Gudrun Brunegård (KD):
Tack, bostadsminister Bolund, för svaret! Låt mig börja med att säga att jag älskar gamla hus! De har en själ, en karaktär och en historia som det är värt att bevara. På en släkting till min mans ägor fanns ett 1700-talshus som hade stått obebott sedan 1950-talet och som bara användes som skräpbod.
Så småningom kom ägaren till den punkt då man måste avgöra om man ska lägga in en massa pengar och byta tak, byta väggpanel och så vidare eller ta ned huset. Min man och några släktingar gjorde en gemensam deal med fastighetsägaren - vi tog hand om huset, och han styckade av tomten och sålde den för en symbolisk summa till oss.
Efter många år, mycket jobb och mycket glädje är detta hus nu en pärla som förhoppningsvis kommer att stå i minst 100 år till om man fortsätter att sköta om det. Dessvärre har inte alla sagor ett lika lyckligt slut som denna.
Upprinnelsen till den här interpellationen är egentligen ett brev som jag fick av en kvinna som växte upp i ett hus som hennes föräldrar hade byggt - jag tror att det var på 50-talet. Efter att familjen hade flyttat från kommunen såldes fastigheten. Den såldes sedan vidare och bytte ägare några gånger. Nuvarande ägare går inte att finna. Kvinnan skriver så här: "Föräldrahemmet står och förfaller mer och mer för varje år.
Min undran är om man kan lagstifta inom en snar framtid om rivning av huset. Jag har förutom skrivelser till länsstyrelsen och mark- och miljödomstolen varit i kontakt med ordföranden i miljö- och byggnämnden. Han har meddelat att man inget kan göra, utan det måste lagstiftas om detta. Han upplyste om att det tidigare har diskuterats om detta utan resultat. I mitt överklagande framfördes att tomten är igenväxt av sly som växer runt huset. Balkongdörren är öppen - vem som helst kan ha tillgång till huset.
Det är översvämning i källaren. I köket ligger massor av post. Här har bott ett antal olika personer, men vi har inte kunnat hitta tidigare boende trots mycket sökande. Enligt grannarna finns det massor av ormar i trädgården. Grannarna är förtvivlade då det förekommer besök av diverse högljudda individer som har huset som ett tillhåll. I samhället kallas huset för narkotikanästet. Det här är mitt gamla föräldrahem, men jag känner också för grannarna.
Ett hus som i det idylliska samhället bara står och förfaller mer och mer - hur kan detta få ske, och vem har ansvaret? Nu när vi alla måste ta hand om miljön kan det väl inte vara rätt att fastigheter ska förfalla på detta sätt? Huset borde få rivas; det är alldeles för förfallet för att kunna renoveras. Tomten kan då eventuellt användas till en ny fastighet, där även grannarna kan må bra i sitt boende." Fru talman!
Boverkets utredning pekar på en lång rad av olika möjligheter. Som jag ser det är det olyckligt att det har gått så lång tid, för under tiden har vissa fastigheter förfallit ännu mer.
Den sanitära situationen och olägenheten har också bidragit till att fastighetspriserna runt omkring sjunker, eftersom kommunen inte kan göra någonting åt det hela. Det är bra att man nu ska samla in goda exempel, men jag undrar om ministern tycker att det är tillräckligt kraftfullt att bara föreslå - som det var nu - att samla in ett antal goda exempel.
Har vi en proposition med mer omfattande lagstiftning att vänta?