KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
Jag anser inte att man kan jämföra ett skyddsombud och en arbetsmiljöinspektör. Det är ju arbetsmiljöinspektören som är utbildad och känner till alla risker i arbetsmiljön. Även om vi har många duktiga skyddsombud i det här landet är det ändå inspektörerna som är garanten för att arbetet sköts. Skyddsombuden har ju inga myndighetsutövande funktioner.
Det har däremot Arbetsmiljöverket. Det som verkligen kan sätta press på arbetsgivaren är att man hotar med att arbetsgivaren får betala vite om man inte åtgärdar brister inom en viss tid. Man kan till och med få stänga ned hela verksamheten tills man har rättat till arbetsmiljöproblemen. Det gör att en inspektion av Arbetsmiljöverket kan göra otroligt stor nytta för de anställdas arbetsmiljö.
Det förekommer i vissa andra länder att man har försäkringslösningar där arbetsgivaren får försäkra sig mot dålig arbetsmiljö. De som har de sämsta arbetsmiljöerna får då betala den högsta premien. Det är i sig ett incitament för att sköta arbetsmiljöarbetet. Något sådant har vi inte i Sverige. Man kan inte jämföra systemen rakt av. Man måste räkna in olika faktorer.
Grunden är ändå inspektörerna. Jag anser inte att man kan jämställa ett skyddsombud med en inspektör. Det är faktiskt något helt annat. Regeringen arbetar nu med att äldre ska hållas kvar i arbetslivet. Det har jag ingenting emot så länge det sker på frivillig grund för de äldre som vill jobba längre. Då är arbetsmiljön avgörande. Många går ju till och med i förtidspension.
Vi har yrkesgrupper inom industrin och vården till exempel som pensioneras långt tidigare än andra för att de har slitsamma jobb. Arbetsmiljöarbetet är basen. Det är mycket som berörs av detta.
Hillevi Larsson (S):
När man talar om valfrihet tror jag att det är viktigt att se den reella valfrihet som kvinnor har. Visst kan till exempel vårdnadsbidrag låta bra. Det kan lika gärna vara pappan som tar ut det, och det kanske passar just den familjen. Men då ska man komma ihåg att det ofta är kvinnan som har den lägsta lönen i familjen, och vem är det då naturligt att ha hemma med barnet? Det är ju kvinnan.
Där det här har prövats hittills har det varit 95 procent kvinnor som har tagit ut vårdnadsbidrag. Jag är rädd för att det här kan leda till ännu mer ojämställdhet. Det som blir ännu farligare är när arbetsgivarna i en kommun som har vårdnadsbidrag börjar räkna med att kvinnorna på arbetsplatsen som skaffar barn kanske kommer att utnyttja det här.
Då får man ännu större problem med lönediskriminering och försöker till och med att säga upp kvinnan och på det sättet bli av med henne. Jag tror att det därför är viktigt att man tänker ett steg till. Hur ska vi göra tvärtom? Hur ska vi se till att kvinnorna snarare blir bättre behandlade? Det finns ett gigantiskt problem. Det måste man ända säga är ett strukturellt problem. Det är inte bara ett individuellt problem. Det är när en man blir pappa. Då får han högre lön och blir befordrad på jobbet.
Inte alla naturligtvis, men väldigt många. Väldigt många kvinnor går åt precis motsatt håll när de skaffar barn, sämre lön och sämre karriärmöjligheter. Innan man skaffar barn är förutsättningarna ungefär lika. Då handlar det om strukturer. Allt är naturligtvis inte dåligt som regeringen gör på det här området, men jag tror att grunden måste vara att se strukturerna, könsmaktsordningen, för annars blir det bara lite fernissa på ytan.
Då blir det inga grundläggande förändringar.
Hillevi Larsson (S):
Det som är tragedin i det här är att kraven på arbetsgivaren försvagas och att de inte anställer folk på heltid. I till exempel Skåne som jag kommer ifrån har vi någonting som kallas Region Skåne. Det är alltså Landstinget i Skåne som erbjuder bland annat sjukvårdstjänster. Nu på grund av besparingar säger man upp drygt 1 000 personal.
