KBLab/rixvox huggingface dataset:
Morgan Johansson (S):
Vi hade exceptionella omständigheter i Malmö förra året till följd av det stora antalet skjutningar. Det innebar att man drog samman polisresurser från hela Sydsverige till Malmö för att bland annat hjälpa till med utredningarna.
Jag tycker att det var riktigt gjort, för vi tjänar alla på att man knäcker den organiserade kriminaliteten i Malmö, Göteborg och Stockholm. Man gjorde ett bra jobb, och nu sitter det över 70 häktade i Malmö. Vi bygger även ut antalet häktesplatser. I Helsingborg fick vi bara häromdagen ytterligare 40 platser.
Vi behöver ju ha någonstans att bura in bovarna. I Malmö gjorde man ett bra jobb, och sedan årsskiftet är den särskilda händelsen avslutad, vilket gör att man i vissa delar kan återgå till sina ordinarie tjänster. Trycket mot de kriminella i Malmö minskar dock inte. Tvärtom kommer det att fortsätta att vara starkt, för det måste det vara.
Men som sagt är den särskilda händelsen avslutad, vilket innebär att man kan lösgöra resurser till övriga delar av Sydsverige. Man kommer inte undan att grundproblemet är att vi har för låg bemanning.
Vi behöver öka bemanningen, och därför satsar vi på arbetsvillkoren, en bra löneutveckling, utökad polisutbildning och nya stora resurser till polisen. Då kommer vi att få se en god utveckling i Polismyndigheten framöver.
Morgan Johansson (S):
Lars-Arne Staxäng har frågat mig om jag är beredd att vidta initiativ eller åtgärder för att genomföra en översyn av tjänstemannaansvaret i syfte att utvidga och förstärka det. Det är viktigt att allmänheten har ett stort förtroende för att offentliga förvaltningsuppgifter sköts på ett ansvarsfullt och korrekt sätt. Den 1 juli i år träder en ny förvaltningslag i kraft. Den nya lagen stärker enskildas rättssäkerhet i kontakt med myndigheter och snabbar på ärendehanteringen.
En god förvaltningskultur handlar också om de professionella värderingar som ska prägla alla statsanställda. Sedan januari 2017 har Statskontoret i uppdrag att främja och samordna arbetet för en god förvaltningskultur i staten. Det handlar bland annat om att statsanställda ska känna till och följa lagarna och att förebygga korruption. Det handlar också om att utveckla en etisk kompass och en förmåga att hantera svåra situationer och dilemman. Allt detta bidrar till att skapa, upprätthålla och stärka förtroendet för staten.
För att medborgarna ska kunna känna förtroende för att den offentliga förvaltningen sköter sina uppgifter på ett opartiskt, effektivt och rättssäkert sätt är det också nödvändigt att det finns ett ändamålsenligt utformat system för ansvarsutkrävande när det begås felaktigheter. Det kan anses finnas tre ben för sådant ansvarsutkrävande: ett straffrättsligt, ett arbetsrättsligt och ett skadeståndsrättsligt.
Det straffrättsliga ansvaret ska träda in vid de allvarligaste angreppen på medborgarnas intresse av att offentliga uppgifter sköts korrekt. För att upprätthålla allmänhetens förtroende för den offentliga förvaltningen är det viktigt att straffansvaret för tjänstefel är ändamålsenligt utformat. Jag är öppen för att låta se över om det straffrättsliga skyddet är tillräckligt.
Morgan Johansson (S):
Jag har i grunden ett mycket stort förtroende för dem som jobbar i statlig och kommunal förvaltning. Den förvaltningskultur och den ämbetsmannakultur som vi har i Sverige anser jag präglas av en mycket hög kompetens och opartiskhet.
Dessutom vet vi utifrån alla internationella utvärderingar som görs att vi har betydligt mindre problem med korruption och den typen av bekymmer än vad man har i många andra länder. Jag skulle vilja säga att vi i grunden har en väldigt bra ämbetsmannastruktur i förvaltningen. Det innebär inte att det inte begås fel då och då.
Det kan inträffa, och då gäller det att vi har ett bra system för att se till att man kan komma till rätta med detta. Men jag tycker inte att enstaka fel kan vara grund för att använda en retorik som stämplar hela förvaltningen eller för att hävda att förvaltningen i sin helhet inte skulle agera på ett korrekt sätt.
