KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunilla Nordgren (M):
Karolina Skog och jag har aldrig debatterat med varandra förut. Men jag bor inte så långt ifrån Malmö, så vi är två skåningar som debatterar. Jag vill börja med att tacka för svaret, som jag dock vill få några förtydliganden kring. Bakgrunden till att jag ställt interpellationen är att det råder en viss osäkerhet om var i beslutskedjan insamlingsansvaret för förpackningar och tidningar befinner sig.
Jag har ställt frågan till och debatterat den med den tidigare miljöministern men inte riktigt fått några svar, så jag hoppas att jag kan få det i dag. I augusti 2014 beslutade den förra regeringen att insamlingsansvaret för förpackningar, returpapper och elutrustning ska ligga kvar hos producenterna. Vidare beslutade man om höjda återvinningsmål och att Naturvårdsverket ska utöva nationell tillsyn.
Det innebär att Naturvårdsverket ska tillståndspröva insamlingssystemen och att systemen blir fristående tillsynsobjekt. Därefter tillsatte regeringen den utredning som ministern pratar om. Den skulle komma med förslag inte om utan hur insamlingsansvaret ska överföras till kommunerna. Utredningen lämnade sin rapport den 31 mars i år.
Därefter har en majoritet i riksdagen under 2016 uttalat i ett tillkännagivande att man anser att insamlingsansvaret ska ligga kvar. Jag tror att vi är överens om målen men inte om vägen dit, som så ofta i politiken. Vi vill också höja återvinningsmålen. Jag har själv suttit i Sysavs styrelse i ett antal år, och där pratar man mycket om detta.
Man vill att det ska vara lätt att göra rätt, man vill öka fastighetsnära insamling och så vidare. Utredningen beställde en konsekvensanalys av Sweco, som skriver att man inte riktigt kan avgöra om det blir så mycket bättre för att man flyttar insamlingsansvaret, att det snarare kan bli en omfördelning av kostnader.
Det här är ingen lätt grej, för det handlar om ett antal återvinningsstationer. SKL gjorde det enkelt för sig och svarade: Det här kan vi väl göra genom utjämningssystemet. Det tyckte de var bra. Det här är svår materia. Det är därför jag tycker att man inte bara kan ändra i en förordning, det vill säga det som regeringen själv kan göra, framför allt inte med tanke på att riksdagen har uttalat att man är emot detta. I så fall får man låta det gå via riksdagen.
I svaret säger miljöministern: "Utredaren har redovisat att en sådan överföring inte kan ske på ett effektivt sätt utan lagändringar." Jo, men förordningar kan ju också kallas för lagar, så jag vill gärna ha ett svar på frågan: Tänker ni gå via riksdagen, eller tänker ni fatta ett beslut om en mycket omfattande sak - det är ju inte bara några smågrejor - i en förordning utan att fråga riksdagen?
I utredningen står det också att det till och med kan bli dyrare för alla parter, för staten och kommunerna och även för myndigheter och hushållen. Man är väldigt osäker på rätt mycket; det är rätt många frågor kvar i utredningen. Därför tycker jag att det är viktigt att vi diskuterar det här. Jag konstaterar också att vi är överens om målen, men vägen dit är vi kanske inte överens om, eller så är vi det.
Det får vi väl se här under den vidare debatten.
Gunilla Nordgren (M):
Det var ett riktigt positivt svar, tycker jag. Avfall Sverige, Tidningsutgivarna och så vidare undrar om de ska fatta beslut själva via en förordning eller om det ska gå via riksdagen, så det var ett glädjande och mycket positivt besked. Det tror jag att de uppskattar.
Ska man kommunalisera insamlingsansvaret är det en stor affär och en stor materia. Det är väldigt trevligt att höra att vi är överens om att det ska vara långsiktiga regler, och naturligtvis är vi överens om målen. Avfallshierarkin kommer upp här i morgon utan debatt, för vi är så överens och har inga reservationer.
Vi är överens om återvinning, om att förebygga och så vidare. Det ser väldigt olika ut i vårt land. Det är inte alltid lätt att ha insamling i gamla hyreshus och få plats med alla fack. I min hemkommun ska vi nu få åtta fraktioner överallt.
