KBLab/rixvox huggingface dataset:
Margot Wallström (S):
En av de två frågor som återstår att göra ytterligare någon kommentar till har att göra med korruptionen, därför att den är endemisk. Det är en otroligt viktig fråga som vi dessutom alltid nämner i våra kontakter.
Vi vill förstås stödja reformer som tar itu med korruptionen, alltifrån vardagskorruption till korruption på högsta nivå, där det kan vara mycket stora belopp inblandade som rör oljeaffärer och annat.
Det här är något som vi förstås är mycket uppmärksamma på och som är en del av vår dialog, där vi påpekar hur viktigt det är med reformer för att ta itu med korruptionen. Annars kommer man heller inte att få några investeringar och inte en långsiktigt stabil ekonomisk utveckling. Den andra frågan gäller den säkerhetssektorreform som framför allt EU är intresserad av att bidra med.
Då måste man vara mycket uppmärksam på den typen av företeelser. Det måste planeras på ett sådant sätt att man bygger möjligheterna att ett land är inkluderande med ett politiskt system som är inkluderande.
Man måste ta itu med många av de fenomenen så tidigt som möjligt i Irak och verkligen kväsa dem så att det inte kommer att gå alldeles åt skogen. Det är för FN en mycket stor uppgift att få Irak på rätt spår i framtiden.
Jag har tagit till mig era påpekanden, och jag uppskattar engagemanget. Sverige kommer att med det stora förtroende och inflytande som vårt land har fortsätta att påverka i rätt riktning.
Det gäller att vi använder våra bistånds- och andra utvecklingsbidrag på rätt sätt, precis som med vårt samarbete med både EU och FN. Vi ska insistera på inkluderande processer, bekämpa korruption och vara uppmärksamma på sekterismen - som verkligen är ett växande problem. Tack för debatten! Jag har uppskattat den.
Margot Wallström (S):
Christian Holm Barenfeld har frågat mig vad min och regeringens ståndpunkt är i frågan om sanktionerna mot Vitryssland och hur vi arbetar för att påverka, driva och leda denna fråga. Regeringen ser fortsatt med oro på situationen vad gäller demokrati och mänskliga rättigheter i Vitryssland. Enligt Odihrs preliminära rapport från parlamentsvalet den 11 september står det klart att Vitryssland har en lång väg kvar att gå för att uppfylla sina demokratiska åtaganden.
Givet ovan nämnda brister förordar Sverige en EU-politik som är kopplad till vitryskt agerande. Sverige har även drivit en linje i EU om sanktioner mot landet så länge inte Vitryssland uppfyller EU:s krav. I denna fråga är det avgörande med enighet bland medlemsstaterna om vilken politik som ska föras.
I utrikesministerrådets slutsatser från den 15 februari 2016 uppmärksammades ett flertal steg som tagits av Vitryssland under de senaste två åren för att förbättra relationerna till EU, bland annat frigivningen av de politiska fångarna. Merparten av sanktionerna avslutades som ett incitament till Vitryssland att fortsätta den positiva utvecklingen.
Sanktionslättnaderna kopplades till konkreta krav som, om de möts, ger Vitryssland ytterligare möjligheter att utveckla relationen med EU. Samtidigt kan EU återinföra sanktioner om utvecklingen så kräver och om vi kan uppnå enighet om det.
Inför parlamentsvalet i Vitryssland 2016 rapporterade Odihr om vidtagna åtgärder som motsvarade deras rekommendationer efter presidentvalet 2015, så som att oberoende journalister ackrediterats och att ett ökat antal oppositionella kandidater hade registrerats. Två oppositionella kandidater tog sedan plats i parlamentet. Efterlevande av Odihrs rekommendationer är ett av kraven i slutsatserna.
Mycket kvarstår för att Vitryssland ska anses vara en demokrati som respekterar mänskliga rättigheter. Dödsstraffet finns fortfarande kvar, och minst en dom har verkställts under året. Observatörer rapporterade om valfusk i parlamentsvalet, och de flesta rekommendationer från Odihr beaktades alltså inte. EU:s medlemsstater för kontinuerligt en dialog om utrikes- och säkerhetspolitiken gentemot Vitryssland, och här är Sveriges bilaterala kontakter med landet viktiga.
