KBLab/rixvox huggingface dataset:
Katarina Brännström (M):
Vi ser nu en historisk ändrad tillämpning av rättighetslagen LSS. Det är klart att många blir oroliga. Det blir också vi. Vi hör och läser om många tragiska människoöden till följd av förändringen. Det vi reagerar på är att regeringen försöker glida undan ansvaret för minskningen av antalet beslut och antalet timmar. Avslagen är många och får stora konsekvenser för många människor.
Regeringen tillsatte en utredning för ett år sedan där ett av målen var att skära ned assistansersättningen, och det är en kraftig nedskärning. Det är Försäkringskassan som beslutar och har beslutat om stöd i form av personlig assistans. Om regeringen anser att timmarna ökar för mycket och kostnaderna skenar kan man ställa sig frågan: Har regeringen för dålig koll på sin myndighet, Försäkringskassan?
I regleringsbrevet till Försäkringskassan 2016 skriver regeringen bland annat att man ska bryta utvecklingen av antalet timmar inom assistansen. I regleringsbrevet till Försäkringskassan 2017 har detta ändrats till att Försäkringskassan särskilt ska följa utvecklingen av antalet beviljade assistanstimmar. Den ska också göra analyser av olika slag.
Det är klart att det är ett sätt för en regering att peka med hela handen hur den vill att en myndighet ska jobba. Jag tror att det har kommit en slutredovisning i februari månad för 2016. Det är klart att det hade varit intressant att höra hur myndigheten och regeringen ser på det.
Man kan spekulera i vad socialdemokrater hade sagt om det hade varit en alliansregering som hade föreslagit de skrivningarna i sina regleringsbrev till Försäkringskassan. Vi vet betydelsen av ett regleringsbrev och hur det fungerar. Det är ett sätt att tala om hur man vill att myndigheten ska jobba.
Jag kan förstå, och jag tror att många fler kan förstå, att det med tanke på den kostnadsutveckling som har varit i många år och har fortsatt varje år kan finnas skäl att se över detta.
Det kan absolut finnas skäl för Försäkringskassan att ifrågasätta om den har gjort tillräckligt grundliga undersökningar av vem som får stödet, vem som ska utföra stödet med mera, och hur assistansföretagen har varit. Där känns det som det har brustit en hel del.
Det som jag reagerar på och kanske varför jag kom in i debatten är att statsrådet endast har framhållit de domar som har kommit som skäl för neddragningarna. Hon har egentligen inte nämnt någonting om regeringens egna krav på myndigheten att dra ned på antalet timmar.
Man blir lite upprörd över, och regeringen själv verkar upprörd över, resultatet. Människor har protesterat. Statsrådet har gått ut och sagt: Det här är inte bra, och vi måste se över detta. Det låter som att man talar med dubbel tunga. Det blir väldigt konstigt. Det som också är oroande är att kommunerna nu börjar undra över hur kostnaderna ska bli.
De små kommunerna börjar också undra: Kommer vi att ha kraft att klara av att ge människor rätt stöd till de behov de faktiskt har? Det får konsekvenser på många håll. Det vore intressant att kanske få någon liten reflektion på det och om regeringen har någon helhetsbild av hur det ska bli och hur det är.
Katarina Brännström (M):
Man blir förundrad när man lyssnar på statsrådet. Det låter som om efterskottsbetalningarna skulle vara orsaken. Vi vet ju att antalet beslut och antalet timmar har minskat. Då kan inte bara efterskottsbetalningarna vara förklaringen till att det har minskat. Jag kan inte förstå att regeringen inte skulle ha något ansvar för minskningen av antalet personer som har fått stöd enligt LSS och antalet timmar.
Det är i så fall en väldigt klen regering, måste jag säga. Vi brukar säga att vi har en svag regering, men inte trodde jag att den var svag även på det här området. Nu handlar den här interpellationen om själva regleringsbrevens betydelse, och jag tycker inte att statsrådet riktigt svarar på det. Om skrivningarna som jag redogjorde för i mitt förra inlägg var avsedda för fuskande bolag och kriminella hade vi ju alla tyckt att det var riktigt bra.
