Ali Esbati (V):
Dagens debatt handlar om arbetsrätt. Det är ett viktigt tema, ett tema som man kan säga i grund och botten rör villkoren för frihet och värdighet i hela vårt samhälle. Arbetsrätten handlar om rätten till skydd från godtycke i en relation som i utgångspunkten är ojämlik till den arbetandes nackdel. Arbetsgivaren har ju som bekant rätt att som det heter leda och fördela arbetet. Arbetssituationen är samtidigt en oerhört viktig del av de flesta människors liv.
I ett samhälle som önskar präglas av individens självständighet och av respektfulla relationer mellan människor är det inte acceptabelt att den som jobbar behandlas godtyckligt. Därför är det viktigt med lagar och regler som handlar om att arbetsgivare inte på vilka grunder som helst ska kunna säga upp personer. Därför måste man motverka godtycke när det kommer till löner för och villkor på samma arbete.
Därför är det också viktigt med skydd mot att enskilda arbetstagare ställs mot varandra - det är en otrygghet som de allra flesta förlorar på. Mer positivt uttryckt handlar arbetsrätten om hur vi kan se till att få ramar för arbetsmarknaden som gör att människors förmågor bäst kan tas till vara i praktiken. Trygga människor vågar mer i ord och handling.
Den som inte behöver oroa sig hela tiden kan fördjupa sina kunskaper och färdigheter, samarbeta bättre med andra och inte minst lättare komma hem från jobbet som en hel människa och samhällsmedborgare. Detta är stora ord, men det är viktigt att påminna om vad det är för storheter som vi faktiskt laborerar med när vi talar om arbetsrätten och om behovet av förbättringar av regelverket. Herr talman! Den svenska arbetsrätten är i hög grad baserad på kollektivavtal mellan arbetsmarknadens parter.
Det är någonting mycket bra. Med avtalslösningar mellan välorganiserade parter kan man få till villkor som är anpassade till det faktum att arbetsmarknaden är väldigt mångfasetterad och väldigt föränderlig. Kollektivavtalen utgår samtidigt från lagstiftningen, och det är klart att lagstiftaren måste kunna hänga med när verkligheten förändras så att kollektivavtal kan tecknas på en ny och bättre grund.
Det är just detta, alltså att lagarna måste anpassas till växande problem och förändrade förhållanden på arbetsmarknaden, som är temat för Vänsterpartiets många yrkanden i det här betänkandet. Det har resulterat i elva reservationer. Jag måste säga att det känns lite trist.
Jag har varit i den här kammaren och debatterat arbetsrätt före valet, då vi hade en borgerlig regering vars hållning i arbetsrättsrättsliga frågor kunde sägas täcka ett spektrum mellan starkt ointresse och aktiv arbetarfientlighet. I dag har vi glädjande nog en annan regering. Men regeringspartierna har hittills varit passiva och undfallande i de här frågorna, tycker jag.
Det visar sig också i det här betänkandet, där man inte ställer sig bakom ett antal angelägna förslag som skulle förbättra situationen på arbetsmarknaden. Det beklagar jag.
Jag menar att vi måste ta vårt ansvar som lagstiftare när vi ser otryggheten breda ut sig i delar av arbetsmarknaden och när vi har kunskap om hur stressande det kan vara att behöva vakta sin mobiltelefon för att jaga arbetstimmar och om hur allvarligt det är när arbetstagare i Sverige får oacceptabla löner, arbetsvillkor eller säkerhetsförhållanden bara för att de är födda i ett annat land. Herr talman! Ett av de viktigaste problemen på dagens arbetsmarknad är otrygga anställningar.
Det är en grundbult i svensk arbetsrätt att tillsvidareanställning ska vara norm. Problemet är att inom vissa områden på arbetsmarknaden och för vissa grupper är det i dag snarare tvärtom - det är otryggheten som är norm. Det här är ett problem för de individer som går långa tider med ständig stress utan att få fast ekonomisk mark under fötterna. Men det är också ett problem för samhällsekonomin och hela samhället.