Sverige förblir en aktiv och kritisk röst i denna diskussion. En stark EU-politik kräver kontinuitet och enighet inom EU.
Margot Wallström (S):
Ärade ledamöter! Nej, Christian Holm Barenfeld, rösten har inte tystnat, men man kan väl säga att frågan är uppe mer sällan på utrikesministrarnas sammanträden. Mycket kvarstår för att Vitryssland ska anses vara en demokrati som respekterar mänskliga rättigheter, och vi tycker ju likartat här.
Det vi menar är att vägen framåt måste handla om ett enat EU-agerande som är kopplat till det vitryska agerandet. Det är grundprincipen. Samtidigt verkar det vara nödvändigt att förklara den politik som vi driver och får stöd för i EU-kretsen och som vi på sikt tror kan bli framgångsrik.
Vi har fått gehör för att de krav som EU tidigare kopplade till sanktionerna, utöver frigivandet av politiska fångar, ska förbli en del av EU:s politik också framöver. Signalen är ju att en närmare relation mellan EU och Vitryssland är möjlig och önskvärd men att det kommer att bli en stegvis utveckling som måste vara villkorad och att EU löpande ska utvärdera denna utveckling i Vitryssland.
Det betyder att detta måste återkomma så att vi får chans att titta på och bedöma om det finns några framsteg att registrera och hur vi i så fall kan skjutsa på i rätt riktning. Jag anser alltså inte att vår röst har försvagats. Sverige såg till att EU:s rådsslutsatser blev så robusta som möjligt vad gäller krav på förbättringar i fråga om mänskliga rättigheter och demokrati.
Vi kommer att fortsätta att vara en aktiv och kritisk röst i utformningen av nya krav och hur man ska utvärdera dem, och vi behöver också lägga kraft på våra bilaterala kontakter med Vitryssland. En följdfråga är om det alls går att skönja några förbättringar vad gäller demokrati och mänskliga rättigheter i Vitryssland.
I utrikesministrarnas rådsslutsatser uppmärksammades några steg som har tagits av Vitryssland under de senaste två åren för att förbättra relationen med EU. Detta föranledde att merparten av sanktionerna avslutades som ett incitament att fortsätta utvecklingen. Det var svårt att hävda att de skulle kvarstå.
Det var helt klart en majoritet av medlemsländerna som ansåg att de skulle avslutas, speciellt mot bakgrund av att de politiska fångarna hade frisläppts. Nu var det, precis som vi har hört, så att inför parlamentsvalet registrerades fler oppositionella kandidater än tidigare, och man hade oberoende journalister som ackrediterades.
Som Christian Holm Barenfeld nämnde tog två från regimen oberoende kandidater plats i parlamentet. Dessa punkter motsvarar vissa av Odhirs rekommendationer, och det var även en del av kraven i rådsslutsatserna. Men i det stora hela är situationen alltjämt väldigt oroande.
Odhir är alltså, kanske vi ska säga, OSSE:s kontor för demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter, och de flesta av deras rekommendationer togs inte i beaktande. Dödsstraffet finns fortfarande kvar till exempel, så Vitryssland har långt kvar innan landet kan ses som en demokrati som respekterar mänskliga rättigheter.
Margot Wallström (S):
Ärade ledamöter! När Christian Holm Barenfeld och jag diskuterar de här frågorna brukar det bli en déjà-vu-känsla. Vi upprepar ju ofta att vi för det första har en stor, om inte en total, samsyn kring de här frågorna, och i utvärderingen av situationer brukar vi också tycka lika när det gäller vad som behöver göras. Kanske önskar vi båda två också att Sverige på egen hand hade möjlighet att diktera Vitrysslands vägval.
Man kan också undra hur EU:s beslut skulle ha sett ut om Sverige ensamt hade fått bestämma.
