KBLab/rixvox huggingface dataset:
Elina Linna (V):
Vänsterpartiet röstade nej till kriminalisering av missbrukare redan 1988. Där har vi inte ändrat uppfattning. Vi anser att narkomani är en sjukdom.
När det gäller vårdgarantin driver vi frågan att också narkotikamissbrukare ska få behandling. Hepatit C-smittade missbrukare ska inte behöva utsättas för att inte testas och inte få vård.
Jag blev förvånad när jag besökte Socialstyrelsens hemsida och såg att man inte nämner missbrukare som har blivit hepatitsmittade, eller deras anhöriga. Där kommer jag till frågan om patientorganisationer. Många patientorganisationer har anhöriga som engagerar sig och patienter som är experter.
Det är inte enbart patientorganisationer. Jag delar Jan R Anderssons uppfattning att det kan vara skadligt för verksamheten att läkemedelsföretagen finansierar och påverkar patientorganisationer.
Men det är inte så enkelt, utan det behövs också dialog med patientorganisationerna så att man som patient har möjlighet att påverka makthavare. Jag tolkar Jan R Anderssons synpunkter lite som att man fjärmar sig från patientorganisationerna.
Elina Linna (V):
Både Finn Bengtsson och socialministern använder orden skrämma upp.
Jag tycker att det är olyckligt om vi ska tysta debatten om psykiatrin och psykiatriska behandlingar. Jag vill också ta upp det här med vetenskap och beprövad erfarenhet, för det kan se olika ut.
Socialministern berättar att man ska titta på grannländerna. Då kan jag berätta att när jag gick min sjuksköterskeutbildning i Åbo i Finland i början av 70-talet läste jag om ECT-behandling under avsnittet om psykiatrins historia.
När jag sedan flyttade till Stockholm och började arbeta på Beckomberga sjukhus trodde jag inte mina öron - jag trodde att folk drev med mig - när man sade till mig som sjuksköterska att jag skulle förbereda en patient för ECT-behandling.
I Finland, i Åbo, som inte ligger så långt från Stockholm, var vetenskap och beprövad erfarenhet att man inte använde ECT, och i Stockholm var det vetenskap och beprövad erfarenhet att man använde ECT. Det kan alltså tolkas olika. Inom läkarkåren finns det också olika åsikter om ECT-behandling.
Finn Bengtsson lyfter upp att det ser annorlunda ut och att Harold Sackeims undersökningar bygger på den ECT-behandling som användes längre tillbaka i tiden.
Men de personer som har kontaktat mig eller som vi såg i tv-programmet hade behandlats de senaste månaderna eller det senaste året, och deras skador var bestående. Om man får bestående skador inom vården, ska vi inte kunna diskutera det?
Ska vi inte kunna ta upp diskussionen att de personer som inte har fått ordentlig möjlighet att välja behandling inte heller har fått möjlighet att ta ställning till behandlingen med en klar bild? Inom psykiatrin är det väldigt svårt att alltid ge en klar bild.
Dessa personer känner efteråt att de har blivit överkörda och att biverkningarna har varit värre än de kunde förvänta sig. Ska inte de patienterna ha möjlighet att lyfta upp och diskutera sina problem?
Jag tycker inte att det är att föregripa en utredning att jag i min interpellation frågar socialministern om han tänker vidta åtgärder för att ge upprättelse åt dem som har drabbats av felbehandling med ECT och fått bestående men av detta.
Elina Linna (V):
Socialministern ger nu uttryck för ett försvar för ECT, och det är helt okej - jag talar inte mot ECT. Jag har inte sagt att vi ska förbjuda ECT. Jag talar inte heller om de personer som kanske till och med har livet i behåll efter en ECT-behandling.
Jag talar om de personer som har fått bestående minnesluckor, som inte känner att ECT-behandlingen har gagnat dem, utan som har förlorat minnet, inte känner igen gamla vänner, inte kommer ihåg sitt eget bröllop, barnens födelse eller när barnen tog studenten. De kommer inte ihåg sådana saker.
De uppfattar själva att det beror på ECT-behandlingen. Socialministern och jag hade för några år sedan en debatt om ersättning till personer som lobotomerats. Det finns inte så många personer, men det finns de som fått hela sitt liv förstört på grund av lobotomi.
