vill man ha en rättslig förälder i varje konstellation. Det finns lite olika lösningar. Vi måste inse att människor väljer olika lösningar och samtidigt se till att vi säkerställer en ordning som, vad gäller barnets trygghet, är rimlig samt att föräldrar ska ha möjlighet att ta sitt ansvar.
Om man slarvar med dessa frågor är det lätt hänt att barnet blir något som far emellan föräldrarna och vi ökar otryggheten. Dessutom måste vi vara säkra på att medmamman vill ta sitt ansvar. Det finns exempel på att det inte varit entydigt eftersom frågan är besvärlig. Jag tror att vi inom svensk sjukvård har lättare att söka lösningar än vad fallet är utomlands.
Vi arbetar med hela frågespektrumet. Till detta kommer, vilket vi inte har diskuterat, de ensamståendes möjligheter, liksom frågan om surrogatföräldraskap. Frågan om surrogatmödrar är ju inte alldeles enkel. Vi har alltså en del att göra på det här området framöver.
Beatrice Ask (M):
Maryam Yazdanfar har frågat mig vad jag avser att göra för att angripa problemen som uppstår vid stöld av identiteter. Utnyttjandet av en annan persons identitet kan gå till på flera olika sätt och för helt olika syften. Det kan exempelvis handla om att en person för egen ekonomisk vinning tillskansar sig kreditkort eller handlar varor i en annan persons namn. Det förekommer också att sådana handlingar utförs i syfte att systematiskt förfölja en annan person.
Vidare kan identitetskort förfalskas eller stjälas för att utnyttjas i olika brottsliga syften. Ytterligare exempel är när någon ikläder sig en annan persons identitet i sociala medier, vilket bland annat drabbar politiker och andra offentliga personer.
Dessa typer av handlingar är straffbara och inryms under de brottsrubriceringar som vi har i dag, exempelvis bedrägeri, förfalskningsbrott, olaga förföljelse, ofredande och förtal. För brottsoffren innebär det faktum att någon annan person utnyttjat deras identitet ofta både praktiska och juridiska problem. Därutöver är det en allvarlig och oacceptabel kränkning av den personliga integriteten.
Eftersom tillvägagångssätten och ändamålen varierar är det svårt att ge ett entydigt svar på hur utnyttjandet av andras identiteter ska kunna förhindras. Men avgörande är att vidta åtgärder som förhindrar eller försvårar denna typ av brottslighet. Bank- och kreditkortsföretag har ett stort ansvar när det gäller att bygga upp adekvata säkerhetsrutiner kring hur betal- och kreditkort och deras koder lämnas ut till kunderna.
Rikspolisstyrelsens uppfattning är att problemet skulle minska avsevärt om utfärdandet av alla kreditkort och koder åtföljdes av tillräckliga säkerhetsåtgärder. Även för den enskilde är det viktigt att vidta försiktighetsåtgärder, såsom att ha lås på brevlådan och vara varsam med hur man hanterar ID-handlingar och personlig information. Utnyttjandet av andras identiteter syftar ofta till att begå olika typer av bedrägerier.
Rikspolisstyrelsen arbetar tillsammans med Åklagarmyndigheten med att ta fram en nationell handlingsplan för att bekämpa bedrägerier. Jag har vidare inlett en diskussion om möjligheten att skärpa bedrägerilagstiftningen för att bättre förebygga den här typen av kriminalitet.
Beatrice Ask (M):
Att använda andras identiteter syftar ofta till att begå just bedrägeribrott. Detta är en brottslighet som har mer än fördubblats under en tioårsperiod. Den tar sig väldigt många olika uttryck och kräver lite olika bemötanden för att vi ska komma till rätta med den.
Med utgångspunkt från den utvecklingen arbetar Rikspolisstyrelsen för närvarande med en handlingsplan för hur bedrägerier ska kunna förebyggas och utredas mer effektivt. Man har ändå lyckats förbättra utredningarna ganska ordentligt. Precis som Maryam Yazdanfar och Hillevi Larsson har redovisat är åtgärder i förebyggande syfte viktiga.
Jag nämnde det i mitt interpellationssvar. Det finns synpunkter på bankers och kreditföretags säkerhetsrutiner när det gäller utfärdande av nya kort och annat. Vi hade för något år sedan ganska stora problem med kapning av lagfarter, det vill säga att man falskeligen gjorde det. Där ändrade vi rutinerna hos Lantmäteriet så att man har bekräftelsedokument och annat.
