KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anders Karlsson (S):
Jag tackar arbetsmarknadsministern för svaret. Arbetslösheten är väldigt hög i västra Skåne, framför allt i min hemkommun Landskrona. Arbetsmarknadsministern säger i sitt svar att alla som vill och kan ska ha ett jobb att gå till.
Det tycker jag att arbetsmarknadsministern kan utveckla lite mer, för det är de facto så att 440 000 personer är arbetslösa i Sverige i dag. Det är näst intill en fördubbling sedan 2006, och då måste man fundera över om det antingen är en medveten politik eller ett rent misslyckande.
Som jag ser det finns det två strategier i den borgerliga regeringens jobbpolitik. Det är att sänka skatten, och det är lönesänkningar. Det jag menar med lönesänkningar är att man genom reservationslönerna - genom a-kassan - ser till att trycka ned lönerna.
Man har inte höjt a-kassan, utan tvärtom sänkte man den vid regeringens tillträde 2006. Det är egentligen klassisk moderat arbetsmarknadspolitik, men man döljer den i någonting annat - man säger att det är den nya arbetarpolitiken och att man skapar jobb. I dag är de facto 440 000 människor arbetslösa, och det var 260 000 år 2006.
Vad tänker arbetsmarknadsministern göra åt det? Det här med att man tror att man skapar jobb genom att ha en låg ersättningsnivå för dem som är utanför arbetsmarknaden är ju helt felaktigt tänkt. Det viktigaste för svensk arbetsmarknad är nämligen att det finns människor som är anställningsbara när företagen behöver dem.
Det som har hänt i min hemkommun, och det som föranledde mig att skriva interpellationen, är att ett antal företag har fått slå igen eller flytta verksamheten utomlands och därmed säga upp samtliga anställda. Det är möjligt att man kan göra det; det har vi alltid bejakat i svensk socialdemokrati och i svensk fackföreningsrörelse - är det strukturella förändringar ska man göra det.
Då är det dock också viktigt att det finns en arbetsmarknadsutbildning och en rejäl a-kassa för människor att falla tillbaka på, så att de därifrån kan omskolas och komma in i de nya jobb som skapas. Så har Sverige vuxit starkt under hela 1900-talet. Det är det här jag tycker att den borgerliga regeringen har misslyckats fullständigt med, arbetsmarknadsministern. Man har dragit ned antalet arbetsmarknadsutbildningar till ca 6 000.
Till 440 000 arbetslösa har man 6 000 arbetsmarknadsutbildningar. Hur ska människorna som går ut från det företag som senast slog igen i Landskrona göra? Vad har de för erbjudanden? Många av dem är över 50 år; det är den allra största gruppen eftersom det har varit nedskärningar tidigare. Vad ska de som är 55 år och till och med lite äldre göra? Vad är rådet till de människorna för att de ska komma tillbaka till arbetsmarknaden?
Anders Karlsson (S):
Jag kan konstatera att arbetsmarknadsministern pratar om allting annat än om dem som är arbetslösa. Det är en klen tröst för de 440 000 som är arbetslösa och de som blir arbetslösa att antalet sysselsatta har ökat. Jo, men befolkningen har också ökat.
Arbetslösheten är de facto nästan dubbelt så hög i dag, 2014, som den var 2006. Det går inte att komma ifrån. Vad har ni då gjort? Jo, ni har sänkt skatterna med 150 miljarder och trott att det skulle skapa jobb. Ni har sett till att inte öka a-kasseersättningen, för ni tror att det ska tvinga ut folk i jobb.
Men om jobben inte finns spelar det ingen roll vilken ersättning man har när man är arbetslös. Det viktigaste för att inte hamna i samma situation som i Frankrike och många andra länder, där man kastar fisk, gödsel och allt vad det är utanför parlamentet när några jobb försvinner, är att människor har en trygghet.