Vi tillhörde ju, som ni hörde, de medlemsstater som önskade att den nuvarande sanktionsregimen med vapenembargo - men i övrigt avslutade sanktioner mot alla tidigare listade personer, utom fyra som är ansvariga för fyra fall av försvinnanden - skulle förlängas oförändrat och att alla sanktioner mot 170 personer skulle ligga kvar, kombinerat med ett vapenembargo. Det var vad vi förespråkade.
Men det var helt tydligt att det inte var möjligt att uppnå enighet kring detta, och då hade vi stått utan en samlad EU-politik för Vitryssland. Det var ett alltför högt pris att betala. Vi tror att det måste vara en stark och enad EU-politik som är grunden för vår politik mot Vitryssland, för att vi ska kunna påverka situationen i landet.
Sanktioner är ett av flera verktyg som vi kan använda oss av, och vi måste välja mycket noga hur den totala politiken ska se ut. Men vi menar att vi ska ställa upp villkor och fortsatt ha hårda krav på förändringar. Jag tror också att det inom kort blir tillfälle att diskutera frågan igen när den står på FAC:s dagordning.
Det finns en bedömning och ett hopp som vi lever på, att det fortfarande är möjligt med närmare relationer till EU och att vi bör utnyttja tillfället att etablera det. Samtidigt ser vi att det är en process som sker långsamt och stegvis, och takten beror på Vitryssland. Vi gör fortlöpande utvärderingar och kommer att fortsätta att vara en pådrivande part i det här arbetet.
Det kan Christian lita på.
Margot Wallström (S):
Tack, Christian, för den här debatten! Jag är glad för att vi har rankats som, näst efter Tyskland, det land som har mest röst och inflytande i EU-sammanhang, och vi behåller vår starka och aktiva roll i EU. Det är en väldig frustration när det gäller Vitryssland.
Jag tror att du har rätt i att det är viktigt att vi agerar på ett sådant sätt att vi ger stöd till de oppositionella, de som driver på i landet. Där är det viktigt att synas och vara tydlig. Vi har samma grund för vårt agerande. Vi tycker att de principerna måste gälla. Sanktioner är en del i en politik som också måste handla om hur man ska utveckla kontakterna.
Men vi måste ha både fasthet och en vision för framtiden, och vi kommer att fortsätta på den vägen. Jag tycker att det är viktigt att vi gör en löpande utvärdering i EU-kretsen, bland medlemsländerna, av vad som verkligen har hänt, vad som motiverar att vi antingen fortsätter med eller återupptar sanktioner eller vilka verktyg som är de effektivaste. Där kommer jag självfallet att vara aktiv.
Jag välkomnar också våra diskussioner här i kammaren i framtiden.
Margot Wallström (S):
Karin Enström har frågat mig vad jag gjorde för att nå EU-enighet inför omröstningen om Unescoresolution nr 30, om Sverige gjorde några eftergifter för att nå en sådan, om jag kan förklara varför Sverige var det enda land i EU som röstade för samt vilka konsekvenser jag bedömer att detta får för EU:s gemensamma röst i utrikespolitiken. Unescos syfte, först och främst, och dess roll är att stärka internationellt samarbete inom utbildning, vetenskap, kultur och kommunikation.
Huvudskälet till Sveriges ställningstagande var att resolution nr 30 är viktig för att skydda och bevara kulturarv av högt historiskt, religiöst och politiskt värde för såväl kristendom och judendom som islam. Dessa tre monoteistiska religioner har alla starka band till Jerusalem och de heliga platserna, och det framgår uttryckligen i resolutionen.
Sverige stöder tvåstatslösningens genomförande och motverkar beslut som föregriper eller underminerar Jerusalems status som framtida huvudstad för två stater, i enlighet med EU:s ministerråds slutsatser från den 8 december 2009. Sverige verkade aktivt och konsekvent för en gemensam EU-linje i EU:s samordningsmöten om Mellanösternresolutionerna i Unescos styrelse.