Det är självklart att ingen ska ha pengar som inte har rätt till pengar och att rätt personer ska få stöd. Men det kunde väl ha uttryckts på ett bättre sätt än att man ska minska antalet timmar och - det står uttryckligen - "bryta utvecklingen av antalet timmar". Det känns inte som att det är de kriminella man är ute efter i just det fallet. Man vill också ha redovisning av skälen för avslag, och man ska följa upp antalet personer.
Det känns inte heller riktigt som att regeringen skriver på det sätt som man kan tycka hade varit rimligt i så fall. Det är klart att många blir oroliga. Jag tycker att det är lite störande att man bara skyller på andra omständigheter än regeringens syfte i regleringsbreven när vi nu ser och hör allt som händer i samband med minskningarna av stödet till de här människorna, som i många fall är väldigt utsatta och hamnar i väldigt svåra situationer.
Katarina Brännström (M):
Jag har läst svaret som Christian Holm Barenfeld fick av ministern. Jag tycker också att det känns som att regeringen och ministern gömmer sig bakom Arbetsförmedlingen; som att alla problem är Arbetsförmedlingens fel. Om det är så, blir man ännu mer bekymrad över att vi har en så dålig Arbetsförmedling - kanske vår största myndighet - där man inte klarar av att sköta en av de kärnuppgifter som man faktiskt har. Arbetslösheten ökar bland de utrikes födda.
Snabbspåren var tänkta just för den gruppen. Arbetslösheten är över 22 procent i den här gruppen, och det är allvarligt. Jag har tagit del av kritik från arbetsgivarsidan. Man anklagar Arbetsförmedlingen för att ha samarbetsproblem, och det är allvarligt.
Jag är också bekymrad över att Arbetsförmedlingen - som har en budget på över 77 miljarder - lyckas väldigt dåligt i sitt arbete. Jag tycker att snabbspåren är en bra idé. Det var rätt tänkt, men resultatet är fortfarande förödande dåligt.
Flera träffar har ställts in trots att man har påstått att det skulle finnas flera hundra olika ingenjörer och personer i andra yrken, men det har inte kommit några mer än någon enstaka. Det har inte blivit någonting. Kartläggningen har alltså inte fungerat. Uppföljningen har inte fungerat. Frågan borde kanske ställas i en annan interpellation: Vad gör regeringen för att se vad Arbetsförmedlingen gör till exempel när det gäller snabbspåren?
I svaret nämns rapporten Arbetsförmedlingens lägesbedömning av ar betet med snabbspåren . Jag har inte läst hela rapporten, så jag kan inte uttala mig om den. Men där borde det väl finnas mycket som ministern kunde använda för att göra någonting åt Arbetsförmedlingen.
När arbetsgivare från så många olika branscher säger att det finns samarbetsproblem och att det inte fungerar, trots att det finns överenskommelser med både fack och arbetsgivare, är det uppenbarligen något som är fel hos myndigheten. Under tiden går människor och väntar, och deras förhoppningar stiger, men hoppet dör. Vi kan inte ha det så.
Vi måste bli mycket bättre i Sverige på att se till att den här gruppen - som har en utbildning och som har erfarenheter med sig från sitt hemland - skulle kunna kliva rakt in på svensk arbetsmarknad, särskilt i de yrken där det är brist på människor och där man söker med ljus och lykta för att få tag i folk att anställa. Ändå fungerar det inte.
Ambitionen var bra, men resultatet är skralt. Jag tycker att ministern borde ta lite större ansvar för det, och jag tycker att svaret är vagt. Man blir lite bekymrad om inte arbetsmarknadsministern är mer bekymrad över det här resultatet.
Katarina Brännström (M):
Det finns solskenshistorier, säger Ylva Johansson. Det tycker jag är jättebra, men de är alldeles för få. Historierna om sorg, bedrövelser och förlorat hopp är många fler. Drygt 2 000 är i jobb, men 58 000 nyanlända står i kö. Det går inte att skylla på alliansregeringen som ju regerade under förra mandatperioden. Problemen har accelererat nu. Under förra mandatperioden befann sig många i etableringsfasen.
