KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ingegerd Saarinen (MP):
Jag vill börja med att be om ursäkt för att Peter Eriksson inte kunde vara här, och så vill jag tacka för svaret. Men av svaret framgår inte om Leif Pagrotsky är beredd att styra Vattenfall mer aktivt vare sig i frågan om kraftverksplanerna i Stenungsund eller i övrigt. Vattenfall har hundrafaldigat sina koldioxidutsläpp sedan 1997, och bolaget är i färd med att öka dem ännu mer.
De har ökat sitt kärnkraftsinnehav. De tänker också investera stort i kärnkraft i framtiden i Sverige. De har höjt priserna långt utöver vad som är motiverat. Företaget har tärt hårt på sin goodwill och också på sin kreditvärdighet, och det har demonstrerats genom sänkta kreditbetyg. Vad är det egentligen som krävs för att regeringen ska tycka att måttet är rågat?
Leif Pagrotsky behöver inte nödvändigtvis försvara allt som Vattenfall gör. Riksdagen prickade Björn Rosengren för bristande styrning, men ingenting tvingar Leif Pagrotsky att försvara Rosengrens passivitet. Det är positivt att rutinerna för styrning av de statliga företagen har förbättrats, men riksdagens kritik för bristande styrning av Vattenfall avsåg inte bara formerna utan också resultatet.
Vattenfalls viktigaste ägardirektiv är 1997 års energipolitiska beslut, och det har Vattenfall inte följt. Vattenfall har enligt Pagrotsky investerat 10 miljarder sedan 1997, men han nämner inte hur stor del av detta som är förnybar energi och effektivisering och hur mycket som redan fanns i företag som Vattenfall har köpt.
Däremot framgår det av siffrorna att endast 10 % av de 3,7 miljarderna för forskning och utveckling har använts för förnybar energi. 90 % har använts till annat än förnybar energi. Under den senaste tiden har Vattenfall också lagt ned sin solvärmeforskning efter 20 år.
Det borde betyda att den nuvarande FoU-insatsen är mindre än 10 % för förnybar energi. Betyder det att resten går till fossil- och kärnkraft? Och anser Leif Pagrotsky att det här är lagom proportioner?
Vad gäller styrningen av Vattenfall vill jag också påpeka att Vattenfall Europe i Tyskland lobbar hårt mot den tyska tilldelningsplanen för utsläppsrätter, eftersom den hotar ekonomin i deras brunkolskraftverk. Om Vattenfall misslyckas med att förändra den tyska tilldelningsplanen innebär det väl att deras tillgångar minskar i värde på grund av ett omotiverat risktagande.
Kanske äventyras en stor del av vinsten. Säljarna av brunkolen och kraftverken i Tyskland kanske visste vad de gjorde. Vattenfall borde kanske också ha vetat vad de gjorde när de köpte. Anser Leif Pagrotsky att det är acceptabelt att ett statligt svenskt företag ägnar sig åt att motarbeta Tysklands klimatpolitik?
Ingegerd Saarinen (MP):
Jag skulle vilja ta upp en artikel som stod i förra veckan i Dagens Industri. "Tysk mardröm för Vattenfall", står det. Det är presschefen för Vattenfall i Tyskland som talar om utsläppsrätterna och vad de kan medföra för bolaget.
Han menar att om den tyska regeringens förslag till fördelning av utsläppsrätter blir verklighet kommer Vattenfall att drabbas av kostnadsökningar på flera miljarder kronor. Han säger: "I värsta fall kan vi tvingas skära bort 8 000 av våra anställda." Det gäller Vattenfall i Tyskland.
Han säger också det som bekymrar mig särskilt: "Vi vill ha rimlig ersättning för de kraftiga utsläppsminskningar som vi gjort genom att modernisera våra kraftverk för över 9 miljarder euro under främst 1990-talet och kräver att vi inte ska drabbas av några extra kostnader för utsläppsrätter."
Det här kan väl bara tolkas som att Vattenfall bortsåg från de mycket väl förutsägbara konsekvenserna av Kyotoprotokollet och EU:s klimatpolitiska beslut när de köpte brunkolsverksamheten. Tyskland är den största utsläpparen i EU, och brunkolet är den största av utsläppskällorna. Vattenfall är en av Tysklands och Europas största utsläppare.
