KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Larsson (KD):
Det vore roligt om interpellanten ville precisera vilka åtgärder det är som behövs, för som jag berättade har vi gjort ofantligt mycket på detta område. Jag tror också att det behövs mer, men det skulle vara väldigt intressant om interpellanten preciserade något. Jag är nämligen väldigt lyhörd och lyssnande i denna fråga eftersom jag är intresserad av att få till stånd bästa möjliga vård.
Jag håller med interpellanten om att samhället tar på sig ett stort ansvar när man går in och omhändertar ett barn. För mig har det varit centralt och viktigt att jobba med barns rätt att få information och barns rätt att komma till tals. Vi har skärpt lagstiftningen när det gäller detta. I alla kontakter med socialtjänsten ska barn ha rätt att komma till tals, bli dokumenterade och få göra sin vilja och sina idéer kända.
Det ska vara en del av beslutsunderlaget. När det gäller tillsynen har vi nu skärpt till detta. Vi har till och med varit så detaljerade att vi har skrivit in att man ska besöka exempelvis varje HVB-hem minst två gånger per år. Man ska alltid tala med barnet eller den unge. Ett av besöken ska vara oanmält. Vi har jobbat otroligt mycket för att stärka barns rätt och för att barn inte ska känna sig övergivna av vuxensamhället utan kunna utveckla tillit till vuxna.
Det är det vården måste gå ut på, inte minst när det gäller Sis institutioner eftersom detta är barn som har så många skadade relationer till vuxenvärlden. Det här har varit min drivkraft i det förbättringsarbete som vi har gjort. Låt mig säga att vi allvarligt ska uppmärksamma bristerna, och det är därför jag vill ha en metodisk strukturerad genomgång i form av en självständig tillsyn.
Man har rekryterat personal, man har utvecklat tillsynskriterier och kommer nu att besöka varenda Sisinstitution under de kommande månaderna. Låt mig vidare säga att av ungdomar som har vistats på en Sisinstitution säger 75 procent att de tycker att de har fått en god omvårdnad och att de skulle rekommendera en kompis att vistas på samma ställe.
Det kan man säga är en god kvalitetssiffra. Men man kan vända på det och säga att 25 procent inte säger detta. Det betyder att här finns en väldig förbättringspotential. Min fråga är: Skiljer det sig mycket mellan olika ställen? Är det olika bra verksamhet på olika ställen? Kan man lära av varandra i större utsträckning? Det är frågor som jag vill ha svar på för att kunna sätta in rätt åtgärder framöver.
Dem har jag inte därför att vi inte har haft en oberoende yttre tillsyn, som är så viktig för att man ska få en total kartläggning. Sis har själv gjort ett bra förbättringsarbete. Man har till exempel tagit fram riktlinjer för en god omvårdnad där man definierar den, så att man kan ha en policy som är likartad på alla de olika institutionerna. Det görs ett förbättringsarbete på Sis som jag tycker är väldigt positivt. Det ska också sägas.
Jag är glad att brister uppenbaras, jag vill ha upp allting i dagsljuset. Annars kan man inte åtgärda det, och då drabbar det barnen. De här barnen behöver många vuxna omkring sig som är beredda att inte bara tala utan skrida till handling.
Maria Larsson (KD):
Jag vill tacka för debatten. Jag tror att vi drivs av samma intresse och samma längtan att se att antalet omhändertaganden av barn och ungdomar i vårt land minskar. Därtill syftar mycket av mitt arbete. Vi ska förhindra omhändertaganden genom ett bra förebyggande arbete. Vi har till exempel infört och byggt ut ett föräldrastöd för att öka preventionsarbetet.
Vi vet att om föräldrar kan ges stöd i deras viktiga roll och om man kan minska ingripande omhändertaganden är det en stor vinst för individerna och för samhället. Den andra bevekelsegrunden är att när samhället ändå måste gå in gäller det att se till att barnens rätt är tydlig, att deras perspektiv hela tiden tas till vara. Det är verkligen min intention i det lagstiftningsarbete som vi har genomfört.