EU-enighet nåddes tidigt om ett antal budskap till Palestina och Jordanien, som förhandlade den här resolutionen på förslagsställarnas vägnar. Budskapen handlade främst om att EU ville se en kortare och mer fokuserad resolution inom Unescos mandat samt att vissa formuleringar, inklusive benämningen av de heliga platserna, var problematiska.
EU-delegationen, som företrädde unionen i förhandlingarna, var internt tydlig med att medlemsstaterna skulle framföra eventuella invändningar mot texten, och det gjorde också flera medlemsstater under förhandlingarnas gång. I förhandlingarna visade sedan Jordanien och Palestina stor beredvillighet att gå EU:s medlemsstater till mötes. Resolutionen kortades från 41 till 16 paragrafer och blev mer fokuserad enligt EU:s önskemål.
Texten ändrades i flera av de kvarvarande paragraferna som eftergift till EU i förhandlingarna. I den text som lades fram till omröstningen hade EU fått gehör för samtliga synpunkter. När det slutgiltiga resolutionsutkastet lagts fram meddelade en av EU:s medlemsstater i ett sent skede att man avsåg att bryta EU-konsensus och rösta nej.
Ytterligare medlemsstater meddelade då sin avsikt att rösta nej, och därmed meddelade vissa att de skulle avstå. Först därefter, när det stod helt klart att EU inte lyckades bevara enigheten, beslutade Sverige att rösta för resolutionen. I förhandlingarna gick Sverige med på en rad skrivningar i syfte att bevara EU-enigheten.
Flera europeiska länder, inklusive EU-delegationen, har uttryckt uppskattning för Sveriges flexibla och konsensussökande hållning i förhandlingarna. Regeringen ser EU som vår viktigaste utrikespolitiska arena, och därför kommer vi att fortsätta sträva efter EU-enighet i såväl Unesco som i andra multilaterala sammanhang.
Margot Wallström (S):
Ärade ledamöter! Jag är väldigt ledsen över att jag nu måste ta ifrån Karin Enström en illusion, nämligen att EU skulle bli enigt i Mellanösternfrågan. Det har EU inte varit, det är det inte och det kommer det inte att bli. Nu är frågan vad som är rätt väg framåt. Karin Enström säger att hon tycker att det var för tidigt att erkänna Palestina.
Jag säger att jag tror att det kanske var för sent. Det här är viktigt. Det är viktigt därför att det kan bidra till att göra de två parterna lite mindre ojämlika. Det bidrar till att skapa lite hopp för alla dem som fortfarande har drömmar om en tvåstatslösning och att det ska finnas ett Palestina som de kan kalla sitt land.
Vi menar även att man måste få en ny dynamik och en diskussion om hur vi ska ta oss framåt mot en tvåstatslösning. Vi fortsätter att bidra på vårt sätt genom att också arbeta till exempel under det franska initiativet med kontakter med civilsamhällesorganisationer både från Israel och från Palestina. Vi fortsätter att argumentera för att EU ska genomföra sina egna beslut från 2009.
Tyvärr utsätts länder för påtryckningar, och det tror jag kanske har hänt också här även om jag inte vet det. Unesco är en medlemsstatsstyrd och normativ FN-organisation med en styrelse bestående av 58 länder, och vi sitter där på ett fyraårigt mandat.
Vi fäster stor vikt vid Unescos insatser för kulturell mångfald, att man bevarar kultur- och världsarv, och det ingår i Unescos mandat att skydda och bevara Jerusalems särskilda karaktär som en del av världsarven.
Sverige och flera EU-medlemsstater står fortsatt bakom Unescos styrelse och dess konsensusbeslut om att sända en Unescomission till världsarvet Jerusalems gamla stad och dess murar och också att man vill ha en permanent Unescorepresentant i östra Jerusalem. Detta har vi ännu inte fått igenom, men det är viktigt om den här missionen ska kunna genomföra sitt uppdrag.
Det kom parterna överens om redan 2013. Om vi får mer fakta minskar det polariseringen och risken att konflikten tar sig religiösa uttryck, för det finns ju krafter som vill göra Israel-Palestina-konflikten till en religiös konflikt - mycket farligt. Detta måste undvikas, och Unesco bidrar till att minska den risken. Därför tycker jag att vi gemensamt ska fortsätta att verka för att Unesco kan spela den här rollen.
