KBLab/rixvox huggingface dataset:
Emma Henriksson (KD):
Det är nu knappt en månad sedan som Inspektionen för socialförsäkringen kom med sin rapport med anledning av den förändring vi kan se av rätten till personlig assistans. Många av dem som har de största behoven och många av dem som är de mest behövande och sårbara i vårt samhälle är i dag oroliga.
De får i många fall inte den personliga assistans eller annan typ av insats de har rätt till enligt lagstiftningen via lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade. I inspektionens rapport pekar man bland annat på att det finns en kraftig insnävning av rätten till personlig assistans i förhållande till vad som framgår av lagtexten och att det beror på domstolstolkningar men också på myndighetens tolkningar.
Min fråga till statsrådet Åsa Regnér är: Vad gör regeringen nu akut för att komma till rätta med den situation vi har?
Emma Henriksson (KD):
För de människor som jag har kontakt med som är berörda känns frågan inte som någonting man kan vänta på. Det har förekommit uppgifter om att statsrådet eventuellt kommer att lägga fram tillläggsdirektiv till den utredning som ska vara klar hösten 2018. Men detta är personer som här och nu riskerar att bli utan. Vi får uppgifter om att Försäkringskassan räknar med att 30-50 procent av de omprövningar som görs kommer att innebära att människor får mindre eller helt blir utan.
I den senaste rapporten från Försäkringskassan kan vi se att prognosen för kostnaderna för personlig assistans - assistansersättningen - sänks med 300 miljoner per år under de kommande åren. Vi kan också konstatera att antalet nybeviljade ersättningar i det närmaste har halverats de senaste två åren. Vi möts av information om att fler personer får ersättningen helt indragen eller sänkt.
Stämmer de uppgifterna? Känner statsrådet till dem?
I dag i den utfrågning som socialutskottet höll framgick det tydligt att det fortfarande saknas kunskap om vad som händer med de personer som har fått ersättningen indragen eller minskad eller som aldrig beviljats ersättning. Det framgick också att regeringen inte har någon avsikt att ge något tilläggsdirektiv till den utredning som pågår.
Oroas regeringen över huvud taget inte av vad som kommer att hända med dem som är beroende av samhällets stöd?
Emma Henriksson (KD):
Det är viktigt. Varje liten insats som görs och varje stöd som ges till dem som finns runt omkring är viktigt. Men jag finner ändå en oro för att det inte riktigt finns en tillräcklig krismedvetenhet om hur akut behovet är. På lång sikt kan vi göra ytterligare saker för att förstärka detta, men vad görs nu akut från regeringen?
Det finns en överhängande risk för de här barnen varje dag som går då vi inte når dem tillräckligt med den hjälp och det stöd de behöver.
Emma Henriksson (KD):
I de här debatterna återkommer vi alltid till vad som hände under de år då Alliansen styrde Sverige och inte minst svensk hälso och sjukvård. Det slängs lite vidlyftigt med summor i skattesänkningar, men det nämns väldigt sällan vad de gjorde med skatteintäkterna. Det är ju det som är det viktiga.
Det är hur mycket pengar vi har att röra oss med som avgör hur mycket vi har råd att utveckla välfärden. Det gjordes under de år då vi hade ansvar för Sverige. Välfärden utvecklades. Mellan 2006 och 2014 blev det 3 500 fler läkare och 5 200 fler sjuksköterskor. Detta eftersom vi tog ansvar för Sverige.
Vi såg till att ha en skattepolitik som gör att det lönar sig att arbeta. Vi fick drivkrafter till arbete som gör att fler arbetar så att vi har råd med mer. Nu har regeringen aviserat ytterligare skattehöjningar. Det är till och med så att Konjunkturinstitutet går ut och varnar för att vi kommer att få marginalskatter som på 70-talet, marginalskatter som är skadliga.
Konjunkturinstitutet varnar för att arbetsutbudet kommer att hämmas och incitamenten för att arbeta utebli.
Detta samtidigt som vi har en situation där vi när Arbetsförmedlingen listar de 20 yrken som det är störst brist på kan se att sju är inom hälso och sjukvård: specialistsjuksköterskor inom akut hälso och sjukvård och inom allmän hälso och sjukvård, röntgensjuksköterskor, grundutbildade sjuksköterskor, barnmorskor, psykologer och läkare.
De sju finns med på den listan - och många av dem är just precis de som kommer att drabbas av regeringens nya förslag på skattehöjningar. Vi hörde tidigare företrädare för regeringen tala om hur viktigt det är med äldre arbetskraft. Men den nuvarande regeringen har ju med precision gått in och sett till att arbetsutbudet för äldre arbetskraft minskar igen.
