KBLab/rixvox huggingface dataset:
Cecilia Wikström (L):
Jag vill börja med att tacka socialministern för det genomarbetade och innehållsrika svaret. Jag ställde interpellationen till socialministern, inte för att på något sätt kritisera allt det fantastiska arbete som regeringen genomför, utan för att vi ska få möjlighet att diskutera den palliativa sjukvården.
Det är ett område som jag menar förtjänar uppmärksamhet därför att, fru talman, vården i livets slutskede är en fråga som rör oss alla. Alla kommer vi att en gång få möta denna form av sjukvård - när nära anhöriga eller vänner är döende och en dag när vi själva står inför livets slut.
Det är märkligt att frågan trots detta så sällan är prioriterad i den politiska debatten, och det är mot bakgrund av det som jag har ställt interpellationen. Hur ska sjukvården ta hand om människor som inte kan botas och som oundvikligen kommer att dö?
Hur säkerställer vi att de som kommer att dö behandlas som individer med de drömmar, tankar, relationer till nära och kära som de bär på och de andliga behov som aktualiseras som aldrig förr när livet står inför att alldeles snart ta slut? Detta är svåra frågor utan enkla färdiga svar, men det är viktigt att vi lyfter fram dem.
Den slutsats i Socialstyrelsens rapport Vård i livets slutskede som inspirerade mig att ta upp frågan var just dessa regionala skillnader i vården av patienter i livets slutskede. Socialministern understryker i sitt svar att dessa mycket riktigt är oacceptabla. Om detta är Göran Hägglund och jag såklart överens. Det är oacceptabelt att det ser ut så.
Det är därför viktigt att det kommer till nationella riktlinjer som understryker att det ska finnas ett slags miniminivå för vården av människor som befinner sig i livets slutskede. Jag vill uttryckligen fråga socialministern om han är beredd att medverka till att sådana riktlinjer införs.
Regeringen har visserligen mycket klokt tillsatt en utredning som ska föreslå metoder för att erbjuda vård för patienter som inte längre själva kan föra sin talan och för att säkerställa att omsorgen präglas av ett etiskt förhållningssätt och medvetande. Eftersom jag själv har arbetat som präst och inte sällan suttit hos döende människor och mött deras anhöriga vet jag hur viktigt det etiska förhållningssättet i vården är.
Jag hoppas att denna utredning leder till att det etiska perspektivet kommer att genomsyra hela vård- och omsorgskedjan och att sjukvårdspersonal får möjlighet till utbildning och vidareutbildning i etik men också i religionskunskap. Häromdagen, för någon vecka sedan, kom det ett pressmeddelande från Socialstyrelsen som handlade just om detta med forskning som speglar vården i livets slutskede.
Man menar att trots den kunskap som har vuxit fram under mer än 30 års tid finns det behov av fortsatt forskning när det gäller döende, död och vård vid livets slut. Man poängterar också i slutbetänkandet hur viktigt detta är. Men det finns inget kompetenscentrum där utbildning, forskning och vård kombineras. Jag menar att tiden nu är mogen för ett sådant.
Jag vill fråga socialministern om han är överens med mig om att vi skulle kunna medverka till att ett sådant centrum, i enlighet med rapportens förslag, blir verklighet.
Cecilia Wikström (L):
Livet är uppbyggt av kontraster: ljus och mörker, glädje och sorg, sjukdom och hälsa och ytterst liv och död. Jag tycker att vi har haft ett mycket fint samtal i dag omkring vård i livets slutskede, och jag vill än en gång tack för möjligheten att lyfta fram den här viktiga frågan. Vi får alla erinra oss att sorg och omsorg hör ihop. Vi kommer alla att få djupa erfarenheter av att sörja, att vara sjuka och också, en dag, att vårdas inför livets slut.
Men vi får också alla, om vi vill och vågar, vara de som förmedlar omsorg om den andra som befinner sig där, i den kanske mest känsliga och utsatta av platser i livet. Jag tycker att den här regeringen har börjat väldigt bra. Jag tycker att det känns fint med den värdighetsgaranti som nu är under utredning. Jag förväntar mig väldigt mycket och bidrar gärna i den process som kommer efter den.
Jag vill återigen tacka för detta. Jag tror att det är bra om debatter om svåra frågor förs, för förs de inte i Sveriges riksdag har vi med det givit en signal om att det är något man inte ska prata om. Liv och död hör ihop, och i dag har vi lyft fram frågan om den sista stunden i livet. Det gör att det kanske blir lite mindre dramatiskt nästa gång.
