Hillevi Engström (M):
Inte under den förra alliansregeringens tid och heller inte nu har avsikten varit att människor inte ska få en fast förankring. Det vill jag vara tydlig med. Jag vill också vara tydlig med att det finns regler. De finns tidsgränser och det finns företrädesrättsregler i lagen om anställningsskydd. Det finns också möjlighet att få frågor avgjorda i domstol. Detta finns tillsammans med de regler som parterna har i sina kollektivavtal samt speciallagstiftning.
En mycket viktig poäng är - där håller jag med Ylva Johansson - att om man ska vara en attraktiv arbetsgivare och kunna rekrytera 400 000 nya medarbetare till välfärdens kärna måste man erbjuda sjysta villkor. Precis som Ylva Johansson säger handlar det om tillsvidareanställning, bra schema, utveckling och god arbetsmiljö, och kanske också möjlighet att jobba heltid när man så vill. Det innebär stora utmaningar, och där måste fack och arbetsgivare ta ett ansvar.
Arbetsgivarna kommer inte att få personal till dessa verksamheter om de inte erbjuder sjysta villkor. Jag är för den skull inte beredd att ändra de regler som i dag ger möjligheter till flexibilitet. Risken finns att det slår ut jobb på arbetsmarknaden i stället för att ge fasta anställningar.
Unionen och Journalistförbundet har tecknat sina kollektivavtal som de gjort, eftersom lösningen inte är så enkel som att medarbetarna, medlemmarna, efter två, tre eller fyra år får fast anställning. De åker ut. De blir utlasade. Det är arbetsgivaren som till syvende och sist bestämmer vem som blir tillsvidareanställd.
Det spelar egentligen ingen roll vilken lagstiftning vi har om arbetsgivarna inte har resurser att kunna anställa, särskilt nu när det är en trasslig konjunktur. Inom exempelvis industrin är man orolig, vågar inte anställa, har stora övertidsuttag och löser det hela genom bemanningsföretag. Jag vill dock vara tydlig med att missbruket måste åtgärdas, och vi måste också få ett hum om hur det ser ut.
Ifall parterna tecknar avtal som i sig missbrukar lagen om anställningsskydd är det allvarligt. Så är det inte tänkt. Där har vi gett parterna på arbetsmarknaden ett stort ansvar. Jag tror att den här frågan kommer att bli mycket viktig i jakten på arbetskraft. Man ska kunna försörja sig på sin lön och utvecklas inom yrket. Då är det självklart att huvudparten av anställningarna ska vara just fasta och trygga, alltså tillsvidareanställningar.
Jag nämnde i mitt första inlägg att Sverige tillhör de länder som har de största flödena från visstidsanställningar till fasta jobb. Det tycker jag är en bra indikation på att vårt system trots allt fungerar. Man kommer in och får en fast förankring, men det kan ta ett litet tag. Till skillnad från andra länder har vi i Sverige väldigt många bra ledighetslagar, speciellt för kvinnor. Vi har graviditetsledighet, föräldraledighet och vård av barn.
Men tyvärr har vi ett ojämnt uttag. Arbetsgivare som har många kvinnor anställda, till exempel inom vården, kan inte ge människor tillsvidareanställningar, för man har en bestämd budget. När de här personerna kommer tillbaka från sina långa ledigheter, som kanske kan vara uppåt ett år, eller ännu längre om det gäller studieledighet, får man en övertalighetssituation och får starta en uppsägningsprocedur. Jag kan förstå arbetsgivarnas ibland svåra situation.
I de verksamheter jag besöker tycker jag att parterna hanterar detta på ett klokt sätt. Jag har inte sett något omfattande missbruk. Men det förekommer såklart, och då ska det stävjas.