Paula Bieler (SD):
Jag vill börja med ett något oortodoxt yrkande. Jag vill nämligen yrka bifall till dels vår följdmotion till denna proposition, 2018/19:3108 yrkande 1 och 2 under punkt 2 i betänkandet, dels vår reservation nr 4.
Anledningen till att jag yrkar på detta sätt kommer att klargöras under mitt anförande. Vi är i dag här för att debattera och slutligen förhoppningsvis förlänga den tillfälliga lag som kom till stånd när Sverige befann sig i en akut kris.
Det var en tid när verksamhet efter verksamhet sa: "Det här går inte längre." Statsråd tvingades lyssna på kommunerna som sa: "Vi klarar inte av situationen."
Samma politiker och journalister som i ena ögonblicket hånade mig när jag sa att vi snart kommer att ha tältläger i Sverige fick strax därefter sprida nyheten att man börjat diskutera hur man skulle kunna öppna ett tältläger på Rinkaby. Sådan var situationen, och det har inte gått särskilt lång tid sedan dess. Det är viktigt att komma ihåg.
Några månader efter denna situation kom till slut en proposition om en tillfällig lagstiftning som skulle begränsa asylpolitiken i Sverige för att ge ett andrum, som det sas. Migrationsministern och regeringspartierna sa att vi nu landar på en miniminivå i EU. Redan då hade man fel. Det var mycket stramare än hur det hade varit tidigare.
Men ett exempel som jag påtalade redan då var att man medvetet gjorde att de uppehållstillstånd som gavs till alternativt skyddsbehövande skulle ges för 13 månader med det explicita syftet att personerna i fråga skulle få tillgång till svenska välfärdssystem, trots att inget i EU-lagstiftningen krävde det. Det var alltså ingen miniminivå.
Man har också kunnat se att vi knappast har legat på EU:s miniminivå under åren därefter vad gäller den invandring till Sverige som kan kopplas till asylpolitiken. Sedan dess har lagen urholkats gång på gång. Man fick lappa och laga när de första förlängningarna skulle komma in.
Det visades sig då att man inte tänkt på att ha en marginal för att ställa krav på att ansökningar om förlängning ska göras i god tid för att de ska hinna behandlas innan uppehållstillståndet löper ut.
Vi fick gymnasielag nummer ett som gjorde det möjligt att få uppehållstillstånd i Sverige för att studera på gymnasienivå på bekostnad av svenska skattebetalare med följden att svenska gymnasielärare på ett eller annat sätt faktiskt avgör huruvida deras elever ska få stanna i landet eller inte. Detta kritiserades mycket. Med dagens mandatfördelning i riksdagen hade detta förslag bara vunnit med ett ynka mandat.
Sedan kom den andra gymnasielagen, som utökade rättigheten till vuxna personer som inte ens bedömdes ha skyddsbehov. Man har urholkat lagen gång på gång. När vi nu ska fatta beslut om att förlänga lagen är det en mycket sämre lag som ska förlängas än vad som behövdes 2015 och 2016 eller vad som ens behövs nu.
Till detta kommer anhöriginvandringen, som man nu åter öppnar upp för. Jag förstår detta. Det låter fint, och det är såklart något som griper tag om hjärtat. Familjer ska kunna leva tillsammans. Men det finns flera aspekter som är viktiga att tänka på.
Vi har en situation som Maria Malmer Stenergard precis nyss väldigt tydligt redogjorde för: Sverige har ännu inte repat sig. Att i detta läge ytterligare öka invandringen till Sverige och dessutom på ett sätt som tar bort försörjningskravet är inte hållbart. Det kommer inte att på det stora hela leda till något gott.
Det sägs att detta är något som är viktigt för integrationen. Jag förstår att en enskild individ såklart vill veta att familjen är säker. Men det är en sak att veta att familjen är säker och en annan att låta svenska skattemedel bekosta uppehället här i Sverige.
I stället hade det gett incitament att ta sig in på arbetsmarknaden om man kunde veta att familjen är säker och ha möjlighet att ta hit den men i så fall vara tvungen att arbeta och bekosta detta själv. Det hade också säkrat att när familjen väl kom efter hade det funnits åtminstone ett korn till en fast punkt på plats som den kunde ansluta till.
Något av det som är viktigast för mig i denna fråga är vilka signaler detta skickar ut och vilka följder det får i ett makroperspektiv och för migrationsflödena som helhet. Jag lyssnade såklart till den presskonferens som hölls i fredags. Där presenterades direktiven till den parlamentariska utredningen. Men jag lyssnade också på den efterföljande frågestunden.
