Staffan Danielsson (C):
Göran Hägglund tog verkligen tag i mina argument. Gråzonen är, menar jag, att läkarna tvingas till beslut som ligger i utkanten, och det är ett ansvar för samhället att reglera så att medborgarna, läkarna och vi vet vad som gäller. Jag tycker vidare att Göran Hägglund tog i lite när han drog debatten till att varför inte hjälpa alla till självmord. Det jag diskuterar är svårt lidande människor som själva aktivt vill.
Det är det jag diskuterar - inget annat. Jag välkomnar också att Göran Hägglund säger att den som vill resa utomlands har den möjligheten och att det inte ska kriminaliseras. Vi är alla överens om livets välsignelse och värde och om samhällets och vår allas grundläggande inställning till livet och dess okränkbarhet.
Men det går, tycker jag, att kombinera denna grundinställning med en ödmjukhet och en respekt för de svåra lidanden som vi diskuterar och för en människas yttersta vilja. Jag tar starkt illa vid mig när det kan antydas att en vilja från mig och andra att överväga och diskutera ett självbestämmande för en lidande människa i livets slutskede eller med svåra plågor och där sjukvården tömt sina resurser skulle vittna om bristande känsla och respekt för människors integritet och värde.
Jag säger inte att det möjligen skulle kunna vara tvärtom, men jag vill uppmana, inte främst Göran Hägglund för det blev också annan debatt, till respekt för oss som vill diskutera denna problematik och som vill utreda den djupare. Jag kände inte riktigt den respekten från Finn Bengtsson. Det har rasat en annan intensiv debatt tidigare - om rätten till abort i livets verkliga inledningsskede.
Även detta är en mycket svår avvägningsfråga, där jag efter bekymmer står bakom slutsatsen att abort i noga reglerade former ändå bör vara laglig och möjlig. Men om människan alltså i noga kontrollerade former kan avbryta ett liv långt innan det skulle ha fötts, finns det då möjligen inte en rimlighet i att efter ett långt liv kunna få sluta något i förtid om man drabbas av svåra plågor och själv starkt så önskar?
Jag är mycket medveten om logiken i att motsätta sig både att livet kan avbrytas i ett inledningsskede och att det kan avbrytas i ett slutskede. Men dessa frågor är så oerhört svåra att även den omvända logiken finns: att verkligheten gör att båda dessa möjligheter kanske kan accepteras under strängt reglerade former. Jag vill också starkt understryka att det jag lyfter fram och argumenterar för är en djupgående utredning som analyserar och överväger denna problematik.
Skulle en öppning enligt mitt resonemang behöva ske måste självfallet detta omgärdas av stränga och precisa regelverk, och vi är självfallet fullständigt överens om att denna mycket noga reglerade ventil i så fall aldrig får bli någonting mer än just detta. Jag vill visa på något exempel av dem jag lyfte fram i min motion i den här frågan från hösten 2007.
I ett Svenska Dagbladet-reportage av Gunilla von Hall berättas om fransmannen Vincent Humbert. Han totalförlamas och blir blind och stum efter en bilolycka. Han kan bara kommunicera med omvärlden via handtryckningar. Han är totalförlamad utan syn, hörsel och smak. Hans entydiga vilja är att få dö. Den franska staten förvägrar honom detta.
I Svenska Dagbladets prisbelönta reportage av Fredrik Karén finns berättelsen om Mats Persson som dog just i Schweiz. Han såg entydigt döden som en befriare från sin mycket svåra sjukdom - från smärtan, från plågan, från att inte kunna göra sig förstådd eller kunna äta eller dricka själv. Han pratar stötvis, muskulaturen i tungan är delvis förtvinad av sjukdomen, och han får allt svårare att andas. Begick Mats Persson ett brott när han reste till Schweiz? Nej - och det välkomnar jag.
Men svek staten honom i någon form när han såg sig tvingad att resa dit?