KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Strandhäll (S):
Låt mig återigen försäkra Lotta Finstorp om att det finns ingen som helst avsikt att hamna i en situation som innebär att människor år efter år ska vara sjukskrivna utan att någon ser dem. Den situationen vill ingen tillbaka till. Nu är Socialförsäkringsutredningen ute på remiss. Vi kommer med intresse att ta del av de remissvar som kommer in.
Det pågår nu ett intensivt arbete i Regeringskansliet med en planering för att så småningom lägga fram ett antal förslag. Jag är tydlig på den punkten. Det finns ett antal års erfarenhet av den bortre tidsgränsen.
Vi kan konstatera att under den tid som gränsen har funnits har ca 100 000 människor vid något tillfälle utförsäkrats ur försäkringen, och sjuktalen har stigit med 55 procent. Om vi ska vara riktigt ärliga är vi nu uppe i 60 procent. Den bortre tidsgränsen behöver avskaffas eftersom den inte fungerar som den var avsedd att göra. Den har orsakat mycket lidande för många människor.
80 procent går tillbaka in i försäkringen igen. Då måste vi ha ödmjukheten att säga att den delen av reformen inte blev som det var tänkt. Det gör att vi vill gå fram med just den delen. Så pass mycket erfarenhet finns.
Samtidigt kommer vi att lägga fram ett paket som säkerställer att människor inte ska kunna gå hur länge som helst i en sjukskrivning. I den senaste granskningen pekar ISF tydligt på vikten av de tidiga tidsgränserna i sjukförsäkringen.
Precis som jag sa tidigare i debatten är det viktigt att skärpa prövningen vid tidsgränserna och se till att Försäkringskassan kan klara sitt samordningsuppdrag betydligt bättre än i dag. Det vi återkommer till, och som är av vikt, är egentligen inte de insatser som kan eller ska sättas in efter två och ett halvt år utan att möta den nuvarande utvecklingen av sjukskrivningar.
Jag brukar göra liknelsen att förra gången när regeringen Persson införde halveringsmålet och 11-punktsprogrammet befann vi oss uppe på ett berg när det gäller sjukskrivningarna. Så sena var vi. Om vi tittar på sjuktalen nu och prognosen vi har framför oss, kan vi säga att vi står precis nedanför berget.
Därför måste vi nu lägga fram förslag till åtgärder med klokskap och luta oss mot den erfarenhet som finns avseende de tidiga förtidspensioneringarna och vad som fungerar för människor. De samtal jag nu för med arbetsmarknadens parter är viktiga, liksom en förstärkt roll för hälso- och sjukvården för att väga in återgång i arbete.
Om vi lyckas få snurr på detta och samtidigt få en försäkringskassa som sköter prövningarna på det sätt som de ska göras vid de tidiga tidsgränserna i rehabiliteringskedjan har vi uppnått mycket. Förhoppningsvis kan vi förhindra att allt fler kommer upp i den långa sjukskrivningstiden.
Det kommer naturligtvis alltid att finnas människor som inte har någon arbetsförmåga kvar, och de ska naturligtvis komma i fråga för förtidspension.
Annika Strandhäll (S):
Avslutningsvis kan sägas att det som ISF framför allt trycker på är vikten av prövningarna vid de tidigare tidsgränserna, där man också ser att det finns brister. När det gäller den bortre tidsgränsen görs det egentligen ingen prövning, utan det som de facto görs är en utförsäkring och en överflyttning till Arbetsförmedlingen, som tydligt vittnar om att det inte fungerar. Vi måste kunna ta till oss att det ser ut på det viset.
Då är frågan vad vi kan göra i stället så att människor inte glöms bort om de hamnar i längre sjukdom utan får sin arbetsförmåga prövad med lämpliga mellanrum.
Det var precis det som den parlamentariska socialförsäkringsutredningen var inne på: någon form av sexmånadersintervall så att man ska bli sedd även om man har en längre sjukdom men också att de människor som faktiskt är i behov av förtidspension ska kunna komma i fråga för det. Det tror jag är viktigt.
