Jörgen Johansson (C):
Det var ett mustigt inlägg av Ulla Andersson. Det var så jag kände de gamla kommunistvindarna dra in över lokalen - de vindar som de gamla gråsossarna avskyr så mycket. Jag kan bara önska er lycka till i ert fortsatta samarbete.
Jag ska försöka hålla mig på en annan nivå i diskussionen och konstatera att kommunerna och landstingen bedriver en nyckelverksamhet i samhället, helt beroende på att det är där vi har välfärdens kärna. Därför är det bra att vi har den här årliga genomlysningen av verksamheten.
Nu har den globala finanskrisen gjort att vi har diskuterat situationen i kommuner och landsting några gånger under riksdagsåret, men här finns alltid nya infallsvinklar. För att kort beskriva läget kan vi konstatera att kommunerna i likhet med samhället i övrigt drabbas hårt av den globala krisen. Därför är det tur att vi har fyra år av överskott bakom oss inom den kommunala sektorn.
Förutsättningarna att klara kravet på en god ekonomisk hushållning har därför varit goda under de här åren. Trots detta ser det av naturliga skäl inte speciellt ljust ut framöver, och därför har regeringen skjutit till 7 miljarder i nästa års budget.
Därför har regeringen aviserat 5 miljarder årligen åren därefter och också sagt att man kommer att följa utvecklingen inom sektorn och eventuellt återkomma med ytterligare åtgärder. Nu är läget svårt för alla och inte minst för staten själv.
I en global finanskris gäller det att se till att varje krona gör största nytta där den satsas, och det som gör den största nyttan för kommunerna är tveklöst att människor har arbete och sysselsättning. Därför är arbetslinjen prioriterad av regeringen. Därför är det positivt att regeringens politik skapade så många jobb som den gjorde under de goda åren.
Vi kan konstatera att det i dag är 104 000 fler sysselsatta än vad det var vid samma tidpunkt för tre år sedan. Då i högkonjunktur - nu i lågkonjunktur. Då med en socialdemokratisk regering - nu med en alliansregering. Tveklöst har prioriteringen av arbetslinjen bidragit till att dämpa effekterna av den globala finanskrisen.
Trots detta gäller det att vara aktsam. Vi kan konstatera att det är genom att välfärdskedjan fungerar som vi kan ge medborgarna det välstånd de efterfrågar. Företagen skapar jobb. Jobben ger lön. Lönen ger skatt, och skatten resulterar så småningom i en välfärd. Herr talman!
En intervju med landets kommunalråd visar att de främsta åtgärder de efterfrågar från regeringen är satsningar på infrastruktur. De gångna årens eftersatta underhåll av vårt kommunikationsnät har framkallat detta krav. Därför var det förutseende av regeringen att satsa 3,8 miljarder kronor för 2009 och 2010 plus de extra 1,2 miljarder som årligen har ökat infrastrukturanslagen.
Det är pengar utanför den ordinarie transportinfrastrukturplanen, vilket kommer att uppfylla kommunalrådens önskemål samtidigt som åtgärderna dämpar effekterna av den globala finanskrisen. Herr talman!
Kriskänslan är framträdande i våra kommuner och landsting, och den ska ses utifrån den globala depression som vi nu befinner oss i. Ordet depression kan kännas hårt, men ekonomiska bedömare gör den typen av värdering i dagsläget. I en sådan situation är det viktigt att alla tar sitt ansvar och drar sitt strå till stacken för att lösa problemen.
De senaste årens överskott inom kommunsektorn med 60 miljarder kronor innebär att frågan om balanskravet och tolkningen av begreppet god ekonomisk hushållning måste tydliggöras. Utifrån ett befolkningsperspektiv framstår det som konstigt att kommunerna inte mer fritt kan disponera sina pengar under en så kallad depression. Samtidigt måste man betona kravet på att hålla ordning och reda i sina räkenskaper.
Därför är det bra att SKL markerar dels att den bärande logiken i balanskravet ska ligga fast, dels att effektiviseringarna i kommunerna måste fortgå. Samtidigt bör man fundera över balanskravet och hur den uttolkningen ska göras i framtiden. Herr talman! Den demografiska utvecklingen är en faktor som drabbar kommunerna ekonomiskt.
SKL:s prognoser visar att en äldreomsorg med oförändrad kvalitet kräver en kommunalskatt om 50 procent år 2050 och om 70 procent vid sekelskiftet. Till det ska läggas den statliga skatten, som fullt ut är i storleksordningen 25 procent. Det finns alltså inte mycket kvar av de 100 procenten att beskatta.
I det här tidsperspektivet är det orealistiskt att göra sådana bedömningar, men trenden är ändock tydlig. Det här innebär att vi måste se över vad vi gör, hur vi gör det och för vem vi gör det. Därför är en översyn av det offentliga uppdraget ofrånkomligt. Vi som är politiskt aktiva vet vilken tid en förändringsprocess tar inom det här området.