Det behövs trygghet både på arbetsplatsen och utanför arbetsplatsen för att kunna göra de stora strukturförändringar som faktiskt har skett i Sverige under sent 1900-tal och in på 2000-talet. Då känner man sig trygg i att kunna gå från det gamla jobbet till det nya. Detta har ni fullständigt misslyckats med, och ni gör ingenting åt det.
Det finns 440 000 arbetslösa och ca 6 000 yrkesutbildningsplatser. Det är knappt mätbart. Som jag sade tidigare är det i Landskrona i dag, eller möjligtvis i går, 4 511 arbetslösa, och det är en kommun med 42 000-43 000 invånare.
Av dem är 22 erbjudna en arbetsmarknadsutbildning. Det är nästan hårt. Och vad är rådet till de människor som blivit uppsagda från ytterligare företag som flyttar utomlands? De kanske får kraftiga sänkningar av sin inkomst och kanske till och med måste sälja både sin bil och sin villa därför att de inte kan försörja sig, för båda jobbar i samma företag.
Är det några fler utbildningsplatser som kommer så att de kan skolas om? Är det någon förbättring av a-kassan som kommer att ske under de närmaste åren om det blir fortsatt borgerlig regering? De här frågorna måste dessa människor få svar på om de ska orka med detta utan att det blir riktiga familjetragedier. Det har hänt på andra ställen.
Jag var ombudsman i Byggnadsarbetareförbundet 1993 när 35 procent av våra yrkesverksamma medlemmar var arbetslösa. Det ledde till tragedier trots att man på den tiden hade en a-kassa som motsvarade ungefär 80 procent av lönen.
Det händer att människor som har jobbat hela sina liv plötsligt blir uppsagda i 55-årsåldern och kastas ut i tomma intet med mycket låga ersättningar. Den återkommande frågan är därför: Vad kommer arbetsmarknadsministern att göra för att dessa människor ska kunna komma tillbaka i arbete?
Anders Karlsson (S):
Arbetsmarknadsministern försöker att hålla sig ifrån det som är huvudpoängen i min fråga. Det är arbetslösheten. Vad ska man göra åt arbetslösheten? Jag läste upp tidigare hur det såg ut med 4 511 arbetslösa i går i Landskrona, en kommun som nu har 43 000 invånare.
År 2006 var arbetslösheten 6,6 procent i Landskrona. I dag är den 14,9 procent, för att vara riktigt noga. Kan arbetsmarknadsministern förneka att det blivit en större arbetslöshet? Hon talar om sysselsättningen. Det är nu tredje gången jag ställer frågan.
Vad tänker arbetsmarknadsministern göra för de människor som blev uppsagda bara för en månad sedan i Landskrona? Jag tror att det var ca 150 som blev uppsagda för att de flyttade verksamheten utomlands. Tidigare såg man till att de fick en arbetsmarknadsutbildning. Ministern säger: Utbildningarna är mycket längre i dag. Det finns på vissa ställen till och med brist på busschaufförer. Det är inte en speciellt lång utbildning. Det gäller även maskinförare på anläggningssidan.
Nog finns det korta utbildningar. Jag kommer åter till frågan om tryggheten. Det gäller att människor är trygga på arbetsplatsen, och det gäller att de är trygga när jobbet tar slut för att de ska komma tillbaka till jobb. Fredrik Schulte talar om att ni ska göra så mycket för de arbetslösa. Jag skulle kunna läsa upp en lång lista där ni har röstat nej.
Ni har röstat nej till allmän sjukförsäkring, allmän tjänstepension, 40 timmars arbetsvecka, lagen om anställningsskydd och nej till gratis sjukvård för barn upp till 20 år. Så kan vi fortsätta. Det finns ytterligare 39 som du själv kan titta på i årsberättelsen från TCO-LO Rättskydd AB. Det är försämringar för löntagarna. Till sist vill jag tacka för min tid i riksdagen.
Jag började i arbetsmarknadsfrågorna och jag avslutar här.
Anders Karlsson (S):
Jag hade inte tänkt lägga mig i debatten, men det blev väldigt märkligt. Här har ställts en interpellation av Peter Persson som handlar om avgiftsdifferentiering och jobbpolitik.