Omröstningen om resolutionen ägde rum den 3 maj med 22 röster för resolutionen, vilket är dubbelt så många som röstade nej. Ungefär lika många - 23 länder - valde att avstå. Sverige stödde resolutionen för att den var och är viktig, och saken var den att vi förhandlade som EU.
Vi fick igenom allting som vi krävde, och sedan är det ett land - inte Sverige - som går ut och säger att de ändå inte kommer att rösta för. Vi måste ju ha någon konsekvens i en sådan förhandling, och någonting annat än att då rösta för en resolution där vi hade fått igenom allt det som vi begärde hade varit mycket anmärkningsvärt och fel.
Vi blir inte pålitliga eller trovärdiga i sådana förhandlingar om resolutioner. En sådan situation var det som uppstod här, och då var vi tvungna att vara konsekventa.
Margot Wallström (S):
Tack, Karin Enström! Det är riktigt att den här sommaren har visat hur farligt det kan bli och hur viktigt det är att undvika att detta utvecklas till också en religiös konflikt.
Det har visats hur försiktig och varsam man måste vara om en plats som är helig för tre världsreligioner och också hur nära det är att det här går oss helt ur händerna när det gäller våldsutvecklingen, och vi såg också hur man satte upp alla möjliga säkerhetskontroller och annat.
Tack och lov lyckades det deeskalera senare, och det var väldigt bra. I textförhandlingarna mellan EU, Jordanien och Palestina fick EU gehör för samtliga synpunkter. Får man gehör och får igenom sina krav är det kutym att man röstar för.
Det är så det går till i FN, för annars minskar incitamenten från tredjeland att förhandla med EU:s medlemsstater såväl i Unesco som i andra sammanhang. Genom vårt agerande underminerade vissa av EU:s medlemsländer EU:s trovärdighet som förhandlingspart i multilaterala forum och minskade också EU:s framtida påverkansmöjligheter.
Det var viktigt att vara konsekvent och följa gängse regler. EU-länderna delade upp sig i tre grupper. Och det är kanske viktigare att fråga det land som faktiskt bröt enigheten hur det kom sig. Utsattes man för påverkan på något sätt, eller vad var det som hände?
Jag försvarar vårt beslut och vårt ställningstagande till hundra procent i det här ärendet, för vi skulle bli omöjliga att ha att göra med om vi inte hade kunnat agera konsekvent ens en sådan gång då vi faktiskt fick igenom alla våra krav. Det är inte till mig som frågorna ska ställas. Det är till dem som bröt enigheten, som inte lyckades agera konsekvent. Det är en stor sorg för hela denna sakfråga.
Sedan är det tråkigt att vi ska behöva ha den här debatten varje år. Till sist undrar man om det leder framåt över huvud taget, att det bara blir strider om själva procedurerna. Jag är säker på att Karin Enström håller med mig om det. Det här behöver man diskutera så småningom.
Men ett sätt att lösa det vore att genomföra kravet på att ha en undersökningskommission som kan titta på fakta på marken och som kan hjälpa oss att förstå exakt vad det är som händer. Det skulle vara det allra bästa. Jag tror nog att du har kunnat höra att de som vi har arbetat med tycker att vi agerade konstruktivt. Vi söker alltid EU-enighet, men det har i ökande grad blivit svårt.
EU-länderna spretar i alla möjliga riktningar. Tyvärr är det också så att när vi diskuterar i EU:s ministerråd kommer allting som sägs där omedelbart ut, och de som sitter där utsätts för påtryckningar. Det är inte acceptabelt. Här agerade vi konsekvent.
Margot Wallström (S):
Vad gäller den aktuella Unescoresolutionen verkade Sverige för EU-enighet. Vi beklagar att andra medlemsländer i EU bröt denna enighet och röstade emot eller avstod från att rösta, trots att samtliga framförda EU-synpunkter fick gehör.
