KBLab/rixvox huggingface dataset:
Josefin Brink (V):
Jag fick ett slags flashback till valrörelsen och tyckte mig höra ett valtal hållas från arbetsmarknadsministern. Nu avvaktar vi i stället med spänning leverans och konkretion av det som vi har hört under hela valrörelsen. Det stämmer att det är väldigt många inom företagsvärlden och på arbetsgivarsidan som anser att det vore dåligt med rätt till heltid. Det är alldeles riktigt.
Det handlar ju nämligen om ett ruckat maktförhållande, och där står vi uppenbarligen på olika sidor. Jag tycker att det vore rimligt att man ruckade på arbetsgivarnas rätt att låsa in människor i utanförskap, som ni väljer att kalla det, genom att vägra att anställa människor på heltid. Det finns en tydlig könsstruktur.
Det sker mycket sällan på mansdominerade arbetsplatser, utan det är i sektorer där kvinnor är i majoritet som de här deltidsanställningarna anses vara helt nödvändiga för arbetets organisation. Det kan inte vara rimligt. Det är skamligt att man inte vill göra någonting åt det här. Att det skulle vara dåligt och att företagen inte skulle vilja anställa fler, ja, det kan man ju spekulera kring.
Men varför skulle företagen inte vilja anställa om det behövs folk, oavsett om det är på heltid eller på deltid? Det är ju en fullständigt absurd föreställning och en skev utgångspunkt att ha. Företagarna anställer när de behöver personal. Det är inte så att man skulle sparka en massa människor om man var tvungen att anställa dem på heltid. Dessutom står ju de fackliga organisationerna, som själva är berörda, bakom det här förslaget.
Man är beredd att ta en eventuell smäll av en initial arbetslöshetsökning för att i stället få rätten till heltid i förlängningen. Jag vill avsluta med en fråga återigen: Kommer regeringen åtminstone att kompensera de deltidsarbetslösa för den groteska höjningen av a-kasseavgiften?
Josefin Brink (V):
Då ber jag att få tacka för svaret på min interpellation. Arbetsmarknadsministern tycker att det är häpnadsväckande att jag oroar mig för att tidigare långtidsarbetslösa personer med ett eller ett par år kvar till pensionen ska ha svårt att konkurrera om jobb på den öppna arbetsmarknaden. Det är ju inte jag, eller Vänsterpartiet för den delen, som anser att äldre inte har någon plats på arbetsmarknaden. Det är ju arbetsmarknaden som dessvärre ser ut på det sättet.
Det har ju de personer som har haft de här plusjobben och trott att de ska få ha kvar dem till pensionen också insett, och det är därför de nu uttrycker en väldigt stor oro för vad som ska hända. Personer över 55 år utgör ju ungefär 20 procent av alla arbetslösa, men de utgör en tredjedel av dem som är långtidsinskrivna. Det är svårare för äldre personer att konkurrera på den öppna arbetsmarknaden.
Att arbetsmarknadsministern går till attack mot frågeställaren i stället för att svara på frågan är snarast ett sätt att försöka dölja det faktum att man har brutit sitt löfte till dessa personer. Regeringen lovade att alla plusjobb som beviljades före den 24 oktober förra året skulle få löpa hela avtalstiden ut. För 1 146 personer med några få år kvar till pensionen innebar det löftet ett garanterat jobb fram till 65 års ålder.
En ny regering har givetvis rätt att riva upp beslut tagna av en tidigare majoritet i syfte att genomföra sina egna idéer. Det är inte något konstigt med det. Men jag tycker att man kan begära att den ändå tar något slags ansvar gentemot dem som påverkas av de förändrade besluten. Det handlar i det här fallet om personer som efter ett långt arbetsliv hade blivit arbetslösa redan innan de beviljades plusjobben.
