KBLab/rixvox huggingface dataset:
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Sverige har blivit ett hårdare land. Klyftorna mellan folk har blivit djupare. De rikaste har blivit rikare, och de fattigare har blivit fler. Den borgerliga alliansen lovade inför valet att fler skulle få arbete och färre skulle hamna i utanförskap. Utgångspunkten var att Sverige hade för generösa bidragssystem, som inte uppmuntrade till arbete eller egen försörjning.
Genom omfattande skattesänkningar - mest för dem som tjänar mest - och försämrade ersättningssystem för dem som är arbetslösa eller sjukskrivna skulle fler komma i arbete. Men några nya jobb har det inte blivit - tvärtom.
Antalet arbetslösa är större, och utanförskapet har enligt Moderaternas egna beräkningar och sättet att räkna i valrörelsen ökat med över 70 000 personer. De förändringar som man har genomfört i trygghetssystemen har bidragit till att slå undan benen på grupper i samhället som tidigare alltid har klarat sig själva.
De rikaste har blivit rikare, och de fattigare har blivit fler. Den tiondel som tjänar bäst har ensam nästan fått ut lika mycket i skattesänkningar och inkomstförstärkningar som 60 procent av den svenska befolkningen har fått tillsammans. Arbetslösheten i Sverige ökar mer än i de flesta jämförbara länder, och Sverige halkar efter.
Vi lever i ett av världens rikaste länder, och vi borde ha råd med ett välfärdssystem i världsklass. Ändå väljer regeringen att frivilligt montera ned detta. Den borgerliga regeringen har försämrat a-kassan och sjukpenningen så att arbetslösa och sjuka inte kan försörja sig. Man får inte en andra chans till utbildning om man behöver byta arbete.
Kommuner och landsting gör stora nedskärningar, och samtidigt ökar behovet av socialbidrag kraftigt. Fattigdomen växer, och skyddsnäten brister, och det drabbar definitivt barnen. Barns vardag och trygghet slås sönder. Det finns många olika sätt att lyfta fram det.
Det kan handla om sjuåringen som inte får den där cykeln som han har hoppats på och önskat. Det handlar om att komma tillbaka efter jullovet och kanske ha levt i en vardag som skiljer sig väldigt mycket från alla kompisars - att inte ha fått julklapparna, att ha upptäckt att familjen har det enormt kämpigt.
Vi har ett problem i Sverige i dag att skolor tar ut avgifter fast det är förbjudet. Det drabbar barn, och det drabbar dessa barn väldigt hårt i kristider. Min fundering till ministern är: Vad har regeringen gjort för att barn inte ska bli krisens stora förlorare? Vi vet hur det såg ut under 90-talet. Vi vet vilka som fick bära en stor del av den krisen.
Vi borde också dra lärdom av det som dessa barn lyfter fram och se till att dagens barn inte blir morgondagens förlorare. Det intressanta är att höra, förutom det ministern lyfter fram här i sitt svar: Vad har regeringen specifikt gjort för att säkra att barn inte blir krisens förlorare?
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Jag håller med ministern. Barn är en del av familjen. Barn är en del av samhället. Men barn är också barn. Det är viktigt att se dem som egna individer och att ha en politik för de enskilda barnen just för att de är barn.
Det är hög tid att tala om barnens situation i krisens spår, för det får inte bli som under 1990-talet, då barnen drabbades långt efter det att konjunkturen hade vänt. Vi måste se till att det inte händer igen. För dem som redan har resurser och möjligheter finns det vägar ut ur krisen. För dem som inte har det blir chanserna färre.
Den borgerliga regeringen gör livet svårare för dem som redan har det kämpigt. Är ministern nöjd med den utvecklingen? Nu behövs en politik som ser till barns bästa, en politik som investerar i barn och inte berövar dem möjligheter. Det handlar om förskolor och skolor som har tillräckligt med personal som har tid med barnen och ser dem.