Som sagt: Regeringen har alla ambitioner att med full kraft möta den utmaning som vi nu ser i de ökande sjukfallen genom att förstärka de insatser som har brister i dag, vilket även evidens pekar på, men som kan bli verkligt framgångsrika. Jag ser som sagt inte minst de samtal vi nu för med parterna som en viktig del i detta. Jag stannar där så länge.
Jag ser fram mot framtida debatter, Lotta!
Annika Strandhäll (S):
Johan Forssell har frågat mig vad regeringen under sina första sju månader har gjort för att få bukt med ökningen av sjukskrivningarna. Uppgången i sjukfrånvaron började 2010. Därefter har sjukfrånvaron ökat årligen under hela alliansregeringens senaste mandatperiod. I december 2010 uppgick sjukpenningtalet till 6,0.
Fyra år senare, i september 2014 när Alliansen lämnade regeringsmakten, uppgick sjuktalet till 9,1. Detta är en ökning med 51 procent. Mot bakgrund av detta har jag inlett en analys av orsakerna till den ökande sjukfrånvaron. Med denna som utgångspunkt kommer jag att presentera ett åtgärdspaket för att få bukt med den ökande sjukfrånvaron. Det är framför allt de psykiatriska diagnoserna som ökar.
Den kunskapsöversikt avseende psykisk ohälsa i arbetslivet som Forte har arbetat fram visar tydligt att arbetsplatsen måste vara involverad för att medarbetaren ska komma tillbaka i arbete på ett bra sätt. Därför är samtalen som jag har påbörjat med arbetsmarknadens parter särskilt viktiga. Syftet är att skapa bättre förutsättningar för rehabilitering och omställning.
Det är nödvändigt att alla berörda aktörer bidrar till att bryta den negativa utvecklingen. Förutom parterna gäller detta särskilt Försäkringskassan, de enskilda arbetsplatserna och hälso- och sjukvården. Jag kommer därför att ge Försäkringskassan ett uppdrag att verka för en mobilisering av de olika aktörerna.
Därigenom blir det också tydligt att regeringen ger sitt fulla stöd till det initiativ som Försäkringskassan redan har tagit i denna fråga.
Annika Strandhäll (S):
Vi brukar ofta börja våra debatter i olika historieskrivningar, och regeringen Persson tog faktiskt kraftiga initiativ när sjukskrivningarna steg. Men som jag uttryckte det i den tidigare debatten vidtog man kanske åtgärderna när man stod på berget i stället för nedanför det, vilket vi nu gör.
Det var stora sjuktal, och som Johan Forssell säger var det en situation som ingen önskar komma tillbaka till. Sanningen att säga hade sjuktalen börjat gå ned ganska ordentligt 2006, och det accentuerades ytterligare av de insatser som alliansregeringen gjorde. Jag säger inget emot det.
Ska vi luta oss mot historien måste vi gå lite längre tillbaka än till 90-talet och titta ännu ett par decennier tillbaka. Vi i Sverige har under lång tid haft en rejält instabil situation vad gäller sjukskrivningar. I en internationell jämförelse kan vi se att våra sjukskrivningar har fluktuerat mycket och att kvinnor är starkt överrepresenterade i vår sjukstatistik.
Oavsett vilken regering som sitter och vilken färg den har är det ett bekymmer. Därför är min ingång att det absolut bästa vore att vi, i enlighet med den anda som rådde i den parlamentariska socialförsäkringsutredningen, gemensamt och med stöd av forskning kan hitta ett antal åtgärder som fungerar för att stabilisera sjukskrivningarna på en låg nivå under lång tid.
Då måste vi orka med att göra en analys av hur de svenska sjukskrivningarna ser ut och vad det är som orsakar att kvinnor är överrepresenterade när det gäller ohälsa. Johan Forssell ställde en konkret fråga till mig, och jag ska försöka svara på vad det är som gör att den bortre tidsgränsen upplevs som så misslyckad.
Låt mig måla upp en bild. Under den tid som den bortre tidsgränsen var i full kraft har 100 000 människor utförsäkrats vid något tillfälle. Två tredjedelar av dem som har utförsäkrats är kvinnor.
