KBLab/rixvox huggingface dataset:
Karin Enström (M):
Det Anna-Lena Sörenson tar upp är mycket viktiga frågor. Det är kärnan i vårt militära försvar. Här tar också Anna-Lena Sörenson upp en grundläggande fråga, nämligen ansvaret och rollfördelningen mellan regeringen och riksdagen. Till att börja med vill jag säga att det är väldigt viktigt att riksdagen får tillräcklig information inför beslutsfattande.
Inköp av materiel är i allmänhet en myndighetsuppgift - så är det på de flesta områden. Men när det gäller Försvarsmaktens materielanskaffning råder en annan situation.
Det handlar ofta om avsevärda belopp, och det påverkar förmågan Då är det extra berättigat med krav på transparens, också eftersom besluten ofta tecknar in anslagsmedel i kommande budgetar under lång tid framöver. Samtidigt kan det finnas svårigheter med information när det gäller sekretesslagstiftningen. Det kan vara kommersiell sekretess och ibland försvarssekretess.
Jag vet mycket väl att riksdagen och försvarsutskottet har varit drivande för att få mer information och mer inflytande över materielanskaffningen. Regeringen har utvecklat informationen till riksdagen och kommer att fortsätta utveckla materielredovisningen i enlighet med riksdagens önskemål. Precis som Anna-Lena Sörenson säger är det en viktig uppgift för riksdagen att granska att beslut fullföljs. Det är riksdagen som slutligen bestämmer.
Därför välkomnar jag självklart en granskning.
Karin Enström (M):
Peter Rådberg har bett mig utveckla vad jag menar med att hoten mot vår säkerhet är både komplexa och breda och måste också mötas brett och inte bara med militära medel. Den svenska säkerhetspolitiken utgår från en bred syn på begreppet säkerhet.
I En strategi för Sveriges säkerhet föreslog Försvarsberedningen att målen för vår säkerhet ska vara följande: värna befolkningens liv och hälsa, värna samhällets funktionalitet och värna förmågan att upprätthålla våra grundläggande värden som demokrati, rättssäkerhet och mänskliga fri- och rättigheter.
Målen behandlades därefter i propositionen Stärkt krisberedskap - för säkerhets skull samt i Försvarsutskottets betänkande . Fru talman! Dagens hot är komplexa och kan få konsekvenser för breda samhällssektorer.
Naturkatastrofer, organiserad brottslighet, epidemier, spridning av massförstörelsevapen och internationell terrorism är några exempel på dem. Hoten mot säkerheten som Sverige ställs inför sträcker sig därmed från hot som är av tydlig försvarspolitisk karaktär, till hot eller händelser som främst hanteras inom samhällets krisberedskap.
Samhället ska kunna motstå och hantera påfrestningar av olika slag över hela hotskalan från allvarliga olyckor och kriser till höjd beredskap och krig. Samverkan mellan myndigheter och andra aktörer - civila och militära, nationellt och internationellt - är en förutsättning för att såväl förebygga och förhindra som att hantera många av hoten.
Karin Enström (M):
Peter Rådberg tar upp många och viktiga frågor, för visst är det vägval som måste göras. I mina tidigare inlägg har jag försökt beskriva behovet av att kunna möta det brett. Vi vet inte vad som kommer att hända. Jag kan i dag inte säga hur nästa extrema påfrestning eller hot kommer att se ut. Jag kan inte heller säga när det kommer att inträffa.
Men oavsett var, när och hur det äger rum ska Sverige vara bättre förberett avseende militär förmåga och inte minst när det gäller den allmänna krisberedskapen. Här finns goda exempel på samarbete, men det kan självklart utvecklas.
Till exempel kunde vi genom MSB, Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, bistå japanska myndigheter med skyddsmateriel efter jordbävningen och tsunamin förra året. Vår kustbevakning ska ha beredskap för oljekatastrofer i Östersjön men också kunna bekämpa sjöröveri utanför Somalias kust.