Det är inte heller bara fråga om ett kortsiktigt försvar för att få tid till omställning. Vid ett seminarium som Vattenfall anordnade i Bryssel den 4 februari, Is there a future for Coal? , framhåller de att det finns 1,7 miljarder ton brunkol att bryta i Tyskland. Förutom det kan Vattenfall ha haft ytterligare skäl för att köpa kärnkraft i Tyskland.
Kärnkraftverket Brunsbüttel som ägs till 67 % av Vattenfall är ett av sammanlagt fyra tyska kärnkraftverk som Vattenfall nu kontrollerar. Tyska kärnkraftsföretag avsätter medel för att på ett säkert sätt ta hand om allt kärnavfall från verksamheten och för att riva anläggningarna när verksamheten upphör.
Fonden, eller mer korrekt avsättningen, ligger i företagets balansräkning som en framtida skuld. Medlen i dessa företags fonder kan användas för att investera i andra bolag eller i värdepapper och så vidare. Vattenfall har alltså inflytande över dessa tyska kärnkraftsverks fonder. De kärnavfallsmedel som avsätts i Tyskland har Vattenfall lånat till verksamhet i koncernen.
Vattenfall har med dessa lån betalat gamla lån eller har dem som likvida medel. Vattenfall menar att dessa fondmedel ger bättre avkastning om de arbetar i koncernen än om de skulle ha satt in pengarna på bank eller investerat i värdepapper. Vattenfalls skulder var mycket stora den 30 juni 2003. Det är siffror som är svåra att uttala.
Vattenfalls skulder till sina kärnkraftsbolag i Tyskland ligger nu på 17 miljarder kronor. Det är pengar som de har tagit ur de här fonderna. De kärnavfallsmedel som avsätts i Tyskland har Vattenfall alltså lånat till verksamhet i koncernen. Vattenfall har med dessa lån betalat gamla lån eller har dem som likvida medel.
Det handlar om 17 miljarder som Vattenfall får använda som, om jag förstår det rätt, räntefria lån. Det kan förstås ha påverkat ett investeringsbeslut.
Ingegerd Saarinen (MP):
Det borde ändå bekymra Leif Pagrotsky att Vattenfall lobbar för att Tyskland ska tillåta sig fler utsläppsrätter för sin industri nu när vi kämpar för att få en energipolitik och en klimatpolitik som kan hejda förändringarna i klimatet.
Det som händer alldeles strax när alla länder lämnar in sina fördelningsplaner är ju oerhört viktigt om det ska bli någon handel och någon försöksperiod över huvud taget. Om alla lämnar in krav på att deras industrier ska få full tilldelning för det de släpper ut blir det naturligtvis ingen handel, och hela utsläppsförsöket kommer att gå i stå. Det är väldigt stora saker som står på spel miljömässigt sett.
Sedan säger Leif Pagrotsky att han inte vill föregripa miljöprövningen av Stenungsund. Varför inte? Är det inte bättre att genast ge Vattenfall besked om ett nej än att låta företaget lägga ned mer resurser på det här huvudlösa projektet? Leif Pagrotsky är i den lyckliga positionen att han kan säga nej dels som ägare, dels som regering i den slutliga miljöprövningen. Det finns två vägar där.
Argumentet att ett kraftverk i Stenungsund skulle konkurrera ut bränslen med sämre miljöegenskaper är förvånande. Vilka sämre kraftverk skulle det vara? Leif Pagrotsky kanske i så fall syftar på import från Vattenfalls anläggningar i Tyskland och Polen. Danmark har i alla fall gjort kraftiga insatser för att reducera sina utsläpp. Den senaste tiden har debattvågorna om bristande etik och moral gått höga.
Framför allt är det Leif Pagrotsky som har anklagat andra för att ha brister. Men det finns viktiga etiska frågor att fundera över när det gäller Näringsdepartementets verksamhet. Näringsministern har ansvar för både vad Vattenfall tar sig för och regelverket på den omreglerade marknaden. Detta regelverk skapar inte en sund konkurrens. Till följd av det fungerar incitamenten dåligt både för energieffektivisering och nyproduktion.
