KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jonas Sjöstedt (V):
Näringsministern! Uranbrytning är en mycket miljöfarlig verksamhet. Den alstrar stora mängder avfall som har miljökonsekvenser för generationer framöver. Det finns också stora arbetsmiljöproblem i samband med uranbrytning. Nyligen har exempelvis det australiska elektrikerförbundet uppmanat sina medlemmar att sluta arbeta i urangruvor. De kallar uranet för vår tids asbestos.
Det Maud Olofsson gör i sitt svar på denna mycket viktiga fråga är att beskriva det regelverk som redan finns. Jo, det är klart att det finns en miljöprövning. Det är klart att det ska fattas beslut. Vi vet alla att det finns ett kommunalt veto. Men det är inte att ha en politik. En politik är att ha en åsikt. Vill man ha uranbrytning i Sverige, eller vill man inte ha uranbrytning i Sverige?
Det är det som interpellationen syftar på, och det är också det som jag skulle vilja ha reda på och som jag tror att många väljare skulle vilja ha besked om. Vad är regeringens hållning? Vill man ha uranbrytning i Sverige, eller vill man inte ha uranbrytning i Sverige? Vi kan se att regeringen verkar dra åt lite olika håll. Fredrik Reinfeldt har sagt i intervjuer att han inte utesluter svensk uranbrytning. Jan Björklund säger, föga förvånande, att han är för svensk uranbrytning. Frågan är: Vilken är regeringens politik?
Det måste ju finnas en regeringspolitik i en sådan här viktig och avgörande miljöfråga. Det man kan konstatera redan nu är att regeringen har en mer positiv hållning till uranbrytning än de rödgröna partierna. Vi skulle tydligt ha sagt att regeringen inte hade tillåtit uranbrytning i Sverige om vi hade haft en rödgrön regering. Det var i själva verket ett av våra vallöften.
Men denna regerings mer positiva syn på uranbrytning har lett till den våg av uranprospektering som nu pågår, inte minst i Västerbotten och i Jämtland. Det är klart att de stora prospekteringsföretagen inte skulle ha gett sig in i detta om de inte hade räknat med att man en dag skulle kunna bryta uranet. Det är uppenbart att det är detta budskap som sänds ut från regeringen: Vi kan tänka oss en framtida uranbrytning. Jag menar att väljarna har rätt att få ett svar.
Det som komplicerar frågan lite är att Sverige självt inte kontrollerar det uran som bryts i landet om vi väljer att bryta uran. I Euroatomfördragets artikel 52 ges EU en optionsrätt över det klyvbara materialet. Jag skulle vilja höra hur ministern ser på optionsrätten. Om det bryts uran i Sverige - kan vi då avgöra vem som får använda uranet i slutändan?
Jonas Sjöstedt (V):
Vi för nu en debatt där näringsministern och Centerpartiet återigen undviker att svara på frågan om man vill ha uranbrytning i Sverige eller inte. Vad händer om alla regler är uppfyllda, alla tillstånd finns och kommunen inte har sagt nej? Blir det uranbrytning då? Det är den frågan vi ställer, men vi får inte något svar på den. Vi kan dock för egen del svara att om vi hade haft en rödgrön regering i Sverige hade det inte blivit någon uranbrytning.
Detta hänger naturligtvis även samman med kärnkraftens framtid. Vill man, som den nuvarande regeringen, öppna för tio nya reaktorer finns det en logik i att också ta de miljörisker som uranbrytningen innebär i det egna landet. Om man är beredd att avveckla kärnkraften kan man även tacka nej till uranbrytning. Det handlar inte om all mineralprospektering, som Maud Olofsson låter påskina.
Det handlar om prospektering efter uran, för man anger vilken mineral man prospekterar efter, och det vet Maud Olofsson också. När det gäller miljöriskerna menar jag att Hans Rothenbergs inlägg, kanske oavsiktligt, pekar ut de miljörisker som faktiskt finns. Vi har exemplet Billingen i Sverige, och som Lise Nordin så riktigt påpekade är det en miljökatastrof som kostat hundratals miljoner kronor.
