Ingemar Nilsson (S):
Jag vill inleda med att tacka statsrådet för svaret. Det var ett ganska omfattande och mångfasetterat svar, om än kanske inte riktigt på den fråga som jag hade ställt. Jag får väl försöka återkomma och specificera frågan lite längre fram. Svensk industri, som i mångt och mycket är den ekonomiska basen i den svenska modellen och i det svenska välfärdsbygget, är bland mycket annat en energiintensiv verksamhet.
Det gäller inte minst den del som vi kanske lite slarvigt brukar benämna som basindustrin. Den elintensiva industrin står i runda tal för en tredjedel av den svenska elförbrukningen. Det är lite varierande beroende på säsong och konjunktur. Den här industrin är nästan undantagslöst föremål för tuff internationell konkurrens.
Det har också lett fram till att de här branscherna inom den svenska industrin i mångt och mycket är världsledande när det gäller både effektivitet och produktivitet. Det är också orsaken till att merparten av dem har klarat en lång rad konjunktursvängningar, konjunkturförändringar och strukturförändringar. Det handlar i huvudsak om den svenska skogsindustrin, stålindustrin, en stor del av gruvnäringen och kemiindustrin.
Det finns ytterligare några, men det här är de stora. År 2005 införde den dåvarande socialdemokratiska regeringen det så kallade PFE-programmet för just de här industrigrenarna. Syftet var då att öka energieffektiviteten och därmed också konkurrenskraften i den svenska industrin, precis som statsrådet nämnde.
Programmet innebar att den svenska elintensiva industrin efter att ha uppfyllt en rad krav befriades från energiskatt på det som benämns som processrelaterad el. Herr talman! Programmet hade och har för dem som fortfarande omfattas - det pågår ju fortfarande - en rad fördelar och har givit många positiva effekter. Jag vill nämna några.
Energieffektiviseringsfrågorna lyftes upp till en helt annan prioriteringsnivå i de berörda företagen och kom upp på koncernledningsnivå. Det är många som har vittnat om det. Effekten av programmets insatser har summerats till ungefär två terawattimmar i minskad elkonsumtion. Det har lett fram till avsevärda investeringar det här området som annars sannolikt inte skulle ha kommit till stånd.
I den rapport som Riksrevisionen har lämnat har man uppskattat det till ungefär 700 miljoner kronor bara under programmets första period, det vill säga 2005-2009. Samtidigt har statens kostnader för programmet inte varit större än 150 miljoner kronor per år. Sedan en längre tid har vi alltså känt till att EU-kommissionen ansett att det svenska PFE-programmet strider mot EU:s statsstödsregler. Det är beklagligt, men vi tvingas acceptera det. Från årsskiftet 2013/14 kan inga nya företag komma in i programmet.
I den efterföljande debatten har det rått en relativt stor enighet om att programmet har varit framgångsrikt och att det därför måste efterföljas av en ersättning som kan accepteras av EU-kommissionen. Regeringens företrädare har också vid många tillfällen bedyrat att ett sådant arbete pågår. Min fråga till statsrådet Anna-Karin Hatt i den här interpellationen var således: När avser regeringen att för riksdagen presentera ett förslag till ett nytt energieffektiviseringsprogram för den svenska industrin? Hon har bland annat hänvisat till den proposition som nu är lämnad.
Men om jag specificerar frågeställningen lite ytterligare och snävar in den till att gälla den elintensiva industrin, kvarstår ändå frågan: När kommer regeringen med förslag till ersättning av PFE-programmet?