Samtidigt, om än från låga nivåer, har sjukskrivningarna ökat med närmare 60 procent. När jag tillträdde i höstas hade de ökat med 51 procent. Jag påstår inte att ökningen bara består av personer som har utförsäkrats på grund av den bortre tidsgränsen.
Så var det mycket till en början. Man såg att personer utförsäkrades och kom tillbaka in i försäkringen igen som nya sjukfall. Så är det givetvis fortfarande till en viss del. Men när vi analyserar statistiken ser vi att det är ett antal nya sjukfall som accentuerar denna utveckling och dessutom sjukfall som är betydligt längre.
Det är alltså en komplex bild som man inte ska förenkla eller partipolitisera för mycket.
Annika Strandhäll (S):
Jag har självklart tagit del av ISF-rapporten. Den ligger på mitt skrivbord. Så sent som i förra veckan svarade jag också på ett antal frågor om den i medierna. Låt oss titta på ökningen med 7 000 sjukfall under 2016, Johan Forssell.
Det motsvarar dem som har utförsäkrats ur försäkringen, går på ALI och nu återförsäkras i försäkringen. Johan Forssell talade tidigare om siffertrixande.
Det siffertrixande vi kommer runt är att de sjukfall som hela tiden har varit långvariga och kontinuerliga sjukfall nu kommer att bli synliga som sådana och inte gå in i statistiken som nya korta sjukfall.
Att man når den bortre tidsgränsen innebär inte med självklarhet att man är frisk. Det är ett av problemen med den bortre tidsgränsen, som har inneburit att enskilda har drabbats hårt av den. För att kunna göra en analys och stödja sig på forskning och utvärdering har tidsgränsen givetvis utvärderats.
Johan Forssell vet likaväl som jag att när ni införde den var ambitionen att ungefär 25 procent skulle återgå till arbete. Så har inte skett, och det vet ju du också. Av dem som utförsäkras för tredje gången kommer ca 80 procent att komma tillbaka in i försäkringen igen. Jag tycker inte att detta är hederligt.
Det är framför allt inte hederligt att vi hela tiden resonerar om den del av den reform som ni införde 2008 som fungerar allra sämst.
Låt oss i stället, i ett läge där sjukfallen ökar igen och där vi åter står inför en statsfinansiell problematik - den har vi sett successivt sedan 2010 - resonera om vad vi behöver göra för att möta denna utveckling. Det är inte den bortre tidsgränsen eller insatser där som är det mest centrala just nu.
Det mest centrala är dels att Försäkringskassan fortsätter det arbete man nu har påbörjat för att skärpa upp kontrollen vid de tidigare tidsgränserna, dels att tillförsäkra att det uppdrag som Försäkringskassan har när det gäller att samordna hälso- och sjukvård, arbetsgivare och den enskilde fungerar betydligt bättre än i dag. Det är de här delarna som ser till att människor får förutsättningar att komma tillbaka till arbetsmarknaden igen.
Du vet lika väl som jag, Johan Forssell, att det räcker att komma två månader in i ett sjukfall för att sannolikheten för att man ta sig tillbaka till arbetsmarknaden igen ska minska med 70 procent. Vi vet i dag att det förebyggande arbetet fungerar för dåligt. Den arbetsplatsnära rehabiliteringen på många arbetsplatser, inte minst i den offentliga sektorn, fungerar dåligt; därav de partssamtal jag har nu. Dessa har fokus på den arbetsplatsnära rehabiliteringen och det förebyggande arbetet.
Därför satsar regeringen redan i vårbudgeten en hel del pengar på att förstärka resurserna till Arbetsmiljöverket men också till forskningen om kvinnors arbetsmiljö. Det är där vi har ett bekymmer. Om vi ska få ned sjukfrånvaron till en låg och stabil nivå på lång sikt måste vi titta på de arbetsplatser där det finns mycket kvinnor, på de förutsättningar man har där och på den situation man har för att få ihop sitt livspussel.