Vi har inspirerat andra människor att våga tala om det som är svårt, så tack så jättemycket för det här samtalet!
Cecilia Wikström (L):
Jag vill bara fråga Esabelle Reshdouni om hon på fullt allvar menar att integrationsminister Nyamko Sabuni saknar kunskap om jämställdhet. Det var ju vad Esabelle Reshdouni alldeles nyss sade.
Den som är läskunnig kan på s. 44 under rubriken Jämställdhet i budgetpropositionen läsa att en kommitté för jämställdhet inom scenkonstområdet har tillsatts. Man har satt upp mål. Det finns också en kommitté för jämställd scenkonst.
Kulturministern och integrationsministern har tillsammans skrivit en artikel. Mer pengar har också anslagits. Man har satsat på Moderna museets inköp av kvinnliga konstnärers verk. Väldigt mycket är gjort. Mål är uppsatta och strategier är utarbetade på jämställdhetsområdet. Jag tycker att det är en förolämpning att, som Esabelle Reshdouni gör, här i kammaren angripa integrationsministern såsom varande okunnig.
Det stämmer inte med fakta.
Cecilia Wikström (L):
Allt som handlar om att integrera ett jämställdhetsperspektiv inom samtliga verksamhetsområden är en formulering som hela regeringen har ställt sig bakom. Jag läser upp hela meningen en gång till: De statliga insatserna för att stärka jämställdheten inom kultursektorn och alla sektorer är inriktade på att integrera ett jämställdhetsperspektiv inom samtliga verksamhetsområden.
Cecilia Wikström (L):
Så länge som människor har levt på jorden har kulturen - språket, musiken teatern, sången och dansen - funnits. Kulturen hjälper oss att hitta just det djupast mänskliga, som är du, jag och alla andra på jorden.
Nu har vi ett unikt tillfälle i Sverige att åter diskutera kultur därför att år 2009 blir det år då kulturen återkommer på den politiska dagordningen. Det är väldigt länge sedan det inträffade, nämligen 1974 när de förra kulturpolitiska målen sattes upp.
De reviderades på 1990-talet, men nu blir det en ny startpunkt för kulturen och kulturpolitiken, och jag tycker att vi alla ska vara glada för att vi nu får tillfälle att diskutera kultur och kulturens möjligheter på ett sätt som aldrig förr i vår tid som politiker. Folkpartiet välkomnar givetvis att kulturen har åkt upp på den politiska dagordningen. Det är viktigt.
Många talar om att kulturen skulle vara satt på undantag, att vi inte gör så mycket. Vi har hört hur oppositionen har klagat på att regeringen inte gör så mycket. Men jag skulle vilja säga att det nu råder kulturgryning i Sverige - kulturgryning, smaka på ordet!
Nu öppnar sig möjligheten att diskutera kultur med nya utgångspunkter - vad kulturen kan göra för ett samhälle och för individer, grupper av människor, unga och gamla, kvinnor och män, både som utövare och som mottagare av kultur. Kulturen och kulturarvet visar oss vägen till det djupast mänskliga och ger oss perspektiv på vad det är att vara människa.
Olof Lavesson, min eminente kollega från Moderaterna, har talat väl om detta betänkande och jämställdhetsaspekter, HBT-aspekter och allt annat i sitt anförande och i replikskiftena. Jag vill egentligen bara instämma i det han har sagt om detta betänkande, som fångar upp alla möjliga olika saker som inte får plats i ett eget betänkande.
Så vill jag konstatera, precis som sades tidigare av Solveig Ternström, att konsten är människans protest mot allt det som förråar och förhärdar och som kanske gör det för enkelt.
Konsten utmanar, och det elementet ska vi ta fasta på när vi nu går vidare med den kulturpolitiska diskussionen med utgångspunkt i de förslag som utredningen har lagt fram. Vi får komma ihåg att vi som har fått förtroendet att arbeta med kultur, antingen direkt som utövare eller som politiker, har ett stort ansvar.
Tillsammans har vi ett syfte som är mycket större än vad vi kanske ibland kan föreställa oss här i kammaren eller vid datorn på arbetsrummet. Ansvaret är att alltid, på varje plats och i varje tid, lyfta fram kulturen och dess oanade kraft och möjlighet för varje människa och för samhället.
Cecilia Wikström (L):
Vi står inför ett oåterkalleligt beslut. Konsekvenserna av en nedläggning av F 16 är irreversibla. Att frånhända sig ansvaret för att kunna starta och landa den kapaciteten är inte som att en dag när så skulle vara påkallat på nytt rulla ut en färdig gräsmatta. Det här kräver ett ordentligt underhåll och en god satsning hela tiden.
