KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars-Ivar Ericson (C):
Trots att jag i många år varit aktiv i två socialnämnder hade jag ingen kunskap om att barns rättssäkerhet i samband med vårdnadstvister var så låg. Genom en broschyr från föreningen Kobra blev jag medveten om detta och det gjorde att jag tidigare i höst ställde en fråga till ministern om rättssäkerheten för barn. Därför känns det riktigt och viktigt att delta i dagens debatt.
Det finns alldeles för många kvinnor och barn i Sverige som inte mår bra i dag för att mannen genom den gemensamma vårdnaden missbrukar situationen. Myndigheters bemötande av dessa utsatta mammor och barn är ibland upprörande.
Om en kvinna exempelvis vill ha enskild vårdnad på grund av våld mot barnet uppmanas hon att se framåt och lägga misshandeln bakom sig.
Jag undrar därför: Tycker ministern att detta är rimligt? Är det inte barnets bästa och behov som ska prioriteras? Låt mig få relatera ett uppmärksammat fall. Pojke, tre och ett halvt år gammal, misstänks ha blivit utsatt för sexuella övergrepp av sin egen pappa.
Trots pågående polisutredning tillåts pappan ha umgänge med pojken. Föräldrarna är skilda och har sedan två och ett halvt år gemensam vårdnad om sonen. Efter besöken hos pappan har pojken vid upprepade tillfällen haft svårförklarliga blåmärken på ryggslutet och ärrbildningar i ändtarmen.
Pojken berättar att pappan gjort dumheter mot honom. Jag är medveten om att det inom barnpsykiatrin finns olika åsikter om umgänge med en misstänkt förövare i en utredningssituation.
Men borde det inte räcka med att de träffas under dagtid och inte som nu är fallet är tillsammans på ett utredningshem dygnet runt under några veckor? Jag vill avslutningsvis ge ministern några utmaningar.
Är ministern beredd att revidera föräldrabalken så att barns rätt till skydd vid misstanke om övergrepp är prioriterat framför umgänge med båda föräldrarna? Är ministern beredd att verka för att förbättra kompetensen om barns rätt till trygghet och säkerhet hos alla instanser som möter dessa utsatta barn?
Lars-Ivar Ericson (C):
Vi hörde ministern säga att våren 2005 redovisar vårdnadskommittén sitt förslag, och sedan bereds förslaget skyndsamt. Då inställer sig automatiskt frågan: Vad innebär ordet skyndsamt? Vad kan vi säga till Föreningen Kobra? Det är en förening för kvinnor som vill skydda sina barn för övergrepp. Vad ska de säga till sina medlemmar?
Det är medlemmar som när de har försökt att skydda sina barn har fått ekonomin krossad, förlorat sina arbeten och drabbats av fysisk och psykisk ohälsa. De har ibland tvingats fly och gömma sig, eller så har de tvingats stanna kvar i ett misshandelsförhållande. Det är kanske kvinnans enda möjligheter att skydda barnet.
Gemensam vårdnad blir ofta ett vapen för mannen att hålla kvar hustrun i hemmet. Vi har ca 30 000 fall av kvinnomisshandel varje år här i Sverige. Vi har också ett stort mörkertal när det gäller misshandel av kvinnor och barn. Jag vill avsluta med att citera advokaten Lena Feuk, som har engagerat sig i sådana här ärenden.
Hon säger: "Det är alldeles för lätt att få gehör för fördomar om kvinnor i relation till fakta om män."
Lars-Ivar Ericson (C):
Nu är det verkligen kris. Det är ett uttryck som vi kanske använder för ofta. Men i vissa situationer passar det in. Så är det när det gäller framtidsutsikterna för svensk livsmedelsproduktion. Det grekiska ordet kris betyder egentligen möjlighet.
Jag skulle önska att jordbruksministern får ett krismedvetande när det gäller livsmedelsproduktion i landet men också att hon kunde se möjligheterna att göra någonting åt problemen för de enskilda producenterna. I förra veckan besökte jag en större tomat- och fruktodling i Skåne. Ägaren berättade att man inte längre klarade sig på 8 kr per kilo för tomaterna. Det är medelpriset i dag.