På grund av det får vi effekttoppar.
Ingegerd Saarinen (MP):
Syftet med statligt skogsägande är bland annat att statligt skogsbruk ska vara ledande inom både natur- och kulturmiljövård, inom produktion av virke och andra nyttigheter och tjäna som föredöme för hela skogsnäringen.
Statligt skogsägande ska genom långsiktig förvaltning av större sammanhängande områden bevara biologisk mångfald och från natur- och kulturmiljösynpunkt värdefull skogsmark.
År 2003 genomförde Naturskyddsföreningen en granskning av en mindre del av Sveaskogs markinnehav i Västerbotten för att utröna kvaliteten på bolagets avsättningar för naturvård.
Det framkom att bolaget klassat skyddsvärd urskogsartad skog som vanlig produktionsskog och att man i flera fall avsatt skogar med relativt låga naturvärden och i stället avverkat näraliggande skogar med höga naturvärden. Områden som av länsstyrelsen bedömts som opåverkade urskogar var klassade som vanlig skogsmark av Sveaskog och undantogs inte från skogsbruk.
Man fann till och med att 200-400-åriga tallar hade avverkats. När tallen har nått den åldern är den väldigt karaktäristisk till sitt utseende och lätt att skilja från mer ordinära tallar på 100-150 år. Det fanns alltså exempel på dels 200-400-åriga tallar som hade avverkats, dels en hel del 200-300-åriga.
Inlandet i Västerbotten är landets i särklass största skogsregion med drygt 1 miljon hektar produktiv skogsmark. Nedanför den fjällnära skogen är bara 0,4 % skyddad i naturreservat och biotopskydd. Mer än 60 % av skogen är yngre än 60 år.
Där finns exempel på tusentals hektar som är helt slutavverkade. Mycket av skogen har avverkats de senaste tio åren. Jägare som började jaga för tio år sedan har fått se all gammelskog avverkas över några kvadratkilometer, och i dag återstår bara hyggen och tallplantager. De här områdena ligger ofta långt från de stora vägarna, så det är svårt för vanligt folk att upptäcka dem.
Det är genom tips från jägare som det här har kommit fram. Jag vill ställa två frågor i anslutning till detta. Är ministern beredd att verka för att skyddsvärd skog nedanför fjällnära skog bevaras?
Där är bara 1,5 % av skogen bevarad, och i inlandsskogsbruket är det bara 0,4 %. Det borde väl inte vara något problem att säga att den skog som befunnits vara skyddsvärd ska bevaras.
Den andra frågan är, i likhet med förre talarens, om ministern är beredd att verka för att den skog som har befunnits vara skyddsvärd ska sparas till dess att inventeringen är klar och till dess att man har diskuterat färdigt hur prioriteringarna och planeringen ska se ut, tills man har en gemensam policy.
Ingegerd Saarinen (MP):
Det statliga skogsbruket ska som sagt vara ett föredöme ur miljösynvinkel och ekologisk synvinkel. Statens bolag ska vara ett föredöme för andra skogsbolag. Som jag sade tidigare är 0,4 % i inlandet nedanför den fjällnära skogen skyddat. I Västerbotten handlar det om 0,7 %.
I dag är virkesbristen så akut att skogsbolagen till och med avverkar det som alltid lämnats tidigare: skogsridåer runt byar och fiskevatten, bergsbranter, myrholmar och så vidare.
Förutom de 0,7 % som är sparade nedanför den fjällnära skogen är resten av de 4 % som är skyddat svårföryngrat och svårtillgängligt. Till stora delar är det mycket lågproduktiv fjällskog.
Om läns- och skogsstyrelserna lyckas med sina mål enligt Levande skogar kommer knappt 5,5 % av Västerbottens produktiva skogsmark att vara skyddad som reservat och biotopskydd 2010.
Om dessa skogar tillåts huggas ut innan man är klar med sina bedömningar av hur naturskyddet ska skötas så har vi ju missat hela grejen. Det förefaller fullkomligt orimligt att så ska ske. Vi har ju inget att skydda efter att vi har tagit det bästa.
