KBLab/rixvox huggingface dataset:
Håkan Svenneling (V):
Utrikesministern lyfter här upp biståndet till Etiopien och att det ökade under de positiva åren som vi har haft bakom oss. Det var ett viktigt vägval av regeringen. Frågan är nu om regeringen funderar i andra banor när man ser att utvecklingen för demokrati och mänskliga rättigheter går i fel riktning. Det skulle vara intressant att höra om det. Fru talman!
Sverige, den svenska regeringen och riksdagen har ett ansvar att bry sig om utvecklingen i Etiopien. Om vi inte bryr oss är riskerna för ökat etniskt våld stora. Vi måste bry oss för att de mänskliga rättigheterna ska upprätthållas och att det demokratiska utrymmet inte krymper.
Den internationella pressen på premiärminister Abiy Ahmed och hans regering måste nu öka för att de ska öppna upp internet och telefoni, för att det humanitära biståndet ska komma in i Tigrayregionen och för att de som är på flykt i och omkring Afrikas horn ska få hjälp. En av grundstenarna i denna konflikt har varit frågan om val. Båda parterna har kallat den andra illegitim. TPLF har gjort det utifrån att regeringen sköt upp valet, och regeringen har gjort det för att TPLF genomförde valet.
Under coronapandemin är det såklart en utmaning att hålla fria och rättvisa val runt om i världen. Men Sverige måste vara ett språkrör för vikten av fria och rättvisa val, så att det etiopiska folket får en möjlighet att välja sina politiker under 2021 då premiärministern har lovat att val ska hållas. Jag hoppas att det svenska och internationella trycket för detta blir stort.
Vi måste också hålla högt tryck för att det ska finnas fria granskande medier, såväl inhemska som utländska, som tillåts verka. Vi har sett att tillstånden för flera utländska medier har dragits in eller att de har hotats. Politiska motståndare måste också åter få rätten att göra sina röster hörda. Vi har sett att man systematiskt har gripit och fängslat politiska motståndare. Jag tackar utrikesministern för svaret, som jag tycker ligger i linje med vad jag själv anser är rätt väg att gå.
Håkan Svenneling (V):
Det är roligt att höra att mötet i Amman blev så lyckat både från svensk sida och för alla landgrupper. Det gäller även det stora engagemanget från FN och Guterres närvaro. Jag tror absolut att det finns utrymme för fler länder att engagera sig. Ett par av länderna som är med i initiativet, Kazakstan och Österrike, är också undertecknare av TPNW, alltså FN:s kärnvapenkonvention.
Jag tänker att det alltså finns viss samverkan mellan Stockholmsinitiativet och FN:s kärnvapenkonvention. Om man vill ha med fler länder tror jag att många av dem finns bland undertecknarna av FN:s kärnvapenkonvention. Det är ju ändå en stark samling av länder. Att USA får en ny president välkomnar vi alla i denna riksdag, i princip. Men det ger också en möjlighet att på nytt sätta press på USA när det gäller kärnvapen.
Vi behöver faktiskt ifrågasätta tilltron till kärnvapen som avskräckande medel. Vi vet att det ändå skulle leda till förstörelse för alla på hela jorden. Om tio dagar visar 50 länder handlingskraft genom att kärnvapenkonventionen träder i kraft. Det kommer att vara en historisk dag. Det är tråkigt att Sverige inte är med då. Men jag hoppas ändå att 2021 kommer att bli ihågkommet som ett år då Sverige på många sätt tog på ledartröjan för kärnvapennedrustning och nedrustningsarbete.
Utrikesministern är just nu ordförande för OSSE. Det kommer, i och med att både Ryssland och USA finns med, att kunna vara ett forum för att lyfta fram just säkerhetsfrågor och riskerna med att ha för stor tilltro till kärnvapen vad gäller relationen mellan de olika kärnvapenstaterna. Det är välkänt att Vänsterpartiet vill att Sverige ska skriva under kärnvapenkonventionen. Vi kommer att fortsätta kämpa för det. Vi stöttar gärna utrikesministern i det arbetet.
Men utrikesministern får gärna lägga ut texten kring hur man ser på sin observatörsroll, hur man kommer att arbeta under 2021 och hur man som observatör ska se till att verkligen trycka på i de kommande förhandlingarna.
