KBLab/rixvox huggingface dataset:
Bodil Ceballos (MP):
Carl Bildt ger ett svar här vad gäller övrigas syn på Sverige, eftersom jag kritiserade att vi håller på att förlora vårt anseende. Precis som ministern säger lovordar Palestinas premiärminister den resolution som antogs i EU år 2009 under det svenska ordförandeskapet. Vi talade också med honom. Men sedan kom frågan om Unesco: Vad var det som hände?
Och det är den frågan vi får hela tiden, för även om Sverige var drivande under ordförandeskapet och gjorde en bra insats gjorde vi bort oss totalt efteråt. Det här är bara ett av de områdena när det gäller just Palestina. Det finns också andra områden. Ministern säger att vi behöver ett diplomatiskt manöverutrymme. Men frågan är: Vad tycker Sverige? Vad tycker vår regering? Vad driver vår regering tillsammans med de andra EU-länderna?
Jag kommer att bli oerhört besviken om det blir ett nej till den uppgraderade statusen i FN - och inte bara jag utan många andra här i kammaren. Ministern bör ju driva den svenska riksdagens linje, och egentligen har vi en majoritet för den här frågan i riksdagen, även om ni inte kommer överens helt och hållet i regeringen. I riksdagen har vi en majoritet för att uppgradera statusen.
Jag är till hundra procent övertygad om det. Jag och många andra kommer att bli oerhört besvikna, och vi kommer att vara efter ministern som iglar framöver om det blir ett nej. Ministern säger också att de säger att de har fått allt de vill ha. Men vad är det palestinierna har fått egentligen?
De som bor på Västbanken lever under militärlagar medan bosättarna lever under israeliska civila lagar trots att de befinner sig på palestinskt territorium. Det är inte så att människorna på Västbanken och i Palestina har fått allt de vill ha - det är precis tvärtom.
Bodil Ceballos (MP):
Jag tillhör dem som blev av med den fasta telefonin för något år sedan. Då var tanken att man inte skulle förlora fast telefoni utan att det först fanns alternativ. Nu har det gått ett år. Jag har ingen fast telefoni, och jag behöver fortfarande gå ut i trädgården för att tala i mobiltelefon.
Jag har inget bredband som fungerar tillförlitligt, utan jag måste ofta åka till staden för att kunna göra alla ärenden eller för att helt enkelt kunna jobba. Jag har olika varianter. Jag har en Tele 2-telefon, som är min privata. Den kan jag prata i inomhus när det är det bra väder. Jag har en Teliatelefon som är riksdagens. Jag kan tala inomhus om det är bra väder.
Men om det är regnigt måste jag gå ut, och det gäller båda telefonerna. Jag har Net 1 som operatör, som ju är den operatör som har bäst täckning där jag bor. Om jag har riktig tur kan jag se rörliga bilder under en liten stund, men jag kan till exempel inte tala via Skype och ha video på.
Jag kan sällan tala via Skype utan video. Jag kan absolut inte titta på en film eller någonting sådant - det är helt omöjligt - eller se nyheter. Men som tur är har jag förstås tv via satellit, för något annat alternativ finns inte där jag bor. Hur ser täckningen ut hos de vanligaste operatörerna just där jag bor? Där finns Net 1.
Om man har antennen optimalt inriktad, i mitt fall på 290 grader mot urberget, har jag täckning utomhus. Det innebär att jag också kan använda datorn inne. Men det funkar inte alltid, utan det är helt väderberoende. Om det är dåligt väder eller för fint väder funkar inte internet.
För det mesta är jag tvungen att åka till staden fem och en halv mil bort, eller också måste jag åka någonstans i närheten och sätta mig i bilen för att jobba, för då kan jag eventuellt ha täckning. När det gäller Telia är den bästa tillgängliga tekniken enligt deras täckningskarta 2G med en hastighet upp till 100 kilobit. Mitt hus ligger precis utanför den täckningen.
Just den väg i den lilla by där jag bor ligger utanför. Med Tele 2 är det samma sak. Den bästa täckningen ger 2G, och där har jag ungefär samma täckningsgrad. Telenor skriver så här: Det finns en indikation på var det bör finnas täckning. På deras täckningskarta säger de alltså inte var det finns täckning, utan det är en indikation på var det bör finnas täckning. Där står det att det ska finnas 4G där jag bor.