Nu står dessa i kön på Arbetsförmedlingen. Har något av regeringens jobbförslag lyckats? Jag tror inte det. Det är detta vi kritiserar, allrahelst när vi så många gånger har hört ministern säga att alla ska ha jobb eller utbildning inom två år. Detta är självklart, och det ska jag ordna, har Ylva Johansson sagt.
Man verkar inte klara av dessa enkla saker - snabbspåren hör väl till de enklare utmaningarna i den ganska tuffa utmaningen att få utrikesfödda i arbete. Kartläggningen är en kärnuppgift hos Arbetsförmedlingen, men den fungerar inte. Varför gör den inte det? Vad gör de på Arbetsförmedlingen? Bristerna hos Arbetsförmedlingen går direkt tillbaka till brister hos regeringen, som inte har kontroll.
Det går trögt i flera av dessa yrken. Jag hoppas att regeringen får större lycka i det den gör, för annars kommer det att inom några år se mycket sämre ut. Det vore förödande för dessa människor liksom för Sverige som behöver få dem i arbete.
Katarina Brännström (M):
Jag kan förstå att det är mycket jobb och att det är många överklaganden, absolut. När vi genomförde ändringen av strandskyddet 2009 var ju lagstiftarens intention att det skulle bli enklare att bygga sjönära och att det skulle bli fler attraktiva bostäder.
Sedan har vissa tolkningar gjorts, så att det har blivit nästan tvärtom. Den här regeringen är i sin fulla frihet att själv gå in och ändra i lagen, om man har intentionen att bygga fler bostäder, gärna i sjönära områden. Det är ju inte så att den lag som stiftades 2009 är huggen i sten. Det går att ändra den.
När lagen skrevs 2009 gjorde den det möjligt att tolka den i en riktning som vi inte avsåg. Vi hade för avsikt att det skulle kunna byggas fler bostäder. Det är sorgligt att det har blivit så krångliga och långdragna överklaganden både hos länsstyrelserna och i Regeringskansliet.
Det rör sig ju om ganska mastiga buntar av papper att hantera - jag vet, för jag har sett dem. Det går inte att som regeringen bara säga att det ska byggas tusentals nya bostäder när vi har lagar som gör det möjligt genom överklaganden att hindra hela byggnads- och planprocessen.
Jag tycker att regeringen borde börja där, och det var därför som jag tyckte att det var intressant att skriva den här interpellationen. Man kan inte bara konstatera att det finns många överklaganden och att de tar väldigt lång tid. Man måste göra någonting åt det. Man måste se till att göra det enklare att bygga bostäder. Detta är ett tydligt bevis på det. Regeringen har ju all makt att göra den ändringen.
Jag vet inte heller hur regeringen tänker när man säger att man ska bygga bostäder. Det är inte bara i Stockholmsregionen som det är näst intill omöjligt och där processen kan ta uppemot fem till sju år. Det är helt orimligt.
I en internationell jämförelse sägs det att Sverige har en ordning - och det är kanske i all välmening att man ska kunna överklaga - som gör det så mycket svårare att bygga. När man är ute och reser i världen kan man ibland fråga sig hur de kan bygga på ett visst sätt, så det är bra att det finns ett skyddsverk som gör att det inte blir mycket tokigt.
Men vi kanske måste se över det så att när någon är intresserad av att bygga att det går att få fram mark för byggarna att bygga på.
Katarina Brännström (M):
Vi kan diskutera mycket och länge skälen och så vidare. Men det är ändå lite märkligt; ett överklagande ska enligt lagen ske inom tre veckor, men det står ingenstans i lagen hur lång tid regeringen kan ta på sig, utan man har satt upp ett mål om att 75 procent av ärendena ska vara avklarade inom ett år. Så har i alla fall inte skett i det här fallet. Jag har inte fått något svar på frågan om hur målen nås eller vilken uppföljning som sker.
Ministern sa att det har skett en förstärkning av antalet tjänstemän. Det hoppas jag verkligen. Faran är att det kan bli en KU-anmälan. En regering kan inte dröja hur länge som helst med beslut. Det blir en paradox i hela processen om lagstiftaren inte sköter sig.