Vi har gjort mycket på det här området, som jag sade, med en skärpt lagstiftning inom socialtjänstlagens ram och med en oberoende tillsyn äntligen på plats som har tydligt barnperspektiv i sina förutsättningar för arbetet. När det gäller barnkonventionen kan jag som kristdemokrat säga att jag är mycket positiv till idén att införliva den i lagstiftningen.
Det hoppas jag att också Maryam Yazdanfar är. Det är någonting som vi får återkomma till i en senare diskussion. Det finns många intressanta exempel att hämta från andra länder. Vi är absolut lyhörda, har en öppenhet och mycket diskussion med våra nordiska kolleger.
Men jag kan konstatera att många av våra nordiska kolleger inom sina verksamheter har betydligt mer av tvångsåtgärder i den slutna barn- och ungdomsvården än vad vi har. Här behövs en framtida debatt, goda exempel och bra metodutveckling som gör att de ingripande tvångsåtgärderna i vården kan minska. Tilliten till vuxenvärlden måste öka - det måste vara grundförutsättningen för att ge vård och behandling till unga.
Maria Larsson (KD):
Det är alltid fascinerande att höra Monica Greens beskrivningar. Barn är viktiga. Den här regeringen är inte passiv. När vi tillträdde 2006 fanns det en tydlig ambition att minska utanförskapet - det som hade ökat dramatiskt under mycket lång tid av socialdemokratiskt styre. Vi hade en situation i landet som inte var hållbar.
Många människor levde i fattigdom på ett sätt som vi inte vill se. Man tvingades ut i utanförskap genom olika system. För oss var det viktigt att bryta det och ge människor möjlighet till egenförsörjning. Av dem som hade sjuk- och aktivitetsersättning sade 60 procent att de hade arbetsmöjligheter men inte hade fått chansen.
Att se till att vi har rehabilitering, möjlighet till jobbcoach, sänkta trösklar in på arbetsmarknaden och möjlighet till egenförsörjning är det effektivaste sättet att bryta fattigdom. Därför är detta så centralt. Det hänger ihop. Det vill Monica Green tyvärr inte se.
Mellan 2006 och 2008 minskade antalet personer som levde på socialbidrag i vårt land. Antalet fattiga barn minskade mellan 2006 och 2008. Vi hade en god konjunktur. Sedan hände det som händer i varje lågkonjunktur, oavsett regering.
När tiderna blir sämre och fler blir arbetslösa ökar människors behov av socialbidrag. Att siffrorna går upp har hänt för socialdemokratiska regeringar också. Vår målsättning är att se till att människor kommer tillbaka till arbete så fort som möjligt. Därför finns möjligheten till jobbcoachning.
Därför finns den nya reformen för nyanlända till vårt land, därför att det är de som till stor del har den långvariga bidragsförsörjningen. Hälften av dem som har socialbidrag har det inte längre än ett år. Det innebär att merparten, eller hälften, av de barn som lever i familjer som har behov av socialbidrag under en tid faktiskt har det under en kortare tid än ett år.
Det är också viktigt att titta på vilka som lever i långvarig fattigdom och vilka som gör det mer tillfälligt. Bägge delarna är allvarliga. Men jag betraktar det som särskilt allvarligt för de barn som långvarigt lever i ekonomisk utsatthet. Där har vi en överrepresentation av människor med annan etnisk bakgrund.
Det är därför som den nya etableringsreformen blir så central för att hjälpa dessa människor att kunna få en egenförsörjning och därmed bryta ett liv där man lever i ekonomisk utsatthet.
Maria Larsson (KD):
Jag tycker ändå att vi behöver ha lite renlighetskrav på debatter i riksdagen. Det är tråkigt att Monica Green far med direkta osanningar. Det är faktiskt inte seriöst. Låt oss avsluta debatten med några sifferuppgifter som är oomtvistade och som är statistik från Socialstyrelsen. Siffrorna belyser det som interpellationen gäller, nämligen fattiga barn.
