KBLab/rixvox huggingface dataset:
Christian Holm Barenfeld (M):
Jag tror att det är viktigt att vi i det här läget blickar framåt snarare än bakåt. Man kan dock inte - vilket den nuvarande regeringen och Ylva Johansson ofta försöker att göra - bortse från det faktum att 350 000 fler människor kom i arbete under alliansregeringen.
Sysselsättningsgraden ökade, vilket är bra, samtidigt som vi under ett antal år var i den mest omfattande globala finanskris som vi har sett i modern tid. Det är självklart att sådant påverkar. Det påverkar våra företag. På den här punkten är nog jag och Ylva Johansson överens. Som Ylva själv sa tidigare är det ju så att jobben skapas genom att företagen går bra och att de anställer.
Självklart är förutsättningarna för detta något bättre i högkonjunktur än i lågkonjunktur och global finanskris. Under den perioden fick Sverige ändå väldigt goda betyg. Vi hade en mycket bättre situation än de flesta i vår omvärld. Ylva Johansson tog upp frågan om de enkla jobben - jobb med lägre kvalifikationskrav. Vi är tydliga med att det finns för få enkla jobb i Sverige.
Vi vet dock samtidigt att Ylva Johansson säger detta när hon är här, men när hon träffar sina kompisar i den socialdemokratiska partistyrelsen - som kommer raka vägen från LO-borgen - har de andra synpunkter när det gäller de enkla jobben. Facket - i alla fall de socialdemokratiska delarna av det - är inte så fantastiskt fascinerade av enkla jobb.
Det är väl bra om Ylva Johansson driver på för att vi ska få fler jobb som de med lägre kvalifikationer kan ta. Ännu bättre vore det om man tog till sig Moderaternas förslag om att man ska kunna lära sig jobbet på jobbet och dessutom ställer sig bakom förslaget att utöka RUT, som vi lyckligtvis lyckades få igenom delar av i migrationsöverenskommelsen. Jag tror att de nyanlända som står utanför arbetsmarknaden behöver fler vägar in på den.
Tack för debatten!
Christian Holm Barenfeld (M):
Å min kollega Lars vägnar får jag tacka ministern för svaret på interpellationen. Det här är en ganska allvarlig fråga.
Göteborgs hamn tar emot ca 60 procent av alla containertransporter till Sverige och hanterar en stor del av det gods som kommer till och åker från Sverige. Arbetsgivaren i containerhamnen har ett kollektivavtal med LO-facket Transport.
Genom den här ganska långdragna strejken ser Hamnarbetarförbundet till att skapa stora problem för hamntrafiken i Göteborg. Det är också föreslaget att man ska utöka strejken till att gälla även andra hamnar.
Konsekvenserna av detta är väldigt viktiga och allvarliga för Sverige som land. Arbetsgivaren och fackförbundet har varit med och tecknat ett seriöst kollektivavtal med allt vad det innebär. Ändå blir man ifrågasatt och lamslagen.
Det är inte bara frustrerande att situationen är sådan som den är, utan det är också allvarligt. Därför är frågan till ministern: Vad avser ministern att göra för att komma till rätta med detta? I interpellationssvaret säger hon att man ska "kartlägga och analysera denna typ av konflikter på arbetsmarknaden". Vad innebär det konkret?
Nu har Ylva Johansson meddelat att regeringen avser att ge Medlingsinstitutet i uppdrag att se över det här. Men kan ministern specificera något mer vad ambitionen och förhoppningen med detta är? Det här blir en konstig situation i ett land som ändå har väldigt starka fackliga rättigheter.
Arbetsgivaren tecknar ett långtgående kollektivavtal med en part, gör sitt arbete och försöker vara seriös. Då kommer det ett helt annat förbund som inte bara kräver att få ett kollektivavtal utan dessutom vidtar stridsåtgärder. Såvitt jag förstår är det inte heller möjligt att hur som helst teckna flera avtal.