Den som går långa perioder utan fast anställning får också en svagare anknytning till socialförsäkringssystemen, längre steg till facklig organisering och generellt sett svårare att räkna in sig själv i det som vi med rätta och med viss stolthet har kallat den svenska modellen. Det är viktigt att konstatera att de otrygga anställningarna inte är slumpmässigt utspridda på arbetsmarknaden. Det är vanligare med tidsbegränsade anställningar i LO-grupperna än bland tjänstemän och akademiker. Det är vanligare bland kvinnor än bland män. Det är vanligare bland unga än bland äldre.
Och det är vanligare med otrygga anställningar i sektorer som också i övrigt präglas av låga löner och lösliga förhållanden som till exempel hotell och restaurang, lokalvård och detaljhandel. Sett över längre tid har de tidsbegränsade anställningarna ökat. Men framför allt har otryggheten fördjupats, det vill säga att de icke fasta anställningar som finns i många fall har blivit mer otrygga.
Det handlar om behovs- och timanställningar, sms-anställningar och andra arrangemang som gör livet inflexibelt för dem som jobbar. I dag har vi anställningsformen allmän visstid som öppnar upp för en systematisk osäkerhet, ja, ett systematiskt godtycke. Det menar vi i Vänsterpartiet är orimligt. Självklart kan det och kommer det att behövas flexibla anställningsförhållanden på den svenska arbetsmarknaden.
Det kan handla om provanställningar, vikariat och även andra typer av tidsbegränsade anställningar som parterna kan reglera i kollektivavtal. Men problemet med allmän visstid som anställningsform är ju att den fråntar arbetsgivaren ansvaret för att motivera varför man inte anställer tills vidare. Det sanktionerar godtycke, och det är hög tid att det ordnas upp i lagen om anställningsskydd. Jag beklagar starkt att övriga partier, inklusive regeringspartierna, inte är beredda att modernisera lagstiftningen på den här punkten. Herr talman!
Jag noterar under den här punkten att de borgerliga partierna i stället har enats om att föreslå en utvidgning av utrymmet för godtycke genom en förlängd provanställningsperiod från sex till tolv månader. Det kan tyckas vara en märklig syn på arbetsgivares kompetens att man tror att de fortfarande efter ett halvår inte lyckats klura ut om en person är lämplig för det arbete hon eller han har rekryterats för.
Men oavsett detta skulle en sådan ändring ge en ännu otryggare arbetsmarknad. Det är ännu ett utslag av de borgerligas bakåtsträvande syn på arbete och ekonomi. Sverigedemokraterna vill till och med utvidga undantagen i lagen om anställningsskydd när det gäller vilka man kan plocka bort från turordningslistorna.
Sverigedemokraternas företrädare hade väldigt hög profil här och skulle jaga folk hit och dit med blåslampa. Det är möjligt att det är ett steg framåt från järnrör, men fortfarande innebär Sverigedemokraternas politik sammantaget att man går i denna bakåtsträvande riktning och gör arbetsmarknaden otryggare för många människor. Herr talman!
Ett annat uttryck för förändrade maktförhållanden på arbetsmarknaden till de arbetandes nackdel är användandet av bemanningsföretag, särskilt i situationer där det är uppenbart att arbetskraftsbehovet är långsiktigt. I grunden är detta en fråga om hur vi vill se på arbete och på arbetsplatser. Ska det läggas till rätta för solidaritet och samhörighet, eller ska arbetsgivaren systematiskt kunna organisera för motsatsen?
Det är rent konkret svårare för fackliga organisationer att skydda arbetstagarens anställnings- och arbetsvillkor och undvika att det förekommer godtycke i behandlingen av dem som jobbar. Det är också svårare för anställda i bemanningsföretag att få det inflytande i arbetslivet som de har rätt till. De har, i likhet med den som har ett osäkert anställningsförhållande, ofta mindre möjlighet att ta del av till exempel kompetensutveckling.
Detta var inte något som lagstiftaren fördjupade sig i när man öppnade upp för inhyrning 1993. Nu är det hög tid att lagen moderniseras och anpassas till den faktiska utvecklingen på arbetsmarknaden. Därför behövs det en lagändring som stänger för användning av inhyrning för att tillgodose ett långvarigt arbetskraftsbehov. Behöver man folk tills vidare så bör man anställa dem själv, tills vidare.