De hade varit arbetslösa en lång period, och det hade visat sig att de hade svårt att komma tillbaka in på arbetsmarknaden. Genom plusjobben fick de möjlighet att göra värdefulla insatser på skolor, på bibliotek, på äldreboenden och på fritidsgårdar. Det har varit lyckat både för dem som har fått jobben och för de kommuner som har skrivit kontrakt och anställt dem. Högerregeringen ser uppenbarligen inget som helst värde i den här typen av arbete.
Det är i och för sig en mycket tydlig ideologisk skillnad mellan oss. Vi anser att arbete i den offentliga sektorn är ett riktigt arbete. Frågan återstår om det är rimligt att de här människorna nu ska hänvisas till att konkurrera med omkring 300 000 andra arbetssökande på en arbetsmarknad där det redan har visat sig att de har väldigt svårt att konkurrera.
Att arbetsmarknadsministern hävdar att plusjobben är dåliga därför att de är otrygga för dem som har dem blir lite komiskt med tanke på att plusjobben för just den här gruppen är 100 procent trygga eftersom de skulle vara fram till pensionen. Det var liksom hela poängen med att bevilja dem hela vägen fram till 65. Jag tycker sammanfattningsvis att jag har fått ett riktigt dåligt svar från arbetsmarknadsministern på min fråga.
Jag vill gärna ha ett mer konkret svar på om regeringen tänker göra någonting för den här gruppen som man faktiskt har svikit genom att dra tillbaka de plusjobb som de hade blivit lovade.
Josefin Brink (V):
Sin vana trogen försöker arbetsmarknadsministern skjuta över allt ansvar på den förra majoriteten genom att hävda än det ena, än det andra. Nu säger han att plusjobben är dåliga därför att de låser in människor. Det löser ni nu genom att låsa ut den här gruppen människor i stället. Det blir det inte så jättemycket bättre av. Det är dessutom en myt att plusjobben i sig låser in människor.
Det är en arbetsmarknadspolitisk åtgärd när någon har kvarstått som arbetssökande - därav dess konstruktion. När det gäller den här gruppen har det i stället setts som en garanti för att en människa ska få ha kvar jobbet under den här tiden. Det är alltså inte någon inlåsning. Arbetsmarknadsministern hävdar också att plusjobben är dåliga därför att de har så låg lön. Det tycker jag är ganska fantastiskt. Det är nämligen Kommunals kollektivavtal som gäller för plusjobbarna.
Men det är i alla fall roligt att höra att arbetsmarknadsministern tycker att kommunalarna har för låga löner. Där är vi för en gångs skull helt överens. Jag hoppas verkligen att moderater ute i kommuner och landsting i den kommande avtalsrörelsen kommer att jobba för att kommunalarnas kollektivavtal ska förbättras alldeles avsevärt. Oavsett detta - försök nu inte att skylla den situation som har uppstått genom ert beslut på att plusjobben aldrig skulle ha kommit till! Nu har de gjort det.
Att kasta ut de här människorna i öppen arbetslöshet innebär en uppenbar försämring för drygt 1 100 personer. Ministern har sagt att han inte vill höra några överord så här dags. Men jag måste instämma i att behandlingen av de här personerna är skamlig. Jag tycker att ansvaret för vad som händer med var och en av de här personerna kommer att vila tungt på regeringen.
Jag utgår från att arbetsmarknadsministern på något sätt kommer att få höra av de här personerna och deras besvikelse framöver. Inte för att det är någon tröst, men det kanske åtminstone stämmer till eftertanke när man i framtiden fattar beslut som drabbar enskilda människor så här hårt.
Josefin Brink (V):
Återigen vill jag säga att vi i Vänsterpartiet inte har fått genomslag för alla krav som vi driver, och det vet ministern mycket väl. Vi företräder en linje där man vill att det ska anställas fler i den offentliga sektorn, vilket vi menar faktiskt skulle förbättra kvinnors arbetsvillkor. Vi vill tillföra resurser för högre löner där. Vi vill individualisera föräldraförsäkringen. Och det handlar om mycket fler satsningar. Det finns alltså mängder av saker som inte är genomförda ännu och som vi faktiskt inte har sett effekterna av.
