Ulf Nilsson (FP):
Sedan början av 90-talet har den svenska högskolan byggts ut kraftigt. Vi var många som tyckte att det var positivt på många sätt. Det är positivt att fler får möjlighet att studera vid högskolan. Men det är inte positivt om det sker på bekostnad av kvaliteten. Socialdemokraterna hade som bekant ett mål - hälften av alla ungdomar ska börja vid högskolan före 25 års ålder.
Det ledde till att den gamla s-regeringen fokuserade alltför mycket bara på hur många som började högskolan. Det handlade inte om hur det gick för dem, hur lång tid det tog att ta sig igenom utbildningssystemet eller vad det fick för följder för undervisningssituationen. Genom att tvinga fram fler platser men inte skicka med tillräckligt med pengar till högskolorna tvingade man fram den utveckling som flera har beskrivit.
Om man pratar med studenter i dag, inte minst inom humaniora och samhällsvetenskapliga ämnen, hör man att de är missnöjda med att det är stora grupper, storföreläsningar, grupptentor och så vidare.
Precis som Betty Malmberg sade visar flera genomgångar att på tio år, ungefär från 1995 till 2006, har resurserna till utbildning minskat och urholkats med 20 procent. Uppgifterna styrks av bland andra Sulf, Sveriges universitets- och lärarförbund, men också av Högskoleverkets årsredovisningar.
För mig, som var med och debatterade detta förra perioden, när Socialdemokraterna hela tiden förnekade det är det intressant att nu höra bland andra Mikael Damberg stå upp och tala om vilka stora grupper det är på universiteten och vilka problem man har med att det är alltför lite undervisningstimmar.
Min fråga till Socialdemokraterna och till de andra partierna som var med i majoriteten är: Hur kunde ni låta det här hända? Hur kunde ni vara med på att stödja den utvecklingen och underminera resurserna med 20 procent? Hur kunde ni tillåta att antalet disputerade lärare minskade och att tiden för handledning minskade?
Det är naturligtvis väldigt uppskattat om ni nu vill vara med och försöka rätta till det här, men det vore kanske klädsamt om ni själva ställde er frågan: Vad gjorde vi för fel under den här perioden? Fru talman! Målet på 50 procent var feltänkt. Jag kan inte säga om det är 40 procent eller 60 procent av en årskull som ska gå på en högskola.
Jag tycker att alla med intresse och fallenhet för akademiska studier ska studera, men det är inget självändamål att det blir just 50 procent. Därför satte alliansen i valrörelsen kvalitet framför kvantitet. Vi har en sett en successiv förstärkning av resurserna till utbildning nu.
Jag hoppas verkligen att det blir mer, men vi har ändå sett att resurserna till utbildning har ökat med ca 360 miljoner på två år. En del av det har varit öronmärkt just för humanister och samhällsvetare. Även basresurserna till forskning har ökat. Det var lite diskussion här om huruvida de hade ökat eller inte.
I går, eller om det möjligen var i förrgår, kom Statistiska centralbyrån, SCB, med en sammanfattning där man konstaterar att efter år av urholkning ökar nu för första gången resurserna till forskning.
De använde formuleringen "efter år av nedgång". Vi hoppas naturligtvis att det kan bli ännu mer, men vi kan konstatera att i en mycket svår situation där både utbildningsresurser och forskningsresurser har urholkats har regeringen vänt utvecklingen. Det tar naturligtvis tid innan det ger ett tungt resultat, men utvecklingen har i alla fall vänt.
I år får högskolorna 11,5 miljarder till just forskning, och det är en ökning med 6 miljarder jämfört med förra året. Fru talman! Det har talats mycket om kopplingen mellan gymnasieskola och högskola.
Både vi i Folkpartiet och hela alliansen har stått för vår grundinställning, och den är att högskolan inte ska repetera gymnasiekurser i till exempel matematik eller språk. Gymnasieskolan ska förbereda för högskolan. Det kommer förändringar. Redan nu har regeringen infört att det ska räknas som en extramerit om man har läst en längre kurs i ytterligare ett främmande språk eller om man har läst en längre kurs i matematik.