Ingegerd Saarinen (MP):
Långsiktiga strukturella regler som är miljödrivande är precis vad vi vill ha. Jag är glad att höra att det går att få acceptans även för en sådan tanke. Det är precis vad den gröna skatteväxlingen handlar om. Det är fråga om en långsiktig utveckling där de fossila bränslena successivt blir dyrare och dyrare. Alla vet vad som kommer att hända. Det går att beräkna. Det är vår strävan att det ska bli så.
Jag tror inte att det räcker med att lägga det enbart på drivmedlet eftersom det är så stor skillnad på vad bilarna drar. Då är det rimligt att försöka ge en morot till dem som har bilar som drar mindre. Sedan var det normalfamiljen som inte bara eldade med olja utan också hade två bilar.
Om man räknar så kanske det inte går jämnt ut för den familjen. Meningen är ju att de som har en mindre energiförbrukning än normalt ska gå med vinst. De som har en högre energiförbrukning än normalt ska gå med förlust. De som har en normal energiförbrukning ska gå jämnt ut. Det är så det är konstruerat. Det låter på din beskrivning som att det fungerar.
Oljeeldning och två bilar innebär i alla fall inte mindre förbrukning än normalt. Det borde inte bli någonting över.
Ingegerd Saarinen (MP):
Långsiktiga spelregler som får gehör hos allmänheten - tack gärna! Jag vill gärna ha tips på om hur man motiverar allmänheten till den miljöomställning som behövs. Det är inte så lätt att genomföra samhällsomställningar. Det kan behövas kurage att driva igenom dem fast det blåser ibland.
Jag kan hålla med om att de med lägre inkomster har gamla bilar. Men det finns inget generellt som säger att gamla bilar slukar så mycket mer bensin. Det finns gamla bilar som har rätt låg energiförbrukning. Där ser man det inte generellt.
Däremot kan man generellt se att de riktigt energislukande nya bilarna innehas av rika människor. Där träffar skatten rätt om vi beskattar till exempel "suvarna" och andra bensinslukande fordon. Då träffar skatten dem som har råd. Jag är helt överens om att införa en morot.
Vi har till och med ett bidrag som vi inom Miljöpartiet kallar morot, nämligen en "rot" som är en miljöomställning. Vi tycker att ROT-bidragen borde vara morötter, det vill säga bidra till miljöomställning. Då skulle de kanske vara lite generösare. Det är väl värt att underlätta omställningen för dem som har svårt att satsa pengarna.
Men om vi gör en skatteväxling som är vettig, vilket vi tror att vi håller på med, lönar det sig i längden att göra investeringar för att få sin skatt sänkt. Egentligen borde även de med låga inkomster klara att åstadkomma förändringen i sin förbrukning för att få en bättre ekonomi.
Men jag kan hålla med om att det kan behövas viss hjälp.
Ingegerd Saarinen (MP):
Nu har du inga repliker kvar när jag har svarat. Men jag funderar på vilket betänkande du avser. Det är ju viktigt om jag ska kunna säga något. : Regelförenklingar.) Vi kommer att fortsätta att trycka på regelförenklingar, men vi har ett samarbete med regeringen på det området. Jag misstänker att vi fortfarande kommer att tycka att det arbetet löper på i en takt som är acceptabel.
Ingegerd Saarinen (MP):
Jag yrkar bifall till reservation 2, men jag står givetvis bakom alla våra reservationer. De nya frivilliga initiativen för företagens ansvar och etiska hållning är bra, men Miljöpartiet anser inte att de är tillräckliga.
Vi anser att det behövs globala bindande regler för sådana saker om det ska bli effektivt. I många länder är det svårt att hålla transnationella företag ansvariga för brott mot olika regler.
De kan ha dotterbolag som kan bringas i konkurs om det kommer krav. Det är viktigt att det finns bindande regler för transnationella företag och för företagsamheten över huvud taget.
Det finns kanske anledning att också säga något om konsumenternas ställning på marknaden och vad de kan åstadkomma. Detta är mycket viktigt, men Lars Lindén har redan ägnat en stor del av sitt anförande åt denna sak. Jag håller med honom.
Detta är något som måste utvecklas. Vi har också en reservation som handlar om Exportkreditnämnden. Vi anser att den i nuläget har ett för begränsat mandat när den inte miljöprövar projekt som understiger 100 miljoner kronor.