Därmed har det problemet minskat rejält, och det är inte längre ett bekymmer. Det är så man måste arbeta med att se hur det ser ut och försöka hitta lösningar. Sedan finns det ibland en konflikt där man vill att saker ska gå enkelt och snabbt och där man vill använda sig av den moderna informationsteknologins alla möjligheter. Men det gäller också att vara lite streetsmart.
Där tror jag att Rikspolisstyrelsens arbete och handlingsplanen kan ge en del nyttiga effekter. I det ingår också att samverka med olika myndigheter både för att bättre utreda och lagföra den här typen av brott och för att komma på åtgärder som förebygger att brotten över huvud taget är möjliga. Jag kan dra ganska många olika exempel på hur fiffigt det är.
Jag nämnde i mitt interpellationssvar att det finns anledning att sprida kunskap om hur bedrägerierna går till. Det finns en del åtgärder man kan vidta på egen hand för att undvika att man är ett lätt offer. Vi har gett Rikspolisstyrelsen och övriga myndigheter uppdrag som rör mängdbrottslighet, att korta handläggningstider, att samverka och annat.
Det mest centrala i detta och det som är viktigt är det arbete som nu bedrivs med handlingsplanen. Vi måste ha ett entydigt förhållningssätt om vikten av att arbeta mot brottsligheten men också exempel på vad som kan och ska göras i olika typer av ärenden. Det är precis det som Rikspolisstyrelsen nu arbetar med och förhoppningsvis kommer att sätta i sjön någorlunda snart.
Beatrice Ask (M):
Hillevi Larsson har frågat statsrådet Birgitta Ohlsson vad hon tänker göra åt problemet att PR-byråer påverkar den offentliga debatten och politiken, medan deras uppdragsgivare förblir dolda utan offentlig insyn och möjlighet till granskning. Hillevi Larsson har vidare frågat om statsrådet kan tänka sig att kräva ett offentliggörande av PR-byråernas kunder, i linje med förslaget att offentliggöra partiernas bidragsgivare.
Slutligen har Hillevi Larsson frågat om statsrådet kan tänka sig att verka för ett förbud mot astroturfing som PR-metod. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Hillevi Larsson anser att det är viktigt att vi får veta vilka PR-byråernas uppdragsgivare är, eftersom byråerna enligt henne påverkar innehållet i medierna och även på andra sätt är en maktfaktor i samhällsdebatten.
PR-byråer kan naturligtvis påverka den offentliga debatten, vilket delvis är deras syfte. Jag kan inte tänka mig att tvinga PR-byråernas kunder, till exempel privata företag eller föreningar, att offentliggöra sina affärsrelationer. Skulle kunden däremot vara en myndighet eller ett annat organ som omfattas av offentlighetsprincipen finns redan nu en omfattande rätt till insyn hos den kunden.
Vad gäller PR-byråerna kan jag bara konstatera att de är privata företag. Att införa en skyldighet för privata företag att offentliggöra sina kundregister är uteslutet. Ett förbud mot astroturfing skulle kräva inskränkningar av yttrandefriheten på ett sätt som knappast vore godtagbart i ett demokratiskt samhälle.
Möjligheten att fritt uttrycka åsikter är grundläggande i vårt demokratiska system, och jag kan heller inte se att ett generellt förbud mot astroturfing skulle lösa det problem som Hillevi Larsson beskriver. Däremot är det naturligtvis så att företrädare för PR-byråer inte får ägna sig åt något som är brottsligt, till exempel förtal, i sin verksamhet. Skulle sådana metoder förekomma ska de förstås beivras.
Beatrice Ask (M):
Jag tycker att Hillevi Larsson har en poäng i beskrivningen som tydliggör betydelsen av kritisk granskning av fakta och en transparens i debatten och naturligtvis också integritet hos beslutsfattare och andra.
Jag tror att vi har en utveckling där det finns en risk att krympande medieredaktioner och många andra samhällsfenomen skapar utmaningar för denna transparens och öppenhet. Ytterst är det naturligtvis oerhört centralt med en stor integritet och en förmåga till kritisk granskning både hos allmänhet och hos politiker och andra beslutsfattare.
