Désirée Pethrus (KD):
I dag debatterar vi ett betänkande som berör frågor som har rört upp mycket känslor under ganska många år, trots att det egentligen inte rör så otroligt många människor. Arbetsmiljöverket rapporterar att 42 697 arbetstagare var utstationerade i Sverige under år 2015.
Av dem återfanns 42 procent inom byggindustrin och 23 procent inom tillverkningsindustrin. Vi vet att det fortfarande är stora behov på de områdena. Flertalet kommer från Tyskland och Polen - ungefär var tredje person. Men, herr ålderspresident, varje månad är det bara 7 400 personer som befinner sig i Sverige som utstationerade arbetstagare.
Då ska vi jämföra dessa 7 400 med en arbetskraft på 4 1⁄2 miljon personer. Dessutom är de här personerna för det mesta inte utstationerade hela året, utan i snitt en månad per år. Det är alltså en väldigt begränsad andel personer vi talar om. Vi kristdemokrater värnar den fria rörligheten inom EU, och vi tror att alla tjänar på att man kan arbeta i olika EU-länder.
Den gemensamma marknaden är en förutsättning för tillväxt och utveckling av våra länder. Efter den så kallade Lavaldomen genomförde den förra regeringen, med Alliansen, år 2010 förändringar i lagstiftningen för att förtydliga lagen utifrån EG-domstolens krav i Lavalfallet. Tanken var att slå vakt om den svenska arbetsmarknadsmodellen.
I Lavalfallet framkom det att företaget stämde Byggnads för olovliga stridsåtgärder, och i domen från EU kan man utläsa att Byggnads hade gått för långt. De hade inte rätt att vidta stridsåtgärder under rådande omständigheter. De hade inte tillräckligt på fötterna när det gällde de krav de framförde. Inte heller hade de uttalat kraven tydligt inför det utstationerade företaget.
Därför fick alltså Byggnads och även Elektrikerna betala skadestånd. Herr ålderspresident! Kristdemokraterna värnar den svenska avtalsmodellen på arbetsmarknaden, en modell som bygger på att parterna tar ansvar för lönesättning och andra viktiga frågor. EU-rätten står över svensk lag, vilket innebär att Sverige helt enkelt måste anpassa sig till lagstiftningen i EU-domen.
När vi anpassade lagstiftningen behöll vi på det sättet den svenska avtalsmodellen samtidigt som EG-rätten kunde fortsätta. Herr ålderspresident! När nu den rödgröna regeringen har bestämt sig för att röra om i grytan och lägger fram ett nytt förslag om utstationeringsregler är det nog en ganska vansklig väg man tar in på från regeringens sida genom att riva upp lex Laval.
Flera remissinstanser anser att de föreslagna möjligheterna att kräva ett särskilt kollektivavtal för utstationerade är för långtgående. Att bevisregeln slopas innebär att stridsåtgärder kan vidtas även om minimivillkoren i den så kallade hårda kärnan är uppfyllda och enbart för att just uppnå ett utstationeringskollektivavtal. En utstationerad företagare kommer då inte att kunna freda sig mot stridsåtgärder från facket.
Vi tror att en slopad bevisregel sannolikt är oförenlig med EU-rättens principer om proportionalitet och ömsesidigt erkännande. Ofta talar de rödgröna partierna om att det pågår lönedumpning i Sverige. Men man får inte lönedumpa enligt EU-rätten.
Företag måste erbjuda arbetstagare det som man kallar för den hårda kärnan. Det betyder att alla EU-medborgare ska ha vissa självklara rättigheter när man åker mellan olika länder för att arbeta. För dem som utstationeras hit ska man ha avtalsvillkor som andra i likvärdiga yrken har här i Sverige, och det ska motsvara villkoren i ett centralt kollektivavtal.
Dessa kollektivavtal antar jag att partierna här inte tycker är lönedumpade, för det är ju de avtal som finns på arbetsmarknaden, och det är det man ska följa. Fackliga stridsåtgärder mot utländska arbetsgivare får enligt vår lagstiftning även fortsättningsvis vidtas för att få till stånd ett kollektivavtal. Att påstå något annat är vilseledande.