Jag skulle gärna vilja se en uppföljning av hur det ser ut, om fler resurser behöver tillsättas. De ärenden som ligger måste självklart handläggas. Men vad jag menade med att regeringen kan ändra lagen är att regeringen kan göra det om man har lovat en mängd bostäder och ser att det finns många hinder på vägen för att nå fram till målet om bostäderna. Då kan regeringen göra något. Det har vi ännu inte sett något av.
Långa handläggningstider och senfärdighet är inte acceptabelt när vi väntar på att få fram ny mark och nya bostäder.
Katarina Brännström (M):
Jag kan konstatera att under alliansregeringens tid vid makten 2006-2013 minskade dödsfallen med 56 procent: från tolv till tre dödsfall per miljard arbetstimmar. Trots det fick vi höra från Ylva Johansson och andra socialdemokrater att det var fruktansvärt hur hemskt det var under just den tiden.
Det kallades döden på jobbet. Men nu är det ovanligt tyst från både fack och socialdemokrater. Förra mandatperioden anordnades demonstrationer, kampanjer och upprop. Det märkliga är att ingenting har blivit bättre nu, men oj så tyst det är!
Jag tror att jag och ministern är överens om en sak: Varje dödsfall är ett för mycket, och vi har alla ansvar för att se till att de inte blir fler. Men det görs färre insatser av Arbetsmiljöverket, trots att rekordmånga arbetar på svensk arbetsmarknad. Vad gör ministern åt det? Före valet var tonläget mycket högt, och man utlovade stora förbättringar - allt skulle bli så bra.
Men det har inte blivit det, och det är därför jag har skrivit min interpellation. Allt det som hände under förra mandatperioden, det resultat vi kunde visa upp då, var faktiskt bättre; nu är det sämre. Jag menar att statsrådet också har ansvar för att Arbetsmiljöverket gör ett bra jobb och gör rätt saker. Det är ändå glädjande att höra att ministern tycker att det kan bli effektivare.
Vi hade ju en debatt tidigare i dag när vi talade om Arbetsförmedlingen. Det känns som att två stora myndigheter under Arbetsmarknadsdepartementet och Ylva Johansson faktiskt fungerar ganska dåligt. Det är ministerns ansvar, och det är därför jag lyfter de här frågorna. Vi måste hålla oss till fakta.
Jag kommer aldrig att beskylla Ylva Johansson för vad som händer när det gäller dödsfallen, men om man går ut och lovar vitt och brett att man ska ordna allting så att det blir bättre - nya miljoner ska fixa allt - och det inte blir så får man faktiskt finna sig i att stå till svars för resultaten. Ministern påstår att jag är modig som tar upp detta med tanke på det record vi har. Jag tycker inte alls att det är modigt.
Jag skäms inte ett dugg för det som hände under alliansregeringens tid. Resultaten var goda. Vi gjorde fler arbetsplatsbesök, fler inspektioner och införde fler förbud och förelägganden och annat som faktiskt inte görs i dag trots utökningen av budgeten. Jag är mycket stolt över det arbete vi gjorde.
Vi försökte modernisera en myndighet som jobbade på ett gammalt sätt med utgångspunkt i den tiden när vi mest hade industrier och liknande arbetsplatser. I dag vet vi att det är stress och andra orsaker som gör att människor mår dåligt och sjukskriver sig från jobbet. Min fråga kvarstår. Vad gör statsrådet för att få till ett effektivare arbetsmiljöverk?
Vad kommer att komma ut av regeringens ganska detaljerade regleringsbrev? Vi behöver ju se bättre resultat. Det är fler inspektioner som behövs, enligt ministern själv, men jag har inte hört någon oro uttryckas över att de har minskat. Det oroar mig.
Katarina Brännström (M):
Jag ska be att få tacka för debatten. Detta är en viktig debatt. Det är också en pågående debatt, för vi bryr oss alla om de här frågorna. I ett bra arbetsliv måste det vara en bra arbetsmiljö. Annars funkar det inte. Jag tycker att det är bra att ministern säger att man har höjt ambitionsnivån. Jag väntar med spänning på att vi ska få se resultatet av det. Precis som ministern säger kan man nämligen fråga sig: Gör Arbetsmiljöverket rätt saker? Är det effektivt?