Om EU får igenom sina krav och forumet är det rätta bör EU rösta för - det gjorde Sverige, och många har tackat oss för det - annars slår EU undan benen på sig själv som trovärdig förhandlingspart och minskar sina påverkansmöjligheter. Regeringen ser fortsatt EU som vår viktigaste utrikespolitiska arena. Vi kommer att fortsätta sträva efter EU-enighet i såväl Unesco som andra multilaterala sammanhang.
Den här gången måste frågan ställas till någon annan. Vi gjorde faktiskt allt som föll på oss och kommer att fortsätta agera för enighet, för samförstånd och för en konstruktiv debatt, också om Mellanösternpolitiken.
Margot Wallström (S):
Tack, Karin Enström! Vad bra att jag får tillfälle att förklara lite mer. Jag hoppas att det inte blir alltför tekniskt, men detta är viktigt då det handlar om hur vi arbetar i säkerhetsrådet. Jag måste instämma i att det är otroligt viktigt att denna hänsynslösa konflikt får ett slut och att de ansvariga för alla avskyvärda brott som har begåtts ställs till svars.
Vi får heller inte ge upp försöken att hitta en politisk fredlig lösning på konflikten, även om det just nu i första hand handlar om att rädda liv och lindra nöd. Jag kan försäkra Karin Enström om att vi inte drar oss för att kritisera säkerhetsrådets medlemmar, inte minst de permanenta, när deras agerande går emot säkerhetsrådets syfte.
Vi tydliggör konsekvent vår ståndpunkt både i de bilaterala samtal vi har och i våra inlägg i säkerhetsrådets kammare. Tidigare i år, den 28 februari, var det Kina och Ryssland som använde sitt veto mot den resolution som lagts fram av Frankrike, Storbritannien och USA om ansvarsutkrävande för kemvapenanvändning i Syrien. I vår röstförklaring var vi tydliga i vår kritik mot Kinas och Rysslands agerande.
Vi sa: "That the Council today was not able to honour its commitments, due to the use of the veto power by two of its permanent members, is deplorable." Det gällde alltså Ryssland och Kina. En liknande text ingick sedan i Sveriges anförande som medlem i exekutivrådet för OPCW, Organisation for the Prohibition of Chemical Weapons.
Detsamma gällde röstförklaringen den 12 april, då Ryssland återigen använde sitt veto. Jag vill poängtera att Sverige i diskussioner på olika nivåer med representanter från Frankrike, Storbritannien och USA har uttryckt missnöje också med deras agerande i förhållande till hanteringen i rådet under EU:s säkerhetsrådsordförandeskap, efter attacken i Khan Shaykhun i april.
Där fanns nämligen utrymme för en kompromiss, enligt vår bedömning. Det var anledningen till att Sverige tog initiativ till att lägga fram en alternativ text. Denna text inkluderade ett kraftfullt fördömande av attacken och stöd för en skyndsam undersökning för att ställa de ansvariga till svars. Det var beklagligt att denna text inte kunde läggas fram.
Vi påminde om det inflytande som en enad krets av invalda medlemmar kan ha i säkerhetsrådet. Vårt agerande den gången - att vi tog detta initiativ och gjorde ett försök - rönte uppskattning bland de valda medlemmarna i säkerhetsrådet.
Vi kan nog tyvärr förvänta oss att den fortsatta hanteringen av kemvapenfrågan i förhållande till Syrien kommer att präglas av att det är en infekterad stämning i rådet. Det fanns viss enighet i juli. Då underströk Kina som rådsordförande vikten av ansvarsutkrävande för kemvapenanvändning.
Det har alltså funnits vissa tecken. Senast kemvapenattackerna i Syrien hanterades i rådet var den 16 augusti, då chefen för FN:s nedrustningskontor briefade rådet. Det blir nog ett skarpt läge först när man får undersökningskommissionens rapport under hösten.
Vi har fortsatt en viktig roll att spela när det gäller att försöka överbrygga motsättningarna och få rådet att fatta viktiga beslut.