KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
Att valfriheten skulle tas bort är en fråga om tolkning. Om man informerar om det regelverk som gäller informerar man också om de valmöjligheter som finns. Jag förstår över huvud taget inte diskussionen. Det är också konstigt att det skulle vara ett problem att frågan om jämställdhet tas med.
Detta borde självklart prioriteras när man ser hur uttaget i föräldraförsäkringen ser ut och konsekvenserna. Debattörer i andra debatter har varit överens om att det är ett problem. Att i denna debatt koka ned till att jämställdhet ställs mot valfrihet är märkligt. Vi är väl överens om att jämställdhet ska främjas.
När man informerar om regelverket främjar man automatiskt valfrihet eftersom det framkommer information om vilka alternativ som finns för familjen. Det ordet behöver över huvud taget inte finnas med utan det är en självklarhet om det finns bra information. Om Försäkringskassan förstärks ökar möjligheten att informera fler. En pressad organisation har också varit ett problem.
Vi måste ändå vara överens om att möjligheten till bättre information och frågan om jämställdhet måste vara med i sammanhanget med tanke på de negativa konsekvenser vi kan se, inte minst i fråga om kvinnors löner och pensioner kopplade till det ojämställda uttaget. Det här är en märklig diskussion. Det handlar egentligen om en tolkning av att valfriheten har tagits bort.
Men genom att informera om systemet blir det också automatiskt valfrihet.
Hillevi Larsson (S):
Det finns inget tvivel om var den svenska regeringen står när det gäller sexuella och reproduktiva rättigheter och hälsa. Både statsministern och utrikesministern talade på den internationella kvinnodagen den 8 mars och deltog i den barnvagnsmarsch för minskad mödradödlighet som RFSU anordnade.
I detta är fri abort en väldigt viktig del, eftersom osäkra aborter är en mycket vanlig dödsorsak för kvinnor runt om i världen. Regeringen har en feministisk utrikespolitik som egentligen är helt dramatisk och revolutionerande i svensk historia. Om detta råder inget tvivel.
Men man kan föra fram saker på olika sätt i olika sammanhang. Som utrikesministern säger i sitt svar är inte aborter en fråga som ligger på EU:s agenda, och frågan är i nuläget om det inte är ganska bra att det är på det sättet. Det är nämligen ingen självklarhet att fri abort skulle införas i hela EU om man satte frågan på EU:s agenda.
Det skulle kunna bli någon form av harmonisering som innebar en försämring för Sverige och andra länder som ligger långt framme när det gäller fri abort. Det skulle kunna innebära en kraftigt inskränkt aborträtt för svenska kvinnor. Detta vill vi absolut inte ha. Det finns också diskussioner om samvetsfrihet. Det har avvisats här i Sverige, men det finns i andra delar av EU.
Det förekommer till och med samvetsfrihet när det gäller försäljning av preventivmedel. Man kan se att i de länder som har samvetsfrihet när det gäller abort innebär det en inskränkning av kvinnors rätt till abort. Det innebär en risk att så många på vägen säger nej till att utföra aborten att det blir en sen mycket jobbig abort eller ingen abort alls. Det vill vi absolut inte ha.
Det finns därför anledning att vara lite försiktig i den här frågan. Det är mycket möjligt att vi i framtiden kan få en situation där man kan lägga in det i mänskliga rättigheter och i bestämmelser mot diskriminering. I nuläget är det inte alls säkert att frågan skulle hamna i den kategorin. Allt annat än miniminivå tror jag är väldigt farligt. Det handlar om en lägsta ribba och att alla skulle införa någon form av rätt till abort.
Men skulle man börja harmonisera är det länder som Sverige som är i riskzonen. Det skulle vara väldigt illa i den här frågan. Jag tror mer på att man driver på brett genom opinionsbildning. Jag tillhör själv S-kvinnor. Vi uppvaktade till exempel Spaniens ambassad när det diskuterades att kraftigt inskränka aborträtten för Spaniens kvinnor. Det blev framgångsrikt. Det var många som deltog i den kampanjen.