Då är det märkligt att vänner som jag har på besök som har Telenor som operatör inte kan tala i mobiltelefon hemma hos mig. Jag tror inte att det funkar så himla bra. Nu har jag kanske extra stor otur med att det är radioskugga just i det hus där jag bor. Men det är inte det enda hus i byn som har dessa problem. Jag vet att vissa har Telia och har fått en antenn via Telia uppmonterad, och det har funkat.
Andra har Net 1, och det funkar. Någon har Tele 2, och det funkar. Någon har Telenor, och det funkar. Men hemma hos mig funkar det inte, och det är ett problem förstås. Jag hoppas verkligen att ministern jobbar på för att se till att täckning inte bara finns längs vägarna utan också lite inåt.
Bodil Ceballos (MP):
Det sista som togs upp här kan också jag kommentera lite. När vi fick lite bättre täckning via Telia på hemmaplan i min by blev den sämre på E4:an. Jag antar att man riktade sändarna mot byn i stället för mot vägen. Jag bryr mig inte så mycket om vilka megahertz eller vilka frekvenser man använder sig av. Det jag bryr mig om är att det ska fungera, och det ska fungera också för oss som bor på landsbygden.
Jag bor inte i glesbygd; jag bor på landsbygden. Men vi är inte många i min by. Post- och telestyrelsen fastställde ju tidigare att operatörerna inte har någon skyldighet - inte heller Telia - att förse människor med telefoni i olönsamma områden. Det är det mitt område är. Vi är 20 fastboende och några till på sommaren, så vi kanske är hundra personer sammanlagt när det är högsäsong. Det viktiga är alltså att det fungerar.
Hur ni gör det bryr jag mig faktiskt inte om. Det handlar om säkerhet och trygghet. Jag måste kunna sitta hemma och jobba. Som riksdagsledamöter har vi vår arbetsplats i hemmet. Vi ska ha bra utrustning så att vi kan kommunicera med riksdagen och med andra.
Men för min del handlar det om att jag för att vara säker på att kunna kommunicera med riksdagen måste åka ned till Gävle, där jag har ett extra kontor, för att kunna jobba. Så ska jag ju inte behöva ha det egentligen. Det är så oerhört mycket som i dag sker via nätet, och vi förväntar oss att människor - också pensionärer - sköter alla sina ärenden via nätet.
Men om man bor som jag bor är det helt omöjligt, och det måste vi hitta en lösning på. Jag tycker att det låter väldigt bra att alla svenskar skulle vara garanterade 1 megabit. Men jag är långt ifrån den nivån i dagsläget, och jag undrar om jag någonsin kommer att komma upp på den om inte någonting väldigt drastiskt görs.
Bodil Ceballos (MP):
Då vill jag återigen tacka för svaret. Jag vet att det är väldigt uppskattat att ministern har påbörjat den här dialogen. Det är ett avsevärt bättre samtalsklimat nu, sedan ministern tillträdde, än vad det har varit tidigare när det gäller civilsamhällets organisationer.
Inte minst gäller det den biståndspolitiska plattformen, som ju drog ut väldigt långt på tiden och som civilsamhället eller vi i riksdagen egentligen inte hade möjlighet att komma med synpunkter på. Men det är mycket uppskattat att ministern faktiskt har börjat föra de här samtalen med civilsamhällets organisationer och också med oss i riksdagen, tycker jag.
Nu blev jag lite nyfiken på vilka nya och mindre aktörer som ministern tänker på eller vilka man menar. Vi har pratat mycket om näringslivets aktörer, och vi har pratat om de små organisationerna och om de lite större. Men vilka är de nya och mindre aktörer som ministern funderar på?
Helena Bouveng (M):
Jag delar Läkemedelsverkets syn att man ska vara väldigt restriktiv. Att inneha narkotika, att lagra narkotika, måste innebära väldigt stora restriktioner. Det är oerhört viktigt att det följs upp att de som faktiskt meddelas tillstånd följer lagen ytterst noggrant. Min uppfattning är att de hundskolor som håller på med detta delar min syn.