Lars-Arne Staxäng talar om antalet anmälningar om tjänstefel och nämner siffran 8 000. Denna siffra var riktig 2012. Då gjordes 8 000 anmälningar om brottet tjänstefel. Men på senare år har den siffran gått ned. Den senaste siffran är 6 000 och är från 2016. Vi hade en topp 2012. Därefter har det skett en minskning.
Detta vill jag få fört till protokollet. Det sker ingen ökning när det gäller anmälningar om brottet tjänstefel. Jag är, som jag sa i interpellationssvaret, beredd att se över det straffrättsliga skyddet och se om det är tillräckligt. Men då måste man fundera över i vilken form man ska göra detta och också förstås med vilken inriktning.
Lars-Arne Staxäng ger ingen större vägledning till vad han anser att man ska titta på. Det som var fallet före 1975 var att även väldigt små försummelser och bagatellartade fel kunde göras straffbara och dras inför domstol. Därmed kunde tjänstemän ställas inför rätta för dessa.
Det var detta man ändrade på. Den delen, det straffrättsliga ansvaret, överfördes i stället till exempelvis regler om disciplinansvar. Det kunde då bli fråga om varningar eller löneavdrag. Jag är inte beredd att gå tillbaka till den situation som rådde före 1975.
Men jag ser gärna över hur praxis har utvecklats de senaste åren för att se om det har skett någon förskjutning innebärande att man - vilket påstås - tar mindre allvarligt på den här typen av fel än vad man gjorde tidigare. För att ta ett exempel ställs poliser varje dag inför ganska svåra beslut att fatta.
Det kan gälla omhändertagande, våldsanvändning och olika konfrontationer. Skulle vi helt gå tillbaka till den tidigare ordningen och utvidga det här ansvaret till att gälla även i de situationerna tror jag att det skulle leda ut på en väg som vi inte riktigt kan ta ansvar för. Är det detta Lars-Arne Staxäng är ute efter, att man ska fånga in de situationerna också?
Vill han fånga in även kommunala församlingar, så att man ska kunna ställa dem inför domstol till exempel för domstolstrots? Ska det också kunna utgöra tjänstefel? Den diskussionen har förts. Det är mina frågor till Lars-Arne Staxäng.
Morgan Johansson (S):
Jag noterar att Lars-Arne Staxäng fortsätter att tala om de grova felen. Vad jag förstår vill han inte gå tillbaka till 1975 års regelverk, som innebar att även väldigt små försummelser och rent bagatellartade fel kunde leda till straffpåföljder. Men för den eventuella kartläggning vi ska göra vore det bra att veta vilken hållning Moderaterna har.
Som sagt är jag öppen för att se över om det har skett någon förändring i praxis på senare tid. Jag vet att det inte är särskilt många av alla de här anmälningarna som verkligen leder till påföljder. Då kan man faktiskt se över vad detta beror på. Är gränsen helt enkelt för lågt satt? Detta tittar jag gärna vidare på.
Jag öppnar för det. Men att gå tillbaka till 1975 års system verkar inte vare sig jag eller Lars-Arne Staxäng vara intresserad av. Jag ställde också en fråga om kommunala församlingar. Den frågan har nämligen också lyfts fram i detta sammanhang. Ska man bredda det här till att gälla även det? Där fick jag inte något tydligt svar från Staxäng. Jag är för min del inte beredd att gå så långt i det avseendet. Sedan nämner Lars-Arne Staxäng Transportstyrelsen.
Sanningen är ju att det vi vet är att den som fattade detta beslut, det vill säga generaldirektören i det här fallet, också dömdes, dock inte för tjänstefel utan för vårdslöshet med hemlig uppgift. Detta ledde i sin tur till arbetsrättsliga effekter, nämligen att hon fick lämna sin tjänst. Det fanns alltså både en straffrättslig och en arbetsrättslig påföljd av detta.
