Lars Elinderson (M):
Jag vill börja med att dela Billy Gustafssons uppfattning att konstitutionsutskottets ordförande gjorde ärendet lite väl abstrakt i sin redovisning. Det är en ganska praktisk fråga som i hög grad berör vårt interna arbete och inte bara behöver ses utifrån abstrakt och politisk utgångspunkt.
En del av det som både Billy Gustafsson och utskottets ordförande anförde var ganska konkret när det gäller hur riksdagen handlägger dessa frågor.
Jag tänkte försöka att vara lite abstrakt jag också och i första hand försöka fokusera på vilken roll subsidiaritetsprövningen har politiskt i vårt arbete här men också i det gemensamma arbetet i de nationella parlamenten och i relationerna mellan de nationella parlamenten och EU:s olika organ.
En stor del av den politiska debatten om vårt medlemskap i Europeiska unionen handlar och har handlat om hur den politiska makten ska fördelas mellan den nationella och den europeiska nivån.
I vulgärdebatten - och då inspireras jag inte i det uttalandet av något av de tidigare anförandena - framställs ibland medlemskapet i EU som att unionen är överordnad de nationella parlamenten och att nationella, regionala och lokala organ numera enbart fungerar som verkställare av beslut som fattas på den europeiska nivån.
Vissa frågor kräver överstatlighet för att besluten ska vara verkningsfulla. Ett sätt att beskriva det är att gränsöverskridande problem kräver överstatliga beslut. Enligt Lissabonfördraget har unionen genom sina organ ensam beslutanderätt inom vissa områden. Det gäller till exempel tullunionen, vissa konkurrensregler och den gemensamma handelspolitiken.
För övriga områden är befogenheten delad mellan EU och medlemsländerna. Det gäller den inre marknaden, miljö, konsumentskydd, transport, energi och området med frihet, säkerhet och rättvisa.
Det gemensamma för dessa områden är att samarbetet framför allt syftar till att harmonisera och samordna lagstiftningen och regelverk för att underlätta den fria rörligheten och integrationen mellan de enskilda medlemsländerna och medborgarna. Det europeiska samarbetet sker i första hand genom samarbete mellan medlemsländernas regeringar.
Det yttersta ansvaret för att föra Sveriges talan i EU ligger hos regeringen genom Europeiska rådet och indirekt kommissionen. Det gäller framför allt på de områden där EU har exklusiv beslutanderätt.
Genom Lissabonfördraget har de nationella parlamentens möjligheter att direkt påverka förslag inom de områden där befogenheten är delad kunnat tillgodoses genom införandet av den så kallade subsidiaritetsprincipen.
Unionens institutioner ska tillämpa principen i enlighet med det protokoll som Billy Gustafsson hänvisade till tidigare, det vill säga protokollet om tillämpning av subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna.
Kommissionen ska skicka över sina utkast till lagstiftningsakter och ändrade utkast till de nationella parlamenten samtidigt som de översänds till unionens lagstiftare.
Även Europaparlamentet och rådet ska översända utkast till lagstiftningsakter som kommer från parlamentet eller från en grupp av medlemsstater, EU-domstolen, Europeiska centralbanken eller Europeiska investeringsbanken. De ska motiveras avseende subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna.
Subsidiaritetsprincipen, som vi ibland brukar översätta som närhetsprincipen, utgår från att synen på samhällsgemenskapen byggs underifrån och uppåt. Makten kommer underifrån. Det är bara i de fall där gemenskapen inte på ett ändamålsenligtsätt kan besluta om en uppgift som den ska flyttas till en högre nivå.
I de fall en överordnad gemenskap övertar en uppgift ligger bevisbördan på denna att visa att uppgiften sköts på ett mer ändamålsenligt sätt på den högre nivån. Om den överordnade gemenskapen skulle överta en uppgift trots att så inte är fallet innebär det en kränkning av den underordnade gemenskapens rätt.
Det är från den utgångspunkten som de nationella parlamenten har att pröva att förslag från unionen följer principen. I betänkandet redovisas hur riksdagens utskott har genomfört prövningen av de ärenden som har anmälts för subsidiaritetsprövning under perioden den 1 december 2009, då fördraget trädde i kraft, till den 30 juni 2010.
Fortsättningsvis kommer redovisningen att omfatta kalenderår.
Redovisningen gäller bara i ett halvt år. Det är det första halva året av det nya fördragets verksamhet. Självfallet kommer antalet ärenden att öka i kommande prövningar.
Subsidiaritetsprövning är och kommer att bli en levande process som kommer att påverka riksdagens och övriga medlemsstaters arbete med de gemensamma frågorna. Det kräver ett proaktivt arbetssätt och förutsätter ett ökat samarbete mellan de nationella parlamenten och de gemensamma EU-organen. Det är bra, vilket också har påpekats här tidigare.
I en alltmer globaliserad värld kommer allt fler frågor att bli och definieras som gränsöverskridande. Inte minst kan vi notera i debatterna i det europeiska parlamentet att olika partier och ledamöter har olika uppfattningar om var gränsen går mellan den överstatliga, den nationella och den regionala nivån.
Möjligheten till subsidiaritetsprövning i de nationella parlamenten blir en viktig kanal för parlamenten och för de lokala nationella folkvalda parlamentsledamöterna när det gäller att fungera som en kontrollstation i utvecklingen. Förhoppningsvis innebär detta också att balansen mellan det nationella och det överstatliga i det europeiska samarbetet kan upprätthållas. Fru talman! Jag yrkar bifall till utskottets förslag i betänkandet.