Jag tror också att vi har en utmaning i att utbilda unga människor i kritisk granskning och i att inse att ett påstående inte nödvändigtvis är sant därför att det är tryckt eller finns i en rapport i medier av något slag eller står på internet utan att det faktiskt kan vara helt felaktigt och att det finns många perspektiv på varje fråga.
Det som jag har att svara på är de antydningar till åtgärder som Hillevi Larsson tar upp. Då blir det mer bekymmersamt. Jag kan inte se att det är rimligt att göra den jämförelse som görs mellan PR-byråer och politiska partier. Att offentliggöra partiernas bidragsgivare syftar, såvitt jag kan förstå, till att undanröja varje misstanke om att politiken ska vara beställd.
Det handlar om att visa att den offentliga makten inte låter sig påverkas av ovidkommande ekonomiska intressen - helt enkelt att den inte är korrumperad. PR-byråerna däremot har ingen rätt att vare sig stifta lagar eller fatta beslut som påverkar enskilda människors vardag. De finns där för att utföra uppdrag som uppdragsgivarna ger dem.
De ska marknadsföra uppfattningar, produkter och mycket annat, även politiska budskap. Men det har ju ingenting med korruption att göra. Det är en typ av tjänst man får. Det som blir väldigt besvärligt om man ska gå in och reglera detta är: Vad är en PR-byrå? Vad är opinionsbildning?
Var går gränsen mellan att påverkas av en PR-byrå och att vara engagerad i en fråga när man skriver en insändare? När vi går in på den här typen av åtgärder hamnar vi ofelbart i det som tangerar våra grundläggande fri- och rättigheter, yttrandefriheten och tryckfriheten.
Detta är rättigheter, menar jag, som vi inte kan börja peta i, för då undrar man bara vad nästa steg blir. Dessa gränsdragningsproblem är av den arten, enligt min uppfattning, att det är uteslutet att på detta sätt begränsa eller förbjuda astroturfing eller den typen av metoder. Jag har ingen uppfattning om PR-byråernas metoder och inte heller någon ingående kunskap om dem.
Jag tror snarare att det handlar om att säkerställa att offentliga myndigheter och andra, både när man använder sig av reklamfirmor och när man tar emot information, behåller vett och sans och använder sig av kritisk granskning och mer än en källa.
Det är skälet till att jag är helt avvisande till de förslag som Hillevi Larsson har lagt fram, utan att för den skull säga att man inte ska vara observant på medieutveckling och hur beslutsfattande sker.
Beatrice Ask (M):
Det är en sak att se problem och en annan att diskutera förslag. Låt mig börja i den första ändan: Opinionsbildning har ju alltid i någon mening till syfte att påverka beslut och beslutsfattare. Så är det.
Det man kan fundera över när Hillevi Larsson drar sina exempel är: Vad är egentligen skillnaden mellan en PR-byrå och en informations- eller propagandaavdelning i en stat? Man kan ju anställa duktiga informatörer eller reklampersoner i sitt företag eller organ. Då är det inget PR-företag, men då kan man också bedriva motsvarande verksamhet som den som nu är ifrågasatt.
Det ligger i sakens natur i ett fritt och öppet samhälle där yttrandefriheten är öppen att människor på olika sätt försöker påverka. Vi kan tycka illa om diktaturer som bedriver propaganda och påstår saker som är märkliga, men att förbjuda dem att göra det är mer eller mindre omöjligt.
Den metod vi har använt i västvärlden och i demokratier är att säkerställa att vi har en fri opinionsbildning, att andra har en möjlighet att granska, debattera, diskutera och komma med alternativa uppfattningar. Det tillsammans ska ge oss alla ett bättre beslutsunderlag och en sannare bild av verkligheten.
Den idé som Hillevi Larsson nu rör vid är snarare att försöka strypa en viss typ av otrevlig, felaktig och missvisande opinionsbildning. Då går man in i väldigt besvärliga gränsdragningsproblem som i sin förlängning riskerar att begränsa yttrandefriheten. Det är därför jag är så tydlig med att detta inte är en väg jag är beredd att gå.
Tvärtom handlar det om att säkerställa öppenhet och transparens i debatten liksom frihet för alla att debattera och yttra sig. Det handlar också om att utbilda människor och ha en diskussion som gör att vi är mer "vaccinerade" mot falska påståenden, myter, fördomar och annat.