Att använda det som ett exempel på att systemet inte skulle ha fungerat tycker jag inte är riktigt rättvisande. Det är snarare tvärtom. Här fungerade systemet i den meningen att detta upptäcktes och fick en straffrättslig påföljd. Men som sagt fortsätter jag gärna den här diskussionen för att se om praxis på något sätt har ändrats och var man ska dra gränserna för det straffrättsliga ansvaret.
Morgan Johansson (S):
Bara så att det inte blir något missförstånd: Beslut i kommunala förvaltningar omfattas också av regelverket. Så är det redan i dag vid myndighetsutövning. Det har inte ändrats över huvud taget.
Vad jag talar om är om fullmäktigeförsamlingar till exempel fattar beslut som skulle kunna tolkas som att de går emot ett domstolsbeslut och om det också skulle kunna omfattas av tjänstefel. Den diskussionen har nämligen lyfts upp inte minst av Thomas Bodström, som du hänvisade till. Så långt ska vi nog inte gå i det avseendet.
När man ägnar sig åt myndighetsutövning omfattas man också av det straffrättsliga regelverket. Det fungerar så oavsett om du är statlig eller kommunal tjänsteman. Sedan kan vi diskutera var gränsen för det straffrättsliga ansvaret ska gå.
Jag pekade på att före 1975 var det så pass vitt utsträckt att även bagatellartade fel som till exempel begicks av en socialsekreterare eller av en polisman skulle kunna dras inför rätta. I det fallet kanske det i själva verket skulle ha varit mer ändamålsenligt att använda sig av en varning, ett löneavdrag eller någonting sådant. Det skulle bli någon form av disciplinpåföljd i stället.
Det var detta övergången 1975 innebar. Jag är inte beredd att gå tillbaka till 1975 års ordning. Däremot vill jag gärna ta frågan vidare genom att se över det. Har det skett någon form av praxisändring de senaste åren, där gränsen för vad man betraktar som allvarligt eller mindre allvarligt har förskjutits? Den processen tar jag gärna vidare.
Morgan Johansson (S):
Helena Lindahl har bland annat frågat mig vad jag och regeringen kommer att göra för att invånarna i norra Sverige och Västerbotten ska garanteras samma trygghet som invånarna i resten av landet och vad jag avser att göra för att utvecklingen med den nya polisorganisationen och dess syfte med ökad lokal polisiär närvaro ska stärka tryggheten i hela landet. Hon har också frågat om jag har fortsatt förtroende för rikspolischefen. Sverige ska vara ett tryggt land att leva i. Det förutsätter ett starkt rättsväsen och en tillgänglig polis.
Den 1 januari 2015 ombildades Polismyndigheten till en sammanhållen myndighet efter beslut av en enig riksdag. En av utgångspunkterna i den nya Polismyndigheten är en polis närmare medborgarna. Det innebär att det lokala arbetet ska vara basen i myndighetens verksamhet, med ökad närvaro och tillgänglighet som grundas på lokala förutsättningar och behov. Polismyndighetens omfattande uppdrag innebär ofta svåra avvägningar när det gäller resursfördelning mellan olika angelägna arbetsuppgifter och geografiska områden.
Det är likväl viktigt att Polismyndigheten lever upp till sina åtaganden i hela landet. Regeringen har vidtagit flera åtgärder för att förbättra förutsättningarna för polisen. Regeringen anser bland annat att det behövs väsentligt fler polisanställda, både poliser och civilanställda, för att polisverksamheten ska kunna stärkas och utvecklas. Därför har regeringen föreslagit historiskt stora resurstillskott till Polismyndigheten för de kommande tre åren.
Regeringen har sedan tidigare gett Polismyndigheten förutsättningar att öka antalet platser på nuvarande polisutbildning och planerar dessutom för polisutbildning vid ytterligare två lärosäten. Det börjar ge resultat. I år har det antagits nästan dubbelt så många studenter till polisutbildningen som genomsnittet de sex senaste åren. Regeringen har också gett Polismyndigheten i uppdrag att skapa förutsättningar för ytterligare förbättringar av arbetsmiljön och fler karriärvägar för polisanställda.
Utifrån de nya budgetramarna och verksamhetens behov är det Polismyndigheten som avgör hur resurser ska fördelas internt inom organisationen och vilka åtgärder som behöver vidtas för att fullgöra de arbetsuppgifter och mål som myndigheten har. Men det är förstås en självklarhet att polisen ska finnas i hela landet. Det ekonomiska tillskottet som aviserats och ökad utbildningstakt ger förutsättningar för det. Det är även viktigt med brottsförebyggande insatser.
