KBLab/rixvox huggingface dataset:
Alexandra Anstrell (M):
Tack, försvarsministern! Sveriges försvar ska säkra vårt land, och vi moderater vill göra försvaret starkare. Det togs ett steg i rätt riktning med Moderaternas och Kristdemokraternas budget, men hur blir det egentligen framöver?
Försvarsöverenskommelserna 2015 och 2017 har, om jag har förstått det rätt, varit ett försök att bryta den negativa spiral av minskad förmåga som präglat Sveriges försvar de senaste drygt 20 åren. Resurser har tillförts, och Försvarsmakten har kunnat göra en viss återtagning. Men det är egentligen inte förrän nu, med vår budget, som det blev en rejäl förstärkning på väg mot det mål vi har satt om 2 procent av bnp.
Det var definitivt en rejäl förstärkning om man tänker på alternativet. Denna förstärkning var viktig för att inte tappa förmågan vare sig kort- eller långsiktigt. Fru talman! I år behöver vi vara alerta, inte minst med tanke på den rapport som Försvarsberedningen ska komma med, och göra en god planering inför det som ska komma.
Om det tar så lång tid att få fram materiel måste framförhållningen vara god i såväl beställning som budget. Hur rimmar allt detta som försvarsministern räknar upp med marinchefens uttalande som vi har hört här under vintern?
I min interpellation har jag frågat hur ministern ser på marinens behov när det gäller beslut om nästa generation ytstridsfartyg. Försvarsministern har endast hänvisat till Försvarsberedningen i frågan, men jag undrar om försvarsministern och regeringen har bildat sig någon egen uppfattning i frågan.
Alexandra Anstrell (M):
Jag hade inte tänkt göra några fler inlägg, men jag måste ändå ställa en fråga som jag upplever att jag inte fick svar på. Varför har det tagit så lång tid att få till stånd fler beslut?
Jag kan ju inte svara på huruvida man har varit överens tidigare eller inte - det är ju jättebra när man är överens - men hur kommer det sig att det har varit en skillnad när man har tagit långsiktiga beslut om andra delar av Försvarsmakten? Det undrar jag. Som jag ser det lägger vi moderater inte fram förslag som skulle vara någon form av politisk propaganda.
Vi lägger fram de förslag som vi tror är bäst för Sverige. Jag och försvarsministern är nog överens om att det inte är några små saker vi talar om. En ubåt kostar ju lika mycket som en medelstor kommuns årsbudget. Det är viktiga saker vi talar om.
Alexandra Anstrell (M):
Denna vecka har två personer gripits för olovlig underrättelseverksamhet mot Sverige. En av personerna var anställd på ett högteknologiskt företag, och gripandet skedde enligt uppgift efter att personen vid flera tillfällen träffat en rysk underrättelseofficer.
Med anledning av detta frågar jag försvarsminister Peter Hultqvist: Vilka slutsatser drar regeringen av de ökade underrättelsehoten mot Sverige, vilka Säpo har varnat för under flera års tid?
Alexandra Anstrell (M):
Det finns en specifik problematik för familjer där föräldrarna är krigsplacerade när det gäller vad som händer vid höjd beredskap. Man kan vara krigsplacerad inom Försvarsmakten, inom sjukvården eller någon annanstans. Blir det höjd beredskap är det precis som försvarsministern säger så att pliktlagstiftningen gäller. Jag vet inte hur det är med er andra som är föräldrar, men för mig går barnen alltid först.
Det kan ju inte kännas tryggt om man inte riktigt vet vad som ska hända med barnen om man måste rycka in och måste vara krigsplacerad. Kommer det att finnas en fungerande barnomsorg som gör att båda föräldrarna kan tas i anspråk så att de kan försvara Sverige om beredskapen höjs?
När herr och fru officer eller vilken krigsplacerad person som helst ska försvara Sverige, fru talman, måste det finnas en trygghet för deras barn. Hur förväntas annars en krigsplacerad göra sin plikt om samhället inte ställer upp i gengäld? Jag undrar varför den regering som kallar sig feministisk inte verkar ha större intresse för dessa frågor.