Det finns en begränsning när det gäller yttrandefriheten som jag tycker är viktig: Man har rätt att uttrycka känslor, meddela upplysningar och annat, men däremot omfattas inte förtal och hets mot folkgrupp av detta grundlagsskydd. Det finns en gräns för vad man får göra.
Men i princip är yttrandefriheten alldeles öppen, just därför att vi har dragit slutsatsen att det är bästa sättet att säkerställa den sanna bild som vi vill - det tror jag att Hillevi Larsson och jag är överens om - ska ligga till grund för politiska beslut och människors agerande.
Beatrice Ask (M):
Jag ifrågasätter inte alls Hillevi Larssons goda vilja, men det leder helt fel. Att förbjuda astroturfing kan ju låta intressant med tanke på det hemska exemplet med en person som utgav sig för att vara 70 olika personer. Låt mig dock fråga: Händer det någon gång att SSU:are skriver insändare under signatur, eller har det någon gång hänt?
En och samma SSU:are, eller till och med en ombudsman, kanske har skrivit flera insändare med olika signatur. En ombudsman är åtminstone lönebetald. Hur ska man alltså dra gränserna? Det blir fullständigt befängt.
Eller ska man förbjuda insändarsidor och den typen av debattforum där människor får uttrycka sina uppfattningar utan att stå med namn i tidningen och där de är skyddade av de regler som finns i dag? Det är ju fullständigt omöjligt om man vill bevara yttrandefriheten och de grundläggande rättigheter vi har. Det är otroligt viktigt att detta finns.
Man kan tycka illa om att företag köper någon som sitter och skriver insändare eller bildar opinion på olika sätt, men man måste fundera över vart det leder om man ska förbjuda metoden. Hur ska vi då utreda och följa upp hur vissa reklambyråer och möjligen också informationsavdelningar arbetar?
Hur drar vi gränserna mellan vanliga insändarskribenter och personer som skriver olika uppfattningar under signatur? Ska vi helt enkelt förbjuda människor att framkomma med synpunkter utan att skriva sitt namn direkt i tidningen? Nej, jag tycker att förslagen leder helt fel, och det är också det jag säger i mitt svar på denna interpellation.
Beatrice Ask (M):
Nej, det är väl inte så konstigt att justitieministern besvarar den här interpellationen. Det är ändå så att frågor om jäv för statsråd handlar om lagstiftning som ligger under mitt ansvarsområde. Och de frågor som den här interpellationen landar i är just huruvida vi bör förändra reglerna på olika sätt och hur man ska tolka dem. Jag tycker att det är ganska naturligt att det är ansvarig minister som besvarar interpellationen.
I svaret har jag försökt vara väldigt tydlig med hur vi ser på nuvarande regler och hur betydelsefulla de är. Det är också så att frågor om hur reglerna fungerar har prövats av och till av konstitutionsutskottet, som funnit att de är till fyllest. Den senaste grundlagsöversynen kom också fram till bedömningen att reglerna är rimliga.
När det sedan gäller de synpunkter som framfördes i det andra inlägget vill jag börja med att säga att jag tror att vi alla är väldigt bekymrade över den situation som de två journalisterna befinner sig i just nu, och vi är inte bara bekymrade utan också oroade.
Men frågor som rör agerande från svenska myndigheter när det gäller att ge bistånd och stöd till dem i den situationen och på olika sätt agera måste ställas till utrikesministern. Jag kan inte gå in och diskutera det. Det vore knepigt.
Vad jag ser här är inte frågan om man kan ifrågasätta ett visst statsråds lojalitet eller integritet i det här ärendet, utan vad jag ser, Hans Linde, är en vilja att slå mynt av en väldigt kritisk situation för två svenska medborgare just nu för att misskreditera en moderat.
Hela interpellationen handlar nämligen om att på olika sätt beskriva att Carl Bildt skulle ha gjort det ena eller det andra. Och man kan ha olika uppfattningar i sakfrågor, men enligt de granskningar som har gjorts av konstitutionsutskottet och det som har prövats är det faktiskt inte förbjudet ens för statsråd att ha haft en historia, att ha varit engagerad i näringsliv eller organisationer.