Regeringens brottsförebyggande program, Tillsammans mot brott, riktar sig till en bred målgrupp, vilket är en förutsättning för ett framgångsrikt brottsförebyggande arbete på lokal nivå. Ombildningen av svensk polis är en av de mest omfattande organisationsförändringarna inom staten på många år. Erfarenheter från tidigare myndighetsreformer visar att genomförandet ofta är mer komplicerat och tar längre tid än vad som har förutsetts. Att leda Sveriges största myndighet under dessa omständigheter är ett komplext uppdrag.
Jag har fortsatt förtroende för rikspolischefens sätt att utföra denna svåra uppgift.
Morgan Johansson (S):
Det är en självklarhet att polisen ska finnas i hela landet. För att detta ska fungera måste vi få fler polisanställda. Ett problem som vi dras med just nu när det gäller polisen är att eftersom den förra regeringen utbildade så pass få och många poliser samtidigt går i pension finns det en tendens att antalet minskar. Ekvationen går liksom inte ihop.
Det tar två och ett halvt år att utbilda en polis. År 2014 tog den förra regeringen in 689 polisstudenter, och förra året gick 450 poliser i pension. Man förstår att det är en alldeles för låg nivå: 600-700 utbildas, men samtidigt går 450 i pension. Vi har en annan arbetsmarknad nu, som gör att också privata aktörer och arbetsgivare gärna rycker i våra poliser.
Det är attraktivt också på en privat arbetsmarknad att ha en polisutbildning, på ett sätt som det kanske inte har varit tidigare. Vi kan gå tillbaka 20-30 år, då vi kanske räknade med att om vi bara utbildade en polis skulle denna vara kvar i yrket hela livet. Det är inte längre säkert att det är så. Det är mycket mer rörligt, och vi har en annan privat arbetsmarknad än tidigare. Därför kan man inte ha så låga utbildningstal som den gamla regeringen hade.
Det är precis därför vi nu har ökat polisutbildningstakten; vi har fördubblat den. I år tar vi in 1 398 polisstudenter.
En del av dem har gått till andra utbildningar, så de som faktiskt går på polisutbildningen är i dagsläget 1 304. Det är alltså en fördubbling av det antal som utbildas.
Vi behöver öka utbildningstakten för att kunna klara rekryteringsfrågorna över hela landet, både i norr och söder. Vi behöver också se till att vi behåller de poliser vi har. Då är vi där igen. Vi vet att staten konkurrerar på en arbetsmarknad med andra, privata arbetsgivare. Vi måste se till att vi blir en ännu bättre arbetsgivare, en som gör att man vill stanna i yrket. Därför har vi gett Polismyndigheten i uppdrag att förbättra arbetsvillkoren och arbetsmiljön.
De ska rapportera tillbaka till mig om detta i januari. Vi späder också på resurserna till polisen: 2 miljarder från nästa år. De hade äskat 1,6 miljarder, och de får 2 miljarder. De får alltså mer än vad de hade begärt av statsmakten. Detta behöver vi göra.
För att klara bland annat inre Norrland men också andra ställen i landet behöver vi utbilda fler, behålla dem vi har men också återrekrytera dem som kanske har lämnat yrket och gått över till en annan arbetsgivare. Dem vill vi ha tillbaka.
Nu har det gjorts en kampanj tillsammans med Polisförbundet i detta syfte, och det finns redan drygt 150 intresseanmälningar från poliser som vill ta steget tillbaka in i polisorganisationen, kanske för att de nu ser att statsmakterna agerar och att detta är en fråga som vi prioriterar väldigt högt och där vi kommer att fortsätta att se till att det blir mer resurser.
Det ska bli 10 000 fler polisanställda till 2024, både civila och poliser. Det är därför vi vidtar dessa åtgärder. Alla i Sveriges land, oavsett var man bor, har rätt till den trygghet det innebär att veta att det finns en stark polisorganisation i botten. Det är därför vi bygger ut nu.
