Per Bolund (MP):
Jag får tacka miljöministern för svaret, även om jag är lite häpen. Jag tycker det är märkligt från ministerns sida att klumpa ihop två helt skilda interpellationer med helt skilda fokusområden i ett enda svar, vilket gör att vi bara kan ha en enda debatt om dessa, som jag anser, två helt skilda frågor gällande helt olika regelverk och helt olika problembilder.
Jag skulle gärna vilja höra om miljöministern anser att problemen med produktionen av kärnbränsle och kärnbränslehantering är desamma som problemen med strålning från kärnkraftverken. Som jag ser det är det två helt skilda delar. Det enda som binder dem samman är att bägge har med kärnkraft att göra. Som vi hörde tidigare hade infrastrukturministern två olika debatter om trafikfrågor, trots att båda två handlade om trafik.
Jag tycker att det vore mer respektfullt att ge ett heltäckande svar på bägge interpellationerna med möjlighet till två olika debatter. Eftersom tiden nu är så begränsad kommer jag i min debatt att fokusera på frågan om försörjning av uran till svenska kärnkraftverk. Jag kan inte se att vi hinner ta upp problemen med strålning från svenska kärnkraftverk som förorenar miljön och skapar ohälsa.
Därför tänker jag lämna in en ny interpellation i den frågan för att kunna få till stånd en verklig debatt i den frågan senare. När det gäller försörjningen av kärnbränsle till svenska kärnkraftsreaktorer vet vi att det är stora problem. Det finns dokumenterat i många olika studier. Uranet till svenska kärnkraftverk kommer från många olika länder, bland annat från Australien, Kanada, Namibia, Ryssland och Kazakstan.
Vi vet att i många av de här länderna är det bristfälliga regelverk för kontroll av säkerhet och miljö. Vi vet att det finns dokumenterade problem. Till exempel från Namibia finns det rapporter som talar om häpnadsväckande hälsoeffekter från urangruvorna där. En som jag har studerat är Uranium mining in Namibia , som jag kan rekommendera miljöministern att sätta sig in i.
Man pratar där om att grundvattnet är svårt förorenat. Man pratar om att det är en ökad mängd cancerfall i närheten av de här gruvorna. Framför allt är lagstiftningen mycket bristfällig, och kontrollsystemen är så gott som obefintliga. Därifrån kommer en del av det uran som vi använder i våra svenska kärnkraftverk. Även från Kanada finns det rapporter om att det är stora problem som orsakas genom uranbrytningen där.
Jag kan bland annat rekommendera en artikelserie från Nyheterna, som är lokaltidningen i Oskarshamn som har tittat på varifrån i Kanada uranbränslet till Oskarshamns kärnkraftverk kommer. Man har följt hela processen, tittat på gruvbrytningen, tittat på upparbetningen och de problem som orsakas i varje steg av kärnkraftscykeln. När jag läser miljöministerns svar slås jag av bristen på vilja att engagera sig i den här frågan.
Man har från Miljödepartementets sida uppenbarligen viljan att bara skjuta över frågan till någon annan, nämligen till dem som köper in kärnbränslet. Det är ett lätt sätt att slippa ta ansvar i en viktig fråga. Jag kan notera att det är en slående skillnad jämfört med hanteringen av biobränslen, som också är ett bränsle som produceras i andra länder och som ger energi i Sverige. Där kom regeringen med en proposition ganska nyligen som handlar om hållbarhetskriterier för biodrivmedel och flytande biobränslen.
Där har man varit beredd att gå in och titta på produktionsmetoder, titta på vilka effekter produktionen får i andra länder och hur mycket koldioxidutsläpp det blir. Om odlingen görs på skyddad naturmark anser man inte att det är ett hållbart bränsle. Jag vill gärna fråga miljöministern varför det är en så stor skillnad i miljöministerns värld mellan biobränslen där man ska gå in, ha en kontroll och kräva redovisning och kärnbränslen där det inte finns något sådant behov.