Annika Lillemets (MP):
Vi är beroende av metaller för att vårt moderna samhälle ska fungera. Men metaller är ändliga resurser, och gruvdrift medför omfattande miljöproblem och konflikter med andra näringar och intressen. Det gäller alltså att hushålla klokt med våra metaller.
Detta vill jag passa på att fördjupa mig i. Nils Johansson, forskare på avdelningen för industriell miljöteknik vid Linköpings universitet, har i sin forskning visat på att det finns en enorm potential för återvinning av metaller. Han har funnit att bara hälften av de metaller som brutits ur jordskorpan är i användning i dag, medan resten finns på deponier, i gruvindustrins slagghögar, i gamla datorer och vitvaror med mera.
Hans forskarkollega Björn Wallsten har undersökt vad som finns under våra städer. Där ligger stora mängder metaller till ingen nytta i form av nedlagd infrastruktur, såsom gamla elnät och kablar, rester från nedlagda spårvagnslinjer, gamla fjärrvärmerör, stadsgasledningar med mera. Gamla elektronikprylar innehåller bland annat sällsynta jordartsmetaller, såsom koppar, silver, palladium och kobolt.
Tillsammans har vi en enorm gruva i våra egna byrålådor. Ett exempel: Svenskarna har ungefär 25 miljoner gamla mobiltelefoner hemma. Genom att återvinna dessa telefoner skulle vi kunna få tillbaka många sällsynta metaller och minska behovet av att plocka upp nytt, med allt vad det innebär av energiåtgång, växthusgasutsläpp, spridning av miljögifter och förorenande av vatten.
Framtidens gruvor finns i våra hem och under våra fötter, skulle man faktiskt med ganska stort fog kunna säga. Det är väldigt viktigt att vi som lever i rika länder minskar vårt ekologiska fotavtryck. Om alla konsumerade som svenskar skulle vi behöva tre fyra jordklot i stället för det enda vi har. Därtill är konsumtionen väldigt ojämnt fördelad. Vi har alltför många fattiga även i vårt rika land.
Saker måste produceras så att de håller länge och så att de kan återvinnas på ett enkelt och säkert sätt. Det ska vara enkelt och lönsamt att reparera och återvinna, inte minst metaller. S och MP uttrycker i regeringsöverenskommelsen att vi ska minska avfallet, öka återvinningen och göra det lönsamt att återvinna. Det är alldeles utmärkt.
Men än så länge är fokus på nybrytning av metaller medan alltför lite återvinns. Nils Johansson, forskaren jag nämnde förut, har undersökt hur det kan komma sig. Han konstaterar att de ekonomiska styrsystemen i Sverige missgynnar återvinning och kraftigt subventionerar nybrytning.
Det handlar om sådant som att återvinningsföretagen får betala 435 kronor per ton för de rester som måste deponeras sedan metallen tagits till vara medan gruvorna är helt befriade från deponiskatt. Vidare har gruvsektorn lägre koldioxid- och energiskatt än återvinningssektorn, och de statliga anslagen till gruvrelaterad forskning är avsevärt högre än till forskning om återvinning. Prospekterare får också statligt stöd av Mineralinformationskontoret.
Enligt Johansson motsvarar dessa stöd ett värde på över 30 miljarder kronor per år. Därtill kommer ytterligare politiskt stöd till gruvsektorn i form av till exempel infrastruktur för miljardbelopp. Detta trots att, enligt Johansson, återvinningssektorn tycks skapa ett högre ekonomiskt värde per producerat ton än gruvsektorn om alla aspekter tas med. Även SGU, Sveriges geologiska undersökning, pekar på detta.
I den kartläggning och analys som myndigheten gjorde i samråd med Naturvårdsverket av utvinnings- och återvinningspotentialen för Sveriges mineraltillgångar, som redovisades i en rapport i december 2014, framgår att det behövs fördjupad kunskap om miljöpåverkan av de olika försörjningsalternativen och om återvinningspotentialer i gruvavfall, deponier och så kallad urban mining, det vill säga att ta upp det som ligger under våra fötter.