Morgan Johansson (S):
Det räcker inte att man pratar om detta när man är i opposition, Helena Lindahl. Man måste också leverera när man regerar, annars fungerar det inte. Det går inte ihop. Jag konstaterar att under er tid i regeringsställning prioriterade ni skattesänkningar mycket högre än polisen. 140 miljarder i skattesänkningar och 5 miljarder till polisen. Det talar sitt tydliga språk.
Bara från i år till nästa år ökar vi polisens anslag med 2 miljarder, vilket är den största ökningen under åtminstone de 20 år som jag har suttit i den här kammaren. Vi har aldrig satsat mer från ett år till ett annat på polisorganisationen än vad vi gör nu. Man måste se till att inte bara prata i oppositionen utan också agera när man är i regering. Det gör vi nu. Det är därför vi bygger ut polisutbildningen. Vi fördubblar antalet som går på utbildningarna.
Vi ser till att ge ett särskilt uppdrag till Polismyndigheten att förbättra arbetsvillkoren så att vi kan behålla dem som finns i organisationen. Vi återrekryterar dessutom poliser som har lämnat organisationen och kanske sökt sig till privata arbetsgivare. Det är så man måste jobba. Men för att kunna genomföra det måste man också vara beredd att sätta av pengar. Det här gäller i hela landet.
Oavsett var man bor ska man kunna känna den trygghet som det innebär att ha en stark polisorganisation i ryggen. Men om man under många år inte har klarat av att utbilda tillräckligt många är det klart att man får ett bekymmer. Det är precis det som vi nu är på väg att vända. När det slutligen gäller frågan om rikspolischefen ska jag säga att det här också är något slags borgerlig retorik. Ni har så väldigt lätt att fastna i personfrågor och angripa tjänstemän.
Det finns andra generaldirektörer som ni också har gett er på. Jag skulle vilja be er att fundera lite över vad vi ska ha för typ av retorik när det gäller det här. Vi socialdemokrater brukar aldrig angripa generaldirektörer när ni regerar, och jag tycker att ni bör ha ungefär samma hållning.
Morgan Johansson (S):
John Widegren har frågat mig om jag anser att äganderätten och näringsfriheten borde omfattas av begränsningsreglerna och reglerna om vilandeförklaring i 2 kap. regeringsformen, vad jag anser om att inrätta en näringsfrihetskommission samt vilka åtgärder jag avser att vidta i syfte att stärka äganderätten och näringsfriheten.
Jag anser, i likhet med John Widegren, att det är av grundläggande betydelse för det moderna samhället att enskilda så långt som möjligt garanteras närings- och yrkesfrihet och skydd för sin egendom. Bestämmelserna som tillförsäkrar enskilda dessa fri- och rättigheter är grundlagsskyddade i regeringsformen. Bestämmelsen om äganderätt ändrades 2011 så att huvudprincipen om rätt till full ersättning för förlusten vid expropriation och annat sådant förfogande gjordes tydligare.
Det infördes också ett tillägg som innebär att rätten till ersättning vid så kallade rådighetsinskränkningar som sker av hälsoskydds, miljöskydds- eller säkerhetsskäl ska regleras i lag. Den nya utformningen hade sin grund i en politisk överenskommelse mellan samtliga dåvarande riksdagspartier inom ramen för den parlamentariskt sammansatta Grundlagsutredningen. Även utformningen av bestämmelsen om närings- och yrkesfrihet, som infördes i regeringsformen den 1 januari 1995, var resultatet av en bred politisk överenskommelse över blockgränserna.
I syfte att stärka äganderätten infördes år 2010 dessutom nya ersättningsregler vid expropriation och andra situationer där fastigheter tas i anspråk med tvång. De nya reglerna ledde till höjda ersättningar. Konstitutionsutskottet har vid flera tillfällen uttalat att bestämmelsen om egendomsskyddet i regeringsformen är väl avvägd.
Utskottet har behandlat motionsyrkanden om att göra egendomsskyddet likvärdigt med de så kallade politiska rättigheterna men har inte varit berett att föreslå ändringar av begränsningsreglerna i syfte att stärka äganderätten. Jag instämmer i de bedömningarna och vill samtidigt understryka vikten av att värna den politiska överenskommelse som så sent som 2010 legat till grund för den nuvarande utformningen av 2 kap. regeringsformen. Samma överväganden gör sig gällande när det kommer till näringsfriheten.