Vi anser att man bör miljöpröva och etikpröva också projekt under den nivån. Därför finns det anledning att se över Exportkreditnämndens regler.
Ingegerd Saarinen (MP):
Sverige har en politik för global utveckling där syftet är att bidra till en rättvis och hållbar global utveckling. Det ska gälla alla politikområden: handels-, jordbruks-, miljö-, säkerhets- och migrationspolitiken, den ekonomiska politiken och alla andra områden.
Det är naturligtvis väldigt viktigt att vi har en samstämmig politik på alla de här områdena. Jag håller med om att det kan vara viktigt att ha en handel även med problematiska regimer i vissa fall.
Men i de här fallen verkar det ganska uppenbart att handeln direkt stöder regimerna, att pengarna går till statscheferna, som till och med kan lägga dem i egen ficka och stötta sina egna regimer. Jag tycker att det känns väldigt problematiskt.
Jag är rädd att vi då inte har den här riktningen klar för oss att vi ska stötta en positiv utveckling i andra länder och att vi inte får överträda det i handeln heller.
Ingegerd Saarinen (MP):
Jag tycker att det är oerhört viktigt att statliga företag i sitt agerande är ett föredöme för andra företag och att de verkligen ligger i framkant. Det här har vi uttalat. Vi vill också se att det efterlevs. Det har pratats mest här om Vitryssland. Uzbekistan är ett minst lika svårt exempel.
Där är det väl ganska uppenbart att de pengar som går in i hög grad går in i regentens egen ficka. Det är inte en regim som vi på något sätt skulle vilja stödja. Det vi vill stödja är folkets möjligheter att resa sig. En annan sak är information.
Det var svårt att få fram information om att Vattenfall köpte uran från Uzbekistan. De framhåller själva att de köper uran från Australien, Kanada och sådana länder. Om man ska få tag på den här sortens information får man gräva.
Jag undrar om ministern tycker att det vore viktigt att det vore en större öppenhet om den här sortens väldigt svåra avvägningar när det gäller handeln i framtiden, så att vi inte finner att det kanske handlar om att man handlar med regimer som man egentligen inte skulle handla med och sedan försöker dölja det.
Ingegerd Saarinen (MP):
Tack för svaret! Flera tusen samvetsfångar, många fängslade på grund av sin religion och andra på grund av sina politiska åsikter, sitter i fängelse på obestämd tid och utan möjlighet att kommunicera med omvärlden och utan åtal eller rättegång. En del av dem sitter i hemliga fängelser. Många har torterats eller behandlats illa, och många har hållits i underjordiska celler eller till och med metallcontainrar.
Det är i ett land som behandlar människor så som den svenske medborgaren och journalisten Dawit Isaak sitter fängslad sedan 2001. Han släpptes under två dagar i november 2005, och vi var många som jublade i förtid och hoppades att han snart skulle kunna återförenas med sin familj.
Tyvärr blev det inte så, utan han greps igen och sattes i fängelse på nytt. Dawit Isaak var en i en grupp journalister som greps och sattes i fängelse eller tvingades in i militärtjänst år 2001 när regimen stängde alla privatägda tidningar med hänvisning till deras rapportering om den politiska oppositionen. Ännu efter fyra år sitter de fängslade utan att någon rättegång har inletts.
Jag har givetvis respekt för att ministern inte kan redogöra i detalj för hur arbetet sker, men jag undrar ändå hur den eritreanska regimens reaktioner har varit på kontakter som har skett efter att Dawit Isaak greps på nytt.
Ingegerd Saarinen (MP):
Jag har, som jag tidigare sade, naturligtvis förståelse för att det kan behövas tyst diplomati i ett sådant här fall. Men det jag självfallet inte kan ha respekt för är om regimen i Eritrea irriteras över svenskars engagemang. Det är en självklarhet att Sverige reagerar starkt när laglöshet och godtyckliga fängslanden drabbar svenska medborgare. År 2004 antog EU-parlamentet en starkt kritisk resolution om läget för de mänskliga rättigheterna i Eritrea. I inledningen nämns särskilt Dawit Isaaks fall. I en operativ paragraf uppmanas Eritrea att omedelbart frige de fängslade journalisterna.