Peter Persson ställer en fråga till Anders Borg om den politik som han bedrev efter valet 2006 om att höja a-kasseavgifterna kraftigt och differentiera dem. Var det en bra jobbpolitik? Det var det då. Då var alla moderater, inklusive Lars Beckman och Finn Bengtsson, överens om att det var en bra jobbpolitik.
Nu, sex sju år senare, säger Anders Borg: Nej, den var inte så bra. Eller rättare sagt säger han inte det, men han ändrar politiken till den politik som den socialdemokratiska regeringen bedrev - en solidarisk arbetslöshetsförsäkring med en lägre avgift. Nu sänker man avgiften med de 300 kronor man höjde den med.
Frågan är: Var den politik som ni för rätt 2007 eller är den rätt nu? Det är det som Peter Persson har ställt en fråga om. Det handlar inte om sjukförsäkringen och sjuktalen. Det handlar inte om näringspolitiken, Beckman. Det handlar om denna enkla fråga.
Jag ställer frågan till Anders Borg eftersom han inte har svarat Peter Persson: Är detta rätt nu eller var det rätt 2007? Har det skapat fler jobb? Nej, det har det bevisligen inte gjort. Utanförskapet är större i dag än det var 2006.
När jag och Anders Borg hade en debatt i Visby om dessa frågor 2006 på sommaren talade han om hur stort utanförskapet var i Sverige och hur många som stod utanför. Då är min följdfråga: Hjälpte den reform som du gjorde 2007? Är utanförskapet större i dag än det var 2007?
Dessa enkla frågor tycker jag att finansministern borde kunna svara på.
Anders Karlsson (S):
Jag ställde en fråga till finansministern om när det var rätt - om det var rätt 2007 eller nu - att han ändrade på den differentierade a-kasseavgiften. Jag fick inget svar. Han talade om en förhandling som har skett, och därmed har man förändrat den differentierade a-kasseavgiften.
Min fråga till Anders Borg är fortfarande: Är din uppfattning fortfarande att den differentierade a-kasseavgiften är den rätta men att du efter förhandlingar med fackliga organisationer och andra partier i regeringen har tvingats ändra dig? Är det så?
Är din grundläggande uppfattning fortfarande att det är bättre att tvinga människor att sänka sina löner genom att man höjer a-kasseavgiften ju fler som är arbetslösa? Det är faktiskt den teorin du syftade på när du differentierade a-kasseavgiften.
Om fler människor blir arbetslösa inom en viss sektor innebär det också att det får en lönesänkande effekt. I och med det skulle man kunna trycka ned reservationslönerna. Samtidigt har man inte höjt a-kasseersättningen sedan 2006. Tvärtom har man sänkt den till 680 kronor som högsta ersättning.
En arbetslös ska alltså leva på 14 960 kronor om han tidigare har haft en månadslön på 35 000 kronor. Detta är otidsenligt. Men frågan kvarstår, och jag hoppas att finansministern kan svara på detta under kvällen eftersom det blir fler debatter, som Peter Persson har sagt.
Cecilia Malmström (FP):
Jan Lindholm har frågat mig om jag kommer att verka för att Sverige ska uppmana EU-kommissionen att vidta åtgärder mot Polen med anledning av uppgifter om att Polen motarbetar de europeiska värderingarna och försvårar genomslag för FN:s mänskliga rättigheter i Polen. I stora delar av världen utsätts HBT-personer för ett brutalt förtryck, vilket naturligtvis är oacceptabelt.
Diskriminering av människor på grund av sexuell läggning eller könsidentitet står helt i strid med den grundläggande principen om alla människors lika värde och rättigheter och är en kränkning av de mänskliga rättigheterna. Fördomar mot HBT-personer förekommer tyvärr även i Europa. I Polen ger lagstiftningen inte heller något skydd mot diskriminering på grund av sexuell läggning. Polen har godkänt den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.
