KBLab/rixvox huggingface dataset:
Per-Ingvar Johnsson (C):
Tack, socialminister Annika Strandhäll, för svaret på min interpellation om möjligheterna att få utlandsvård! Min interpellation är särskilt inriktad på sjukvård för dem som drabbats av nackskador. Hösten förra året skrev jag en motion till riksdagen om en uppföljning av Whiplashkommissionens åtgärdsförslag. Sedan dess har jag kontaktats av många företrädare för patientorganisationer för nackskadade personer.
När jag träffar företrädare för nackskadades patientföreningar och i flera mejl och brev till mig framför de ett stort missnöje över att de inte får möjlighet till vård utomlands med ersättning från Försäkringskassan. Detta har de också framfört till socialministern.
I nättidningen Alltinget i onsdags var en debattartikel införd från Personskadeföreningen NRH:s styrelse och vetenskapsråd med rubriken Patienter med besvär efter nacktrauma tvingas fly Sverige. Personer med nacktrauman är överrepresenterade bland vårdflyktingar.
De vill se ett kunskapscenter och ett nationellt kvalitetsregister. Socialministern har svarat mig att Inspektionen för socialförsäkringen nyligen fått ett uppdrag att kartlägga och analysera Försäkringskassans hantering av vårdförmåner inom EU. Det är ett uppdrag som ska redovisas till regeringen senast den 1 mars nästa år.
Regeringen har också gett Socialstyrelsen i uppdrag att analysera vården och vårdutfallet för personer med trafikskador och långvariga smärttillstånd. Som jag uppfattar det finns det i Sverige ett stort misstroende mellan patienter med nackskador och hälso- och sjukvården och dess professionella och politiska företrädare.
Patienterna anser inte att de får den specialistvård som de behöver i landet, och många vägras ersättning från Försäkringskassan för den specialistvård de vill söka eller har sökt utomlands. Jag är väl medveten om att all utlandsvård som erbjuds smärtpatienter inte är metodmässigt och inte heller kvalitetsmässigt bra för patienterna.
Men många försöker att få komma till de vårdgivare utomlands som lovar dem hjälp. Det skulle därför behöva tillskapas en expertgrupp i Sverige som särskilt utvärderar den utlandsvård som erbjuds smärtpatienter - en grupp där också företrädare för patientföreningarna skulle behöva medverka för att skapa ett bättre förtroende.
Som situationen är nu är alltså förtroendet dåligt. Det behöver göras en hel del för att återvinna patienternas förtroende för både Försäkringskassan och sjukvården.
Med det misstroende som nu finns i landet när det gäller smärtsjukvården borde det, som jag ser det, inte behövas fler årslånga utredningar för att socialministern ska kunna instämma i behovet av ett kunskapscentrum och ett kvalitetsregister för patienter med nacktrauman - alltså de förslag som Personskadeföreningen NRH framför. Hur ser socialministern på Personskadeföreningens förslag?
Per-Ingvar Johnsson (C):
Det är naturligtvis väldigt viktigt att vi får bättre kunskap. Det handlar både om vården i Sverige och om kvaliteten på vården utomlands och kostnaden för den. Den dom som kom i Högsta förvaltningsdomstolen i november förra året har väckt stor oro bland företrädare för patientorganisationerna.
Man uppfattar att en mycket stor del av möjligheterna till utlandsvård kommer att försvinna. Därför är det viktigt att Socialdepartementet agerar snabbt och ger signaler om detta.
Men för att signalerna ska bli tydliga krävs det också en överblick av vilka förutsättningar som finns när det gäller att få en vård som gör nytta utomlands och att man tittar på kostnaderna för den. Som jag ser måste man ha en expertgrupp för att utvärdera detta.
Sedan behöver det också följas upp löpande eftersom det tillkommer nya vårdgivare som erbjuder vård, och då gäller det att kunna bedöma om denna vård är något som Försäkringskassan ska ersätta patienterna för. Normalt ska det kunna ske som en förhandsprövning, och då behöver denna kunskap finnas. I dag saknas denna kunskap.
