Gustav Fridolin (MP):
Tack till riksdagens utbildningsutskott! På väldigt många sätt påverkas våra liv som allra mest av det som händer i de stunder när vi behöver varandra som mest. Detta märks tydligt i skolan. När en elev stöter på svårigheter under de tidiga åren kan detta mötas på ett av två sätt.
Antingen får eleven det stöd, den tid och de verktyg som behövs för att nå de kunskaper som är nödvändiga för de vidare studierna och för livet. Då blir ett litet problem aldrig mer än så.
Den där stunden av lärande och det där tillfället när man övervunnit det som först var ett hinder blir också ett minne som bygger självförtroende: Jag kan lära mig. Det blir ett slags kunskapens muskelminne. Eleven lämnar sedan lågstadiet och börjar i fyran med alla förutsättningar att följa med på lektionerna.
Eleven har tagit de viktiga stegen, kan läsa det som krävs för att lära och har de matematiska grunderna med sig för att kunna förstå och fortsätta lära sig i både de naturvetenskapliga och de samhällsvetenskapliga ämnena. Dessutom har alla i klassen, inte bara den enskilde eleven som varit i behov av stöd, lärt sig att vi ibland lär oss på olika sätt.
Vi kan lära oss olika snabbt, och vi behöver olika verktyg för att nå kunskapskraven. Detta är en viktig sak att ha med sig, för vi kommer alla att möta hinder i vårt lärande och i de läransträngningar som grundskolan och den sammantagna utbildningstiden innebär. Eller, herr talman, så får eleven inte det stöd som eleven behöver.
Lärare varnar ofta, larmar och kräver att stöd sätts in och att man som lärare får de verktyg man behöver för att nå fram till just den här eleven, men det kommer liksom inte riktigt på plats. När eleven når fyran blir det svårt att hänga med på lektionerna.
Självförtroendet, självkänslan, lusten att lära och trivseln i skolan har redan börjat brytas ned. Det blir en anledning att förstöra för sig själv och störa andra. Man har lärt sig att man inte är en sådan som lär sig.
Föräldrar och skola hamnar då lätt i konflikt, när föräldrar kräver elevens rätt: att det som egentligen redan skulle ha skett nu ska ske.
Det är på grund av detta, att det ser så olika ut beroende på vad vi gör tidigt, som det är så viktigt att det på varje svensk skola finns starka strukturer som ger varje lärare det stöd och de verktyg som den läraren behöver för att kunna stödja sina elever.
Det är de strukturerna som skapar jämlikhet och säkrar att en elev får stöd när eleven behöver det, och inte för att man har föräldrar som vet att man kan anmäla. Vi är inte där i dag. Jag är stolt över att vara i ett land med en politisk debatt där vi kan lyssna på företrädare från alla politiska partier som faktiskt ser den sanningen i vitögat.
Elever får inte det stöd de behöver. Alldeles för ofta är vi i situationen att lärare larmar och vill få stöd för att kunna ge eleven stöd, men eleven får inte det. Precis som Erik Bengtzboe tidigare konstaterade blir ju detta dessutom mycket dyrare. När stödet kommer in alldeles för sent kräver det att man täcker upp för att det som först var ett litet problem har blivit ett hinder i många ämnen.
Risken är mycket stor att man aldrig riktigt hinner i fatt med det stöd som eleven behöver och att man lägger grunden för det som kan bli ett livslångt utanförskap. När vi inte ger elever stöd tidigt slösar vi med talanger. Det är viktigt att vi ser detta. I dag ger vi mest dokumenterat särskilt stöd i nionde klass. Vi och olika regeringar har gjort mycket för att försöka bryta detta.
Men i de utvärderingar vi har är vi fortfarande där: Vi ger mest dokumenterat särskilt stöd i nionde klass. Alla förstår att detta för många elever är för sent. Trots de starka insatser som då görs riskerar många att inte hinna i fatt. Därför behövs en lag som starkare säkrar och garanterar att de strukturer som ger eleven rätt till stöd i tid är på plats.
Det finns tre mycket tydliga saker som förändras i det förslag som utskottet nu ställt sig bakom och som riksdagen voterar om kl. 16 i dag, jämfört med gällande skollag. För det första innebär lagförslaget ett krav på att strukturerna är på plats - att det finns tydliga system från förskoleklass till och med lågstadiet för att upptäcka och ge stöd till varje elev som behöver det.
Skolinspektionen konstaterar i sina remissvar att detta ger Skolinspektionen ett nytt verktyg för att följa upp när man ser att en skola har många elever som till exempel i de nationella proven i årskurs 3 inte når målen för svenska, svenska som andraspråk eller matematik.
Man kan då också se vilket stöd dessa elever har fått och vilka indikationer som har funnits på att en elev inte skulle nå målen i årskurs 3. Vad skulle man ha kunnat göra tidigare? Genom den uppföljningen kan man också säkra att strukturerna byggs upp på skolan. Detta är inte, märk väl, en uppföljning som ska göras av enskilda dokument eller papperslappar som lagts i en låda vid olika tillfällen, utan frågor som kan ställas för att säkra: Upptäckte ni eleven? Upptäckte ni inte eleven?
Vad är det som brister i strukturen? På så sätt kan strukturen byggas upp. Det andra som finns här är en lagstadgad rätt för lärare att ta stöd av personal med specialpedagogisk kompetens i de svåra bedömningar som behöver göras längs vägen. När läraren ser att det finns indikationer på att en elev inte kommer att få med sig läsningen, skrivningen och räkningen från lågstadiet, vad gör vi då?