Håkan Svenneling (V):
Efter två år, ett flertal skriftliga frågor, medialt tryck och debatt sitter svenska barn fortfarande fast i läger i nordöstra Syrien under fruktansvärda förhållanden. Trots Vänsterpartiets krav tillsammans med otaliga civilsamhällesorganisationers engagemang har regeringen inte rört sig ur fläcken för att ta sitt ansvar i denna viktiga fråga. Därför har jag kallat utrikesministern till debatt i dag. Jag vill börja med att tacka för svaret.
Utrikesministern uttrycker att "det inte ska råda något tvivel om att regeringen gör vad den kan för de svenska barnen". Tyvärr är ju sanningen att det råder tvivel, stora tvivel, inte minst med tanke på det brev som FN skickade till regeringen och regeringens reaktion på det brevet. I brevet från FN kallas de aktuella lägren "Europas Guantánamo".
Det är så klart en stark beskrivning men också en målande beskrivning med tanke på de usla förhållanden som råder i lägren och att europeiska länder jämfört med andra stater har misslyckats med att ta hem sina medborgare. Fru talman! Trots stora likheter finns det en tydlig och distinkt skillnad mellan svenska socialdemokrater och finska socialdemokrater.
Det gäller vilket ansvar man tar och vilket ansvar man anser sig ha för de barn som sitter fast i lägren i nordöstra Syrien. Detta är barn som befinner sig i ett konfliktområde där nöden är stor och förhållandena svåra. Detta är barn som med stor sannolikhet sett fruktansvärda saker och upplevt terrorsekten IS grymhet. Detta är barn som inte själva valt att resa eller växa upp i detta område.
Detta är barn som om de inte får återvända till Sverige riskerar att få en mörk framtid där risken för radikalisering är stor. Vad gör då den finska socialdemokratiskt ledda regeringen som inte den svenska regeringen gör? Jo, Finland erkänner sitt ansvar. Finland lyssnar på FN. Finland har tillsatt en ambassadör, ett särskilt sändebud, med ansvar för att få hem barnen.
Finland är på plats och för en aktiv dialog med de kurdiska motparterna för att överkomma de hinder som finns för att barnen ska återvända. Därigenom stöder Finland det kurdiska självstyret i att bygga demokrati och välfärd i området. Det är skillnaden jämfört med den svenska regeringen, som blir arg på FN, inte tar sitt ansvar och inte agerar i samma utsträckning.
Där den socialdemokratiska skon verkar klämma är i fråga om mammorna till dessa barn. Det är personer som i en hel del fall medvetet har rest ned och engagerat sig i terrorsekten IS. Man vill helt enkelt inte hjälpa dem, oavsett om barnen får betala priset eller inte. Detta trots att en mamma som återvände hem på egen hand nyligen dömdes för egenmäktigt förfarande för att ha rest till Syrien med sina barn.
Läget är akut, och utrikesministern måste agera. Jag undrar om utrikesministern kan lova att det när vi firar jul senare i år, år 2021, inte finns några barn kvar i lägren i nordöstra Syrien.
Håkan Svenneling (V):
Utrikesministern har absolut rätt i att mammorna har ett stort ansvar. Men barnen ska inte straffas för vare sig sina föräldrars beslut då eller deras beslut nu. Det är här jag menar att den svenska regeringen måste agera i barnens intresse och för deras bästa. Det är jättebra att utrikesministern och Utrikesdepartementet jobbar med denna fråga varje dag eller varje vecka.
Men skälet till att vi har kritik är att det har gått över två år. Det är något anmärkningsvärt att utrikesministern då inte ens beklagar att det har tagit så lång tid att få hem barnen och att de varje dag får en uppväxt som är mörk, svår och väldigt tuff. Detta måste man som utrikesminister se, och man måste därför agera mer kraftfullt än vi ser Sveriges regering göra i dag. Vi ser och lyfter hela tiden exempel på att Finland agerar bättre.
I Danmark har man varit tydlig med att det är större risk om barnen stannar där nere än om de kommer hem. Fru talman! Jag ställde i dag tre frågor om huruvida ministern avser att intensifiera arbetet för de svenska medborgarna i lägren i nordöstra Syrien. Jag tycker att det verkar finnas ett visst ökat engagemang från Sveriges regering. Det tycker jag är bra; det välkomnar jag. Jag frågade om barnens rättigheter och säkerhet väger lättare än principen att deras föräldrar inte ska få återvända.