Annika Strandhäll (S):
Jag tycker att jag har varit väldigt tydlig vid flera tillfällen, Johan Forssell, med vad vi grundar en del av våra analyser på. Det är bland annat vår egen expertmyndighet ISF, där vi uppenbarligen gör skilda tolkningar av vad de säger. Det är också den dialog vi har med Arbetsförmedlingen, som talar om vad som faktiskt sker när de människor du pratar om kommer dit och vilket resultat det ger.
Man kan grunda sin politik på faktum, nämligen det faktum att vi ser resultatet av den politik som ni har fört och av utförsäkringarna, som inte har lett åt det håll som ni önskade. I stället har ni sett till att 80 procent av dem som utförsäkras snurrar runt i försäkringen. Det kan du väl inte säga är ett bra resultat, Johan Forssell.
När det gäller vad regeringen har åstadkommit under de här månaderna övertog jag i höstas ett läge där sjukskrivningarna hade stigit med 51 procent sedan 2010. Vi sitter fortfarande och regerar med en budget som inte innehöll ett enda förslag för att åtgärda detta. Under den här tiden har vi samtidigt remitterat ut en av de största utredningarna i modern tid, den parlamentariska socialförsäkringsutredningen.
Den ska vi naturligtvis inte föregripa, som din partikamrat sa här tidigare, Johan Forssell. Vi ska avvakta de remissvar som kommer därifrån för att kunna lägga fram kloka förslag i höst. Samtidigt pågår samtal med arbetsmarknadens parter om hur vi ska stärka omställningen och rehabiliteringen, även den arbetsplatsnära rehabiliteringen, som spelar roll.
Vi kan konstatera att vi gör satsningar i vårbudgeten på bland annat arbetsmiljöfrågorna, som är helt avgörande också när det gäller att stärka bemanningen inom äldreomsorgen, vars kvinnodominerade arbetsplatser är väldigt drabbade av sjukfall. Regeringen gör en hel del saker och kommer att presentera ett komplett åtgärdspaket i höst.
Annika Strandhäll (S):
Lotta Finstorp har frågat mig vad jag avser att göra för att komma åt de problem som Riksrevisionen påtalar i rapporten Aktivitets ersättning - en ersättning utan aktivitet? Som bekant kommer regeringen att lämna en skrivelse till riksdagen med en utförlig redovisning gällande vilka åtgärder som vidtagits samt som avses att vidtas med anledning av denna granskning.
Skrivelsen bereds för närvarande inom Regeringskansliet. Samtidigt kan jag redan nu konstatera att det är en mycket angelägen fråga för regeringen att öka möjligheterna för unga personer som uppbär aktivitetsersättning - och som har förutsättningar för det - att träda in i arbetslivet. Det är viktigt att även dessa ungdomar får bra förutsättningar att genom lönearbete kunna bli mer självständiga.
Annika Strandhäll (S):
Båda de föregående talarna pekar på någonting som kommer att vara en nyckelfråga, och det var också därför som jag i mitt förra inlägg försökte beröra utvecklingen mot den psykiska ohälsan bland unga. Vi ser det inte bara i Sverige, utan vi ser det i flera liknande länder.
OECD avslutade ganska nyligen en studie där man bland annat hade tittat på Sverige - jag tror att den hette Mental Health and Work - där man bland annat har tittat på unga med psykisk ohälsa.
En rekommendation som de lämnade där, eftersom vi som sagt ser en fortsatt utveckling i den här riktningen, för att på något sätt få kontroll över utvecklingen är elevhälsan och att tidigt upptäcka tecken på psykisk ohälsa hos unga för att på så sätt kunna sätta in rätt resurser. Men vi kan också konstatera att vi har det läge vi har.
Även jag tänker på vad Hillevi Larsson sa när det handlar om att tillvarata människors förmåga på arbetsmarknaden. Där kan jag så klart känna mig väldigt oroad över att man i för hög utsträckning söker den perfekta arbetskraften som på något sätt passar in i en förutbestämd mall kring hur det ska fungera.