Som Hans Rothenberg mycket riktigt påpekar förekommer uran ofta i låg halt i Sverige, vilket innebär mycket omfattande ingrepp i naturen när man ska ta ut malmen. Dessutom sker det i kombination med "andra tungmetaller och gifter". Helt riktigt är det fråga om mycket farligt avfall som dessutom är radioaktivt, vilket Rothenberg glömde att nämna. Det handlar alltså om en verksamhet med mycket stora miljörisker. Jag beklagar att vi inte får något svar från regeringen i denna mycket känsliga fråga.
Jag skulle ändå vilja återkomma till ytterligare en fråga som jag ställde. Det gäller Euratom. Hur tolkar ministern Euratomfördragets artikel 52? Är det inte så att vi inte ens bestämmer över det uran som bryts i Sverige, om vi väljer att bryta det?
Jonas Sjöstedt (V):
Jag delar inte finansministerns syn på ambitionsnivå. Sverige har en stor del av sina utsläppsminskningar i CDM-åtgärder och har också drivit att EU ska ha detsamma. Sverige har gått emot att EU ska höja ambitionsnivån på reduktion till 30 procent inom Europeiska unionen medan andra länder är för det. Storbritannien, som har en högerregering, har annullerat sitt överskott på utsläppsrätter. Sverige överväger att sälja dem, en bankrutt i så fall i klimatpolitiken.
Ja, man kan göra mycket genom ekonomiska styrmedel - genom handel med utsläppsrätter, genom skatter - men inget tyder på att vi kan komma ned till det som är globalt hållbart, ett och ett halvt ton per person, om vi inte även gör strukturella investeringar, till exempel i järnvägsnät, hur vi bygger, hur vi renoverar, hur vi satsar på energin. Här är det tomt vad gäller regeringens politik, menar jag. Man satsar i stället på sänkt restaurangmoms och ett femte jobbskatteavdrag.
Vi behöver investera, inte konsumera i första hand om vi ska lösa klimatfrågan. Ser vi på vindkraften ligger vi mil efter länder som Spanien och Tyskland. Vi skulle kunna göra betydligt mer genom ganska enkla åtgärder som nettoinmatning och genom att gynna vindkraftskooperativ, vilket man dröjt med under väldigt lång tid. Sedan behövs också en större satsning på certifikatsystemet. Det som Anders Borg säger är intressant, nämligen att vindkraften i dag är konkurrenskraftig gentemot kärnkraften.
Vi behöver ingen kärnkraft. Vi behöver bygga ut alternativen i stället. Att ställa om samhället i miljövänlig riktning menar jag är nödvändigt av miljöskäl, men det är också god ekonomisk politik. Alla kommer att tvingas göra det. Gör vi det först har vi en fördel, inte minst med tanke på oljepriset som kan rusa i höjden från dagens redan mycket höga nivå. En liten men ändå en del av det är att ge människor ett alternativ till bilen. Det kan man göra på många sätt.
Ett av dem är att stimulera bilpooler. Jag menar att ointresset för att göra det, avsaknaden av konkreta förslag, tyvärr är ytterligare ett bevis på att vi har en regering som i grunden är nöjd med att göra alltför lite i klimatfrågan.
Jonas Sjöstedt (V):
Jag vill börja med att vända mig till Finn Bengtsson återigen. Om jag hade krävt att man skulle ha ändrat i socialförsäkringssystemet i Polen eller i Lettland hade jag förstått din kritik. Men min kritik handlar uteslutande om att den som arbetar i Sverige ska ha rimliga villkor. Det är faktiskt den svenska regeringens skyldighet att se över att det fungerar på ett rimligt sätt. Därför lägger man förslag om allt från bärplockare som kommer från andra länder till byggnadsarbetare och hur de ska ha det. Det menar jag är snudd på en självklarhet.
Jag skulle ändå vilja få ett tydligare besked av ministern. En sak är att vilja underlätta den fria rörligheten. Det är oomstritt i den här diskussionen att det är rimligt. Men det skulle ju kunna ske genom att den som arbetar här har svenska villkor full ut. Jag tror inte att den polske byggnadsarbetaren är missnöjd om han får 20 procent högre lön. Jag tror att de gärna skulle jobba här under de villkoren också.
På något sätt är det också en lite moralisk fråga. Är det rimligt att man har olika lön bara för att man kommer från olika länder? Är det inte ett sätt att utnyttja människor från andra av EU:s medlemsländer att låta dem arbeta här med sämre villkor? Om vi drar slutsatsen att det är rimligt att man om man kommer från olika länder men gör samma arbete har samma rättigheter och samma lön, är det inte då dags att agera?
