Eva Olofsson (V):
Jag är medveten om att det inte handlar om att få personlig assistans på statlig nivå eller ingen hjälp alls, men faktum är att den personliga assistansen ger en annan möjlighet att mer planera sitt liv hur man själv vill. Man kan själv välja vem som ska hjälpa en och ha en mycket mer flexibel hjälp än vad det många gånger innebär om man hamnar i kommunens hemtjänst.
Det innebär också ofta en mycket högre kontinuitet än vad det gör om man får hjälp enligt socialtjänstlagen. Det är just att man har en mycket strängare bedömning av de grundläggande behoven som ifrågasätts, för det drabbar ett antal personer med omfattande behov ganska hårt. Jag tror nämligen att vi är överens om att LSS och personlig assistans är till för människor med omfattande funktionsnedsättningar.
Det tror jag inte att någon vill ändra på. Om man har alla dessa grundläggande behov och inom ett område bedöms inte vara tillräckligt integritetskänslig - och det är Försäkringskassan som bedömer detta; det är inte den enskilde personens egen upplevelse som är avgörande utan en bedömning utifrån domen och Försäkringskassans tjänstemän och riktlinjer - kan man alltså ramla ur systemet helt och hållet.
Det gäller även om man kanske på andra områden har integritetskänsliga behov och även om man skulle behöva flexibiliteten, kontinuiteten och möjligheten att själv få välja vilken personlig assistent man har. Jag vill gärna ge några konkreta exempel, för detta händer också väldigt drastiskt. Ibland kan man få hela livet förändrat från den ena dagen till den andra, ibland inom en och en halv månad.
Man får börja ifrågasätta allt: Kan jag bo i egen lägenhet längre? Kommer jag att klara mitt jobb som jag har haft förut? Kommer jag att kunna leva på det sätt som har varit viktigt för mig? Det är detta som skapar den enormt stora oron hos dem som går och väntar på omprövningar. Mina exempel har jag fått från Stil, Stockholms Independent Living, som är ett brukarkooperativ. Jag är medveten om att vi inte ska tycka om de enskilda exemplen, men jag vill ändå ta dem för att visa hur det kan slå.
NN är en person som har MS, är rullstolsburen och har svårt att röra sig inomhus. NN har haft assistans sedan 1998, de senaste fem åren 147 timmar i veckan. De grundläggande behoven räckte inte till 20 timmar eftersom NN kunde föra gaffeln till munnen, utan personen hamnade på 17 timmar.
På en och en halv månad gick timmarna från 147 till 87 timmar. Det är väldigt drastiska förändringar människor råkar ut för. En annan person med Aspergers syndrom och autism samt kraftig synnedsättning, hade haft personlig assistans 30 timmar i veckan de senaste tolv åren, fick från den dag beslutet kom - pang - tio timmar i veckan. Detta innebär mycket stora förändringar.
På bloggen fulldelaktighet.nu skriver Wenche Willumsen. Hon har arbetat i många år med funktionshinderfrågor i DHR och känt denna enormt stora oro inför sin omprövning. Hon fick beskedet att hon får behålla sin assistans. Hon skriver: "Detta är inte som att ha vunnit högsta vinsten - nej, det kan inte hjälpas att den oro som föregått det beslut jag fick häromdagen grumlar 'känslan' - inte lättnaden och glädjen.
Vägen till nuvarande tillstånd var för gropig, stenarna för stora och för många för att känslan av lättnad och glädje ska vara helt okomplicerad. Min maktlöshet för krampaktig, upplevelsen av total förödmjukelse för stor - och min möjlighet till kontroll i situationen alldeles för liten, särskilt sett med facit i hand. Tyck nu inte att jag är otacksam, gnällig aldrig nöjd - för det är jag inte - jag är nöjd och glad och lättad - men samtidigt lite . tilltufsad."
Jag vill ändå ställa frågan till Maria Larsson: Ser du inte problemet med att man plötsligt går in och från myndigheter och en regeringsrättsdom ska bedöma vad som är integritetskänsligt för den enskilda personen?