KBLab/rixvox huggingface dataset:
Finn Bengtsson (M):
Anledningen till att jag gick upp i debatten var Lars Mejern Larssons högstämda tonläge och att regeringen anklagades för passivitet därför att man inte omedelbart åtgärdat något som han hade läst om i en tidning och blivit irriterad över. Men skulle man agera på så lösa grunder när det gäller att med en rättstrygg bakgrund ta fram nya lagstiftningsförslag från regeringen tror jag att det skulle bli helt omöjligt att arbeta. Någon ordning är ändå rimlig i det här fallet, tycker jag.
Det hänvisas till sittande parlamentariska utredning som om drygt ett år ska avlämna sitt slutbetänkande. Men under tiden är man fri att när som helst inkomma med förslag som man tycker att det är viktigt att regeringen ges till känna. Tongivande socialdemokrater och fackföreningsföreträdare sitter med i den parlamentariska utredningen.
Jag undrar om det är så att Lars Mejern Larsson tycker att ministern ska strunta i att de här personerna kan ta ett initiativ utifrån sin parlamentariskt valda funktion och i den ordning som man har i en kommitté för att se över de hållbara försäkringarna. Vad skulle riskeras om vi agerade utifrån varje liten puck som spelades ut i tidningarna?
Det är svårt att kontrollera fakta som också finns tillgängliga för den parlamentariska kommittén för hållbara försäkringar att ta del av och att agera utifrån ett mycket kraftigare mandat som regeringen då rimligen kommer att lyssna på eftersom man enligt direktiven har rätten att göra inspel fram till slutrapporten 2013.
I en så komplicerad fråga som den om att ändra i våra gemensamma sociala försäkringar och i den trygghet som de ska ge medborgarna kan det inte vara rimligt att vi agerar utifrån varje liten okontrollerbar insändare. Som sagt: När man diskuterar detta med Försäkringskassans kundtjänst blir man lugn i förvissningen om att finns det en någorlunda långsiktig koppling till arbetsgivaren har man ett gott försäkringsskydd.
Men den som enbart är timvikarie och som inrings kan rimligen inte påverka detta på samma sätt - precis som ministern nämnde i sitt förra inlägg.
Finn Bengtsson (M):
Eva-Lena Jansson vill inte bara titta tillbaka till 1991 utan vill hämta politiken från 1891 och framåt. Det är ett intressant historiskt perspektiv som jag ofta tycker att Socialdemokraterna ägnar sig åt dessa dagar. De tittar bakåt och inte framåt. Finansministern är väldigt tydligt i sitt svar på interpellationen och talar om hur utanförskapet har minskat med 164 000 personer mätt i helårsekvivalenser från maktövertagandet från Socialdemokraterna 2006.
Jag skulle i stället gärna vilja blicka lite framåt till år 2040. Vi vet att i dag arbetar tre för att försörja den fjärde. Om vi bara tittar på den demografiska utmaningen kommer det med allting oförändrat att vara två som kommer att arbeta för den tredje.
Min fråga till Eva-Lena Jansson och Socialdemokraterna är: Hur tror ni att vi ska kunna möta framtidens utmaningar och inte minst den demografiska utmaningen om man inte har en arbetsstimulerande politik? Här har bland annat statsministern visat sig vara klärvoajant i så måtto att han lyfte upp frågan att diskutera: Hur ska den framtida pensionsåldern se ut?
Det är den typen av frågor vi måste ställa för att garantera den framtida välfärden och den solidariskt finansierade välfärden som håller landet samman. I stället försöker man här att spekulera i en återgång till en bidragslinje med mer utgifter till dem som inte stimuleras att komma in på arbetsmarknaden.
Hur detta på lång sikt ska kunna garantera välfärden i Sverige i en tid bortom valen 2014 och 2018, låt säga till år 2040, är för mig fullständigt obegripligt. Här måste man ha en framåtsyftande politik. De inslag av bland annat jobbstimulans som jobbskatteavdragen har haft, och som för övrigt ert partis ledning ställer sig bakom, är i allt väsentligt rätt väg att gå.
