Bodil Ceballos (MP):
Jag har ställt den här frågan till utrikesministern; om han kommer att vara mer aktiv för att få till stånd en fredlig lösning av konflikten i Colombia. Det svar jag har fått är att utrikesministern personligen inte tänker göra något mer utan i stället hänvisar till vad UD och EU gör.
Anledningen till interpellationen är naturligtvis den lilla öppning som vi som under många år har kämpat för att få våra gröna kolleger och andra fångar släppta av Farcgerillan såg i början av januari. Ingrid Betancourt, som fortfarande är kvar i fångenskap, är av allt att döma inte frisk. Hon lever i största mentala och fysiska armod.
När Clara Rojas och Consuelo Gonzalez släpptes i början av året, med president Hugo Chávez stöd och genom att president Uribe tillät en temporärt fredad zon för överlämnandet, väcktes hoppet om att en humanitär lösning var möjlig efter allt tidigare vapenskrammel från den colombianska regeringens sida. Händelsen visade att det är möjligt, att det går att befria gisslan utan att ta till militära metoder, som i andra gisslandramer runt om i världen. Vi har ett antal exempel österut som avskräcker.
När FN:s MR-kommissarie var i Sverige passade jag på att fråga hur hon ser på den nuvarande utvecklingen i Colombia. Går det att se några positiva tendenser, och ser hon öppningar för en fredlig lösning? Svaret jag fick var nästan lika pessimistiskt som rapporten för 2006. Det enda som egentligen var positivt, enligt MR-kommissarien, var att president Uribe gått med på att låta MR-kommissariatets arbete i landet fortsätta under hela hans mandatperiod.
I utrikesministerns svar går det att läsa att EU och Sverige stöder regeringens ansträngningar för att skapa fred i Colombia. Det är i och för sig bra. Problemet infinner sig när MR-kommissariens rapport visar att det fortfarande i oerhört många fall är de nationella organen som är förövare. Polis och armé får mycket stark kritik i rapporten. Hur ska colombianerna kunna lita på att myndigheterna ska skydda dem när det många gånger har visat sig att dessa har ett intimt samröre med bland annat paramilitära grupper?
Och även om Uribe vunnit två val i Colombia är förtroendet för hans förmåga att garantera medborgarna skydd begränsad. I Colombia finns en stark önskan om fred. Det visade sig inte minst i de demonstrationer som hölls. Det var dels demonstration mot Farcgerillan, dels demonstration mot våld begånget av alla grupper. Det låga förtroende som jag talar om visade sig inte minst i att demonstrationen blev så politiserad att den splittrades i flera. Det var förmodligen inte tanken från början.
Jag nämner i interpellationen att det börjar likna tuppfäktning mellan Chávez och Uribe. Vi kan knappast ge någon av dem guldstjärna i diplomati. Men det är där övriga regeringar kan spela en roll. Uribe godkänner Frankrike, Spanien, Schweiz och kyrkan som medlare. Farc avvisar Spanien och kyrkan och vill förhandla med Chávez. Lula och Sarkozy, å sin sida, försöker få Uribe och Chávez att komma överens eftersom de ser den roll Chávez kan spela.
Frågan är om de kommer att lyckas med det. Farcgerillan har nu lovat att lämna över tre kongressledamöter till Chávez. Det spekuleras i att Betancourt kommer att lämnas över till Sarkozy, och andra menar att hon kommer att vara den sista som släpps. Många bedömer dock att den som har bäst möjlighet att nå en överenskommelse är just Chávez. Då vore det märkligt om vi ska låta dessa två herrars motvilja mot varandra få äventyra så många människors liv.
Det är därför viktigt med fortsatt internationell press på den colombianska regeringen för att den ska möjliggöra en utväxling av fångar. Det handlar inte bara om de drygt 40 fångar som vi talar mest om. Det handlar om alla fångar i Colombia, både de över 700 som hålls av Farc och de kanske tusentals som hålls av andra grupper, som också måste få återvända till normala liv. När det gäller den svenske medborgaren har jag fått veta att ett arbete pågår, och jag nöjer mig i nuläget med den informationen.
Men i övrigt skulle jag vilja veta om utrikesministern kan tänka sig att vara mer direkt aktiv gentemot den colombianska regeringen för att pressa på.