Exempelvis år 1997, då vi hade haft en ekonomisk kris och det hade gått några år, var andelen absolut fattiga barn i Sverige 17,6 procent. Det var alltså under socialdemokratiskt styre. År 2002 efter ett långvarigt socialdemokratiskt maktinnehav var andelen absolut fattiga barn 10,8 procent av alla barn.
Den senaste siffran jag har, Monica Green, är från år 2008. Då, under borgerligt styre, var andelen fattiga barn 6,9 procent. Det är verkligheten! Vi är en regering som inte vill att barn i Sverige ska vara fattiga. Därför arbetar vi aktivt med jobblinjen.
Vi vet att fattigdom och möjlighet till försörjning så intimt hänger samman. Därför håller vi fast vid jobblinjen och ser till att den generella välfärden fungerar. Vi har förståelse och kunskap om att många under en viss del av livet lever i utsatthet. Då ska välfärdsnäten vara så täta att ingen ramlar igenom.
Maria Larsson (KD):
Låt mig börja med att säga att föräldrar är de allra mest betydelsefulla drogförebyggarna. De är extraordinära när det gäller att kunna påverka sina ungdomar. De är fantastiska, men de vet inte alltid sitt otroliga värde. Föräldrarna är regeringens viktigaste samarbetspartner.
När vi har format vår ANDT-strategi har föräldrarna i allra högsta grad varit inblandade. När vi tittar på narkotikahandlingsplanen handlar det också om att samarbeta med Föräldraföreningen mot narkotika och RMS på det nationella planet och på det lokala planet.
Min statssekreterare och jag har varit på rundresa till alla län, och vi har där talat om drogförebyggande arbete. Vi nämner alltid Örebro preventionsprogram. Det är ett program där skolan samverkar med föräldrarna, och det ger resultat. Metoden har spridit sig överallt i Sverige. Den finns på många ställen. Skolan utgör arena för information.
Alla föräldrar finns där i samband med föräldramöten, och föräldrarna sluter sig samman och gör gemensamma överenskommelser och har en likartad kommunikation till sina ungdomar. Det har betydelse, och det ger resultat. Skolan är viktig som arena, och skolan har i många år bedrivit ANT-undervisning.
Men vi ser att det är först när skolan samarbetar med föräldrarna som man också når resultat när det handlar om att ungdomar ska säga nej. Vi har sett det tydligt på alkoholsidan där det är allt färre niondeklassare som använder alkohol. Det är en positiv trend. Det går också att göra när det gäller narkotika.
Låt mig igen betona vikten av skolans arbete - självklart - och skolans samarbete med föräldrarna. Föräldrarna är centrala och viktiga drogförebyggare. Det är något som vi tar hänsyn till, som vi kalkylerar med och som vi vill skriva mycket om i våra strategier.
Alla vuxna är självklart viktiga som attitydbyggare, för att skapa opinion, att det är många budskap som möter de unga som talar mot droger, som talar om drogers farlighet. Tyvärr finns det alltför många artister som står för ett motsatt budskap. Jag skulle vilja ha ett upprop bland artister mot droger. Jag vill att många artister ska kommunicera detta. Det har betydelse.
Vi har också ett uppdrag där vi ute på nätet har låtit placera budskap mot droger. Jag vill säga några ord om vård. Jag får komma tillbaka till det i mitt nästa inlägg eftersom jag inte hinner berätta allt nu.
Även om vi har gjort mycket på den förebyggande sidan har vi inte glömt bort den behandlande sidan. Nya färska riktlinjer för missbrukarvård kom från Socialstyrelsen för några år sedan. De bygger på den senaste forskningen. Vi har sett till att Socialstyrelsen har fått resurser för att sprida kunskapen runt om i hela landet.
Bästa tillgängliga kunskap ska finnas på plats på det lokala och regionala planet. Sedan ser det ännu olika ut, och det finns mer planerat att göra. Jag får återkomma till det i mitt nästa inlägg.
Maria Larsson (KD):
Jag skulle vilja påstå att under Ylva Johanssons tid som ansvarig minister i en socialdemokratisk regering fick ingen vård direkt. Den här regeringen har kortat köerna till vården på ett dramatiskt sätt. Det kommer vi att fortsätta med. Målet är att man ska få vård omedelbart. Dit är vi på väg. När det handlar om missbrukarvården är det viktigt att ha kunskap.
Den kunskapen har vi gett Socialstyrelsen i uppdrag att sprida. Det har varit ett stort intresse från professionen själv. Det gläder mig. Från både socialtjänsten och från missbrukarvården, som har många aktörer, har intresset varit stort för att ta del av de regionala konferenserna. Utöver det har vi sett behovet av en missbrukarvård, som inte fungerar överallt i landet. Så har det varit under lång tid. Missbrukarvården har rustats ned. Det är min åsikt.
Därför tillsatte jag under förra mandatperioden en utredare som ska titta på hur vi kan klara att ge rätt vård till rätt person vid rätt tidpunkt. Gerhard Larsson ska vara färdig med sin utredning vid halvårsskiftet 2011.
Jag hoppas att han ska ge oss många bra förslag på hur vi ytterligare kan öka insatserna för att rätt vård och behandling ska ges vid rätt tidpunkt till rätt person. Det är utmaningen, och det är målet med utredningen.
Låt mig till sist säga att den här regeringen har skapat en struktur för det drogförebyggande arbetet som kan vara över tid, där vi ser till att avisera pengar inte bara ett år i taget, som den tidigare socialdemokratiska regeringen gjorde, och vi kan säga att vi för hela mandatperioden har avsatt resurser därför att vi vet att det ständigt kommer nya generationer.
Det här måste vara ett pågående arbete, uthålligt till sin karaktär och långsiktigt. Det är så den här regeringen arbetar.
Maria Larsson (KD):
Då vill jag välkomna interpellanten till talarstolen i riksdagen för första gången. Det är en fantastisk möjlighet att få finnas i Sveriges riksdag och den vägen få opinionsbilda i frågor. Jag förstår att interpellanten har ett personligt engagemang i den här frågan utifrån att han också professionellt har arbetat med den. Det här är ett område som har en hög angelägenhetsgrad.
Redan förra mandatperioden gick regeringen in med ett mycket aktivt arbete. Det avsattes stora resurser för området våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld. Men fortfarande har vi ganska begränsade kunskaper. Det är ett nytt politiskt område som inte har funnits på agendan så väldigt lång tid.
Vi försöker skaffa oss och förmera kunskaper för att se vilka insatser som är de rätta och som ger effekt. Det är därför vi har satt i gång det kartläggningsarbete som interpellanten efterfrågar. Det uppdraget är redan givet.
Vi väntar nu på resultatet från en sådan kartläggning som kan visa vad det mer är för insatser som skulle behövas för att kvinnorna och flickorna som har bott på skyddat boende ett tag ska kunna fortleva sitt liv i trygghet ute i samhället, men med stöd och insatser från samhället för att det livet ska kunna fungera väl.
Att förmera den kunskapen ser jag som det centrala just nu för att vi ska kunna träda till mer handling och göra rätt saker. Därför väntar jag med otålighet på att få del av de kartläggningar som nu är på gång.
Maria Larsson (KD):
Mitt svar till interpellanten är åter att vi gör precis det som interpellanten efterfrågar. Jag har bett länsstyrelserna i Stockholm, Västra Götaland och Skåne att göra en kartläggning och redovisa den för regeringen av hur man bäst från samhällets sida kan stödja dem som har varit våldsutsatta till ett bra liv efter placeringen.
Vad är det för stödinsatser som behövs? Jag är övertygad om att socialtjänsten i vissa kommuner tar ett ansvar, men de trevar naturligtvis eftersom inte heller de har kunskapen om vad som är adekvata och bra insatser. Det är därför kartläggningen är viktig. Den kan ge stöd till socialtjänsten att kunna erbjuda rätt insatser. Därför är jag angelägen om den, och den är på gång.
Den är nära förestående; den kommer i mars 2011. Då kommer vi att få veta lite mer, och jag är som sagt angelägen om att få ta del rapporten. Det är också viktigt att jobba med attityder. Många av de föreningar som samlar olika etniciteter är en viktig samarbetspartner för oss när det gäller att bearbeta attityder på området.
Det är ytterligare exempel på åtgärder som kan behöva vidtas framöver. Kartläggningar är viktiga. Insatser börjar alltid med att vi har kunskap om hur situationen ser ut för att veta vad vi ska göra. Låt oss avvakta till mars. Jag hoppas att vi båda gläds åt att få öka vår kunskap genom rapporten när den kommer.
Maria Larsson (KD):
Jag håller med interpellanten om att det handlar om mänskliga rättigheter. Det handlar om alla människors rätt till ett liv i trygghet. Det är det som arbetet med socialtjänstens insatser går ut på i vårt land, och det är en viktig princip som vi ska upprätthålla. Detta är en grupp som kan leva i stor utsatthet.
Att inte känna trygghet i sin egen familj innebär en utsatthet som det är svårt för någon som inte har upplevt det att föreställa sig. Jag tackar interpellanten för att han deltar med konstruktiva förslag. Det är bra. Självklart ska vi titta vidare på dessa, men först ska vi se hur kartläggningen ser ut och vad man genom kartläggningsarbetet har kommit fram till kan behövas.
Det låter dock som kloka tankar som jag absolut tar med mig i det vidare arbetet.
Maria Larsson (KD):
Peter Persson nämnde ordet subsidiaritet. Det är riktigt att det är en kristdemokratisk princip. Subsidiaritet innebär att beslut ska fattas på den mest ändamålsenliga nivån. För Peter Persson innebär det uppenbarligen att kommunpolitiker ska fatta beslut åt de äldre. För mig är det att äldre får fatta beslut om sin egen vardag. Det skapar en ökad trygghet.
Vi har helt olika utgångspunkter. Peter Persson och Socialdemokraterna har väl aldrig haft problem med att lägga lagstiftning på kommunerna som kommunerna faktiskt får inrätta sig efter till gagn för den enskilde. Min utgångspunkt är de äldre. Peter Perssons utgångspunkt är kommunpolitikerna med makt.
Han vill fortsätta att bevara den makten hos de politiker som han företräder i denna debatt, medan jag vill lämna makten till de äldre. Det är beklämmande att höra Peter Persson deklarera att han inte tycker att äldre ska få råda över sitt eget liv. Jag skulle önska att Peter Persson fick träffa Gertrud, som berättade för mig att hon hade haft besök av 27 olika personer från hemtjänsten under en enda månad.
Det skapar otrygghet i mitt liv, sade hon. Hon kan i dag där hon bor välja ett företag som säger: Vi har ett litet antal personer som kommer hem till dig. Vi garanterar det, för vi vet vad det betyder att man kan lära känna var och en.
Jag skulle önska att Peter Persson fick träffa finska pensionärer som applåderar LOV just för möjligheten att skapa företag som kan leverera hemtjänst på deras eget modersmål när de tappar den svenska som de har lärt sig. Jag skulle önska att Peter Persson fick träffa de boende på det äldreboende som drevs av en församling. De boende var så nöjda med verksamheten.
Vi har genomfört en rad reformer för att stärka de äldres rätt - rätt att själv bestämma över sin vardag och kunna göra sina egna val och kunna välja bort när man inte är nöjd. Vi har från den 1 januari en värdegrund på plats, och det står tydligt i lagstiftningen att hela äldreomsorgen ska inriktas på att äldre får leva ett värdigt liv och att de ska kunna känna välbefinnande.
Det är centrala begrepp som alla leverantörer av äldreomsorg måste förhålla sig till. Vi skriver också tydligt att de äldre själva ska få bestämma när och hur hemtjänst ska ges. Vi stärker de äldres rättigheter på alla sätt. Vi stimulerar nu kommunerna att införa värdighetsgarantier, där man också kan lämna kompensation om det finns någon leverans som uteblir. Att stärka de äldres rätt är min utgångspunkt.
Det är hela mitt perspektiv. Men Peter Persson vill hålla kvar en tidsålder som för länge sedan är förbi, en tidsålder där kommunpolitikerna bestämde och de äldre förväntades stå med mössan i hand. Det är omodernt, det är bakåtsträvande, och det är överförmyndaraktigt. Äldre kan, och många vill, bestämma själva.
Maria Larsson (KD):
Låt mig först klargöra att den här regeringen har tillfört kommunerna mer resurser till äldreomsorgen i form av öronmärkta pengar än någon tidigare regering har gjort, bara så att vi har klart för oss att vi prioriterar äldreomsorgen. Vi prioriterar den kommunala verksamheten och den generella välfärden.
När vi mäter resultatet, vad de äldre själva tycker, vilket vi började göra 2008 och gjorde igen 2010 men som Socialdemokraterna aldrig brydde sig om, kan vi se att de äldre har blivit mer nöjda både med hemtjänst och med äldreboenden under den tvåårsperioden. Alla indikatorer har fått mer positiva värden, det vill säga har höjts.
Peter Persson nästan spottar ut ordet "marknad" när han står här, för han är orolig för kvaliteten. Låt oss då titta på detta i Peter Perssons egen hemkommun Jönköping. Kommunen hade inga privata utförare i hemtjänsten innan LOV infördes 2009.
Nu står de privata utförarna för 15 procent av beviljade timmar, och den kraftiga ökningen har framför allt tillkommit det senaste året. Antalet företag ökar också snabbt. Nu finns det elva privata företag och kommunens egen hemtjänst att välja mellan. Flera av dessa företag nischar sig med olika erbjudanden.
De erbjuder olika språk, till exempel jugoslaviska, somaliska, assyriska och så vidare, de erbjuder kunskaper om traditioner och kultur, de erbjuder egen kontaktman och de erbjuder trygghet och personkontinuitet. Det är bra. Äldreguiden är de öppna jämförelser där vi också har börjat mäta kvaliteten ned på äldreboendeenhetsnivå och hemtjänstleverantörsnivå.
Vi vill nämligen mäta kvaliteten. Ni brydde er inte om det. Vi gör det, och vi har satt in en tillsyn som också är effektiv och verksam. När vi senast mätte kvaliteten i de olika företagen fanns det tre företag med i Jönköping som kan jämföras med den kommunala hemtjänsten.
Om man tittar på till exempel personaltäthet kan man se att de tre olika företagen samtliga får 5 som är högsta betyg för personaltäthet, medan kommunens snitt är 2,6. Det säger något om att det är ett ansvarstagande i verksamheten.
För ledning är betyget 5 för alla de tre företagen. Snittet i kommunen är 2,7. Vad är det som är så farligt, Peter Persson, med att flytta makten från kommunpolitikerna till den enskilde? Jag är inte rädd för det. De äldre kan, förstår att och vill välja och bestämma. Vad är det som är så farligt med att låta de äldre själva välja?
Nu har Peter Persson en replik kvar. Jag hoppas att han kan svara på den frågan, för det är den som är central och intressant med den här debatten.
Maria Larsson (KD):
Jag ställde en fråga till Peter Persson om varför de äldre inte kan få bestämma själva. Vad är det som är så farligt med det? Peter Persson hade möjlighet att i sitt sista inlägg svara på denna fråga. Han valde att inte göra det, och jag förstår precis varför. Om Peter Persson säger att vi sjunger valfrihetens lov skulle det nämligen kunna vara synonymt med att vi sjunger de äldres lov, för så är det. Vi tror på de äldre.
Peter Persson sjunger dock kommunpolitikernas lov. Det är dem han sätter i främsta rummet - deras möjlighet att fortsatt bestämma hur omsorgen om de äldre ska ske. Det har varit en klargörande debatt, och det handlar ytterst om människosyn. Det är naturligtvis ideologiska skäl som gör att Peter Persson inte vill låta de äldre bestämma själva.
I Peter Perssons och Socialdemokraternas Sverige kommer politikerna att fortsätta bestämma åt de äldre. I mitt, Kristdemokraternas och Alliansens Sverige får de äldre rätten att själva välja och välja bort när de inte är nöjda. Det är ytterst en fråga om människosyn.
Vi har tilltro till människor också när de har börjat få lite silver i håret.