Här handlar det inte om en liten regel som används för att underlätta smidig rörlighet på arbetsmarknaden. Här är det ju ett kryphål i lagen, en lucka i systemet som gör att man systematiskt kan dumpa lönevillkoren för tusentals människor som arbetar och göra det under lång tid. Då menar jag att man har gått ifrån det som är regelns ursprungliga syfte, att underlätta rörligheten, och gått in i någonting som snarare handlar om att sänka löntagarnas villkor på den gemensamma arbetsmarknaden.
Med det, herr talman, vill jag tacka för den här debatten. Jag vill tacka statsrådet, talmannen och meddebattören. Tack så mycket!
Jonas Sjöstedt (V):
Jag inser mycket väl att man inte kan förutse vetenskapliga framsteg. Det ligger i sakens natur i forskningen. Men det är ändå rimligt att den som betalar försöker göra en sorts rimlig bedömning av när detta kan fungera och när det kan bli verklighet och hur stor sannolikheten är. Det är närmast vår skyldighet som politiker att göra det. Både jag och Jan Björklund är gamla nog att ha upplevt folkomröstningen om kärnkraft i Sverige 1980. Jag minns så väl hur argumentationen gick då: Snart är fusionsenergin här.
Det är en fråga om något årtionde eller två kanske så har vi löst frågan om fusionsenergin, och då kommer den. Man kan säga att det som är säkert med prognosen om fusionsenergi är att den alltid är densamma men att tidpunkten flyttas framåt i tiden, och därmed stämmer den inte speciellt bra. Frågan är då: Vad är en rimlig kalkyl i fråga om när fusionsenergin faktiskt kan fungera? Jag medger gärna att man ska forska om den. Men det måste vara rimliga kostnader.
Men om man ställer detta i ett klimatperspektiv och tror att detta kanske kan fungera om 30 år är den trista nyheten att det då är för sent. Då måste vi nämligen ha ställt om vårt energisystem, annars har vi förstört jordens klimat för evigt. Därför duger det inte att säga att fusionsenergin ska fixa detta åt oss någon gång i framtiden. Därför är det så akut att vi nu måste storinvestera i de förnybara energikällorna och i energibesparing.
Jag menar att när man nu lägger lejonparten av EU:s forskningspengar i ett sådant osäkert projekt medan behoven är gigantiska av forskning för att ta fram tillämpningar när det gäller de förnybara energislagen, inte minst mot bakgrund av eurokrisen som trasar sönder ekonomin i medlemsländerna och som gör att man behöver få investeringar för att minska oljeberoende och modernisera sina ekonomier, pekar alltmer på att detta är en gigantisk felsatsning.
Jag skulle därför vilja fråga om vår ansvarige minister har någon sorts uppfattning om vilket år som han räknar med att detta ska vara i funktion. Vad är målet? Det måste rimligen finnas ett mål att detta ska fungera ungefär 2030, 2040 eller 2050. Finns det inget mål blir man ännu mer tveksam.
Jonas Sjöstedt (V):
Jag har en grundläggande annorlunda syn på om fördelningen av resurser är rimlig. Är det rimligt att en så stor andel av EU:s forskningspengar går till kärnforskning och till fusionsenergi, medan man redan nu pressar kostnaderna på vind- och solenergi snabbt. Vindkraften är i dag rent ekonomiskt utan subventioner väl konkurrenskraftig i jämförelse med byggande av kärnkraft. Det är en väldigt snabb utveckling. Jag menar att man inte ska sitta fast i gammalt tänkande.
En svag punkt i ministerns resonemang är bristen när det gäller att kunna förutse när detta kan bli tillämpligt eller när man kan nå något som helst resultat. Om man bygger sin argumentation på hänsyn till klimatet, vilket ministern gör, är den frågan avgörande. Den är helt avgörande.
När man inte ens kan höfta på ett årtionde när då detta kan vara möjligt, då är detta sannolikt ingen väg att lösa den klimatkris som vi egentligen måste lösa under det närmaste årtiondet om vi ska hitta hållbara energisystem. Där är nog jag och ministern i grunden oeniga. Jag skulle vilja ställa en sista fråga. Om det som hände 2010 händer igen, om man kommer från Iter och säger att det kostar 40 miljarder kronor till, vad säger Sverige då?
