KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Pyry Niemi har frågat mig vilken form av bemötande som är värdigt för skadelidande vid trafikolyckor och vilken form av tillsyn som ska utföras av Socialstyrelsen av de läkare som anlitas av försäkringsbolag för att göra bedömningar av trafikskadade. Det är mycket viktigt att personer som söker vård blir bemötta med respekt och får information som gör att de kan vara delaktiga i sin egen vård och behandling.
Att vården ska utgå från den enskildes behov och önskemål har länge varit ett prioriterat område för regeringen. Regeringen har tagit initiativ till ett antal reformer som bidragit till att stärka patientens ställning i vården; till exempel har regeringen infört vårdval i primärvården, vilket har skapat möjligheter att välja vårdgivare. Regeringen avser också att återkomma till riksdagen med förslag till en ny patientlag som ytterligare ska stärka och förtydliga patientens ställning.
Pyry Niemi har också frågat mig vilken form av tillsyn som ska utföras av Socialstyrelsen av de läkare som anlitas av försäkringsbolagen för att göra bedömningar av trafikskadade. Till att börja med vill jag informera om att det sedan den 1 juni 2013 finns en ny myndighet på hälso- och sjukvårdens område, Inspektionen för vård och omsorg. Inspektionen har tagit över all tillsynsverksamhet från Socialstyrelsen.
Patientsäkerhetsutredningen har utrett frågan om sakkunniga läkare som anlitas i försäkringsärende ska omfattas av tillsynen inom hälso- och sjukvård. Av slutbetänkandet Patientsäkerhet. Vad har gjorts? Vad behöver göras? framgår att sådana läkare inte omfattas av tillsynen inom hälso- och sjukvårdens område eftersom deras yrkesutövning i denna verksamhet inte omfattar hälso- och sjukvård.
Med hälso- och sjukvårdsverksamhet avses, enligt hälso- och sjukvårdslagen, åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Tillsyn på detta område skulle därför innebära en utvidgning av tillsynsansvaret vilket i sin tur skulle få följder på det privata försäkringsområdet. Genom en tillsyn som omfattar försäkringsbolagens medicinska och odontologiska rådgivare skulle staten indirekt få inflytande över den privata skaderegleringen.
Tillsynsmyndighetens uttalande skulle på så sätt få följder för i vilka fall försäkring beviljas eller förses med begränsade villkor. För att säkra kvaliteten i de försäkringsmedicinska bedömningarna har Försäkringsförbundet genom Personskadekommittén utfärdat riktlinjer för bedömningarna. Av riktlinjerna framgår att försäkringsbolagen ska anlita läkare med specialistkompetens inom aktuell medicinsk disciplin.
Av riktlinjerna framgår vidare att en överprövning av en försäkringsmedicinsk bedömning i första hand ska ske genom en så kallad second opinion och i andra hand genom Trafikskadenämnden. Finansinspektionen bevakar också att försäkringsbolagens verksamhet bedrivs i enlighet god försäkringsstandard. Avslutningsvis vill jag på nytt understryka hur viktigt det är att personer som uppsöker vården blir bemötta med respekt och tagna på allvar.
Det är en grundläggande förutsättning för att den vård och behandling som ges är framgångsrik.
Göran Hägglund (KD):
Pyry Niemi har tagit upp två olika aspekter i sin interpellation. Den ena handlar om vårdpersonalens bemötande av personer som har drabbats av skador som vid första påseendet ibland inte bedöms som särskilt allvarliga. Det är den ena delen.
Den andra delen av interpellationen berör själva hanteringen från försäkringsbolagens sida, det allmännas tillsyn och insyn i verksamheten och hur detta ska organiseras på bästa möjliga sätt. Om vi börjar med det första instämmer jag i det som Pyry Niemi nämner: Detta är svårhanterat.
Bland läkare som ska kunna många olika saker är detta patienter som kommer in efter en olycka. Man kan inte se någonting tydligt. Det är inget brutet ben eller någon annan påtaglig skada. Ibland är det dessutom så att personer inte uppsöker sjukvården därför att de inte känner av smärtan eller problemet omedelbart. Det kan många gånger inträffa efter några dagar eller efter någon vecka.
