Sten Tolgfors (M):
Låt mig säga till Kerstin Lundgren att jag tycker att det här är ett väldigt viktigt område. Det här är frågor som måste in i verksamhetens kärna. Det är inte en fråga bara för särskilda projekt eller en fråga som handlar om några, men inte alla, aktörer och som finns vid sidan av den löpande ordinarie verksamheten. Låt mig berätta om min egen ingång i detta. Jag höll ett linjetal om försvarspolitiken i Sälen häromdagen där jag utvecklade detta.
Jag har inte samma tid nu, men jag vill bara säga att internationella insatser syftar till att värna svenska värden och intressen. Därför är vårt agerande på plats centralt. Det är genom vårt agerande på plats vi visar vilka värden vi vill exportera. Jag vill påstå att Sverige har en unik ställning när det gäller värdegrundsfrågor i försvarspolitiken. Vi har så klart en demokratiskt styrd försvarsmakt med ett medvetet arbete för moderna värderingar och attityder.
Men detta värdegrundsarbete har också en betydande operativ poäng som inte har belysts tillräckligt. Försvarsmaktens värdegrundsarbete bidrar nämligen till att minska hotbilden vid internationella insatser och till att öka möjligheten att fullgöra uppdraget. Vi behandlar, och ska behandla, civilbefolkningen väl vilket hindrar upptrappningen av konflikter och gör det svårare att definiera oss som fiender.
Men det bidrar också till möjligheten att lösa den militära uppgiften och till att öka vår egen säkerhet på plats. Ett tydligt exempel är att tips från civila kan förhindra skador och i värsta fall dödsfall. I Afghanistan är hotet från hemmagjorda bomber och minor ett exempel. De tipsar oss nu om var dessa finns, vilket räddar svenska liv. Varför? Jo, därför att vi har en bra relation. Varför har vi det?
Därför att vi har ett bra bemötande. Varför har vi det? Därför att värdegrundsarbetet på hemmaplan är förankrat, och måste bli ännu mer förankrat. Förutom bra värderingar är utvecklingsinsatser viktiga för att kunna genomföra insatser med civilbefolkningen och inte mot, som en del andra länder kan tänkas göra. Det är likaså mycket viktigt att fler kvinnor finns med i internationella insatser.
Förutom den kompetens som de bidrar med, som är viktig nog, ger detta tillgång till den halva av civilbefolkningen som vi annars inte skulle nå. Detta är min ingång i de frågor som Kerstin Lundgren i dag belyser. Jag tror att vi mer måste beskriva att detta har en praktisk effekt och en betydelse i verkligheten. Detta är inte politisk teori, utan det har konkret betydelse.
I den insatsspecifika verksamheten kan en högre andel kvinnor leda till ökad effektivitet när det gäller minröjning. Man kan få information genom att tala med kvinnor och flickor. Sökoperationer, till exempel kroppsvisitering av kvinnor eller samtal, är omöjliga utan att man har kvinnor på plats. Patrullering kan ha en lugnande effekt. Vi får mer och bättre kontakt med hela lokalbefolkningen.
Ett gott exempel på vikten av kvinnlig personal i internationella insatser är just ISAF-styrkan i Afghanistan. Där har vi haft ett military observation team , Juliet, som enbart bestod av kvinnor. Teamets förmåga att skapa kontakt och få information från kvinnorna inom lokalbefolkningen möjliggör en helt annan bredd i informationsinhämtning och förståelse för situationen på plats.
Det ger i sin tur ökad kvalitet i den operativa verksamheten när det gäller att klara att utföra de angivna uppgifterna och öka säkerheten också för de egna styrkorna. Det stöder också allt det som Kerstin Lundgren talade om, fru talman, i form av FN-resolutionen 1325. Det handlar alltså inte om att vara politiskt korrekt. Det handlar för det första om att det är rätt och för det andra om att det har en betydande operativ effekt för insatsen.