Där verkar regeringen stå fast - man verkar inte vilja hjälpa till när det kommer till kritan och mammorna säger nej. Jag har också frågat ministern om Utrikesdepartementet avser att likt Finland utse ett sändebud för att mer effektivt kunna arbeta med frågan. Det verkar inte särskilt tydligt att man tänker jobba på något annat sätt. Än så länge, under två års tid, har vi inte sett några resultat.
För mig får resultaten gärna komma nästa vecka, men jag kräver att alla barn åtminstone ska vara hemma till jul.
Håkan Svenneling (V):
Jag kan konstatera att utrikesministerns talepunkter om vapenexporten till Colombia har gått från att vara positiva, både från henne och försvarsminister Hultqvist, till att i dag enbart hänvisa till sekretess och att man haft vissa kontakter.
Jag tycker att den svenska regeringen borde bli tydligare med att man inte vill se en vapenaffär med Colombia i detta läge, och som tur är har den colombianska regeringen fattat att ekonomin inte går ihop. Men det borde inte bara vara ett tillfälligt stopp för denna vapenexport. Om man vill värna fredsavtalet bör den inte ske över huvud taget. Jag har ännu inte fått något svar om samarbetet mellan svensk och colombiansk polis.
Det är viktigt att regeringen är tydlig med hur man ser på detta samarbete med tanke på att den colombianska polisen stått för den stora våldsanvändningen, dödandet och försvinnandet av demonstranter. Regeringen behöver använda sina kanaler för att sätta press, men man behöver också ha en strategi för att en dag kunna dra sig ur om den colombianska polisen inte reformeras.
Det är bra att regeringen fördömer våldet, men jag har fortfarande inte fått svar på frågan om ambassadören ska kallas upp. Utrikesministern beskriver det som att det är en avgrundsdjup skillnad i synen hos svenska företag. Men det är snarare en avgrundsdjup skillnad mellan Sveriges självbild och hur svenska företag i Latinamerika agerar i verkligheten.
Det finns många exempel, både historiska och nutida, på hur svenska företag har utnyttjat politiska situationer för att gynna sig själva och varit en del av ett ökat förtryck mot urfolk och lokalsamhällen. Här behövs tydligare lagstiftning, och det är på gång - men bara på EU-nivå. Jag tror att det internationella trycket är helt avgörande för att våldet från polis och militär ska upphöra.
Jag hoppas att utrikesministern tar chansen att skapa det trycket mot Colombia.
Håkan Svenneling (V):
Vi kan utifrån dagens debatt konstatera att regeringen inte för en dålig politik. Problemet är enligt mig att den inte är tillräckligt bra. Man har fortfarande på sig silkesvantarna när det kommer till kritik av den israeliska regeringen och dess militärs brott mot folkrätten och mänskliga rättigheter, framför allt när det gäller att göra mer än att bara uttala ord och i stället visa faktisk handling. Man har fortfarande inga besked om hur man ska klippa banden till Israels militär.
Vänsterpartiet har ett flertal förslag på hur man skulle göra det, och jag tycker att den första och mest konkreta åtgärden vore att kalla hem försvarsattachén från Tel Aviv. Samtidigt befinner vi oss i ett intressant politiskt läge med en ny israelisk regering, vilket innebär en möjlighet för Sveriges regering att förnya sitt engagemang för en tvåstatslösning så att vi får till både en israelisk och en palestinsk stat för att avsluta världens längst pågående ockupation.
Fredrik Malm var på jakt efter mig kring detta med apartheid. Syftet är att visa på systematiken i det förtryck som dagligen möter palestinier i deras liv. Jag minns till exempel tillfällen då jag har passerat genom check-points i Palestina, mellan Betlehem och Jerusalem. Det är att som att vara ett boskapsdjur. Man trycks igenom en check-point där det spelas hög musik, och det är samma låt på repeat för att liksom driva en till vansinne.