Det är naturligtvis en katastrof för vården och när det gäller köerna. Är det någon som på allvar tror att regionen i den situationen, med de enorma besparingarna och när man i stället borde nyanställa flera tusen för att täcka behovet, kommer att satsa på heltidstjänster på grund av regeringens nya förslag, på grund av att regeringen nu gör det än sämre för deltidsarbetslösa? Jag tror inte det.
Är man beredd att säga upp folk som man gör i Skåne är man självklart beredd att låta folk jobba vidare på deltid trots en betydligt sämre löneersättning. Regeringen drar väldigt stora växlar på det nya att det är en och annan arbetsgivare som kommer att anställa på heltid. Jag tror tvärtom att i de kommuner och landsting där man gör neddragningar blir det ännu tuffare.
Det händer när man kommer med nya radikala reformer och förslag att det stöter på patrull. Det finns de som är tveksamma: Går det här verkligen att genomföra i praktiken? Där tror jag att man måste våga ta steget. I det här fallet är det ett väldigt radikalt steg som regeringen har tagit när det gäller att försämra för arbetstagarna. Det är de som får betala priset för att de inte blir anställda på heltid.
Varför skulle man då inte kunna ta det radikala steget och ställa kravet på arbetsgivarna? Det har man gjort i många andra sammanhang. Jag vidhåller att regeringen inte vågar ställa krav på arbetsgivarna, däremot på de fattiga kvinnorna. Där hoppas jag att regeringen ändra sig.
Hillevi Larsson (S):
Det som gör mig lite orolig med de nya reglerna är att det drabbar enskilda. Det är många som inte har så stora marginaler och så god ekonomi. Även om det inte i formell mening är retroaktiv lagstiftning är det så det uppfattas. Människor har gjort affärer under andra förutsättningar.
Nu ändras plötsligt förutsättningarna, och det drabbar inte bara dem som i framtiden gör husaffärer utan också dem som redan har gjort det. Det som ändå är allra allvarligast med förändringarna är att det försämrar rörligheten på bostadsmarknaden. Ska vi verkligen få ett fungerande arbetsliv är det helt avgörande att människor kan bo där jobben finns.
Det gäller speciellt med tanke på att regeringen har skärpt reglerna för att ta jobb på annan ort än där man bor. Reglerna har blivit alldeles för hårda. Redan från dag ett måste man flytta dit jobben finns om man inte kan hitta ett jobb på sin hemort. Människor försätts i en nästan omöjlig situation. Jobben finns ofta på stora tillväxtorter.
Det är där bostadsmarknaden fungerar sämst. När man fördyrar och ökar flyttkostnader för människor uppmuntrar man inte människor att flytta. Därmed försämras rörligheten. Det blir en mindre flexibel bostadsmarknad. Detta är inte det enda man har gjort. Man har också tagit bort stöden för byggande av hyresrätter. Det är en väldigt viktig garant för rörlighet på bostadsmarknaden.
Det är inte heller alla som är beredda att köpa en bostadsrätt, en villa eller ett radhus för att ta ett tidsbegränsat jobb, utan då är det hyresrätt som gäller. Även på det området har man försämrat rörligheten. Det som interpellationen framför allt handlar om är de fördyrade flyttkostnaderna. Det är höjningen med 10 procent av reavinstskatten retroaktivt och även räntan.
Det kan visserligen tyckas att 0,5 procent är en låg ränta. Men det kan bli rätt stora summor ändå. Om ett rör sig om ett par hundratusen kronor som man har i uppskjuten reavinstskatt kommer man upp i en ränta på tusentals kronor. Man måste också lägga ihop summan år efter år.
Om man inte kan betala tillbaka hela skulden direkt, vilket väldigt få kan, löper räntan på. Lägger man ihop det under väldigt många år blir det sammantaget en mycket högre avgift för den enskilde. Jag kan konstatera att jag har fått svar på den första av mina tre frågor. Den första frågan var vad regeringen anser om retroaktiv lagstiftning.
