KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ali Esbati (V):
Det är ganska typiskt att Maria Larsson svarar på kritiken genom att peka på att det också i kommunala verksamheter har funnits problem med att hinna med det man ska göra. Om den kommunala verksamheten får för lite pengar så kan problem självklart uppstå där också. Inte heller de kommunala verksamheterna kan trolla.
Får de för lite resurser blir det problematiskt att göra det de ska. Det är märkligt att höra en företrädare för en regering som har genomfört enorma skattesänkningar på över 100 miljarder kronor framföra denna kritik och säga: Oj då, det blev visst problem på vissa ställen att följa upp välfärden.
Ingen här har heller hävdat, Maria Larsson, att de anställda inom den vinstdrivande verksamheten inte vill göra sitt bästa. Det är ju precis det de vill och försöker.
Problemet är att utöver den press som sätts på alla verksamheter på grund av ändliga resurser finns det i de vinstdrivande verksamheterna också ett krav på att plocka ut pengar i vinst till dem som äger verksamheten. Det är detta problem du vägrar kommentera, Maria Larsson. Varifrån kommer dessa pengar? Varifrån kommer den vinsten?
Varför ska dessa pengar inte användas till det som var meningen att de skulle användas till, nämligen att ge en god service till de äldre? Det är det problemet du hela tiden går runt, Maria Larsson.
Något som också vore intressant att veta och som Jonas Sjöstedt berörde lite grann är varför ni från Kristdemokraterna som så ofta talar er varma för ideella organisationer och den civila sektorn inte har något att säga om att det är just denna typ av verksamheter som konkurreras ut av de vinstdrivande jättarna när man har vinstintresset som drivkraft i verksamheten.
Ali Esbati (V):
Justitieministern valde att inte alls beröra de internationella samband och liknelser som jag försökte göra. Det var inte bara utifrån något slags allmän reflexion som jag tog upp detta, utan jag menar att det finns en mycket oroväckande politisk strömning som det är viktigt att det finns en vaksamhet för i den politiska ledningen i Sverige.
Det finns också konkreta samarbetsforum för de här grupperingarna. I den mordrättegång i Tyskland som jag talade om kan man se att olika kontakter nämns som man har haft med olika läger där man skulle träna sig och bygga en folklig fasad.
Det fanns kontakter med svenska nazister, exempelvis. Vi vet att Expo för några år sedan uppmärksammade att det i Finland har funnits våldsamma nazistiska organisationer som har haft kontakt med den svenska naziströrelsen.
Det intressanta är för övrigt att när man presenterade rapporten i en finsk stad blev mötet, ironiskt nog, angripet av nazister med knivar och flaskor. Det är inte svårt att förstå att en sådan händelse har viss påverkan på tonläget i den politiska debatten om nämnda politiska inriktning.
Det finns fler exempel, och det finns gång på gång en känsla som är ganska stark hos människor som drabbas av detta våld: Detta tas inte på ordentligt allvar av polisen och av säkerhetspolisen. Jag menar att justitieministern har ett politiskt ansvar för den upplevelsen som inte är ogrundad. Det ansvaret borde åtminstone kommenteras i en sådan här debatt.
Ali Esbati (V):
Catharina Elmsäter-Svärd talar om säkerhetsreglementet, om reglerna. Jag talar om det som sker i verkligheten, alltså om villkoren för att följa dem.
Det är naturligt och viktigt att också se vad de anställda, arbetstagarna, har för faktiska villkor, hur de upplever sin arbetssituation och vad vi ser hända inom den europeiska och globala flygmarknaden och därmed också den svenska. Hillevi Larsson nämnde en hearing i februari.
Jag var på en hearing i förra veckan ordnad av vänstergruppen i Europaparlamentet. Många, även forskare, från olika länder diskuterade just de effekter som lågprisbolagen har haft på hela flygbranschen och i vilket ljus det ställer den existerande lagstiftningen och regleringen.
