Anne-Marie Pålsson (M):
Under påsken läste jag en bok om västvärldens ekonomiska historia, från medeltiden fram till 1970-talet ungefär. Det var en tjock bok. Den innehöll det mesta som kan locka en historiskt och ekonomiskt intresserad person.
Av lätt förklarliga skäl kom jag dock den här gången jag läste boken att mest koncentrera min uppmärksamhet på de avsnitt som handlade om kriserna, framför allt de kriser som har inträffat under modern tid, och det är några stycken. Den första krisen kallas den stora depressionen och startade omkring 1870 och höll på i nästan 20 år.
Vi har efterkrigsdepressionen strax efter fredsslutet efter första världskriget. Den försatte också västvärlden i chocktillstånd och kastade miljoner människor ut i arbetslöshet. Den var inte särskilt långvarig, utan efter det att man klarat av hur man skulle fördela bördorna efter krigsskadestånden fick man ordning på ekonomin, och tillväxten tog fart.
Sedan har vi den stora depressionen på 30-talet, den som egentligen började redan före börskraschen 1929. Den krisen bidrog till att smula sönder världens finansiella system och försatte miljoner och åter miljoner människor i arbetslöshet. Den bidrog till att miljoner människor blev utblottade och att banker gick omkull.
Allvarligast var kanske att den utgjorde grogrund för totalitära regimer och extrempartier. Var och en av dessa kriser har sitt förlopp och sina orsaker. Men det finns en sak de har gemensamt. I samtliga fall kombinerades krisen med ett sammanbrott av den internationella handeln.
Just detta sammanbrott av den internationella handeln är en faktor som expertis anser fördjupade och förstärkte krisen. Det är inte svårt att förstå att protektionistiska strömningar tar fart i kristillstånd. När arbetslösa skaror växer är det lättare att vinna politiska poäng på att gynna sina egna väljare, sina egna medborgare, och vidta åtgärder som skyddar dem och den inhemska industrin.
Vid en ytlig betraktelse kan man kanske tycka att detta är en ansvarsfull politik eftersom det är den egna gruppen som ska värnas - eller? Så enkelt är det inte därför att det är precis den typen av beteende som är så destruktiv för alla andra. När det egna landets industri skyddas exporteras samtidigt arbetslöshet till andra länder.
Och när de agerar på samma sätt exporterar de tillbaka sin arbetslöshet till det första landet. Då har man satt i gång en samordnad nedåtgående spiral. När vi inte har något förtroende för varandra, när de kortsiktiga politiska vinsterna tar överhanden framför ett långsiktigt strategiskt tänkande är världen illa ute.
Så har det varit tidigare, och så ser det ut att bli även denna gång i denna kris som av många anses som den djupaste och den besvärligaste sedan 30-talsdepressionen. Överallt i världen hörs allt högljuddare tongångar om behovet av att skydda den egna industrin och om att låta bördan bäras av något annat lands företag och invånare.
Många länder har också redan infört olika former av restriktioner för sin utrikeshandel, eller kanske framför allt för importen. Samtidigt görs det stora ansträngningar för att stävja de protektionistiska åtgärderna och krafterna. Någonting har vi alltså uppenbarligen lärt av historien. Men därmed inte sagt att vi kommer att lyckas rakt av.
De protektionistiska krafterna är starka, och påhittigheten är stor när det gäller att finna argument för varför just den fria handeln ska begränsas för det egna landet. Det kan röra sig om att klimatet ska skyddas, att miljön ska skyddas, att de fattigas utsatthet ska begränsas, att exploatering av barn och kvinnor ska minska, att jämställdheten ska värnas och så vidare.
Men vi får inte falla för dessa argument. Vi måste varje stund försvara den fria handeln lika starkt som vi försvarar liberala och mänskliga principer ty bakom dessa argument hittar vi nästan alltid någon form av protektionistisk tanke. Fru talman! Varför står jag nu här och pratar om frihandel när vi ska diskutera ett betänkande som rör globalisering?