Det måste finnas skolsköterskor och skolhälsovård som räcker till, ungdomsmottagningar som når unga i behov av det och fritis efter skolan och fritidsgårdar på kvällarna. Det måste finnas mer stöd till föreningslivet, som bedriver fritidsverksamhet för barn och unga. Politiken måste tydligare prioritera barnen, så att de går skadeslösa ur den ekonomiska krisen. Det måste ske snabbt.
Det måste ske nu. Framför allt måste det ske på alla nivåer. Här har ministern och regeringen ett ansvar för att fatta nödvändiga beslut och utforma den politiken, så att barnens bästa sätts i främsta rummet.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Nästan två miljoner barn och ungdomar har växt upp i det här landet med barnkonventionen som skydd och som stöd under de 20 år som har gått. Frågan vi som lagstiftare och beslutsfattare behöver ställa oss är om detta betyder att alla barn har samma rättigheter och att barns bästa kommer i första rummet när politiken formas. Svaret på det vet tyvärr både du och jag: Det är inte så.
Mer än en kvarts miljon barn lever i barnfattigdom. Det har vi diskuterat och kommer tillbaka till. Det är skamligt, tycker jag. Det handlar om att barnkonventionen också så tydligt lyfter upp att barn har en ovillkorlig rätt att säga sin mening i de frågor som berör dem. Men trots detta är det oftast vuxenvärlden och vuxnas godtycke som avgör om barn får höras i ärenden som berör dem.
Det kan till exempel vara socialtjänstärenden och vårdnadstvister. 20 000 barn placeras i familjehem varje år. Många av dem lever i en ständig ovisshet om de kommer att få stanna i familjehemmet eller återförenas med sina biologiska familjer. Den ovissheten beror ofta på avsaknaden av att få berätta om sina egna önskningar, och det skapar en otrygg situation.
Jag tycker att det är ovärdigt, och jag är övertygad om att vi tillsammans kan förändra och förbättra barns situation i Sverige.
Jag hade på samma sätt som Monica Green gärna sett att Göran Hägglund hade pekat ut framtiden och tvingat på myndigheterna barnglasögon i samband med 20-årsjubileet och lyft upp barns rättigheter i ett ännu tydligare perspektiv. Det är verkligen dags att ta barnrättsfrågorna på allvar.
Vi behöver arbeta vidare med dem på alla nivåer, och vi behöver också garantera att barns rättigheter efterlevs exempelvis i skola och barnsjukvård. Jag vill att politiker och myndigheter gör barnkonsekvensanalyser för att säkerställa att alla barn och ungdomar får sina rättigheter tillgodosedda.
Det behöver också vara ett tydligt ansvar för kommuner och landsting att redovisa särskilda insatser för barn och ungdomar genom barnbokslut eller andra metoder. Min fråga till ministern är: Hur ska arbetet med barnkonventionen ges större tyngd och ett högre tempo så att inte landets barn behöver vänta i 20 år till innan barnkonventionen är någonting som genomsyrar också den svenska politiken?
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Sverige måste på alla fronter jobba vidare med barns rättigheter. Jag tycker att det är glädjande att jag och ministern delar uppfattningen att det i dag går alldeles för sakta. Jag ser det som ett stort problem. Det är inte acceptabelt att åren bara rullar på utan att vi gör de framsteg som vi faktiskt borde.
I och med att vi är eniga om att vi behöver flytta fram positionerna är det väl dags för oss båda två att kavla upp ärmarna och sätta fart. Runt om i samhället och från flera barnrättsorganisationer ökar nu kravet på att få barnkonventionen till lag.
Jag tycker att det kunde vara intressant att höra hur statsrådet ser på det krav som växer på att göra barnkonventionen till lag.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Jag tackar ministern för svaret även om jag hade hoppats på ett svar med mer fokus på åtgärder och mindre på hur man räknar fram hur många barn som i dag lever under fattiga förhållanden i vårt land. Arbetslösheten fortsätter att öka, och allt fler får svårt att försörja sig. Den borgerliga regeringen och minister Hägglund räknar själva med att kostnaderna för socialbidragen kommer att öka kraftigt under kommande år.