Jag tyckte att det var talande att Hillevi Larsson lyfte fram autism. Jag besökte ett sådant projekt någonstans i landet där man hade startat upp ett projekt riktat till unga med någon form av autism.
Projektet var med stor framgång inriktat just på att de skulle kunna få pröva att jobba i it-branschen för att visa hur det faktiskt går att ta till vara de unika förmågor som de här unga människorna har. Jag tror att vi behöver få med fler i den samhällsdebatten, för liksom vi har unga med psykisk ohälsa vet vi att så ser det också ut i arbetslivet i övrigt. Vi har som sagt inte råd att förlora en enda människa.
Det är ett slöseri. Jag tänker också på det som Lotta Finstorp säger om den offentliga sektorns ansvar och roll. Det är slående att det är den offentliga sektorn, framför allt den kommunala och landstingskommunala sektorn, som är sämst på att anställa människor med funktionshinder eller lämna plats till unga med funktionshinder.
Det är någonting som vi behöver prata mycket mer om, men framför allt behöver det ske en förändring. Så sent som i går träffade jag ett företag som heter Peritos Ungdomsrekrytering. De jobbar med att få ut unga som har gått i särskola, eller som har aktivitetsersättning av andra skäl, på arbetsmarknaden.
De har haft en fantastisk framgångssaga under de tre år som de har verkat, men de hade slagit huvudet blodigt när de försökt att på något sätt samarbeta med den offentliga sektorn. Det där måste vi fundera på. Hur kan vi våga pröva nya och innovativa vägar för att få ut unga människor med aktivitetsersättning på arbetsmarknaden?
I det här fallet tar Peritos Ungdomsrekrytering arbetsgivaransvaret under det första året - jättesmart.
Annika Strandhäll (S):
Tack för flera kloka inspel i frågan! Jag tror att vi kan vara överens om att vi behöver vara kreativa på många olika sätt för att öppna vägar för unga människor in på arbetsmarknaden. Kopparkabelbilden som Lotta Finstorp målar upp känner jag igen, fast jag har hört den i annan form.
Man upplever att det man har fått att göra är bara någon form av sysselsättning, inte arbete där man kan bidra efter förmåga. Jag har hört många sådana berättelser under denna tid. Vi måste ha med oss att det ska handla om arbetstillfällen - riktiga jobb.
De människorna behövs på arbetsmarknaden, inte bara med utgångspunkt i att vi inte har råd att förlora en enda unge utan för att deras unika kompetens behövs i företagen och i den offentliga sektorn.
Med en kommun- och landstingssektor som har att rekrytera nästan en halv miljon nya medarbetare fram till 2025 vore det märkligt om man inte också skulle hitta vägar för att ta till vara arbetskraften. Jag tror mycket på samordningsförbunden, och jag ser fram emot att komma tillbaka med ett åtgärdspaket i frågan.
Annika Strandhäll (S):
Lotta Finstorp har frågat mig hur mycket av sjukförsäkringen jag anser att företagen ska betala, om jag anser att det finns någon smärtgräns för hur mycket man kan lägga på företagen när det gäller medfinansieringen, hur det blir mer jobb, färre sjukskrivna och fler företag med detta förslag samt vilka risker jag ser med detta förslag. Låt mig inledningsvis påpeka att det från regeringens sida inte finns några planer på att införa en tredje sjuklönevecka.
Däremot anser jag att det är angeläget att vid stigande sjukfrånvaro se över alla möjliga åtgärder som kan bidra till att få människor tillbaka i arbete och förhindra att nya sjukfall uppstår. Här menar jag att det är viktigt att kunna diskutera olika aktörers ansvar i sjukskrivningsprocessen, och där är arbetsgivarna en mycket viktig part. Alla berörda aktörer måste bidra om vi ska lyckas bryta utvecklingen.
Arbetsgivarna har en central roll i att både förebygga anställdas sjukfrånvaro och svara för att åtgärder vidtas som behövs för en effektiv rehabilitering. Det finns tydliga belägg för att arbetsplatsen måste vara involverad för att en medarbetare som varit sjukskriven för psykisk ohälsa ska komma tillbaka på ett bra sätt, oavsett orsak till sjukskrivning. Det tycker jag är viktigt att hålla i åtanke.