Kommer socialministern att medverka till att detta går lite snabbare?
Per-Ingvar Johnsson (C):
Skaderegleringsprocessen är viktig. Jag har tidigare ställt en skriftlig fråga till finansmarknadsminister Per Bolund om detta, och fick då svar av statsrådet Heléne Fritzon.
Tyvärr ingav det inte så mycket hopp om att det kan bli förbättringar.
Jag tackar för socialministerns löfte att ta med sig förslaget om en expertgrupp och överväga det, för jag tror att det skulle vara viktigt för att återskapa förtroendet för hälso- och sjukvården vad gäller bedömningarna hos Försäkringskassan.
Då behövs en expertgrupp där också patientföreningarna får möjlighet till insyn och medverkan så att förtroendet kan återskapas. Annars skadar detta i stor utsträckning förtroendet också för politiken. Det är därför mycket viktigt att politiken klarar av att lösa dessa problem.
Mia Sydow Mölleby (V):
Jag tänker återgå till ärendet som vi hanterar just nu, det vill säga konstitutionsutskottets granskning av statsrådens tjänsteutövning och regeringsärendenas handläggning. Flera delar i den här granskningen har tagits upp i tidigare anföranden.
Jag tänker inte göra någon repetition av det utan mer diskutera en grundläggande förutsättning för att KU faktiskt ska kunna fullgöra sitt granskande uppdrag och också en grundläggande förutsättning för allmänhetens och mediernas möjligheter till insyn i hanteringen, och det är dokumentationen. Jag kan villigt erkänna att jag själv tycker att det här uppdraget är väldigt svårt. Det är mycket att lära sig, och jag hoppas att jag lär mig med tiden.
Men en förutsättning både för mig att kunna göra det och framför allt för kansliet är att det går att följa vad som har hänt i dokumentationen. Inom många områden som har granskats har vi upptäckt brister i dokumentationen som jag tycker är allvarliga. Frågan om upphandling har varit uppe utifrån att man inte alltid har följt sina egna ramavtal. Det har inte gått att följa hur man har gjort. Man har gjort direktupphandlingar och så vidare.
Men i vissa fall kan vi inte ens granska om det har varit korrekt eftersom det inte finns dokumentation av hur det har gått till. Vi kan alltså inte se om man har gjort helt korrekt eller om man har gjort helt fel, för det finns inte dokumenterat, och det är allvarligt. Det gäller också dokumentationen vad gäller Regeringskansliets bolag och hanteringen av bolagen.
Det finns riktlinjer för hur dokumentationen ska se ut som inte följs. Bland annat ska det vara årsakter. I 4 av 20 granskade bolag saknas årsakter. Det gör att det blir väldigt komplicerat att följa upp vad som har hänt. I en del företag finns det tio olika akter som ligger i lite olika delar och olika beslut.
Vi har skickat frågor till regeringen och fått svaret att det inte har varit några särskilda händelser som har föranlett behov av beslut från regeringen. Men det står i instruktionen att händelser av viktig karaktär för bolagen också ska dokumenteras, även om det inte kräver ett aktivt beslut.
Om man inte från början dokumenterar går det inte att i efterhand granska vad som har hänt, och det gör förstås vårt uppdrag till slut mer eller mindre omöjligt. Jag själv har en bakgrund inom sjukvården. Där är det ett starkt fokus på dokumentationen, och det är alltid den man går till när man ska granska. Det finns väldigt tydliga riktlinjer för dokumentation, och man är ansvarig att följa dem. Det här måste man se över på regeringsnivå.
Det var också uppe när det gällde framtagande av EU-ståndpunkter. Jag hoppas att vi kan se en förbättring här. Det finns riktlinjer och det finns ett arbete som pågår med det här, men det måste verkligen bli bättre. Och det är svårt men nödvändigt med en korrekt dokumentation. Jag yrkar på godkännande av konstitutionsutskottets anmälan.
