Pål Jonson (M):
Jag tackar försvarsministern för svaret. Jag kan konstatera att när det gäller fyra av fem frågor som jag ställde i interpellationen fick jag ingen vägledning i svaret. Den femte frågan, om vad regeringen vill åstadkomma med den fördjupade dialogen med Storbritannien efter utträdet ur EU, fick jag ändå ett svar på. Försvarsministern säger att målet med den fördjupade dialogen är att bygga vidare på det väl fungerande samarbetet som vi har med Storbritannien.
Det är en hedervärd men knappast banbrytande slutsats hur man vill utveckla relationen, och det låter inte som att det skulle vara föremål för varför man skulle skapa en ny dialog med Storbritannien. Om man har ett fungerande och effektivt bilateralt samarbete med Storbritannien, varför vill man då påbörja en ny dialog? Det är en frågeställning som jag vill skicka med till försvarsministern. Fru talman!
Storbritannien har lämnat EU men inte Europa, och Storbritannien kommer att ha en mycket viktig och central roll framför allt i norra Europa. Det har man genom att man har ett ledande ansvar för den brittiskledda stridsgruppen i Nato som finns i Estland och inte minst genom Joint Expeditionary Force som både Sverige och Finland deltar i sedan 2017.
Det är uppenbart att Storbritannien vid sidan av USA är det land som kanske kommer att ha den viktigaste rollen för säkerhet och stabilitet i Östersjöområdet, inte minst i kraft av att de kan bidra med betydande resurser till regionen. Däremot kan vi inte längre använda EU för att förankra Storbritanniens roll i norra Europa.
Det blev tyvärr en hård brexit, vilket innebär att EU och Storbritannien inte längre kommer att ha något samarbete kopplat till försvar, till utrikes- eller säkerhetspolitik helt enkelt. Det är ett allvarligt bakslag för EU i allmänhet och för Sverige i synnerhet. Det mest uppenbara är förstås att när britterna lämnar EU försvinner uppemot en fjärdedel av de samlade försvarsutgifterna inom EU.
Precis som också framgår i totalförsvarspropositionen ligger numera 80 procent av de samlade försvarsutgifterna i det euroatlantiska området inom Nato men utanför EU. Summan av kardemumman av detta efter brexit blir att Nato blir viktigare som försvarspolitisk aktör och att EU, tyvärr måste jag säga, blir svagare som en militär och säkerhetspolitisk aktör.
Det borde också mana till eftertanke för Sveriges säkerhetspolitiska vägval. Jag konstaterade att Daniel Färm i den S-märkta tankesmedjan Tiden för ett tag sedan skrev att tiden nu var inne för att lämna den militära alliansfriheten och bygga upp ett gemensamt EU-försvar. Jag ser gärna att Sverige lämnar den militära alliansfriheten men till förmån för ett svenskt medlemskap i Nato.
EU har inte de militära resurser inom överskådlig tid som krävs för att kunna bli en militär aktör. Helt klart får brexit alltså konsekvenser för Sveriges säkerhetspolitiska vägval. En annan konsekvens blir att Sverige nu förlorar en viktig allierad vid förhandlingsbordet i Bryssel.
Vi har jobbat nära med Storbritannien när det kommer till synen på att stärka den transatlantiska länken, när det kommer till att inkludera tredjeland och när det kommer till att se till att man har ett effektivt samarbete mellan EU och Nato. Den förmånen kommer vi inte längre att ha kring förhandlingsbordet i Bryssel om vi inte väljer, fru talman, att skapa ett nytt förhandlingsbord inom ramen för Nato.
Det är klart att Nato skulle skapa helt nya möjligheter för Sverige och Storbritannien att samverka djupare om båda var medlemmar. Men jag vill återigen fråga försvarsministern när han bedömer att denna dialog med Storbritannien kommer att avslutas. Pratar vi om veckor, månader eller år?