Robert Stenkvist (SD):
Vi i Sverigedemokraterna står bakom vårt särskilda yttrande, men vi deltar i övrigt inte i beslutet. Inom högre utbildning och forskning skiljer det sig en del i anslagssatsningarna. Jag tycker ändå att skillnaderna mellan de olika partierna är ganska små. Däremot skiljer sig politiken mer än vad man kan utläsa av de olika anslagsförslagen.
Vi är dock alla överens om huvuddragen inom den högre utbildningen. Vi vill alla ha en stor, högklassig högskolesektor som självklart inbegriper forskning. Jag ska inte upprepa alla stolta deviser vi alla har sagt så många gånger, men i grunden förstår alla att vårt välstånd är direkt beroende av vårt högskoleväsen och vår forskning. Vad är det som skiljer oss åt?
Det är ju av intresse här. En sak som skiljer oss åt är att vi sverigedemokrater vill slå ihop grundanslaget och forskningsanslaget på de konstnärliga högskolorna. Om det fungerar bra kan vi gå vidare med övriga högskolor. Det är en rätt stor förändring i budgeten, men det ska väl sägas att det förmodligen finns både fördelar och nackdelar med skilda anslag.
Vi tror att högskolorna skulle kunna hantera att få alla pengar i ett anslag. Att få ett samlat anslag underlättar för lärosätenas planering, och det underlättar administrationen för dem som har tjänster inom både forskning och undervisning. Kanske vi kan få lite mer fokus på undervisning genom att ha ett enda anslag.
Många som arbetar med både undervisning och forskning tenderar att lägga fokus på forskning, har vi fått höra. Någonstans måste vi börja tänka mer på kvaliteten i undervisningen, inte bara kvantitet. Vi kan inte enbart fokusera på så många studerande som möjligt på de olika lärosätena.
De som går utbildningar måste också tillförsäkras en viss lägstastandard. Vårt studiemedelssystem är på sätt och vis kvantitetsdrivande, inte i första hand kvalitetsdrivande. Ett nytt studiemedelssystem, som regeringen har flaggat för, borde mer premiera kvalitet än ytterligare kvantitet. Kvantitet har vi redan i Sverige. Där ligger vi långt framme.
Som det framgår av vår motion på området vill vi minska anslagen till de strategiska satsningarna och i motsvarande grad öka basanslagen direkt till högskolorna. Vi tror att lärosätena själva kan hantera även dessa pengar och bedriva vettig forskning för dem.
Sannolikt blir det inte mindre forskning ens på de områden som regeringen pekar ut som strategiska, och mer pengar går till rena basanslag direkt till lärosätena. Vad är det för problem med de strategiska forskningssatsningarna? Det behöver egentligen inte vara något problem alls.
Principen att peka ut vissa områden som prioriterade och öronmärka anslag till dem är inte fel. Men om områdena blir för många blir snart inget område prioriterat. Dessutom ligger andelen basanslag lägre i Sverige än vad den gör i de mest framgångsrika forskningsnationerna.
Många forskare har klagat på floran av olika institutioner där de är tvungna att söka anslag. Tiden det tar i anspråk att söka anslag inverkar enligt de forskarna på det produktiva arbetet. Vi borde göra en större översyn av alla de institutioner som i dag beviljar anslag och skära ned dem till ett minimum.
Här kan också forskningspengar i större omfattning än i dag gå direkt till lärosätena i stället för att de ska ta omvägen genom en annan institution, vilket det till stor del är fråga om i dag. Vår huvudinriktning är att se över och gallra ut onödig byråkrati.
Jag noterar att SD är det enda parti som yrkar avslag på att Malmö högskola blir universitet. Vi får väl se om allt blir så mycket vassare när den omvandlingen sker - det är väl till årsskiftet. Annars hade det varit möjligt att samarbeta forskningsmässigt och administrativt med Lunds universitet, som inte ligger alltför långt borta - fyra mil.
Men det är klart att det ligger prestige i att kallas universitet, framför allt utomlands. I den senaste forskningspropositionen deklarerade regeringen sin avsikt att göra samverkan till anslagsgrundande verksamhet.
Låt mig säga direkt att det är av yttersta vikt att lärosäten och enskilda forskare och andra verksamma på våra lärosäten samarbetar på alla sätt som kan ge ett mervärde. Men att göra samverkan till en bidragsgrundande faktor leder fel. Det blir en målsättning i sig.
I stället för att samarbeta för att uppnå vissa resultat samarbetar man i värsta fall för att erhålla anslag, och det leder fel. Genusteorier har fått en alldeles för dominerande roll inom svenskt högskoleväsen. Jag har sagt det förut i talarstolen - och fått mothugg på den punkten, om jag minns rätt.
Jag sa det långt innan Ivar Arpi skrev sina artiklar. Nu har vi ju självständiga lärosäten, och de får naturligtvis sätta ihop sina kurser precis hur de vill. Frågan är dock om det inte bryter mot undervisningsfriheten att tvinga in genuslitteratur i kurser som rör helt andra saker.
Den ansvarige läraren för en kurs borde inte påtvingas litteratur av något råd, litteratur som dessutom inte hör hemma i kursen. Ett sådant förfarande har inget att göra med jämställdhet mellan män och kvinnor - som vi på alla sätt är för; låt mig med kraft framhålla det - utan får mer karaktären av religiös överideologi. Fru talman!
Vi satsar stora resurser på universitetsforskningen och anslår enorma summor forskningspengar till olika institut. En grupp det inte satsas på är fria forskare, som inte passar in i de system vi har i dag. Det ligger ju lite i sakens natur.
Låt mig ändå påminna om att många av de epokgörande uppfinningar som gjorts i Sverige har tillkommit genom att fria forskare, alltså forskare som inte varit bundna till någon högskola, har arbetat med sina egna snilleblixtar. Vinnova borde få i uppdrag att erbjuda stöd till fria forskare.
Alternativt borde regeringen satsa pengar på Swedish Innovators eller någon liknande organisation så att man kan stödja fria forskare. Det tror jag att Sverige skulle vinna oerhört mycket på.