Vi kan också titta på den diskriminering som möter araber som bor i Israel och är israeliska medborgare. De diskrimineras strukturellt genom att deras samhällen prioriteras bort. Vägar rustas inte upp. Du märker när du har svängt in i ett arabiskdominerat område jämfört med ett israeliskt. Det skapar klyftor även i Israel. Därför är jag glad över mycket i regeringens politik, men jag tycker att den skulle kunna vara ännu bättre.
Jag är ändå tacksam för den här debatten i dag, och vi kommer även att återkomma till den här frågan i en särskild debatt nästa vecka.
Håkan Svenneling (V):
Det gläder mig att utrikesministern på detta tydliga sätt lyfter fram civilsamhället, för jag tror att det är otroligt viktigt att diskutera hur vi på bästa sätt kan stödja det belarusiska folket. Hur kan vi motverka den isolering som riskerar att drabba belarusiska medborgare? Den oroar mig mycket.
Det handlar om svåra avvägningar eftersom vi måste agera mot flygbolag och det belarusiska nedtvingandet av flygplan och samtidigt möjliggöra för belarusier som vill lämna Belarus att komma till EU och Sverige.
Som Ann Linde är inne på handlar det om att bygga ett demokratiskt civilsamhälle av exilbelarusier utanför Belarus så att vi kan stödja oberoende medier och bildandet av viktiga organisationer och underlätta demokratisering och organisering för oppositionen.
När Belarus en dag blir en demokrati kan då det som exilbelarusierna för tillbaka till Belarus bli grunden för ett demokratiskt Belarus. Därför är det viktigt att Sverige, EU och hela omvärlden är långsiktiga i sitt stöd till den belarusiska oppositionen. Fru talman! Det är också uppenbart att så fort vi i debatten går bakåt i tiden och tittar på vad som har hänt blir jag och utrikesministern djupt oense i vår beskrivning av vad som var rätt och fel.
Men när vi tittar framåt är enigheten större. På måndag kommer utrikesministern att möta sina kollegor i EU, och då kommer de att diskutera Belarus och ta kliv framåt. Vänsterpartiet har ingen avvikande åsikt om Sveriges ståndpunkt i detta fall, utan vi stöder helhjärtat regeringens arbete framåt. Det enda sättet för att komma framåt är att ha en levande och frisk debatt om hur Sverige på bästa sätt kan stödja det belarusiska folket.
Håkan Svenneling (V):
Turkiet håller nu mer eller mindre på att bedriva eller starta krig på fem platser i världen. I Syrien har den turkiska militären marscherat in - först in i Afrin, sedan, förra hösten, in i Rojava. Det är krig som Sverige och den svenska regeringen har fördömt. I Irak bombar man kurdiska flyktingläger. I Libyen har man skickat in sina legosoldater mitt i den oroshärd som omvärlden skapat efter störtandet av diktatorn Gaddafi.
Man försöker uppenbarligen vinna omvärldens stöd, men samtidigt står man i direkt konflikt med bland annat den egyptiska militärregimen. Med Cypern har konflikten funnits i snart 50 år. Det är en gammal konflikt som har fått nytt liv nu när Turkiet söker efter olja och gas på cypriotiskt vatten, vilket har lett till att EU infört sanktioner. Nästa plats är den grekiska övärlden, där Turkiet vill få makt över området runt den grekiska ön Kastellorizo.
I detta kritiska läge väljer utrikesministern Ann Linde att i en tweet lyfta fram det goda samarbetet med Turkiet. Nu är det inte tid för glada tweetar. Nu är det dags att tala klarspråk med den turkiska regimen!
Håkan Svenneling (V):
Utrikesministern verkar inte minnas vad hon twittrade så sent som i fredags. Hon twittrade om Turkiets utrikesminister och deras samtal. Det är problematiskt om man bara lyfter fram det goda samtalet och inte talar klarspråk om de brott mot mänskliga rättigheter som Turkiet begår både i Turkiet och utanför landet runt om på många platser. Turkiet är just nu ett av de länder som håller på att skapa flest krig i världen. Det är dags att man talar klarspråk och slutar småprata.
Det måste komma tydligare besked från utrikesministern än de besked vi får i dag.