En sak som flera pekade på var det som också Catharina Elmsäter-Svärd tog upp, att det finns myndigheter som helt uppenbart har ett ansvar men att det i praktiken blir allt svårare att ta det ansvaret när flygen är registrerade både här och där, när personalen kommer från ett annat land eller via olika typer av sinnrika arrangemang är inhyrda från ett tredje land. Då blir det i praktiken svårare att göra översynerna.
Den faktiska benägenheten att rapportera fel blir annorlunda om man har osäkra anställningsförhållanden. Det är något som personalen i land efter land vittnar om. När man till exempel alltmer pressar vändningstiderna, alltså när man ska vända tillbaka med samma flyg, är det lätt hänt att man så att säga klipper några hörn.
Dessutom blir det för de flesta helt uppenbart att om piloterna har den typen av anställningsförhållande att det är en ekonomisk risk när de inte är i luften - eftersom de bara kan fakturera för tiden i luften, som det är i vissa bolag - ändras förstås benägenheten att anmäla småfel eller att flyga senare eller skjuta upp en flygning.
Det är sådant som folk i verkligheten, i den faktiska situationen, vittnar om. Det är inte så att alla flygbolag, eller ens många, har den typen av arrangemang med sina piloter, men poängen i det jag säger är att när det finns värstingbolag som går väldigt långt ändrar det villkoren för alla. Det är det som är problemet.
När regleringar och lagar inte följs blir även de flygbolag vilkas ledningar och ägare inte alls är ute efter att pressa marginaler tvingade att göra det, eftersom det är så konkurrensen fungerar. Poängen är alltså att vi måste ha regleringar som i praktiken inte möjliggör den typen av konkurrens som går ut över de anställdas villkor och i förlängningen kan gå ut över säkerheten.
Vi vet också att det finns exempel från länder i EU där man har försökt vidta en del sådana åtgärder. I Frankrike har man försökt ställa hårdare krav på dem som har sina baser där. I Belgien har man gjort en översyn för att försöka minska problemet med falska F-skattsedlar. Men poängen är att regeringen varken har gjort någonting på nationell nivå eller varit särskilt aktiv på EU-nivå för att försöka ändra reglerna.
Det är ett stort problem, och jag förstår att det är det, eftersom vi här får höra Catharina Elmsäter-Svärd hänvisa bara till reglerna och inte till den faktiska verkligheten på marken och i luften.
Ali Esbati (V):
Det är lite symtomatiskt att det inte finns något ansvar som Catharina Elmsäter-Svärd vill vidkännas. Antingen är det konsumenterna som ska konsumera sina flygresor på ett sådant sätt att det på lång sikt kan förändra villkoren för lågprisflygen eller så är det den myndighet som upphandlar som kanske skulle kunna se till att sätta upp andra regler.
Men ministern har tydligen inget ansvar för att påverka eller tycka någonting. Man kan säga varför Ryanair lyckas attrahera passagerare som vill kunna flyga till så låga kostnader som möjligt. Det är för att de har fått möjligheten att behandla sina anställda på det sätt som de gör, med aktivt antifackligt arbete.
De försöker aktivt se till att det inte kan bildas några fackliga organisationer. De pressar lagarna så långt det går, driver saker till rättsfall, opererar helt på kanten av existerande lagar och går runt dem. Det här är någonting som man kan ha många fler synpunkter på än att det har gett människor möjligheten att flyga billigare. Man kan ha synpunkten att det inte är så flygbranschen ska vara organiserad, och det är precis det jag pratar om.
Konkurrens kan man ha, och man kan försöka pressa priserna. Men vilka ska villkoren för konkurrensen vara? Hur långt ska det gå? Ska det gå ut över de anställdas situation på det sätt som det har gjort? Här finns ett politiskt ansvar som Catharina Elmsäter-Svärd inte vill ta. Vi har redan det här; det är inte bara saker som kan hända i framtiden.
Vi har det på de svenska luftvägarna i och med att vi har fått företag som är organiserade på högst dubiösa sätt och flyger inrikestrafik i Sverige, upphandlad av den svenska staten. Det är beklämmande att ministern inte vill göra någonting åt det.