Man vill inte att vem som helst ska ha möjlighet till detta. Man säger till och med att man mycket väl skulle kunna tänka sig en typ av certifiering, en tydlig certifiering, så att inte spridning av narkotika sker såsom Läkemedelsverket beskrev i yttrandet beträffande dessa samtliga behandlingshem. Men hundskolorna upplever jag som oerhört seriösa.
Man diskuterar också om hundskolorna ska ta över brottsbekämpande myndigheters verksamhet. Jag tror att det är väldigt viktigt att man understryker vikten av att i den sekund en hund markerar för narkotika ska frågan direkt överlämnas till polis, då misstanke om brott föreligger. Där tror jag att man ska vara väldigt tydlig.
Återigen, trots att vi har den största satsningen på polisen någonsin kommer inte de 200 polishundar som finns i brottsbekämpande myndigheters verksamhet att ha möjlighet att i brottsförebyggande syfte genomsöka arbetsplatser. Man kommer då brott har begåtts. Då är olyckan redan framme.
Arbetsgivare är redan i dag väldigt involverade i ett brottsförebyggande arbete. Bussbolag sätter in alkolås, Securitas vaktar byggnader och andra har valt att med jämna mellanrum söka igenom arbetslokaler med hjälp av hundar. Alla dessa insatser görs i syfte att säkerställa en god och säker arbetsmiljö.
För mig är det självklart att det ligger i allas vårt intresse att ge arbetsgivare ordentliga verktyg att skapa en trygg och säker arbetsplats.
Jag hoppas att jag med denna interpellation har väckt en debatt så att vi så snart som möjligt kan se en lösning i frågan som skapar bättre möjligheter för våra företag att använda sig av narkotikahundar och därmed också bättre kunna bekämpa förekomsten av narkotika på våra arbetsplatser.
Helena Bouveng (M):
Det gläder mig att höra statsrådet tala om de frågor som kommer upp i den här debatten. Det är inte en helt enkel fråga. Det grundläggande tror jag är att vi är överens om att vi vill åstadkomma narkotikafria arbetsplatser. Sedan kommer frågan: Är det enbart de brottsbekämpande verksamheterna som ska ha möjlighet att göra detta, eller ska vi låta flera privata hundskolor också få göra detta arbete? Min inställning är ganska klar.
Som ledamot i justitieutskottet ser jag att vi aldrig kommer att kunna ge detta verktyg till våra arbetsgivare om det bara ska handla om de hundar som ingår i de brottsbekämpande myndigheternas verksamhet. Jag kan dock höra att statsrådet välkomnar debatten. Jag tror också att det är viktigt att man tydliggör de olika frågeställningar som de facto kommer upp och framför allt, oavsett vilka domstolsutslag det blir, att vi får en tydlighet i lagen.
I dag finns det utrymme för godtycke, och en sådan lagstiftning är aldrig bra. Jag ser med hoppfullhet på framtiden och hoppas att vi snart får anledning att återkomma i denna fråga.
Helena Bouveng (M):
Först måste jag instämma med justitieministerns tydliga ståndpunkt beträffande syftet med en eventuell närmare koppling till universitet och högskolor. Det måste vara att vi får en bättre polisutbildning, inte att poliser i efterhand ska kunna ändra ett yrkesval. Mig veterligen har poliser redan i dag goda möjligheter att få en anställning utanför polisorganisationen om de så önskar.
Men det primära måste väl ändå vara att flertalet har en sådan god utbildning att de väljer att stanna kvar i polisyrket, ett yrke där det i dag dessutom råder stor brist. Herr talman! Jag ser det mycket positivt att ministern har valt att bredda utredningen. Det är en utredning som ska ligga till grund för många polisers utbildning under en lång tid. Det handlar om att grundligt utreda framtidens behov av kompetens. Jag har svårt att förstå att det skulle vara något ont i det.
Tvärtom är det min övertygelse att det är nödvändigt att vända på alla stenar och se alla möjligheter så att våra framtida poliser får den kompetens som krävs för att kunna utföra sina olika uppdrag. I tidigare debatter har justitieministern talat om de olika behoven. Man behöver inte vara särskilt insatt i frågan för att förstå att den patrullerande polisen i Vetlanda har en annan arbetssituation än piketstyrkan på Stureplan.