Ärna flygplats i Uppsala har ingen fast basering av stridsflygplan i fredstid. Möjligheten att landa och klargöra där har emellertid mycket stor betydelse för den svenska beredskapen, så som det har berättats för oss fram tills i dag. Det är den enda militära flygbasen i omedelbar anslutning till den folkrikaste regionen i landet.
Berghangarerna, som min kollega Mikael Oscarsson har lyft fram, representerar också ett skydd för våra luftstridskrafter som den svenska staten knappast någonsin kommer att ha råd att bygga upp på nytt. Historien visar, fru talman, att man så långt som möjligt bör undvika att flytta militära verksamheter. Det kostar mer än det smakar. Gjorda investeringar kastas bort och nya blir nödvändiga på annan ort. Utan egentliga besparingar tappar man dessutom värdefull kompetens.
I fallet Uppsala är dessa konsekvenser alldeles uppenbara. Det känns också, fru talman, rätt märkligt - märkligt, säger jag, inte oansvarigt - att höra försvarsministern berätta att hela denna underhållskapacitet, hela detta ansvar överlåts till en civil aktör, Uppsala Air, som ännu inte ens är i full verksamhet. Man förbereder ett civilt flyg i Uppsala.
Det är riktigt, och jag är den första att tillskynda detta och har varit det sedan första minuten bolaget startades. Men det är en helt annan sak än att frånhända sig ansvaret för militär landnings- och klargöringskapacitet.
Ulrik Lindgren (KD):
Jag får än en gång tacka statsrådet Mona Sahlin för beskeden. Jag välkomnar givetvis tanken att vi behöver veta mer, exempelvis Integrationsverkets uppgift att göra en till rapport till nästa år. Jag tackar också för beskedet från statsrådet att det åtminstone blir ett telefonsamtal till utbildningsministern och kanske därmed också att Skolverket visar mera gadd i den här frågan än man hittills har gjort.
Naturligtvis är det också mycket välkommet om det blir mer initiativ för möten mellan muslimska ledare och företrädare för det judiska samfundet. Den så kallade installationen av Snövit på Historiska museet som Tuve Skånberg tog upp är en del som jag tror betjänar antisemitismen i Sverige.
Den begär nämligen att offren ska förstå, och det anknyter till den gamla antisemitismen som säger att judarna egentligen själva är skyldiga till judehatet, att de egentligen själva är skyldiga själva till vad de har blivit utsatta för. Därför måste vi också avvisa och kraftfullt bemöta den typen av yttringar, menar jag, för att bekämpa antisemitismen.
Flathet inför antisemitism, som Tossavainen redovisar i sin undersökning, tjänar ingen på. Att lämna antisemitismen i fred i tystnad minskar inte antisemitismen. Arabiska muslimska invandrare riskerar ökad islamofobi från svenskar med ytterligare försvårad integration som följd, det vill säga: Det finns ingen arab eller muslim som tjänar på antisemitism.
Den ökande antisemitismen är oacceptabel för dem som drabbas av den med trakasserier, hot, kränkningar, säkerhetsarrangemang med mera. Skolan har här en väldigt viktig uppgift. Den kan inte göra allt, men den måste göra sin del för att hävda läroplanen och vår gemensamma värdegrund och visa nolltolerans mot antisemitismen.
Ulrik Lindgren (KD):
En nollvision tycker jag ändå har sin lockelse. Det har drivits mycket med det. Med rätta har man också ironiserat över en sådan typ av mål. Men vi vet från trafikområdet att just att man satt upp en nollvision har haft den nyttan för trafikområdets del att arbetet verkligen har drivits på. Sverige har gjort oerhörda insatser för att minska trafikdöden. Det har blivit en samling runt detta som har varit väldigt betydelsefull.
Att hitta ett attraktivt mål för det självmordspreventiva arbetet tror jag i sig kan vara väldigt bra för processen, att vi verkligen som nation samlar oss kring att den här döden ska nedåt. Vi ska ha klart färre självmord i Sverige framöver än vi har i dag, när vi till och med kan se en viss ökning sedan 1998 enligt Socialstyrelsens beräkningar.
Att vi försöker implementera WHO:s riktlinjer sedan fyra år har givetvis också sitt värde. Sedan hade jag naturligtvis velat höra mycket mer om den breda ansats som vi behöver göra för det självmordspreventiva arbetet, inte minst, som vi alltid brukar säga, ett större svängrum för familjen att vårda sina relationer, mer tid tillsammans.