Ali Esbati (V):
Låt mig först kommentera detta att det går att överklaga. Det är en viktig poäng med principer om offentlighet att dessa ska underlätta granskning av offentlig verksamhet och underlätta transparensen i olika samhälleliga aktiviteter.
Vi vet att genom att göra en alltför restriktiv första bedömning hindrar myndigheten i praktiken många som vill följa upp frågor. Det tar extra lång tid, och det är fråga om resurser som många redaktioner inte nödvändigtvis har.
Därmed försvåras situationen för människor som redan är i en utsatt position. De vågar inte säga ifrån. Nyligen fick jag kontakt med en person som berättade hur han blivit uppringd och fått svara på en enkät angående sin fas 3-verksamhet.
Han blev så nervös att han sade saker som han inte alls menade. Trots att han fick besked om att svaren inte skulle påverka hans ersättningar blev han rädd för att det skulle vara så. Det är något som måste tas med i beräkningarna.
Det vi har olika åsikter om i fråga om arbetsförmedlande och Arbetsförmedlingens verksamhet handlar om både principiella frågor och praktiska frågor.
Under den här mandatperioden och den förra mandatperioden hade regeringen en uttalad ideologisk drivkraft att mot många arbetsförmedlares vilja pressa på Arbetsförmedlingen privata anordnare och att tvinga Arbetsförmedlingen att lägga ut utbildning på anbud och göra en upphandling.
Det har i sin tur gett upphov till en stor industri, där vi har sett många dåliga exempel på hur man utnyttjar arbetslösa till att plocka in pengarna och inte ger särskilt kvalitativ hjälp till de arbetslösa. Det är inte så att vi tycker att Arbetsförmedlingen aldrig ska upphandla någonting. Tidigare har Arbetsförmedlingen upphandlat till exempel olika typer av utbildningar.
Skillnaden är den tvångsmässiga ideologiska drivkraften att pressa på en systemförändring som har visat sig vara problematisk och som handlar om att skapa en industri för verksamheten och som samtidigt har gett effekt.
Arbetsförmedlingens förmåga att vara en samordnande myndighet där arbetsförmedlarna får tid och utrymme att hålla kontakt med arbetsgivarna har förändrats till att Arbetsförmedlingen i allt högre grad har blivit en myndighet för kontroll och bestraffning. Det är något som jag vet att många arbetsförmedlare är mycket missnöjda med. Det är situationen.
Det jag tar upp här är ytterligare ett problem, nämligen att insynen i en viktig del av den offentliga verksamheten minskar.
Ali Esbati (V):
Jag påpekade varför det här enskilda fallet hade ett mer allmänt och brett intresse. Om vi inte får använda exempel från verkligheten för att belysa verkliga problem kan det hända att man kommer att föra en politik som inte är anpassad för verkligheten. Det har vi sett nu under åtta år.
Det som jag tog upp är några närliggande frågeställningar. Det handlar om vilka rättigheter man har och vilka möjligheter som finns till insyn i de verksamheter som upphandlas. När det gäller arbetsmarknadsutbildningar av olika slag menar jag inte att det nödvändigtvis måste vara Arbetsförmedlingen som lär folk att köra buss.
Det är ett brett och generellt problem. Det andra är att när vi vet att sådana problem finns blir det extra problematiskt när man bygger upp en hel industri, såsom runt fas 3, där insynen kan vara väldigt begränsad och kvaliteten kan vara väldigt dålig men där det fortfarande är svårt för exempelvis medier att få den nödvändiga insynen i vad som händer med pengarna.
Jag har konstaterat att ministern verkar ganska lugn med den situation som råder i dag, och det tycker jag är beklagligt.
Ali Esbati (V):
Jag noterar att ministern på ett mycket omständligt sätt svarade på Patrik Björcks fråga om hur dålig arbetslöshetsförsäkringen kan tillåtas bli. Det hade varit mer precist att säga: hur dåligt som helst. Det är det som detta svar går ut på.
Efter åtta år med den borgerliga regeringen kan det låta lite tjatigt att harva den här frågan om a-kassan och vilken funktion och vilket syfte den egentligen har. Men jag menar att det är viktigt.