Det har varit möjligt för Hamnarbetarförbundet att teckna så kallade hängavtal på det avtal som Transportarbetarförbundet har, men det är någonting som Hamnarbetarförbundet har avvisat.
Det skulle vara intressant att höra något mer om hur arbetsmarknadsministern ser på denna ganska allvarliga situation, som dessutom riskerar att ha ganska stor påverkan direkt på arbetsmarknadsministerns område, nämligen de svenska jobben och utvecklingen där.
Christian Holm Barenfeld (M):
Tack för svaret. Det är självklart så att jag är fullt medveten om att strejkrätten är grundlagsskyddad. Men resultatet av detta blir att när en arbetsgivare ändå tecknar kollektivavtal som är väldigt omfattande hamnar man någonstans i situationen där man frågar sig: Är det värt någonting? Är det någon idé? Bör man över huvud taget teckna dem?
Det kan bli frågan när man trots detta blir satt i stridsåtgärder. Det som nu sker är att man lamslår ganska mycket av svensk transport. Om detta utvidgas ytterligare blir konsekvenserna än allvarligare.
Om man är lite mer revolutionärt lagd, och det kanske Ali Esbati är, tycker man inte att det är några stora problem. Där står vi möjligtvis inte alltid precis bredvid varandra, jag och våra vänsterpartister och däribland Ali. Frågan är vad som går att göra. Grundlagen är en sak, och den ska följas.
Men det går att reglera och se över exakt hur, när, var och vilka åtgärder som ska kunna vidtas och vid vilket tillfälle. När det gäller så centrala delar som strategiska hamnar för Sverige kan det finnas anledning att se över detta. Det är väl bra att regeringen nu agerar.
Men jag hoppas att det agerandet också innebär att det blir någon förändring. Dessvärre hjälper inte det i den situation vi nu står inför. Det är beklagligt och oroande. Jag förstår att det inte är enkelt att som minister bara säga att man nu ska upphöra.
Men det är definitivt någonting som nu direkt skadar och försvårar arbetet för Göteborgs hamn och arbetet för alla de individer som har sitt dagliga värv där samtidigt som det skadar en stor del av transporterna till och från Sverige.
Därför hoppas jag att regeringen fattar konkreta beslut och att detta därefter leder till konkreta resultat.
Christian Holm Barenfeld (M):
Nej, vi har inga problem med det Ylva Johansson räknade upp. Detta är väl inte riktigt en debatt om lex Laval, men det är ju ett fall där Ylva Johanssons partikamrater i Byggnads var inblandade.
Det finns nämligen en direkt koppling mellan LO-borgen och, numera, Regeringskansliet eftersom LO:s ordförande alltid sitter i den absolut högsta ledningen i Socialdemokraterna. I det fallet hade vi personer från Lettland som var i Sverige och arbetade. Det fanns kollektivavtal.
Och då stod alltså vuxna svenska män och skrek "Go home!" Då var de inte på partimöte, utan då var de där med Byggnads. Jag tycker att det var anskrämligt. Det var någonting jag skämdes för. Jag tycker att det skämde ut Sverige, och självklart skämde det även ut fackförbundet Byggnads. Det föranledde också ett lagstiftningsarbete där lex Laval blev resultatet.
Nu försöker den svenska regeringen å andra sidan driva en linje där detta ska förändras, och det stämmer att vi inte tycker att det vore rimligt. Jag tycker i stället att det vore bättre om den svenska regeringen, innan den gör den förändringen, faktiskt försökte införa det så kallade tillämpningsdirektivet och utvärdera det.
Sakfrågan här är dock hur vi ska säkerställa att en arbetsgivare kan ingå kollektivavtal och sedan vara säker på att kunna ha en dialog och driva sitt företag tillsammans med sina anställda. Man kan självklart föra diskussioner, dialoger och förhandlingar utan att för den sakens skull sätta någon i blockad, sluta arbeta, skrika "Go home!" eller vad man nu väljer att göra.