Men när det gäller stridsåtgärder får man inte, för att inte strida mot EU-rätten, vidta stridsåtgärder mot en utländsk arbetsgivare annat än under vissa förutsättningar. För det första: De villkor som arbetstagarorganisationen ställer på den utländska arbetsgivaren ska motsvara villkoren i ett centralt branschavtal som tillämpas i Sverige på motsvarande arbetstagare. Transparens och tydlighet ska råda.
För det andra: Villkoren får bara avse krav som kan anses ingå i den så kallade hårda kärnan, det vill säga minimivillkor som man har kommit överens om inom vissa områden och branscher. För det tredje: EU-rätten säger att arbetstagarorganisationer inte kan tvinga fram ett kollektivavtal om de villkor som de utländska arbetstagarna redan har är förmånligare än det som följer av lag.
De ovan nämnda reglerna ändrar alltså inte förutsättningarna för den svenska arbetsmarknaden. Kollektivavtal är normerande för anställnings- och arbetsvillkor för utstationerade arbetstagare, och det finns restriktioner för stridsåtgärder även i den svenska modellen om det slutits ett kollektivavtal. Då råder nämligen fredsplikt.
År 2004 - jag vet inte om ni kommer ihåg det; många av er var kanske med i politiken redan då - oroades Socialdemokraterna för att anslutningen av nya medlemsländer i EU skulle leda till "social turism".
Ni som var med på den tiden kanske kommer ihåg den diskussionen, som gick ut på att människor från de nya medlemsländerna Polen, Estland, Lettland, Litauen, Ungern, Slovenien, Slovakien, Tjeckien, Cypern och Malta skulle flytta till Sverige för att börja utnyttja våra trygghetssystem.
Därför blev vi inte så förvånade när företaget Laval skulle bygga en skola i Vaxholm 2004 och fackliga företrädare ropade det som Fredrik Malm tidigare nämnde: Go home! Det, herr ålderspresident, var inte okej, och många fackföreningsmänniskor har också beklagat detta uppförande.
Samtidigt är det lite samma känsla man får när nu de rödgröna lägger fram ett förslag som det vi debatterar i dag. Vi har en byggboom och vi behöver arbetskraft, men nu krånglar man till det för den fria rörligheten. Man kan väl säga att de rödgröna uppfyller sina vallöften.
De har ju länge velat omförhandla utstationeringsdirektivet till och med med övriga 27 medlemsländer och driver nu på det i EU, något som mycket väl leda till att den svenska kollektivavtalsmodellen hotas. Herr ålderspresident! Avslutningsvis skulle jag vilja påpeka att Alliansen som sagt var tidigare har utrett frågan om att förbättra och förtydliga.
Med hjälp av arbetsmarknadens parter mejslade man fram ett lagförslag som slog vakt om den svenska arbetsmarknadsmodellen och som samtidigt inte strider mot EG-rätten. Alla arbetstagarorganisationer, menar vi, borde ha en skyldighet att till Arbetsmiljöverket inge kollektivavtalsvillkor som man kan komma att kräva med stöd av stridsåtgärder, annars bör man få en straffavgift eller sanktion.
Det var någonting som en utredare kom fram till för något år sedan, och det är synd att regeringen inte har gått den vägen. Herr ålderspresident! Det finns 680 kollektivavtal på svensk arbetsmarknad. Ska de utländska företagen hålla reda på 680 kollektivavtal? Det skulle vara intressant att höra hur statsrådet, som snart kommer upp i talarstolen, ser på det.
Eller ska vi ha den modell som vi har föreslagit och som är förenlig med EG-rätten, nämligen att man anmäler till Arbetsmiljöverket vad det är för kollektivavtal som man vill ska gälla för utstationerade företagare och därigenom ökar transparensen och enkelheten i systemet för den fria rörligheten? Nu menar jag, herr ålderspresident, att regeringen lägger fram ett protektionistiskt, populistiskt förslag som berör få men som är en symbolfråga för regeringen.
Alliansen och Kristdemokraterna är inte beredda att äventyra den svenska arbetsmarknadsmodellen genom omförhandlingar av direktivet i EU. Vi tror dessutom att det här förslaget i dag strider mot EU-rätten. Jag yrkar därmed avslag på utskottets förslag i betänkandet och bifall till Alliansens gemensamma reservation 1.