Det är viktigt att människor förstår och har en möjlighet att utvärdera vilken typ av resonemang, idéer och tankar som har legat bakom den politik som regeringen har fört, som man sjösatte kort efter sin valseger 2006 och som man därefter i princip har låtit verka. Det kommer ju inget mer.
Det är liksom detta som är politiken. Då blir det intressant att höra svaret. Ministern säger att de reformer som har genomförts inom arbetslöshetsförsäkringen syftar till att tydliggöra arbetslinjen och försäkringens roll som omställningsförsäkring. Vad betyder det?
I detta fall betyder det att man tydliggör att arbetslinjen i Alliansens begreppsvärld de facto är en fattigdomslinje.
Man menar att det som ska tydliggöras är att människor ska göras så ekonomiskt desperata som det går och att det ska leda till något slags ökad aktivitet och sprallighet på arbetsmarknaden. Det faktiska resultatet är att det inte blir så. Men detta är vad ministern säger även nu efter åtta år med en borgerlig regering.
Det som ska tydliggöras är arbetslinjen och försäkringens roll som omställningsförsäkring. Det är mer korrekt att säga att man tydliggör att detta inte ska vara en försäkring längre. Det är det som är resultatet, och det är det resultat som man får om man envisas med att inte höja taket.
Då blir det färre och färre och snart ingen alls som är försäkrade i den betydelse som ligger i ordet försäkring, det vill säga att man betalar någonting under en period och försäkrar sig mot om man förlorar grunden för sin inkomst och får då ut en del av den tidigare inkomsten. Detta sker inte längre.
Det är bara runt 10 procent eller mindre som över huvud taget får en sådan inkomstbortfallsförsäkring. En intressant mening i svaret är att det som man vill göra från regeringens sida är att prioritera en aktiv arbetsmarknadspolitik. Det är direkt missvisande. Vad betyder prioritera?
Det skulle i så fall betyda att man tar en del av de pengar som man har fått in genom att så dramatiskt torpedera arbetslöshetsförsäkringen och använda dem till aktiva åtgärder för att människor som har blivit arbetslösa ska komma tillbaka till arbete - anställa dem eller på annat sätt hjälpa dem att komma in i arbetslivet. Detta har inte skett.
Det som har skett är att man aktivt har fört en politik för att öka inkomstskillnaderna i detta land, så att de har ökat snabbare än i något annat västland. Det är begreppen som jag tror att svenska folket behöver förstå bättre och analysera bättre. Resultatet av det är, tack och lov, väldigt synligt för allt fler.
Ali Esbati (V):
Med anledning av att arbetsmarknadsministern i likhet med många andra borgerliga företrädare fortsätter att tala om detta med arbetslöshet och sysselsättning i absoluta tal skulle jag vilja citera ett stycke. "Studeras skillnader mellan länder tycks det tämligen uppenbart att befolkningens storlek har avgörande betydelse för mängden jobb och sysselsättningens nivå.
- - - Däremot tycks det inte finnas några tydliga samband mellan befolkningens storlek och nivån på arbetslösheten. Detta indikerar att arbetskraften och antalet jobb ökar när befolkningen ökar." Det är ett tydligt citat som pekar på problemet med att försöka diskutera de här sakerna i termer av absoluta tal. Citatet kommer från regeringen Reinfeldts vårbudget för i år.
Det står i en fakta- och fördjupningsruta som kanske borde studeras av fler än dem som råkade skriva den. Det är därför viktigt att vi kan ha en rimligare förståelse av det som sker på arbetsmarknaden. Man måste sätta det i relation till befolkningens storlek.
Huvudfrågan här handlar om att det är en fundamental skillnad mellan vad a-kassan har varit tänkt att vara till för och varför försörjningsstödet finns. A-kassan är en rättighetsbaserad ersättning, en rättighetsbaserad försäkringsersättning som betalas ut, vars syfte är att den som råkar bli arbetslös inte ska bli fattig.