Svaret är enkelt: Globalisering är egentligen bara en utvidgad form av frihandel. Globalisering som begrepp handlar ytterst om den fria rörligheten av varor, tjänster, kapital, människor, tankar och idéer över nationsgränser och över kontinenter. Globalisering är alltså inte något nytt fenomen. Detta slag av rörlighet har världen skådat tidigare.
Men kanske har den utveckling som vi har sett under de senaste 25 åren varit starkare än vad vi har upplevt tidigare, och säkert har den moderna tekniken bidragit till detta. Informationstekniken har lett till att allting rör sig så mycket snabbare än någonsin tidigare. Globaliseringen har gjort världen mindre och suddat ut nationsgränserna.
Några motionärer använder företeelser som brist på mänskliga rättigheter, jämställdhet, rättvis fördelning, växande miljöproblem och så vidare för att ifrågasätta globaliseringen. Jag är den första att instämma i den oro som många känner inför dessa problem.
Det är illa i en rik värld som denna - den rikaste världen som historien känner - att miljoner människor lider, att barn tvingas arbeta under orimliga villkor, att kvinnor förtrycks, att miljön förstörs och så vidare. Vart och ett av dessa problem förtjänar att tas på stort allvar, och vi bör alla på olika sätt anstränga oss för att finna lösningar på dem.
Fru talman! Det är inte genom att man avskärmar sig från omvärlden som man löser dessa problem, lika lite som lösningen ligger i att avskärma dessa länder från omvärlden. Tvärtom är det genom att man är öppen mot omvärlden som nya idéer och impulser kan få fotfäste.
Var hålls människor mest fjättrade om inte i länder som Nordkorea som nogsamt håller sig utanför det internationella samarbetet på handelns område.
Och var är det mänskliga lidandet störst om inte i många afrikanska länder som knappt alls deltar i det internationella handelsutbytet, inte för att de inte får utan kanske för att de inte kan och ibland för att de inte vill, men mest för att de inte kan. Inte blir miljöproblemen bättre för att man isolerar ett land från internationella relationer.
Och inte blir respekten för de mänskliga rättigheterna större för att man slutar handla med länderna. Det blir inte mindre barnarbete, prostitution och miljöförstöring för att man slutar att ha relationer med de länder där dessa avarter finns. Arbetarnas situation förbättras inte av att de förlorar jobbet för att omgivningen slutar handla med detta land.
Nu i finanskrisens spår när man reser krav på att företagen ska ta ett ökat socialt ansvar kan man på goda grunder undra vad det ska föra med sig. Jag förstår att man tycker att företagen borde göra mer. Men jag delar inte rakt av inställningen att företagen på egen hand ska ta ett socialt ansvar. Det är politikernas uppgift att skapa de önskade villkoren.
Det är vi politiker som ska lagstifta om arbetsmiljö, arbetstider och så vidare. Det är inte företagens uppgift. Företagen ska agera efter de lagar som finns - inte själva skapa dem. Det vore en orimlig och högst odemokratisk ordning. Om företag tycker att det är viktigt med socialt ansvar är det mycket bra.
Men då uppmanar jag företagens ledningar att göra detta på egen hand med privata pengar. Under de senaste veckornas turbulens har vi känt att inkomsterna där sällan är så små att de inte har råd att vara generösa. Fru talman! Globaliseringen - vi kan kalla den för den vidgade frihandeln - har bidragit till förbättrade livsbetingelser för miljoner människor. Den har gjort världen mer demokratisk och ökat friheten för många.
Den har gjort det möjligt för många individer att på olika sätt förverkliga sina drömmar. Mentala gränser har sprängts, fysiska gränser har nedmonterats, och möjligheterna är enorma. Men inget är så bra att det inte kan bli bättre. Enskilda länder har ställt sig utanför det internationella samarbetet. Alla vi som värnar globaliseringen vill ha in dem i samarbetet. Samarbete är bättre än isolering.
Problem löser man tillsammans genom att man utvecklar gemensamma lösningar, inte genom att ställa sig vid sidan av. Fru talman! Med dessa ord yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet och avslag på samtliga reservationer.