Inom EU finns också bestämmelser till skydd för principen om lika behandling av alla människor i arbetslivet, bland annat ett förbud mot diskriminering på grund av sexuell läggning, och medlemsstaterna i EU har att följa detta. Alliansregeringen kommer att fortsätta att driva den svenska linjen i HBT-frågor i internationella sammanhang. Inom EU arbetar Sverige aktivt med att utöka skyddet mot diskriminering. Den svenska regeringen anser att skyddet mot diskriminering på grund av bland annat sexuell läggning bör omfatta så många samhällsområden som möjligt.
Sverige driver också på i Europarådet för att öka respekten för de mänskliga rättigheterna och för att situationen för HBT-personer ägnas fortsatt uppmärksamhet. Vi avser att stödja Europarådets kommissarie för mänskliga rättigheter i hans arbete mot diskriminering på grund av sexuell läggning, vilket är ett av de områden som MR-kommissarien har valt att prioritera. Sverige driver även HBT-frågor inom ramen för OSSE, Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa.
Vid ett möte som hölls i Warszawa för två veckor sedan ordnade Sverige ett seminarium om ett rättighetsperspektiv på HBT-frågor bland annat med medverkan av HomO. Alliansregeringen kommer slutligen att verka för att stärka FN:s arbete mot diskriminering av människor på grund av sexuell läggning eller könsidentitet. Respekten för de mänskliga rättigheterna ska vara universell.
Cecilia Malmström (FP):
Jag vill tacka Jan Lindholm för att den här debatten kommer upp. Det är en oerhört viktig fråga. Jan Lindholm kanske vet att jag i mitt förra liv har engagerat mig ganska mycket i den här typen av frågor. Engagemanget finns naturligtvis fortfarande hos mig, även om jag har bytt jobb.
Jan Lindholm har säkert sett att det i regeringsförklaringen faktiskt står väldigt tydligt - och alla fyra allianspartierna står bakom det - att HBT-frågor är viktiga och kommer att vara viktiga för Sverige att driva i all utrikespolitik. Såvitt jag förstår är det den enda regeringsförklaringen i världen där detta står uttryckligt. Jag är väldigt stolt över det, och det är naturligtvis ett åtagande som vi alla står bakom. Sedan gäller det den aktuella händelse som du nämner om EVS-programmet.
Vi har fått information från svenska ambassaden i Warszawa. Det som sägs här stämmer, och det är naturligtvis väldigt oroväckande. Vi fortsätter att bevaka frågan med hjälp av ambassaden. Det är, precis som du säger, svårt att hitta konkreta verktyg för att påverka ett annat lands regering. Man får försöka väcka debatt och försöka resa frågan i de här sammanhangen.
Man kan bidra, som vi har gjort, med utbildning och med stöd på olika sätt, till exempel det här studentutbytesprogrammet. Sverige kan ju inte - och inte heller EU-kommissionen - på egen hand vidta åtgärder gentemot Polen. Däremot kan man skapa debatt, och man kan försöka hitta olika sätt att resa frågan.
När ett land väl har blivit medlem i EU förlorar man ju lite grann det påtryckningsmedel som man har i en förhandlingsprocess för kommande medlemsländer. När de väl är medlemmar finns inte det. Där pågår det försök att hitta olika sätt när det gäller att se till att alla länder lever upp till villkoren. Tyvärr är det, som interpellanten naturligtvis vet, inte bara i Polen som detta förekommer utan också i flera andra länder.
Och det är ju extra allvarligt när personer i mycket hög myndighetsställning, eller ministrar till och med, uttalar den här typen av väldigt kränkande formuleringar eller på olika sätt aktivt motarbetar den gemensamma lagstiftning om diskriminering som finns inom EU.
Men vi får väl på olika sätt hjälpa till - både regeringen och riksdagen via sina kontakter och genom Europarådet, till exempel, och OSSE - att lyfta fram den här frågan och visa att vi inte tycker att det är acceptabelt att fortsätta diskriminera människor på det här sättet. Men det är svårt att hitta de konkreta verktygen. Så är det tyvärr.