Det gör det extra svårt om människor inte vänder sig till vården, och i de fall de kommer till vården är det ändå svårt för läkaren att hantera en situation där det inte finns någon synlig skada. Ett grundläggande krav är att all personal inom hälso- och sjukvården har ett respektfullt och värdigt bemötande av varje person som drabbas av sjukdom eller skada.
Detta är en fråga som vi vet spelar en jättestor roll för människors allmänna upplevelse av hälso- och sjukvården, och i detta fall är det extra viktigt. För den händelse att människor inte upplever att de själva eller deras skada tas på allvar riskerar man många olika saker, bland annat att förtroendet för hälso- och sjukvården påverkas.
Det allvarligaste är att människor inte får den medicinska hjälp och omsorg som skadan skulle kräva i detta fall. Detta är svårt att reglera på politisk väg. Det är viktigt att man inom läkarvetenskapen för den kunskap som finns vidare.
Det finns naturligtvis personer som har ett större kunnande än andra, och det är viktigt att deras kunnande förmedlas till de många medarbetarna i vården så att var och en kan göra sitt yttersta. Här finns kanske saker och ting som man skulle kunna göra ytterligare för att föra sådan kunskap vidare. Men bemötandet ska som sagt vara respektfullt och värdigt.
Ingen ska behöva känna sig avsnäst eller inte tagen på allvar när man möter vården oavsett allt. Det är en viktig utgångspunkt. Jag tänkte återkomma senare till resonemanget om försäkringsbolagen och synen på dem, och jag antar att Pyry Niemi kommer att ta upp det i kommande inlägg. Men för att besvara den första fråga som ställs i interpellationen: Varje person har rätt till ett värdigt bemötande.
Varje person har rätt att bli tagen på allvar, lyssnad på och behandlad på bästa möjliga sätt inom svensk hälso- och sjukvård.
Göran Hägglund (KD):
Det är viktigt att det fungerar på bästa möjliga sätt för varje enskild person, förstås. Det har framförts en del kritik mot försäkringsbolagens medicinska rådgivare och mot försäkringsläkarsystemen, inte minst mot bakgrund av att det är en ganska hög ändringsprocent. När ärendet kommer upp till en högre instans görs annorlunda bedömningar.
Det kan möjligen tala för att det inte fungerar så väl som vi skulle vilja. Likafullt är det svårt att kasta allting över bord, utan det måste ske på ett förnuftigt och välgrundat sätt så att man vet vad man gör med tanke på framtiden.
Det är viktigt att säga att de nämnder som gör överprövningar ju består av personer från försäkringsbranschen men också av lekmän och leds av erfarna domare. Det är betydelsefull kunskap i det här sammanhanget.
Försäkringsförbundet har förslag till en pool av medicinska rådgivare. Man föreslår att det ska finnas en möjlighet till en omprövning utanför försäkringsbolagen. Om den som har drabbats och är skadelidande inte är nöjd med försäkringsbolagets eller nämndens prövning kan man väcka talan i domstol.
Själva poängen med försäkringen är egentligen att slippa prövning i en domstol, som alltid på många olika sätt är mer prövande för de inblandade. Det är ofta långdragna processer, med en osäker utgång. Försäkringsbolag har ofta den fördelen att det blir en snabbare och enklare hantering där och många gånger ger ett snabbare resultat än vid en domstolsprövning.
Här ska man naturligtvis fundera på vad som är den klokaste ordningen.
Vi vet att Patientsäkerhetsutredningen övervägde noggrant i sitt arbete hur man skulle se på läkare och tandläkare som anlitas av försäkringsbolagen, om de ska omfattas av hälso- och sjukvårdstillsynen eller inte.
Utredningen landade, efter att vägt argumenten i båda vågskålarna, i ordningen att de inte ska tillsynas, för de är inte en del av hälso- och sjukvården, och att staten inte ska ha ett direkt inflytande över den privata skaderegleringen.