Mia Sydow Mölleby (V):
Det är sant som Peter säger att vi har en annan uppfattning när det gäller arvodesfrågan, men det vi framför allt lyfter upp är nivån på arvodet. Vi fokuserar inte på var beslut om arvodet tas. Vår uppfattning är att uppdraget i riksdagen förstås är det finaste uppdrag man kan få som politiskt intresserad. Det är ett tufft arbete, och det kräver väldigt mycket.
Det är helt klart mer än 40-timmarsvecka, och det bör vara väl arvoderat - också för att möjliggöra för alla lämpliga att kandidera. Vår uppfattning är dock också att det har dragit i väg och blivit alltför högt. Vi tycker att det är rimligt att knyta arvodet till prisbasbeloppet, och vi tycker att man borde se över möjligheten att göra det.
Vi anser också att det uppdrag vi har är tillräckligt arvoderat för att vi ska kunna ha samma arvode. Olika tilläggsuppdrag bör hanteras genom att gruppen ser till att avlasta den ledamot som har ett speciellt uppdrag från andra uppgifter. Man ska inte ha tilläggsarvode för extra uppgifter inom riksdagens arbete.
Med detta vill jag yrka bifall till reservation nr 1.
Mia Sydow Mölleby (V):
Jag hörde Tuve Skånberg anföra att det är möjligt att det pågår hets mot transpersoner, men att det inte har varit i så många fall och så stor omfattning att det föranleder förändringar i hetslagstiftningen. Då undrar jag hur många gånger Tuve anser att en grupp ska behöva utsättas för hets innan det kan bli föremål för översyn i lagen.
Mia Sydow Mölleby (V):
Det är ett ökande problem. Det är inte antalet gånger som är avgörande. Det handlar om hur vi ser på olika människor och olika grupper. Hets mot folkgrupp omfattar ganska många olika saker, men inte lika många som diskriminering. Det är ändå inskrivet i diskrimineringslagen och det är vanligt förekommande.
Det har varit ganska många våldsamma uttryck när det gäller transpersoner som har blivit utsatta just för att de är transpersoner. Att inte ta med hets mot folkgrupp i tryck- och yttrandefrihetssammanhang legitimerar beteendet - det här är ingen skyddsvärd grupp. Jag vet inte om Tuve Skånberg har hört den tidigare diskussionen.
Phia Andersson sitter med i kommittén och har tydligt uttalat att det inte finns tid att i den kommittén lyfta in ytterligare frågor. Jag undrar om det ändå inte skulle vara relevant med ett tillkännagivande i den här frågan.
Mia Sydow Mölleby (V):
Jag kommer att uppehålla mig vid samma ämnen som de två föregående talarna. Vi är helt överens i dessa frågor. Jag börjar där Peter Eriksson slutade. Vi hör ofta diskussioner om hur bra det är med konkurrens och att det är viktigt med många aktörer. Men när det gäller kommunala bolags möjlighet att agera gäller inte konkurrensen längre; då är det bara dåligt. Det är märkligt.
Jag kan inte riktigt förstå det. Jag tycker att det är bra om kommuner och kommunala bolag har möjlighet att ta ett ansvar för utveckling, har möjlighet att arbeta för en bättre miljö och har möjlighet att ta ansvar för medborgarna i sitt område och i Sverige. Jag kan inte förstå varför man anser att kommunala bolag ska ha helt andra villkor än statliga och privata bolag. Med det yrkar jag bifall till reservation 1.
Jag är i lite samma situation som Tuve Skånberg. Jag är ganska glad för att det blir avslag på en motion och nöjd med beslutet. Jag tycker att tillkännagivandet angående möjligheterna att upphäva beslut och eventuellt införa sanktioner när kommuner agerar och till exempel säljer ut gemensamma egendom utan att avvakta att beslutet vunnit laga kraft är bra.
Vi har haft flera uppmärksammade fall de senaste åren. Det är bra att man ser över detta. Det går förstås inte bara att säga att man ska återta, men det är ett problem att man agerar innan beslutet har vunnit laga kraft och att det per definition inte går att korrigera, även om besluten har varit felaktiga. Det är viktigt att man hittar olika sätt för att underlätta för alla att följa lagen.