Fru talman! Visst är det ansvarsprincipen som gäller. Kommunerna ska ta ansvar. Men då måste de också få stöd. Någon måste ta ledarskap i frågan, lyfta upp den och visa att den är viktig. Man måste visa att barnen och familjen är viktiga. Därför måste man ta ansvar i frågan.
Alexandra Anstrell (M):
Då var då, och nu är nu. Vad som har varit och vad som har hänt kan vi dra lärdom av, men de problem som vi har i dag måste vi här i dag ta ansvar för. Man kan inte skylla på något som har varit. Vi måste klara ut den problematik som finns här och nu. Hur kan vi locka fler att komma till Försvarsmakten? Och hur kan vi behålla fler inom Försvarsmakten?
Behöver man se över rekryteringen? Ska man börja tidigare, kanske redan i grundskolan, att berätta om karriärmöjligheterna inom Försvarsmakten? Jag har en son som snart ska ut på prao. Han hade varit väldigt behjälpt av information om Försvarsmakten. Det kanske hade lockat honom och hans kompisar till Försvarsmakten i framtiden. Hur kan vi behålla den personal som vi har?
Hur kan vi möjliggöra och modernisera arbetssätt så att man kan kombinera en karriär inom Försvarsmakten med en familj? Man kanske har en familj som inte vill flytta land och rike runt. Framför allt måste vi se till att alla kommuner tar det ansvar de ska ta när det gäller att krigsplacerades barn har en omsorg om det blir höjd beredskap.
De krigsplacerade ska känna sig trygga med att när de försvarar Sverige tar samhället ansvar för deras barn.
Alexandra Anstrell (M):
Min kollega Lars Beckman har ställt en bra interpellation, men jag är lite bekymrad över svaret. Det är lätt att gå lite vilse i alla forskningsrapporter som produceras i en strid ström. Några innehåller relevanta fakta medan många består av tyckande och farhågor. Låt mig ge er lite historik så här på fredag förmiddag.
Under sent 70tal konstaterades tre vargar i Värmland och eventuellt ett ytterligare antal på norsk sida, den så kallade Trysilflocken. Sedan dess har ett enormt arbete lagts på bevarande och forskning. Hela tiden tycks mantrat ha varit att vi inte gör nog för att rädda och återställa stammen och att det finns en stor risk att stammen kommer att dö ut. Men i själva verket har detta fåtal vargar blivit över 300 ytterst välmående djur.
Historien om vargen är, precis som för många andra viltarter, en framgångssaga. Enligt forskarna bygger dagens vargstam på tre individer. Fru talman! Jag har själv upplevt många olika tyckanden i en vargdebatt, men man får inte bete sig hur som helst. Farhågor är en sak och personliga känslor en annan. Men fakta är ändå fakta.
Om riksdagen tar ett beslut och regeringen uppdrar åt en myndighet att utreda något måste det väl ändå vara riksdagen som ändrar beslutet. Det kan inte bara försvinna ut i rymden. För att skapa en acceptans för vargförvaltningen krävs en nystart. Moderaternas uppfattning är att vargstammen måste minskas till 170 stycken i linje med riksdagens nedre mål. Större hänsyn måste tas till dem som bor och verkar i vargområden.
När fler rovdjur etablerar sig i områden ökar konflikten med människan. Vi kan se det vargkaos som är i mitt ursprungsland Jämtland, mitt i renbetesland. Jag tänker att om vi en gång har lagt oss i får vi också se till att ta ansvar för både nutid och framtid. Man måste ju kunna bo, leva och verka på landsbygden. Fru talman!
Tänk på de personer som inte vågar låta sina barn gå själva till skolan eller skolbussen eller hem från skolan. Så kan vi inte ha det. Att möta en varg på en skolgård är inte roligt, kan jag berätta. Vi får inte glömma bort att vargen är ett rovdjur. För oss moderater är det viktigt att minska koncentrationen av vargar där den är som högst men också att bygga acceptansen för Sveriges rovdjursförvaltning.
Moderaterna anser att förvaltningen ska utgå från riksdagens beslut. Fru talman! Varför tar ministern inte detta på allvar?
Alexandra Anstrell (M):
Det är på många ställen i landet som det här är ett stort problem. Människor vågar inte låta sina barn gå till skolan själva, och rektorer vågar inte ha barnen på utflykt. Senast i oktober, tror jag det var, hade vi i södra Stockholm en eller flera vargar som attackerade och hade ihjäl sju tackor och en bagge.