Det är då förvånande att fundera över de gigantiska skatteutgiftsökningar som man förväntar sig genom Socialdemokraternas politik.
Finn Bengtsson (M):
Låt oss så här långt i debatten konstatera att reformen vid omregleringen av apoteksmonopolet i allt väsentligt givit en bättre tillgänglighet för svenska folket. Sedan är det korrekt, som interpellanten säger, att det naturligtvis finns ett glesbygdsproblem kring apoteksombuden. Här har regeringen en plan för att både utreda detta under resans gång och att komma med besked om ägardirektiven senast på stämman för Apoteket AB.
Är man för konkurrens ser man de stora fördelarna med att omreglera en så här viktig distributionsmarknad som läkemedelsmarknaden är. Och det är inte bara så att vi har fått fler apotek, utan vi har också fått helt andra och mer gynnsamma öppettider. Detta är konkurrensens fördelar. Jag tror att det finns mycket konkurrensutsättning när det gäller just distribution till människor av ibland livsviktiga läkemedel.
Det är väldigt glädjande att se att vi har kunnat bryta den tidigare trenden. Det finns en intressant motion från Centerpartiet, som tänker i samma vidare banor, om att man i framtiden kan tänka sig att apoteksombuden kan försörjas inte bara av Apoteket AB utan även av andra aktörer på marknaden. Det är alltså helt nya tankar.
Här måste regeringen ha en möjlighet att först se hur reformen har landat, och vi kan nu konstatera, som jag sade, att den i allt väsentligt har varit lyckad, och sedan fundera i vidare termer om man kan tänka sig ett apoteksombudssystem just för glesbygden som ser ännu bättre ut i framtiden. Det kan vara lite förvånande att titta tillbaka på när vi lade fram det första förslaget om att få receptfria läkemedel ute i dagligvaruhandeln. Dessa borde i dag harangeras av Sveriges livsmedelshandlare.
Nu senast säger man i tidskriften Livsviktigt att reformen har ökat tillgängligheten fantastiskt bra och frågar också vad alternativet hade varit om oppositionen hade fått välja att stänga av den möjligheten även i glesbygd.
Finn Bengtsson (M):
Jag vill tacka Isak From för en intressant interpellation och statsrådet för ett uttömmande svar som beskriver alla de proaktiva åtgärder som alliansregeringen har gjort under tidigare och aktuell mandatperiod för att komma till rätta med problemet med ungdomars utanförskap. Låt mig stanna upp vid interpellationens ingång där man ger en väldigt dyster bild utifrån en undersökning som har gjorts på drygt 1 200 ungdomar.
De har fått uttala olika åsikter. Det förefaller mig som om det inte är representativt för Sveriges ungdomar. I sitt svar säger ministern också att undersökningar som har gjorts tidigare har givit en mer positiv ansats. Jag, liksom ministern, delar interpellantens synpunkt att det finns en pessimism som vi måste ta till oss. Vi måste förbättra möjligheten att bli av med den.
Kommunernas informationsansvar behöver också förbättras. Det är positivt att svenska ungdomar deltar flitigt i våra allmänna val och att intresset för den politiska utvecklingen tycks vara stort, även om man tycker sig ha svårt att komma i kontakt med beslutsfattare. Det tror jag är ett problem som har funnits i långa tider. Det är något som vi säkert också kan förbättra.
Något som jag tror är roten till det onda har att göra med den långsiktiga strategin. De åtgärder som regeringen har vidtagit kommer naturligtvis inte att omgående förbättra situationen, även om siffrorna pekar åt rätt håll. Det kommer till exempel att ta många år för att inte säga decennier innan en gymnasiereform får fullt genomslag.
I budgetpropositionen för innevarande år framgår att, mätt i helårsekvivalenter som ju är Socialdemokraternas framtagna mått på vad som är utanförskap, från det att alliansregeringen tillträdde 2006 har det minskat från ett 20-procentigt utanförskap ned mot ett 15-procentigt.