Det kan alltså se olika ut i olika delar, till exempel på glesbygden. Det är jättebra, och jag hoppas att vi kan fundera över gränserna och komma med goda förslag tillsammans utifrån olika erfarenheter så att vi kan nå målet att minska avfallet. Avfall är också en resurs.
Vi ska inte bränna upp alltihop utan öka återvinningen mer och mer. En del får man väl bränna, men då blir det i alla fall lite värme av det. Avfall är en resurs, och vi ska befria naturen från det. Vi är helt överens, och jag är glad och nöjd med svaret.
Gunilla Nordgren (M):
Ja, vi är överens, och framför allt har jag äntligen fått ett svar. I de svar jag fick från förra miljöministern talades det nämligen om en förordning. För mig är detta ett stort steg framåt, och då får det hellre ta tid. När förra regeringen beslutade att behålla insamlingsansvaret som det var men göra vissa förbättringar fick Naturvårdsverket i uppdrag att ta fram avgiftssystem och så vidare.
Men efter deras delrapport beslutade regeringen att ta bort förpackningar och returpapper från Naturvårdsverkets uppdrag. Även de förordningar som togs 2014 har alltså gått i stå på grund av att man plockade bort det. Man kunde då förstå att eftersom man gjorde så tänkte man besluta något annat, fast man visste att en majoritet i riksdagen var emot. Det här är jättebra.
Nu kanske vi kan komma överens också, för annars kvarstår majoriteten. Precis som Matilda Ernkrans säger ska vi ha höga ambitioner. Det ska vara tydligt och effektivt. Det är klart att det finns förbättringspotential; det finns det med allt. Man ska se över det och hitta en bättre ordning, men utredningen själv säger att det är svårt att bedöma vad förslaget innebär.
Även utredningen i sig är alltså osäker. Det gäller även konsekvensanalysen. Det kanske inte behöver göras en hel utredning till, men det är rätt mycket kvar att göra i denna utredning. Jag tackar för en bra första debatt. Jag är mycket nöjd med att svaret är att det ska beslutas som lag i riksdagen.
Gunilla Nordgren (M):
Jag tackar för svaret. Jag ställde frågan för att det förekommer en hel del uppgifter om översittarattityd hos länsstyrelserna, inte minst i vår del av landet. Man gör inte syn. Man har väldigt breda penslar. Man tar fram en karta, och det är inte alltid den stämmer. Jag har praktiska fall.
Man pekar ut ett område, och markägaren säger: Kan vi inte samlas några stycken och åka ut och titta där det är extra känsligt? Men man gör inte det. Jag brukar hämta exempel ur verkligheten. Det är så det går till. Sedan kommer ett beslut som ska kungöras i Post- och Inrikes Tidningar. Det kan jag tycka är lite omodernt, för det är inte så att man läser den.
Det står i delgivningslagen att kungörelse ska ske om det är en mängd markägare, om det är intressenter som håller sig undan eller om det är för jobbigt att delge alla. Men i de fall som jag tänker på är det kanske fyra fem markägare vi pratar om. Och ändå kan man inte komma ut och prata. Det är därför jag åberopar regeringsformen. Man får skydda, men då ska man få ersättning.
I miljöbalken finns i och för sig en rätt att inte behöva ge ersättning, men det ska i alla fall vara i proportion, alltså enligt proportionalitetsprincipen. Det ska vara rim och reson. Det finns även andra exempel som kanske inte har med just strandskyddet att göra. En skogsägare fick inte avverka för att man hittade bombmurklor - hur sådana nu ser ut - på hans ägor. Då får han ingen ersättning, men han får inte avverka.
Då börjar man tänka: Vart tar den enskilda äganderätten vägen? Det är riktigt att de får minst en månad på sig att svara. Men sedan kommer beslutet, och då är det bara att överklaga till regeringen som gäller. Det kostar pengar, för de får anlita advokater och andra till detta - det är svår materia för markägarna. Jag tycker att det hade varit trevligare med en annan process.