Vi har också det militära försvaret som gör insatser internationellt, som har sin nationella förmåga och som ska kunna stödja samhället vid olika typer av katastrofer. Jag hoppas att vi inte får jordbävningar men vid översvämningar, skogsbränder och så vidare. Vi har en flexibel organisation, men precis som Peter Rådberg säger måste man alltid prioritera. Man har aldrig råd med allt.
Då gäller det, fru talman, att ha en mix av militär och civil förmåga. Att vi ska en mix är vi överens om, men andelarna i mixen får vi fortsätta att diskutera.
Karin Enström (M):
Mikael Jansson har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder med anledning av arméinspektörens förslag. Försvarsmakten är nu mitt inne i den stora omställning av Sveriges försvar som riksdagen beslutade om i proposition Ett användbart försvar .
Den pågående reformen innebär förändringar på flera viktiga områden för att skapa ett användbart och tillgängligt försvar. Försvarsreformen har tagit viktiga steg framåt men omfattar fortfarande betydande utmaningar, särskilt för markstridskrafterna, där personalförsörjningen är en vital del.
En viktig uppgift för Försvarsmakten är för närvarande att genomföra omställningen genom att prioritera iståndsättandet av insatsorganisationens förband. För arméstridskrafternas del innebär detta att skapa flexibla bataljonsstridsgrupper som kan användas med kort varsel.
När det gäller arméinspektörens förslag kan jag konstatera att Försvarsmakten inte har framställt om att få göra några ändringar i den av riksdagen beslutade insatsorganisationen, i enlighet med proposition 2008/09:140 Ett användbart försvar .
Det finns således inget förslag för regeringen att ta ställning till, men jag välkomnar en fortsatt öppen debatt om försvarspolitiken.
Karin Enström (M):
Tack för inledande gratulation! Om vi börjar med att koncentrera oss på arméstridskrafterna kan jag säga att de i enlighet med den av riksdagen beslutade inriktningen av Försvarsmaktens insatsorganisation ska inriktas mot att öka förmågan till insatser i och bortom närområdet. Det ska åstadkommas genom att förbanden ska vara modulärt uppbyggda för att kunna användas flexibelt.
Sammansättningen av förbanden varierar beroende på vilken uppgift som förbanden eller stridsgruppen ska lösa. Det förutsätter att förbanden är samövade, för att säkerställa hög tillgänglighet och användbarhet. Det är såväl riksdagens som regeringens inriktning att detta ska prioriteras från och med 2010 till 2014.
Inriktningspropositionen är tydlig med att det ska ske en förskjutning från tyngre förband till den nya insatsorganisationens lättare förband med hög rörlighet. Den nya strukturen inom arméstridskrafterna bör enligt regeringens bedömning, såvitt vi vet, vara på plats under 2013 då armén ska ha intagit Insatsorganisation 2014, IO 14.
I den här organisationen är stridsvagnskompanierna organiserade utanför de mekaniserade manöverbataljonerna i syfte att just kunna tillföras om behov uppstår. Återigen vill jag säga att det här är en av kärnpunkterna i inriktningspropositionen, där vi understryker vikten av att ha modulära förband som kan sättas samman i tillfälligt sammansatta stridsgrupper beroende på vilken uppgift som ska lösas.
I Försvarsmaktens budgetunderlag inför 2013 finns det inga förslag till förändringar av arméstridskrafternas insatsorganisations utformning. Försvarsmakten beskriver att förbandens utveckling mot IO 14 och den fastställda målsättningen är prioriterade. Sammantaget kan man konstatera att Försvarsmaktens budgetunderlag naturligtvis följer de inriktningar som regering och riksdag har beslutat om.
Det här underlaget kommer vi att behandla i budgetpropositionen för 2013. Precis som Mikael Jansson säger är det ett förslag från arméinspektören. Jag uppfattar det som en myndighetsintern diskussion. Regeringen har inte fått några indikationer som innebär att ett konkret myndighetsberett förslag är under utarbetande.
Samtidigt vill jag understryka att det naturligtvis ligger i myndighetens uppdrag att titta på framtida möjligheter. Om man ser detta som ett debattinlägg välkomnar jag självklart det som ett debattinlägg, för vi ska ha en öppen och levande debatt.