Det ska vara enkelt att göra rätt från början, och det är bra att se över detta. Jag yrkar som sagt bifall till reservation 1. I övrigt yrkar jag bifall till utskottets förslag.
Mia Sydow Mölleby (V):
Annars när det gäller saker som landstingen har ansvar för har man inte dragit sig för att lägga sig i. Landstingen har till exempel ansvar för att organisera primärvård. Där har regeringen lagt fram en proposition, och man har klubbat en lag i riksdagen som reglerar hur primärvården ska organiseras. Det är ett klassiskt område för landstingen.
När man väljer att underlätta för privata vårdgivare att gå in är det inga problem att ingripa, men när det gäller att ta ansvar för kompetensförsörjningen och vara med och dela detta kan man inte göra någonting, trots att högskoleutbildningen är ett statligt ansvar. Det är inte landstingen som driver universitet och högskolor, men det är universitet och högskolor som driver specialistutbildningarna för sjuksköterskor. Hur många som ska utbildas är en fråga som landstingen faktiskt inte styr över.
Sedan kan man på olika sätt vidta åtgärder för att underlätta för både landsting och kommuner i sådana saker som de behöver göra för att förbättra vården. Det görs på andra områden, så det borde även kunna göras här. Ordföranden i socialutskottet ingår i Alliansens vårdpolitiska grupp och har sagt att det är ett vallöfte att man ska ha betald specialistutbildning och att det kommer att infrias under mandatperioden.
Nu förstår jag det som att det inte stämmer. Är det så att denna vårdpolitiska grupp har helt fel?
Mia Sydow Mölleby (V):
Jag blir lite förvånad. När företrädare för Alliansens vårdpolitiska grupp uttalar sig spelar det ingen roll vad de säger, för om det inte har stått i valplattformen gills det inte. Jag undrar om de som har lyssnat på de personer som arbetar med Alliansens vårdpolitik har förstått att det är så det ligger till. Vad jag har uppfattat är det nämligen många som har haft förhoppningar om att detta löfte om förändringar i villkoren vid utbildning ska genomföras. Man har satt stora förhoppningar till det.
Frågorna i interpellationen gällde två saker. Det gällde villkoren för den sjuksköterska som utbildar sig, men det var också en fråga om vilka åtgärder man vidtar för att öka andelen specialistsjuksköterskor. Där spelar förstås antalet utbildningsplatser en stor roll, särskilt när det är så pass många som går i pension.
Denna fråga måste ministern ändå ta ett ansvar för utifrån att detta är ett statligt ansvar, och också i övrigt utifrån den generella delen i hur vården ska kunna svara upp mot de behov som finns. Det blir lite konstigt när det är vissa delar i det som man över huvud taget inte kan göra någonting åt, tycker jag.
Mia Sydow Mölleby (V):
När jag har lyssnat på denna debatt har jag funderat på om vi pratar om samma dokument. Detta gäller granskningen av regeringen, statsrådens tjänsteutövning och regeringsärendenas handläggning. Avsikten är att riksdagen ska granska att regeringen sköter sig enligt det sätt vi har fastlagt att den ska göra.
Vissa företrädare här har, vad jag har förstått, mer använt dokumentet för att visa att regeringen i allt väsentligt är alldeles utmärkt och inte på något sätt kan göra fel. Jag håller med om att det är bra att man har lyckats anställa fler kvinnor när man har tillsatt myndighetschefer. Regeringspartierna har lyckats mycket bättre med det när de sitter i regeringsställning än när det gäller att tillsätta sina egna företrädare i konstitutionsutskottet; det är tydligt.
I övrigt handlar det också om att det finns saker att ta upp och kritisera. Regeringen har inte gjort allting fullt korrekt. Redan förra året hade vi flera gånger frågan om dokumentation uppe. Vi kunde konstatera att saker inte alltid var korrekt skrivna. Man hade inte lagt med saker i akterna när vi granskade de statliga företagen. Det fanns inte med där på det sätt det skulle vara.