Jag befarar att de personer som nu har fått bestående minnesluckor och försämrat närminne och inte kommer ihåg stora delar av sitt liv kommer att behandlas på liknande sätt som de personer som lobotomerats.
Vi hänvisar återigen till vetenskap och beprövad erfarenhet, och dessa personer får inte ens någon ersättning för skador som de har fått inom vården. Det finns andra skador som man får i vården, och man får ersättning för de skadorna. Jag upprepar min sista fråga till socialministern.
Linnéa Darell (FP):
Tack för svaret. Jag har ändå en hel del frågor kvar. Jag tycker inte att man ska bortförklara eller förringa det allvarliga i att det har begåtts ett brott, oavsett vem det är som har begått brottet.
Men trots allt talar vi om personer som inte alltid förstår innebörden av ett straff, varför de är i fängelse, och kanske inte alltid har klart för sig hur allvarligt det brott som har begåtts är. Thomas Bodström sade i sitt svar att en individuell verksamhetsplan alltid ska upprättas. Det ger möjlighet att anpassa verkställigheten efter vars och ens behov.
Det är säkert så det ska vara. Det är väl där som bristerna finns i dag, nämligen att det förmodligen inte sker. Först och främst: Om man säkert ska veta om personen är utvecklingsstörd bör det ske en bedömning och diagnos av en psykolog.
Både från psykologhåll och från utvecklingsstördas intresseorganisationer är man kritiska över att det ofta saknas kompetens - det gäller i och för sig hela rättsprocessen - för att göra korrekta bedömningar.
Hur stor tillgång finns det egentligen till psykologer som kan göra dessa rätta bedömningar? En utvecklingsstörd person sätts i fängelse.
Även om behovet av att få extra stöd som justitieministern beskriver har konstaterats - den särskilda omsorg som behövs - omfattas denna person utanför fängelset av lagen om stöd och service. Lagen innebär att personen har rätt till en vardagsomsorg för att klara sitt dagliga liv.
Delar av den lagen kommer naturligtvis inte att vara tillämplig under den tid personen avtjänar sitt straff. Det som borde vara tillämpligt och som det finns vittnesmål om inte fungerar, är att få hjälp med att upprätthålla det som krävs för att kunna leva ett värdigt liv. Det gäller personlig hygien, och det kan gälla en del andra saker.
Om en utvecklingsstörd under perioder inte kan få den träning som krävs tappar personen de funktioner som fanns tidigare. Målet för alla och för svensk kriminalvård är att man efter avtjänat straff ska kunna fungera i samhället.
Vad jag vet upphör inte lagen om stöd och service, LSS, för att man får en dom för ett brott.
Jag vill höra lite mer från justitieministern om den särskilda omsorg som behövs och som det beskrevs i svaret ska tillämpas, det vill säga LSS i de delar som rör det personliga för att kunna leva ett värdigt liv också som intagen.
Annars verkar det som att kriminalvården bryter mot den lagstiftningen. Jag skulle vilja att justitieministern säger något mer om när ett förslag kan komma och med vilket innehåll om boendet.
Linnéa Darell (FP):
Nu är ju, vilket justitieministern naturligtvis vet, inte psykiskt störda och psykiskt utvecklingsstörda samma sak. För utvecklingsstörda finns redan i dag ett regelverk - när man inte har dömts för brott - som ger ett grundskydd för att man ska kunna leva ett värdigt liv trots sitt funktionshinder.
Om kriminalvården i dag inte tillgodoser detta på det sätt som är rimligt, är det ett brott mot den lagstiftning för stöd och service som en utvecklingsstörd har rätt att kräva av samhället när man inte är föremål för rättslig hantering?
Det nämndes lite luddigt i svaret om en individuell verkställighetsplan som ska ge möjligheter till den särskilda omsorg som behövs. Handlar det om att inom ramen för vad som kan vara tillämpligt ha rätt att få den omsorg man behöver för att klara sitt vardagsliv?
Det vittnas från många anstalter om att det inte förhåller sig på det sättet.