För att få en rimlig lönsamhet måste priset vara 12 kr per kilo. Jag fick också veta att två stora tomatodlingar i Helsingborgstrakten nu är till salu. Uppvärmning av växthusen med el, olja och gas är en alltför dyr post liksom arbetsgivaravgifterna. Ägaren nämnde att skånska tomat- och fruktodlare uppvaktat jordbruksministern utan att få något gehör.
Min fråga blir då: Varför lyssnade inte ministern? Och är ministern beredd att ta till sig dagens akuta vädjan om hjälp? Förra sommaren hade jag tillfälle att göra företagspraktik på Findus i Bjuv. En av mina arbetsuppgifter var att blanda en köttfärssmet på 500 kilo.
Jag läste på förpackningarna med kött och kom fram till att 25 kilo kom från Sverige och resten från Irland. I nuläget importeras 42 % av det nötkött som svenskarna äter. Tycker ministern att det är ett bra förhållande? I Skåne och Blekinge är närmare 40 000 arbetstillfällen kopplade till jordbruksindustrin.
Under år 2003 varslade livsmedelsindustrin enbart i Skåne närmare 800 personer om uppsägning. De flesta av dessa varsel kom inom slakteribranschen. En ökad import av kött, kyckling och andra jordbruksprodukter hotar inte bara livsmedelsindustrin utan också lantbruket.
Men också alla vi som vill njuta av det öppna landskapet känner djup oro. Det är nu hög tid att regeringen kommer med de skarpa förslagen och åtgärderna, annars riskerar stora delar av Sverige att bokstavligt talat växa igen. Vi får då resa till Polen för att ta till oss det öppna landskapet.
För en tid sedan fanns följande rubrik i en skånsk lokaltidning: Tuff höst väntar de svenska bönderna. Jag undrar om ministern tror att nästa vår och sommar möjligtvis kan bli bättre?
Lars-Ivar Ericson (C):
Ministern är ju också konsumentminister. Jag skulle önska att ministern gjorde lite större insatser för att upplysa svenska folket om att svensk djurhållning och svenskt lantbruk bedrivs på en nivå där djurens bästa tillgodoses och om att användningen av antibiotika och bekämpningsmedel inte är så omfattande som är fallet i många av de länder som vi importerar livsmedel från.
På den tomatodling som jag besökt surrade humlor, och steklar användes för att bekämpa skadedjur. Det är på något sätt en kontrast till de förhållanden som kanske möter oss när vi köper Mor Elsas kyckling, som kanske inte är uppfödd i Sverige utan som är importerad och till 40 % behandlad med vätska.
Min fråga är: Kommer vi att få ursprungsmärkning för livsmedel så att konsumenten ser varifrån produkterna kommer även om den förädlade produkten har svenskt namn? Avgörande för framtiden för svensk livsmedelsproduktion är att konsumenterna kommer till insikt om och verkligen uppskattar nyttan av och kvaliteten i svenskproducerade livsmedel.
För oss centerpartister är det självklart att lantbruksföretagen och livsmedelsföretagen ska kunna konkurrera på samma villkor som sina kolleger ute i Europa. Dessutom måste vi bli bättre på att utnyttja de EU-medel som kan skapa bättre framtidsutsikter för svensk lantbruksnäring. Så behöver också Sveriges invånare få en bättre förståelse för lantbrukets betydelse.
Svenska barn har dålig kunskap om vad som händer på en åker. Ett gäng busiga barn ute i en kornåker vet inte att säden ska bli bröd. Banden mellan stad och landsbygd måste knytas ihop igen. Tysk Lidl-mjölk finns på frukostbordet i många hem, osten kommer från Holland och korven från något annat land. Är det detta vi önskar det uppväxande släktet?
Lars-Ivar Ericson (C):
När jag kom in i riksdagen år 2002 fick jag veta att det fanns 22 000 sidor med regler för företag. Under mitt första år här tillkom ytterligare 800 sidor. Det är upprörande. Jag delar denna syn med många av de företag som jag har fått besöka under de här två åren. Nu senast var det Medvind i Glimåkra.
Det är ett företag som har som syfte att ge långtidsarbetslösa och långtidssjukskrivna praktik och utbildning för att de sedan ska lotsas ut i arbete i företag i närområdet. Det är alltså ett socialt företag som drivs på företagsmässiga grunder. Man bedriver dessutom en daglig verksamhet för personer med utvecklingsstörning enligt LSS. Företagsbesöket var mycket positivt.