Hans Linde kan inte mena att statsråd som exempelvis har varit fackligt aktiva eller engagerade i någon annan typ av verksamhet ska vara diskvalificerade från att komma i fråga för viktiga politiska uppdrag och att det som går utöver det som jävsreglerna syftar till alltid ska ifrågasättas därför att man har den här erfarenheten.
Jag tror att både Sveriges riksdag och den svenska regeringen mår väl av att ha förtroendevalda som har olika erfarenheter. Det finns också tydliga regler och praxis för hur den som utses till statsråd ska lämna uppdrag och på olika sätt agera.
Det som jag pekade på i mitt svar var också att det har förts ett resonemang om att när man lämnar det politiska livet och går ut i näringslivet borde det vara någon typ av avstånd i tid från det att man är aktivt statsråd till att man tar en viss tjänst. Den frågan har diskuterats av och till. Den är inte helt enkel.
Man har hittills inte kommit fram till, och jag har inte kommit fram till annat, att några bestämda tidsregler inte bör införas, men det är en fråga som alltid kan diskuteras. Jag menar att de regler som vi har fungerar och är tillämpliga också i det här ärendet och sammanhanget.
Beatrice Ask (M):
Jag tänker inte gå in i en diskussion i de olika frågor som interpellanten tar upp som rör det som bland annat konstitutionsutskottet har granskat, alltså olika historiska betraktelser över vad Carl Bildt har varit engagerad i eller inte. Det har granskats mer än en gång, och man har dragit slutsatser av det.
Den fråga som har ställts i interpellationen berör de jävsregler vi har i dag och om de är tillförlitliga. Utifrån en prövning mot dem kan jag inte se något bekymmer på det sätt som Hans Linde gör. Det är dock intressant att fundera över dessa frågor.
Konsekvenserna av Hans Lindes resonemang blir att alla som någon gång har varit verksamma i till exempel ett internationellt företag ska misstänkliggöras när de ägnar sig åt internationella frågor. Internationella företag kan ha verksamhet i många länder och som styrelseledamot i vilket bolag som helst har man ett helhetsansvar.
Att man för tid och evighet skulle vara ansvarig för allt vad företaget kan ha ägnat sig åt får långtgående konsekvenser och är orimligt. Hans Linde och jag kan nog vara överens om att Carl Bildt har lämnat dessa uppdrag och gjorde så i enlighet med de regler som gäller. Det är passé och ligger bakåt i tiden och kan inte prövas mot dagens jävsregler.
Skulle i så fall en bonde, en aktiv jordbruksföretagare, aldrig kunna ägna sig åt jordbrukspolitik? Nej, detta leder för långt, och det är bekymret. Det är vettigare att föra en diskussion om utrikespolitiken i sak, vilket vi inte ska göra i denna interpellationsdebatt.
Sveriges stöd till svenskar som befinner sig i olika situationer i olika länder är självklart intressant att diskutera och hur vi agerar visavi olika regimer och så vidare. Här kan man givetvis ha mer än ett perspektiv, och jag är nästan säker på att Vänsterpartiet och Moderaterna inte kommer till samma slutsats alla gånger. Det är en självklarhet och något vi måste ta till oss.
Man måste dock skilja på att diskutera sakpolitik och på att år efter år ägna sig åt att försöka misskreditera en person genom guilt by association för att denne haft ett uppdrag eller engagemang.
Inte ens jag skulle komma på idén att ifrågasätta Hans Lindes engagemang i en debatt om mänskliga fri- och rättigheter även om han hör till ett parti som en gång i världen skickade gratulationstelegram till kommunistregimen i Moskva. Det blir för långsökt; man kan inte göra så. Det är dock denna form av debatt, fast på ett annat sätt, som Hans Linde ägnar sig åt.
Min uppgift har varit att försöka se om vi har rimliga regler för att säkerställa att man kan ha förtroende för statsråd. Finns det regler och praxis som gör att man inte stoppar alla fingrar i syltburken hela tiden? Jag menar att vi har det. Jag tycker att vi i Sverige på ett seriöst sätt har skaffat oss regler och fått dem att fungera över tid.
Det innebär att vi inte har jävssituationer av det slag som Hans Linde antyder. Jag tror att det är mer en önskan om att lyfta upp politiska frågor när man inte i andra sammanhang lyckas leda i bevis att den uppfattning man har är korrekt.