Christian Holm Barenfeld (M):
Jag tror inte heller att sanktioner i sig löser allt och är allena saliggörande i det här fallet. Men jag tror att de är viktiga och att just risken att utsättas för dem har en avskräckande effekt. Det gäller framför allt om man tar till både de ekonomiska och de personella sanktionerna - att man gör det besvärligt för dem och ser till att de varken får komma till eller mellanlanda i länder.
Man kan dessutom se till att frysa de tillgångar de har inom exempelvis Europeiska unionen. Då är frågan: Har Sverige tagit initiativ för att EU tydligare ska se över möjligheten att återinföra hårdare sanktioner, och i så fall på vilket sätt?
Och kommer regeringen att stärka stödet till civilsamhället, frihetsförsvarare, oberoende journalister och oppositionella givet den enormt negativa utveckling som vi ser nu? Så många personer som har gripits de senaste veckorna har inte gripits i Vitryssland sedan valet 2010, och metoderna ser inte ut att vara trevligare i år än de var 2010.
Folk försvinner och dyker upp några dagar senare. Ingen vet var de har varit, och sedan visar det sig att de har varit i ett KGB-fängelse. Personer som under lång tid har varit politiska fångar och som har släppts är nu tillbaka i fängelse. I grunden är den negativa ordningen återställd. Allt är som det var förut, och friheten är i grunden helt strypt i landet. Vad kommer alltså Sverige att göra? Har regeringen redan tagit initiativ?
Det har gått två veckor, och det enda jag har kunnat få fram är det faktum att det har kommit två tweets från utrikesministern där oron uttrycks. En sista fråga handlar om de MR-rapporter som tidigare kom från Utrikesdepartementet. Under den här mandatperioden har jag inte uppfattat att det har presenterats några sådana rapporter. Det vore viktigt att få sådana till stånd.
Christian Holm Barenfeld (M):
Jag lyssnade på debatten här. Självklart vill vi att de europeiska invånarna ska ha goda sociala villkor och en bra livssituation. Därmed tror jag dock inte att ett socialt protokoll eller en social pelare är lösningen.
Vad det handlar om är att vi ser till att människor har ett jobb att gå till, att de har en lön och att de får behålla stora delar av sin lön. Det är ju genom arbete som vi bygger vår välfärd, vår tillväxt och vårt välstånd. Därmed är väl en av de grundläggande delarna i EU att just verka för öppenhet, frihet och fri handel.
Mitt intryck är att regeringen och Ylva Johansson är för att EU ska ha frihandelsavtal och att vi ska stå upp för frihet och öppenhet när det gäller rörlighet för varor, tjänster, kapital och annat, inte minst för människor, över våra gränser i den inre marknaden. Samtidigt ser vi hur socialdemokratiska ledamöter i Europaparlamentet agerar.
Den tidigare ministern Marita Ulvskog, tillsammans med Anna Hedh, röstade inte för frihandelsavtalet med Kanada nyligen, vilket givetvis skulle vara viktigt för jobben i både Kanada och EU och inte minst viktigt för jobben i Sverige. Vi kan också se på omröstningarna och arbetet för att få till stånd frihandelsavtalet mellan EU och USA, TTIP.
Förvisso är den amerikanske presidenten ett stort problem, men hur kommer ministern att säkerställa hur socialdemokrater också i andra parlament där Sverige är representerat ska stå upp för frihandeln och driva på för att vi ska få dessa avtal, vilka i sin tur leder till fler jobb även i Sverige och därmed också till en stärkt social situation för våra invånare?
Christian Holm Barenfeld (M):
När det är något som inte fungerar är det lätt att säga att det är den tidigare regeringens fel och framför allt Moderaternas fel. Moderaterna vill uppenbarligen, enligt Ylva Johansson, inte att folk ska ha trygghet och ha det bra. Det är givetvis fel.
Det var också därför vi under regeringstiden såg till att jobben växte, att konkurrenskraften stärktes och att Sverige stod starkt i den enorma finanskris som drabbade världen. Vi såg också till att personer fick behålla mer av de pengar de tjänade, vilket givetvis ökar deras möjligheter att påverka.