Man har fått möjlighet att slussa ut många människor till arbeten i närområdet. Men det fanns också en del negativt. Det var de många stuprören. Ett socialt företag har många stuprör - många regler och villkor att verka under.
Det är reglerna för företag, AMS arbetsmarknadsregler för de arbetslösa, Riksförsäkringsverkets regler för de sjukskrivna, socialförvaltningens regler för bidragstagare och regler för personer med funktionshinder. Om det sociala företaget dessutom bedriver ett EU-projekt tillkommer ytterligare ett regelsystem att hantera.
Det är lätt att tänka sig hur mycket tid och vilken kostnad denna administration kräver. Men vad händer då med den enskilde som hamnar i något av stuprören? Var finns fokus på de enskilda människoödena?
Den förda näringspolitiken och arbetsmarknadspolitiken ska väl ändå ha ett gemensamt mål: arbete för så många som möjligt. Hur ska man kunna förenkla och samordna alla dessa regelverk? Jag undrar om ministern har någon åsikt om detta. Jag ska säga några ord om själva sjukpenningssystemet.
Jag kan inte se annat än att detta system leder till ökad risk för höga kostnader vid medarbetarnas sjukfrånvaro. Därmed tvingas företagen till en större noggrannhet när de ska rekrytera nya medarbetare. Många har protesterat mot detta system, inte minst handikapporganisationerna.
Det blir svårigheter för människor som inte är fullt friska att få ett arbete, och därmed försämras förutsättningarna för den sociala ekonomin i Sverige i stället för att förbättras och underlättas. De sociala företagen tillhör ju också småföretagen. De orkar inte med ytterligare en pålaga i form av ökad kostnad vid sjukfrånvaro.
Jag skulle vilja ha ministerns syn på hur vi ska kunna göra det lättare för de sociala företagen i fortsättningen.
Lars-Ivar Ericson (C):
En tidningsrubrik är "Regler kostar miljarder", och i notisen ser jag att enbart momsen kostar företagen 555 kr per anställd att hantera, enligt Nuteks mätningar. Något som däremot inte kostar miljarder och som skulle kunna underlätta för många småföretag, även de sociala företagen, är Centerpartiets program för de arbetshandikappade.
Vi vill göra större arbetsinriktade insatser för dem. De ska få fler lönebidragsplatser. Vi vill också öka det nuvarande lönebidraget och också göra det möjligt för människor upp till 67 års ålder, och inte som i dag till 65 års ålder, att få lönebidrag.
Det skulle medföra ytterligare 5 300 lönebidragsplatser. På DN Debatt den 1 december kunde vi läsa om hur näringsministern ville se fler växande företag, hur han betonade hur viktigt det är att stimulera kreativitet och förnyelseförmåga.
Jag undrar då om det i denna vision också ingår en satsning på de sociala företagen.
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag har svårt att acceptera ministerns ord om att vi skulle måla upp en skräckbild. Jag tycker att vi däremot målar upp en allvarlig bild. Vi vet hur situationen är för betodlarna. Sockerbetsodlingen är en viktig ekonomisk motor i det skånska lantbruket, och vi vet att en minskad odling skulle slå hårt också mot andra näringar.
Vi kan också förmoda att det blir en utslagning av odlare som har mindre skörd än genomsnittet och odlare med långa transporter. Vi har redan betonat betodlingens positiva inverkan på miljön. Jag vill också erinra om de möjligheter som skapas för många av jordbrukslandskapets fågelarter och att betgrödan är en viktig skyddsgröda för fältfågel och fältvilt.
Ja, betodlingen bidrar aktivt till ett rikt och diversifierat djurliv. Jag noterar att ministern inte kan ange några realistiska alternativ till sockerbetan i växelbruket.
Men vi får ändå hoppas att denna debatt kommer att leda fram till att Sveriges sockerbetsodlare återigen kan känna hopp inför framtiden och att regeringen nu kraftfullt kommer att slå vakt om sockerbetsodlingen som ett viktigt medel för tillväxt och välfärd och för att vi ska kunna bevara de öppna landskap som vi så väl behöver.
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag vill också önska ministern lycka till i sitt nya ämbete, och jag ser fram emot att få diskutera mitt huvudområde - kultur. I dag handlar det om utbildning. Malmö högskola är nu sex år gammal och, som tidigare sagts, landets åttonde största lärosäte när det handlar om akademisk grundutbildning.