I en annan paragraf uppmanas EU-kommissionen att inleda konsultationer med Eritrea om artikel 96 i Cotonoufördraget. Härigenom skulle möjligheten att avbryta biståndssamarbetet med Eritrea öppnas om dess regering fortsätter att allvarligt kränka mänskliga rättigheter.
Ministern nämner i sitt svar att regeringen verkar för att EU:s dialog måste fortsätta. Kan ministern berätta lite mer om vad den dialogen hittills har resulterat i och hur regeringen ser på det?
Ingegerd Saarinen (MP):
Jag vill gärna tacka ministern för det uppenbara engagemang som ministern lägger ned i den här frågan. Jag förstår att det är en ömtålig balansgång också hur man ser på humanitär hjälp och annan hjälp och att det inte är helt enkelt att avgöra vad som är till gagn och vad som inte är till gagn för en positiv utveckling.
Jag skulle vilja understryka att Sveriges befolkning inte kommer att tröttna. Så länge en svensk medborgare sitter fängslad utan vare sig rättegång eller dom kommer protesterna från Sveriges befolkning att fortsätta.
Ann-Kristine Johansson (S):
I skrivelsen räknar vi upp ett antal saker som måste utredas vidare för att vi ska kunna ta fram de konkreta förslag som bland andra Eskil Erlandsson efterlyser. En hel del har hänt sedan utredningen lades fram, och en del måste utredas vidare. Men det viktigaste av allt, och anledningen till att jag tycker att det är bra att skrivelsen kommer, är att hästen kommer upp på den politiska dagordningen. Det ger signaler runtom att det är viktigt att jobba vidare med frågan.
Det finns stora utvecklingsmöjligheter, och det handlar om jämställdhet. De konkreta förslagen kommer under tiden. Vi har ett antal frågor som måste utredas vidare. Men som jag sade så är det viktigaste att vi har hästen uppe på den politiska dagordningen.
Ann-Kristine Johansson (S):
Sedan utredningen lades fram för fyra år sedan har det hänt en hel del inom sektorn. En del saker är genomförda redan nu, och en del saker är på gång. Det finns också nya grejer som har kommit upp på bordet och som behöver utredas ytterligare. Inte minst gäller det hästföretagandet, som vi pratade om. Vilka faktorer behövs för att stötta en utveckling av fler hästföretag? Det finns mycket att titta på när det gäller det.
Jag tror att Eskil Erlandsson och jag är överens om att det finns en stor utvecklingspotential inom hästsektorn och att den behövs för en levande landsbygd.
Ann-Kristine Johansson (S):
Den här debatten handlar om halvtidsöversynen av den gemensamma jordbrukspolitiken. I juni 2003 kom EU:s jordbruksministrar överens om en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken. Utgångspunkten för förslaget till reformen var en strategi om hållbar utveckling som Europeiska rådet enades om i Göteborg våren 2001. Övergripande mål med reformen var att stärka konkurrenskraften i europeiskt jordbruk.
Överenskommelsen innebär två principiellt viktiga förändringar av den gemensamma jordbrukspolitiken. Den ena förändringen består i att de nuvarande växtstöden till jordbrukaren omvandlas till ett inkomststöd, alltså det nya, frikopplade gårdsstödet. Stödet utgår till jordbrukaren oberoende av produktionens inriktning eller omfattning. Villkoret för att stödet ska betalas ut är att de så kallade tvärvillkoren uppfylls.
Den andra förändringen är att medlemsstaterna ges större inflytande över hur jordbrukspolitiken ska utformas i det egna landet. Den politiska överenskommelsen innebär dessutom att direktstöden genom den så kallade moduleringen kommer att dras ned successivt med 3 %, för att år 2007 dras ned med ca 5 %. De medel som därigenom frigörs kan användas till att förstärka medlemsländernas miljö- och landsbygdsprogram.
Genom reformen tas ett steg mot att begränsa en kostsam överproduktion. Frikopplingen av produktionsstödet innebär större frihet för lantbrukarna att producera det konsumenterna efterfrågar och innebär därmed ett mer konsumentanpassat utbud samt mindre handelsstörningar, vilket gynnar handeln med livsmedel. Mat behöver vi alla. Frågan är hur och var den produceras.