Är vi med tanke på EU:s hårt trängda finanser beredda att säga att vi ska använda så stora resurser till projekt som vi inte vet om eller när de över huvud taget kommer att leda till någon typ av resultat?
Jonas Sjöstedt (V):
Jag ska tacka utrikesminister Carl Bildt för svaret på den här interpellationen, men jag vill samtidigt beklaga att Sverige, som det verkar, har för avsikt att rösta för att Marocko blir en del av FN:s säkerhetsråd. Det här har två grundläggande orsaker. Den första är den demokratirevolt som vi nu ser svepa genom Nordafrika och som för så mycket positivt med sig. Vi ser att den redan har segrat i länder som Tunisien och Egypten.
Vi kan i andra delar av den stora regionen, som Jemen, se att den sannolikt kommer att lyckas även där. Den svenska politiken gentemot demokratirevolten och EU:s politik kan man säga har varit ganska valhänt. Den har också gett anledning till eftertanke. Man har alltför sent kritiserat de diktatorer som tvingas bort, ofta först när de egentligen närmar sig flygplatsen för att lämna landet.
Marocko är ett av de oreformerade länderna. I Marocko är det fortfarande i grunden kungen som styr. Problemen med brott mot mänskliga rättigheter är omfattande i Marocko, även om det också sker en viss politisk reformering under den nye kungen. Det ska villigt medges att det är på det sättet. Jag menar att det är olyckligt om vi återigen hamnar i en situation där vi behandlar auktoritära stater i Nordafrika som vilka stater som helst.
Vi riskerar återigen att hamna i den fälla som vi gick i när det gällde till exempel Tunisien och Egypten. Därför vore det bra att markera mot Marocko genom att inte rösta för dem som ett land i FN:s säkerhetsråd. Det andra skälet till att motsätta sig Marockos kandidatur är naturligtvis att Marocko är en ockupationsmakt. Marocko ockuperar sedan 1975 Västsahara.
Det är alldeles kristallklart om man ser till den internationella rätten, utslag av domstolen i Haag och ett otal beslut i FN-systemet att Marocko inte har någon rätt att ockupera Västsahara. Under den marockanska ockupationen sker det ett omfattande förtryck av det västsahariska folket och omfattande brott mot mänskliga rättigheter.
Marocko plundrar dessutom systematiskt Västsaharas rika naturresurser, till exempel fosfat och fiske - delvis med EU:s hjälp vad gäller fisket. FN har den absoluta nyckelrollen för att lösa Västsaharakonflikten. Inom FN-systemet har Marocko varit en envis sabotör av FN:s planer på att genomföra en rättvis folkomröstning om Västsaharas framtid.
När Marocko kan bli en del av FN:s säkerhetsråd kommer man med all sannolikhet att använda den positionen till att göra allt för att sabotera en politisk lösning av Västsaharakonflikten. Vi har tyvärr ingen anledning att tro något annat. Det vore djupt olyckligt. Det riskerar att i en situation där det kanske kan öppna sig nya möjligheter faktiskt göra att den under så lång tid låsta konflikten förblir låst.
Jag menar därför att det hade varit bra om Sverige hade markerat genom att inte rösta för att Marocko får en plats i FN:s säkerhetsråd. Jag skulle också vilja passa på tillfället att fråga utrikesministern vad han och Utrikesdepartementet har för planer för att lyfta upp Västsaharafrågan både som nation i Europeiska unionen och inom FN:s ram.
Jonas Sjöstedt (V):
Jag är väl medveten om att Marocko är nominerat. Men det finns väl ett flertal länder i världen som vi inte hade röstat för, även om de blivit nominerade av sina organisationer. Jag kan räkna upp en lista på länder som vi inte kan tänka oss att stödja till FN:s säkerhetsråd. Min poäng är att vi rimligen bör inkludera Marocko som ockupationsmakt på listan.
Det blir en paradox när man utnämner ett av problembarnen till att sitta i styrelsen för Förenta nationerna, utnämner en av sabotörerna mot FN:s arbete till att leda och styra arbetet.