Linnéa Darell (FP):
Det är en helt annan bild, skulle jag vilja säga, som justitieministern ger här. Det fanns ett antal tidningsartiklar för en tid sedan som beskrev en annan verklighet.
De utvecklingsstördas organisationer är också djupt bekymrade över att det saknas kompetens att bedöma behoven. Tiden i fängelse blir inte på det sätt som man skulle kunna kräva.
Jag vill inte förringa att det har begåtts brott, men frågan är ändå om man när man inte har möjlighet att klara sin situation verkligen får den omsorg som man rimligen kan kräva.
Det handlar ju som sagt också om att efter ett avtjänat straff ha möjlighet att återgå till ett liv där man fungerar i vardagen. Vi har här inte diskuterat särskilt hur det ser ut för Sveriges del.
Det finns synpunkter kring att man just i de här sammanhangen bryter mot FN:s minimiregler. Jag skulle till sist vilja ha någon kommentar till det.
Linnéa Darell (FP):
Det här var nog rekord i kort svar. Men det var bra att statsrådet gav bakgrunden. Jag hade annars tänkt göra det. Just därför att propositionen har lagts fram finns det anledning att föra diskussion om det som min interpellation handlade om.
När man läser det som nu har presenterats för riksdagen är det inte i alla delar besvarat. Den uppmaning som Lagrådet i vissa stycken har givit regeringen är inte bemött. Det jag kanske främst reagerar på är följande.
Lagrådet konstaterar att man i den remiss som lämnades kan finna skäl till tvekan om lagstiftningen kan anses uppfylla rimliga krav på ändamålsenlighet. Det är något som jag tycker fortfarande finns kvar i propositionen.
Det betyder lite utvecklat att det egentligen inte finns någonting i förslaget från regeringen som visar på att det skulle vara viktigt för att få ned ohälsan och sjukfrånvaron. Det är vad man säger att det är ett led i. Man ska belasta arbetsgivarna för att få ned sjukfrånvaron och minska ohälsan.
När vi har ställt frågor om det i debatten här i veckan har det bekräftats av statsrådet att man inte har några svar på den frågan. Vi har sett både i debatten och i TV-framträdanden att svaret på frågan om det förändrar någonting när det gäller sjukskrivningarna är: Det vet vi inte.
Då har man knappast bemött Lagrådets kommentarer. När man skickar ut någonting på remiss, som ni gjorde i våras, har väl det någon avsikt. Remissvaren var entydigt kritiska.
Sedan ifrågasätter dessutom Lagrådet om lagstiftningen verkligen kommer att uppfylla de krav som regeringen påstår att den ska göra. Då är svaret från regeringen: Det vet vi inte. Att då säga i interpellationssvaret att man har tagit hänsyn till Lagrådets synpunkter tycker jag är att ge ett både dåligt och felaktigt svar.
Det finns fler delar i det som vi kan vara tveksamma till. Det gäller bland annat genomförandetiden. Lagrådet påpekar också att man kan känna oro inför de administrativa förberedelserna på grund av den korta tiden för genomförandet. Det är i dag den 22 oktober. Jag kan förstå att det kan vara svårt med datumen ibland. Det är det för mig också, tiden går så fort.
Det är ungefär två månader från nu, och då är beslutet inte fattat ännu. Om det går så illa att förslaget och propositionen går igenom i riksdagen är det meningen att arbetsgivare och försäkringskassor ska kunna få det att fungera den 1 januari.
Den första prövningen kommer egentligen kring månadsskiftet januari/februari då arbetsgivarna har rätt att få svar från försäkringskassan om vilka avgifter som ska betalas. Med tanke på att försäkringskassorna inte är i den situationen i dag att de hinner med det de ska göra och att ni har kommit på total kollisionskurs med arbetsgivarna lär inte tålamodet vara så stort.
Linnéa Darell (FP):
Statsrådet säger att ingen kan göra säkra bedömningar och att det inte finns några vetenskapliga underlag. Men ni tror på väldigt goda grunder att detta skulle vara en bra lösning. Om det vore så att det inte fanns någonting att säga eller göra så tror inte jag att Lagrådet skulle ha efterlyst någonting.