Det var svårt för konstitutionsutskottet att kunna fullfölja sitt uppdrag att vara granskande. I år är det ännu värre, för i år har vi inte ens fått ut akterna. Vi kan inte ens alltid konstatera om det står rätt eller fel saker i dem. Jag håller med om att regeringen i allt väsentligt har gjort saker bra. Det är självklart att det alltid kommer fram brister när man granskar rutiner. Det går att läsa om det här.
Det finns många idéer om hur regeringen skulle kunna göra arbetet bättre. Så är det alltid. Det är ingen katastrof. Regeringen sköter sig i stort bra. Men det är inte bara underbart, och det största och allvarligaste problemet är att man inte ens hjälper konstitutionsutskottet att uppfylla sitt uppdrag. Självfallet måste regeringen leverera akter när konstitutionsutskottet så begär. Därmed har jag inget mer att tillföra i den här diskussionen.
Jag yrkar på godkännande av utskottets anmälan.
Mia Sydow Mölleby (V):
Ibland tar det lång tid innan saker blir gjorda. Redan förra året, enligt Andreas, sade regeringen att man skulle se över frågan om att utvidga meddelarskyddet till övrig offentligfinansierad verksamhet, alltså verksamhet som bedrivs med offentliga pengar men i privat regi. Det tog alltså till vi skulle justera betänkandet innan vi kunde få besked om att man skulle tillsätta en sådan utredning.
Jag håller med om att det är ett problem när det uppdagas missförhållanden i vården och i verksamheter. Därför är det viktigt att alla också känner till sina rättigheter och att också chefer i verksamheten känner till att man faktiskt inte får leta rätt på vem som har skvallrat till medier eller på olika sätt försöka hindra och begränsa medarbetarnas möjligheter till det.
Detta borde förstås också gälla inom den verksamhet som drivs av privata utförare. När man får ett utökat meddelarskydd där måste man också få kännedom om villkoren för det. Jag har lite svårt att förstå varför man inte kan stödja att vi också borde uttala att detta givetvis ska ingå i de villkor som de anställda ska känna till. Man måste bli ordentligt informerad om sina grundlagsskyddade rättigheter. Varför kan man inte backa upp ett sådant förslag?
Mia Sydow Mölleby (V):
Jag kan inte luta mig mot några som har gett mig råd om hur jag ska agera i riksdagen. De människor som bor på äldreboenden där det inte fungerar som det ska och som inte har haft personal där som har vågat gå till medierna och klaga och kritisera ska inte behöva vänta längre än nödvändigt.
De här frågorna har varit uppe till diskussion under många år, och att det kan ta sådan tid för regeringen att komma fram till att man vill utöka meddelarskyddet till att gälla dem som jobbar i privat sektor tycker jag är beklagligt, alldeles oavsett vad Carl Bildt eller någon tidigare kung har sagt. Självklart ska all personal få information om de lagar och regler som gäller i deras verksamhet.
Så är det, men problemet är att det inte fungerar. Detta är en grundlagsskyddad rättighet för samtliga anställda i offentlig sektor, och då tycker vi att vi har ett särskilt ansvar. Det har ju förekommit att folk inte har vågat gå till medierna fast de har rätt till det. Det är ett problem, och det vill ni inte ta ansvar för. Det tycker jag är beklagligt.
Mia Sydow Mölleby (V):
Som vi tidigare har konstaterat här är fri- och rättigheter avvägningar. Den enes frihet får inte inskränka den andres rättighet. De här avvägningarna är svåra att göra. Det är det vi diskuterar. Vi diskuterar inte till exempel tidsgränser för abort och liknande. Det är också viktiga frågor, men det är inte de som vi behandlar här.
Just gränsdragningen mellan samvetsfrihet och kvinnors rätt till sin egen kropp och rätt till abort är en svår fråga. Majoriteten av medlemsstaterna i Europarådet och väldigt många länder i Europa har gjort en annan avvägning än vad Sveriges riksdag har gjort under många år.
Sverige tillhör de länder som tidigt har lyft fram kvinnans rättigheter till sin egen kropp och också ansett att det är en mänsklig rättighet. Det finns ju länder som anser att kvinnor över huvud taget inte är människor och inte ska ha mänskliga rättigheter. Men Sverige är ett föregångsland i det avseendet.