Det förstärker bilden av den svenska utrikespolitiken som i grunden ointresserad av Västsaharafrågan, som en del av de europeiska länder som väljer att tystna och inte att föra upp frågan i internationella forum av vilka skäl det nu kan vara, till exempel att man vill odla goda politiska relationer med ockupationsmakten.
Revolten i Nordafrika lär oss att vi konsekvent ska ta ställning för folkrätten och för demokratin - och därmed menar jag också mot Marockos kandidatur till FN:s säkerhetsråd.
Jonas Sjöstedt (V):
Jag skulle återkomma till vad statsrådets besked egentligen innebär för flygtrafiken. Jag uppfattade det som att man nu skjuter ansvaret till Trafikverket. Syftet är att teckna ett avtal, men garantier finns inte. Jag menar att det här inte är gott nog. Även om det skulle bli ett avtal i år vet vi inte hur det blir nästa år eller året därefter, och då har man skjutit ansvaret någon annanstans.
Statsrådet frågar oss, kanske är det retoriskt, om vi anser att man ska särskilja den här flyglinjen från andra. Svaret är: Ja, vi anser det. Vi anser att det finns särskilda skäl av hänsyn till patienter som ska till sjukhuset till Umeå. Man har förespeglats möjligheten att få flyga. Just därför är den här flyglinjen värd en egen post.
Jag skulle vilja be statsrådet att med några ord kommentera utvecklingspotentialen för tågtrafiken över Norrland mellan Västerbotten och Jämtland. Jag vill inte sätta den i motsatsställning till flygtrafiken, men jag menar att det finns stora möjligheter att förbättra kommunikationerna, antingen med tågtrafik över Långsele eller kanske direkttåg över Sundsvall eller något annat. Vad är regeringens tankar om hur man ska förbättra den svårt eftersatta tågtrafiken?
Jag tycker att man ska se detta i ett vidare perspektiv. Det pågår i övre Norrland en diskussion om hur vi ska organisera vårt framtida samarbete, möjligen i en sorts storregion över Norrland. Det finns en betydande skepsis på många håll, inte minst i Jämtland, mot en storregion. Man fruktar att allting kommer att hamna vid kusten, att det kommer att hamna i Umeå, att man själv inte kommer att få ta del av det, att kommunikationerna kommer att vara dåliga. Själv är jag försiktigt positiv till en storregion.
Jag tror att vi behöver samarbeta mycket mer över Norrland, men det förutsätter goda kommunikationer. Det förstärker bilden av att man kommer att erbjuda service till några men inte till alla. Det tror jag hämmar våra möjligheter att utveckla det regionala samarbetet.
Jonas Sjöstedt (V):
Ibland kan också bristen på ett svar vara ett svar. Jag beklagar att utrikesministern här inte har valt att fördöma Marockos övervåld i Västsahara den 8 november. Jag beklagar att utrikesministern inte kan säga att det är fel av Marocko att hindra journalister och parlamentariker från inresa i det ockuperade Västsahara. Tystnaden är Marockos vän.
Marocko vill att regeringarna är tysta och inte påtalar detta. Det är inte så att det faktum att frågan hanteras i FN:s säkerhetsråd förhindrar att vi har en åsikt. Vi har åsikter om många konflikter i världen som behandlas i FN:s säkerhetsråd. Det är ett politiskt val. I den mån det förekommer övergrepp mot mänskliga rättigheter i de av Polisario administrerade lägren i Tindouf är det fel.
Det ska fördömas och tas upp med Polisario. Det gäller att man har använt våld mot de marockanska styrkorna. Men huvudansvaret för våldet i lägret ligger på marockanerna för deras enorma brutalitet. Huvudgrunden till konflikten är den illegala ockupationen av ett territorium som inte är marockanskt.
Jag vill ta upp två frågor som jag gärna vill ha svar på. Det första är om det är Sveriges ståndpunkt att Minurso ska få ett utvidgat mandat så att man också får övervaka situationen för mänskliga rättigheter i Västsahara. Det vore en stor tillgång att den FN-personal som finns på plats får övervaka situationen för mänskliga rättigheter. Det är ett mycket modest och rimligt krav.