Prognosen pekar på att det blir ännu bättre fram mot 2014 - kanske ned mot 12-13 procent. Det är konsekvensen av en politik som långsamt visar sig motverka utanförskapet när individer hamnar i sjuk- och aktivitetsersättning, sjukpenning eller får ekonomiskt bistånd.
Om det behövs ska det naturligtvis finnas, men när det är överanvänt hamnar vi i en sådan bidragspolitik med bidragshöjningar och skattehöjningar som Socialdemokraterna förordar som lösning på problemet. Införandet av jobbskatteavdrag och reformering av sjukförsäkringen är också ingredienser för att minska utanförskapet.
Om vi ser på hur ungdomar kan hamna i utanförskap visar en analys som riksdagens utredningstjänst har gjort att familjer som fått ekonomiskt bistånd var över 150 000 år 2005 när Socialdemokraterna hade regeringsmakten. Det hade sjunkit till under 120 000 år 2007. Det är en utveckling i rätt riktning.
Det säger långtifrån allt, men det visar att en del siffror som kablats ut om att fattigdomen ökar i det här landet förefaller vara väldigt överdrivna. Det är viktigt att ha en arbetslinje som bekräftar att staten får mer inkomster och att de inkomsterna kan finnas för att bevara våra trygghetssystem och välfärdssystem.
Det är den enda vägen att gå för att få ungdomars attityd till politik och sina liv att bli så bra som möjligt.
Finn Bengtsson (M):
Låt mig först slå fast att vi inom Alliansen, över blockgränserna, delar glädjen med bland annat socialdemokratin över att ministern nu aviserar en ungdomspolitisk proposition under mandatperioden och att det också kommer att finnas rikligt med tillfällen för ungdomar att ha egna synpunkter vid framtagandet av propositionen. Det är mycket glädjande. En av interpellantens frågor berörde ungdomsarbetslösheten, vilken är nog så viktig att diskutera.
Ministern förtydligade också att detta på inget sätt är ett nytt problem. Det har följt med tidigare regeringar, och det har även alliansregeringen brottats med. Jag skulle lite grann vilja kommentera en siffra som är intressant. Som ministern säger har vi i princip ett relativt oförändrat läge när det gäller den reella ungdomsarbetslösheten, som förstås ska speglas i det konjunkturläge som vi befinner oss. Det noteras att det har vidtagits en massa aktiva åtgärder.
Ministern nämnde lättnader i fråga om sociala avgifter och även sänkningen av restaurangmomsen som naturligtvis kan bidra till att underlätta anställningsbarheten av ungdomar. Även om ungdomsarbetslösheten enligt SCB:s statistik är hög och problemet inte ska förringas, får man konstatera att det finns en lite bedräglig fråga som ställs till ungdomar som är heltidsstuderande. Frågan som man ställer lyder ungefär: Skulle du kunna tänka dig att ta ett jobb?
Om man svarar ja på den frågan anses man vara arbetslös trots att man är heltidsstuderande. Korrigerar man för denna faktor ligger ungdomsarbetslösheten enligt den statistik som jag har tagit fram från 2001 till 2011 på lite drygt 10 procent, vilket kanske är den siffra som är mer reell. Men vi ska naturligtvis inte underskatta att ungdomsarbetslösheten är ett problem.
Därför är det bra att regeringen jobbar med aktiva metoder för att både i närtid och i fjärrtid minska ungdomsarbetslösheten.
Finn Bengtsson (M):
Ja, ideologi är viktigt. Här har vi talat från finansministerns håll och Alliansens håll om arbetslinjen och ställt den i relation till bidragslinjen. Det kommer sannolikt att bli ett tema inför avslutningen av den här mandatperioden och under kommande valrörelse. Låt mig betona bland annat inblandningen av socialförsäkringssystemet, inte minst när det gäller sjukförsäkringen. Vi kan i princip säga att vi är relativt överens om ersättningsnivåerna i det systemet, som bygger upp en del av inkomsterna för en del av befolkningen.