Men det är i alla fall lite svårt att se hur en försämring i hittills förd politik när det gäller fördelning mellan kvinnor och män skulle kunna leda till en förbättring. Det är det som är hela min poäng här. Man säger att man vill minska inkomstklyftorna, och så börjar man med att genomföra en lång rad reformer som faktiskt ökar inkomstklyftorna. Om vi är överens om att kvinnor har lägre pensioner än män undrar jag varför man sänker dem. Om vi är överens om att kvinnor i högre grad är sjukskrivna undrar jag varför man sänker sjukpenningen.
Om vi är överens om att män äger en större del av förmögenheterna i det här landet undrar jag varför man tar bort den beskattningen, som ju faktiskt i andra änden används exempelvis till offentlig välfärd som också kommer kvinnor till del och så vidare. Sedan skulle jag bara vilja säga att lönerna inte är högre i privat sektor för LO-medlemmar. Det är fel. Lönerna är högre för tjänstemän. Lönespridningen är betydligt större, men lönenivåerna för LO-medlemmar, kvinnor, är inte högre i den privata sektorn.
Och arbetsgivare i privat verksamhet som är skattefinansierad har inte mer pengar att ge i löner till kvinnorna än vad man har i offentligt drivna verksamheter. Det är hokus pokus att påstå det. Jag skulle återigen vilja ställa frågan: Kommer man att avsätta mer pengar för att skapa utrymme för högre löner i välfärdssektorn?
Om inte undrar jag varifrån pengarna till de höjda lönerna för vårdbiträden och undersköterskor, när de sedan har privatiserats, ska komma. Vi kommer väl att få se i den här lönerörelsen, som i alla tidigare, att man i kommuner där det finns vänstermajoritet avsätter pengar till högre löner. Men i de andra ställer man sig emot detta.
Josefin Brink (V):
Jag ska inte dra ut på plågan för alla. Nu börjar det bli lite sent. Jag vill bara korrigera: Jag föreslår inte att man ska ha speciella boenden för HBT-personer. Men de kan vara män, och då är det lite problematiskt, för då får de inte komma in på kvinnojourerna. Jag ska se till att följa upp och hålla koll på de förslag som läggs fram.
Vi kommer säkert framöver att ha många, långa och intressanta debatter om hur man på bästa sätt ska bekämpa mäns våld mot kvinnor. Jag är övertygad om att ambitionen finns. Sedan kommer vi säkert att ha olika åsikter om metoder och annat, men det får vi återkomma till senare. Jag vill tacka ministern för svaret på frågorna.
Josefin Brink (V):
Det är obegripligt att socialministern inte anser att det jag nyss tog upp hör hemma i den här debatten. Det är precis vad det handlar om. Det handlar om man betraktar individens möjligheter och individen eller familjen som grupp som subjekt för politiken. Hela paketet är utformat från ett tänkande där familjen ses som en grupp, inte som en sammanslutning av individer. Jag tar tillbaka det jag sade om 2 000 kr.
Det ska vara 4 000 kr. Men frågan kvarstår fortfarande. Varför skulle någon man som inte vill stanna hemma med 80 % av sin lön i ersättning vilja stanna hemma för 4 000 kr? Slutligen ställde jag även en fråga jag inte har fått något som helst svar på i interpellationssvaret. Det gällde de ensamstående föräldrarnas situation. Om det nämner minister ingenting konkret alls. De ensamstående föräldrarna är väldigt ofta kvinnor.
Det är en mycket utsatt grupp i ekonomiskt hänseende. En höjning och en indexering av underhållsstödet är till exempel en åtgärd som skulle stärka den gruppen något alldeles enormt. Något sådant har jag inte sett förslag på i regeringens budgetproposition. Jag har inte hört Göran Hägglund säga vare sig i svaret eller i något annat sammanhang att man är beredd att göra en sådan satsning. Vänsterpartiet har länge drivit det kravet. Vi kommer att föreslå det i vår budgetmotion.