Det är svåra avvägningar där man verkligen inte ska bortse från att de måste göras igen och igen för att hitta en ordning som för det första fungerar väl, för det andra har människors förtroende och som i övrigt fungerar på bästa möjliga sätt. Jag är ännu inte övertygad om att förändringar ska ske.
Jag inser frågans vikt, och jag inser i allra högsta grad betydelsen av att all hälso- och sjukvårdspersonal på alla olika nivåer bemöter varje person på ett värdigt och klokt sätt. Jag kan nämna parentetiskt att jag vid ett tillfälle har samlat representanter för fackliga organisationer och myndigheter för att föra samtal om just betydelsen av bemötandet av patienternas och medborgarnas upplevelse av hälso- och sjukvården.
Det finns en stor samsyn om att man ska ha ett värdigt bemötande, men enskilda personer som befolkar hälso- och sjukvården kommer från tid till annan att begå misstag.
Göran Hägglund (KD):
Tack till Pyry Niemi, som har väckt en angelägen interpellation. När det handlar om de överprövningar som sker talar trots allt ganska många - det lär vara 25-30 procent där utslaget ändras - för att mekanismen fungerar i många sammanhang och för att nämnden har sett ärendet på ett annat sätt när det har kommit dit.
Jag tror att man, innan man förändrar någonting, ska vara noggrann så att man verkligen vet att man landar i någonting som blir bättre och mer välfungerande än det system man har i dag. Det är en angelägen fråga.
Vi får säkert anledning att återkomma till den igen, både när det gäller bemötandefrågorna inom hälso- och sjukvården och när det handlar om hur man på ett rättssäkert och klokt sätt behandlar alla de människor som tyvärr har drabbats och i framtiden också kommer att drabbas av den här typen av skador.
Göran Hägglund (KD):
Vi diskuterar ett område som är utomordentligt betydelsefullt ur flera olika perspektiv. Det är viktigt för patienter, framför allt i morgon, kanske inte med omedelbar verkan. Det är viktigt för utvecklingen av vården i stort att den fylls med den kunskap som över huvud taget kan finnas inom räckhåll.
Det är viktigt för jobb och sysselsättning i Sverige och för innovationer som kan ge möjligheter på andra områden. Om vi ska kunna nå varandra i den här diskussionen tror jag att det skulle underlätta om mina socialdemokratiska vänner valde uttryck som är lite annorlunda än dem som man använder.
Är det så att man på fullt allvar tror att alliansregeringen inte skulle vilja ha samverkan mellan akademi och industri i Sverige? Jag tror inte det. Man försöker bara skapa en annan bild. Då når vi inte varandra.
Vi når inte varandra i samtalet om ni ställer frågan: Vill regeringen ha life science-industri i Sverige eller inte? Regeringen har gjort mycket omfattande investeringar i de två senaste forsknings- och innovationspropositionerna med en nivåhöjning på sammanlagt 9 miljarder kronor.
För life science-området betyder det ökade statliga satsningar med 50 procent. Vi lever i en värld som är mer komplicerad än vad den var för bara 20 år sedan. Det är en tävlan mellan olika länder om att vara platser för etableringar.
Det handlar om att skapa ett klimat i många olika avseenden som gör att företag väljer att ha sin verksamhet där. Precis som beskrevs inledningsvis har vi sett en situation där de mindre sajterna har försvunnit, och det blir några få större. Företagen är i dag så stora att de i det närmaste kan utöva utpressning på länderna när det handlar om att åstadkomma de här villkoren.
Vi har en mycket god infrastruktur i Sverige när det handlar om till exempel kvalitetsregister, som är väldigt attraktiva för industrin.
Vi har väldigt mycket kunnande och innovativt tänkande som är attraktivt i Sverige, och vi har områden där vi måste fortsätta arbeta för att vi ska kunna vara så attraktiva som möjligt när man funderar på var verksamheter ska bedrivas.
Det finns ett problem, som jag ser det, om jag tillåts gå in lite mer i sak på det här.
Inriktningen för landstingens verksamhet är att man ska bedriva en god hälso- och sjukvård och skapa utrymme för den forskning som behöver bedrivas för att vi ska kunna bedriva en ännu bättre hälso- och sjukvård i morgon.