Man kanske säger: Här är det rätt okej att öka till 300, men det behöver kanske inte vara runt alla. Man kanske inte ska definiera vad ett vattendrag är. Vi har exempel där det är en gammal bäck som är två meter bred med vass överallt, och då är det fortfarande 300 meter. Var finns proportionaliteten? Vi är överens om att det kan behöva skyddas. Vi behöver mångfald.
Även jag tycker att allemansrätten är bra. Återigen: Vi är överens om vissa grunder, men jag tycker att tillvägagångssättet utmanar. Det känns som att länsstyrelsen tror att markägarna tänker bygga och bete sig hur som helst. De har ofta vårdat sin mark under ett antal år och är naturligtvis rädda om den. Det hade varit trevligare med en lite bättre dialog i ärendet.
Gunilla Nordgren (M):
Jag har inte sagt att jag vill försvaga strandskyddet, Stina Bergström. Det var faktiskt inte det jag sa. Jag sa också att jag respekterar allemansrätten och att den är unik och bra. Vi ska inte ha några låsta grindar. Vi behöver bara åka över vattnet och se hur det är i Danmark där de inte har någon allemansrätt. Det jag pratar om är att man ska ha respekt för varandra. Visst återförvisas en del ärenden.
Vi hade kommuner nere hos oss där det hände, men det var för att länsstyrelsen hade glömt att skicka kungörelsen till Post- och Inrikes Tidningar. De gick då ut och sa att de skulle fatta samma beslut en gång till och också kungöra det. Det var ett fall som regeringen hade förvisat tillbaka. Det är inte det jag är ute efter. Jag är ute efter att man ska ha respekt för varandra. Det står också att det ska vara i proportion.
Det finns sex särskilda hänsyn, och de är mycket speciella. Jag tycker att man skulle kunna visa en större respekt för markägare.
Är det 200 markägare och det är oskiftad skog eller något kan det vara svårt, men även när det är under tio markägare har man inte tid och intresse att göra syn och säga att här har vi en sjö eller att den här bäcken är bara två meter och det växer vass i den och så vidare, men det har de inte på sina kartor.
Då tycker jag inte att staten - länsstyrelsen är ju statens förlängda arm - visar hänsyn till den enskilda äganderätten som vi faktiskt, tillsammans med tryckfrihetsförordningen och allt möjligt, är stolta över att vi har i Sverige. Jag tycker att man får tala om för länsstyrelserna att de kan ha en mer öppen attityd och lyssna lite mer. Det är inte fråga om att bygga på varenda strand. Vi har ju 500 000 kilometer stränder eller någonting sådant i Sverige.
Vi har otroligt många stränder. Det generella strandskyddet är 100 meter, så det ska aldrig vara förbjudet att komma nära. Vi snackar om det utökade skyddet från 100 meter till 300 meter. Det är det debatten handlar om, inte om att vi ska ta bort de 100 meterna. Det här med den låsta grinden förstår jag inte, för du får inte utestänga från det generella strandskyddet. Man ska alltid kunna nå en strand. Där förstod jag inte riktigt, även om jag tyckte synd om tanten som var arg.
Det handlar alltså inte om att utestänga, utan min fråga till ministern är: Skulle vi kunna skicka med en signal om att det är viktigt när staten vill utöka skyddet till 300 meter att man har en mer öppen attityd och möts på mer jämbördiga villkor? Sedan är det länsstyrelsen som beslutar i slutändan, men det är en attitydfråga. Det är en fråga om huruvida vi är överens även här.
Gunilla Nordgren (M):
Vi är överens om en hel del, men vad jag är ute efter är att när de lämnar in sitt yttrande ska myndigheterna också titta på det. Det är inte fråga om att lova någonting, men det kan ju komma någonting från markägaren som har bäring. Det finns också tillkännagivanden om en översyn av strandskyddsreglerna, så jag passar på att fråga om det är på gång. Jag förstår att ministern inte har hunnit sätta sig in i allt, men jag kan ju ställa frågan i alla fall.
