Allan Widman (L):
Jag vill inleda med att tacka försvarsministern för det positiva svar som jag har fått på min interpellation. Jag tycker att det är mycket glädjande att det för utbildning till och anställning som reservofficerare, liksom yrkesofficerare, framgent ska vara en förutsättning att man är beredd att delta i den internationella tjänstgöringen.
Jag hörde att försvarsministern menade att innan ett sådant krav ställs upp måste det föregås av överväganden av olika slag. Jag vill då bara erinra om att inte heller yrkesofficerarnas plikt att delta i utlandsstyrkan är särskilt specificerad utan det är blott och bart ett generellt krav som vi har ställt upp, men utan att ge några detaljer.
Försvarsministern är ju reservofficer, liksom interpellanten. Den här debatten och interpellationen handlar dock inte om de reservofficerare som Sverige har i dag, i vart fall inte i min ålder, utan det handlar, fru talman, väldigt mycket om de reservofficerare som ska komma, förhoppningsvis. Det finns en avgörande skillnad mellan yrkesofficerare och reservofficerare.
Det är att reservofficerare betalar vi enbart för när vi behöver dem. En gång anställda yrkesofficerare blir en kostnad oavsett Försvarsmaktens arbetsbelastning. Det är viktigt att poängtera den här skillnaden, inte minst mot bakgrund av att Försvarsmaktens verksamhet blir alltmer fluktuerande.
Ena året rycker 3 000 värnpliktiga in till grundutbildning i Sverige. Nästa år eller året därefter kan det vara 10 000 som rycker in. När det gäller våra internationella insatser ser man tendenser till en liknande fluktuation. Med ungefär tre års mellanrum deltar Sverige i en omfattande internationell satsning som heter Nordic Battle Group. Den kommer ut 2008 och den kommer ut 2011.
Just i en verksamhet som präglas av ett bergochdalbaneåkande är det viktigt att de personalresurser man har också kan anpassas till arbetsbelastningen. Redan förra mandatperioden interpellerade jag den socialdemokratiska försvarsministern Leni Björklund i den här frågan.
Jag pekade då på att mellan 2003 och 2005 utexaminerades det i Sverige 13 reservofficerare, att jämföra med 465 yrkesofficerare. Då ska man veta att vid tiden för den interpellationen var det totala antalet reservofficerare och yrkesofficerare i Sverige ungefär lika.
Försvarsminister Leni Björklund svarade vid det tillfället att Försvarsmakten fortfarande kunde rekrytera reservare till utlandsstyrkan. Men det är nu vi ser resultatet av en eftersläpande utbildning. Mellan 2004 och 2005 halveras antalet reservofficerare i den internationella tjänsten. Vi har ingen återväxt.
I går skrev överbefälhavaren till reservofficerarna i Sverige. Han pekade ut deras roll som bland annat att täcka tillfälliga vakanser när yrkesofficerare deltar i utlandsmissioner. Enligt min mening är den formuleringen ett bevis för att Försvarsmakten fortfarande inte aktivt är beredd att planera in reservofficerarna som instrument i utlandstjänstgöringen.
De är någon sorts backup - en nödlösning. Fru talman! De kommer att förbli en nödlösning till dess de politiska beställarna utsätter myndigheten för ett tillräckligt tryck på den punkten. Är försvarsministern beredd att vara delaktig i ett sådant tryck?