Jag hoppas att socialministern vill återkomma med något svar om vad han ämnar göra för att stärka de ensamstående föräldrarnas situation. Å andra sidan kanske man ska anse det som ett framsteg att ministern alls nämner de ensamstående föräldrarna i sitt svar. Slutligen vill jag säga att jag inte är särskilt överraskad av att Kristdemokraterna omhuldar en sådan reaktionär familjepolitik.
Jag är mer förvånad och bekymrad över att de mer liberala krafterna i allianspartierna så beredvilligt ställer upp på den. Jag hoppas och utgår från att vi i den här kammaren framöver kommer att få höra åtminstone en eller annan borgerlig feminist visa civilkurage nog att bestrida den skisserade familjepolitiken.
Josefin Brink (V):
Det handlar om socialförsäkringarna. Jag är lite förvånad över att det inte är antingen jämställdhetsministern eller socialförsäkringsministern som svarar på frågorna. Vad det handlar om är högst relevant i relation till om man ser familjen eller individen som subjekt för politiken. Det är väl ingen hemlighet att Vänsterpartiet anser att man bör individualisera föräldraförsäkringen och att det vore det bästa sättet att stärka kvinnors ställning på arbetsmarknaden.
Vi vet ju - och jag utgick från att socialministern på något sätt hade det i bakhuvudet - att riskbedömningen är mycket högre när det gäller kvinnor än när det gäller män på arbetsmarknaden. Arbetsgivarna kalkylerar med risken att kvinnor kommer att vara borta mycket länge i samband med barnafödande och i samband med småbarnsåren. Detta är en av de tyngsta orsakerna till den strukturella diskrimineringen av kvinnor på arbetsmarknaden.
Att individualisera föräldraförsäkringen skulle jämna ut oddsen när det gäller riskerna för arbetsgivarna att anställa kvinnor eller män. Men i stället för att gå den vägen väljer regeringen i den aviserade familjepolitiken att återgå till en modell där man pratar om familjen i termer av ett kollektiv. Man ska inte öka individernas valfrihet och möjligheter utan man ska öka familjernas valfrihet.
Då döljer man ju det faktum att det också inom familjerna finns maktstrukturer och ojämlikhet som gör att man återskapar gamla mönster som i sig leder till fortsatt diskriminering av kvinnor. Jag utgår ifrån att vi inte kommer att bli överens om den här frågan. Vi kommer säkert att få diskutera den framöver. Jag vill bara återigen ställa frågan om ifall ministern har några som helst förslag för att stärka de ensamstående föräldrarnas utsatta ekonomiska situation.
Josefin Brink (V):
Jag börjar känna mig som en filibuster. Men man väljer faktiskt inte själv när man ska få sina debatter. Kastar man in många frågor får man skylla sig själv. Det är dock helt utan min förskyllan att jag står här en gång till. Jag ska göra Nyamko Sabuni besviken genom att i stället för att ta debatten läsa upp ett svar från Kalle Larsson.
Han tackar så mycket för svaret och hälsar följande: Interpellationsdebatter placeras tidsmässigt efter vad som är lämpligt för ministern, och interpellantens möjligheter att närvara efterfrågas inte. Jag får därför på detta sätt meddela att jag inte har möjlighet att närvara när svaret avges. Jag är sedan tidigare inbokad på ett mycket angeläget arrangemang som inte varit möjligt att omboka eller bli ersatt vid. Ministern har dock ingen anledning att känna sig lugn.
Jag är övertygad om att vi inom kort kommer att få ses igen. Det ser jag för min del fram emot. Det hälsar Kalle Larsson.
Josefin Brink (V):
Jag ber att få tacka statsrådet för svaret. Jag är lite besviken över att jag inte fick debattera det här med Sven Otto Littorin eftersom frågan ändå i huvudsak har bäring på arbetslivet och arbetsmiljön. Men nu blir det på det här viset. Jag måste säga att jag tycker att ministern tar lite lätt på de uppgifter som kommer fram i rapporten.