Där är svaret att det inte i formell mening är retroaktivt. Däremot säger man ingenting om vad man tycker om företeelsen i sig. Den andra frågan är hur regeringen ska garantera rörligheten på bostadsmarknaden och därmed tillgången till bostäder och möjligheten att flytta och röra sig och inte minst möjligheten att få arbete. Där har jag tyvärr inte fått något svar.
Jag kan bara uppfatta det som att regeringen i varje fall inte nu har några planer för att förbättra rörligheten på bostadsmarknaden. Den tredje frågan var om det kommer att bli någon kompensation till de enskilda som drabbas. Där har jag heller inte fått något svar. Det får jag tolka som att det i nuläget inte blir någon kompensation, men det hoppas jag att det blir i framtiden.
Hillevi Larsson (S):
Jag tycker att det finns en stor skillnad mellan slopandet av förmögenhetsskatten och den ränta som nu införs. Skillnaden är att förmögenhetsskatten bara drabbar de rikaste medan den här räntan drabbar i princip alla. Det är väldigt vanligt att man till exempel säljer en bostadsrätt, flyttar ihop med någon, bildar familj och då köper en dyrare bostad. Då drabbas man av reavinstskatten och räntan.
Sedan tror jag att räntan egentligen är allvarligare än höjningen av reavinstskatten, för många betalar ju aldrig reavinstskatten under sin livstid, utan det är ju först i ett senare skede - om man skulle köpa en billigare bostad har man ju pengar av den anledningen - som man skulle drabbas av det här.
Men räntan drabbar alla lika, och den drabbar framför allt dem som inte har marginalerna och dem som inte kan betala av reavinstskatten i ett slag och därmed bli av med denna kostnad. Det är som en ytterligare ränta som läggs på utöver boräntan, som i sin tur också drabbar dem som inte har de största förmögenheterna och som inte kan betala av sina boräntor direkt.
Sedan är det också så att även om man har gjort en stor vinst på försäljningen av till exempel sin bostadsrätt så innebär ju inte det att man får väldigt mycket pengar över. Anledningarna till de stora vinsterna är ju huvudsakligen att priserna har ökat väldigt mycket under senare år. Och visst får man den här vinsten, men när man ska köpa en ny bostad har priset på den också stigit, så det blir ju ingenting över.
Tvärtom är det ju själva förutsättningen för att över huvud taget kunna byta bostad. Annars hade människor inte kunnat flytta till ett större boende, för då hade man fått betala den här vinstskatten, och sedan är det inga pengar över till att köpa den dyrare bostaden. Fördelningspolitiskt vidhåller jag att det är ett felaktigt förslag, och framför allt: Det drabbar rörligheten på bostadsmarknaden i en tid då vi borde vidta åtgärder åt andra hållet.
Hillevi Larsson (S):
Vi kan vara överens om en sak, nämligen att det självklart är otroligt viktigt att få så många som möjligt i arbete. Det är självklart grunden för allt. Jag är beredd att kritisera även min egen regering. Självklart gjordes inte tillräckligt i tid. Det sista året vi satt vid makten hade åtgärderna börjat sättas in ordentligt. Högkonjunkturen gjorde att jobben kom.
Jag är inte säker på att det hade blivit färre jobb om Socialdemokraterna hade suttit kvar. Det tillkom trots allt dubbelt så många jobb det sista året som vad som hittills har tillkommit efter regeringsskiftet. Jag tycker inte att det väsentliga är att träta om vem som vill kämpa mest för att få fler i arbete. Där är vi överens. Vi är självklart överens om att rehabiliteringen ska fungera så bra som möjligt.
Det vi inte är överens om är att det är nödvändigt att vända ryggen åt dem som inte har jobb för att arbeta för att alla ska få arbete. Jag menar att det ena inte utesluter det andra - att kämpa för att få alla i arbete och att hjälpa människor som av olika anledningar ännu inte har kommit i arbete.