Håkan Svenneling (V):
I dag löper presidentperioden ut för Aleksandr Lukasjenko - Europas kanske sista diktator - i Belarus. Men han valde att svära in sig på nytt, och det har gjort att det belarusiska folket har rest sig mot de orättvisor och den brist på demokrati som finns i landet. Varje söndag har hundratusentals deltagit i fredliga demonstrationer, men man har mötts av ökande våld och att allt fler oppositionella har gripits.
EU har nu äntligen, efter mycket om och men, infört sanktioner. Jag och utrikesministern är nog i grunden överens: Lukasjenko ska avgå, och nya och rättvisa val ska hållas. Ändå sitter Lukasjenko kvar, mycket på sitt stöd från Ryssland och Vladimir Putin. Frågan är vad vi gör nu. Vad gör vi för att stödja det belarusiska folkets kamp för demokrati? Vad kan Sverige göra inom ramen för sitt ordförandeskap i OSSE som börjar vid årsskiftet?
Håkan Svenneling (V):
Min fråga går till försvarsministern. Nyligen meddelade den konservativa brittiska regeringen att man tänker öka antalet kärnvapenspetsar. Det sker genom att man höjer det så kallade taket från dagens 180 stridsspetsar till 260 stridsspetsar som högsta nivå. Detta gör Storbritannien trots att man har skrivit under icke-spridningsavtalet NPT, som föreskriver att alla länder, även de fem kärnvapenländerna, ska nedrusta.
Storbritanniens agerande kan leda till att det blir en rustningsspiral och motverka Sveriges ambitioner vid höstens uppföljningskonferens för avtalet NPT. I skrivelsen om internationella försvarssamarbeten redogör regeringen för Sveriges militära samarbete med Storbritannien. Sverige har i dag ett bilateralt avtal sedan 2014. Brittiska soldater deltar i svenska övningar, och Sverige ingår sedan 2017 i den brittiska snabbinsatsstyrkan JEF.
Jag undrar om Sveriges militära relationer med Storbritannien kommer att ändras nu när den konservativa brittiska regeringen kapprustar och ökar antalet stridsspetsar för kärnvapen.
Håkan Svenneling (V):
Jag tycker att det är tråkigt att försvarsministern närmar sig kärnvapenstater som USA, Frankrike och Storbritannien på det här sättet och utan att se att man legitimerar dem. Sverige skulle kunna bedriva en linje där man förbjöd kärnvapenanvändning i Sverige och transport av kärnvapen i Sverige. Man skulle kunna förespråka kärnvapenfria zoner i vårt närområde, som i Norden, och man skulle kunna lämna JEF-insatsen tillsammans med Storbritannien.
Jag undrar därför om försvarsministern inte ser ett problem i att han legitimerar kärnvapenstaterna genom att närma sig dem.
Håkan Svenneling (V):
Det är svårt att toppa den förra frågan, men för nästan 20 år sedan inleddes USA:s krig i Afghanistan. Sverige anslöt sedan genom Natoinsatsen Isaf och därefter den efterföljande RSM-insatsen. Internationell militär har de senaste åren varit de som skördat flest civila offer, framför allt sedan Trump ändrade politik och införde ökade drönarattacker som har drabbat civila hårt.
President Joe Biden har nu beslutat att USA ska lämna landet före den 11 september, ett datum som känns igen. Nu behöver omvärldens civila insatser för Afghanistan öka. Jag undrar när Sveriges militär ska lämna Afghanistan och om det var Sveriges regering eller Joe Biden som fattade beslut om att Sverige ska lämna Afghanistan.
Håkan Svenneling (V):
Både Sovjetunionen och USA har lärt sig att Afghanistan inte kan vinnas genom militära insatser. Det långa kriget i Afghanistan har skapat många döda och stort mänskligt lidande, lidande som visar att militära insatser inte är svar på alla våra problem. Är utrikesministern nöjd med den svenska insatsen och dess resultat, och avser utrikesministern att göra en vitbok likt den som den socialdemokratiska partikongressen har beslutat om?
Håkan Svenneling (V):
Vi får se hur länge statsministern sitter kvar. Men det är ju inte ovanligt att statsministern reser till idrottsevenemang runt om i världen. I morgon spelar Sverige en fotbollsmatch i Ryssland, och även i nästa vecka kommer man att göra det. I början av nästa år är det vinter-OS i Peking. Sedan kommer det ett fotbolls-VM i diktaturen Qatar. I Ryssland ser vi nu hur det demokratiska utrymmet krymper.