Det kanske finns tjänstemän som vet. Det är viktigt, men det ska vara rim och reson, som sagt inte bara när det gäller strandskydd utan även till exempel när markägaren inte kan använda sin skog till att avverka men inte får ett öre utan nästan får marken förverkad.
Det är ju trevligt att gå i skogen, men om man liksom inte kan använda den bör det utgå något slags ersättning eller instruktion: Avverka inte just där! Det handlar alltså om en allmän attitydförändring från statens förlängda arm. De borde inte bara säga att de bestämmer och ta den stora penseln och köra över alla sjöar i en kommun utan att lyssna på markägarna.
De kan ju ha argument som är relevanta och som jag tycker att myndigheten kan vara öppen nog att ta till sig för att kanske slippa överklaganden och så. Det är väldigt mycket en attitydfråga, en fråga om respekt för den enskilda äganderätten, och det var precis därför jag ställde den här interpellationen.
Gunilla Nordgren (M):
Jag vill ställa en fråga till justitie- och migrationsminister Morgan Johansson. Det stora antalet ensamkommande barn som har kommit under hösten och som kommer hela tiden är en stor utmaning för myndigheterna och inte minst kommunerna, kanske i synnerhet ankomstkommunerna. Många ensamkommande barn kommer till Malmö och till exempel Trelleborg. Över 4 000 ensamkommande barn anlände dit under ett antal intensiva veckor.
Många av dessa barn avvek dock innan de blev registrerade. De sökte inte heller asyl. Det innebär att de inte fick ett så kallat dossiernummer hos Migrationsverket. Det innebär i sin tur att Migrationsverket inte betalar ut någon ersättning. Det är ett stort bekymmer att ingen vet vart alla dessa barn och ungdomar har tagit vägen. En del tog sig kanske vidare till andra länder medan andra riskerar att leva i ett skuggsamhälle.
Avser migrationsministern att verka för att Migrationsverket, det vill säga staten, ersätter ankomstkommunerna även för kostnader som de har haft för ensamkommande barn som aldrig blev registrerade?
Gunilla Nordgren (M):
Jag vill tacka för svaret. Jag håller helt med om att det var nödvändigt att införa gränskontroller. Men jag talar om veckorna innan gränskontrollerna infördes. Och fördelningstalet i ändringsbudgeten gäller mottagna flyktingar. Men det här avser transitboenden i kommunerna, till exempel Malmö och Trelleborg, för flyktingar som skulle forslas vidare.
De kommande miljarderna hjälper inte i fråga om kostnaderna för de ensamkommande som aldrig blev registrerade på Migrationsverket. Detta hjälper alltså tyvärr inte. Därav kommer min fråga om ministern kan tänka sig att ge Migrationsverket anvisningar om att betala även för dessa kostnader. Det finns även extrakostnader för bevakning och sådant som inte heller har ersatts.
Det gäller alltså veckorna innan gränskontroller infördes.
Gunilla Nordgren (M):
Min fråga gäller kompensation för ökade kostnader i samband med id-kontrollerna. Region Skånes geografiska läge innebär ju att en majoritet av flyktingarna kommer via Skåne. Införandet av id-kontroller innebär ett transportörsansvar. Det uppstår alltså extra kostnader för Skånetrafiken, som ju drivs i Region Skånes regi. Det uppstår även andra problem för resenärer och pendlare, men min fråga gäller den ekonomiska kompensationen.
Den 4 februari skrev Region Skåne en hemställan till regeringen där man begär kompensation om 15 miljoner kronor per månad för de extra kostnaderna och minskade intäkterna till följd av id-kontrollerna. Mina frågor är: Instämmer statsministern i att det rimliga är att inte bara skånska skattebetalare ska betala för ett nationellt beslut om id-kontroller? Avser regeringen att på något sätt bifalla Region Skånes hemställan?
Man har i dagsläget fortfarande inte fått något svar, såvitt jag vet. Jag tycker att det vore rimligt att kompensera detta, åtminstone ekonomiskt.
Gunilla Nordgren (M):
Jag har en fråga till Miljöpartiet. Jag var tidigare i dag på ett seminarium om biogas, som Energigas arrangerade. Där framkom att danskarna har både investeringsstöd och skattebefrielse. Det innebär att biogasens framtid i Sverige faktiskt är hotad. Flera anläggningar blir inte av, Sysav till exempel.