Jag har under mina år som socialminister fört en dialog med landstingen om detta, för att få ett större intresse och större insatser på det här området. Precis som sades i debatten har regeringen tillsatt en samordnare på det här området för att stärka life science-sektorn i Sverige.
Jag ska återkomma i ett senare anförande med en del av de arbetsuppgifter som vilar mycket tungt på den personen och som vi är många som behöver samarbeta omkring för att vi ska kunna åstadkomma bästa möjliga resultat.
Göran Hägglund (KD):
Inom parentes kan jag säga att det jag ville ha sagt tidigare är att det är intressant att man väcker en interpellation om ett angeläget område - jag vill gärna föra ett resonemang om dessa frågor - och att talare efter talare sedan börjar beskriva det som att regeringen inte vill att vi ska ha någon life science-industri i Sverige eller att det ska finnas någon samverkan mellan akademi och industri.
Då är det väldigt svårt att komma till ett läge där vi faktiskt diskuterar. Jag vill ändå försöka bjuda till, för jag tycker att detta är ett angeläget område och vill gärna diskutera en del av de frågor som har tagits upp här. Låt oss först säga att Astra Zeneca är en otroligt betydelsefull resurs för Sverige.
I de samtal jag hade med de fackliga organisationerna kunde vi belysa väldigt många viktiga effekter som följer av en sådan industri i Sverige. Jag behöver inte gå in på det här i kammaren - alla ledamöter vet att detta har väldigt stor betydelse.
Astra Zeneca är en förhållandevis stor industri, men det finns mängder av små intressanta, spännande och utvecklingsbara företag som har utomordentliga idéer.
I en tillvaro där vi tävlar med många andra möjliga platser för lokalisering är det viktigt att vi själva noggrant tänker igenom vad vi kan göra på område efter område för att förbättra.
Därför har regeringen utsett en samordnare för detta område för att se vad vi kan göra för att stärka life science-sektorn i Sverige. I uppdraget ingår att föra en dialog med näringslivet. Vad finns det för ytterligare synpunkter, tankar och önskemål som är möjliga att realisera?
Vad kan universitet och högskolor ytterligare göra för att främja den här sektorn, som vi tror är av utomordentligt stor betydelse när det gäller att få fram nya läkemedel men också ur en näringspolitisk synvinkel? Vad bör hälso- och sjukvården ytterligare göra för att möjliggöra forskning?
Vad kan vi göra för att dra nytta av den stora infrastruktur som vi har bland annat i form av kvalitetsregister? En del frågor ligger lite utanför dessa områden men kan vara viktiga ändå. Det kan handla om skattefrågor för enskilda medarbetare och mycket annat som är värt att titta på.
Det första skedet ska bidra till att vi får ett underlag för en strategi. Arbetet med den kommer att påbörjas under hösten. Detta är inget nyvaknat intresse, utan det har funnits under lång tid. Regeringen har gjort väldigt mycket.
Jag nämnde tidigare att de statliga satsningarna har ökat med 50 procent genom de två senaste forsknings- och innovationspropositionerna. Detta är ett angeläget område som vi alla har ett ansvar för att värna och få att växa ytterligare. Vi behöver samspela med landstingspolitiker i det här sammanhanget.
Hur landstingen väljer att agera spelar en roll för möjligheten att få bästa möjliga utväxling på de insatser vi vill göra på den statliga nivån.
Göran Hägglund (KD):
När jag säger att vi vill göra mer, vill ta ytterligare steg för att göra Sverige till ett ännu mer attraktivt land att bedriva verksamhet i, då säger Cecilia Dalman Eek "Aha, ni vill göra mer", och så blir hennes slutsats att vi menar att det vi gör är dåligt. Nej, jag säger att vi måste bli ännu bättre.
Vi tävlar med länder och städer som ständigt utvecklas och erbjuder väldigt mycket som är bra. Vi behöver ständigt förbättra oss på det här området. Den regering som inte skulle säga det finns knappast. Vi vill förbättra och ta det steg för steg.