Många av de nya jobben har tyvärr gått till de människor som redan är starkast på arbetsmarknaden, medan de som är svagast har hamnat ännu mer i utanförskap. Ett nytt hot som har seglat upp är kvinnor som deltidsstämplar. Många av dem vill inget hellre än att få heltidsarbete, men de får inte det. Det gäller inte bara offentlig sektor utan även privat.
Här finns också hotet att de här kvinnorna inte kommer att kunna försörja sig i framtiden. Det är dessutom i strid med arbetslinjen. Regeringen är svaret skyldig. Hur kan det vara en motsättning mellan att hjälpa barn som har fattiga föräldrar och att kämpa för att alla ska komma i arbete?
Hillevi Larsson (S):
Det känns som om man hör lite olika linjer från regeringen. Man säger att det visserligen finns problem men att de kommer att lösa sig med tiden på grund av regeringens goda politik. En del lyfter till och med fram siffror som visar på att det inte finns något problem och att det redan har blivit bättre på grund av regeringens politik. Man får faktiskt bestämma vilken linje det är som gäller.
Gäller linjen att det hela redan har löst sig behöver man ju inte vänta in kommande resultat. I så fall är det ju strålande nu. Jag tror inte att landets ungdomar håller med om det. Det är väldigt svårt att få en bostad, speciellt i storstadsregionerna. Där är också trycket störst. Om vi ser byggandet i stort kan vi konstatera att det byggs för dem som har råd att betala.
Men frågan är hur mycket det byggs för dem som inte har råd att betala, det vill säga hyresrätter med rimlig hyresnivå. Där kan vi se en drastisk nedgång. Byggföretagen vittnar själva om att detta inte är lönsamt längre. Man får inte kalkylen att gå ihop - och det handlar inte om gigantiska vinster utan just om att få den att gå ihop.
Det är klart att man kan bygga för rika människor som vill bo i hyresrätt, men för dem som har mindre pengar - ungdomar, studenter, pensionärer och de som inte har råd att ta lån eller inte kan få lån - blir det stora problem. Jag tycker att det viktiga här är att se på resultaten. Man kan tala om huruvida det är rätt att subventionera det ena eller det andra.
Man kan också fråga sig om det är rätt att villaägare ska få dra av de räntor de har betalat på sina lån. Det ifrågasätts aldrig, men när det handlar om stimulanser för hyresrätter så att folk har råd att bo där blir det ifrågasättanden. Det viktiga är ju resultaten, och här har resultaten uteblivit. Det borde regeringen ta sig en funderare på.
Hillevi Larsson (S):
Den här frågan berör ett stort problem. Arbetsförmågan kan vara nedsatt delvis men inte helt och hållet. Redan tidigare har det varit problem med bedömningarna här. Den som inte är tillräckligt sjuk har svårt att bli sjukskriven, medan den som å andra sidan inte bedöms ha full arbetsförmåga inte kan hamna på det spåret.
Resultatet har blivit att människor har varit för friska för att vara sjukskrivna och för sjuka för att arbeta och i värsta fall då inte har fått ersättning. Det är positivt om de som ändå har en arbetsförmåga kan jobba så mycket det går. Där är problemet i dag att man hela tiden riskerar att falla mellan stolarna och förlora sin ersättning. Den yttersta möjligheten är då socialbidrag.
Socialbidrag innebär inte bara en väldigt låg standard att leva på, speciellt om man har familj, utan det innebär också att man får sälja allt man har. Har man hus eller bostadsrätt får man göra sig av med det, och har man något sparat på banken får man först använda det. Sedan blir det en fullständig inspektion i hemmet av vad man behöver och vad man inte behöver.
Det gör att många är rädda för att hamna mellan stolarna och därför tycker att det är bättre att vara helt och hållet sjukskriven eller helt och hållet arbetslös. Men verkligheten ser ju inte ut på det sättet. Jag tror att inte minst de som har varit utbrända gynnas av möjligheten att gå tillbaka och successivt trappa upp arbetstakten.