Jag hörde hur migrationsministern påpekade att den åtstramning vi haft vad gäller anhöriginvandringen har gjort att familjer inte längre splittras. De har rest som en enhet. Det är såklart väldigt dåligt att de har rest på farliga vägar. Det är inte bra. Man kan ha olika syn på hur man ska förhindra detta.
Vår åsikt är i grund och botten att asyl inte ska beviljas först efter att man har tagit sig över farliga hinder och rest långväga. Den ska ges när man är i säkerhet och nära sitt hem. Faktum kvarstår dock. Vilka regler för anhöriginvandring som vi har påverkar huruvida familjer splittras eller inte.
När vi öppnar upp för familjeåterförening på svensk mark gör vi det lönsamt att skicka en person i förväg. Med de regler vi generellt har för uppehållstillstånd i Sverige gör vi det dessutom extra lönsamt för familjer att välja ganska unga barn som man sänder i förväg. Vi har numera ålderskontroller och regler som gör att det lönar sig att vara minderårig när man kommer hit.
Detta är inte en politik som jag på något sätt vill stödja eller kan kalla human. Mina första yrkanden, där jag hänvisade direkt till motionen, handlar om att vi tycker att det enda som i detta läge bör förlängas är lagen så som den såg ut när den först kom på plats, med de begränsningar som då gällde.
Sverige har ännu inte repat sig. De större förändringar som har kommit efter detta har varit ogenomtänkta, illa beredda uppluckringar. Den första lagen var visserligen också illa beredd och fick också kritik av Lagrådet, men den kom till i ett akut skede. Jag önskar att dessa två år hade använts till beredning av en seriös politik, inte till att skapa ett lapptäcke av ytterligare ogenomtänkta förslag där man inte har sett till konsekvenserna.
Under beredningen kom det i ett väldigt sent skede fram att man tyckte att det vore en alltför stor förändring om man yrkade bifall till en reservation. Därför väljer jag att yrka bifall till de förslag som vi har fått godkända i motionen.
Ett bifall till våra förslag innebär att man nu antar en förlängning av lagen så som den såg ut i proposition 2015/16:174, med nödvändiga följdändringar till detta ifall annan lagstiftning har förändrats. Detta borde inte vara någon teknisk svårighet. Om vi i stället helt och hållet hade avslagit den proposition som nu ligger på bordet skulle vi gå tillbaka till den utlänningslagstiftning som fanns tidigare.
Därför borde vi rimligtvis kunna anta en proposition som är likalydande med den som lagts fram förut. Mitt andra yrkande handlar om en reservation som nämner varaktigt bosatta. Jag ska försöka fatta mig kort. Vi har en EU-lagstiftning som har gjort att när vi gick över till tillfälliga uppehållstillstånd fick vi i svensk lag införliva att man kunde ha ställning som varaktigt bosatt.
Det är något som kan ges till personer som har fått tillfälliga uppehållstillstånd men som har levt i ett land i fem år och som kan försörja sig själva. Om man i Sverige beviljas ställning som varaktigt bosatt får man per automatik permanent uppehållstillstånd. Försörjningskraven som ställs för att få permanent uppehållstillstånd enligt den tillfälliga lagen, som är till för att skapa ordning och reda, är striktare reglerade än de försörjningskrav som gäller för varaktigt bosatta.
Migrationsverket påtalar att det här är en brist. I bästa fall får vi fler ärenden att hantera när personer försöker ansöka om permanent uppehållstillstånd genom ställning som varaktigt bosatta. I värsta fall skulle det kunna vara så att betydligt fler än vad tanken egentligen är med den här lagen får möjlighet till permanent uppehållstillstånd. Lagen blir i det närmaste verkningslös.
Om man hade berett ärendet ordentligt och inte slängt in en massa nya lapptäcken och nya tillägg, exempelvis om familjeåterförening, hade det här kunnat snabbas på. Då hade det kunnat åtgärdas. EU kräver inte att de som får tillfälligt skydd ska omfattas av regler för varaktigt bosatta. Men detta har regeringen inte hunnit med. Man har inte hunnit få synpunkter tillräckligt tidigt. Vi i utskottet har inte kunnat titta på det här tidigt nog och tydligt nog.
Vi har haft för kort tid på oss. Man har fått för sig att man ska slänga in familjeåterföreningen till följd av en överenskommelse. Det är inte ansvarsfullt. Det är inte bra. Jag hoppas fortfarande innerligt att om inte vårt yrkande får stöd att åtminstone Moderaternas får det. Där stryker man anhöriginvandringen och uppmanar till att förändra gymnasielagstiftningen. Vi kommer att stödja det i andra hand om vårt faller.