Vi har deklarerat att vi tillsätter en särskild samordnare med uppgift att försöka knyta ihop olika sektorer. Det finns ett intresse från alla ministrar i regeringen - det försäkrar jag - om att var och en ska kunna bidra med ytterligare strån till den stack som är svensk life science-industri. Det arbetet behöver vi göra ännu mer intensivt.
Vi behöver i en strategi dra upp riktlinjer som gör att vi satsar våra krafter på de områden där vi har svagheter eller där vi har styrkor som är relativt stora i förhållande till andra länder. Det är så vi går vidare. Sverige är ett ganska litet land, men vi har utomordentliga resurser.
Vi måste använda dem på bästa möjliga sätt, och det gör vi genom en tydlig strategi som innebär att vi kan göra det som är bra ännu bättre. I en tillvaro där andra springer måste vi i Sverige upprätthålla åtminstone samma hastighet.
Göran Hägglund (KD):
Carina Adolfsson Elgestam uttrycker oro över apoteksombuden. Vår ambition är förstås att ha kvar en slagkraftig organisation som finns och betyder jättemycket på orter där det absolut inte finns underlag för en butik. Frågan är bara hur vi organiserar det här på bästa sätt, så att det finns tillgång till läkemedel för alla och så att det fungerar en bra bit in på 2000-talet.
Jag tror inte att interpellanten är emot att vi tittar på hur det ska organiseras på bästa möjliga sätt. Det är sant att det är ett bekymmer att vi har för lite utbildad personal i Sverige. Vi behöver fler farmaceuter. Det är en verklig framtidsbransch. I dag är det en flaskhals för många som tittar på möjligheterna att öppna fler apotek.
Det är naturligtvis bra för personalen i den meningen att de har en stark förhandlingsposition när det gäller löner och andra villkor, men det är självklart en brist i vårt samhälle att vi har för få personer som är utbildade på det här området. Jag sade att det inte går att garantera att varje enskilt apotek ska finnas kvar i evig tid.
Om det är någon som vill säga emot det påståendet och är beredd att lova att varje existerande apotek kommer att finnas kvar för alltid vore det intressant om det gjordes i mikrofonen. Men det är varken realistiskt eller någon särskilt klok politik. Tillvaron förändras. Vi är angelägna om att alla människor, var de än bor i landet, ska ha god tillgång till alla de läkemedel som efterfrågas.
Den ökade tillgängligheten till vissa receptfria läkemedel har dessutom bidragit till att många har fått närmare till sådana. Det handlar alltså inte bara om själva utbyggnaden av antalet apotek.
Göran Hägglund (KD):
Jag tror att vi hamnar i en olycklig diskussion om vi i kammaren ska diskutera vilket sortiment som apoteken eller andra butiker ska ha. Självklart är kärnan i apotekens verksamhet att leverera de läkemedel som efterfrågas och som för många är nödvändiga för att få vardagen att fungera och som i vissa fall livet hänger på.
Det ifrågasattes när jag sade att det inte är möjligt att garantera apotek för evig tid. Därför frågade jag om interpellanten kunde utfärda motsvarande garanti och hörde att det inte var möjligt, vilket jag tycker är klokt. Vi har fått fler apotek, och vi behöver se till att få ännu fler apotek.
Vi jobbar med servicenivån i apoteken och ställer allt större krav på dem för att säkerställa att alla de mediciner som efterfrågas ska finnas där vid första besöket - så långt det över huvud taget är praktiskt möjligt och görligt.
Göran Hägglund (KD):
Valter Mutt har frågat utrikesministern om han avser att ta några initiativ för att använda de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna som en möjlighet att pressa regeringar i våra biståndsländer samt om han avser att agera för att Sverige signerar och ratificerar tilläggsprotokollet till FN:s konvention om de sociala, ekonomiska och kulturella rättigheterna. Interpellationen har överlämnats till mig.
Frågan om Sverige avser att ratificera tilläggsprotokollet har tidigare också besvarats av mig. Herr talman! Sverige anslöt sig till konsensus när FN:s generalförsamling i december 2008 antog tilläggsprotokollet om enskild klagorätt. Vi höll då en röstförklaring som förklarade Sveriges inställning till protokollet.