Man måste vara försiktig med vilka frågor man lyfter fram och i vilka sammanhang. Därför tänker inte jag ha några invändningar mot detta, speciellt inte med tanke på de andra viktiga jämställdhetsfrågor som Stefan Löfven lyfte fram med Polen. I mångt och mycket går jämställdhetsfrågorna hand i hand. Kan man komma framåt på ett område ökar chansen att man kommer framåt också på andra områden.
Det handlar ytterst om vilken kvinnosyn och människosyn man har. Det handlar om att kvinnor och män är likvärdiga med lika rättigheter. Det jämställdhetsarbete som har inletts kan på längre sikt bli väldigt positivt för Polens kvinnor.
Hillevi Larsson (S):
Alla frågor kan inte avhandlas samtidigt, precis som utrikesministern säger. Det kan säkert bli anledning framöver att ta upp mer känsliga frågor. Men det är kanske inte alltid så att man börjar med den allra känsligaste frågan. Jag vill även betona det jag sa tidigare. I nuläget är det inte säkert att jämställdheten och aborträtten skulle gynnas av att man lyfter upp det på EU-nivå.
Det finns en del som vill det. Utfallet är inte säkert, det vill säga att det skulle vara till vår fördel och att vi skulle kunna behålla våra abortregler. Det är en viktig fråga att bevaka. Det handlar om att både behålla vår fria abort och självklart även se till att fler länder inför fri abort och göra vad vi behöver göra på det området. Det behöver lyftas fram i alla möjliga olika sammanhang. Det är möjligt att den frågan kommer upp i framtiden.
Det vet vi inte. Det är ett stort framsteg att man nu allmänt diskuterar jämställdhetsfrågor. Polen har inte direkt gjort sig känt som det mest jämställda landet. Man har haft en traditionell kvinnosyn med kvinnan framför allt i hemmet och mannen som försörjare. Jag tycker därför att det är ett stort framsteg att man lyfter fram de frågorna.
Det finns också anledning att påverka Polen. Ett syfte med detta är att man ska kunna påverka varandra i positiv riktning. Man kan där visa på det svenska exemplet. Vi kan öka deltagandet på arbetsmarknaden genom att kvinnor får tillträde. Här är barnomsorg en nyckelfråga. När man har abortförbud är det tyvärr ofta samtidigt dålig barnomsorg och dålig behandling av ensamstående kvinnor.
Kan vi börja med det tror jag att det är positivt i det långa loppet.
Hillevi Larsson (S):
Vi ska inte glömma att det inte bara är barn i familjer som har försörjningsstöd som lever i ekonomisk utsatthet, utan de finns även på andra håll. Vi kan se att försämringarna i a-kassan och sjukförsäkringen har gjort att många barn i dessa familjer också lever i ekonomisk utsatthet.
Så som a-kassan har urholkats - den har inte räknats upp när allt annat har gått upp - lever man på samma nivå med a-kassa som man gör med försörjningsstöd. Det kan till och med vara något lägre nivå i vissa kommuner, men det är ungefär samma nivå. Det innebär att även dessa familjer riskerar att ha svårt att få ekonomin att gå ihop. Har man då barn blir det naturligtvis ännu svårare.
Därför är det viktigt för de barnen att vi förstärker våra socialförsäkringar, precis som ministern nämnde. Det ger nämligen en möjlighet även för de barnen. Det handlar inte bara om fritidsaktiviteter utan också om allt annat i livet.
Det är nämligen självklart ett jättestort problem med barn som inte känner att de kan vara med i fritidsaktiviteter, men det är också ett stort problem när människor knappt har råd att äta sig mätta och när det hela tiden finns en ekonomisk stress i familjen. Det finns rätt mycket mytbildningar om framför allt familjer med försörjningsstöd - ibland känns det i diskussionen lite som att man säger: "De här föräldrarna tar inte ansvar."
