Finn Bengtsson (M):
Det är lustigt så olika man kan se på saker. Ändå tror jag att vi i grunden vill allas väl. Det är glädjande, och jag är stolt över, att det just är socialministern som svarar på denna fråga. Socialministern har ett ganska tydligt ansvar för barnpolitiken, och när man svarar på en sådan här fråga om jämställdhet ligger utgångspunkten i barnet.
För att barnet ska fungera måste vårdnadshavarna naturligtvis ges möjligheter, och här kommer vi in på själva problemet. Eva-Lena Jansson, som svarar i interpellantens ställe, säger att det handlar om att vi i alliansen har någon form av låsning vid kärnfamiljen. Jag tycker mig inte alls se det. Tvärtom öppnar vi upp för olika vårdnadshavarkonstellationer.
Däremot låser sig oppositionen vid att de vet mycket bättre hur vårdnadshavarna vill fördela arbetet. Låt mig ta mig själv som exempel. Jag är 52 år och har tillsammans med min livskamrat fött upp tre barn. Vi har delat på sysslor fram och tillbaka över tiden. Det har varit manligt och kvinnligt på olika sätt och ibland kvinnligt och manligt på ett sätt som man kanske inte föreställer sig. Vi tycker att vi från tid till annan på ett rimligt sätt lyckats fördela arbetet.
Är det så att regeringen, eller för den delen riksdagen, vet bättre hur vi borde fördela våra arbetsbördor? Jag tror att de flesta vårdnadshavare uppfattar en ofrihet när det uttalas dekret om hur det ska vara för då passar alla in i mallen.
Till slut kanske ingen passar in i mallen och vi får ett slags skenrättvisa där inte barnen lyfts fram, och än mindre vårdnadshavarnas intressen och behov av att utforma sin egen politik för barnen och sina egna arbetsliv. I stället lyfter man fram jämställdheten som det överordnade. Man lyfter fram olika typer av andra lösningar. Låt oss för ett ögonblick titta på hushållstjänsterna, som här förkastas, som ett inslag i att underlätta för barnfamiljerna.
Under den socialdemokratiska regeringen hade man skattesubventioner för ombyggnadstjänster. Där kom männen rimligtvis längre bort från familjen eftersom det var ett sätt att stimulera byggandet och det i huvudsak var män som sysslade med byggande. Jag kan därför inte förstå hur man kan motsätta sig att servicetjänster får en skattesubvention när man samtidigt låter andra typer av tjänster, kanske i det här fallet typiskt manliga, få skattesubventioner.
Det rimmar inte särskilt väl. Det finns mycket fördomar kring hur vi som vårdnadshavare fördelar våra arbetssysslor i ett modernt samhälle. Jag tycker inte att det känns rimligt att tvinga fram en jämställdhet på exakt lika villkor genom något slags generell bedömning av hur olika vårdnadshavare vill fördela arbetet mellan sig för barnens bästa.
Därför är jag stolt och glad över att denna jämställdhetsbonus finns med i familjepaketet från alliansen. Det är en morot för att stimulera, utan att ha pekpinnar för hur varje enskilt par, eller för den delen ensamstående förälder, ska förhålla sig till sitt vårdnadshavandeskap. Det är tråkigt att vi inte kan bryta upp denna isolering och se att vi under tolv år med socialdemokratiskt styre haft en viss typ av politik för hur familjen ska drivas.
Många familjer har upplevt att de inte velat utforma den så. Nu har alliansen tagit ett generalgrepp med en samlad familjepolitik där, enligt de signaler jag får från våra väljare, många är väldigt nöjda med att kunna prova de alternativ som de under alltför lång tid med socialdemokratiskt styre varit förhindrade att göra.
Detta, herr talman, är ett problem för barnen i de vårdnadsrelationer där man inte vill styra familjepolitiken på det sätt som Socialdemokraterna gjort.