Det handlar väldigt ofta om småföretagare som vill bedriva en verksamhet i landsbygden men som inte kan göra det. Det behövs en starkare lokal förankring vid beslut om jakt. Det behövs också att den framtida förvaltningen bättre harmoniseras med de människor och lokala näringar som påverkas av vargen.
Jag kommer tillbaka till att riksdagen har fattat ett beslut. Regeringen uppdrar åt en myndighet att utreda något, och den gör det. Den kommer fram till något annat, och sedan bestämmer den sig för att det är vad som gäller. Det verkar som att Naturvårdsverket anser sig ha tolkningsrätt före regering och riksdag. Det tycker jag är lite märkligt, fru talman.
Jag hoppas verkligen att Socialdemokraterna och ministern nu tar Moderaternas utsträckta hand för att komma till rätta med Sveriges rovdjurspolitik.
Alexandra Anstrell (M):
Jag tackar minister Damberg för svaret. På SMHI:s karta för skogsbrandrisk ser det väldigt orangefärgat och rött och väldigt hett ut de kommande dagarna. Det är alltså stor, mycket stor eller extremt stor skogsbrandrisk. Den andra kartan, skogsbrandriskkartan HBV, som visar vatteninnehållet i de markskikt som har störst betydelse för skogsbrandfaran, påvisar att graden av uttorkning i marken är mycket stor.
Det är där man ser vegetationens vattentillgång och vatteninnehåll, och den har alltså stor betydelse för antändningsrisken i skog och mark. Vi har redan sett ett antal olika bränder - förra helgen i Ockelbo och häromveckan mellan min hemkommun Haninge och grannkommunen Huddinge. Det här med att vi ska ha tillräckligt många människor inom räddningstjänsten känns riktigt angeläget, och det är viktigt just nu.
Det brinner liksom i knutarna, om man ska försöka vara skämtsam. Vi behöver en bra beredskap. Vi såg det under den stora branden i Västmanland 2014, under alla bränder 2018 och i samband med stormen Alfrida 2019. Det är flera kriser som verkligen har visat på vikten av en fungerande beredskap i samhället.
Också nu under pågående pandemi, fru talman, kan vi se att beredskap är väldigt viktigt. Precis som ministern nämnde i sitt svar har det gjorts ett antal välbehövliga förbättringar i kommunerna, och det är ju bra. Jag är ändå orolig, även om många kommunala räddningstjänster har ökat sina samarbeten och trots det regeringen föreslår i den nya proposition som kom den 16 juni.
Det börjar ju inte gälla förrän nästa år, och det handlar till slut om människor här och nu. Det handlar om människor som ska ut och släcka dessa bränder eller rädda dem som håller på att drunkna. Det är de som ska utföra jobbet, och det är de som i många fall riskerar sina egna liv. Det är de som måste finnas tillgängliga, och de måste finnas tillgängliga redan nu - inte efter nästa år. De måste finnas här i sommar och under hösten.
Totalt finns närmare 16 000 brandmän i Sverige, och av dem är nästan 11 000 deltidsbrandmän. Runt om i landet finns det redan stora vakanser. Nu finns en oro för att deltidsbrandmän som förlorar sitt huvudsakliga jobb ska lämna räddningstjänsten på grund av att reglerna i a-kassan gör att personer som blir arbetslösa kan gå miste om sin ersättning just för att de har detta beredskapsuppdrag.
Då kanske de hoppar av sitt uppdrag inom deltidsbrandmannakåren, och så kan vi ju faktiskt inte ha det. Vi behöver dem här och nu. SKR och facken Brandmännens Riksförbund, Kommunal och Vision har lämnat en skrivelse till regeringen och krävt ändrade a-kasseregler för att dessa personer ska undantas så att de ska kunna fortsätta att vara deltidsbrandmän. Är detta någonting som minister Damberg skulle kunna nämna något om? Hur ser hela regeringen på det?
Rent teoretiskt skulle man redan nu kunna komma till beslut för att vara lite proaktiv inför sommaren, som vi redan står i. För att lösa problematiken året ut kunde deltidsbrandmän vara undantagna a-kassereglerna.