Den är en viktig del i förvandlingen från industristad till kunskapsstad som Malmö genomgår. Malmö högskola har som målsättning att vara en öppen högskola som tar hänsyn till den skiftande arbetsmarknaden, jobbar med nya spännande pedagogiska former och suddar ut ämnesgränserna mellan olika områden.
Fastän jag själv har studerat i Lund och upplevt allt det positiva där har jag genom vår dotters studier i Malmö fått en inblick i och en stark känsla för Malmö högskola. Jag känner därför att jag vill ansluta mig till interpellantens frågor.
För lite mer än två år sedan levererade Malmö högskola och Malmö kommun en tjock lunta till utbildningsminister Thomas Östros. Där redovisades det hur självklart det var att högskolan borde få status som universitet.
Jag förmodar att Thomas Östros placerade denna skrift på en hylla någonstans eftersom absolut ingenting har hänt. De tunga skälen för att Malmö högskola ska få status som universitet har inte beaktats.
Nu hoppas jag att vår nye minister tittar på någon hylla och hittar skriften, tar del av den och verkar för ett snabbare beslut. Det förefaller egendomligt att sådana städer som Karlstad, Örebro och Växjö har blivit universitetsstäder och att Mitthögskolan i Sundsvall står på tur för att bli universitet.
Jag skulle alltså önska att vi får en snabbare behandling av Malmö högskolas önskan att få universitetsstatus.
Lars-Ivar Ericson (C):
Malmö högskola uppfyller riksdagens kriterier för att bli universitet, eftersom det finns två klara vetenskapsområden, odontologin och pedagogiken, samhällsvetenskapen. Här bedrivs också mycket omfattande forskning.
Det skrivs doktorsavhandlingar, precis som vid ett universitet, men i det senare fallet måste doktoranderna skriva in sig vid ett universitet för att kunna få ut sin doktorsgrad. Det är vi många som tycker är en pinsam faktor i sammanhanget. Så min vädjan är: Ge åtminstone Malmö högskola universitetsstämpel!
Jag tror att det finns en god förutsättning för att man inom samtliga politiska partier skulle kunna komma överens om att ge högskolan universitetsstämpel, för det är inte så svårt att göra. Det är kanske svårare att tilldela ekonomiska resurser, men just universitetsstämpeln är ganska enkel att få fram.
Lars-Ivar Ericson (C):
Idrott och politik hör ihop. Dessa båda storheters samspel innebär både möjligheter och problem. Låt oss fokusera på möjligheterna, och då vill jag citera ur Skåneidrottens lilla skrift Ett vinnande samspel .
Centerpartiet är inom idrottspolitiken inte enbart mittfältare, utan här finns offensiva anfallare. Då menar jag sådant som siktar mot framtida mål. Hit hör motioner om att Sverige bör anordna olympiska spel. Jag har full förståelse för önskemålen om ett OS i Östersund år 2018, och jag stöder den motionen.
Samtidigt vill jag genom min egen motion om OS i Öresundsregionen år 2020 markera Sveriges möjligheter att vara en del i ett sommar-OS-arrangemang tillsammans med Danmark.
Jag yrkar dock inte bifall till min motion eftersom det efter det att den skrevs har visat sig att Köpenhamn driver ett aktivt arbete för att få OS år 2024 och då gärna i samarbete med skånska städer. Jag avser i stället att återkomma i detta ärende ifall jag får förmånen att få vara ytterligare en period i riksdagen.
Men i väntan på detta vill jag ändå påminna åhörarna om att det finns tre städer - Malmö, Landskrona och Helsingborg - som redan har många idrottsarenor och bra inkvarteringsmöjligheter. Och vägen över sundet är kort till de danska arenorna och hotellen.
Naturligtvis måste även nya anläggningar byggas, men mycket sker redan i gott samförstånd mellan Sverige och Danmark. Har vi då tidsperspektivet år 2024, skulle det väl ändå vara möjligt att ändra OS-reglerna så att två länder tillsammans kan arrangera.
Den danska regeringen och de styrande i Köpenhamn ser möjligheterna och bävar inte inför svårigheterna. Vi behöver samma anfallsanda i Sverige.