Man har inte efterlyst vetenskapligt baserad bevisning, men man har efterlyst några exempel ändå - inom landet eller internationellt. Och det finns faktiskt exempel.
Ett sådant är Holland, där man har gått långt när det gäller det som ni kallar för ekonomiska drivkrafter för arbetsgivarna. Det exemplet är ju raka motsatsen, och det är väl därför ni inte vill tala om det. I Holland är sjukskrivningstalen lika höga som i Sverige, och till och med något högre, trots att man har haft det här under ganska lång tid.
Den efterlysning som Lagrådet gör av underlag och bedömningar väljer ni att inte bemöta. Jag kan förstå att ni gör så, för om ni hade bemött den med den erfarenhet som finns så hade argumenten fallit. Lagrådet tar också upp frågan om de administrativa möjligheterna att genomföra detta med så kort varsel.
Jag tog också upp det i mitt anförande. Detta bemöts inte heller, utan det ska bara genomföras per den 1 januari, om ni får majoritet i riksdagen för det. Det är väldigt bråttom med att lägga ökad belastning på arbetsgivarna! Annars har vi sett under de här åren, ända sedan 1997, att det har tagit lång tid att komma fram till förändringar och de förslag som skulle behövas.
I många fall har de inte kommit fram förrän riksdagen har tvingat fram dem på grund av att vi från borgerligt håll har kunnat skaffa majoritet. Vi var några stycken som förde en debatt här i går med din kollega Berit Andnor, som är ansvarig för försäkringskassorna. Hon gav inte heller några svar på vad som ska hända, mer än att det finns nya pengar i budgeten.
Men vi har sett andra exempel, inte minst på det här området, där det har givits uppdrag till försäkringskassorna och AMS att komma med åtgärder och förändra verksamheter för att till exempel människor som behöver byta jobb ska kunna få göra det. Detta nämnde ju också statsrådet själv här. Det har fortfarande inte, snart ett år efteråt, givit någon större utdelning beroende på att det tar tid att anpassa organisationer.
Vi vet nu att försäkringskassorna i dag bara till knappt 50 % uppnår målet om att betala ut sjukpenning i tid. Det är fortfarande oerhört många sjukskrivna. Man ska dessutom hantera de sjukskrivna en vecka tidigare. I en rapport från RFV som lämnades häromdagen säger man att det omräknat till sjukfall motsvarar 250 000.
Kontakterna med arbetsgivarna och beräkningen av kostnaderna för dem ska ju också klaras av. Tror verkligen statsrådet att arbetsgivarna ska ha tålamod med en försäkringskassa som inte kommer att kunna klara av uppdraget den 1 januari?
Linnéa Darell (FP):
Jag tycker att det var en intressant information som statsrådet gav. Nu vet vi alltså att detta enbart är en budgetfråga för regeringen, precis som den tredje sjuklöneveckan. Som svar på vad som ska hända på arbetsgivarsidan säger statsrådet att erfarenheten är att det görs en rad olika förbättringar och att med det som redan görs finns det en god potential att minska sjukfrånvaron.
Då kan man konstatera att den här propositionen inte hade behövt läggas fram om inte regeringen hade haft behov av att förstärka statskassan.
Linnéa Darell (FP):
Tack för svaret! Anledningen till att jag har ställt den här frågan är, som sagt, de återigen alarmerande signalerna om att många sjukskrivna får vänta på sin sjukpenning.
Det senaste vi såg var att knappt hälften fortfarande inte får sin sjukpenning inom den tid som är målet, och målet är ju att det ska ske inom 30 dagar. Det är ett mycket rimligt mål, och vi är väl helt överens om att det måste nås så fort som möjligt.
Men även om förslagen från Riksförsäkringsverket, som lämnades i fredags, förverkligas kommer det att ta sin tid. Det lär knappast ha hänt så mycket med de tre förslag som finns angivna. Det är knappt tre månader kvar till årsskiftet.
Och om nu regeringen får igenom sitt förslag om medfinansiering av sjukpenningen för arbetsgivarna går också det i gång med en ökad arbetsbelastning på kassorna.