Alexandra Anstrell (M):
Tack, minister Damberg, för svaret! Ja, svensk räddningstjänst är ju i huvudsak uppbyggd på deltidsbrandkårer och speciellt i glesbygden, precis som ministern var inne på. Vi verkar vara överens om att det är en väldigt viktig funktion i samhället, och det tror jag att alla är överens om. Sedan är problemet hur vi ska lösa behovet av flera deltidsbrandmän. Ministern sa att personalförsörjningen är god, men jag upplever ändå att det är väldigt många som har stora vakanser.
I höstas sa Brandmännens Riksförbund att det saknades personal på över 70 procent av landets brandstationer, vilket är en ganska hög siffra, och jag får fortfarande rapporter om att det är stora vakanser. Uppdraget för dessa människor som faktiskt är ute alla dagar, kvällar och nätter är ju att släcka bränder, men det kan också vara insatser vid trafikolyckor - första hjälpen-insatser.
Och i sommar, när väldigt många svenskar är hemma, tror jag dessvärre att vi kanske kommer att behöva deltidsbrandmännen ännu mer också till sådana saker. SKR rapporterar att de ser exempel på räddningstjänster som kan förlora upp till en tredjedel av sin personalstyrka och att bemanningsläget riskerar att bli akut redan i sommar och även under hösten. Jag tycker att det är skrämmande.
Vi vet hur stora skador en stor brand kan orsaka, och vi vet också hur viktigt det är att tidigt kunna vara på plats vid en del olyckor. Jag säger bara drunkning eller hjärtstopp - det handlar om minuter. Fru talman! Det är redan i dag svårt att rekrytera brandmän. Minister Damberg hänvisar till en nationell rekryteringskampanj vid MSB, och den var jättebra. Men jag tror faktiskt inte att det räcker.
När det redan är svårt att rekrytera i dag måste man verkligen undvika att bli av med dem som man redan har. Det får liksom inte läcka som ett såll. Sedan behövs det fler insatser för att det ska bli enklare att rekrytera. Det finns en massa olika saker att titta på, som organisationskulturer inom de olika räddningstjänsterna och jämställdheten, som vi redan vet är dålig. Men vad gör kommunerna åt detta, och hur säkerställer regeringen att det verkligen går åt rätt håll?
De små insatser som är gjorda har dessvärre inte gett så stort utslag. En annan viktig fråga är om det finns sjyst material till alla, även de som arbetar deltid, och hur man säkerställer att de har rätt material. Sedan tänker jag på det här med krav för anställning. Det verkar ju finnas nästan lika många olika krav vid nyanställning som antalet räddningstjänster.
Även om det finns en nationell utbildning via MSB betyder det inte att kraven för samma uppdrag är lika runt om i landet. Det innebär att det blir en enormt trögrörlig arbetsmarknad för brandmän. Är detta någonting som man skulle kunna titta på nationellt, till exempel, för att underlätta för landets 290 kommuner tillsammans med SKR? C-körkort specifikt för räddningstjänst kanske också skulle kunna vara något.
Jag undrar om ministern skulle kunna säga lite mer om konkreta förslag på hur man skulle kunna underlätta för Sveriges kommuner att rekrytera fler deltidsbrandmän.
Alexandra Anstrell (M):
Jag tackar ministern för svaret. Tack också för den nya propositionen! Det blir verkligen sommarens lektyr på stranden. Det är jättebra med en massa förslag framöver, men vi står ju med en hel del problem redan nu och stod med dem redan förra sommaren och 2018 och så vidare.
Kan ministern nämna något om de förslag som mer konkret skulle kunna vara till hjälp för att stödja kommunernas försörjning av deltidsbrandmän, de förslag som ministern initialt berättade för närvarande bereds i Regeringskansliet? När tror ministern att vi får möjlighet att ta del av dessa förslag? Det är bra med fortsatta diskussioner med SKR. Men det brinner i knutarna; det är problem här och nu.
Denna vecka ser väldigt röd ut på SMHI:s karta. Kommer vi att få se någon förändring i a-kassereglerna redan nu? Ministern var inne på en långsiktig gemensam lägstanivå. Det låter bra och intressant, och jag uppskattar regeringens arbete så att vi har något mer att ta ställning till. Att vi ska vara en hubb i norra Europa låter också jättebra.