Brottsutredare behöver sina specialistkunskaper likväl som narkotikaspanare och trafikpoliser behöver sina. Tanken att poliser efter en basutbildning ska kunna specialisera sig efter intresse och behov är intressant. Jag ser i detta också en möjlighet att kunna gå vidare i sitt yrke och på det sättet ständigt kunna utvecklas inom sitt yrke i stället för att välja ett nytt. Herr talman!
Som ledamot i polisstyrelsen i Jönköpings län har jag under de senaste åren mött många olika typer av poliser, några så kallat akademiska och några inte. Anledningen till att de har valt polisyrket skiftar. För en del har det av olika anledningar dessutom varit en väldigt lång väg att komma in på utbildningen. De akademiska poängen har för dessa människor inte varit det primära utan just drömmen om att få bli polis, att värna om människors trygghet i vardagen.
Jag har också mött många som verkligen försökt att komma in men har tvingats ge upp hoppet. Det är sökande som enligt min mening skulle vara alldeles utmärkta poliser på stadens gator och torg. Jag undrar hur justitieministern ser på rekryteringsfrågan. Hur kan vi möjliggöra så att mångfalden i bakgrund ökar inom polisorganisationen, att vi får en poliskår som i mångt och mycket återspeglar det samhälle som den enskilda polismannen ska verka i och att vi får en poliskår i hela vårt land?
Helena Bouveng (M):
Det var spännande att höra Elisebeht Markströms inlägg. Jag kommer ihåg att när vi debatterade den här frågan hade jag kollat upp vissa fall, och det var bland annat en 17-årig tjej i en av våra kommuner som hade blivit våldtagen av sin sambo. Det tog nästan tolv månader innan hennes fall kom upp till behandling.
Tycker du att det är orimligt att hon ska ha en chans att fråga domaren, lagmannen i tingsrätten, om det inte har gått väldigt lång tid?
I begäran om förtursförklaring behövs det inte några långa juridiska skrivningar, utan man kan enkelt ställa frågan till lagmannen, domaren, i den tingsrätten: Är det rimligt att jag, en 17-årig tjej, ska gå och bära på dessa våndor och att jag inte kan sova på nätterna under så lång tid? Jag blir lite förvånad över att Elisebeht inte tycker att hon ska ha den rätten.
Det är bara en domare som ska avgöra. Det behövs inga långa svåra juridiska skrivningar, utan det räcker med en enkel fråga: Är det rimligt att jag, 17 år, ska vänta tolv månader på att mitt ärende ska behandlas?
Helena Bouveng (M):
Det var spännande att få klara besked från Elisebeht att man inte tycker att brottsoffret ska ha en väg att driva sin egen fråga. Jag tror dessutom att tingsrätterna kanske mår ganska bra av detta. De kanske inte vill ha denna begäran om förtursförklaring, utan man hanterar ärenden i sin egen takt. Jag håller med dig om att tryggheten är oerhört viktig. Den är ojämn - det ska vi inte blunda för, och det står jag upp för.
Det är också oerhört viktigt att vi tar människors upplevda otrygghet på allvar, för det är faktiskt den vardag man lever i. Men Brås trygghetsundersökning visar trots allt att tryggheten ökar. Det verkar Elisebeht inte riktigt ta till sig. Jag tycker att det är väldigt positivt att vi får en ökad trygghet i Sverige.
Jag tror att det beror väldigt mycket på att de ökade satsningarna på rättsväsendet så sakteliga börjar ge resultat. Och vi vill väl alla att vi kan känna trygghet oavsett var vi bor i Sverige.
Helena Bouveng (M):
Jag hade inte tänkt gå upp i den här debatten. Men eftersom Lena Olsson uppehöll sig så länge vid detta med att vilja avkriminalisera eget bruk av narkotika kan jag inte annat än gå in i diskussionen. Jag ser att Vänsterpartiet är väldigt ensamt i frågan.
Varken Socialdemokraterna eller Miljöpartiet är med på reservationen från v. Från Lena har vi i dag fått klartecken: Det vi har i kroppen är lagligt men inte det vi har i fickan. Man kan alltid fråga sig hur det kom dit. Med andra ord går det att vara ganska snabb och ta in narkotikan på inandning om det blir ett ingripande. Man kan föreställa sig hur det då går med överdoser och sådant.
