Sven-Erik Österberg (S):
Jag ställde den här frågan nyss till finansministern också, nämligen om detta var i linje med finansieringsprincipen. Svaret tycker jag väl är ganska nöjaktigt. Jag har varit med i den här debatten långt tidigare om hur oerhört viktigt det var när man belastade kostnader till andra nivåer i samhällsapparaten att det skulle finansieras fullt ut i sig. SKL själva är mycket oroade för det här och säger att det här kommer att belasta de olika socialbudgetarna.
På nationell nivå har man gjort beräkningar. Jag såg en siffra i dag. Man gick fram med 500 miljoner. Det varierar lite beroende på hurdant det är. Problemet är väl att detta inte är jämnt spritt över landets kommuner. Vi vet att det här kommer att falla ut väldigt olika beroende på hur det ser ut i landet. Arbetsmarknadsministerns svar är det som vi alltid får i den här debatten. Det är färre som ska vara arbetslösa och flera som ska ha jobb.
Jag är ju den förste att skriva under på något sådant. Jag har tolkat det paket på arbetsmarknadsområdet som levererats från regeringen så att det i mycket är av nationalekonomisk karaktär där man jobbar med modeller. Man stoppar in något i ena ändan och sedan kommer det ut något i den andra enligt en viss beräkningsmodell. Beräkningsmodellen här är att de åtgärder som vidtas innebär att arbetslösheten ska sjunka och flera få jobb.
Det problem som vi nu diskuterar och som arbetsmarknadsministern, liksom andra ministrar i regeringen, ständigt undviker att prata om är att inne i beräkningsmodellen mal kugghjulen och mellan kugghjulen kommer enskilda människor i kläm. Det är Kalle Karlsson som inte får ett jobb trots det som varit. Han får sänkt ersättning.
Eller det kanske är en deltidsarbetande kvinna som med de nya reglerna inte får sin a-kassa just på grund av att reglerna som styr ersättningen faller ut så att det inte blir någon ersättning. I stället kan hon tvingas till försörjningsstöd.
De svar som Littorin ger kan han ge så länge vi befinner oss på det här stadiet, men efter årsskiftet dyker dessa personer upp - de som måste söka försörjningsstöd, de som måste gå till kommunen och prata med socialbyrån eftersom ersättningen försvann och de inte får något jobb. Vad gäller de nya jobben har vi vid en rad tillfällen ställt frågan: Var finns de?
Vad säger man till den person som vid årsskiftet oroligt säger: Nu minskar min ersättning radikalt. Någon kanske till och med förlorar sin ersättning. Vad säger vi till dem? Jo, att det är bättre att han eller hon har jobb än är arbetslös. Javisst, men det hjälper ju inte den som inte får ett jobb. Vi är dem svaret skyldiga. Regeringen är dem svaret skyldig. Ni måste kunna leverera svar.
Det går inte att ha detta övergripande perspektiv, flyta i väg och säga att det ger mer jobb och att det är bättre att ha jobb än att vara arbetslös. Visst, men hur är det i det konkreta fallet? Jag har full förståelse för att Sveriges kommuner är bekymrade, för de om några vet hur den specifika situationen ser ut i kommunerna. Hur ser den kategori ut som riskerar att förlora sin ersättning?
Hur stor är potentialen att de kommer ut på ett jobb, ut på marknaden och så vidare? Vi hoppas naturligtvis att de ska göra det. Ingen hoppas mer än jag att de verkligen ska det, men om de inte gör det, vad händer då? Vilka får ta ansvaret? Vad tänker regeringen göra för att ta ansvar för dem? Eller är det något som helt och hållet ska vältras över på Sveriges kommuner?