Men vi måste ha viss ordning och reda, Mikael Jansson, därför vill jag understryka vikten av att Försvarsmakten nu genomför den gällande inriktningen där syftet är att skapa tillgängliga och användbara förband.
Karin Enström (M):
Jag vill gå tillbaka lite till de utmaningar och hot som togs upp i det tidigare inlägget, varför vi nu gör den här förändringen och också återkoppla till det Mikael Jansson sade om vad vi såg för försvarsmakt för ett par år sedan.
Den insatsorganisation som är under införande, Insatsorganisation 2014, anpassas just för att möta utmaningar och hot som är gränslösa, föränderliga och komplexa. Vissa av de här hoten är väldigt svåra att förutse. De kan uppstå plötsligt. Det kan gälla både utvecklingen i närområdet och konfliktområden längre bort.
Då är det viktigt att vi har en insatsorganisation som har en hög tillgänglighet, som kan sättas in med kort varsel och som också är flexibel. Det är det som hela inriktningspropositionen handlar om. I det här ingår att också återuppta den nationella försvarsplaneringen. Där har alliansregeringen givit Försvarsmakten ett uppdrag att återuppta nationell försvarsplanering.
Den är särskilt viktig för att kunna genomföra den här omställningen på ett bra sätt. Regeringen inriktar årligen eller när behov uppstår Försvarsmaktens planering avseende insatser och beredskap. Försvarsplaneringen blir då ett instrument för myndigheten att underlätta hanteringen av specifika händelser som kriser eller konflikter.
Planeringen syftar också till att anpassa myndighetens beredskap och förmåga just i den föränderliga värld som vi lever i. Vi är alla medvetna om att utgångsläget före reformen var en nationell insatsorganisation med beredskapstider ända upp till tre år. Den här reformen innebär att beredskapskraven höjs avsevärt från tidigare. Huvuddelen av förbanden ska ha en beredskap som inte överstiger 90 dagar.
Inget förband ska ha en beredskap över 180 dagar. Efter beslut av regeringen ska alla förband kunna användas inom en vecka. Redan nu, bara två år in i reformen, har beredskapen hos Försvarsmaktens förband ökat markant.
Sedan tycker alliansregeringen, kanske till skillnad mot Sverigedemokraterna, att vi ska ha en fortsatt hög ambition att bidra till internationella militära insatser till stöd för fred och säkerhet samtidigt som beredskap att genomföra insatser nationellt ska upprätthållas. Den försvarspolitiska inriktning som vi nu har antagit gör det här genomförbart genom att det inte längre finns en delning mellan nationell insatsorganisation för territoriella behov och den särskilda utlandsstyrka för internationella insatser som vi hade tidigare.
Vi har inte uppdelningen mellan nationell och internationell förmåga. Det är en av de andra kärnpunkterna i hela reformen och hela insatsorganisationen att vi har en och samma uppfattning om förband och att de kan användas både nationellt och internationellt. Då tar vi till vara viktig erfarenhet och kunskap i förbanden. Det är också kostnadseffektivt.
Reformen stärker Försvarsmaktens förmåga att agera i Sverige, i närområdet och längre bort från närområdet. Med Sverigedemokraternas förslag får jag känslan av att vi går tillbaka i tiden till mer traditionellt invasionsförsvar där risken är att kostnaderna blir så höga att man faktiskt inte får ut så hög operativ förmåga.
Karin Enström (M):
Jag är orolig för den försvarspolitik som Sverigedemokraterna företräder. Jag är rädd att den innebär en tillbakagång till det som var mer likt det vi hade förut, nämligen det mer traditionella förrådsställda invasionsförsvaret med värnpliktsförband som bara finns på papper men som inte finns i verkligheten. Det här hänger ihop med kostnaderna.
Med det ni beskriver i ert alternativa förslag fruktar jag att kostnaderna för att genomföra detta gör att det blir för lite pengar över till övningar och att effekten blir att förbanden blir som de var förr, det vill säga förband på papperet som inte var övade och som saknade erfarenhet. Detta innebär en risk.