Andra har ekonomiska problem, som den utanför Trelleborg, om man håller sig hemma hos mig. Eftersom jag är en stor vän av biogas blev jag väldigt bekymrad i dag. Branschen, som var där, begär långsiktighet men vill också att det görs något åt detta, till exempel att det påtalas för EU; man undrar hur detta kan fortgå.
Jag vill bara höra hur Miljöpartiet ser på detta. Biogas ökar dessutom vår försörjningsgrad. Vi kan alltså försörja oss själva om vi skulle bli avstängda vid oroligheter. Så jag vill höra hur Miljöpartiet ser på denna fråga. Biogasens framtid är just nu säker, nu när restauranger och annat börjar ansluta sig.
Gunilla Nordgren (M):
Miljöpartiet sitter ju i regeringen, så min fråga är vad ministern gör när det gäller att kontrollera ur EU-synpunkt. Detta låter nämligen inte rimligt och rätt. Danmark har stordriftsfördelar, men vi har en massa jordbruk och restprodukter i Skåne också. Hade dessa anläggningar varit i full drift hade det funnits ännu mer biogas. Jag ska gärna komma med förslag.
Men det jag är lite orolig för är att andrahandsmarknaden för biogasbilar dessutom har försvunnit helt och hållet, för de bilarna försvinner till Tyskland, där detta subventioneras. Det är 50 eller 40 procent billigare att tanka med biogas där; här skiljer det kanske 10 procent. Då utvecklas ju inte så mycket mer bilar, så detta är väldigt viktigt.
Här har vi återigen samma mål - frågan är bara hur vi ska nå dit, som jag sa i mitt tidigare anförande.
Gunilla Nordgren (M):
Jag vill tacka för svaret. Som ministern säger är frågan just i dag lite mindre akut. Samma dag som jag lämnade in interpellationen, den 10 november, skickades ett brev från Försäkringskassan till samordnarna i de olika förbunden. Det tog naturligtvis några dagar innan brevet nådde ut till alla styrelser i förbunden; jag sitter själv i en.
Försäkringskassans beslut nådde alltså inte alla berörda förrän efter några dagar. Jag kan tycka att svaret är lite för enkelt och lättvindigt, och varför säger jag så? Jo, det står nämligen i brevet att det råder osäkerhet runt lagstiftningen hos samma person som tidigare var väldigt säker på lagstiftningen.
Det står också att Försäkringskassan kommer att utreda frågorna vidare i samverkan med parterna i Nationella rådet. Osäkerheten kommer alltså att fortsätta tills detta är fastställt. Jag ställde en skriftlig fråga om detta i slutet av september och fick då svaret att "det är min förhoppning att Försäkringskassan och samordningsförbunden kan komma överens i denna fråga". Det hoppades jag ju också, så vi var helt överens.
Från det datum då Försäkringskassan i juni månad ensidigt meddelade att man framöver avsåg höja sina ersättningskrav har det varit väldigt upprört i många förbund. I en del förbund har man till och med sagt att man då lägger av. I en del ansökningar för insatser under 2017 har det synts att även de andra samverkansparterna har försökt lägga på extra kostnader.
Arbetet med att förbereda projekten, som sedan skickas till Finsamförbundens styrelser, har ju pågått hela hösten. Då jag själv är ordförande i ett förbund har jag sett detta med egna ögon när man ökar kostnaderna. Det första brev som Försäkringskassan skrev i somras var väldigt tydligt om hur det skulle vara. Timpriset för personal för Försäkringskassan skulle uppgå till 800 kronor. Det innebär en månadslön på 130 000.
Försäkringskassan var också mycket tydlig med att om de övriga medlemmarna i förbunden, det vill säga Arbetsförmedlingen, landstingen och kommunerna, inte tillämpar pris som även täcker overheadkostnaderna ändrar detta inte Försäkringskassans ståndpunkt. Olika statliga myndigheter ska alltså kunna använda olika regler. Så kan man inte ha det. Jag skulle kunna uttrycka det: Någon ordning får det väl ändå vara! Det hänvisades till olika lagar.