Vi tog bort den särskilda löneskatten för äldre anställda. Vi såg till att den som är över 65 år fick ett fördubblat jobbskatteavdrag, vilket gjorde att fler valde att stanna kvar och jobba, ge lite fler timmar och framför allt dela med sig av sin viktiga erfarenhet och kompetens. Är det värt att göra det när man inte får behålla någonting själv?
Nej, är tydligen svaret från de äldre själva eftersom de inte längre väljer att fortsätta jobba i samma utsträckning. Det här är kompetens som vi behöver. När vi har vårdpersonalbrist måste vi ta varje tillfälle vi får att ta vara på dem som har den långa utbildning och kompetens som behövs, att ta vara på den resursen.
Regeringens politik är inte bara avsaknad av politik, utan den är direkt kontraproduktiv. Slutligen, herr talman, gör det mig väldigt orolig när det visar sig att det finns ett regeringsparti som inte alls har förstått hur viktigt det är att patienter i hela landet kan få tillgång till den bästa vården.
Det är just de som inte bor där den bästa vården finns som skulle dra nytta av tillgång till vård över hela landet. Ingen vill vara den patient som kommer till sjukhuset och får operatören att säga: "Vad roligt! Nu får jag göra en sådan här operation." Alla ska få opereras där man har den bästa kompetensen.
Emma Henriksson (KD):
Oavsett var i Sverige du bor, oavsett vem du är, oavsett ditt kön och oavsett dina kontakter och resurser ska du ha tillgång till den bästa vården när du är som allra sjukast. Den nära vården behöver mer resurser och ska finnas tillgänglig. Där behöver vi inte fler stopplagar.
Men vid de tillfällen i livet där man behöver den absolut bästa kompetensen för att över huvud taget överleva ska man få välja att få tillgång till den vården. Uppenbarligen är det inte regeringens politik. Man vill inte värna patienten, utan man funderar mer på att värna sjukhusen.
För oss kristdemokrater är det otroligt viktigt att den bästa vården finns tillgänglig för dem som behöver den bäst, oavsett vilka de är eller var de bor. Den organisation vår hälso- och sjukvård har i dag tillkom i en tid då vi inte botade. Då kunde vi i bästa fall lindra. I dag kan vi bota, men hur stora ens chanser att överleva är beror på var man bor.
Det är inte acceptabelt. Man ska kunna bo kvar precis där i landet man vill men ändå ha tillgång till den bästa vården. Din chans att få vård ska inte bero på detta. Väntetiden på akuten ökar. Längst får de vänta som är över 80 år.
I det socialdemokratiskt styrda landsting där Mälarsjukhuset i Eskilstuna ligger får en person över 80 år i snitt vänta fem timmar. Den som väntade längst fick vänta i tio och en halv timme. Detta är inte bara en fråga om resurser - det är en fråga om struktur och om framtidens organisering av vården. Det borde den fortsatta debatten handla om.
Jag hoppas att ministern tar det sista tillfället i akt att svara: Vad är regeringens framtidsvisioner?
Emma Henriksson (KD):
Jag kan tyvärr inte utlova någon rolig fråga, och det beror framför allt på att det inte är roliga siffror jag har här. Under 2016 gav regeringen Försäkringskassan ett regleringsbrev, som man inledde med det första uppdraget, att Försäkringskassan ska bidra till att bryta utvecklingen av antalet timmar inom assistansersättningen.
Man tillsatte också en utredning som skulle se över hur man kan utveckla olika stödformer, och man skrev att det ska finansieras genom besparingar inom assistansersättningen. Man fortsatte: Ytterligare besparingar på assistansersättningen ska göras. Nu har vi äntligen fått siffrorna från 2016, och det visar sig att 80 procent av alla som har ansökt om assistansersättning för första gången har fått avslag.
År 2001 var det 80 procent som beviljades; nu är det enligt Assistanskoll 80 procent som får avslag. Är detta rimligt?
Emma Henriksson (KD):
Min avsikt var att ställa en fråga till statsrådet Åsa Regnér, men hon hade förhinder. Därför riktar jag min fråga till statsrådet Ylva Johansson, som har det övergripande ansvaret i dag. Min fråga gäller den oroväckande situationen i assistansersättningen inom lagstiftningen LSS.
I januari i år fick 12 procent av dem som sökte assistansersättning från Försäkringskassan den beviljad. Det här ska sättas i ljuset av att för något decennium sedan fick var fjärde till var femte person som sökte ersättning den beviljad. Nu är det 12 procent. Och det har inte skett någon förändring i fråga om vilka som söker. Försäkringskassans prognos kom förra veckan.