Däremot har vi varit helt oense om hur sjukförsäkringen bör utformas. År 2002 och 2003 var det toppår i Sverige i förhållande till resten av jämförbara länder. Vi hade dubbelt så många som var sjukskrivna dubbelt så länge som i just jämförbara länder.
Vi hade också en geografisk spridning som visade att sjukförsäkringssystemet, som är så viktigt för oss för att vi ska ha en trygghet vid arbetsoförmåga på grund av sjukdom, egentligen fungerade som ett arbetsmarknadspolitiskt redskap, vilket den aldrig har varit avsedd att vara. Det genomfördes en reform under förra mandatperioden, och den har förbättrats ytterligare under den här mandatperioden. Nu har vi i princip ett sjuktal, ett ohälsotal, som är jämförbart med hur det är i jämförbara länder runt oss. Fru talman!
Jag vill påstå att detta kanske är en lika viktig faktor som att vi bedriver en allmän sysselsättningsstärkande politik i vårt land. Det handlar nämligen om att befinna sig i utanförskap när man inte är sjuk, med en sjukersättning som ger mycket lägre ersättning än vad en arbetsinkomst ger. Det är kanske den allra värsta otjänsten man kan göra mot någon, om man nu vill se att inkomstskillnaderna ska vara mindre än vad de är i dag. Därför tror jag att finansministern och alliansregeringen är på helt rätt spår.
Det handlar om att driva en aktiv sysselsättningspolitik men också om att se till att bevaka och bevara den sjukförsäkringsreform som ändå har fört svenska folket betydligt närmare arbetsmarknaden.
Finn Bengtsson (M):
Jag får tacka landsbygdsministern för svaret, där det var väldigt tydligt att alliansregeringen står fast vid en miljöanpassad konsumtion och driver detta på ett klokt sätt, tycker jag, inte minst när det gäller att se till att Livsmedelsverket får göra sitt arbete för att sedan ta ställning till notifieringen. Anledningen till att jag har engagerat mig i den här debatten är egentligen interpellantens ingång.
När klimatkorkade modedietister driver upp svenskarnas klimatbelastning från maten ökar behovet av miljöanpassade kostråd, verkar vara den tes som interpellanten själv driver. Själva ordvalet får stå för interpellanten, men det här antyder någonting som jag tycker att man kan problematisera lite kring när det gäller kostråd i största allmänhet.
Det må vara att en hel yrkeskår, som exempelvis dietisterna inom sjukvården, kan avfärdas med att vara lättjefulla imbeciller inför det allt överordnade klimathot mot mänskligheten som Helena Leander och Miljöpartiet ser i snart sagt varje politisk fråga om till exempel dietisterna och sjukvården väljer att i första hand prioritera råd för rätt och balanserat kosthåll för hälsans skull framför vad som ibland närmast är logistiska problem för hur olika födoämnen produceras på ett klimatsmart sätt.
Att värna en medmänniskas hälsa med kostråd och samtidigt värna exempelvis bästa möjliga djurhållning och att minimera skadlig miljöpåverkan vid livsmedelsproduktion är naturligtvis inte oförenliga mål vid kostrådgivning. Interpellanten hävdar att det vid sidan av obligatoriska krav på långtgående miljöbelastningsinformation för all vår föda gärna också ska användas ekonomiska och juridiska styrmedel för att klimatanpassa livsmedelstillgången.
Låt mig därför, fru talman, fråga Helena Leander dels vilka sådana ekonomiska och juridiska styrmedel hon konkret tycker att vi ska ta till, dels hur hon ser på ansvaret för att sådana styrmedel inte råkar negativt påverka livsmedelstillgångens effekter på enskildas hälsa eller på folkhälsan.