Från år 2007 till år 2012 rör det sig om en ökning med hela 50 procent. Det drabbar alla, men allra hårdast drabbar det barnen. Andelen barn i fattiga familjer i Sverige är i dag större än på mycket länge. Samtidigt har vi inte sett vidden av hur den ekonomiska krisen kommer att slå mot barnen, men det finns ingenting som tyder på att utvecklingen kommer att avta.
I år väntas 13,7 procent hamna under fattigdomsgränsen. Det är nästan vart sjunde barn i vårt svenska samhälle. Herr talman! Värst är utvecklingen för barn till ensamstående. År 2001 var det 9,5 procent av de barnen som levde i familjer under den relativa fattigdomsgränsen. År 2010, i år, beräknas det vara hela 23,4 procent.
Det alltså nästan vart fjärde barn till ensamstående som kommer att leva i ekonomisk utsatthet detta år. Eftersom SCB tidigare konstaterat att de ekonomiska klyftorna nu är de största sedan man började mäta 1975 är det ingen vågad slutsats att barnfattigdomen i dag förmodligen är den största i modern tid.
Visst finns det olika sätt att definiera ekonomisk utsatthet eller fattigdom på, som ministern sade. Fattigdom i Sverige är naturligtvis inte detsamma som fattigdom i tredje världen. Sverige är ett av världens rikaste industriländer, och vi har mycket bättre förutsättningar att hålla befolkningens välstånd på en god nivå. Vi har betydligt bättre möjligheter än de flesta andra länder.
Men frågan är emellertid hur vi klarar av att fördela det välståndet och om det görs på ett acceptabelt sätt. Är ministern nöjd med hur välståndet fördelas i Sverige i dag? Enligt Rädda Barnen lever i dag upp emot 250 000 barn i fattigdom. Andelen barn som växer upp i fattiga familjer har ökat med 50 procent de senaste tre åren.
Någonting håller på att gå riktigt snett i vårt land. Sveriges barn och ungdomar håller på att bli jobbkrisens stora förlorare. Det kan aldrig vara en framtidsinriktad politik. Standarden för barn i Sverige måste höjas, och ingen vuxen kan vara nöjd innan det är gjort. Nu behövs en politik som gör att barnen inte får betala krisen för lång tid framöver.
Svaret på frågan om barnfattigdomsbekämpningen är inte så enkelt att man bara kan säga att vi satsar på sänkta skatter, dessutom nu på lånade pengar. Det krävs en betydligt bredare syn och ett bredare angreppssätt när det handlar om att bekämpa barnfattigdomen. Jag skulle vilja veta om ministern har några konkreta åtgärder som han tänkte vidta för att bekämpa barnfattigdomen. Vad har regeringen för mål när det handlar om barnfattigdom?
Fredrik Lundh Sammeli (S):
90-talskrisen var tuff, inte minst för barnen. Barnfattigdomen ökade fram till 1997, men från 1997 och framåt pressades den ned och tillbaka. Men nu vänder det igen. Nu skenar barnfattigdomen. Orsakerna är arbetslöshet och ekonomisk kris, men det är inte bara det. Det handlar också om politiska beslut.
Arbetslöshetsförsäkringen har ni trasat sönder. Tusentals utförsäkras ur sjukförsäkringen. Genom skattesänkningar har de rikaste blivit rikare, och de fattigare har blivit fler. Det här duger inte, Hägglund! Vi har ett tufft år bakom oss med ekonomisk kris. Det är vi alla medvetna om.
Men barnen blir dessutom utsatta från två håll, och då kräver det att vi från politiken tar vårt ansvar. Föräldrar blir arbetslösa med allt vad det innebär av oro och ekonomisk utsatthet. Samtidigt, i kölvattnet av den ekonomiska krisen, får nu kommuner stora problem med ekonomin. Det drabbar redan nu skola, barnomsorg och fritidsverksamhet.
Ingenting gör mig så upprörd som när barn får betala priset för dåliga politiska beslut. Jag vill se en regering som tar ansvar och levererar riktade åtgärder för att barn inte ska växa upp i fattigdom. Förra veckan fick jag ett mejl från en 16-årig kille.