Jag läser i propositionen, där det är beskrivet vad som ska hända, att försäkringskassan omgående efter en kalendermånads slut ska summera samtliga utbetalningar av sjukpenning som kan hänföras till en viss arbetsgivare och att arbetsgivaren då ska kunna räkna med att få beslut om avgiften i början av månaden. Vad jag förstår kommer, om förslaget går igenom, den första prövningen för kassorna, och därmed också arbetsgivarna, att ske omkring den 1 februari.
Dit är det ju som bekant inte särskilt långt. När man inför en ny lagstiftning tar det lite tid innan de som ska handlägga det kommer in i de nya arbetsuppgifterna. Även om det nu är avsatt pengar till nya arbetsuppgifter antar jag att det inte sitter människor och väntar på kassan som inte har något jobb i dag. Det ska väl rekryteras och utbildas, och rutiner ska skaffas.
Det kommer att ta sin tid innan man uppnår effektivitet i handläggningen. Vi får i andra sammanhang beskrivet för utskottet att förändringsarbete pågår. Ungefär ett halvår brukar det ta innan man kan säga att man har full nytta av de resurser som har tillsatts.
Eftersom också den här nya lagstiftningen, om den går igenom, innebär att ni har kommit på kollisionskurs med arbetsgivarna kommer naturligtvis inte tålamodet att vara så stort hos dem. De sjukskrivna som väntar på pengar är ju redan irriterade. Jag tycker inte att det här svaret är helt fullödigt.
Jag skulle vilja höra lite mer utvecklat vad ditt budskap till framför allt Sveriges arbetsgivare är.
Linnéa Darell (FP):
Jag vill gärna haka på den här interpellationsdebatten som Kenneth Johansson har initierat. Precis som det står i interpellationen väckte Centern och Folkpartiet tillsammans en motion med en rad förslag när den nuvarande lagstiftningen infördes. Men det var som sagt inte nytt då att kunna arbeta med finansiell samordning, i alla fall inte för oss som tror på idén.
Vi lade i den motionen fram ett förslag kring tillåtande regelverk som skulle göra det möjligt att aktivt arbeta med åtgärder, till nytta för enskilda människor och till nytta för oss alla som skattebetalare. Det måste ju vara bättre att använda pengarna till rätt saker, vilket man hade kunnat göra här. Jag ska inte gå in på diskussionen om rehabiliteringsinsatser.
Ministern och jag ska ju ha en interpellationsdebatt på måndag, så då får vi väl prata mer om det. Men jag måste säga att jag blir djupt bekymrad när jag ser svaret från ministern. Det är ju sannerligen ingen framgång att man efter två år inte har nått längre än vad redovisningen som vi nu får visar.
35 förbund och 57 kommuner är ju peanuts i sammanhanget. Jag förstår att regeringen nu har givit ett uppdrag till andra myndigheter att skjutsa på, för det lär inte gå så snabbt.
Min ena fråga till ministern är då: Vilken tid är du beredd att låta den här utvecklingen ta för att det ska bli en ordentlig effekt av detta?
Hade man utvecklat i stället för att avveckla 1997, för snart tio år sedan, och hade man låtit Socsamförsöken som nu finns utvecklas, permanentas och bli möjliga, till exempel i Finspång som nämndes här tidigare, hade vi varit betydligt längre på väg.
Ministern säger i svaret att det har införts en möjlighet för försäkringskassa, länsarbetsnämnd, landsting och kommun att bedriva finansiell samordning genom att på lokal och regional nivå bilda förbund. Men det är ju allt eller inget. Det som händer nu i Finspång, som ju haft omvittnat goda resultat, är att man förbereder sig för en nedtrappning och en anpassning till nuvarande lagstiftning.
Det är ju verkligen inte att gå framåt i den här frågan utan tvärtom.
Linnéa Darell (FP):
Hans Karlsson refererar till att det var en debatt för två år sedan, och så blev det majoritet för det här systemet. Ja, visst är det så. Men jag skulle inte vilja säga att det är vårt behov, Folkpartiets och Centerns, att påminna om förslagen för deras egen skull. Det är ju faktiskt så att erfarenheten så här långt visar att vårt förslag hade varit bättre. Då finns det väl all anledning att ta upp det i en debatt här i kammaren.