Finn Bengtsson (M):
Min grundtes är att regeringen bedriver ett förtjänstfullt miljöarbete på livsmedelssidan. Jag uppskattar det miljöengagemang som Helena Leander och många miljöpartister visar. Men problemet är att i sin iver att föra in ett miljöresonemang i en kosthållning kan det smyga sig in problem, det vill säga det goda kan bli det bästas fiende.
Det var därför jag frågade vilka de ekonomiska och juridiska styrmedel är som Helena Leander eventuellt efterfrågade. Nu fick vi förslag på ekonomiska styrmedel, till exempel skatt på bekämpningsmedel. Då kan man fråga sig om det inte finns en anledning till att bekämpningsmedel har tagits fram, inte bara att öka produktionen och göra produktiviteten bättre. Det kan också vara fråga om att hindra skadliga ämnen att smyga sig in i livsmedel.
Om man driver tesen för hårt att det ska finnas en miljöanpassning, så att man tänker bort att kosten blir den nyttigaste och bästa för individens hälsa, kan man hamna i problem. Jag är tillbaka igen till frågan om vilka juridiska styrmedel som det ska vara. Ska man kriminalisera ett beteende, som kanske i sin tur är viktigt för att skapa en hälsomässigt bra produkt? Det står icke desto mindre i interpellationen "klimatkorkade modedieter". Det antyds inte vad detta är.
Mycket är på modet. Det finns bra kost för olika riskgrupper, till exempel diabetiker eller äldre som behöver mer näring. Det antyds här att det är fråga om människor som primärt inte har den stora insikten i klimatfrågan som Helena Leander har. Det kan också vara så att man tar ett större hälsomässigt ansvar än vad Helena Leander i värsta fall inte tar. Det var min poäng.
I sitt engagemang för miljön drev i mitt landsting Miljöpartiet tesen om att ha särskilda drivmedel till ambulanserna, men de glömde bort att ambulansernas viktigaste funktion är att köra sjuka patienter till sjukhuset. Engagemanget får inte fördunklas genom att klimatfrågan drivs för långt.
Finn Bengtsson (M):
Jag vill börja med att tacka justitieministern för ett uttömmande svar. Det gör klart för oss att grundlagsutredningen inte har för avsikt att vidga de frågeställningar som tas upp i interpellationen, så det borde tillfredsställa interpellanten. Herr talman! Det är en väldigt intressant interpellation som Hans Linde har ställt ur många aspekter.
Interpellationen är en detaljerad redogörelse, om än brottsstycken, utifrån några fängslade journalister utrikes och utrikesministerns eventuella inblandning i detta på ett korrekt eller icke korrekt sätt.
Låt mig då förtydliga att av den anledningen har bland andra utrikesutskottets ordförande Karin Enström väldigt tydligt på Svenska Dagbladets Brännpunkt uttryckt ett problem: "Den kritik som riktas mot regeringens agerande i fallet har ofta varit ensidig, substanslös och präglad av att vilja flytta ansvaret från de ansvariga till dem som försöker hjälpa de utsatta."
Jag konstaterar också, herr talman, att Carl Bildt har blivit tillfrågad av bland annat TT nyligen. Frågan löd: Skulle det skada om du ställde dig upp och sade att de bör släppas? Då säger Carl Bildt: Det har jag ju sagt. Vi har tyckt att de ska släppas från första stund, och det sade jag redan från början.
Med detta vill jag tydliggöra att jag uppfattar att utrikesministern på alla sätt har gjort det som man förväntar sig av en utrikesminister och att han har stått upp för demokratin. Något som är en väldigt god historik i mitt parti och Alliansen är att verkligen värna demokratins kärna, yttrandefrihet och pressfrihet.
Det parti som Hans Linde tillhör har i historien tyvärr inte samma ofläckade ansvar för att stå upp för demokrati, tryckfrihet och yttrandefrihet.
Jag tycker därför, herr talman, att den här interpellationen blir ensidig, delvis substanslös och också präglad av en vilja att förflytta ansvaret från de ansvariga i denna viktiga fråga om de fängslade journalisterna till dem som faktiskt försöker att hjälpa de utsatta, det vill säga utrikesministern och Utrikesdepartementet.