Han skriver så här om sin situation som student på en annan ort än den där föräldrahemmet finns: Jag har legat och tänkt på detta i många nätter nu, och denna tanke plågar mig så otroligt mycket så jag tvingas mejla detta till er för att få det ur vägen.
Båda mina föräldrar lider av svåra sjukdomar som Sjögrens syndrom, KOL och hjärtsjukdomar, så båda två har sjukpenning, tror jag att det heter, och har redan nu en svårt pressad ekonomi på grund av lån de tog medan de var friska och glada.
Som jag har förstått det har mina föräldrar också fått mycket mindre pengar nu sedan det senaste valet, och min pappa som har både kärlkramp, lungsjukdomen KOL och många fel i hjärtat - han har fått explodera någon sak i hjärtat många gånger - får ständigt vara i strid med Försäkringskassan som verkar vara på honom hela tiden, känns det som.
Det känns besvärligt att se mina föräldrar få brev från kronofogden på grund av gamla lån som de tog när de var friska. Jag törs knappt be om pengar då jag vet att mina föräldrar då kommer att få leva under mycket pressade förhållanden månaden framöver. Han avslutar sitt mejl med följande: I värsta fall kommer jag nog att få hoppa av gymnasiet. Jag vill inte se mina föräldrar plågas, samtidigt som jag plågas med min situation. Vad skulle ni i riksdagen göra i min situation?
Försök se det med mina ögon. Snälla. Min fundering är givetvis vad socialminister Hägglund har att säga till den killen och till alla de andra som lever under fattiga förhållanden. Är ministern beredd att ta fram en strategi mot barnfattigdomen? Det här är en utveckling vi ser i Sverige i dag, 2010.
Det är här vi avgör hur morgondagen, framtiden, ska se ut, vilken uppväxt dessa barn ska ha under de kommande åren. Då räcker det inte med att lyfta fram de skattesänkningar man genomfört. De träffar inte dessa barn i den omfattning som skulle behövas.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Om vi ska slippa barnfattigdom krävs en lång rad insatser. Göran Hägglund har i olika debatter lyft fram skattesänkningar som om det skulle lösa situationen för dessa barn. Jobbpolitiken måste förbättras, för det är förstås arbetslösheten som gör inkomsterna små och utsattheten stor.
Men det räcker inte, framför allt inte på kort sikt. Den som vill hjälpa dessa barn måste inse att det krävs olika slag av inkomststöd och det måste vara på en tillräcklig nivå.
Bostadssituationen måste ses över, insatser i förskola och skola lyftas fram - också för barn till arbetslösa - och vårdnadsbidraget avskaffas eftersom det bidrar till att förstärka grunderna för isolering och utanförskap. Det viktigaste är dock att vi alla inser att vi inte kan behandla våra minsta så olika.
Olof Palme uttryckte det väl i samband med vår partikongress 1975: "Man kan inte . hålla på och tala om mina barn och dina, utan det är fråga om våra barn - det gäller varenda tjatting. Därför ska barnen sättas i förgrunden." Visst är detta viktigare än sänkt skatt med ytterligare några tusenlappar för dem som redan har allt.
Min fråga kvarstår: Är ministern beredd att ta sitt ansvar och ta fram en strategi för att bekämpa den barnfattigdom som i dag skenar i Sverige?
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Jag tackar ministern för svaret. Redan första året på den här mandatperioden ställde jag en fråga till finansmarknadsministern om vilket initiativ statsrådet avsåg att ta för att rensa upp på kreditmarknaden. Redan då såg vi sms-lånen komma med stormsteg och bli en skuldfälla inte minst för unga låntagare.
Då som nu handlar mycket om ocker, kreditprövning och otillåten marknadsföring. Jag fick svar av integrations- och jämställdhetsministern.
Hon höll med om att det var olyckligt att unga människor får en dålig start på vuxenlivet på grund av att de hamnar i kronofogdens register och att det är mycket angeläget att i största möjliga utsträckning förhindra att unga sätts i skuld i onödan på detta sätt. Det lät bra.
