Beatrice Ask (M):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret. Av det framgår att S-MP-regeringen anser att de direktiv till utredningen En flexibel och effektiv kriminalvård som alliansregeringen gav var alltför omfattande, och man har därför beslutat att lägga ned arbetet. I en tidigare interpellationsdebatt hade statsrådet ett resonemang om att det är Alliansens budget som styr och att man därför inte kan låta utredningarna fortsätta.
Jag vill gärna säga att om Alliansen hade varit kvar vid makten skulle vi, med vår budget, ha genomfört utredningarna. Det är en fråga om prioritering. Det är djupt beklagligt att man lägger ned utredningen. En av de största utmaningarna för framtidens kriminalvård är att hitta former för att bedriva ett framgångsrikt återfallsförebyggande arbete.
De tidigare insatser som alliansregeringen gjorde innebar att vi fick bättre tillgång till arbetsmarknadens olika åtgärder, såsom studier och större möjligheter för de intagna till utslussning under verkställigheten. Med den nya fängelselagen kompletterade vi reformarbetet, bland annat genom kravet att varje intagen ska ha en individuellt utformad verkställighetsplan. Jag noterar att det i svaret var en släng om att det gått för långsamt. Det kan jag hålla med om, och det är ett problem.
Det är viktigt att intagna har en personlig verkställighetsplan. Kriminalvården använder numera nationella brotts- och missbruksrelaterade handlingsprogram utifrån en vetenskaplig bedömning. Man prövar om behandlingarna har vetenskaplig grund. Så var det inte tidigare, utan man använde lite av varje. Trots verksamhetsutvecklingen återfaller många i brott.
Enligt statistik från Brå återfaller ungefär 40 procent av dem som döms för brott i Sverige inom tre år. Om man är dömd till fängelse är risken för återfall ännu större; två av tre återfaller inom tre år efter frigivningen. Det här visar att det finns väldigt mycket kvar att göra. Då borde det vara ganska naturligt att försöka ta reda på vilka återfallsförebyggande åtgärder som fungerar. Jag förstår inte varför man inte vill veta det.
Jag förstår inte heller varför man inte vill veta hur arbetet i högre grad ska kunna anpassas till klienters olika behov och förutsättningar. Jag förstår av svaret att statsrådet anser att frågan rent allmänt är viktig. Men något mer än att regeringen funderar på att ta initiativ när det gäller brottsförebyggande arbete får vi inte veta. Faktum kvarstår: Den här utredningen, som hade en viktig uppgift, lägger ni ned.
När det gäller den andra viktiga delen, att redovisa kriminalvårdens kostnadsutveckling och göra en internationell jämförelse, hoppar statsrådet över frågeställningen och omnämner detta som disparata delar. Det är beklämmande och historielöst. Jag utgår ifrån att Morgan Johansson väl vet att vi hade ett par år av stora problem inom kriminalvården bakom oss när alliansregeringen tillträdde 2006. Det var överbeläggning, rymningar, missbruk på anstalterna med mera.
Den tidigare socialdemokratiska regeringen fick lägga all energi på säkerhetsåtgärder och mer murar, vilket bland annat resulterade i anläggningen Saltvik. Det planerades också stora investeringar, och det plöjdes ned en massa pengar, dock utan formella beslut, budgetunderlag och tillförlitliga prognoser. Där har vi nu städat upp en hel del. Jag ska återkomma till det. Men vi har utmaningar.
Det är i det perspektivet som vi vill ha bättre underlag om kostnadsutveckling och prioriteringar inom kriminalvården för att säkerställa att vi i framtiden inte hamnar i det moras som ni lämnade efter er förra gången.