Med detta sagt vill jag samtidigt lyfta fram att det från årsskiftet finns en ny ersättning till arbetsgivare för höga sjuklönekostnader. Syftet med kompensationen är att minska den börda sjuklönekostnaderna kan utgöra, inte minst för de riktigt små företagen.
Genom reformen beräknas ersättning bli aktuell för dessa företag redan efter att arbetsgivaren har utbetalat sjuklön för två dagar per anställd och år. Företagens börda har således minskat, om än i en annan form än genom att ta bort den andra sjuklöneveckan.
Annika Strandhäll (S):
Jag tror att det är oerhört viktigt att påpeka att vad som har skett under den här våren, eller faktiskt ända sedan jag tillträdde i höstas, är att vi har försökt att väldigt tydligt sätta ljuset på den situation som vi har i Sverige med generellt sett ökande sjuktal ute på våra arbetsplatser.
Vi har en väldigt oroande prognos framåt, en prognos som innebär att alla kommer att behöva dra sitt strå till stacken för att få ned de ökande sjuktalen. Med det sagt vill jag vara oerhört tydlig: Åtgärden en tredje sjuklönevecka har jag, åtminstone inte i Agenda -intervjun, tagit i min mun.
Däremot var det så att Anna Hedenmo som intervjuade mig frågade om det skulle kunna bli en tredje sjuklönevecka. Jag svarade så här: Jag utesluter inget. Jag kan förstå att jag kanske skulle ha formulerat mig ännu tydligare i mitt svar till henne.
Men när man sitter i dialog med arbetsmarknadens parter om hur vi gemensamt ska kunna ta ansvar för de ökade sjukskrivningarna känns det märkligt att samtidigt sitta i Agenda och tala om för dem vad man ska eller inte ska göra. Men jag är olycklig över de konsekvenser som den uppfattade otydligheten möjligtvis kan ha fått. Jag har också fört samtal med såväl Svenskt Näringsliv som Almega och Vårdföretagarna om detta.
Däremot är det, precis som Hillevi Larsson säger, rimligt att även arbetsgivare har ett visst kostnadsansvar för ohälsan eller sjukskrivningarna på den arbetsplats man är ansvarig för. Det ska finnas drivkrafter att arbeta med de anställdas arbetsmiljö och hälsa.
Men det måste naturligtvis vägas mot ens benägenhet att anställa generellt sett och även att anställa personer med olika typer av ohälsa eller funktionshinder. Den nya ersättningen för höga sjuklönekostnader tycker jag är väldigt bra. Den genomförde vi redan från årsskiftet.
Den riktar sig främst till just de små och medelstora företagen och fungerar de facto effektivare för dem än en andra sjuklönevecka hade gjort genom att den lättar på kostnadsansvaret för de små företagen redan under första veckan.
Det här kommer vi naturligtvis att få utvärdera efter en viss tid för att titta på vilken effekt det har haft, hur man uppfattar det och hur det har påverkat såväl benägenheten att anställa som insikten att man måste jobba förebyggande med ohälsan.
Men jag tycker också att det är väldigt viktigt, det som Hillevi Larsson säger om hur ohälsan i Sverige ser ut i dag och inom vilka sektorer vi främst ser den.
Vi kan konstatera att kombinationen av ett alldeles för stort ansvar för barn, hem och familj kopplat till arbetsplatser som innebär stor såväl fysisk som psykosocial belastning leder till att människor blir sjuka. Så kan vi inte ha det. Man ska inte behöva bli sjuk på grund av sitt arbete. Om man blir sjuk ska man snabbt få hjälp att komma tillbaka till arbetsmarknaden.
Men vi måste också börja prata om hur vi kan skruva i de olika delarna när det gäller arbetsmiljön på de här arbetsplatserna såväl som det ojämställda ansvaret för barn, hem och familj för att få en situation som är hållbar även för kvinnor.