När vi tittar på forskningen ser vi dock att föräldrarna många gånger snålar på sig själva. De äter mindre för att barnen ska få mer, så de kommer själva i sista hand. De föräldrarna sätter alltså sina barn främst, precis som alla andra föräldrar gör. Därför tror jag mycket mer på generellt stöd och att helt enkelt förbättra ekonomin. Det är nämligen det som är grundproblemet, det vill säga att familjen har för lite pengar. Se till att de får mer så kommer det också barnen till del.
Hillevi Larsson (S):
När vi diskuterar ekonomin i detta kan man konstatera att vi i Malmö, trots att vi har haft en tuff ekonomisk utmaning nästan har klarat målet. Det är ytterst få personer som önskar heltid som inte har fått det än. Det visar att om viljan finns är det också möjligt om man prioriterar frågan.
Vi vill satsa på välfärden och se till att det är tillräckligt många anställda i skola, vård och omsorg och i hela den offentliga sektorn. Det innebär också att man klarar uppdraget på ett bättre sätt, så att det blir högre kvalitet, bättre arbetsmiljö och därmed också förutsättningar att orka jobba heltid. Vi måste också ta med i beräkningen att en del jobb är så tuffa att personalen knappt orkar jobba heltid.
Därför måste detta gå hand i hand med fler anställda, där det behövs, och bättre arbetsmiljö. Det är två områden som vi också satsar på. Målet om heltid måste vi ha. Det är klart att man kan kombinera det med dålig arbetsmiljö och delade turer.
Men min uppfattning är snarare att det har gått hand i hand - man har försökt koppla ihop rätten till heltid med att ta bort de delade turerna. Inom till exempel äldreomsorgen är det vanligt att man kommer tidigt till jobbet och ordnar med frukost och morgonruljangsen med de äldre. Sedan är det lunch. På eftermiddagen är det lite lugnare, och då har det förekommit obetalda timmar.
Sedan får de jobba på kvällen igen, när det är kvällsmat och läggdags. Där försöker man hålla ihop arbetsdagen. Det är egentligen helt naturligt att man låter målet om heltid gå hand i hand med sammanhållna turer. Det viktigaste är dock att man faktiskt vågar sätta upp målet om rätt till heltid.
Hillevi Larsson (S):
Det här berör diskussionen om en skyddad zon. Hade det varit möjligt att ha en skyddad zon där minoriteterna, inte minst de kristna, kunde finnas vore det såklart positivt. Men i det nuvarande akuta läget är frågan om man kan försvara en sådan zon eller om människorna riskerar att hamna ännu mer illa till om de sitter invaggade i en falsk trygghet.
Det är inte säkert att det förbättrar läget. När det gäller riktat stöd är det klart att de mest behövande ska ha stöd, men det är en väldigt kaotisk situation. Det är inte säkert att det går att nå grupperna med den precisionen. Jag tror också rent allmänt att man måste bidra till att minska motsättningarna.
Egentligen är civilbefolkningen den stora förloraren, och när vi talar om IS är det hela civilbefolkningen som drabbas i både Irak och Syrien. Även om kristna och yazidier är ännu hårdare drabbade är ju alla livrädda, och förödelsen och terrorväldet breder ut sig.
Även om man lyckas överleva är IS - som faktiskt har blivit en stat, vilket var deras mål - ett terrorvälde. Det är sällan man skådar en sådan fruktansvärd terrorapparat, där det sker avrättningar på öppen gata, där kvinnor vittnar om att de själva inte får gå ut. De vill inte heller släppa ut sina barn, för barnen riskerar att gå förbi ute på gatan och bevittna halshuggningar.
Det här är en terror mot hela folk, oberoende av religion, där civilbefolkningen är den stora förloraren. I det sammanhanget tror jag att det är viktigt att man faktiskt ställer civilbefolkningen emot IS och även såklart emot förtryck överlag. Det är det vi måste koncentrera oss på.
Hillevi Larsson (S):
Jag tycker att vi har en väldigt bra diskussion här i dag. Jag har allt förtroende för regeringen som verkligen har gjort en rivstart i de här frågorna. Vi minns alla diskussionerna som har varit där man till exempel i skolor har valt närproducerad mat både av miljöskäl och för att det såklart är trevligt att gynna den lokala näringen.