Försörjningsstödet finns som en sista utväg för den som redan har blivit fattig. Det är förutsättningen för att man över huvud taget ska få det - att man har nått en nivå som definieras som fattigdom. När nu de här ersättningarna närmar sig varandra i storlek har vi kollapsat. Vi har kortslutit hela det svenska välfärdssystemet. Det är en stor förändring som denna regering har ansvaret för, men den vägrar att ta det ansvaret eller ens erkänna att det faktiskt är så det har blivit.
Det är problemet, och därför är jag glad över att den här regeringen kommer att bytas ut.
Ali Esbati (V):
Det kanske kan garanteras redan i förväg att det här inte kommer att vara den vare sig hetaste eller längsta debatten i den här kammaren. Det är väl inte så konstigt i och för sig; detta är en fråga om behandling av personuppgifter vid Institutet för arbetsmarknads- och utbildningspolitisk utvärdering, i folkmun IFAU. Det hela är ganska tekniskt till sin karaktär, och det förefaller rimligt att regeringen och riksdagen skulle expediera behovet.
Vi har dock från Vänsterpartiets sida reserverat oss. Vi föreslår att propositionen ska avslås så att den nuvarande lagen ska ges en fortsatt tidsbegränsad giltighet, i det här fallet till och med 2017, och att regeringen rimligen under den tiden ser till att det görs en ny utvärdering och att man hittar vägar som tillgodoser de invändningar som har kommit. Det har rests invändningar från såväl Statistiska centralbyrån som Datainspektionen.
De har avstyrkt förslaget under remissrundan. För Vänsterpartiet är detta i första hand en fråga om att skydda den personliga integriteten.
Det är principiellt problematiskt att IFAU med dagens lagstiftning, som föreslås bli permanent, ges möjlighet att även fortsättningsvis bygga upp egna samlingar av personuppgifter som redan med lagstöd bevaras hos andra myndigheter.
Det är inte önskvärt ur integritetssynpunkt att statliga myndigheter bygger upp parallella samlingar med uppgifter om medborgarna. Det finns ett bredare problem här, nämligen att integritetshänsyn allt oftare tycks utgöra något slags sista prioritet och får stryka på foten vid alla typer av målkonflikter. Det är klart att vi inte heller tycker att detta är som att massövervaka medborgare med hjälp av FRA.
Det här är angelägen forskning som underlättas, men samtidigt hade det varit möjligt att anstränga sig lite mer från regeringens sida för att hantera integritetsfarhågorna. Man kan väl säga att det både är lite typiskt och lite synd att det inte görs. Vänsterpartiet anser att såväl SCB:s som Datainspektionens invändningar är relevanta.
Men dels saknar vi en utvärdering av alternativa lösningar, dels tänker vi att man bör invänta hanteringen av de förslag som har presenterats i den så kallade registerforskningsutredningen. Därför yrkar jag avslag på propositionen och bifall till reservationen från Vänsterpartiet.
Ali Esbati (V):
Det är spännande att debattera med Annika Qarlsson. Men jag tror att det är mest spännande för Annika Qarlsson. Hon polemiserar ju mot sin egen föreställning om vad jag sa. Alldeles nyss sa jag någonting helt annat än vad Annika Qarlsson hävdade att jag sa. Jag var väldigt tydlig med att det här inte är ett problem som enbart alliansregeringen har skapat. Det fanns problem innan, och det finns djupgående problem som behöver hanteras. Det var så jag sa alldeles nyss.
Så det blir svårt att debattera mot just den delen av det som Annika Qarlsson hävdade att jag sa, fast jag inte sa det. Detta med Australien är intressant. Jag har ju också tittat på en del utvärderingar av det som skedde i Australien. Det gäller ju inte bara Australien, utan även bland annat Danmark och Holland som också har genomfört förändringar utifrån samma typ av resonemang. Resultaten är inte alls entydiga, som Annika Qarlsson hävdade.
Tvärtom finns det studier som tydligt visar att en del besparingar gjordes på de enskilda företagen. I stället fick samhället stora kostnader genom att man måste ha större kontrollapparater. Slutsatserna innebar inte alls att det hade skett någon bättre resursallokering utan möjligen sämre.