Det som vi talar för i våra reservationer i det här betänkandet är mer av familjerådgivning, att man faktiskt får hjälp utifrån med att fylla sin viktiga föräldraroll gentemot sina barn. Jag hade egentligen en till fråga, om vi kanske hinner med det, nämligen Stephan Rössners undran var arbetet mot fetma har stannat upp. Detsamma har Tandläkarförbundets ordförande efterlyst i medierna nyligen.
Varför kommer inte den lista loss som Livsmedelsverket och Folkhälsoinstitutet har sammanställt över vilka åtgärder vi faktiskt skulle kunna vidta via förskola och skola för att ge våra barn en lämpligare kost och därmed kanske kunna komma åt en del av fetmaproblematiken?
Ulrik Lindgren (KD):
Även jag vill börja med att instämma i kritikerkören om två månader från fråga till ett någorlunda svar i dag. Vi hoppas att det blir en lång debatt med många uttömmande svar nu till slut. Herr talman! Jag tänker på att detta att vara medborgare egentligen är märkvärdigare än många av oss dagligen tänker och tror.
Det kan gälla både försvunna barn utrikes, svenska medborgare som i mängd saknas i en katastrof och oss medborgare här hemma. Det är märkvärdigare än vi tror. Det är oerhört viktigt att känna tillhörighet, att känna att man är med i ett land och en nation som har full uppställning för en om det skulle krisa till sig.
Jag är naturligtvis som medborgare själv förpliktad att på olika sätt ställa upp med skatt, medmänsklighet eller vad man nu föreställer sig hör ihop med ett medborgarskap. Jag är med i ett sammanhang som betyder mycket för att göra mig till människa helt enkelt.
Därmed har jag rätt att förvänta mig att nationen ska komma springande efter mig om jag råkar illa ut - var jag än är. Man kan inte längre säga att världen är så stor och så långt borta att vi inte kan sträcka oss så långt. Det kan man inte säga. Vi har i dag en globaliserad värld. Vi tillhör världen.
Vi är inte medborgare enbart i nationen Sverige. Vi känner alla en förpliktelse normalt sett, föreställer jag mig, att varhelst en svensk är ska vi göra vårt yttersta för att ställa upp som nation och som kollektiv.
Den enskilde medborgaren ska naturligtvis också känna sig förpliktad att teckna försäkring, vaccinera sig och vad han nu behöver göra för att, när han reser utomlands, skydda sig och ta hand om sig själv och barnen och vem han nu har med sig.
Min fråga till utrikesministern är helt enkelt: Har utrikesministern förståelse för att svenska medborgare kan känna sig övergivna, att medborgarskapet framstår som - ja, vadå? - när de befinner sig i sina utsatta positioner runtom på klotet? Jag tänker då bland annat på barnen.
När vi tänker på barn tänker vi naturligtvis upphöjt till tio i fråga om medborgarskapet. Särskilt för barnen borde vi ha en oerhört stark uppställning. Det kan vara Gazabarnen eller barnen i en katastrof borta i Asien. Vi har fått ett lyckligt slut genom att barnen från Gaza är återförenade med sin mamma i Sverige.
Det är mycket tack vare - det har kanske varit det avgörande - att det har varit ett sådant väsen i Sverige från det stora kollektivet, från medierna och opinionen på olika sätt. Det har påverkat människor där nere, när trycket har hörts av. Det är huvudskälet till att barnen har sluppit ur sin fångenskap. Det är kanske mindre tack vare aktivitet från den myndighet och auktoritet vi har inrättat som barnen har blivit fria.
Frågan är alltså: Har utrikesministern förståelse för att medborgarna i katastroferna i Gaza och Asien känner sig övergivna och att medborgarskapet inte framstår med den tydlighet som det borde ha?
Ulrik Lindgren (KD):
Tack för svar, statsrådet Ylva Johansson, får jag säga på Chatrine Pålssons vägnar. Vikten av patientsäkerhet, att inte drabbas av allvarliga biverkningar av läkemedel, är en alltid aktuell fråga. Det är en fråga utan slut, att utveckla vidare hur säkerheten ska kunna förbättras så att patienten känner ökad trygghet i att läkemedlet inte kommer att skada utan att hjälpa, som syftet är.
Larmet om Vioxx är utomordentligt allvarligt, med tanke på att biverkningarna kan leda till död och till hjärtinfarkt, och därmed kanske också död. Därmed har det blivit indraget världen över. Det är också uppenbart att det inte har varit nog med de kontrollmekanismer och utvärderingssystem som vi har i dag.
