Peter Hultqvist (S):
Jag kan garantera ministern att det inte har varit arbetsmarknadsutskottet eller arbetsmarknadsministern som tidigare har diskuterat och strukturerat vad man ska syssla med inom ALI i form av forskningsprojekt. De direktiv som har getts har varit mycket vida. De konkreta projekten har man tagit ställning till i verksamheten. Det tror jag att du känner till. Jag har träffat personalen som har sysslat med detta.
De upplevde inte att det var något problem med det som du kallar politisk styrning. Det som har varit intressant i tidigare debatter som jag har deltagit i när det gäller den här frågan har varit att lyssna på Lennart Levi. Han är riksdagsledamot för Centerpartiet. Jag vet ju inte vad han tycker innerst inne, men jag har uppfattat honom som att det är viktigt att hitta en ny plattform för den här typen av forskning.
Han har också argumenterat för sammanhållna forskningsmiljöer som något viktigt om man ska komma någonstans. Man kanske ska fundera på det och ta det med sig i det kommande arbetet. Det som nu sker är något som kan sägas vara både intressant och fundersamt.
Umeå kommun, landstinget och universitetsstyrelsen, har gjort ett avtal som innebär att nio forskare från ALI engageras inom området tillämpad arbetsmiljöforskning. Man avsätter 7,4 miljoner från Arbetslivsinstitutet, 4,5 miljoner från fakulteterna vid Umeå universitet och 6,8 miljoner från kommunen, landstinget och universitetsstyrelsen. Det är väl bra.
Men det visar hur det är när välvilligt inställda offentliga aktörer försöker värna en verksamhet utifrån de nya omständigheter som verkligheten erbjuder. Är det så vi ska ha det i framtiden? Är det rimligt att arbetsmiljöforskningen är beroende av kommuner och landsting? Är det ett sätt att åstadkomma en långsiktighet som fungerar? Ska inte detta i grund och botten vara statens ansvar?
Jag vet, efter många år i kommunalpolitiken, att de pengar som man använder till den här typen av aktioner - räddningsaktioner, framtidssatsningar, eller hur man nu betecknar det - är marginaler i den kommunala budgeten. När det ekonomiska trycket ökar är det väldigt lätt att skära bort de här pengarna.
Satsningarna blir ofta kritiserade och ställs i relation till verksamhet inom äldreomsorg, förskola och skola. Då kan man än en gång fråga sig: Är det sådant hopplock som ska vara garant för arbetsmiljöforskningen i Sverige i framtiden? Det måste finnas ett rikspolitiskt perspektiv på den här frågan. Forskningsarbete är långsiktigt. Det kräver sammanhållna miljöer.
Jag tycker att man har gjort en bra insats i Västerbotten i den uppkomna situationen, men det löser inte det grundläggande problemet med att man lägger ned Arbetslivsinstitutet. Arbetsmarknadsministern har ett särskilt ansvar för det här beslutet och ett särskilt ansvar för vad som ska hända.
Utvecklingslinjen verkar vara att situationen är sådan att det finns risk för att många händer och många projekt leder till en sönderplottrad forskning och ett sönderplottrat praktiskt utfall av svag slagkraft där helhetsgreppet och strategin kommer att saknas. Vem kommer i framtiden att ansvara för helheten när vi som ett av två länder i Europa inte har ett statligt institut för arbetsmiljöforskning längre?