Detta har blivit överklagat, och det har blivit väldiga diskussioner. Förhoppningen är att man i fortsättningen ska kunna gå de framåtsyftande kommunpolitikerna som Ardalan Shekarabi talar om till mötes. Har de ett ambitiöst program där de verkligen använder upphandling politiskt för det de vill uppnå ska de inte få käppar i hjulet av ett fyrkantigt regelverk som dessutom egentligen inte leder till någonting gott.
Överklagandena är också ett problem. Upphandlingen gällande Gardasil blev till exempel överklagad. Det gällde vaccination mot det virus som orsakar livmoderhalscancer. Det var en väldigt lång och utdragen process som gick ut över dem som skulle kunna få nytta av vaccinet. Det finns många sådana fall. Det går inte att helt undvika.
Rätten att överklaga måste finnas. Men på något sätt måste man ändå se till att processerna görs rimliga, att de inte tar för lång tid och att det måste vara rimliga skäl för att överklaga. Det som har hänt på EU-nivå är egentligen revolutionerande. Det ger helt andra verktyg för oss här i Sverige. Precis som Ardalan Shekarabi sa är det redan politiker som har lyckats att komma fram med tidigare regelverk.
Men detta möjliggör ännu bättre resultat. Jag tackar så mycket för det och ser fram emot att det ska gå framåt ännu mer.
Hillevi Larsson (S):
En hel del av de här unga människorna som det gäller har olika former av funktionsnedsättningar. I väldigt många fall handlar det inte om att man ska bli botad, utan det handlar om att både studier och arbete måste anpassas efter den funktionsnedsättning man har. Många som har engagerat sig i handikappolitiken menar att den anpassningen ofta inte fungerar så bra, och då blir det ett oöverstigligt hinder.
Sin funktionsnedsättning har man ju, och ska man då kunna arbeta, framför allt, så måste det till förändringar. Ofta ser man bara hinder, fast verkligheten är att unga med funktionsnedsättningar precis som alla andra har olika begåvningar och förmågor. Så har man annat som man är mindre bra på.
Man kan till exempel se på personer med autism att de kan vara extra bra, extra noggranna och precisa, på vissa områden, det vill säga det kan till och med vara en fördel. Men det ses sällan så, utan det ses som ett hinder. Just psykiska diagnoser är tabubelagda, kanske till och med ännu mer än de fysiska, dem som man ser direkt i form av en rullstol eller något annat.
Därför är det viktigt att man vågar tala om det här och bekämpa de fördomar som finns och samtidigt ge stöd och hjälp för att anpassa arbetsplatserna. En del av de unga som har slagits ut har haft arbete men blivit sjuka. Vi ser många psykiska diagnoser nu, och det är en tuff arbetsmiljö.
Därför är det viktigt att involvera arbetsgivaren, för ju tidigare man kan agera och kanske till och med få tillbaka personen till samma arbetsplats där den tidigare har jobbat, desto större chans är det att det ska lyckas.
Hillevi Larsson (S):
Jag tycker att det här svaret är väldigt tydligt. Annika Strandhäll säger ju att regeringen inte har några planer på att införa en tredje vecka som företagen ska betala och att man från och med årsskiftet inför en ny ersättning där arbetsgivaren redan efter två sjukdagar, alltså utbetald sjuklön i två dagar per anställd och år, får ersättning.
Jag tycker är det är väldigt tydligt. Det är en intressant lösning. Även om man tar bort den ena sjuklöneveckan har man en kvar. Det kan fortfarande slå mot människor med sjukdomshistoria genom att företagen är rädda att behöva betala ut ersättning under den tiden.
Jag tror att det är viktigt att se till att även människor med sjukdomshistoria kan få anställning. Samtidigt måste vi lägga ett ansvar på arbetsgivarna. Mycket av de sjukskrivningar vi ser i dag, inte minst de psykiska diagnoserna som ökar, har sin direkta grund i dålig arbetsmiljö. Det är stress och press.