Men det är som sagt mycket kvar, och som jag var inne på tidigare är det den enskilda människan som är där ute och ska göra detta. Kan vi se till den människan får bättre hjälp redan i sommar?
Alexandra Anstrell (M):
Jag försöker inte ta politiska poänger. Hela sommaren har gått, men vi har inte hört ett ljud från regeringen angående resebranschen. Jag försöker hjälpa resebranschen. Det vill jag vara tydlig med. Har man ett land i kris kan man inte ta ledigt hela sommaren. Digitaliseringen går naturligtvis i vågor. Att mycket bokning sker via nätet är självklart. Det var länge sedan man började med det. Det var på min tid i branschen.
Och jag skulle vilja säga att branschen är ganska väl förberedd digitalt. Jag tror faktiskt att alla åhörare i dag gärna skulle ta emot ministern på besök. Ministern tog upp EU-direktivet och vad vi kan göra eller inte i Sverige. Det finns ju länder som har gjort på andra sätt. Det finns möjligheter.
Man har ändrat lagar, infört fonder, gett riktat stöd eller i alla fall brytt sig. Jag uppfattar att ministern och regeringen uppmanar branschen att ge vouchrar men inte vill underlätta för resebranschen. Hur ska man kunna sitta och ha kostnader för både flyg och hotell och betala pengar tillbaka till kunden? Det är ju orimligt. Det fungerar inte i din egen ekonomi och inte i någon annans ekonomi heller. Ursäkta att jag duade ministern.
Hittills har regeringen inte gjort någon ansats att hjälpa och stötta Sveriges resebyråer. Jag tror inte att svenskarna kommer att sluta att resa. Om svenska resebyråer försvinner kommer någon annan att etablera sig på marknaden. Förmodligen blir det utländska aktörer. Jag tror inte att det är regeringens vilja. Jag skulle uppskatta om vi kunde få svar. Finns det någon aversion mot resandet i sig eller någon form av politisk prestige i den här frågan?
Jag uppskattar verkligen om ni vill jobba tillsammans, men just nu händer det ju ingenting.
Alexandra Anstrell (M):
Jag tycker egentligen att allt det här är ganska konstigt. Jag kan inte tro att man på en statlig myndighet implementerar ett regelverk och inte informerar ett antal duktiga åkare. Någonstans måste det ju ha blivit ett systemfel - någon måste ha glömt bort någonting. Jag tänker också att jag som riksdagsledamot är med och stiftar lagar, vilket betyder att man även kan ändra lagar.
Vi kan inte skylla på ett EU någonstans långt bort; vi är ju en del av EU, och då får man vara med och påverka i EU. Så tänker jag. Ministern har sagt tidigare och sa också i dag att ärendet ska följas. Jag undrar hur ministern menar att det här problemet för Sveriges yrkeschaufförer ska lösas genom att man följer frågan. Vore det inte bättre att någonstans försöka ta tag i frågan - förändra den och lösa den? Vi kan jämföra den här frågan med någonting annat.
Vi har alltså ett antal personer som har haft körkort för tung trafik och som någon gång i sitt liv har haft epilepsi men sedan fått medicinering. Sedan dess har det inte varit några problem, utan Transportstyrelsen har beviljat fortsatt innehav trots kännedom om medicineringen. Detta kan sättas i relation till att vi kanske har 700 000 bilister som kör omkring med olagligt dålig syn. För att få körkort i dag krävs ett syntest, men det krävs inte sedan när man förnyar körkortet.
Det kan få till följd att mer än 1 av 10 bilister kör runt med en syn som ligger under Transportstyrelsens gränskrav. Ni hör ju precis som jag att detta låter lite konstigt, fru talman. Nu ska yrkesförare ha varit anfallsfria under tio år, och under de tio åren får de heller inte ha tagit mediciner. Jag tycker verkligen precis som ministern att trafiksäkerheten är jätteviktig, men någonstans måste det finnas rim och reson i regelverket.