Det är dock inte den frågan jag vill ta upp, utan frågan är hur vi förhindrar att unga människor börjar med narkotika. Det är kanske den viktigaste frågan. Lena uppehöll sig ganska länge vid frågan om dem som redan är i ett missbruk. Vi i alliansen står väldigt mycket på förebyggandesidan. Jag undrar hur det skulle bli om narkotika för eget bruk avkriminaliserades. Vilken signal, vilket tecken, ger inte det till våra ungdomar!
Frågan är vad jag då säger till min dotter när hon säger: Det är helt okej att knarka, mamma. Det är faktiskt lagligt bara jag tar knarket på inandning. Det är ungefär vad jag skulle kunna säga. Vi vill att ungdomar över huvud taget inte ska använda narkotika. Jag är fullständigt övertygad om att vår restriktiva narkotikapolitik är en väldigt viktig del i att förhindra att ungdomar går in i ett missbruk.
Jag undrar också hur polisen ska arbeta med detta när ungdomar kan säga: Det är lagligt. Bara jag är 18 fungerar det. Min fråga i dag blir därför: Tror Lena Olsson att det blir fler eller att det blir färre ungdomar som börjar med narkotika om narkotika för eget bruk avkriminaliseras?
Helena Bouveng (M):
Det var en stor svada från Lena Olsson, men jag hörde få förslag. Det handlade om mer resurser till kommunerna. Sedan var det klart med era tankar om hur man faktiskt ska förebygga att unga människor begår brott. Men jag kunde höra få konkreta förslag. Jag kan ändå konstatera att Vänsterpartiet från början inte ens var med på satsningen på 20 000 poliser som faktiskt gör att det finns en närvaro av poliser även där våra ungdomar finns. Det var ni inte riktigt med på.
Jag hoppas att ni är med på det i dag. I mitt anförande var jag ganska tydlig med att det är fler åtgärder och fler paket som faktiskt är på gång. Denna regering om någon har faktiskt valt att ha en helhetssyn, inte minst utifrån Mats Löfvings och Carin Götblads uppdrag. Vi har klart deklarerat att det faktiskt inte bara handlar om poliser och straff, utan vi tror mycket på samarbete myndigheter emellan, människor emellan och organisationer emellan.
Vi tror också att det är viktigt att vi vågar identifiera de riskfaktorer som faktiskt finns på flera olika områden, att de identifieras tidigt och att vi faktiskt vågar stötta här. Tycker inte Lena Olsson att det är ett sätt att faktiskt ta ett helhetsgrepp?
Helena Bouveng (M):
Jag vet inte hur många gånger jag har sagt 20 000 poliser, och det gäller också alla mina allianskamrater här. Det är ingenting som vi behöver diskutera här. Jag tror definitivt att vi kan öka effektiviteten hos polisen så att vi får mer polis för pengarna. Det tittar vi också på. Jag tror att vi kan få ut mer av den polis som vi har. Det håller jag helt med om. Du säger att vi har en politik som skulle prioritera klyftor. Det är precis tvärtom.
Är det någon regering som har prioriterat att fler människor kommer i arbete så är det den här. Vi hade en finanskris 2008. Tyvärr är det ofta de som står längst bort från arbetsmarknaden som inte kommer med på tåget. De insatser som görs nu är väldigt tydliga med att de som står på perrongen finanskris efter finanskris inte ska stå kvar där, utan vi ska håva in varenda människa som vill ta ett arbete.
Johan Linander redovisade att de ökande klyftorna har funnits under en väldigt lång regeringsmakt som vi inte hade. Det viktigaste för att få bort de här klyftorna är att fler människor kommer i arbete, och där har vi varit framgångsrika. Vi har en politik som gör att vi har en stark ekonomi, och det gör det möjligt för fler människor att få arbete. Sedan pratar du om fattigdomsbevis. Du pratar exempelvis om fler lärare i en klass. Jag tycker inte att det är att ta ett helhetsgrepp.
Jag tror att man måste våga titta på forskningen och på det som bland annat Götblad och Löfving har kommit fram till, nämligen att det finns flera olika riskfaktorer. Det är där vi måste sätta in klutarna, och det ordentligt.