Han slirar också lite på sanningen. Vad som står här är att så många som 139 forskare har försvunnit från arbetslivsforskningen sedan ALI lades ned. Det är så många som var tredje disputerad forskare och doktorand som över huvud taget inte längre sysslar med arbetslivsforskning. Att hävda att det egentligen inte är några som har försvunnit är lite överdrivet.
Dessutom säger rapporten att det inte finns några garantier för hur många av dessa doktorander och disputerade forskare som kommer att kunna fortsätta att forska senare. Flertalet av dem har tillfälliga förordnanden och får ersättning genom sin uppsägningslön från Arbetslivsinstitutet.
Det finns över huvud taget inga garantier för att ens de personer som har hittat en tjänst kommer att kunna fortsätta med just arbetslivsforskning senare. I resurser är det ungefär 100 miljoner som har försvunnit från arbetslivsforskningen. Enligt beräkningarna kommer det år 2010, om inga särskilda anslag tillförs just arbetslivsforskning, att handla om 213 miljoner som inte längre går till arbetslivsforskningen.
Det är ett stort avbräck för arbetslivsforskningen att ALI har lagts ned. Det tycker jag står helt klart när man läser rapporten, åtminstone om man är beredd att ta den på allvar. I sitt svar säger ministern vidare att det viktigaste inte är hur många som håller på med forskningen utan att den håller god kvalitet.
Rimligtvis finns det ett samband mellan hur många som håller på med en viss typ av forskning och vilken kvalitet det blir på forskningen, men det är klart att kvaliteten i sig är det viktigaste. På Arbetslivsinstitutet bedrevs en forskning med väldigt hög kvalitet.
Det är internationellt erkänt som ett av de bästa arbetslivsforskningscentrum som finns. Vad Fas säger i rapporten är just att när man har splittrat upp arbetslivsforskningen på det här sättet går det inte längre att få överblick över hur forskningen bedrivs, i vilken omfattning eller vad det forskas om, och det finns ingen långsiktighet i det.
Det är just kvaliteten som blir lidande när forskningen splittras upp och fragmenteras på det här sättet. Den viktigaste kvalitetsaspekten när det gäller arbetslivsforskning är att den är mångvetenskaplig. För att det ska kunna fortsätta krävs det att forskare från olika discipliner är samlade på ett och samma ställe.
Jag undrar hur ministern menar att kvaliteten kan sättas i centrum när man splittrar upp forskningen, färre personer håller på med den och det avsätts betydligt mindre resurser till den. Jag har lite svårt att se hur detta går ihop.
Josefin Brink (V):
Man måste nog tyvärr konstatera att Lars Leijonborg inte är ett dugg intresserad av arbetslivsforskningen. Det blir mer uppenbart ju mer man hör. Komma här och prata om att sådana här kunskaper om tunga lyft kan komma fram i idrottsmedicin! Det är väl ändå lite skillnad mellan att lyfta en slägga eller en kula på en idrottsarena och att lyfta gamla människor på ett vårdhem varenda dag på sitt jobb.
Det går väl över huvud taget inte att hänvisa det ena till det andra i detta sammanhang. Ministern säger att man i forskningspropositionen tänker satsa specifikt på klimatforskningen och på mäns våld mot kvinnor. Det är jättebra! Lysande! Precis så kan man göra när man håller på med politik. Man kan satsa på sådant som man anser vara prioriterat.
Jag tycker precis som ministern, klimatforskning är i allra högsta grad viktigt. Vi vill satsa mer än vad regeringen vill göra på det. Detsamma gäller mäns våld mot kvinnor. Det är jättebra! Varför inte också då besluta sig för att satsa lite på forskning om klimatet i arbetslivet och om kvinnors arbetsliv som man vet har en rad problem?
Diskriminering, arbetsskador och sjukdomar är saker som Folkpartiet, i en del andra sammanhang åtminstone, har varit överens med oss i Vänsterpartiet om att det är saker och ting som drabbar kvinnor på grund av att vi har ett ojämställt arbetsliv. Varför inte göra en sådan prioritering också när det gäller arbetslivsforskningen utan bara när det gäller klimat och mäns våld mot kvinnor i andra sammanhang?