Churchill lär ha sagt att det inte är något fel med förändring, bara den går i rätt riktning. Därför återkommer jag till detta med övergångsregler eller undantag. Det måste nämligen finnas möjligheter. Självklart ska de som är olämpliga inte få körkort, och där har vi redan ett regelverk med hänvisning till medicinska och personliga förhållanden - man ska vara lämplig och så vidare.
Tidigare innebar reglerna att man skulle ha varit anfallsfri i fem år, och om man åt medicin eller inte spelade ingen roll. Sedan beslutade Transportstyrelsen 2007 att EU-direktiven skulle följas, och de är betydligt striktare: tio års anfallsfrihet och tio år utan mediciner.
Det jag tänker, fru talman, är att man inte kan gå från ett regelverk till ett helt annat regelverk utan att ge någon som helst information. Någon måste ju ha haft kännedom om detta. Eller har det helt enkelt fallit mellan stolarna? Sådant kan hända, fru talman, och även solen har sina fläckar - eller hur? Frågan är alltså varför dessa personer inte har fått information om detta. Vad gör regeringen åt problemet?
Alexandra Anstrell (M):
Jag blev politiker för att jag ville förbättra Sverige. Jag tror fortfarande att man kan göra det, men då måste det finnas en vilja. Man kan inte bara lämna ett problem åt sitt öde. Jag har lärt mig att det krävs mycket hårt arbete för att få saker att hända. Fru talman! Jag är bekymrad eftersom jag i det här fallet inte ser något intresse av eller något hårt arbete för att lösa en problematik som kanske har uppstått av misstag.
Jag undrar - och många med mig, tror jag - om ministern avser att agera eller om ministern bara kommer att följa utvecklingen. Avser ministern att agera för att lösa en problematik som kanske aldrig borde ha uppstått? Det kan vara lätt att skylla på EU-direktiv, men som jag sa tidigare är vi faktiskt en del av EU. Det betyder att vi också kan påverka inom EU, men frågan är om viljan finns. Fru talman!
Transportstyrelsens beslut om att inte medge förlängning av behörigheter gäller omedelbart, oavsett om det överklagas. Man tar alltså lappen på en gång. Hur ska dessa människor fixa sin försörjning? De har haft detta som sitt levebröd under många år, och det är ett drömjobb för många. Vad säger ministern till alla dessa drabbade chaufförer? Är det bara att gå till Arbetsförmedlingen, utan att passera gå?
Alexandra Anstrell (M):
För att få lov att ta och behålla körkort i Sverige måste den enskilde uppfylla krav om medicinsk lämplighet. Det är bra, för trafiksäkerhet är viktigt. Vad gäller körkort för tunga fordon finns det regler i EU-direktiv. De nya implementerade Transportstyrelsen 2017 om jag har förstått det rätt. Om man har till exempel epilepsi innebär det att man numera måste vara både anfallsfri och medicinfri i tio år för att få behålla sitt körkort.
Tidigare var det anfallsfri i fem år som gällde. Det här resulterar i att yrkeschaufförer runt om i Sverige blir av med sina körkort och sin försörjning. Tycker inte infrastrukturministern att det borde finnas övergångsregler som gör det möjligt för dessa chaufförer att kunna följa regelverket inom rimlig tid?
Alexandra Anstrell (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Vi talar om chaufförer som drabbas, exempelvis en åkare i Åre kommun. Han hade tre epilepsianfall i sömnen i tonåren på 90-talet. Sedan dess har han varit medicinerad för säkerhets skull. Han har kört tung trafik i över 20 år. Nu dras körkortet och därmed hans försörjning in utan att hans sjukdomsprognos har förändrats.
Är ministern beredd att ta initiativ till att ändra regelverket så att individuell prövning alltid görs för den som har en sjukdomshistorik?
Alexandra Anstrell (M):
Afghanistan är det land vi skickar mest bilateralt bistånd till, och vi har sett över tid att jämställdheten ökar där. Men nu går det åt helt fel håll. Nu kan vi läsa i Expressen att talibanerna tar ut så kallad ushr - 10 procent, alltså ett tionde - på verksamheter som sker i deras område. Det här innebär att våra skattepengar i form av bistånd kan ha landat i fel fickor som en så kallad skatt till talibanerna.
Min fråga till biståndsministern är: Hur följer biståndsministern upp och säkerställer att svenska biståndspengar inte finansierar talibanverksamhet?