Det är ett tydligt budskap till gymnasieeleverna att vill de satsa på akademiska studier ska de välja ämnen som förbereder för akademiska studier.
I debatten om huruvida man ska få poäng för arbetslivserfarenhet har jag däremot väldigt lätt att hitta argument mot att man med automatik ska premieras för att man har fyllt 25 år och har arbetet i ett antal år, 25:4-regeln.
Om det är ont om platser vid våra högskolor och universitet är det väl självklart att det inte är någon särskild merit att ha jobbat med vad som helst om man ska läsa till exempel praktisk filosofi eller engelska. Däremot kan det finnas relevant yrkeskunskap, och den har man möjlighet att ta hänsyn till. Varför ska man göra en särskild grupp för en viss ålder med erfarenheter som inte har med studierna att göra?
Sedan ska vi komma ihåg att antalet platser på högskolan som tillsätts genom urval är 9 procent. Det är läkarutbildningar och vissa mycket svåra utbildningar. Dessutom finns det många sätt att komma in på högskolan. Minst en tredjedel ska till exempel antas genom högskoleprov, och då konkurrerar man inte alls med betyg.
Vi har också en valideringsdelegation vars rapport är ute på remiss. Där föreslår man att Högskoleverket ska få en samordnande funktion för att validera utländsk utbildning och relevanta yrkeskunskaper. Det tycker jag är mycket viktigt. Det jobbar vi vidare med. Fru talman! Alla vill inte bli akademiker, citerade Mikael Damberg, och det är alldeles sant.
Alla vill inte bli det. Alla vill inte heller skaffa sig ett praktiskt yrke, men det är väldigt många som har velat gå vidare i ett praktiskt yrke men som inte har känt att skolsystemet har hjälpt dem med det. Både i gymnasieskolan och i den eftergymnasiala utbildningen har vi i Sverige glömt bort det här med praktisk yrkesutbildning.
Därför välkomnar vi verkligen den utredning om en ny yrkeshögskola som nyligen har lagts fram. Gymnasieskolan kommer att förändras nu. Den har haft stora brister. Även där skulle jag vilja att oppositionen ställer sig frågan: Vad gjorde vi för fel under den förra perioden som lät det gå så långt att fyra av tio gymnasieelever inte klarade gymnasieskolans mål?
Så har det varit, och så är det i dag. Då kan man tala om att det är jättebra att alla ska bli högskolebehöriga, men om fyra av tio misslyckas med att antingen bli högskolebehöriga eller vara förberedda för yrkeslivet är det ett mål som man verkligen har misslyckats med och som man inte kan leva upp till.
Vi kan se fram emot att vi får gymnasieelever som är bättre förberedda för högskolan eller bättre förberedda för yrkeslivet och som samtidigt har möjlighet att frivilligt läsa högskoleförberedande kurser samtidigt som de skaffar sig sin yrkesutbildning i gymnasieskolan. Fru talman!
Vi talade om kvalitet i valrörelsen. Vi gör nu en medveten satsning på det. Vi talade också om större frihet för högskolorna. En reform som redan är genomförd och som har uppfattats positivt är just de nya styrelserna där högskolorna själva nominerar styrelser. Tidigare var det regeringen som gjorde det. Det har lett till en öppnare process, ett deltagande och en diskussion bland lärare och studenter om vilka som ska vara med i styrelsen.
Det visade sig också att högskolorna i flertalet fall inte valde om de ordförande som den gamla regeringen hade tillsatt. I några fall, bland annat vid mitt hemuniversitet, gjorde man det, men i flertalet fall, oavsett vilket parti de här personerna tillhörde, blev de inte omvalda.
Vi ska fortsätta den här utvecklingen mot friare universitet och högskolor och även betona att förändringar när det gäller profilering och samverkan ska komma nedifrån högskolorna och inte styras uppifrån. Det finns ett antal motioner här, men jag kommer kanske att få repliker om det.
Även jag har överskridit talartiden här, så jag avslutar med att säga att det vi ser nu är en tydlig satsning på kvalitet i utbildningen samtidigt som vi ökar friheten för lärosätena att anordna kurser, påverka antagningen och som helhet styra verksamheten. Med det yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet.