KBLab/rixvox huggingface dataset:
Barbro Holmberg (S):
Först och främst vill jag tacka Anne-Marie Ekström för den här interpellationen. Den pekar på en grupp asylsökande som vi faktiskt inte har uppmärksammat särskilt mycket tidigare. Vi har stått här många gånger, Anne-Marie Ekström och jag, men vi har inte pratat om just den här gruppen. Jag tror att det är viktigt att göra det - verkligen! Jag tror att det finns väldigt mycket generellt sett när det gäller funktionshindrade i samhället som vi kan förbättra.
Jag tror också att det finns mycket som man kan förbättra när det gäller asylsökande med funktionshinder. Jag vill dock börja med att sätta in denna debatt i ett större perspektiv. Jag reagerar fortfarande mot det som Anne-Marie Ekström säger om regeringens alltmer hårdnande asylpolitik. Jag vill gärna veta: Vad är det som har hårdnat?
På vilket sätt anser Anne-Marie Ekström att mottagandet har försämrats under de senaste tio åren, eller sedan den borgerliga regeringen styrde asylpolitiken? När man lyssnar på Anne-Marie Ekström och ibland när man lyssnar på debatten kan det förefalla som om det bara blir sämre och sämre.
I själva verket har det faktiskt skett en rad olika förbättringar. I början av 90-talet, när vi tog emot väldigt många från krigets Bosnien, såg mottagandet och boendet väldigt annorlunda ut.
Då inhyste vi asylsökande i militärförläggningar, vi använde nedlagda ålderdomshem, vi hade båtar och båtplattformar, ja, till och med tält. Då måste man se till situationen. Skulle vi ha sagt att vi inte kunde ta emot människor med särskilda behov därför att vi inte hade tillräckligt bra boende? Nej, det kan vi inte göra, och det ska vi inte göra.
Detta är människor som flyr, och vi måste ta emot och ordna det så bra som möjligt för människor som flyr undan förföljelse och som kommer direkt från krig. Hur ser då reglerna ut? Hur har reglerna för mottagandet förändrats? Vad är det som har tillkommit under de senaste tio åren? Ja, till att börja med får alla som kommer ett hälsosamtal.
Vi har förändrat lagstiftningen när det gäller barns skolgång. När vi hade en borgerlig regering i början av 90-talet hade barn inte fullständig rätt till skolgång. Funktionshindrade barn som kanske behövde särskola hade inte rätt till det. Barn hade inte ens rätt till gymnasieskola. Allt detta har förändrats.
Vi har sett till att barn till asylsökande har precis samma rätt till skolgång som barn som bor här. Bostäderna har, som jag sade, förändrats oerhört mycket. Tidigare var det väldigt mycket ett institutionsboende. I dag hyr Migrationsverket lägenheter som upplåts till asylsökande.
Det betyder att en familj som kommer som asylsökande i dag oftast - i den mån det är möjligt, men det är det man försöker - får en egen lägenhet till sitt förfogande. Visst har det alltså skett förändringar. Jag skulle vilja att Anne-Marie Ekström lite grann fördjupade sig i vad det är som har hårdnat så mycket. På vilket sätt har det blivit så oerhört mycket sämre?
Det tycker jag vore intressant att höra Anne-Marie Ekström säga.
Barbro Holmberg (S):
Anne-Marie Ekström säger att det är viktigt att alla boenden är bra. Det håller jag verkligen helt med om. Vi har ett bra mottagande och vi ska ha ett bra mottagande. Vi ska också se till att människor får ett bra boende och ett bra bemötande. Där är vi helt överens.
Men jag tror att förutsättningarna för att alla ska få ett bra boende blir större om också alla kommuner tar emot asylsökande och människor som har fått ett uppehållstillstånd. Här vet ju Anne-Marie Ekström, precis som jag, att det företrädesvis är borgerliga kommuner som faktiskt säger nej. De tar inte emot. Det finns kommuner som inte tar emot en enda.
Och jag tror att det här finns väldigt mycket som man kan göra. När det sedan gäller boendet för asylsökande är det ju så att om kommunerna säger nej måste Migrationsverket gå till privata hyresvärdar för att över huvud taget se till att människor får tak över huvudet. Hur ser då lagstiftningen ut, om det är ett boende där man behöver rusta upp och så vidare?
Jo, det är hyresvärdens ansvar att se till att detta blir gjort. Om det är ledningar som ligger blottade är det naturligtvis hyresvärden som ska göra det. Vad gör då Anne-Marie Ekström? Jo, hon kastar sig på Migrationsverket i stället för att kanske ge Migrationsverket stöd att ställa de kraven på de privata hyresvärdarna att de ska se till att rusta upp de bostäder där människor faktiskt bor.
Jag tror att det finns mycket här som man kan göra för att faktiskt förbättra för asylsökande. När det sedan gäller Migrationsverkets ansvar i förhållande till kommunerna, och särskilt när det gäller funktionshindrade, tror jag, som jag också sade i mitt inledande anförande, att Anne-Marie Ekström har rätt.
Vi måste se över ansvarsfördelningen mellan å ena sidan Migrationsverket och å andra sidan kommunerna när det gäller just biståndsbedömningar. Jag vet att man i Hedemora har en överenskommelse. Nu är det kommunen som ska göra de här biståndsbedömningarna. Det har man också gjort.
Dels tror jag att ansvarsområden överlappar varandra lite grann, dels kanske en del faller mellan stolarna. På det här området tror jag att vi måste se över lagstiftningen. Därför är jag väldigt glad över och tacksam för att Anne-Marie Ekström pekar på just områden som vi behöver titta särskilt noga på.
När det sedan gäller EG-direktivet vill jag säga att vi har ett EG-direktiv om minimiregler för mottagande av asylsökande. Vad regeringen har gjort är att vi har tillsatt en utredning som har sett över det svenska mottagandet i förhållande till EG-direktivet. Den utredningen konstaterar att Sverige ligger högt över minimidirektivet. Många länder ligger under.
Så jag tror att om man ser det generellt kommer det att bli ett lyft för hela EU. Men på några punkter måste vi förändra lagstiftningen. Det är det vi håller på och bereder inom Regeringskansliet.
Barbro Holmberg (S):
Anne-Marie Ekström säger att man inte ska hyra en bostad som är utdömd över huvud taget. Självklart håller jag med om det. Men det beror ju på vad man har för alternativ och hur situationen ser ut. I början av 90-talet, återigen, när den borgerliga regeringen styrde över asylpolitiken, kom det väldigt många människor från krigets Bosnien. Man inrättade tältläger och hade militärförläggningar.
Det är klart att man skulle kunna säga: Nej, man ska inte använda militärförläggningar. Men vad är alternativet? Vi måste ta hand om människor på olika sätt. Och återigen: Om man ger Migrationsverket stöd i att ställa krav på de privata hyresvärdarna tror jag att vi får ett oerhört mycket bättre boende för asylsökande. Jag tror att vi kan hjälpas åt i det arbetet.
Sedan håller jag också med Anne-Marie Ekström om att förtroendet för Migrationsverket självklart är oerhört viktigt. Vi har det etiska rådet. Vi ska arbeta mer med bemötande och etikfrågor.
Men jag tror också att den reform som vi nu genomför kommer att innebära en kvalitetssäkring av Migrationsverket som skapar bättre förtroende både för Migrationsverkets beslut och för besluten över huvud taget. De reformer som vi nu sätter i sjön kommer alltså, det är jag alldeles övertygad om, att förbättra situationen.
Barbro Holmberg (S):
Kalle Larsson har frågat mig vilka åtgärder jag är beredd att vidta för att snarast klargöra att det är behovet av skydd och inte förutsättningarna för integration som är avgörande för vilka som ska tas ut på flyktingkvoten. Jag vill tacka Kalle Larsson för frågan.
Vidarebosättning - det vi ofta kallar flyktingkvoten - är en central del av den svenska flyktingpolitiken och en del av Sveriges humanitära politik och samarbete med FN. Vi har sedan 1950-talet tagit emot ca 75 000 skyddsbehövande på flyktingkvoten, utöver vårt mottagande av skyddsbehövande som själva tar sig till Sverige.
Utgångspunkten för vidarebosättning i Sverige har alltid varit den enskildes skyddsbehov. I Migrationsverkets regleringsbrev för år 2005 gjordes än tydligare att vidarebosättning ska användas just för flyktingar och skyddsbehövande i övrigt.
Migrationsverket, som är den myndighet som ansvarar för genomförandet av vidarebosättning, disponerar i år medel motsvarande kostnaderna för faktisk överföring av 1 700 personer till Sverige.
Ytterligare medel, under innevarande år motsvarande 140 platser, står till regeringens disposition om ytterligare behov av vidarebosättning i Sverige skulle uppkomma eller för insatser för vidarebosättning i den berörda regionen.
Inför varje år planerar Migrationsverket, i samarbete med FN:s flyktingkommissarie, UNHCR, och i samråd med Utrikesdepartementet, vilka grupper av skyddsbehövande som ska vidarebosättas i Sverige. Inom denna ram är det sedan UNHCR som presenterar förslag för Migrationsverket som gör en prövning och fattar beslut om vidarebosättning i de individuella ärendena.
Urvalet kan ske genom dossier- eller delegationsuttagning. Vid dossieruttagning fattar Migrationsverket beslut om vilka som ska vidarebosättas i Sverige på det underlag som UNHCR presenterar skriftligen.
Vid delegationsuttagning reser Migrationsverket till det land där de skyddsbehövande befinner sig för att på plats intervjua de personer som UNHCR har valt ut och föreslagit för vidarebosättning i Sverige. Rikspolisstyrelsen deltar regelmässigt vid delegationsuttagningar för att bistå med bedömningar av säkerhetsaspekter.
Integrationsverket deltar också vid dessa resor, för att bland annat ge Sverigeinformation och inhämta underlag för kommunintroduktion. Att Migrationsverket lyckas med sin uppgift är beroende av en rad faktorer. Det förutsätter en effektiv planering, där till exempel delegationsresor för uttagning av större grupper är en del.
Det underlag som UNHCR presenterar avseende de enskilda kvotflyktingarna måste vara av god kvalitet. Kommuner i Sverige måste vara villiga att ta emot dem som vidarebosätts. Slutligen är planeringen och genomförandet av själva överföringen till Sverige ofta tidskrävande och kräver god framförhållning.
Jag vill dock återigen framhålla att regleringsbrevet för Migrationsverket tydligt anger att det främst är den enskildes skyddsbehov som prövas, inte förutsättningarna för mottagande i Sverige.
Barbro Holmberg (S):
Jag är helt överens med Kalle Larsson om att det är väldigt bra att vi får möjlighet att klargöra den här politiken. Det var ingen vidare positiv bild som gavs i det här programmet. Det håller jag också helt med om.
Själv blev jag intervjuad i ungefär 40-45 minuter, och jag vet inte om det var 10 sekunder av det som sändes. Jag känner därför att det är bra att gå igenom de här frågorna ordentligt. Jag tycker att programmet målade upp en mycket hård bild av svensk vidarebosättningspolitik. Det är en bild som jag inte känner igen.
Jag tror inte att svenska kommuner känner igen den och inte att FN:s flyktingkommissarie känner igen den bilden. Som jag sade inledningsvis är Sverige ett av 14-15 länder i världen som har en kvotuttagning över huvud taget. Sverige är ett av fem sex länder i EU som har en kvotuttagning över huvud taget.
Vi arbetar väldigt intensivt med att försöka få ett mycket bredare kvotuttagningsprogram. Det är ju just kvoten som är en av tre möjligheter för UNHCR att lösa upp flyktingsituationer runtom i världen. Man kan tänka sig att flyktingar integreras, man kan tänka sig att de återvänder till sitt hemland, men det finns människor som inte kan återvända.
Då kan kvotuttagningen vara det enda tänkbara. 2004 tog man emot 1 822 personer på kvoten. År 2005 var det, precis som Kalle Larsson säger, så få som drygt 1 200.
Att Migrationsverket inte kunde ta emot fler än 1 200 är, tycker jag, ett misslyckande. Det är något som både regering och riksdag tydligt har uttalat. Det ska handla om 1 700 som Migrationsverket ska kunna processa och också kunna ta emot.
Det har förekommit att vi har fått signaler om att det har berott på en alltför restriktiv tolkning av regleringsbrevet. Det är naturligtvis väldigt oroväckande. Det är också något som vi har tagit upp med Migrationsverket och som vi kommer att ta upp med Migrationsverket i de samråd som vi har med Migrationsverket om kvotuttagningarna.
När det gäller integrationsaspekten - jag har inte så mycket talartid kvar - sade jag inledningsvis att när man gör uttagningar är grunden självklart flyktingskap. Det är precis det som markeras väldigt tydligt i regleringsbrevet. Det är människor som är flyktingar enligt Genèvekonventionen. Det är människor som är skyddsbehövande i övrigt.
Det är där fokus ligger. Det finns alltid ytterligare två aspekter som måste in i själva bedömningarna. Det ena är säkerhetsaspekter. Det andra är integrationsaspekter. Jag kan återkomma i mitt nästa inlägg lite djupare om vad just de aspekterna handlar om. Men det är inte det som avgör.
Det avgörande är skyddsaspekten, om det handlar om människor som är flyktingar eller skyddsbehövande i övrigt.
Barbro Holmberg (S):
När det gäller regleringsbrevet tydliggjorde vi, som jag sade, det som har gällt, det som gäller och det som kommer att gälla i framtiden, nämligen att det är skyddsbehovet som är i fokus.
Jag tycker att det var rätt naturligt att göra det tydligt, eftersom vi precis har antagit en lagstiftning som också väldigt tydligt sätter fokus på just flyktingskap och skyddsbehovet. När det sedan gäller integrationsaspekten kan man titta på UNHCR:s handbok.
Där framgår det precis på samma sätt att det är skyddsbehovet som ska vara avgörande när det handlar om vidarebosättning.
Men UNHCR framhåller också att det är väldigt viktigt att om man kan företa ett val av vidarebosättningsland ska man beakta vilket land som är det mest lämpliga vidarebosättningslandet för den individuella flyktingen. Lite grann är det också så utifrån vårt perspektiv.
När det handlar om kvotuttagning lyfter man så att säga människor från där de befinner sig rakt ut i en svensk kommun. Vi måste naturligtvis för det första förbereda den kommunen. Vilka människor är det som kommer?
Vi måste se vad de har för bakgrund, vad de har för utbildning, om det finns hälsoproblem, så att den kommunen är förberedd på de människor som kommer. Jag tror också att det är väldigt viktigt att förbereda de personer som finns där på vad Sverige är för land. Är det ett land som man över huvud taget vill komma till?
Det har förekommit att vi har gett Sverigeinformation till människor som vi har tagit ut på kvoten på det här sättet som har valt att inte komma därför att de känner att de kanske skulle ha en mycket bättre situation i något annat land. Det har också förekommit att vi har tagit ut människor på kvoten som när de har kommit hit faktiskt inte vill vara i Sverige.
När de har kommit hit ser de att det inte är det land där de vill vara för att de har ett språk eller kanske mycket större möjligheter i något annat land. Det finns människor som försöker få ett annat vidarebosättningsställe än just Sverige.
Jag tror att det vore oerhört olyckligt ifall vi inte åtminstone tittade på det, tog hänsyn till det och frågade människor: Hur ser din situation ut? Så här ser det ut i Sverige - är det ett land som du kan tänka dig att kanske tillbringa resten av ditt liv i? Sedan tror jag att det även på ett övergripande plan är viktigt att se till integrationsaspekten.
Om vi väljer att plocka ut flyktingar från ett visst område, kanske en helt ny grupp av människor som inte finns i Sverige sedan tidigare, måste vi titta på om vi har resurser till det. Finns det tolkar? Finns det resurser i skolorna?
Finns det så att säga en infrastruktur i Sverige för integration av just den här gruppen? Flera sådana aspekter tror jag är oerhört viktiga att ta hänsyn till för den enskilde individens skull.
Sedan är ju Integrationsverket med just för att vi ska få den här tvåvägskommunikationen: att informera om Sverige, men också att informera Sverige om de människor som kommer till Sverige. Om vi inte gjorde det tror jag att jag skulle stå här i en interpellationsdebatt med Kalle Larsson om varför vi inte tar hänsyn till sådana aspekter.
Barbro Holmberg (S):
Jag vet inte om Kalle Larsson medvetet eller omedvetet väljer att missförstå. Först och främst har vi som sagt gjort väldigt tydligt i regleringsbrevet - jag tror att jag har sagt det tre gånger nu - att det är skyddsbehovet som är grunden för kvotuttagningen i Sverige.
Det finns inga av UNHCR:s grupper eller kriterier som faller utanför det. UNHCR väljer ut ett antal flyktingar och skyddsbehövande i övrigt. En del är kvinnor, en del är gamla, en del är barn och så vidare. Alla de grupper som UNHCR har ingår i den svenska uttagningen.
Det finns alltså ingen motsättning, såsom Kalle Larsson här försöker måla upp. Sedan gäller det återigen integrationsaspekten. Det finns tio miljoner flyktingar i världen. När vi gör uttagningar tar vi inte ut alla tio miljoner, utan det sker ett urval.
Det är UNHCR som tillsammans med andra länder har en diskussion: Hur ska man se på de flyktingar som finns? Var finns det bäst förutsättningar?
Man kan kalla det för integrationsaspekt, ja, men det är en integrationsaspekt som jag också tror är till gagn för den enskilde individen - att man har den typen av diskussioner innan man gör kvotuttagningar av flyktingar.
Barbro Holmberg (S):
Göran Lindblad har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att asylsökande i framtiden ska garanteras en korrekt prövning av deras ärenden. Göran Lindblad har även frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta när det gäller den enskilde handläggarens personliga ansvar för de beslut denne fattar i asylärenden.
Som Göran Lindblad säkert vet kan jag som minister inte uttala mig om handläggningen av enskilda ärenden. Rent allmänt kan jag dock säga följande. Alla asylsökande, i ärenden där prövningen av asylskälen görs i Sverige, får sina skäl prövade gentemot de kriterier för flyktingskap som slås fast i Genèvekonventionen och som genomförts i den svenska utlänningslagen.
Migrationsverket fattar beslut i första instans. Verkets beslut kan överklagas till någon av de tre migrationsdomstolarna, det vill säga länsrätterna i Stockholm, Göteborg och Malmö. Dessutom finns en tredje instans, en migrationsöverdomstol, som utgörs av Kammarrätten i Stockholm. När ett avslagsbeslut överklagas förs en process mellan två parter i domstolarna.
Den sökande och Migrationsverket möts som parter, och den sökande kan lägga fram sin sak muntligt på samma sätt som i alla andra mål hos förvaltningsdomstolarna. När det gäller den enskilde handläggarens personliga ansvar i beslutsfattandet regleras detta inom det asyl- och migrationspolitiska området på samma sätt som inom andra myndighetsområden.
Migrationsverkets instruktion och arbetsordning innehåller bestämmelser om myndighetens uppgifter och organisation samt formerna för bland annat beredning av ärenden och fördelning av beslutanderätter. Verkets beslutsordning och handböcker kompletterar dessa dokument.
Migrationsverkets etiska råd har till uppgift att på verkets begäran avge yttranden i frågor som rör utformningen av myndighetens verksamhet och som kan kräva etiska överväganden. Migrationsverkets personalansvarsnämnd ansvarar för beslut om skiljande från anställning på grund av personliga förhållanden, disciplinansvar, åtalsanmälan och avstängning i enlighet med verksförordningen.
De regler som styr Migrationsverkets myndighetsutövning kompletteras av särskilda rättssäkerhetsgarantier, bland annat möjlighet till överklagande och tillsyn av Riksdagens ombudsmän JO. För en tjänsteman som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften gäller brottsbalkens regler om tjänstefel.
Barbro Holmberg (S):
Göran Lindblad säger att inga åtgärder är planerade. Det låter som att absolut ingenting är gjort när det gäller den enskildes rättssäkerhet. Här handlar det ju om den enskildes rättssäkerhet. Den fråga som Göran Lindblad ställer är just hur man ska garantera att en korrekt prövning av ärenden görs.
Jag vet inte om Göran Lindblad är medveten om det, men vi har precis genomfört en av de största reformerna inom migrationspolitikens historia. Vi har nämligen just lagt ned Utlänningsnämnden och sett till att det i stället är domstolar.
Vi har fört in dessa ärenden till domstolar, förvaltningsdomstolar, och också tillfört en instans i prövningen så att den som kommer och söker asyl får sin sak prövad av Migrationsverket och får den överprövad av tre länsrätter som i sin tur kan överprövas av en prejudikatsinstans, Kammarrätten i Stockholm.
Det är vad som är gjort för att se till att det garanteras en korrekt granskning och prövning av asylärenden. Jag skulle vilja fråga Göran Lindblad, som ju ställt frågan till mig: På vilket sätt vill Göran Lindblad ändra på reglerna och på vilket sätt vill Göran Lindblad ändra på instans- och processordningen så att den är tillfredsställande på Göran Lindblads sätt?
Vi har en ordning när det gäller migrationsärenden som handlar om domstolsprövning. Vi har en ordning när det handlar om det personliga ansvaret på precis samma sätt som i alla andra ärenden. Vi har granskning av JO. Vi har personalansvarsnämnd.
Där skulle jag också vilja veta vad Göran Lindblad efterlyser när det gäller ansvarsutkrävande av enskilda tjänstemän.
Barbro Holmberg (S):
Göran Lindblad säger att jag hakar upp mig på formen. Men den fråga som Göran Lindblad har ställt till mig är: Vilka åtgärder avser statsrådet att vidta för att asylsökande i framtiden ska garanteras en korrekt prövning av sina ärenden? Jag vill återigen ställa frågan till Göran Lindblad: På vilket sätt vill Göran Lindblad ändra på de regler som vi nu har?
Vi kan inte alls, tror jag, slå oss för bröstet och säga att allting hela tiden är bra. Men faktum är att vi nyligen har genomfört en väldigt stor reform. Är det så att Göran Lindblad vill riva upp den reformen eller lägga till någonting i den reformen? Om Göran Lindblad ställer ett antal frågor till mig i en interpellation utgår jag från att man har funderat igenom, tänkt igenom, på vilket sätt man vill göra förändringar av regler.
När det sedan gäller enskilda tjänstemän och när det gäller etiken inom Migrationsverket är det precis som jag sade i mitt inledande svar, nämligen att regeringen har vidtagit en lång rad åtgärder. Migrationsverkets ledning har också vidtagit en lång rad åtgärder vad gäller utbildning, vad gäller etiskt råd och så vidare. Men till syvende och sist kommer det ned till den enskilde tjänstemannen.
Begås ett fel, ett brott eller någonting annat har vi ett system för granskning av enskilda tjänstemän. Återigen frågar jag - Göran Lindblad har nu en chans att svara på frågan: På vilket sätt vill Göran Lindblad ändra på reglerna?
Barbro Holmberg (S):
Alla asylsökande, alla människor som kommer till Sverige och söker asyl ska behandlas med respekt. Det är någonting som framgår av regleringsbrevet och av alla de regler som finns. Det framgår också av Migrationsverkets interna instruktioner att de ska behandlas med respekt. Det handlar om att känna empati för de människor som kommer och se till att de känner sig trygga och vågar berätta vad de har varit med om.
Det är fullständigt självklart att det ska vara så. Precis som Göran Lindblad säger måste vi ha ett system som gör det möjligt att kontrollera att detta också sker.
Vi skriver i regleringsbrevet väldigt tydligt att diskussioner och förhållningssätt i etiska frågor måste vara levande i verket hela tiden, inte bara i Migrationsverket utan också inom kriminalvården, inom polisen och över huvud taget inom alla myndigheter och verksamheter där man har med utsatta människor att göra.
Det var ett av skälen till att regeringen fattade beslut om att inrätta ett särskilt etiskt råd på Migrationsverket, liknande det som finns inom Rikspolisstyrelsen.