Det andra är om utrikesministern kan kommentera fiskeförhandlingarna med Marocko. Jag vet att fiske inte är utrikesministerns huvudintresse. Kan ni här lova att återigen stå upp för folkrätten och rösta nej till varje avtal som säljer ut rätten att fiska i ett ockuperat lands vatten?
Jonas Sjöstedt (V):
Jag vill först beklaga att man inte är beredd att använda denna möjlighet som finns att inlemma Arlandabanan i Trafikverkets system. Det hade varit den enda rationella lösningen på det här problemet. Jag tycker att jag anar lite av ideologiska skygglappar här. Det finns en naturlig rationalitet i att strukturer som järnvägen ägs och drivs gemensamt, att de har överordnade mål som är miljöhänsyn, samhällsnytta och samhällsekonomi.
Arlandabanan agerar egentligen helt rationellt utifrån sina förutsättningar när det är dyrt att resa och dyrt att stanna på Arlanda, för det maximerar deras vinst. Om man skulle halvera priset skulle de kanske få dubbelt så många som reser. De skulle också få större kostnader och skulle minska sin vinst. Det här visar hur olämpligt det är att lämna över centrala investeringar som järnväg till privata händer, som inte har de mer övergripande samhällsmålen.
Som socialist måste jag säga att det visar hur privatiseringarna sliter sönder möjligheten att ha ett gemensamt trafiksystem. Jag hoppas verkligen att regeringen inte kommer att försöka "lösa" det här genom att ge upp de miljömål som är satta, när det finns en rationell lösning precis framför ögonen. Det är viktigt att man planerar för pendeltågstrafik till Arlanda. Det är välkommet. Det borde ha skett för väldigt länge sedan. Det borde ha skett redan när järnvägen invigdes.
Det är tidvis en ganska öde station på Arlanda. Jag menar att det är att beklaga. Vi kommer att motionera om att använda optionen för att inlemma Arlandabanan i Trafikverkets system. Det finns bara vinnare på den lösningen: resenärerna, miljön och de arbetande på Arlanda. Den enda förloraren skulle möjligen vara en australiensisk investmentbank, och det priset tycker jag är värt att betala.
Jonas Sjöstedt (V):
När jag hör Anders Borg kommer jag osökt att tänka på den tjeckiske författaren Jaroslav Hasek som skrev Den tappre soldaten Svejk . Han hade ett parti som hette Partiet för måttliga framsteg inom lagens gränser. På något sätt är det lite grann Anders Borgs ambitionsnivå: Vi tror inte att vi kan ändra den här helt otidsenliga regeln. Därför försöker vi inte ens. Och därför godtar vi att EU förbjuder någonting som självklart borde vara tillåtet. Jag skulle önska att Anders Borg hade lite mer ambitioner än så när det kommer till att ta ledningen i klimatpolitiken.
Det kan ju inte bara vara för högtidstalen. Det måste också vara för förhandlingarna. Sedan bestrider jag att artikel 24 A i Chicagokommissionen innebär det som Anders Borg säger. Jag menar att om man läser den ordagrant framgår det att den syftar på det bränsle som flygplanet medför. Det finns alltså alla möjligheter att utmana på det området om man skulle vilja göra det. Handeln med utsläppsrätter är bra, men den är helt otillräcklig. Som min kollega Jens Holm har påpekat ligger den inte på de nivåer som krävs. Anders Borg har uttalat sig för konkurrensneutralitet.
Och Edward Riedl, som brukar upprepa det som den moderata partiledningen säger med stor exakthet, har sagt samma sak, att det ska vara konkurrensneutralitet. Men det är ju precis det som det inte är. Flyget är ju undantaget. Min fråga till Edward Riedl är: Om du ska ha konkurrensneutralitet, har du i så fall funderat på hur mycket biljettpriserna mellan Umeå och Stockholm ökar? Du måste ju ta konsekvensen av ditt eget resonemang.
När det gäller kilometerskatten är det just konkurrensneutralitet som det inte är, därför att de utländska åkerierna slår ut de svenska åkerierna på löpande band, just därför att vi har en helt omodern form för beskattning av den tunga lastbilstrafiken. Jag skulle vilja gå tillbaka till principfrågan, Anders Borg.
I den bästa av världar - du får bestämma själv för en dag i de internationella luftfartsförhandlingarna - lyfter du bort förbudet mot beskattning på bränsle för den internationella luftfarten?