Är man ute på rätt ställen? Är statistiken korrekt? Det har jag också frågat mig. Vad är en arbetsplatsolycka? Vad är en arbetsrelaterad sjukdom? Antalet anmälningar är kanske inte heller ett bra mått på hur det står till där ute. Men faktum kvarstår. Antalet arbetsrelaterade sjukdomar ökade 2015, liksom arbetsplatsolyckorna. Det är bara ett enstaka år.
Man ska inte dra för stora växlar på det, men vi hade trots allt en nollvision. Det som jag tycker är allvarligt är att det är många fler som arbetar - det är rekord, och det vet ministern också - och ändå minskade antalet inspektioner och besök just 2015. Det tycker jag är allvarligt. Man kan alltid hävda att man håller på att utbilda nya, men alla är inte nya. Många finns kvar.
Sedan tycker jag att det är bra att ministern har läst Riksrevisionens rapport - det har jag också gjort. Vi vet båda att det finns en kritik och att detta behöver åtgärdas. Det är nog svårt för många på ett verk som har funnits länge att växla om till ett modernare arbetssätt. Men det är bra att vi ser problemen, och det är bra att de åtgärdas och att vi kan hålla en seriös debatt kring detta, för det är viktigt. Tack för debatten!
Katarina Brännström (M):
Jag ber att få tacka arbetsmarknads- och etableringsministern för svaret. Det intressantaste är det som inte står där. Det är ingen särskild betoning på alla dem som står långt från jobb. Ylva Johansson, det duger inte att prata om allt som är bra! Det är att svika alla dem som har det tuffast.
Jag kan förstå att regeringen vill ta åt sig äran av att det skapats fler jobb, men vi är i en högkonjunktur. Om regeringen hade suttit stilla och tyst i två år hade jobben vuxit till i alla fall. Enligt experter som Konjunkturinstitutet och Ekonomistyrningsverket har regeringens politik haft noll effekt eller till och med betytt tusentals färre jobb.
Beträffande ungdomsarbetslösheten, som Ylva Johansson tar upp som positiv, kan jag informera om att när det gäller de ungdomar som är inskrivna på Arbetsförmedlingen med enbart grundskola eller mindre har antalet minskat marginellt på två år, från 20 000 till 19 500. Här är de utrikes födda överrepresenterade med 30 procentenheter. Över hälften av alla arbetslösa är födda utomlands.
Under 2017 väntas nästan tre av fyra inskrivna på Arbetsförmedlingen tillhöra utsatta grupper som står mycket långt från arbetsmarknaden. Många experter talar till och med om en tickande bomb. Sverige har ett underskott på enkla jobb utan krav på särskild yrkesutbildning. Det går drygt tre personer utan gymnasieutbildning på varje sådant jobb.
Som jämförelse kan nämnas att för dem som har utbildning går det 1,2 personer per jobb. Vad gör då regeringen? Ja, jag skulle säga att den gör nästan ingenting. Herr talman! Utbildningskontraktet för unga, som man talade vitt och brett om, har gett endast 1 500 ungdomar en plats i skolan under dessa två år. Då återstår alltså nästan 19 500 i den gruppen på Arbetsförmedlingen.
Av 50 000 traineejobb och extratjänster har bara 2,5 procent blivit verklighet, det vill säga ungefär 1 200. Då återstår drygt 350 000 personer som väntar på jobb. Ylva Johansson har inte lagt fram någon proposition som underlättar för dessa att faktiskt få ett jobb. I augusti var det drygt 117 000 personer utan gymnasieutbildning som var inskrivna på AF.
Av dessa är drygt 82 000 utrikes födda. Detta är en stor utmaning. Medelåldern är 39 år. Många är över 50 år, kanske uppemot 60 år. Tiden det tar för utrikes födda att få någon typ av jobb är nästan lika lång som hela grundskolan, åtta år. Efter åtta år är det bara ca 25 procent som har ett helårsarbete på hel- eller deltid.