Med Ylva Johanssons retorik skulle jag för min del kunna säga att det inte finns en enda krona i en löntagares plånbok som en socialdemokrat inte skulle kunna ta för att stärka det sociala runt om. Jag tycker att det är olyckligt om vi har en sådan diskussion. Detta handlar ju om det sociala protokollet.
Jag ser likt min kollega Jessika Roswall en oro för en ökad överstatlighet, men jag är också glad över att ministern så tydligt säger att man inte vill se någon ökad överstatlighet och något överförande av makt på det här området till EU. Mycket av den diskussionen pågår ju inom EU, inte minst givet att vi har sett brexit och allt som har skett efter finanskrisen.
Jag tror att vi snarare bör fokusera på det som är kärnan i EU än att se till att EU blir svulstigare och växer mer och att man överför mer makt.
På den röda sidan i EU-fronten och även på vår sida bland vissa medlemsländer och partier finns den tendensen, så jag hoppas att det stämmer att regeringen i Sverige står upp för att mer makt inte heller på dessa områden ska flyttas över till EU.
Christian Holm Barenfeld (M):
Åhörare! Tv-tittare! Jag vill börja med att tacka arbetsmarknadsministern för svaret på min interpellation. De statliga beredskapsjobben är ett av regeringens senare påfund som lanserades av statsministern i hans förstamajtal 2016. Sedan följde de i valrörelsen utlovade traineejobben och extratjänsterna. Dem har vi debatterat tidigare här i kammaren, och de kan fortsatt inte beskrivas som någon framgångssaga.
Av de 32 000 utlovade traineejobben har det blivit 567 stycken. Det återstår alltså nästan 31 500 traineejobb. Av de 20 000 utlovade extratjänsterna har det blivit omkring 3 200 stycken. Samtidigt ser vi att sysselsättningen har avvecklats i snabb takt och att deltagarna skickas hem.
De passiviseras och lämnas helt utan sysselsättning. På vissa områden går det bra för de personer som står nära arbetsmarknaden. Samtidigt ser vi att de som står långt ifrån arbetsmarknaden blir allt fler och dessutom hamnar allt längre från arbetsmarknaden.
Därför vore det bra om regeringens jobbsatsningar skulle ge resultat. I stället har vi sett mycket av förhöjda kostnader för att anställa och för att driva företag. Man har mindre incitament för att jobba genom att man får behålla mindre av det som man tjänar. Framgångsrika jobbskapande åtgärder, såsom RUT-avdraget, halveras i stället för att förstärkas. Nu kommer beredskapsjobben.
De ska bli 5 000 stycken. Hur har det gått? Ja, det är lite svårt att få fram siffror. Senast jag kollade på Arbetsförmedlingens hemsida stod det att det var 91 av de 5 000 som hade fått jobb. Men en återrapportering från Arbetsförmedlingen visar att det har blivit 276 stycken varav 174 finns hos Arbetsförmedlingen.
Problemet är inte Arbetsförmedlingen, utan det är att det inte händer något på andra områden. Jag tror kanske inte så mycket på beredskapsjobben, och jag tror kanske inte heller så mycket på regeringens andra delar.
Men de var regeringens stora jobbsatsningar, och det som regeringen lovade att man skulle göra för att lösa jobbsituationen och se till att de som står längst från arbetsmarknaden åter kommer in på den.
Av svaret framgår det att regeringen har en bred jobbagenda för att nå målet om lägst arbetslöshet i EU till 2020. Den diskussionen väntar jag med att ta upp i nästa interpellationsdebatt, för då ska vi diskutera arbetslöshetsmål. Men man kan ändå inte beskriva regeringens jobbsatsningar som speciellt framgångsrika, och då bör de justeras. Finns det någon sådan plan hos arbetsmarknadsministern?
Christian Holm Barenfeld (M):
Som sagt: Det är svårt att få den exakta siffran, men vi kan konstatera att det inte är speciellt många beredskapsjobb som har kommit till. Ministern säger som det är, att det går bra för Sverige just nu. Vi befinner oss i en högkonjunktur, och jobben växer till. Dess bättre är det så att jobb inte skapas av politiker utan av företagen. Däremot kan vi skapa goda förutsättningar.