Brittiska läkarsällskapets tidning The Lancet har visat att läkemedelstillverkaren Merck borde ha dragit in detta smärtstillande preparat Vioxx redan för fyra år sedan. USA:s läkemedelsverk FDA publicerade nyligen en studie där man beräknar att 28 000 hjärtattacker eller dödsfall i hjärtattacker kan ha vållats av Vioxx.
Men en schweizisk rapport visar att de här riskerna fanns dokumenterade år 2000, enligt tidningen The Lancet. Det är inte bara fråga om att läkemedlet nu har dragits in - det är allvarligt nog, med tanke på de biverkningar som har rapporterats och upptäckts - utan dessa biverkningar har varit kända i flera år. Likväl har det fått pågå och pågå.
Det är alltså en skandal i skandalen. I dag fungerar det så att när ett läkemedel väl är godkänt i ett EU-land är det också godkänt i resten av unionen, även i Sverige, som professor Björn Beermann vid Läkemedelsverket säger.
Men vi kan inte nöja oss med det och luta oss tillbaka i passivitet, utan det är oerhört angeläget att våra system är så skärpta att det väger upp och är någonting mer än vad bara EU-kontrollerna kan ge. Vi måste också ha system som förbättrar läget för patienter i Sverige och kanske också i Europa i förlängningen genom vårt samarbete.
Beträffande Ylva Johanssons svar att en proposition är på gång om ökad patientsäkerhet och att den ska innehålla ett nationellt läkemedelsregister är det naturligtvis mycket välkommet.
Som vanligt kommer vi alla att följa denna proposition noga och vilket innehåll den får, framför allt att vi får ett förslag som gör att det fungerar i vårdarbetets vardag.
Det får inte bli så att det känns som att ytterligare en plåga för vårdsystemet införs vad gäller att fylla i papper om och om igen, utan alla ska känna att det är oerhört meningsfullt och viktigt att delta i det dagliga vårdarbetet med att minska biverkningar och öka patientens säkerhet. En fråga till statsrådet infinner sig dock i det sammanhanget, och det gäller tiden.
Enligt den propositionsförteckning som är känd i riksdagen kommer den här propositionen i oktober 2005. Mot bakgrund av framför allt skandalen med Vioxx är det oerhört angeläget att arbetet snabbas upp och vi får en proposition långt tidigare. Finns det något besked i den frågan?
Ulrik Lindgren (KD):
Beträffande statsrådets fråga om svenska myndigheter har skött sig har jag ingen annan uppfattning. Jag har inget underlag för att säga att svenska myndigheter inte skulle ha skött sig. Det resonemanget här gäller är en ökad ambitionsnivå, att vi skulle kunna göra mer för att förbättra säkerheten kring läkemedelsadministreringen och vad gäller läkemedlens biverkningar.
När det gäller tidsfrågan som jag ställde, om propositionen skulle kunna komma fortare, får vi väl se om statsrådet skulle kunna gasa lite till. Men det ska naturligtvis vara ett genomtänkt och gediget arbete som presenteras för riksdagen. Jag skulle vilja ställa en annan fråga med tanke på svaret.
Det gäller statsrådets formulering om att efter indragningen av Vioxx så har initiativ tagits till en förnyad genomgång av tillgängliga långtidsdata över Vioxx och övriga coxiber gällande biverkningar inom hjärt-kärlområdet.
Med tanke på det skulle jag vilja fråga statsrådet Ylva Johansson om hon har någon uppfattning om att detta, och kanske också andra dokument, skulle kunna bilda underlag så att de som har drabbats av de här biverkningarna skulle kunna resa ersättningsanspråk även i Sverige.
Vi vet att läkemedelsbolaget som ligger bakom Vioxx har stora skadestånd att påräkna runtom i världen, och det är också angeläget att svenskar får någon form av kompensation, ersättning, för det som de har drabbats av. Om jag också skulle kunna få ett svar på den frågan i dag vore det naturligtvis välkommet, inte minst för dem som har drabbats.
Ulrik Lindgren (KD):
Jag får tacka för debatt och diskussion i detta ämne. Jag saknar fortfarande lite mer konkreta besked, men de kanske kommer under tidens lopp. Statsrådet är ju färsk på positionen att axla andra ministrars tidigare underlåtenhetssynder. Vi får hoppas att vi får mera fart vad gäller en kommande proposition om vård i livets slutskede.
Får vi en nationell plan för palliativ vård i hela Sverige? Hur blir det med utbildningssektorn, med mera? Vi får stanna vid den diskussion vi har haft i dag och det halva besked som vi fått och hoppas på en god fortsättning.