Det är fysisk belastning helt i strid med arbetsmiljölagarna, psykisk stress och press och nedskärningar som innebär att kvarvarande personal får en mycket tyngre börda. Här ligger ett ansvar på arbetsgivarna. Nu satsar regeringen på Arbetsmiljöverket och arbetsmiljöarbetet. Jag tror att det är viktigt att göra det.
Det innebär ju att man i slutändan lägger ett större ansvar på arbetsgivarna att följa gällande lagar och regler. Jag tror att arbetsgivarna i längden vinner på det. De vinner ju inte på att arbetskraften slås ut. Det medför en inkörningssträcka att ta in ny personal, och det är väldigt dålig politik att slita ut trotjänarna.
Det är det här man har kunnat se i offentlig sektor när vi tidigare har haft mycket sjukskrivningar: Det är framför allt kvinnor i offentlig sektor som har stått för sjukskrivningarna. De blir inte sjukskrivna från dag ett, utan det kan ta flera decennier. De har arbetat hårt, och till slut orkar de inte längre.
I detta finns ofta nedskärningar - de får göra kamraternas jobb; de får en tyngre börda och såklart också en osäkerhet i och med osäkra anställningar. Vi kan också se att det har blivit mindre personal i offentlig sektor de senaste åren. Jag är rädd att det bidrar till ökade sjukskrivningar, så här gäller det att välfärden har tillräckliga resurser och tillräckligt mycket personal.
Men det ligger ett ansvar på alla arbetsgivare, och vi har kunnat se att det är mycket arbetssjukdomar och mycket olyckor. Där har arbetsgivarna ett viktigt ansvar. I den ofta återkommande debatten om tidigare förtidspensioneringar har man kunnat se att det egentligen inte var fler som blev förtidspensionärer eller som var sjuka.
Däremot var man sjuk under längre tid och hamnade i förtidspension. En del av detta, eller den största delen av detta, berodde på att arbetsgivaren inte tog sitt ansvar. Arbetsgivaren har ju ett rehabiliteringsansvar när någon på arbetsplatsen har blivit sjukskriven. Man ska anpassa arbetsplatsen och försöka få tillbaka personen.
Gör man ett aktivt arbete där är chansen stor att man både förebygger utslagning och får tillbaka dem som redan har slagits ut. Arbetsgivaren har alltså ett väldigt viktigt ansvar i detta.
Hillevi Larsson (S):
Det är naturligtvis viktigt att människor med en sjukdomshistoria och med funktionsnedsättningar också ska ha en chans på arbetsmarknaden. Företagen ska egentligen inte ha några skäl för att tacka nej till att anställa dem. Men då talar vi om steget före anställning. Ett företag kan såklart inte ta ansvar för vad som har hänt med en människa innan han eller hon blir anställd.
När man hamnar på arbetsplatsen har företagen däremot ett stort ansvar. Det är viktigt att vi ser till att de tar det, för nu ökar sjukskrivningarna ordentligt. Det är inte bara de medelålders och äldre kvinnorna som vi har sett tidigare, som har blivit utslitna i offentlig sektor. De har slitits ned under decennier, och till slut orkar de inte mer.
Den vanligaste kategorin nu är i stället unga kvinnor i 30-årsåldern som får en psykisk diagnos. Det visar att någonting är väldigt fel i arbetslivet och även i samhället i stort. Precis som Annika Strandhäll framhöll finns inte bara arbetslivet, utan även den privata delen med hem och familjeliv. Bland de unga kvinnor som nu blir sjukskrivna är det vanligaste att de inte har någon tidigare diagnos.
De har aldrig varit sjukskrivna tidigare i sitt liv, utan de har uppfattat sig själva som kärnfriska. Det är ofta ambitiösa kvinnor som har arbetat hårt. Till slut går det inte längre, och då har de ändå kanske inte arbetat i så många år. Detta visar att någonting är väldigt fel i arbetslivet i dag.
Arbetsgivaren har ett stort ansvar, framför allt för att förebygga ohälsan, men även ett rehabiliterande ansvar. Dessa kvinnor ska inte bara behandlas som slit-och-släng, utan de måste få en chans att komma tillbaka.