I korthet innebär förklaringen att Sverige inte var övertygat om att enskild klagorätt var det bästa sättet att främja de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna, bland annat därför att karaktären på dessa rättigheter ofta gör det svårt att med precision ange när en kränkning kan anses ha begåtts. Den bedömningen kvarstår. Sverige tar sina internationella åtaganden på stort allvar. Det är viktigt att känna till konsekvenserna av ett avtal innan det ingås.
Därför är regeringen utifrån nuvarande omständigheter inte beredd att signera eller ratificera tilläggsprotokollet. Den 5 maj 2013 trädde tilläggsprotokollet till ESK-konventionen i kraft. Sverige kommer nu att noga följa den praxis som kommer att skapas när det gäller enskildas klagorätt kopplat till protokollet. Walter Mutt undrar vilka möjligheter det finns att påverka regeringar i våra biståndsländer. Herr talman!
Sverige ska vara en tydlig röst i världen för de mänskliga rättigheterna. Regeringen agerar bilateralt, genom EU, och multilateralt för att de mänskliga rättigheterna ska implementeras och efterlevas fullt ut i världens länder. Det svenska biståndet bidrar starkt till att främja ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, och allt bistånd ska vara rättighetsbaserat.
Detta innebär att ett rättighetsperspektiv ska tillämpas samtidigt som biståndet ska vägledas av fattiga människors perspektiv på utvecklingen. Rättighetsperspektivet sätter den enskilda individens frihet och rättigheter i centrum och utgår från FN:s allmänna förklaring om mänskliga rättigheter och andra bindande folkrättsliga normer.
Avslutningsvis kan jag nämna att Sverige i somras lämnade sin sjätte rapport om efterlevandet av FN:s konvention om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter till FN:s granskningskommitté.
Göran Hägglund (KD):
Jag tackar Valter Mutt för möjligheten att samtala om denna viktiga fråga. När det gäller vem som svarar är regeringen organiserad på ett visst sätt. I det här sammanhanget har Socialdepartementet, Utbildningsdepartementet, Kulturdepartementet och Arbetsmarknadsdepartementet ansvar för olika delar av konventionen. Därav följer att det är jag som svarar. Jag har också svarat på interpellationer i frågan tidigare.
Valter Mutt väljer att föra ett resonemang över huvud taget om det här med att ingå eller underteckna konventioner och ratificera dem. Sverige tar konventioner och internationella avtal på största allvar.
Våra åtaganden när det gäller mänskliga rättigheter tar vi på mycket stort allvar, och vi vill naturligtvis vara säkra på vad vi gör när vi ingår ett avtal för svensk del. Om Valter Mutt tycker att detta är fega resonemang får han gärna tycka det. Jag håller naturligtvis inte med om att det är en passiv hållning.
Det är inte så att varje idé bara för att den innebär action behöver vara en god eller bra idé eller ens en idé som på något sätt förbättrar världen, utan man måste pröva uppslag och handlingsvägar och göra en bedömning. I vissa fall kan man med stor säkerhet säga: Om vi skriver under detta kommer det att leda till de här konsekvenserna, och det leder till att världen blir ett litet snäpp bättre.
I andra sammanhang kan det leda till fler problem än vad det innebär möjligheter att lösa problem. Svaret är helt enkelt att vi behöver vara kloka, att vi tar våra åtaganden på allra största allvar och att det gör att vi vill veta vad vi gör innan vi sätter svensk namnteckning under de avtal som sluts.
Valter Mutt vet mycket väl hur Sverige i många olika internationella sammanhang inom EU och inom det globala samfundet jobbar hårt för att vi ska kunna förbättra sociala förhållanden.
Vi har en biståndspolitik som är kanske världens mest generösa och som spelar stor roll för att förändra villkoren för människor som bor i samhällen som inte är så lyckligt lottade som vårt eget. Sverige har en bred palett i det avseendet, men det innebär inte att varje idé som kommer upp behöver innebära att någonting särskilt förbättras.
Vi vill säkerställa att så är fallet innan vi sätter en svensk underskrift i det här sammanhanget.