Vi vill inte komma tillbaka till den tiden med dåligt övade förband med för gammal materiel och bristfällig utbildning. Det skulle ta lång tid att få dem åter i stånd att möta en kvalificerad motståndare. Här har vi uppenbarligen olika lösningar, och nu har inte Mikael Jansson några ytterligare anföranden.
Det viktiga för mig som minister är att det finns soldater och officerare som kan möta dagens krav. Det ställer höga krav på professionalism och erfarenhet. De behöver vara väl samövade och ha tillgång till kvalificerad materiel. Det här får vi genom att ha en samlad insatsorganisation med förband som kan sättas in nationellt och internationellt.
Jag var nyligen i Afghanistan och besökte den svenska insatsen. De soldater som roterade hem, med avslut i förra veckan, tillhörde sannolikt de mest välövade och erfarna soldater som svenska försvaret har haft. Det är vad vi kommer att ha störst nytta av i framtiden. Det ska vara väl övade förband som har prövats.
Karin Enström (M):
I 2009 års försvarspolitiska inriktningsbeslut lades grunden fast för en reformering av Försvarsmaktens personalförsörjning. Införandet av det nya personalförsörjningssystemet fortgår.
Reformen tar sin utgångspunkt i riksdagens beslut om den försvarspolitiska inriktningen, införandet av ett tvåbefälssystem, frivillig rekrytering och grundutbildning samt soldatanställningar i Försvarsmakten. Varje myndighet har det arbetsgivarpolitiska ansvaret och ska ha den kompetens som behövs för att uppnå verksamhetsmålen.
Försvarsmakten har till regeringen uppgett att det inte finns några större svårigheter för förbanden att rekrytera utifrån sina behov. Försvarsmakten måste ständigt vara beredd att dra lärdom av nya erfarenheter och genomföra förbättringar löpande under implementeringen av det nya personalförsörjningssystemet. Regeringen följer noga Försvarsmaktens arbete med att attrahera, rekrytera och behålla personal.
Karin Enström (M):
Leif Pettersson behöver inte vara orolig. Jag får chansen att komma tillbaka, inte bara med ett skriftligt svar, utan vi får möjlighet att på djupet gå in på de här frågorna. Det är glädjande att intresset är så stort. Det är viktigt för mig att lägga fast att det är myndigheten Försvarsmakten som ansvarar för sin rekrytering och sin kompetensförsörjning.
I det avseendet skiljer sig inte Försvarsmakten från andra myndigheter. Faktum är, vissa medieuppgifter till trots, att det nya personalförsörjningssystemet som Försvarsmakten själv har efterfrågat och verkat för har fungerat bra över lag. När det gäller rekryteringen finns det ett stort intresse för att påbörja grundläggande militär utbildning inom Försvarsmakten.
För 2011 var det ungefär 14 sökande till varje utbildningsplats på den grundläggande militära utbildningen, GMU. Hittills i år har det kommit in nästan 20 000 ansökningar om att få göra tester till drygt 3 000 platser. Försvarsmakten har nått sina rekryteringsmål när det gäller kontinuerligt och tidsbegränsat anställda soldater och sjömän. I vissa fall har man överträffat dem.
I dagsläget har myndigheten anställt över 4 000 soldater och skrivit så kallade interimskontrakt med ca 4 700 ytterligare. Det finns i nuläget ingenting som pekar på att det skulle vara svårare att rekrytera till förband i Boden än till förband som har verksamhetsorter i södra Sverige. Siffrorna visar att det finns ett stort intresse för soldatyrket och för Försvarsmakten.
Jag tror att den största utmaningen kommer att vara att behålla soldaterna och sjömännen över tid. De unga personer som har genomgått noggranna tester, fått en bra utbildning och kanske har erfarenhet från internationell tjänst och skarpa insatser är med stor sannolikhet efterfrågade också på den civila arbetsmarknaden.
Därför är det extra viktigt att Försvarsmakten hela tiden arbetar med åtgärder för att behålla den personal man har rekryterat. Systemet har inte varit tillräckligt länge i bruk för att man ska kunna dra definitiva slutsatser om hur det kommer att falla ut. Man ska vara ödmjuk inför att det är en stor förändring.