Det är lite komiskt att man säger att Arbetsmiljöverket ska få uppdraget att föra ut kunskapen om arbetslivsforskningen. Då var det väl lite tokigt att banta Arbetsmiljöverket med en tredjedel så att de redan nu har sagt upp hälften av sin personal på huvudkontoret och kommer att gå vidare med att säga upp åtminstone 40 arbetsmiljöinspektörer? Hur ska de kunna göra mer jämfört med tidigare när man samtidigt har skurit ned?
Josefin Brink (V):
Maria Larsson, jag välkomnar de nya rapporterna som ska komma från Socialstyrelsen, och jag tycker som sagt var också att det är väldigt viktigt att fortsätta med kunskapsarbetet. Men nu har det gått lång tid sedan vi införde sexköpslagen, och man har ännu inte gjort de sociala insatser som till och med står inskrivna i lagen. Därför är det nu dags att skrida till handling.
Jag tycker att det är bra att man jobbar vidare med handlingsplanen mot prostitution som har varit på gång alldeles för länge. Det är jag den första att erkänna, trots att vi under den förra mandatperioden var med i arbetet och försökte driva på det så gott det gick. Men vi rodde det inte i land.
En viktig del i den handlingsplan som Vänsterpartiet har föreslagit är, förutom naturligtvis metodutveckling, kunskapsinhämtning, fortbildning av myndighetspersoner och allt det som självklart ska ingå, att ett resurscentrum också ingår som en del. Jag nöjer mig med att konstatera att Maria Larsson i varje fall inte avfärdar idén utan säger att det är någonting man kan tänka sig att överväga.
Jag hoppas att man också kommer att göra det med tanke på hur värdefullt Nationellt centrum för kunskap om mäns våld mot kvinnor har varit i Uppsala, både för arbetet med att sprida kunskaper och för att ge konkret stöd och hjälp. Det vore väldigt bra om man kunde använda detta som en förebild för att leva upp till de krav vi ställde på oss själva när vi antog lagstiftningen.
Josefin Brink (V):
Om man inte vill göra någonting kan man se till att göra saker komplicerade och framställa dem som helt obegripliga och omöjliga. Grundfrågan handlar om: Vill den svenska regeringen verka för att svenska kollektivavtal ska gälla i Sverige och att svenska fackförbund ska ha mandat att kräva svenska kollektivavtal i Sverige? Vi fick påstådda garantier om det när vi folkomröstade om EU år 1994. Nu visar det sig att det inte gäller.
Varför inte lyfta upp frågan och kräva att vi får de garantierna nu att detta är vad som gäller? Det minsta man kan begära är att man tar frågan på det allvar som den förtjänar.
Det är tusentals byggnadsarbetare, elektriker, målare, rörläggare och så vidare, Sven Otto Littorin, som dagligdags på sina arbetsplatser går omkring och oroar sig över vad de har rätt att göra när en utländsk entreprenör har med sig egna anställda till ett bygge där de jobbar. De vet inte vad de har rätt att göra och rätt att kräva.
De är väldigt oroliga för vad som ska hända med deras löner, deras villkor i arbetslivet och över huvud taget deras jobb. De svävar nu i en otroligt stor ovisshet om vad de nu får göra i den här situationen. Jag tycker att man kan sätta lite fart på frågan och vara beredd att vända på alla stenar. Jag har några enkla förslag. Jag undrar om arbetsmarknadsministern kan gå med på det.
Låt utredaren Claes Strååth få ett mandat att föreslå alla upptänkliga åtgärder på både svensk nivå och EU-nivå, vad det än kan vara, för att vi ska kunna säkra den svenska konflikträtten. Låt utredningen bli färdig innan vi tar ställning till Lissabonfördraget.
Det är två enkla förslag som skulle göra ministerns tal om att vi ska vara med och påverka EU om att värna den svenska modellen lite mer trovärdigt.