Den visar att man inte kommer att behöva de medel som är avsatta. Man räknar med 2,2 miljarder lägre utgifter för innevarande år. Vad gör regeringen åt detta?
Emma Henriksson (KD):
Under en längre tid har personer i vårt samhälle som är i absolut störst behov av samhällets stöd känt en stark och ökande oro över om de ska få detta stöd på grund av att ett antal människor har fått sitt stöd indraget. Det handlar om flera olika LSS-insatser, men inte minst handlar det om assistans och assistansersättning.
Vi har också kunnat se att Försäkringskassans beslut innebär att det nu bara är en tredjedel så många som under 2014 som får ett jakande beslut när man söker för första gången, det vill säga nedemot 14 procent för januari i år. Jag har förstått att statsrådet är beredd att ändra lagen om regeringen gör bedömningen att det behövs.
Min fråga är: Om regeringen landar i en sådan bedömning, när kan vi förvänta oss att den korrigerade lagstiftningen senast finns på plats?
Emma Henriksson (KD):
Det är bra att regeringen nu har kommit till en punkt där man kan säga att man är beredd att titta på en lagstiftningsförändring. Men min fråga gällde själva tidsplanen. Som uppdragen är riktade ska de stora delarna redovisas i december. Är det då korrekt uppfattat att vi inte kan förvänta oss någon förändring av lagstiftningen under detta år och sannolikt inte heller inom ett år från och med i dag?
Emma Henriksson (KD):
Som jag nämnde i mitt anförande strider förslaget att låta sambopar adoptera mot 1996 års Haagkonvention. Den ratificerades av Sverige och inkorporerades i lagstiftningen.
Om bara några dagar kommer vi också att ta beslut om att inkorporera barnkonventionen. Båda dessa konventioner syftar till att stärka barns rättigheter, framför allt i situationer där det behövs och där barns intressen står emot vuxnas intressen.
Nu har vi alltså en konvention som vi har inkorporerat och som regeringen väljer att frångå, och vi ska snart inkorporera en annan. Det gör ju att man tvivlar: Hur kommer en socialdemokratisk regering i fortsättningen att faktiskt värna barns rättigheter, när man i lägen där intressen står mot varandra väljer att gå vuxnas ärenden?
Min andra fråga är: På vilket sätt stärker det barnens rättigheter att låta sambopar få adoptera? Så som jag hörde i anförandet handlar den frågan inte alls om barnens rättigheter, utan det handlar om vuxnas önskemål och livsval och vad som skulle vara bra för vuxna.
Men utifrån barnets perspektiv: På vilket sätt är det bättre för barnet att föräldrarna väljer att inte gifta sig så att barnet inte får den ökade juridiska trygghet som ett äktenskap innebär?
Emma Henriksson (KD):
Nog finns det många barn i världen som behöver få föräldrar. Men antalet barn som finns möjliga att upplåtas för adoption till Sverige är, som jag är säker på att Hillevi Larsson också vet, betydligt mindre än antalet svenska par som önskar att adoptera ett barn. Att den förändringen skulle innebära att fler barn skulle kunna komma att adopteras till Sverige rimmar inte riktigt med hur vi vet att verkligheten ser ut.
Det är bekymrande att höra att Socialdemokraterna menar att om konventioner som vi har skrivit under och till och med ratificerat inte passar är man inte heller beredd att följa dem. Det förtar lite av poängen med att skriva under konventioner som är till för att stärka rättigheter, och i det här fallet handlar det om barns rättigheter. Jag håller med om att det finns många som är sambor som kan vara utmärkta föräldrar.
Det är inte vad frågan handlar om. Det handlar om att barn som redan har blivit fråntagna föräldrar och som inte kan växa upp med sina ursprungsföräldrar ska få en så stabil och trygg uppväxtmiljö som möjligt. Det handlar om dessa barns rättigheter och inte om att andras föräldrasituation eller familjesituation kanske skulle upprättas på något sätt.
Jag har inte uppfattningen att det skulle vara någon stigmatisering av samboskap i vårt land i dag. Men vi vet att det finns en stor juridisk skillnad på vilken trygghet barn har om det händer någonting med föräldrarna eller med föräldrarnas relation. Det är just för att barnet ska ha den extra tryggheten i den utsatta situation man har redan när man är adopterad.
Jag återkommer till frågan: På vilket sätt är det för de barn som är adopterade bättre att föräldrarna kan välja att låta bli att gifta sig? Det är ändå ett val som vuxna har. Är man sambo kan man ingå äktenskap.
