Roland Utbult (KD):
Jag instämmer i John Weinerhalls anförande om den materiella delen av det kyrkliga kulturarvet. Det var alldeles utmärkt, och jag ansluter mig därför till det han sa. Jag ställer mig också bakom reservation nr 1. I stället vill jag säga något om det immateriella kulturarvet.
Det finns ett kapitel i skrivelsen som rubriceras "Det kyrkliga kulturarvets roll i samhället". Här är det immateriella kulturarvet, det vill säga värderingar och det andliga, allra viktigast för människors välbefinnande även om allt hänger ihop. I läroplanen för grundskolan står det att vi bygger vårt västerländska samhälle på "västerländsk humanism och kristen tradition".
Den kristna traditionen är viktig för oss. Den är en del av samhällsbygget såsom vården, skolan, you name it. Överallt finns den grund som vi står på. Den svenska lagstiftningen bygger i hög grad på tio Guds bud, till exempel "Du skall inte dräpa". Man ska värna och vörda livet i alla dess former. "Du skall inte stjäla", det vill säga respektera andras egendom och rättigheter.
"Du skall inte vittna falskt mot din nästa", som innebär att vara pålitlig i tanke, ord och handling. Allt detta handlar om vad vårt samhälle är byggt på. Det är goda riktlinjer för ett bra samhälle. Det är det här som är kristen tradition och ett kyrkligt immateriellt kulturarv och utgör en viktig del i det kyrkliga kulturarvets roll i samhället. Jag är fascinerad av att människor samlas i kyrkobyggnaden som ett heligt rum.
Här möts det materiella och det immateriella. Själv brukar jag, när jag besöker Köpenhamn, gå till Vor Frue Kirke, vårfrukyrkan, som är domkyrkan i Köpenhamn, och sätta mig en stund inför Thorvaldsens fantastiska staty av Kristus. Det är den staty som Thorvaldsen med stor noggrannhet och inspiration skulpterade och göt i sin ateljé. För att gipset skulle torka i ateljén behövde dörren vara öppen.
Hans assistent lovade att ta hand om det. Men av någon anledning kom dörren att stängas, och den höga luftfuktigheten i rummet gjorde att gipset inte torkade. Det resulterade i att armarna av sin tyngd gled nedåt, och likadant gjorde huvudet. Statyn fick då den form som man kan se i Köpenhamns domkyrka och i massor av kyrkor runt om i Sverige och faktiskt hela världen.
Thorvaldsen blev förskräckt och arg när han kom in i ateljén och fick se sin staty i detta skick. Men efter en stund lugnade han ned sig. Han tog några steg tillbaka, började titta på Jesus och tyckte sig se hans blick i ögonen på det nedåtvända huvudet. Han tyckte sig se den öppna famnen i armarna. I stället för en världsfrånvänd Kristus blev det en närvarande Jesus. Herr talman!
Den kyrkliga traditionen borde vara stendöd med tanke på att det gått 2 000 år. I stället har den blivit världens största religion, och bara i Kina växer den med över 10 000 personer varje dag. Här i riksdagen samlas varje onsdagsmorgon en grupp människor för andakt.
Sedan 1880-talet har riksdagsledamöter samlats på detta sätt, och gruppen ökar nu i antal. Det är riksdagens äldsta grupp med representanter från alla partier, och alla är välkomna till en stunds kontemplation och sång. Vi har alla en gemensam grund att stå på. Det kyrkliga kulturarvet genomsyrar hela vårt samhälle.
Jag läste så sent som i går att Bo Strömstedts gamla tramporgel har hittat tillbaka till Expressens redaktion. Där brukade han sitta en stund och sjunga läsarsånger. Plötsligt blev Expressens chefsrum en helig plats. Visst går det att göra sådana heliga rum där man befinner sig. Tramporgeln går inte att spela på, sägs det, men jag är övertygad om att det går att få liv i den på nytt igen även om den slumrat ett antal år i något arkiv.
Så tror jag att det också är med vår kyrkliga tradition i Sverige. Den må ha legat slumrande en tid i ett sekulärt arkiv, men på nytt kommer den att blomma och vara med och skapa tillit, trygghet och gemenskap mellan människor.