Morgan Johansson (S):
Först till Hans Wallmark och hans första fråga om varför det är jag som besvarar interpellationen: Jag har grundlagsfrågorna som justitieminister, och därför är det naturligt att det är jag som gör det. När det gäller Andreas Norléns frågeställning kring praxis skulle jag avråda från att driva på en sådan praxisutveckling, för i grunden handlar detta faktiskt som två olika frågor.
Vi har titeln vice statsminister. Statsministern förfogar själv över titlarna. Det är han som avgör den frågan. När det gäller titeln vice statsminister är jobbet för vice statsministern att vid vissa tillfällen kunna avlasta statsministern, till exempel genom att utföra representativa uppgifter å statsministerns vägnar, vilket Åsa Romson har gjort vid flera tillfällen.
Det är ett jobb i vardagen för regeringen. Vice statsministern kan avlasta statsministern i vissa situationer. Detta är inte bundet i regeringsformen som vi ju vet. Det har det heller aldrig varit, utan det har varit oreglerat. Så tycker jag att det ska förbli. Det var den ena frågan. Den andra frågan är just ställföreträdarskapet.
Det är en annan sak. Den som är ställföreträdare för statsministern ska gå in i en situation när statsministern inte kan fullgöra sina uppgifter. Det regleras i regeringsformen 6 kap. 10 §.
Då övertar ställföreträdaren samtliga statsministerns uppgifter om han är ur stånd att fullgöra dem. Som vi har diskuterat är ställföreträdaren i praktiken det statsråd som har längst regeringstid eller, om man har samma regeringstid, det statsråd som är äldst - om inte statsministern har utsett någon annan. Så är upplägget. Min poäng är att det här är två olika typer av arbetsuppgifter.
Vice statsministern kan avlasta statsministern i vardagen. Ställföreträdaren träder in endast när statsministern inte längre kan fullgöra sina uppgifter. Vad kan det då vara för typ av situation? Man kan nog utgå från att en sådan situation mycket väl kan vara en krissituation. Det kan vara en situation där statsministern är utslagen av olika skäl. Han kanske till och med är dödad.
Han kanske är skadad på ett sådant sätt att han inte kan fullgöra sin uppgift att leda regeringen, till exempel till följd av ett terrordåd. Då är frågan: Vem ska leda regeringen i en sådan krissituation?
Jag tycker att vår nuvarande statsminister Stefan Löfven har resonerat väldigt klokt: Vi har en vice statsminister som avlastar mig i vardagen, men i en krissituation vill jag att det statsråd som är mest erfaret när det gäller regeringsarbete tar över. I det här fallet är det Margot Wallström som har den längsta regeringstiden. Fredrik Reinfeldt, den förre statsministern, verkar inte alls ha sett det på det sättet.
Trots att han 2006 hade andra och mer erfarna statsråd till sitt förfogande, till exempel Mats Odell, Beatrice Ask och Carl Bildt, så förbigick han dem av partipolitiska skäl och utsåg Maud Olofsson till sin ställföreträdare. Jag tror att det där är två olika sätt att se på saker och ting. Vår statsminister Stefan Löfven har sett det så här: I vilken situation behöver en ställföreträdare träda in?
Det kan vara i en krissituation, och då vill jag att det är det mest erfarna statsrådet som gör det. Fredrik Reinfeldt hade inga sådana betänkligheter. För honom var det bara partipolitik. Centern var det andra största allianspartiet, alltså skulle det vara Maud Olofsson 2006 och Folkpartiets Jan Björklund 2010. Jag tycker att vår statsminister har hanterat det bättre.