Lars-Ivar Ericson (C):
Det handlar inte om att Sverige eller Danmark ska stå för kostnaden, utan det handlar ju om ett samarrangemang och att städerna i Öresundsregionen ska kunna bidra. Jag vet inte om det är realistiskt att räkna med att det ska bli så dyrt som 50 miljoner. Men jag tror ändå att det finns en acceptans, både i Danmark och i Sverige, för att det är viktigt att i alla fall pröva möjligheten att söka detta arrangemang.
Jag vet att det finns en heltidsanställd person i Köpenhamn som jobbar med de här frågorna. Vi får väl se vad han kommer fram till. Jag får återkomma i ärendet.
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag är en privilegierad riksdagsledamot. Jag får delta i tre utskotts arbete. Jag måste säga till Ingrid Burman att hon har en stor del i att jag upplever en välkomnande attityd när jag gör mina ströbesök i socialutskottet eller i debatterna. Jag tackar för det. Jag vill börja med att ge en definition.
Det är en definition som jag har hämtat från dokumentet Platform for action and the Beijing declaration från den fjärde internationella kvinnokonferensen i Beijing 1995. Det handlar om våld mot kvinnor.
Definitionen lyder: Varje könsbaserad våldshandling som resulterar i eller med sannolikhet resulterar i fysisk, sexuell eller psykologisk skada eller lidande. I begreppet inkluderas också hot om sådana våldshandlingar samt tvång eller godtyckligt frihetsberövande.
Begreppet innefattar såväl det offentliga som det privata livet. Våld mot kvinnor är allvarligt när och var det än förekommer. Och vi vet att det i Sverige finns mycket av såväl öppna som dolda former av kvinnomisshandel. Det betyder att kvinnor behöver få hjälp att gå vidare från utsatthet, via överlevnad till full mänsklighet.
I denna process måste alla goda krafter samverka. Och Centerpartiet välkomnar åtgärden att socialnämnderna ska ta ett större ansvar för misshandlade kvinnor och andra brottsoffer. Det finns i dag många kvinno- och brottsofferjourer runtom i landet som får bidrag från till exempel kyrkorna.
I mitt pastorat där hemma i Skåne har vi årliga kyrksöndagar då företrädare från kvinnojourer eller brottsofferjourer kommer och berättar om verksamheten, och vi ger kollekt och andra bidrag. Det är bra. Men det behövs också ett större kontinuerligt ekonomiskt stöd och ett större ansvarstagande. Och det kan kommunerna ge.
Alla vi som arbetar i människovårdande yrken kan intyga hur viktiga kvinno- och brottsofferjourerna är och hur stor betydelse deras verksamhet har. Och de förtjänar mera uppmärksamhet och bidrag från Sveriges alla kommuner.
Vi har tidigare diskuterat detta betänkande, och jag står naturligtvis bakom Centerpartiets reservationer och särskilda yttrande, men jag yrkar bifall bara till reservation 16.
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag vill börja med att tacka för svaret. Bakgrunden till interpellationen är att jag har noterat en viss ljusning på arbetsmarknaden i Skåne, men det gäller tyvärr inte i alla delar. Nordöstra Skåne är ett undantag. Där var läget bekymmersamt när jag skrev interpellationen, och situationen har försämrats ytterligare de senaste veckorna.
Läget kan beskrivas genom massmediernas ögon med till exempel följande rubriker: "Jobben faller som höstlöv i nordöstra Skåne" och "Nordöstra Skåne - Skånes Norrland". Det fanns en tid då industrier som Tarkett och Brio bedömdes som säkra framtidsföretag, men nu varslar Tarkett om att hundra man ska bort, fabriken i Broby läggs ned och verksamheten flyttas till Polen.
Brio lägger ned fabriken i Killeberg. Det allra senaste är den osäkra framtiden för Scania i Sibbhult, där 550 personer riskerar att stå utan jobb nästa år. De båda fackklubbarna på Scania fruktar att Scanialedningen redan har bestämt sig för nedläggning och menar att den pågående översynen av produktionsstrukturen på Scania bara är spel för gallerierna.
Beslutet att lägga ned fabriken i Sibbhult och flytta växellåstillverkningen till Södertälje är troligen redan fattat. Vi kan höra kommuninvånarna ropa på hjälp. Vad gör regeringen? Dessa människor i nordöstra Skåne kan inte ropa lika högt som de gjorde i Trollhättan. Där ryckte statsministern ut när GM ville lägga ned Saabfabriken.