Därför är det hög tid att fundera över hur vi ska agera i de viktiga frågorna. Om vi inte gör det är tveklöst välfärden i fara. Det är inte acceptabelt. Därför är det lämpligt att börja nu när kostnadsmedvetenheten är hög. Vi vet att i högkonjunktur är det svårt, för att inte säga omöjligt, att föra den typen av diskussion för så väl behövliga förändringar. Herr talman!
18 procent av kommunernas intäkter kommer från statsbidrag. Under perioden 2006-2010 kommer statsbidragen att ha ökat i storleksordningen 28 miljarder. Största delen av kommunernas intäkter kommer dock från kommunalskatten. Under perioden 2007-2008 ökade skatteintäkterna med 5 procent och uppgick till storleksordningen 330 miljarder kronor.
Nettokostnaderna ökade med i genomsnitt 5,3 procent under samma period. Det är alltså en situation som knappast är långsiktigt hållbar. Variationen mellan landets kommuner i skatteuttag är också mycket kraftig, i storleksordningen 5:20 kronor till 5:25 kronor. Den högsta skattekraften de senaste åren finns i kommungruppen storstäder och förortskommuner.
För att ge alla människor, oavsett boendekommun, samma grundförutsättningar behövs därför ett bra skatteutjämningssystem. Nu pågår en översyn av utjämningssystemet. Det är viktigt att resultatet blir sådant att servicen kan erbjudas lika över hela landet. Det här är inte så enkelt att uppnå, men trots det måste det ändå ske.
Förutsättningarna är helt olika mellan landets kommuner, och många knäckfrågor måste besvaras samtidigt som motsättningar mellan kommuner och landsting inte får skapas. Knäckfrågor är exempelvis vad som är tillväxt. Är tillväxten lokal eller regional? Har alla kommuner lika möjlighet till tillväxt? Vad är tillväxt i den kommun där inga arbetstillfällen finns?
Hur bedömer man tillväxten i en kommun med hög tillväxt där jobben innehas av inpendlare från kommuner utan arbetstillfällen? De här till synes enkla frågorna är oerhört svåra att besvara och finna ekonomiska styrmedel för, samtidigt som de mycket tydligt påverkar den kommunala ekonomin. Jag vill med det här betona att det är en mängd enormt svåra frågor som ska hanteras i det här sammanhanget.
Också detta belyses i rapporten. Herr talman! Vad ska kommunerna göra för att effektivisera sin verksamhet? Givetvis krävs det först en insikt om behovet av förändringar i hela den kommunala verksamheten. Kommunernas roll som samordnare av befolkningens välfärd måste tydliggöras. Som jag uppfattar den kommunala redovisningen är man på god väg att förändra synen från verksamhetsföreträdare till befolkningsföreträdare.
Ett tecken på det är att kommunernas köp av välfärdstjänster ökade mellan 2006 och 2007 med 12,6 procent. Det visar på ett visst nytänkande. Jag är övertygad om att utvecklingen kommer att fortsätta såväl utifrån kostnad som kvalitetssynpunkt. En annan fråga är om kommuner ska ägna sig åt verksamheter som är direkt affärsdrivande.
I dag har kommunerna drygt 1 500 företag i sin ägo inom skiftande områden. Många av företagen borde kunna avyttras och kommunen därmed ägna sig mer åt kärnverksamheten. Det skulle förmodligen bidra till den tydlighet som befolkningen efterfrågar i det kommunala ansvaret. Trots sådana förändringar kommer kommunsektorn att vara en stor arbetsgivare.
I dag är i storleksordningen 1,1 miljon människor verksamma inom kommun- och landstingssektorn. Det är omkring en fjärdedel av alla anställda i landet. Det som är positivt i den här redovisningen inom personalområdet är att andelen heltidssysselsatta ökar, och därmed skapas en tryggare tillvaro för människorna. Herr talman! Avslutningsvis kan vi konstatera att kommun- och landstingssektorn är en nyckelsektor i välfärdsarbetet.
Det är dessutom en sektor som i kristider får dra ett tungt lass. Det är därför viktigt att alla politiska nivåer tillsammans hjälper till att underlätta för varandra i arbetet med att värna välfärden. Alla politiska områden har sitt ansvar, sina kostnader och sina möjligheter att förbättra. Vi kan konstatera att från regeringshåll har mycket gjorts och mycket görs. På ett ansvarsfullt sätt följer nu regeringen utvecklingen inom kommuner och landsting. Vid behov kommer åtgärder att vidtas. Herr talman!
Med detta yrkar jag bifall till utskottets förslag om att skrivelsen läggs till handlingarna.