Anders Borg (M):
Nu gäller interpellationen hur politiken har klarat sig när det gäller klyftor och sammanhållning. Låt mig redovisa mina och regeringens utgångspunkter. Ett av de främsta kännetecknen för det svenska samhället och ett av de drag som vi har anledning att vårda mest är den stora sammanhållningen. Sverige är ett land som präglas av mindre skillnader än nästan alla andra länder.
De nordiska länderna har samlat varit mer noggranna och skickligare på att hålla igen när det gäller klyftor än övriga länder i världen. Man kan till och med säga att det gäller Nordeuropa, för detta är ett drag som även präglar länder som Tyskland och Holland i ett internationellt perspektiv. Vi har större möjligheter för den som föds att förverkliga sina livschanser i vårt samhälle än i praktiskt taget alla andra samhällen.
De nordiska och nordeuropeiska välfärdsmodellerna med makroekonomisk stabilitet och omfattande reformer för att förstärka strukturell tillväxt och få in dynamik har visat sig vara ett bra sätt att vårda och utveckla en välfärdsstat, ofta, precis som i Sverige, bäst uttryckt av regeringar som ligger lite höger om mitten, som vi ser i till exempel Tyskland, Finland och Holland.
Låt oss bara se hur resultaten ser ut. Gini-kofficienten, det mått som man oftast använder för att beskriva ekonomisk skevhet, ökade under den period då Peter Perssons parti regerade med 27 procent. Det var alltså en kraftigare ökning än i andra OECD-länder under en period då man kom ur 90-talskrisen med en relativt hög genomsnittlig tillväxt.
Under perioden från 2007 som vi har haft ansvaret, då vi har haft den kanske värsta ekonomiska krisen sedan depressionen, har Gini-kofficienten minskat med 3 procent. Låt oss inte göra en stor sak av dessa 3 procent. Låt oss säga att Gini-kofficienten har varit oförändrad. Under Peters Perssons partis ansvar steg den med 27 procent, under en period med god tillväxt. Under vår tid har den alltså stått stilla.
Vi har lyckats bryta den ökning av inkomstskillnader som Peter Perssons regeringar drev fram. Låt oss titta på hur det är med materiell standard, som kanske är ännu viktigare än inkomstskillnader, för i ett bra samhälle ska också de som har tuffast villkor ha en rimlig standard. Det är ett anständighetsvillkor när det gäller fördelning.
Och andelen med låg materiell standard har, enligt Eurostats mått, under den period som vi har haft ansvaret minskat från 2,1 till 1,2 procent av befolkningen. Vi kan också se hur det ser ut när det gäller barnen, för det är ofta ett centralt och viktigt mått. Även där har, enligt Eurostat, andelen med låg materiell standard minskat från 3,2 till 1,3 procent.
Inkomstfördelningen har alltså blivit mindre skev, och de mest utsatta grupperna har en mindre andel med låg materiell standard i Sverige. Då kommer Peter Persson säga att det är sant för alla länder. Och det välkomnar jag, för då får jag en möjlighet att läsa upp hur det ser ut i andra länder. Där har det nämligen inte varit på det sättet. Vi kan titta på social rörlighet. Alltjämt tillhör Sverige, och de nordiska länderna, de länder som har mest social rörelse.
Det är inte de anglosachsiska länderna eller de sydeuropeiska hierarkiska länderna utan vi som med den nordiska välfärdsmodellen med öppenhet och reformerad dynamik har fått en ökad social rörelse under senare år. Det är alltså 200 000 färre i utanförskap, 200 000 fler sysselsatta. Det är naturligtvis en väldigt bra utveckling, eftersom vi talar om perioden med den värsta ekonomiska krisen sedan depressionen.
Alla utanför denna kammare är ju väl medvetna om vad som har inträffat i världsekonomin sedan 2008. Det är klart att arbetslinjen är en central del i att bygga ett samhälle som håller ihop. Det är fattigdomsfällor, inaktivitetsfällor och arbetslöshetsfällor som bygger skillnader, inte arbetslinjen.