Från regeringens sida följer vi utvecklingen noga och ställer krav på Försvarsmakten när det gäller att redovisa hur det ligger till och att vidta åtgärder som man tycker behövs. Leif Pettersson citerade en förbandschef. Det citatet stämmer inte överens med min bild från när jag var i Boden tidigt i somras.
Det är ju en successiv uppfyllnad. En av grunderna för försvarsreformen är att man inte kan fylla upp alla förband på en gång; det är både ekonomiskt och personellt omöjligt. Försvarsmakten har en noggrann plan. För varje förband finns det angivet ned till enskild soldat hur många man kan rekrytera per år när det gäller kontinuerligt tjänstgörande och när det gäller tidvis tjänstgörande.
Det gäller självklart även Boden. Försvarsmakten ska sammanlagt anställa 16 000 unga människor, och det tycker jag är ett fantastiskt erbjudande till alla Sveriges ungdomar, inklusive dem som bor i Boden. Här kommer det nya och friska arbetstillfällen som kan vara en riktig energiinjektion på många orter.
Karin Enström (M):
Precis som det har sagts är personalen Försvarsmaktens viktigaste resurs. Utan personal hjälper det inte vilka fina system man än har - om ingen kan bemanna dem. Förändringarna i personalförsörjningen är också en av de största förändringarna och en av de största delarna i hela försvarsreformen.
Här skulle jag vilja slå fast att det krävs flexibilitet och lyhördhet för att kunna justera under reformens gång. Grunden är frivillighet. Den är vi överens om, och den måste sedan kunna fungera och passa dagens ungdom så att man känner att man kan höra hemma i Försvarsmakten.
Här gäller det att myndigheterna, framför allt Försvarsmakten och Rekryteringsmyndigheten, har en så bra verksamhet som möjligt så att man tycker att detta är någonting som är värt att ägna tid åt att jobba på. Försvarsmakten ska vara en bra arbetsgivare där man ska uppleva att man har tillräckligt bra villkor. Det gäller alltifrån att man kan hitta någonstans att bo, att ens partner kan få jobb eller utbildning, att det finns kommunal service till att man har en rimlig lön.
Detta är myndighetens uppgift, men vi från statsmakterna måste också följa detta och hela tiden ställa krav både på återrapportering och på åtgärder om så behövs. Insatsorganisationen är, som jag har sagt, inte färdig. Då finns det naturligtvis fortfarande brister, eftersom den inte är fullt uppbyggd.
Men när insatsorganisationen är fullt uppbyggd har vi en organisation på ungefär 50 000 man inklusive hemvärn med nationella skyddsstyrkor som har en uppgift att försvara Sverige både hemma i Sverige, i närområdet och på bortaplan. Jag tror att organisationen kommer att vara fullt rustad för detta.
Karin Enström (M):
Peter Rådberg har frågat mig om jag kommer att agera för att Älvdalens skjutfält ska finnas kvar som övningsplats och att Vättern fredas mot utökade bombningar. I november 2012 besvarade jag en fråga om Älvdalens skjutfält - fråga 2012/13:115.
I oktober 2011 besvarade dåvarande försvarsministern Sten Tolgfors en interpellation av Peter Rådberg om ökad militär verksamhet i Vättern - interpellation 2011/12:42. I juni 2011 besvarade Sten Tolgfors en fråga av Peter Rådberg om Karlsborgsmålet Hammaren. Det var fråga 2010/11:619. Herr talman!
Våren 2009 beslutade riksdagen om den försvarspolitiska inriktningen . I propositionen, som riksdagen ställde sig bakom, anförde regeringen bland annat att Försvarsmakten bör bidra till målen för vår säkerhet. Det militära försvaret ska enskilt och tillsammans med andra försvara Sverige och främja vår säkerhet i Sverige, i närområdet och utanför närområdet. Hela Sverige ska försvaras.