Hillevi Larsson (S):
Det är en märklig debatt vi har. Står man bakom en tvåstatslösning borde det vara en självklarhet att erkänna båda staterna. Palestina har stöd i FN:s resolutioner: Ockupationen ska upphöra, och Palestina ska kunna regera sitt land självständigt. Men så är det inte i dag. Det pågår en ockupation, och bosättningarna breder ut sig.
Israel tar över mer och mer av Palestina - det lilla som finns kvar, vill jag säga. Vad är rätt tidpunkt att erkänna Palestina? Är det när Palestina inte längre finns? Det är en realitet att området blir allt mindre; det krymper hela tiden. Det är muren på palestinsk mark, bosättningar och bombningar av befolkningen, vilket knappast gynnar situationen.
På tal om moderata krafter kan man fråga sig hur moderata de krafter som styr Israel är. Senast i somras bombades civilbefolkningen i Gaza. Ca 1 400 civila dödades varav 500 barn. Bara ett par år tidigare bombades Gaza, och tusentals dödades och skadades.
Denna gång var det drygt 10 000 skadade i Gaza. Jag upplever att man bedömer Israel och Palestina med helt olika måttstockar. Uttalanden från enskilda ledare på den palestinska sidan väger tyngre än tusentals civila dödsoffer på den andra sidan. Det här är i så fall ganska extremt. Det kan kallas statsterrorism när regimen medvetet bombar civila.
Det är en märklig situation. Ingen begär att vi ska dra tillbaka erkännandet av Israel med hänvisning till de återkommande bombningarna av civila. Det är inte bara bombningar. Det är bosättningar i strid med FN:s resolutioner. Det är ett mycket grovt förtryck med ett apartheidliknande system mot palestinierna. De kan inte röra sig fritt i sitt eget land.
När barn ska gå till skolan och när människor ska gå till arbetet eller söka sjukvård får de vänta vid checkpoints vid muren för att släppas över till sin odling på andra sidan, till sin familj, till skola och arbete och så vidare. Palestinierna är alltså utsatta för ett grovt förtryck och har varit det under många år.
Det har dock inte lett till att vi säger att vi inte längre erkänner Israel, utan det är en självklarhet att Israel är erkänt. Då borde det också vara en självklarhet att erkänna Palestina. Den utveckling vi har haft hittills där Israel har fortsatt att utvidga området och fortsatt förtrycket har knappast gynnat de moderata krafterna på den palestinska sidan. Det har lett till frustration, och fredsprocessen har gått i stå.
Man kan inte heller tala om en fredsprocess när det hela tiden bryts mot FN:s resolutioner. FN:s resolutioner bygger inte bara på att man ska avstå från våldsanvändning, utan det handlar också om att bosättningar inte är tillåtna. Egentligen skulle de bosättningar som finns i dag inte få finnas. Ännu värre blir det när man hela tiden utvidgar med nya bosättningar. Det är en konstig diskussion.
Palestina är ju erkänt i FN:s resolutioner. Där finns tvåstatslösningen och krav på att upphöra med ockupationen. Detta är ett första steg mot att komma någonvart. Vi måste erkänna Palestina medan landet fortfarande finns kvar, för detta kan skjutas fram i all oändlighet och har så gjorts hittills.
Hillevi Larsson (S):
Drygt 3,5 miljoner kronor är skillnaden i genomsnitt mellan vad en man och en kvinna tjänar under sitt arbetsliv. Men det stannar inte där. När kvinnorna sedan blir pensionärer blir varannan kvinna garantipensionär, och av garantipensionärerna är 80 procent kvinnor.
Ojämställdheten följer alltså i allra högsta grad med till pensionen. Det vi kan se på arbetsmarknaden är att det händer något när första barnet kommer. Då börjar kvinnorna halka efter i löneutveckling, medan pappor till och med kan få höjd lön efter första barnet. Efter andra barnet blir det värre. Det är mycket visstid, deltid och lönediskriminering för samma arbetsuppgifter.
Vad kan vi göra för att komma åt problemet med lönediskriminering?