Efter 15 år är det 34 procent, enligt en rapport som riksdagens utredningstjänst tagit fram. Det är alltså 66 procent som efter 15 år i Sverige saknar stadigvarande jobb och inte försörjer sig själva. Detta är en enorm utmaning. Jag skulle ha velat höra mycket fler förslag om hur alla dessa människor ska kunna komma i jobb. Alla är inte lämpade att sitta på skolbänken.
Alla kan inte gå en lång grundskola när de har passerat 40 eller 50 år. Vad gör regeringen för att skapa fler jobb? Jag har inte kunnat utläsa det av svaret. Det vore intressant att få höra vad arbetsmarknads- och etableringsministern säger.
Katarina Brännström (M):
Det här är ingen lätt uppgift. Det är svårt för varje regering. Det kan jag erkänna. Men mycket lite är regeringens förtjänst av de jobb som nu växer fram. Det måste vi väl ändå vara överens om. Det var vad min interpellation gällde. Ylva Johansson säger: Vi har lagt om politiken. Det är inte heller sant. Inte en enda proposition för fler jobb har kommit. Både Konjunkturinstitutet och Ekonomistyrningsverket säger att det är färre jobb.
Vi måste lyssna på det. Sedan till frågan om utbildning. Av de tonåringar som har invandrat till Sverige har till exempel 20 procent klarat grundskolan med behörighet till gymnasiet. Det är alltså fyra av fem som inte har gjort det. Ännu mer nedslående är det att bara tre av tio i den gruppen klarar gymnasiet.
Även om man satsar på utbildning kommer denna grupp att hamna på Arbetsförmedlingen för att söka jobb där det finns krav på hög utbildning. Det går inte ihop. Antalet inskrivna på Arbetsförmedlingen som varit utan jobb i mer än sex månader har växt sedan Ylva Johansson blev minister. Antalet som varit utan jobb i tolv månader har växt. Även gruppen med 24 månaders arbetslöshet har växt under Ylva Johanssons ministertid.
Det är sant att jobbpolitiken har misslyckats. Regeringens integrationspolitik är inte i fas med verkligheten. Att det går bra för Sverige innebär inte att det är regeringens förtjänst. Nu växer gruppen nyanlända som kommer till Arbetsförmedlingen. Det kom i dag nya uppgifter från Arbetsförmedlingen om att antalet födda utanför Europa ökade med 16 000 på ett år, och vi har 10 000 fler i etableringsuppdraget än för ett år sedan.
Här krävs det stora insatser. Sedan är det lite illavarslande att även industrin har rapporterat att det är färre som får jobb i år än i fjol i september. Det stod också i Arbetsförmedlingens rapport. Det kan vara en dipp. Siffrorna för industrin faller. Produktionen har gått ned med 4 procent i augusti, och orderingången faller. Vi ska inte hoppas att det är så, men det kan vara en vändning nedåt.
Då blir utmaningen ännu större för hur man ska fixa jobb. Man måste kanske tänka lite nytt. Det är vad jag efterfrågar hos regeringen. Det är därför jag ställer interpellationen. När nästan tre av fyra inskrivna på Arbetsförmedlingen tillhör den utsatta gruppen som står långt från arbetsmarknaden hjälper inte gammal socialdemokratisk arbetsmarknadspolitik. Den gör inte det. Det krävs nya förslag.
Det är det många experter som efterfrågar. Man kan raljera mycket över så kallade enkla jobb, men RUT-reformen var kanske en av de bästa reformerna för jobb i Sverige någonsin. Det var väldigt många människor som kom i viktiga jobb - jobb som många kunde klara av. Det är den typen av reformer som efterfrågas. Det är inte väldigt långa utbildningar. Det är en svår uppgift. Jag erkänner det.
Jag kan ge kredd till ministern att man verkligen försöker på många sätt. Men ta verkligheten på större allvar. Se den växande grupp som har en liten chans att inom de närmaste tio åren komma ut på arbetsmarknaden i någonting som vi kan kalla för egen försörjning. Det är en stor utmaning. Ta den på allvar.