Finn Bengtsson (M):
Det är intressant att reflektera över att även politiker av viss ålder kan ha en historia, precis som statsrådet nämnde i sitt inlägg. Carl Bildts kamp för demokrati och yttrandefrihet i Öst- och Centraleuropa är välkänd, likaså hans medlingsinsatser under konflikten på Balkan på 1990-talet som ledde fram till det viktiga Daytonavtalet.
Jag påstår att Carl Bildt som god representant för Moderaterna och Alliansen har en historik av att stå upp för kampen för demokrati och yttrandefrihet som vida överglänser det som interpellanten möjligen kan ha lyckats med. Dessutom misslyckades hans parti med detta under många år då man kramade diktaturstater. I vilken mån man fortfarande gör det är okänt.
Frågorna i interpellationen ställer krav på regeringen att ta ett initiativ, precis som statsrådet säger, mot rekommendationer av Grundlagsutredningen och konstitutionsutskottet efter djuplodande i frågan om tidskarens. Interpellanten anser att man ska införa skärpta karensregler, men vi hör i interpellantens inlägg att det inte gäller facklig aktivitet eftersom man där inte har något jävsproblem.
Råkar man däremot sitta i en näringslivsstyrelse har man jävsproblem. Om man föreslår regeringen att se över tidskarensreglerna, hur ska de då utvidgas? Ska det vara ett år, fem år eller tio år? Ska man fundera över att kompetens utifrån det verkliga arbetslivet är av värde för en politiker?
Precis som statsrådet problematiserade i denna viktiga fråga kan en för lång tidskarens hindra viktig kompetens att komma in i den lagstiftande församlingen. Det finns ett noggrant system för att hantera jävsfrågor som ytterst handlar om att individerna själva har ett stort ansvar. Detta är kanske lite främmande för interpellanten, men jag vill gärna höra hur långa han anser att tidsgränserna ska vara.
Finn Bengtsson (M):
Carina Adolfsson Elgestam visar som socialdemokrat i den här debatten med all önskvärd tydlighet att Socialdemokraterna vill införa generella förbud där det krävs individuella avdömningar. Att stå här och tala om att jag skulle vara medhjälpare i denna debatt och att hon tycker att det är oroväckande anar jag nästan som ett förbud mot att man skulle få gå upp här och diskutera den här frågan.
Då vill jag förtydliga för Carina Adolfsson Elgestam att jag inte kan interpellera henne, men när hon framställer en fråga som jag har 30 års civil erfarenhet av att arbeta med inom rättspsykiatrin och psykiatrin som läkare tycker jag att det är förment att antyda en sådan sak i debatten. Jag skulle snarare säga att den som är min medhjälpare här är socialministern, eftersom han har mindre kompetens just i sakfrågan än vad jag råkar ha.
Däremot är det så att jag delar socialministerns bedömning av den utredning som nu har kommit och de möjligheter som finns. Precis som socialministern underströk handlar det nämligen om, fru talman, en utvidgning av begränsningsmöjligheterna för chefsöverläkaren att just göra den här delikata, individuella avdömningen som måste ske i varje fall. Varje typ av generellt förbud skulle försämra vården för dem som är tvångsintagna på rättspsykiatrisk klinik.
Detta säger Socialstyrelsen, detta säger utredningen, detta säger verksamhetscheferna på rättspsykiatriska enheter när man besöker dem. Men Carina Adolfsson Elgestam tycker inte det, utan hon överprövar all denna kompetens och tycker dessutom att hennes kollega här i riksdagen inte ska gå upp och vara medhjälpare till socialministern, för det oroar henne väldigt mycket. Regeringen ska sätta ned foten efter det underlag man får in efter sommaren, den 15 september.
Hur, fru talman, ska vi i så fall få en genomlysning inför den remissrunda som nu sker om vi inte ens ska få diskutera det här i kammaren utan att kallas för medhjälpare och att det är oroväckande?