För att Försvarsmakten ska kunna utbilda och öva sina förband är det nödvändigt att myndigheten också har tillgång till ändamålsenliga övningsområden och övningsanordningar. Det är riksdagen och regeringen som beslutar om insatsorganisationens utformning. Med detta som grund bestämmer Försvarsmakten den närmare utformning av insatsorganisationen som är nödvändig för att statsmakternas krav på operativ militär förmåga ska kunna uppfyllas.
Det är också Försvarsmakten som bestämmer var och hur insatsorganisationens förband ska utbildas och övas, liksom vilka övningsanordningar i form av skjutfält och annat som behövs. Älvdalens skjutfält har en areal om ca 54 000 hektar. Fältet är miljöprövat. Enligt Försvarsmaktens plan för övnings- och skjutfälten ska Älvdalens skjutfält vidmakthållas.
I april 2012 ansökte Försvarsmakten hos Miljöprövningsdelegationen vid Länsstyrelsen i Västra Götalands län om omprövning av miljötillståndet för skjutmålet Hammaren vid Vättern. Denna ansökan prövas nu av Miljöprövningsdelegationen i enlighet med miljöbalkens krav. I en miljöprövning får alla berörda möjlighet att lämna sina synpunkter. Prövningsmyndigheten gör sedan en sammanvägning av omständigheterna i ärendet och fattar sitt beslut.
Miljöbalkens krav innebär att en samlad prövning ska göras av alla olika miljöeffekter som en verksamhet riskerar att medföra. En miljöprövning är nödvändig för att skyddet för människors hälsa och för miljön ska kunna upprätthållas. Som statsråd varken kan eller får jag kommentera ett pågående miljöprövningsärende.
Karin Enström (M):
Älvdalen är ett viktigt skjutfält. Peter Rådberg påstår i sin interpellation och vidare i sitt inlägg att Försvarsmakten skulle vilja lägga ned Älvdalens skjutfält till förmån för övningsområdena runt Vättern. Peter Rådberg menar också att om Försvarsmakten skulle flytta sin verksamhet från Älvdalen till Hammaren och Vättern skulle det få svåra konsekvenser för miljön.
Jag måste då fråga, herr talman, varifrån Peter Rådberg får uppgifterna om att i princip allt skulle flyttas från Älvdalen till Vättern. Det är inte det intryck som jag har. Som jag sade i mitt svar är Försvarsmaktens inriktning att man ska bibehålla Älvdalen. Det som den här debatten till en del handlar om är flygskjutmål.
I Sverige finns i dag egentligen bara två fasta sådana flygskjutmål kvar. Det är Junkön utanför Luleå, och det är Hammaren i Vättern. Övriga flygskjutmål har avvecklats.
Hammaren i Vättern är det enda skjutmål som finns kvar i södra Sverige och som ligger inom räckhåll för flygflottiljerna F 7 i Såtenäs och F 17 i Kallinge och där JAS 39 Gripen kan öva med vissa vapentyper. Det är förmodligen därför Försvarsmakten också har lämnat in den här nya ansökan.
Det är också så att det är Försvarsmakten som bestämmer var och hur insatsorganisationens förband ska utbildas och övas och vilka övningsanordningar som behövs. För att Försvarsmakten ska kunna lösa sina uppgifter behöver man öva för att upprätthålla och öka sin förmåga. Att kunna få öva är av stor vikt.
Men självklart ska all sådan verksamhet prövas. Försvarsmaktens övnings- och skjutfält och skjutmål ska miljöprövas enligt miljöbalken. I den här lagen regleras hur hela den här beslutsordningen ska gå till. I miljöbalken regleras också frågor om riksintressen och hur de ska vägas mot varandra.
Enligt miljöbalken ska ett riksintresseområde så långt som möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt kan skada eller motverka riksintresset. Om det är flera riksintressen som kolliderar inom samma område ska försvarsintresset enligt miljöbalken ges företräde. Jag vill här understryka att det är riksdagen som har beslutat om miljöbalken, så jag vill egentligen ställa en motfråga: Vill Peter Rådberg ändra på detta?
Detta är en demokratisk beslutsgång som vi har att förhålla oss till, och därför undrar jag. Det finns en ordnad process för hur prövningen ska gå till.