Ministern kommer gärna tillbaka till de regeringsår då hon själv inte var minister utan det var en alliansregering som tog ansvar och lade fram konkreta jobbförslag; jobben växte till. Däremot fanns det givetvis också en arbetslöshet. Vi hade då en internationell finanskris. Det har vi talat om här många gånger. Vi hade den största finanskrisen i modern tid.
Sverige var, enligt alla bedömningar, ett av de länder som hade den stabilaste ekonomin, de bästa statsfinanserna och en politik och därtill regering som internationellt hela tiden fick toppbetyg. Det tror jag är bra.
Däremot är det inget egenvärde i, och där håller jag också med ministern, att folk ska vara i arbetsmarknadspolitiska åtgärder och annat för att de inte har jobb. Det bästa är om jobben växer till och att alla kan få arbete. Nu vet vi att det inte är verkligheten. Det går bra för Sverige. Det går bra för väldigt många.
Det går bra för dem som har lämnat skolan med fullständiga betyg, som har en utbildning och står nära arbetsmarknaden. Men det går allt sämre för dem som befinner sig långt ifrån arbetsmarknaden. Vi ser att deras väg tillbaka blir allt längre. Då behövs särskilda insatser, som givetvis kan ske i samarbete med näringslivet. De statliga beredskapsjobben är inte en sådan insats, utan de är till för det statliga.
I övrigt har många av regeringens åtgärder syftat på just den offentliga sektorn. Ja, den offentliga sektorn är sämre än den privata när det gäller att ta sitt ansvar på många områden. Det kan finnas anledning att vara särskilt tydlig mot våra offentliga arbetsgivare. Ska man nå framgång tror jag dock att det är bra att också väva in näringslivet. Låt mig återkomma till RUT-avdraget. Ja, det har förbättrats.
I och med migrationsöverenskommelsen lyckades vi få till att man fick in lite ytterligare delar, men beloppsnivåerna har regeringen ändå sänkt. Vi kan se att tillväxten i RUT-branschen mattas av. De signaler man får från branschen är inte alls speciellt lovande.
Vi vet att regeringen har ett samarbetsparti, där ministern själv har varit medlem en gång i tiden, som absolut inte gillar vare sig marknaden eller RUT-avdraget. Det är lite oroande för kommande budgetar. Det som den här debatten handlar om är de statliga beredskapsjobben.
Det är 5, 6 eller 7 procent av de jobb som utlovats som har kommit till. Om jag hade varit minister hade jag varit något oroad med tanke på att alla andra arbetsmarknadspolitiska förslag som regeringen har lagt fram närmast skulle kunna beskrivas som fiaskon, detta med tanke på hur få av de utlovade tjänsterna som har tillsatts.
Återigen: Finns det något som ministern avser att göra för att den åtgärd man nu har sjösatt ska ge effekt?
Christian Holm Barenfeld (M):
Inte heller jag ligger sömnlös för att vi inte har alldeles för många personer i arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Jag försöker heller inte svartmåla, utan jag säger att det faktiskt går bra för Sverige på många områden, mycket tack vare högkonjunkturen. Allt som regeringen gör på alla områden är inte dåligt. Det skulle jag inte säga. Däremot blir jag orolig när vi kommer till jobbpolitiken, där jag tycker att väldigt mycket saknas.
Jag tycker att det i många delar går i fel riktning. Och det som sjösätts, oavsett om jag sympatiserar med det eller ej, leder inte till leverans. Det som oroar mig i det läget är i mycket detsamma som oroar ministern. Det handlar om alla de människor som står långt från arbetsmarknaden och som hamnar allt längre från arbetsmarknaden.
Givet det faktum att vi har tagit ett stort ansvar och att många nya människor har kommit till Sverige är risken att den utmaningen kommer att bli större allteftersom etableringstiden för de personerna löper ut, då vi vet att det tar lång tid att komma in på arbetsmarknaden. Därför är det viktigt att man lägger fram förslag som är jobbskapande.