Cecilia Malmström (FP):
Jag delar Jan Lindholms analys i mycket och den frustration han uttrycker över att inte kunna göra mer i det här fallet. Att det står i regeringsförklaringen att vi har lyft fram frågan är en första signal att sända. Det finns ju olika medel på olika nivåer som man kan använda. Det har naturligtvis rapporterats i alla EU:s medlemsländer att det är en fråga som den svenska regeringen prioriterar.
Det gäller HBT-personer men också arbetet mot diskriminering generellt. Det är en viktig fråga i alla utrikesrelationer och med medlemsländerna. Vi följer frågan noga och kommer fortsatt att göra det. Jag kan konstatera att i den rättighetsstadga som ingår som första del i det konstitutionella fördrag som just nu ligger i frysen, som vi diskuterade tidigare, finns det ett ytterligare stärkt skydd när det gäller rättighets- och antidiskrimineringsfrågorna.
Även om det fördraget inte har trätt i kraft och kanske aldrig kommer att träda i kraft i den formen så använder man sig av den typen av formuleringar i domstolen. Det hade varit ett sätt att ytterligare kunna hänvisa till juridik när det gäller övergrepp och diskriminering av den här typen.
Låt oss, gärna tillsammans, följa frågan noga, bevaka vad som händer i Polen och i andra länder i det här avseendet och resa frågan i alla forum där det är möjligt att göra det, både på hög och låg nivå. Låt oss fortsätta att bevaka det. Artikel 6 är det ju, som interpellanten också säger, väldigt dramatiskt att ta till.
Den har använts en gång, i Österrikes fall, och det finns delade meningar om hur lyckat det var att använda den just då. Jag vet att det också finns diskussioner i Europaparlamentet kring detta. De bedriver också en väldigt viktig opinionsbildning. Det kommer vi naturligtvis också att följa.
Så låt oss avvakta innan vi använder oss av den typen av medel och tills vidare följa frågan i alla forum, påpeka och på olika sätt försöka hjälpa och stötta de personer som arbetar mot diskriminering av HBT-personer, i det här fallet, men också allmän diskriminering i alla EU:s medlemsländer.
Cecilia Malmström (FP):
Börje Vestlund, det är väldigt bra att vi för den här diskussionen. Det är en oerhört angelägen fråga, och det är bra att jag får möjlighet att utveckla det första inledande svaret. Jag kommer precis från Turkiet. Jag kom hem därifrån i natt och har haft möjlighet att diskutera många olika frågor. I Börje Vestlunds fråga är det flera frågor som nämns, den beryktade § 301 till exempel.
Det har varit roligt att kunna berätta om det för de turkiska politikerna och också få det bekräftat att de uppskattar det svenska stödet för medlemskap. Jag har också varit mycket noga med att betona att det inkluderar hela riksdagen, att det inte är partipolitiskt skiljande, men att vi också ser stora problem när det gäller mänskliga rättigheter, diskriminering, frågor som rör yttrandefrihet, och så vidare.
I och med att vi ses som ett land som står bakom Turkiet har vi också möjlighet att tydligt framföra våra krav, vilket jag också har gjort till parlamentariker, ministrar och i medierna. Det är, precis som Börje Vestlund säger, sedlighetslagen som är tillämpbar i det här fallet, inte en lag om yttrandefrihet. Man har sett tidigare exempel på det när det har rört HBT-frågor.
Homosexualitet är ju inte förbjudet i Turkiet, även om vi båda två vet att HBT-personer lever under svåra villkor, trakasseras och har det tufft på många olika sätt. Det finns ingen antidiskrimineringslag. Man försökte få till stånd en sådan, men det blev inte så. Det har varit tidigare fall när man har hänvisat till sedlighetslagen i HBT-relaterade frågor. Ibland har domstolen frikänt, och ibland har det blivit tvärtom.