När man läser beslutet från Försäkringskassan mer noggrant finner man att myndigheten får ta ut full kostnadstäckning vid externa engagemang. Här är man ju en partner - Försäkringskassan har 25 procent, Arbetsförmedlingen 25 procent, landstingen 25 procent och kommunerna 25 procent. Finsamförbunden har en lite besvärlig situation över huvud taget. Jag tycker att det skulle vara bra om vi kunde diskutera framtiden lite.
Den oro som Försäkringskassan har skapat under hösten har inte varit bra. Det innebär fortsatta samtal, och det skapar fortsatt oro. Om det framöver skulle beslutas att Försäkringskassan höjer sina ersättningskrav lär det bli följdeffekter i form av att även de andra kommer att höja sina kostnader.
Gunilla Nordgren (M):
Vi har ju diskuterat och debatterat detta förut. Jag har förstått att socialförsäkringsministern är positiv till förbunden, men det har inte riktigt synts ute i verkligheten i och med den oro som har varit. Jag var med och lyssnade på den öppna utfrågningen häromdagen. Jag satt inte bland utskottets ledamöter utan längst bak. Det var många vackra ord som sas från olika myndigheter om att man behövde mer samverkan och så vidare.
Man har också fått mer pengar från förra året, men samtidigt har det skapats fler förbund, vilket innebär att det inte är säkert att ett enskilt förbund får mer pengar. Utvärdering talar man mycket om. Jag tycker att vi lyckas bra, men det är väldigt svårt att göra en utvärdering av sådana här "mjuka" verksamheter.
Det är lättare att utvärdera när man har lagt tio mil asfalt än att behöva avgöra vad som skulle ha hänt med dessa människor om de inte hade tagit del av de olika projekten. Vad förbunden behöver är en långsiktighet. Just nu är det lugnt, men om Försäkringskassan fortsätter hävda att de ska ha en höjning - kanske inte till 800 men väl till 700 - innebär det färre insatser.
Då stämmer det ju inte med vad regeringen har sagt att man vill. Skulle detta ske, är då ministern beredd att kompensera för Försäkringskassans höjning, som kommer att leda till höjningar hos de tre andra samverkansparterna också?
Nu tror jag inte att ministern kan gå in och beordra Försäkringskassan här, men om Försäkringskassan gör en höjning kommer ju de tre andra att följa efter. Då har ministern en uppgift att se till så att anslaget ökar, så att förbunden hålls skadeslösa.
Att detta sedan innebär att staten ger med ena handen och myndigheterna tar med den andra kan vi tycka vad vi vill om. Det blir lite tramsigt. Men om man nu tycker att detta är en bra verksamhet behövs det mer verkstad.
Vi är väldigt glada över alla positiva ord vid den öppna utskottsutfrågningen, både från ministern och från myndigheterna, men vad NNS sa var att vi behöver en långsiktighet. Finansieringsmodellen är väldigt krånglig. Om Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen - det är ju Försäkringskassan som har pengarna - säger att de ska dra ned med 5 procent innebär det att de tre andra också kommer att göra det.
Då sitter man med ett antal projekt som man får återremittera och säga att man inte har råd med dem under 2017. Har man råd under 2018, då? Det vet vi inte, för Försäkringskassan säger att de bara har ettårspengar. Det är en sanning med modifikation. I statens budget står det ett visst antal kronor för 2017, men det finns också en plan för 2018 och 2019. Så ser det ut också i landsting och kommuner.
Jag har haft otaliga diskussioner med Försäkringskassan, som framhärdar i att de bara har ettårspengar och att de beslutar i november. De måste ju göra det innan kommun- och regionfullmäktige tar sina beslut. Man tar ingen riktig hänsyn till hur finansieringsmodellen fungerar. Därför är den här diskussionen så viktig.
Vi är väldigt tacksamma för alla vackra ord om Finsams verksamhet, men vi vill se mer verkstad och att det blir lättare att jobba med de här frågorna framöver.