Oppositionen pressas inför parlamentsvalet i höst. I Kina ser vi ett misstänkt folkmord på uigurer och många andra brott mot mänskliga rättigheter. I Qatar sker otroliga brott mot migrantarbetare och de byggnadsarbetare som har byggt de arenor som fotbolls-VM ska spelas på. Jag undrar hur statsministern ser på dessa arrangemang och om han avser att resa till dem.
Håkan Svenneling (V):
Kerstin Lundgren är alltid fri att ta repliker på mig. Jag har inget behov av att söka dem. Jag konstaterar dock att precis som talmannen eller Annie Lööf håller presskonferenser kan även jag använda min tid i Sveriges riksdags kammare till att förklara vad jag tycker är fel, och jag tycker inte att det är Sveriges minsta parti som bär ansvar för det politiska kaos vi hamnat i. Jag tycker att det ansvaret ligger på Centerpartiet.
Det beror på att man har lagt sig i fullständig spagat, pekar åt alla håll och försöker hålla sig till någon praxis på ett sätt som gör att ingen förstår vad man håller på med. Det är därför jag vill använda min tid till att förklara varför jag tycker att Centerpartiet har ett ansvar att stå upp för att ett rasistiskt parti inte ska få vara med och förhandla budgeten i Sveriges riksdag. Men detta har man nu lyckats åstadkomma genom att agera på det sätt man gjort.
Vänsterpartiet tecknade ett avtal, som Kerstin Lundgren var inne på, dagen innan statsministeromröstningen. Vi har länge varit väldigt tydliga mot socialdemokratin med att man behöver förhandla med oss för att få våra mandat, och det fick vi. Vi fick till en pensionärsöverenskommelse, ett novemberavtal, en Nooshipeng till pensionärerna på riktigt stora belopp. Upp till 1 000 kronor kommer Sveriges pensionärer att kunna få i slutet av nästa år. Det är jag otroligt stolt över.
Därför var jag också beredd att trycka gult och släppa fram Magdalena Andersson som Sveriges första kvinnliga statsminister. Men jag var också beredd att rösta på ett sätt som ledde till att även budgeten gick igenom. Det skiljer Vänsterpartiet från Centerpartiet i det här läget. Centerpartiet har däremot ställt upp en massa regler som i politiska sammanhang är helt absurda. Min utgångspunkt som politiker är att jag inte har egen majoritet utan måste förhandla med andra partier.
Jag har bestämt en sak, nämligen att jag inte förhandlar med Sverigedemokraterna. Men jag är beredd att förhandla med alla andra ledamöter i utrikesutskottet, och det är jag beredd att göra varje dag i frågor där vi har gemensamma intressen. Bestämmer man sig på förhand för att vissa inte får prata med varandra - liberaler och moderater ska inte få förhandla med varandra, för då kommer inte jag att göra upp med dem - sätter man sig verkligen på pottkanten.
Håkan Svenneling (V):
Kerstin Lundgren kan försöka leva i parallella världar, men faktum kvarstår. Det var att Centerpartiet fällde regeringens budget som gör att vi nu står med en budget förhandlad med Sverigedemokraterna. Vänsterpartiet förhandlade inte budgeten. Vi följde Centerpartiets alla regler. Men ni blev så jävla förbannade på att vi bjöds in i värmen att ni inte kunde låta bli att lägga er i fullständig spagat, Kerstin Lundgren. Det tycker jag är vad som hände i onsdags. Vänsterpartiet har en lång tradition av att samarbeta med Centerpartiet i andra nordiska länder.
Vi styr 22 kommuner i Sverige tillsammans med Centerpartiet. Men här, i Sveriges riksdag, har ni bestämt er: Ni ska banne mig inte samarbeta med Vänsterpartiet. Det är helt okej för mig. Ni får absolut göra det valet. Men ni måste ha någon form av stringens i ert agerande gentemot en regering. Nu har ni verkligen lyckats med att skapa politiskt kaos i Sverige, och det tänker jag stå i denna talarstol och deklarera om och om igen. Det är ni som bär ansvaret för det här kaoset.