Så säger ministern också att vi pratar om Finsam, men ni har minsann, regeringen alltså, haft en rad andra åtgärder. Det har ju vi också. Det är långt ifrån bara den finansiella samordningen, men eftersom vi redan från början visste att den var framgångsrik har vi ju betonat den mycket. Ministern säger också att nu får sjukvården 3 miljarder på tre år för att göra det som man faktiskt hade kunnat göra genom finansiell samordning.
Det uppfattade jag att vi var rätt överens om. De 3 miljarderna kunde ha använts bättre, till exempel till förebyggande åtgärder i flera olika sammanhang. Jag konstaterade på slutet att svaret på frågorna är att det inte behöver göras något annat utan att man fortsätter att se tiden an.
Det är bara beklämmande att se att på ett område där enskilda människor kommer i kläm väldigt ofta, och där samhällets kostnader är som störst, tycker ministern att man ska se tiden an. Vi brukar ju höra från socialdemokratiska ministrar att man är stolt men inte nöjd. Här verkar man tyvärr också vara nöjd.
Linnéa Darell (FP):
Jag tackar för svaret, som jag ska återkomma till lite senare. För dem som lyssnar på debatten vill jag först ge en beskrivning av bakgrunden till mina frågor. Inget jobb - ingen rehabilitering, så lyder rubriken på reportaget om Cathrin. Cathrin blev sjukskriven för ryggproblem för några år sedan och var arbetslös. Försäkringskassan föreslog förtidspensionering, vilket Cathrin inte accepterade.
Nu har Cathrin, som hon säger till mig, tagit sig tillbaka till arbetslivet "några procent i taget". Förutsättningarna för att komma vidare till full egenförsörjning är en rehabiliteringsinsats på ett rygginstitut, en insats som har rekommenderats av hennes ortoped. Men där har det blivit stopp.
Försäkringskassan saknar möjlighet att köpa en rehabiliteringsinsats för personer som betraktas som arbetslösa och hänvisar till arbetsförmedlingen, som hänvisar till vården eftersom denna insats är medicinsk. Och vården hänvisar till att man saknar möjlighet att remittera till en ryggspecialist, för det är Försäkringskassan som köper dessa tjänster. Slutsatsen av allt detta är att Cathrin vid 40 års ålder nu erbjuds förtidspensionering, något som hon upplever som mycket kränkande.
Frågan som många med mig ställt sig är: Hur kan detta få ske - hur kan samhällets olika instanser och politiska system bidra till att misshandla människor så och dessutom använda skattepengar på ett så slösaktigt sätt? På det svarar nu ansvarig minister med att bland annat beskriva ett pilotprojekt. I ett pressmeddelande från Försäkringskassan och Ams gemensamt den 27 januari i år läser jag om detta projekt, som delvis har pågått sedan 2003.
Av 26 000 berörda personer har 8 800 hittills fått arbete eller påbörjat utbildning. Det nya uppdraget omfattar från och med i år 30 000 personer och två län, det vill säga en femtedel av landet. Under nästa år ska alla län vara med och då omfatta alla som varit sjuskrivna längre än två år och alla som har tidsbegränsad sjukersättning. I ministerns svar berörs också uppdraget till sjukvården och lagen om finansiell samordning, och jag ska återkomma till det i mitt nästa inlägg.
Herr talman! Regeringens uppdrag till Försäkringskassan och Ams och de siffror som nämns i uppgifterna från myndigheterna måste ses mot att antalet försäkrade som kan förväntas vara berörda är oerhört omfattande.
Jag har inte exakta siffror på dem som behöver rehabilitering, men den officiella statistiken över sjukskrivna var i februari i år 236 400, och antalet förtidspensionerade hade vid samma tid ökat med ytterligare 12 900 till 556 300.
Det är naturligtvis långtifrån alla dessa nästan 800 000 personer som är aktuella för rehabiliteringsåtgärder, men det måste ändå handla om mångdubbelt fler än de 30 000 som nämns i samband med regeringens pilotprojekt. Därför vill jag ställa en fråga som avslutning på det här inlägget: När kan alla de som i dag riskerar att ramla mellan olika myndigheters stolar i väntan på rehabilitering räkna med att få hjälp?