Det krockar med dem som har en stark religiös uppfattning att man ska kunna jobba inom vården men ändå inte utföra de saker som kvinnan i Sverige har rätt till. Jag tycker att det är rimligt att det här landar i att vi inte ska gå vidare i det här, att vi inte ska se till att kvinnor riskerar att mötas av vårdpersonal som inte tänker utföra det som man kommer för att få hjälp med.
Jag vill också fråga om det finns andra yrken där ni tycker att vi borde införa samvetsfrihet, för det finns ju många sammanhang där man av olika skäl kan känna att man inte vill vara delaktig i den ena eller andra verksamheten. Vill ni utvidga det här eller gäller det just kvinnors rätt till sin egen kropp? Är det den viktigaste frågan?
Mia Sydow Mölleby (V):
Det måste vara en missuppfattning. Jag har inte sagt att rätten till abort alltid är en mänsklig rättighet. Jag har talat om att det finnas avvägningar och att vi ser olika på detta. I Sverige anser vi att kvinnor ska ha rätt till sin egen kropp. Vi anser att kvinnor ska ha rätt till abort. Det går inte att å ena sidan säga att kvinnor alltid ska ha rätt till abort och rätt att avbryta en oönskad graviditet och å andra sidan säga att man ska se till att all sjukvårdspersonal kan säga nej om de vill. Så kan man inte lagstifta.
Man måste bestämma sig för vilken av dessa rättigheter och vilken av dessa principer som ska väga tyngst.
Det blir omöjligt att säga att alla har rätt till abort och rätt att få hjälp med en spiral på en vårdcentral - spiral som av många med religiös uppfattning anses som mord på blivande barn - om man har sådana regler som gör att två anställda barnmorskor kan säga att de inte vill befatta sig med detta.
Det är alltid en avvägning mellan friheter och rättigheter och vilken princip som ska väga tyngst. Min absoluta uppfattning är att rätten att avbryta en graviditet och rätten att använda de preventivmedel som finns för att slippa avbryta en graviditet väger tyngre än att en barnmorska ska kunna säga nej. Det finns ju möjlighet att välja ett annat yrke. Man kan inte bli militär om man är pacifist.
Det är samma sak här. Det är orimligt att bli barnmorska om man inte kan arbeta med alla sorters preventivmedel och avbrytande av oönskade graviditeter.
Mia Sydow Mölleby (V):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservation nr 1 som handlar om det svenska statsskicket. Min uppfattning är att det är ett väldigt ålderdomligt och odemokratiskt system att ämbeten ska gå i arv. Vi har inte längre systemet skomakare bli vid din läst och dina barn ska också där vara. Vi får faktiskt välja våra yrken.
Vi väljer våra företrädare och vi bör också välja den som är vår högsta företrädare. Sveriges högsta ämbete, statschefen, bör givetvis väljas. Det är fullkomligt orimligt att det ska vara bestämt redan från början vad barnet som föds ska ha för uppdrag som vuxen eller så småningom, beroende på hur länge företrädarna lever. Självklart ska detta utredas.
Vi bör ha ett demokratiskt statsskick som på allvar faktiskt låter människor välja sina företrädare. Det är ålderdomligt, och vi är ett av få länder som fortfarande behåller systemet. Därför yrkar jag bifall till reservation nr 1. Peter Eriksson lyfte i sitt anförande fram reservation nr 6 om tidskarantän för statsråd och höga statstjänstemän.
Med anledning av den debatt som har förts under de senaste veckorna om bland annat vapenhandeln med Saudiarabien och vapenfabriksuppbyggnad där har också frågan aktualiserats om höga tjänstemäns övergång från positioner inom Försvarsdepartementet och vidare in i försvarsindustrin. Vi tycker därför att det finns anledning att se över frågan om eventuell tidskarantän.
Frågan bör utredas. Därför stöder Vänsterpartiet också den reservationen. Jag yrkar alltså bifall till reservationerna 1 och 6.