Jag ser därför inte några skäl att vidta åtgärder i syfte att göra ändringar i det befintliga grundlagsskyddet.
Morgan Johansson (S):
Jag vill börja med frågan om molntjänster och en gemensam molntjänst. Jag utesluter inte detta, men jag ser precis samma risk som Lotta Finstorp med att lägga alla ägg i samma korg. Då måste man försäkra sig om att detta verkligen är väldigt säkert. Jag utesluter dock inte att man kan behöva gå den vägen.
Jag vet att detta har föreslagits från en del av våra myndigheter, och jag tittar gärna vidare på denna fråga. Jag vill ha en bred samsyn när det gäller detta. Som Lotta Finstorp påpekade är de pengar som nu går ut en del av den uppgörelse som träffades i höstas. Skälet till att jag blev lite gramse i mitt förra inlägg var att jag tyckte att Lotta Finstorp kritiserade oss för att vi var långsamma.
Jag ville bara påpeka att vi har gjort allt detta och att vi fortsätter med det här jobbet. Det finns inget skäl att träta om detta när vi inte behöver göra det. Det är bra - det finns en bred uppgörelse i botten. När det gäller Regeringskansliets organisation vill jag - eftersom jag vet att detta är något som diskuteras - säga att denna fråga sköts av Justitiedepartementet, som har hand om krishanteringsfunktionen.
Vi har frågat de tjänstemän som jobbar med detta om det är bättre att det ligger hos Justitiedepartementet än att det ligger hos Statsrådsberedningen, och de har varit samstämmiga i att det är bättre att det ligger hos Justitiedepartementet. Dessa tjänstemän har jobbat under båda ordningarna.
Deras syn på saken beror på att vi har nära tillgång till en del av det som måste fungera, alltså till de myndigheter som är närmast berörda: räddningstjänsten, MSB och polisen. Vi har helt enkelt en mer myndighetsnära kontakt och kan därmed agera mycket snabbare och effektivare. Detta är den bedömning som de gör. Tack för debatten, fru talman! Jag tycker att den har varit väldigt bra.
Morgan Johansson (S):
Anders Hansson har frågat mig om jag anser att den pågående räddningstjänstutredningen också bör omfatta den arbetsmarknadspolitiska frågan om ersättning från a-kassan för den deltidsanställda brandman som förlorar sin huvudsakliga sysselsättning och om jag i så fall avser att ge utredningen ytterligare direktiv. Det är kommunerna som ansvarar för räddningstjänst och förebyggande verksamhet inom kommunen.
Dessa verksamheter är sedan lång tid tillbaka organiserade med hel- och deltidsanställda brandmän och brandbefäl. Att det finns räddningsresurser som snabbt kan vara på plats och påbörja en hjälpinsats är avgörande för effektiva och säkra insatser. Det är därför allvarligt att många kommuner inte kan upprätthålla sin beslutade beredskap för räddningstjänst. En tydlig orsak till detta är att kommunerna av olika skäl har stora svårigheter med att rekrytera och behålla deltidsanställda brandmän och brandbefäl, det vill säga räddningstjänstpersonal i beredskap.
Regeringen gav därför i februari 2017 en särskild utredare i uppdrag att analysera kommunernas förutsättningar att bedriva räddningstjänst och brandförebyggande verksamhet. Utredaren ska analysera och föreslå hur dessa verksamheter ska kunna bedrivas på ett mer likvärdigt, effektivt och säkert sätt. En väsentlig del av uppdraget innebär att utredaren ska analysera och föreslå hur kommunerna ska få bättre förutsättningar att rekrytera deltidsanställda brandmän och brandbefäl.
Enligt uppdraget är det möjligt för utredaren att analysera frågan om ersättning från a-kassan. Uppdraget ska redovisas senast den 30 juni 2018. Regeringen kommer även i fortsättningen att noga följa utvecklingen på detta område och vid behov även vidta ytterligare åtgärder. Samtidigt är det av stor vikt att kommunerna vidtar de åtgärder som behövs för att säkerställa effektivitet och kvalitet i de aktuella verksamheterna.