Politiken kan skapa förutsättningar, men de förutsättningarna skapas inte genom att man gör det dyrare att anställa, mindre attraktivt att jobba en timme extra och mer riskfyllt att starta och driva företag. Det kräver en politik som prioriterar jobb och företagande, som gör det enklare att anställa, mindre riskfyllt och billigare.
Det ska givetvis också vara möjligt att säkerställa att den som arbetar får behålla mer av det den tjänar i sin plånbok. De förslagen ser vi inte från regeringen. Vi har sett att regeringen själv i stort sett kommer fram till att regeringens budget kommer att leda till färre jobb.
Christian Holm Barenfeld (M):
Tack, utrikesministern, för klargörandena! Om jag uppfattade det rätt är den här punkten på agendan uppe lite mer sällan på EU:s utrikesministermöten, och det tycker jag i så fall är olyckligt. Det är viktigt med ett gemensamt EU-agerande, för det är mycket mer effektivt om vi kan få ett EU med mer än en halv miljard invånare att sätta ned foten än om Sverige gör det enskilt.
Däremot är det bra om Sverige enskilt sätter ned foten för att få EU att ta tydliga steg. Det är också viktigt att vi har en aktiv och kritisk röst, men det är i vissa lägen också bra att den är ganska högljudd och hörs även utåt, eftersom det är ett viktigt stöd, inte minst för våra vänner i Vitryssland som faktiskt gillar demokrati, mänskliga rättigheter och frihet.
Det var alltså fler kandidater, men samtidigt får många av de mest tongivande kandidaterna inte kandidera vare sig i president- eller parlamentsval eftersom de är klassade som kriminella, och det är ju ett bra sätt att undkomma opposition. Vi hade även fler ackrediterade journalister. Det är också bra.
Problemet är att de skriver så att vi kan läsa, men med tanke på den totala dominansen av de statliga medierna, där man inte har några negativa bilder av diktatorn och inte mycket alls om oppositionen, har det vitryska folket inga möjligheter att ta del av någon form av rimlig medierapportering. Då är det svårt att peka på framsteg.
Jag tycker fortsatt att det är olyckligt att man tog bort alla sanktioner med tanke på anledningen till sanktionerna och att man hade en rad kriterier för vad som skulle uppfyllas, även om jag vet att Sverige ville att sanktionerna skulle vara kvar.
Vitryssland uppfyller ett av dessa kriterier, och så tas samtliga sanktioner bort från EU-håll. Jag har läst både OSSE:s och Odhirs rapporter.
Man skriver givetvis, precis som vid presidentvalet, att det var fler observatörer som kunde komma dit, men det är faktiskt så att framstegen består i att fler människor kan komma och se när man bestjäl det vitryska folket rätten att avlägga sin röst och att välja sina politiska ledare.
Vad var alltså de konkreta framstegen i det här valet, med undantaget att man nu har två oppositionella parlamentariker? Man har ju nästan lite svårt att förstå att de inte gjort detta tidigare för att blidka omvärlden.
Ser man konkret på vad det gör för mänskliga rättigheter och för det vitryska folkets frihet och demokrati är det dock i grunden noll. Vi kan alltså konstatera att i grunden är inget förändrat. Utifrån situationen i Ukraina, ett alltmer aggressivt Ryssland och en alltmer oförutsägbar Putin kan jag se att det finns rimliga anledningar att i vissa lägen vara taktisk, utifrån det geopolitiska läget.
Men jag har svårt att se att några framsteg gjordes i det här valet. Jag hoppas därför att vi kommer att se utrikesministern - och gärna även statsministern och andra statsråd - i debatten, i medierna och i EU högljutt, kritiskt och tydligt sätta agendan i den här frågan. Det vore nämligen bra om Sverige fortsatte att driva och sätta agendan i EU så att vi kan få med oss övriga.
Det skulle vara intressant att veta vad regeringen gör i fråga om detta.