Pengar som var avsedda för en efterlängtad förbättring av väg E 22, en viktig led till och från EU-länderna och en livsnerv för nordöstra Skåne, försvann till Trollhättan. Kan vi förvänta oss samma snabba reaktion från regeringen nu, det vill säga infrastruktursatsningar för att stödja befintliga industrier och för att uppmuntra till nyetablering?
Ministern säger i svaret att det har getts instruktioner till de inblandade länen om investeringar i tvärleden. Men vad hjälper då instruktioner när de regionala ramarna reduceras? Då är det inte lätt att fullborda det omfattande arbete som regioner och kommuner lagt ned på infrastrukturplanering. När händer det något med tvärleden?
När det gäller E 22:an finns det alternativa PPP-lösningar. Jag undrar om ministern är lika negativ till sådana lösningar som kollegan Messing. Enligt lokaltidningarna i Skåne har kommunledningen kontaktat näringsministern för att diskutera Scanias framtid i Sibbhult.
De vill veta vad regeringen kan göra för att lindra effekterna av ett större ras eller en nedläggning. På Socialdemokraternas kongress i Malmö inbjöds ministern att besöka Östra Göinge kommun för att kunna informera sig om det allvarliga läget. Det aviserades också att ett besök av statssekreteraren Sven-Eric Söder skulle ske i december.
Min fråga blir därför: Kommer ministern att besöka Östra Göinge, och i så fall när? När kommer statssekreteraren? Vi har kommit en bra bit in i december nu. Vilka konkreta hjälpåtgärder kan ni erbjuda en kommun där, för att citera näringsutskottets ordförande Marie Granlund, "många sover dåligt"?
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag noterar i ministerns utförliga svar med tacksamhet att regeringen äntligen har upptäckt vilka tillväxtmöjligheter det finns i småföretagen i Sverige. Det är en insikt som Centerpartiet har haft sedan länge. Vad vill då ministern göra åt det tunga ok som vilar över den enskilde företagaren?
Sverige har omkring 75 myndigheter som samlar in information från företag. En företagare som till punkt och pricka vill följa regelverket måste fylla i många dokument. Varje år kostar denna byråkrati 30 000 kr per anställd.
I en Nutekrapport läser vi om att nästan 50 000 soloföretagare egentligen skulle vilja anställa någon men inte klarar av det för de tycker att det är för krångligt, och det kan komma oväntade kostnader. Men jag går åter till Östra Göinge.
Om vi tänker oss att det värsta scenariet blir av och alla de nämnda jobben i Östra Göinge kommun försvinner, vilken verklighet möter då de arbetslösa?
Vi har en Amsrapport där arbetsmarknadsutsikterna för 2006 visar att summan av antalet arbetslösa och antalet deltagare i arbetsmarknadspolitiska program beräknas öka från 8,7 % till 8,8 %.
Det finns också färska uppgifter i EU-kommissionens sysselsättningsrapport för 2005 som visar att Sverige har en minskande sysselsättning. Tillsammans med Holland, Ungern och Slovakien får vi en bottenplacering i jämförelse med andra medlemsländer. Så kan vi inte ha det. Dessa dystra siffror är oroväckande.
Jag vill fråga ministern: Var ska de arbetslösa industriarbetarna kunna få jobb i dag? Tror ministern att det kan skapas jobb i den privata tjänstesektorn? Och när är ministern beredd att ge upp den ideologiska blockeringen när det gäller hushållsnära tjänster? Östra Göinge är Skånes mest utsatta utflyttningskommun.
På tio är har kommunen tappat tusen invånare. Den lokala befolkningsprognosen anger att befolkningsminskningen kommer att fortsätta fram till 2013. Vi behöver nya jobb till kommunen. Det räcker inte med sysselsättningspaket. I ministerns svar används ord som flexibilitet och förnyelse av näringslivet. Jag tycker att det är positiva värdeord.
Tror ministern att Scania tänker i samma banor när de i sin strukturöversyn överväger att flytta en väl fungerande verksamhet i Sibbhult till Södertälje? På sikt kan denna verksamhet förväntas hamna utomlands.
Jag undrar: Varför behöver Scania, ett av världens mest framgångsrika och mest lönsamma företag överväga att flytta produktion utomlands? Jag hoppas att ministern har ett bra svar på denna fråga.