Åren har gått och tiotusentals människor har under tiden hamnat i korttidskreditträsket. Där finns en rad mer eller mindre oseriösa företag som kränger krediter till utsatta.
Trots försäkringar om åtgärder har varken integrations- och jämställdhetsministern, justitieministern eller finansmarknadsministern lyckats vidta några konkreta och kraftfulla åtgärder för att sätta stopp för låneföretagen. Tyvärr växer marknaden lavinartat och företagen använder en allt fräckare metod för att nå ut med sin marknadsföring.
Jag kan bara beklaga att frågan om sms-lån och andra snabblån inte har fått sådan prioritet av den sittande regeringen att vi redan nu har en lagstiftning på plats som stärker konsumentskyddet, skärper bestämmelserna för snabblånen och, inte minst, tar tuffare tag mot alla oseriösa företag på kreditmarknaden.
Ministern säger att regeringen avser att inom kort besluta om en lagrådsremiss. Det är intressant. Min fråga blir givetvis: Vad innebär "inom kort", och - ännu mer intressant - när har riksdagen det skarpa lagförslaget på sitt bord? Regeringen har inte lyckats presentera några förslag för riksdagen under alla dessa år.
Vi har förlorat massor med tid på grund av en långdragen handläggning av regeringen. Samtidigt har vi gång på gång fått larmrapporter om att problemen med överskuldsättning växer dramatiskt. Varför har vi tvingats vänta? Under 2009 fick kronofogden in över 46 000 ansökningar om betalningsföreläggande för obetalda sms-lån.
Det är en ökning med 30 procent jämfört med 2008. Min fråga till ministern är: Varför väntar vi fortfarande på detta lagförslag?
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Ministern säger att regeringen verkligen vill motverka problemen med överskuldsättning utan att skapa onödiga svårigheter för de långivare som agerar seriöst och för de konsumenter som uppskattar den här formen av kreditgivning. Det låter bra. Det handlar om att hitta en balans.
Jag vill verkligen försäkra mig om att regeringen i sitt lagförslag och i sitt arbete på bredden, som ministern lyfte fram, verkligen städar upp på bakgården där de oseriösa kreditgivarna på denna snabblånemarknad finns. Där har det varit fest i många år utan att regeringen har reagerat med kraft. Vi har till exempel HTO Finansiering som anmälts av Konsumentverket för ocker.
Fort och enkelt, men allt annat än bra och billigt. Avgiften för ett lån på 500 kronor är 369 kronor. Till det kommer andra utgifter och avgifter.
Totalkostnaden för lånet när räntor och avgifter summerats blir 75 862 procent årligen. Företaget är inte ensamt om att gömma sig bakom låga lånenivåer och korta lånetider.
Det är bra att ministern tydliggör att förslaget till lagändring verkligen omfattar alla näringsidkare som är tvungna att lämna information och inte kan undgå regeln genom att ha låga nivåer eller korta tider. Det är en bra förändring, för det är något som jag tycker är upprörande på marknaden i dag.
Jag tycker att departementsskrivelsen tar upp många bra saker som många av oss har krävt under åren. Många remissinstanser är till stor del positiva, som ministern säger. Som kronofogden lyfter fram kommer vi tidigast när lagen börjat tillämpas att kunna se effekten av en ny lagstiftning.
Därför hade det varit bra att ha en högre prioritet på frågan så att vi inte hade behövt vänta till 2011. En rad andra frågor kvarstår. Sveriges konsumenter lyfter fram sin kritik, nämligen att regeringen har valt att avvisa cooling off-perioder, reflexionstider och krav på räntetal.
Jag möter en allt aggressivare marknadsföring från de här bolagen. SVT rapporterade under våren om en skola i Vännäs som hade fått in reklam på sin hemsida kopplad till en programvara som syftade till något helt annat än att sprida reklam om sms-lån och snabblån.
Det är skrämmande eftersom det är just många ungdomar som under lång tid under denna mandatperiod har visat sig vara bland dem som faller i fällan. Förutom ungdomar är det ensamstående kvinnor som toppar statistiken, och deras ekonomiska situation är svår. Man räknar med att var fjärde ensamstående mamma i dag lever i fattigdom.