Då har jag som lärare rätt att få jobba med personal med specialpedagogisk kompetens. Det tredje är att vi genom det strukturerade arbetet, där vi inte bara använder mätmetoder utan också säkrar att mättillfällena kopplas till åtgärd, också har möjlighet att finna tidiga tecken på att någon har större behov under sin skolgång.
Dem kan vi finna hos eleven oavsett om någon diagnos har ställts och innan konflikter har uppstått mellan föräldrar och skola. Givetvis, som flera av debattörerna har varit inne på, måste lagregleringen av läsa-skriva-räkna-garantin vara en del av ett mycket större arbete. Det är helt korrekt att vi är inspirerade av de starkaste skolsystemen i världen.
I just de här frågorna behöver vi inte gå längre än över Östersjön. Finland brottas med många utmaningar i sitt skolsystem, men just när det gäller att säkra att elever får stöd tidigt är Finland ett föredöme. Det vi kan se där är en kombination där rätten för eleverna är stark, kulturen är stark tidigt och det finns gott om speciallärare och gott om specialpedagogiska verktyg hos varje lärare.
Den finska skolan har inte generellt sett fler lärare än den svenska, men man har fler speciallärare, och varje lärare har del av grundläggande specialpedagogisk kompetens. Därför jobbar vi på att få fler speciallärare i svensk skola. Vi har brutit utvecklingen mot färre speciallärare. Tvärtom blir de fler, och det ska bli bättre förutsättningar för befintliga lärare att läsa vidare och bli speciallärare.
Vi bygger upp ett stort fortbildningsprogram, Specialpedagogik för lärande, för att alla lärare ska få del av grundläggande specialpedagogisk kompetens. Vi reformerar lärarutbildningarna, med start i speciallärarutbildningarna, för att alla ska få del av kompetens om neuropsykiatriska funktionsnedsättningar. Vi har också säkrat att de stora investeringar vi gör i skolan börjar med att mer resurser och fler anställda sätts in under de tidiga åren, så att lärarna där har tid med sitt kunskapsuppdrag.
Som en del i detta större arbete krävs den lag som nu har lagts fram i riksdagen. Det handlar också om jämlikhet. Alla vi som deltar i diskussionen vet nog vad som krävs för att vi ska åstadkomma jämlikhet och bygga ett starkt skolsystem igen. Det första är att resurser riktas till de skolor och elever som behöver det mest.
Tidigare har det alltför ofta varit de starkaste kommunerna och de starkaste huvudmännen som kunnat fånga mest resurser, och de pengar vi gemensamt satsar har inte nått fram till de elever och skolor som behöver dem bäst. Detta vänder vi nu. Det andra är att bryta segregationen. Svensk skola var som starkast när direktörens och lokalvårdarens barn möttes i samma klassrum. Dit behöver vi komma igen. Det tredje är att elever behöver starka rättigheter, så att de tidigt får det stöd de behöver.
Det behöver inte vara beroende av att man själv eller ens föräldrar vet att slåss för ens rätt, utan dessa strukturer och system ska finnas på skolan. Det är detta som den här lagstiftningen handlar om. Det är en gedigen process som ligger bakom den lagstiftning som nu läggs fram. Det grundläggande lagstiftningsförslaget togs fram av docent Ulf Fredriksson, som bland annat varit ansvarig för läsförståelsedelen i de svenska PISA-proven.
Skolkommissionen och flera av remissinstanserna tillstyrkte att en sådan lag skulle införas, men det har funnits en oro för att det skulle bli för mycket byråkrati och för lite effekt, ungefär som Christer Nylander beskrev det i debatten. Därför valde vi att ta tillbaka lagstiftningsförslaget, föra konstruktiva diskussioner och se vad vi kunde stärka i lagstiftningen för att säkra att själva syftet uppnås. I det förslag som nu är föremål för behandling kan vi peka på fem tydliga förändringar.
Det första är förutsättningar för en stärkt implementering. Genom att lägga statliga resurser genom skolmyndigheterna och till huvudmännen redan i år men göra ett skarpt införande nästa år finns det förutsättningar för att bygga upp en stark implementering hos varje huvudman och också få stöd från skolmyndigheterna för det. Det andra är ett tydliggörande av syftet. Det handlar inte om nya dokumentationskrav utan om att elever som behöver stöd ska få det i tid.
Det tredje är ett stärkt huvudmannaansvar, som vi kopplar samman med den lagstiftning som riksdagen nu har fattat beslut om, med en tydligt utpekad skolchef hos varje huvudman. Vi skjuter till pengar för att uppnå detta, och då är det viktigt att de pengarna når fram till de elever som behöver dem. Det fjärde är ett tydliggörande av att garantin är uppfylld först när de insatser man har sett är nödvändiga och vet kan göra skillnad för eleverna faktiskt också har vidtagits för varje elev.
Det femte är ett tydliggörande av att kartläggning i förskoleklassen kan vara en naturlig del av undervisningen där. Jag vill med detta tacka oppositionen - Moderaterna, Centerpartiet, Vänsterpartiet, Liberalerna och Kristdemokraterna - för konstruktiva diskussioner under resans gång.
Jag vill också tacka de många skolledare, lärare, specialpedagoger, forskare och inte minst företrädare för rörelsen för ett Sverige och en skola som ger alla elever oavsett funktionsvariation de bästa förutsättningarna som varit involverade i arbetet med att få den här lagstiftningen på plats. Den lägger en stark grund för skolan framöver.