Emma Henriksson (KD):
Det är många välavvägda beskrivningar av vårdens behov i regeringens budget. Det är också en hel del satsningar i form av olika miljarder hit och dit.
Men det räcker inte med att tala väl och ha goda ambitioner, för effekten av regeringens politik är faktiskt att förtroendet för vården sjunker och att köerna växer. Vi kan se på köerna till ett första besök. Vi kan se på köerna till operationer och åtgärder. Jag kan ge ett väldigt konkret exempel. Vi hör om satsningarna på barn- och ungdomspsykiatrin.
Men detta är effekten av några år med den nuvarande regeringen: Förut var det 13, 14 eller 15 landsting - det beror på vilket år man tittar på - som klarade av att erbjuda ett första besök inom en månad till de barn och ungdomar som mådde så dåligt att de bedömts ha behov av att komma till barn- och ungdomspsykiatrin. Nu har det sjunkit - det är bara ett enda landsting som klarar den nivån.
Min fråga till Anna-Lena Sörenson, som representerar regeringen eftersom vårdministern inte är här, är: På vilket sätt har ert sätt att fördela ut resurserna faktiskt haft de effekter som ni har önskat?
Emma Henriksson (KD):
Precis som jag sa i mitt anförande, och precis som det står i Kristdemokraternas budget, är vi fullt medvetna om att det inte bara handlar om pengar. Det handlar framför allt om hur de resurser som vi satsar används. Där har vi ett stort grundläggande problem i svensk hälso- och sjukvård - den är över huvud taget inte anpassad för att möta de behov vi har i dag och de behov vi står inför i morgon.
Vi behöver en vårdstruktur där vi sätter patienterna i fokus på ett helt annat sätt och där vi stärker patienterna och ger dem mer makt att vara delaktiga i sin vård. Vi behöver också organisera om svensk hälso- och sjukvård på ett ändamålsenligt sätt. Var i landet man bor ska inte spela någon roll för vilken vård man har tillgång till eller vilken chans man har att över huvud taget överleva.
Men det var inte detta som var min fråga till Anna-Lena Sörenson. Min fråga var: På vilket sätt har det ni gör gett resultat? Nu har ni haft ett antal år på er. Ni har ansvaret för den utveckling som vi ser i svensk hälso- och sjukvård i dag. Det som händer nu är att köerna växer - de har inte bara slutat att minska, utan de växer.
Effekten är alltså motsatsen till det ni säger att ni vill uppnå. Ge ett enda exempel där era satsningar har gett resultat! Jag har gett exempel där de inte har gett resultat. Satsningen på att ta bort avgiften för gynekologisk cellprovtagning uppgår till 140 miljoner, tror jag. Det är i samma storleksordning som vår satsning på att ta bort avgiften för mammografi. Satsningen gav inte resultat.
Vi visste att den inte skulle ge resultat, för det hade redan prövats. Det räcker inte att satsa pengar, för om man satsar dem fel är det resursslöseri. Ge ett exempel där er satsning faktiskt har lett till bättre resultat!
Emma Henriksson (KD):
Jag kan lugna ledamoten från Miljöpartiet och alla medborgare, vilket kanske är ännu viktigare, om att vi i de fyra allianspartierna vet att vi är fyra olika partier. Vi vet att vi har olika prioriteringar och lite olika syn och inriktning på en del saker.
Vi vet dock också att vi har förmågan till ett grundmurat ordentligt samarbete som gör att vi alla är väldigt trygga med att vi trots olikheterna i våra budgetförslag kommer att kunna regera Sverige.
Det som fanns med i de anföranden från allianspartierna som hittills har hållits - från Kristdemokraterna och Moderaterna - och det jag är säker på kommer att finnas med hos företrädarna från Centern och Liberalerna är våra visioner om hur vi ska få ut ännu mer ur skattebetalarnas pengar. Vi ska få en ännu bättre vård, ännu större trygghet i äldreomsorgen och ännu bättre omsorg i alla de skeden i livet då vi behöver det.
Detta saknades i Miljöpartiets anförande. Det fanns väldigt lite om Miljöpartiets visioner. Jag skulle vilja höra vilka prioriteringar Miljöpartiet har gjort.
När man har varit med och stöttat en budget som säger "vi har 40 miljarder att satsa, men vi väljer att inte prioritera de mest utsatta i samhället, de som är i behov av stöd och service vid en funktionsnedsättning".
I stället är ni beredda att acceptera nedskärning efter nedskärning, vilket de facto nu förekommer på grund av att regeringen inte tar sitt ansvar. Varför har Miljöpartiet gjort en sådan prioritering?