Vidare konstaterar utredningen att en ökad återvinning från gruvavfall kan vara aktuellt för så kallade sällsynta jordartsmetaller och fosfor, även om det i dagsläget saknas tekniska lösningar för att utvinna även dessa till konkurrenskraftiga kostnader. Det är kostnaderna som är avgörande. Det ligger väl i linje med ett annat mål som uttrycks i regeringsöverenskommelsen: Sverige ska vara en föregångare för en hållbar utveckling inom gruvindustrin.
Det är viktigt att se över hur vi kan ställa om de ekonomiska styrsystemen så att återvinning och hushållning med resurser snarare än nybrytning uppmuntras. Vidare står det i regeringsöverenskommelsen: Vi vill skapa nya modeller för att utveckla samhällets och gruvnäringens ansvar för att finansiera de investeringar som krävs för en miljömässigt hållbar gruvnäring och samhällsutveckling. Det står också: Miljökraven vid prospektering och provborrning ska skärpas.
Turistnäringens och andra lokala näringars intresse ska beaktas. Därför ska en analys av framkomliga vägar göras inom Regeringskansliet. Det är ett mycket angeläget arbete. Det är inte hållbart att exploateringsintressen i praktiken får fortsätta att gå före alla andra intressen eller att samhället i alltför hög grad står för notan för de skador som gruvdriften ändå orsakar och efterbehandling.
Skyddet för miljön räcker tyvärr inte i praktiken. Vi behöver gå längre. Det gäller också att hålla i minnet vad gäller andra intressen att till exempel turistindustrin ökar starkt i Sverige i andel av både bnp och sysselsättning medan gruvindustrin förändras så att alltmer kan göras av maskiner och robotar och allt färre mänskliga arbetare behövs.
Gruvdrift är normalt inte förenligt med turism. I attraktiva naturområden får man helt enkelt välja om man vill ha gruvjobb i några decennier. De är per definition begränsade i tiden. När mineralerna är upptagna ur jorden tar jobben slut.
Eller så väljer man turism, rennäring, jordbruk och så vidare, som kan ge försörjning till lokal befolkning under många år och under lång tid, helt enkelt ett långsiktigt tänkande. Det är också enligt min mening alldeles orimligt att våra gemensamma tillgångar i princip skänks bort när gruvbolagen betalar endast 2 promille av värdet av de mineraler de brutit under ett år till fastighetsägare och staten.
Den totala mineralersättningen till staten under 2013 var endast 1,7 miljoner. Det är extremt lågt jämfört med andra länder, som har påpekats här. Det är värt att påminna sig om hur det var i Sverige fram till 1993. Då fanns institutet kronoandel som innebar att i en bearbetningskoncession som beviljats någon annan än staten hade staten rätt till andel med hälften.
Dåvarande riksdag fattade beslut om en minst sagt dramatisk förändring från 50 procent till 2 promille varav endast en halv till staten och resten till fastighetsägaren. Det måste till en förändring av detta. Jag ser fram emot den översyn av mineralavgifterna som regeringen avser att göra. Det ska bli mycket intressant. Herr ålderspresident! Jag har sparat det bästa till sist. Äntligen!
Äntligen har Sverige en regering som klart och tydligt säger nej till att öppna för utvinning av uran, olja eller gas.
Det är lite patetiskt när Helena Lindahl försöker säga att vi har svikit våra vallöften efter att Centerpartiet har suttit i en alliansregering och röstat nej till veto mot uranprospektering och uranbrytning i åtta år. Det blir lite märkligt.
Vi måste väl ändå låta regeringen återkomma med förslag på exakt hur man vill göra det man har lovat att man ska göra. Det är väl ändå rimligt. Jag känner mig mycket trygg med det. Det är verkligen på tiden att vi har en regering som satt ned foten. Med allt detta sagt vill jag yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på reservationerna.