Byråkratin är det som har vuxit, och det har också gjort att man bland annat i Danmark fick göra en ytterligare översyn och rulla tillbaka en hel del.
Det som sker i flera av dessa fall är ju precis det som jag sa i mitt anförande, nämligen att de vinstdrivande aktörerna försöker tjäna pengar genom att hitta de personer som ändå kan få jobb och på så sätt kan de casha ut pengen. Det betyder att det blir sämre resursanvändning. Målet på samhällelig nivå är att använda pengar och resurser på ett så riktigt sätt som möjligt.
Så det är inte en särskilt bra lösning.
Ali Esbati (V):
Det finns en del kritik som ibland riktas mot den ortodoxa nationalekonomin. En liknelse som jag har använt många gånger själv är att någon säger att man kan använda en dammpiska för att göra rent ett fönster. Så prövar man det, och det misslyckas. Den slutsats man drar av det är att man måste slå lite hårdare.
Det är lite av problemet med Annika Qarlssons resonemang här. De problem som Annika Qarlsson pratar om, med dubbla stolar och upphandling, har till stor del skapats för att alliansregeringen tvångsmässigt krävde av Arbetsförmedlingen att man skulle upphandla mer. Det var precis det vi kritiserade. Man har skapat de problem som vi varnade för. Nu tycker Annika Qarlsson: Titta, det blev problem - då måste vi göra mer av det här! Det är precis det resonemang som förs.
I Australien har man en annan typ av arbetsmarknad. Man har till exempel en helt annan typ av invandring än vad Sverige har. Det saknas också andra komponenter som vi har på den svenska arbetsmarknaden, där Arbetsförmedlingen ska passa in. Ändå har man prövat de här sakerna och fått fler av de problem som jag pekade på.
I andra länder där man prövat detta har också de problem som jag pekade på dykt upp. Man skummar marknaden och behöver bygga upp ännu större byråkratier för att kontrollera att de fel som man kan räkna ut i förväg inte uppstår. Det är det recept som Centerpartiet har, i stället för att utvärdera det som skett och rätta till det som varit fel. Det arbetet pågår nu. Regeringen har tillsatt det. Arbetsförmedlingen gör ett internt arbete.
Det finns en massa fler saker som vi behöver göra. Men det som Centerpartiet föreslår är det sista vi skulle behöva.
Ali Esbati (V):
Kanske har den viktigaste åtgärden för fler jobb varit jobbskatteavdraget, sa Katarina Brännström. Ja, kanske det. Det är i så fall ganska illavarslande med tanke på att det inte har varit en åtgärd som, utöver modellberäkningarna man använde sig av, har haft ett så gynnsamt utfall. Däremot har det haft tydliga effekter när det gäller att öka inkomstklyftorna i landet.
Där har det haft precis avsedd verkan. Min uppriktiga undran är hur det funkar, vad som är jobbpolitik och inte i Moderaternas värld.
I det förslag som ni har lagt fram och som är detsamma som har gällt under de senaste åtta åren är det tydligen så att om man har ett jobb som ger mer än 50 000 i månaden i lön skulle det vara dålig jobbpolitik om man fick bidra med några hundra kronor extra till samhällskassan, pengar som används till investeringar för fler jobb. Det är någonting som hotar jobben och som är dåligt för jobben.
Däremot är det bra jobbpolitik om den som är arbetslös stadigt blir fattigare i sin situation som arbetslös. Det är ju effekten av att man inte höjer taket i a-kassan utan att den får stå kvar år efter år som den har gjort sedan 2001. Kanske Katarina Brännström kan förklara hur den här mekanismen fungerar.
Vad är det som gör att det kan bli fallande sysselsättning och ökad arbetslöshet om till exempel jag eller Katarina Brännström får betala några hundra kronor mer i skatt men att det blir väldig dynamik i samhällsekonomin och arbetslösheten kan sjunka om de som är långtidsarbetslösa får ännu mindre pengar att röra sig med än de har i dag?