Utifrån detta tycker jag att det är viktigt att regeringen verkligen tar ett helhetsgrepp om sms-lånen och deras verkningar för svaga konsumentgrupper.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Det är glädjande att vi kan se brytningen, inte minst i fråga om ungdomar, i kronofogdens sammanställning för 2009. Det är också tydligt att det blir en grupp av äldre låntagare. Ministern var i sitt senaste anförande inne på att god marknadsföringssed är en viktig del.
Både jag och du, Beatrice Ask, vet att om dessa lagar ska fungera och verkligen ge effekt den dag de kommer krävs det också en effektiv tillsyn.
Därför blir jag oroad när jag läser Finansinspektionens uttalande där man inte anser att reglerna medger det och att man också upplever att det finns en otydlighet i ansvaret mellan Konsumentverket och Finansinspektionen.
Med en sådan verklighet och myndigheter utan erforderliga resurser kommer lagen att bli rätt tandlös den dag den kommer. Det är någonting som vi alla är förlorare på, speciellt när vi har gjort ett omfattande arbete.
Avslutningsvis tycker jag att det är intressant att höra om regeringen är beredd eller funderar på att lyfta in alla företag som verkar på kreditmarknaden under Finansinspektionens granskning.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Vi kan titta på utvecklingen. David Lång inledde med att tala om framgången som Sverigedemokraterna har bidragit med genom att komma in i parlamentet. En tydlig sak kan vi se. Svenskarna har i dag en än mer generös inställning till flyktingar och invandrare. Det kanske är så att Sverigedemokraterna och den debatt ni för också bidrar till den positiva utvecklingen.
Det kan jag tacka för. Vi kan titta på de utmaningar vi har framför oss. Vi står inför dramatiska demografiska förändringar. Allt färre unga ska försörja allt fler äldre, och hur ska det gå till? För tillfället går det fyra personer i åldern 15-64 år på varje person över 65 år.
Flyttar vi fram tiden till 2060 kommer det att gå endast två personer i arbetsför ålder på varje 65-plussare. Det är en utveckling som vi vet kommer att öka. Från 2015 kommer den utvecklingen att gå allt snabbare. Man pekar redan på att inom fem år kommer Sydeuropa att ha problem att få arbetskraften att räcka till.
Inom tio år är det en verklighet här hemma. Vi behöver inom kort fler som kan jobba. Det räcker inte lång väg med dem som finns här. Det vore intressant att få höra: Ser Sverigedemokraterna migration och arbetskraftsinvandring som en möjlighet i de utmaningar vi står inför?
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Jag tror inte att Sverigedemokraterna eller David Lång särskilt bryr sig om jobben, utan ni använder arbetslöshetsfrågan som belägg för er linje att minska invandringen. Det är er högerpolitik och inte invandringen som hotar jobben och välfärden i vårt land.
Jag hörde David Lång peka på att förra året fick 112 000 människor uppehållstillstånd i Sverige. Det stämmer, men då ska man också komma ihåg att 18 000 av dem är flyktingar och skyddsbehövande.
Bakom dessa siffror som du slänger dig med i debatterna finns en verklighet som handlar om människor som kommer hit som arbetskraftsinvandrare, människor som rör sig inom EU och EES, adoptivbarn, människor som återförenas med sina familjer och kvotflyktingar.
Att baka ihop alla dessa och tala om massinvandring med 112 000 under 2012 är inte korrekt. När kommer du att nämna att det förra året var 48 000 människor som lämnade Sverige? Det är svenskar som hittade kärleken i ett annat land eller människor som valde att återvända till sitt tidigare land sedan kriget tagit slut.
Det är intressant att också titta på asylrätten. För mig är det en mänsklig rättighet och för oss som parti är det en grund. Frågan till David Lång är: Hur tycker Sverigedemokraterna att vi ska förhålla oss till FN-konventionerna? Hur många ska tillåtas söka asyl i vårt land?