Det är mycket möjligt att det finns människor som av olika skäl aldrig kommer att nå en full arbetstakt, men då är det jättepositivt att ändå kunna jobba kanske 25 procent. Jag måste säga att jag ändå känner en oro för utvecklingen på området, för jag ser ingenting som har förbättrat läget. Människor vill inte bara friska och kunna arbeta - det är i grunden vad de flesta vill - utan vill också ha en trygg försörjning.
Den oro som människor känner ska inte få spela in alltför mycket, utan man måste vara mer flexibel i sina bedömningar. Det är klart att begränsningen av deltidsstämpling när det gäller a-kassa oroar massor av människor som är i situationen att de är sjukskrivna bara på deltid, inte minst alla de som inte har något arbete att gå till, som inte ens jobbar 25 procent.
Jag hoppas att regeringen tar till sig det här och även går tillbaka i tiden, för det har under väldigt lång tid varit så att människor har fallit mellan stolarna. De har bollats fram och tillbaka och riskerat att helt och hållet förlora sin ersättning.
Hillevi Larsson (S):
Kvinnor har utgjort den största delen av de sjukskrivna. Det har en tydlig grund. Man kan se i arbetsmiljön att många kvinnor har haft en mycket tuff arbetsmiljösituation, inte minst inom vården där man sliter för låg lön, får förslitningsskador och utsätts för stress. Många kvinnor har också en dubbel arbetsbörda.
När de kommer hem ligger huvuddelen av hushållsarbetet och barnaskötseln på dem. Det blir pressande i längden. Ett problem har också varit att kvinnor har haft svårare än män att få sina arbetsskador godkända. Det har inneburit ytterligare press och stress.
Första steget i rätt riktning kan vara att få erkänt att man är sjuk, och då kan man få hjälp och rehabilitering. Nu ska arbetsförmågan bedömas oftare och hårdare. Det är en bra ambition att människor som kan arbeta ska göra det. Men det är viktigt att man inte löser problemet med sjukskrivningarna genom att friskförklara människor som är sjuka.
Inte minst kvinnor har haft problem att få rätt till sjukskrivning. I de fall där det går tycker jag absolut att man kan vara sjukskriven på deltid och arbeta resten, men i de fall där man verkligen är 100 procent sjuk behöver man rehabilitering. Nu gäller det att vi rustar upp rehabiliteringen. Jag hoppas att det kommer att ske nu, för det behövs verkligen, och jag tror att det är den enda långsiktiga lösningen.
Visst har vi sett att sjukskrivningarna har minskat. Det har nog tyvärr delvis sin grund i att bedömningarna för att få lov att vara sjukskriven har blivit hårdare. Ska vi lösa detta långsiktigt handlar det om ett bra förebyggande arbete och bra rehabilitering.
Hillevi Larsson (S):
Det är glädjande att man har någonting att komma med när det gäller situationen med föräldrar som vakar över sina döende barn. Men det verkar uppenbarligen som att det i alla fall inte fungerar. I det här fallet sade mannen upp sig från sitt jobb. Han höll länge på och schackrade, men det slutade med att han sade upp sig. Han bedömde att hans dotter var viktigare än jobbet.
Han ångrar inte det beslutet, men det är tragiskt att det ska behöva ske. Jag vet inte vad som har fallerat i kedjan i det enskilda fallet, men man kan i alla fall konstatera att det här bara är ett av många fall. De människor som ligger på sjukhus och behandlas för cancer eller hjärtinfarkt med mycket svåra diagnoser har i många fall fått negativt besked från försäkringsläkaren. Många har fått kämpa länge för att få rätt.
Det är inte heller alla som får rätt. Vi har andra fall som inte är lika uppenbara. Det handlar inte minst om kvinnor som lider av kronisk värk och förslitningsskador. Det här är ingenting som man alltid ser utanpå kroppen, men det innebär ett fruktansvärt lidande för de drabbade. Det är inte så att de här kvinnorna går hemma och latar sig, utan många har så nedsatt arbetsförmåga att de inte kan sköta ens det vardagliga hushållsarbetet.