Det är väldigt svårt, för brott mot sedlighet definieras inte i någon lagtext. Det är det som gör det så svårt att kunna kritisera. Det vi framför hela tiden är just inom ramen för medlemskapsförhandlingarna, där Sverige är engagerat. De är faktiskt i ett inledande skede, skulle jag vilja säga. Man har inte avslutat eller påbörjat något, bara ett enda kapitel.
Så man kan föra fram att det måste till stånd mycket bättre skydd för mänskliga rättigheter, för minoriteter av olika slag, både sexuella minoriteter, etniska, religiösa, och så vidare, vilket vi har föreslagit.
Via konsulatet och det svenska program, som finansieras bland annat av Sida, som finns i Istanbul har vi gett stöd bland annat till RFSL - jag tror 340 000 - för ett projekt där man samarbetar med tidningen och föreningen Kaos GL som Börje Vestlund nämner. Det har kommit in flera ansökningar från andra organisationer som håller på och beredas just nu.
Så vi ser detta som en viktig möjlighet att stötta HBT-personers möjlighet att agera där och samtidigt trycka på för att förbättringar generellt ska ske. Vi är faktiskt engagerade och försöker påverka på det sätt som det går.
Cecilia Malmström (FP):
Det finns bara en kvinnlig minister i Turkiet. Jag var som sagt precis i Turkiet, Börje Vestlund, och träffade politiker i Ankara. Precis som du beskriver är det en väldigt känslig situation. Vi hade ju det fruktansvärda mordet på en armenisk författare för en vecka sedan som gjort att hela det turkiska samhället diskuterar de här frågorna, vilket i sig är en positiv utveckling. Det finns väldigt många positiva, demokratiska, proeuropeiska krafter.
Men det finns också andra krafter, och dessa står emot varandra. Man har nu två val, presidentval och parlamentsval, vilket gör att frågan är otroligt känslig. Därtill har man en lagstiftning som är väldigt tvetydig när det gäller sedlighet och det som Börje Vestlund nämner i sin interpellation: förolämpning mot turkiskheten. Detta definieras inte, vilket gör att man väldigt mycket är beroende av enskilda domare, särskilt ute på landsbygden.
Detta är någonting som har blivit bättre, men det sker fortfarande bakslag. Jag kan försäkra Börje Vestlund att jag var väldigt tydlig med att både den svenska regeringen och EU:s samlade länder anser att artikel 301 måste reformeras eller helst avskaffas. Den är inte förenlig med det vi tycker är grundläggande mänskliga rättigheter, och den är absolut inte förenlig med ett medlemskap. Detta är saker som går fram i samtalen med våra turkiska kolleger.
Som jag sade vet de att vi vill att de ska bli medlemmar men att det finns mycket att göra. Kanske är det ibland också mer konstruktivt och går fram bättre när vänner framför denna mycket tydliga kritik. Det finns otroliga problem, men jag vill ändå påstå att det på det stora hela går framåt. När det gäller kraven på skydd mot diskriminering för olika typer av minoriteter, sexuella och andra, finns det dock mycket att göra.
Vi kommer att fortsätta att driva detta och gör det gärna tillsammans. Som Börje Vestlund säger är ju detta en fråga där Sverige traditionellt har hållit fanan högt. Jag har personligen engagerat mig mycket i de här frågorna i olika länder. Jag ser det egentligen inte som någon partiskiljande fråga, utan detta är viktiga principer som vi alla står bakom.
Cecilia Malmström (FP):
Just denna fråga har jag inte tagit upp. Jag har tagit upp situationen generellt för minoriteter. Vi har naturligtvis informerat ambassaden och konsulatet om den specifika frågan om Kaos GL och den rättegång som ska hållas den 28 februari. Vi har också talat med olika NGO:er som dels jobbar med mänskliga rättigheter generellt, dels försöker skydda och stötta HBT-personer. Frågan har alltså diskuterats den här veckan.
Jag har inte rest det specifika fallet med ministern, men jag har rest frågan generellt. Också den bredare fråga om artikel 301 som speglades i interpellationen har jag rest vid ett dussintal tillfällen de här två och ett halvt dygnen.