En annan nyckelfråga för att upprätthålla en modern och välfungerande arbetsmarknad är att det råder ordning och reda, så att kollektivavtal kan tecknas och faktiskt efterlevas. Här åkte den svenska modellen på ett bakslag i december 2007 i och med den så kallade Lavaldomen i EU-domstolen. I stället för att kämpa för att värna kollektivavtalsmodellen passade den dåvarande borgerliga regeringen på att gå ännu längre än domen krävde och inskränka konflikträtten på viktiga områden.
Det här har varit en stridsfråga ända sedan dess. På senare år har också både ILO och Europarådet kommit med skarpa invändningar mot den svenska lagen. Jag är medveten om att det finns ett pågående utredningsarbete i den så kallade utstationeringskommittén, som försöker hantera frågor runt det här temat. Men jag menar att frågan är av en sådan dignitet att det vore önskvärt med en tydlig signal från den här riksdagen om att Lavallagen ska rivas upp.
Det finns också andra förslag som berör samma utvecklingstendenser, som Vänsterpartiet har presenterat inför behandlingen av det här betänkandet. Det gäller tydliggörande av entreprenörsansvar, så att inte ansvaret för avtalsenliga löner och arbetsvillkor kan smulas bort hos underleverantörer. Det gäller anmälningsskyldighet för utländska företag, så att det blir svårare för oseriösa aktörer att operera på svensk arbetsmarknad. Och det gäller krav på att utstationerade företag ska ha en företrädare som är behörig att förhandla om och underteckna kollektivavtal.
Jag är fullt medveten om att vi inte kommer att få bort all överexploatering och alla skojare med de här förslagen, men det vore viktiga steg framåt. Herr talman! Jag vill avslutningsvis ta upp en fråga som rör arbetstagares rättigheter och villkor i samband med upphandling. För drygt en månad sedan var jag med och besökte busschaufförer som kör för Region Östergötland. Som på många andra ställen upphandlar man där trafiken med jämna mellanrum.
Det som sker i praktiken är att om en ny utförare vinner anbudet måste de anställda söka sina egna jobb igen. Då uppstår stor osäkerhet. Man vet inte om man får behålla jobbet, upparbetade rättigheter kan försvinna, och kanske blir det bara ofrivillig deltid för den som har jobbat heltid. Det betyder alltså permanent visstidsanställning på grund av offentlig upphandling.
Dessutom kanske man blir osäker på om fackliga uppdrag kan ligga en i fatet när det blir dags att söka om samma jobb. Det blir en massa sådana problem. När det här sätts i system blir det också svårt eller kanske till och med omöjligt att vinna anbud flera gånger i rad. Upparbetade rättigheter hos erfaren personal blir en konkurrensnackdel när man ska komma med ett lågt anbud. Det här är inte bra. Det är inte bra för dem som arbetar inom kollektivtrafiken, och det är inte bra för kvaliteten i kollektivtrafiken.
Vänsterpartiet menar att offentlig upphandling, alltså gemensamma skattepengar, inte ska kunna användas på det här sättet. Det är möjligt i dag att ställa krav om att personalen ska följa med och att det ska ske med bibehållna villkor. Men det är inte alltid de kraven ställs. Kommunal har stridit om detta i avtalsförhandlingar och haft en del framgångar, men återigen: Här är det fråga om att lagstiftningen ska hänga med i utvecklingen. Offentliga medel ska inte kunna användas för att främja villkorsdumpning.
Jag konstaterar tyvärr att detta är en fråga som regeringspartierna före valet gav signaler om att de var beredda att ordna, men i det här betänkandet är Vänsterpartiet ensamt om att reservera sig. Det går förstås fortfarande att ändra sig fram till voteringen. Vi i Vänsterpartiet kommer att fortsätta driva detta. Det är fråga om att skydda arbetstagare mot godtycke. Herr talman! Det finns mycket mer att säga om det här betänkandet och våra olika motioner, men jag stannar där.
Jag vill bara understryka att jag står bakom Vänsterpartiets samtliga elva reservationer och vårt särskilda yttrande, men för tids vinnande yrkar jag bifall endast till reservation 3 och reservation 16.