De kan knappt lyfta upp en sopkvast eller laga mat. Värken är så fruktansvärd. Ändå är det svårt att få rätt. Det diskuteras hur skadorna har uppkommit. Frågan är vad som har uppkommit på jobbet och vad som har uppkommit på fritiden. Det är ganska uppenbart att om man har slitit i vården under en stor del av sitt liv och arbetsmiljöarbetet inte har fungerat uppstår skador.
Man kan ha fått göra tunga lyft på egen hand, trots att man alltid ska vara två när man gör det, haft maskiner som inte varit tillräckligt bra och jobbat i den miljön länge. Jag hoppas att regeringen tar till sig detta.
Hillevi Larsson (S):
Det industriellt framställda transfettet kunde lika bra ersättas med naturligt fett. Det finns bara en enda anledning till att branschen inte gör det, nämligen att detta fett är lite billigare. Det tycker jag inte är ett nog tungt argument för att riskera folkhälsan.
Det finns studier som tyder på att det här är det mest onyttiga fett man kan äta. Visst är det så att mättat fett i överdriven konsumtion också är skadligt, men transfett är ännu skadligare. Dessutom är det en myt att man inte bör få i sig något mättat fett över huvud taget.
Det är naturligtvis mest fleromättat fett man ska få i sig, men det är absolut inte skadligt att få i sig lite mättat fett. Transfettet fyller däremot ingen som helst funktion. Det som är rätt intressant är att vårt grannland Danmark har tagit frågan på allvar och satt den här gränsen för hur mycket industriellt framställt transfett en produkt får innehålla.
USA, som ofta anses stå för total frihet och spelrum för marknaden, har till och med infört ett totalförbud mot industriellt framställt transfett med hänvisning till den fetmaexplosion som de har. Det är det absolut största folkhälsohotet där, och håller även på att bli det i Europa, inte minst i Sverige.
De studier som har gjorts har visat att transfettet leder till att man lägger på sig fett, inte muskler, och inte minst det farliga bukfettet för män, som ökar risken för hjärtinfarkt. Man kan alltså se en direkt koppling mellan hur mycket industriellt framställt transfett en person äter och ökningen av risken för både ohälsosam fetma och hjärtinfarkt.
Därför kan jag inte riktigt förstå regeringens inställning. Andra länder vågar ta krafttag mot detta, och det är inte heller länder som avvisar marknadens frihet. Tvärtom råder en fri marknad där. Men man har ändå gått in politiskt och sagt ifrån. Detta är också en väldigt viktig konsumentfråga. Som konsument ska man om man vill kunna välja bort det här fettet.
I dag är det så att det på de produkter som kan innehålla detta farliga fett står att det är "härdat fett" eller "delvis härdat fett". Det är tydligen så att det till och med är större risk att produkten innehåller det här farliga fettet när det står "delvis härdat fett". Men det finns även en risk när det står "härdat fett". Det här är ingen vidare konsumentupplysning.
Man har ingen aning om hur mycket av detta produkten i så fall innehåller och om den över huvud taget innehåller det. Man kan befara att den gör det. Därför tycker jag att minimum vore att man som konsument skulle kunna se om produkten innehåller det här fettet, och i så fall hur mycket. Sedan får man själv göra valet om man vill äta det eller avstå. Jag kan egentligen inte se något skäl till att det här över huvud taget ska finnas i produkterna.
Jag tycker till och med att vi kan gå USA:s väg och förbjuda det helt och hållet, men en medelväg skulle vara att göra som Finland och sätta en maxgräns. Även om genomsnittet av befolkningen inte får i sig jättemycket av det här har vi enskilda individer som är i fara. Om man vräker i sig de här fetterna i gigantisk mängd är det ett enormt hot mot hälsan.