Emma Henriksson (KD):
Jag efterfrågade Miljöpartiets ambitioner. Vad är Miljöpartiets ambitioner för att skapa förbättringar inom svensk hälso- och sjukvård, svensk omsorg och svensk välfärd i de delar som gäller vid de tillfällen i livet då var och en av oss kan hamna i en situation då vi är i behov av samhällets stöd?
Specifikt frågade jag varför Miljöpartiet i sina satsningar har valt att inte göra någonting för de personer som är i behov av LSS. Vi ser att det nu kostar miljarder mindre på detta område, och regeringen accepterar det.
Vi har fått utredning efter utredning från ansvariga myndigheter som visar att det här är några av de grupper i samhället som är i störst behov av samhällets stöd. Många av dem får över huvud taget inte detta stöd. Det är något som Miljöpartiet accepterar. Man kan säga att regeringen inte har tagit ett aktivt beslut att ändra lagen. Nej, och det är ett av de stora problemen. Det behövs nämligen en lagändring när rättstillämpningen har förflyttats.
Ni accepterar dock denna förändring, och ni accepterar att det blir miljardbesparingar på de mest utsatta. Senast i går kom ytterligare en rapport från Socialstyrelsen. Den visar att många av de som har fått indraget stöd från den statliga assistansen blir helt utan samhällets stöd.
Det pekas på riskerna för att möjligheten till delaktighet i samhället och att få leva ett liv som andra nu begränsas. Det gäller både barn och vuxna. Varför har Miljöpartiet gjort denna prioritering? Varför får vi inte höra vad Miljöpartiet vill göra? Eller har Miljöpartiet precis som Socialdemokraterna inte några större ambitioner på området?
Emma Henriksson (KD):
Ett samhälle ska bedömas utifrån hur vi hanterar och stöder varandra i de situationer i livet när vi är i störst behov av varandra. Det är detta som är att vara samhälle tillsammans. Politikens främsta uppgift är att se till att våra gemensamma resurser används till det som är det viktigaste.
Vi har en regering som säger sig ha ett reformutrymme på 40 miljarder men som satt stilla och tittade på när man i Försäkringskassans budgetprognos konstaterade att utgifterna för assistansersättning minskade med 4,8 miljarder under 2016.
År 2017 minskade de, i förhållande till prognos, med 2,7 miljarder, och för innevarande år visar den senaste prognosen att de kommer att minska med ytterligare 1,4 miljarder.
Ambitionsnivån har sjunkit, och regeringen har valt att inte vidta de aktiva åtgärder som behövs för att styra upp den utveckling som allt snabbare går åt helt fel håll. Dagens debatt handlar inte så mycket om vad propositionen innehåller utan om vad den inte innehåller.
Det finns en stor enighet om att de nödbromsåtgärder som regeringen nu gör är nödvändiga, men vi är inte överens om att, som regeringen nu väljer att göra, passivt se på när det gäller de förändringar som har pågått sedan 2015. Jag förstår att det är svårt att hänga med för den som inte följer denna fråga noga. Vi ser en rättsutveckling med domar från 2009, 2012 och 2015.
Den nuvarande regeringen pekar bakåt i tiden och säger: Ni gjorde ingenting då. Men myndigheternas analyser - den senaste kom före jul - är väldigt tydliga: Det skedde något 2015. Det var då man började göra nya tillämpningar. I den senaste budgetprognosen från Försäkringskassan pekar man på att det blev en fördubbling av antalet indrag.
Personer som kanske hade haft assistans i tio år fick det inte längre, trots att behoven var desamma. Det blev en fördubbling under 2016. Detta har den nuvarande regeringen valt att inte göra något åt. Utöver det som redan har framförts av de andra som står bakom våra gemensamma reservationer vill jag yrka bifall till Kristdemokraternas reservation nr 2.
Något har uppstått genom det som regeringen nu gör, vilket går helt emot de rättsprinciper vi har. Det skapar en olikhet inför lagen. Regeringen stoppar det som hade kunnat drabba många: att få sin assistans indragen.
Men inget görs när det gäller att återupprätta stödet för dem som redan fått ett negativt beslut, fördubblingen av antalet indrag eller den enorma ökningen av antalet avslag för dem som söker för första gången. För dem hjälper det som regeringen har lagt fram i dag inte över huvud taget.
Samma sak gäller alla som får stöd från kommuner och som nekas på samma grund, eftersom kommunerna är bundna av samma domar från Högsta förvaltningsdomstolen. Jag hoppas att enskilda ledamöter från partierna väljer att stödja våra reservationer.