Helena Bouveng (M):
Först, Kerstin Haglö, vill jag vara väldigt tydlig att beträffande anmälningsplikten som vi i dag diskuterar säger både jag, utredaren och regeringen att det inte går att utesluta men att det krävs en väldigt seriös analys innan man lägger fram sådana förslag. Det ställer väldigt många frågor. Är det praktiskt genomförbart? Men framför allt väcker det också frågan om detta är förenligt med grundlagen.
Man skriver i sitt betänkande att frågan bör utredas men att en anmälningsplikt ska träda i kraft 2012, detta trots att det bedöms vara mycket svårt att förena anmälningsplikt med bland annat grundlagsfästa rättigheter såsom rörelsefrihet, Europakonventionen och kravet på att åtgärder av detta slag ska vara proportionerliga.
Frågan jag ställer till Kerstin Haglö blir naturligtvis: Vad händer om detta inte är förenligt med grundläggande friheter och rättigheter, om det strider mot grundlagen? Går det rent praktiskt ihop? Är det proportionerligt? I motsats till vad Kerstin Haglö påstår har Per Unckel ett mycket öppet mandat att utreda, analysera och lägga fram förslag på både åtgärder och lagstiftning där de olika aktörerna tillsammans arbetar fram vad respektive aktör kan bidra med.
Jag ställer frågan till Kerstin Haglö: Varför är man inte beredd att låta den redan tillsatta samordnaren göra sitt jobb och lägga fram förslag som skapar en helhet gentemot huliganismen?
Helena Bouveng (M):
Syftet tror jag inte att någon av oss här glömmer. Jag tror att vi är väldigt överens i kammaren i dag om att det krävs mer än vad som gjorts hittills vad gäller att motarbeta huliganism. Jag tror att du och jag, Kerstin Haglö, är helt överens om vikten av att du, jag, våra barn och alla människor ska kunna känna oss trygga och känna en glädje i att kunna gå på våra fotbolls- och hockeymatcher utan att känna annat än trygghet och glädje.
Syftet för oss och för regeringen är att detta är oerhört viktigt och att det behövs krafttag här och nu. Per Unckel har som sagt fått ett väldigt öppet mandat. Det är inte över huvud taget inte specificerat i hans direktiv vilka lagförslag eller åtgärder han ska komma fram till, utan han har ett väldigt öppet mandat. Det gick att läsa i Svenska Dagbladet i en artikel senast i förra veckan. Jag ställer mig ändå frågande till Kerstin Haglö, för ni säger att det här bör utredas men att det ska träda i kraft.
Kan ett så stort parti som Socialdemokraterna med någon typ av värdighet, om detta faktiskt strider mot grundlagen, säga att det ska kunna träda i kraft redan 2012? Det är för mig väldigt naivt. Vet man inte om att det krävs rätt mycket om det krävs en grundlagsförändring?
Jag ställer fortfarande frågan till Kerstin Haglö: Är det vettigt att lägga fram ett sådant förslag om att lagen prompt ska träda i kraft 2012?
Helena Bouveng (M):
Jag börjar med frågan om a-kassan. Jag är inte alls nöjd med att det är så många som inte är med i arbetslöshetskassan och därför inte har tillgång till ersättning. Därför är det så otroligt viktigt att vi gör allt vi kan för att fler människor ska komma i arbete. Ni säger nej till detta.
Ni säger ju nej till den halverade arbetsgivaravgiften, och ni säger delvis nej till RUT och sådant som gör att de som står utanför arbetsmarknaden kommer in. Trösklarna kan vara höga. Alla har inte en akademisk examen eller liknande. Framför allt om man kommer från andra länder är vägen väldigt lång.
Vi måste våga säga att vi ska sänka trösklarna och att det ska bli lättare för dessa människor att få jobb. Vi gör allt vi kan. Det är särskilt viktigt när de gäller de nya kvinnor som kommer till Sverige. De står absolut längst från arbetsmarknaden. Ni fnyser åt den sänkta krogmomsen. Avsikten är inte att det ska bli billigare att äta, utan att det ska bli möjligt för krogägarna att anställa fler.
I ditt första inlägg pratade du mycket om kommunala investeringar. Det tyckte jag var intressant. Mycket av problematiken ligger ju på kommunal nivå. Det gäller inte minst skola och utbildning. Hur ser Christer Engelhardt på att det ser ut som det gör i Malmö? I Malmö har vi det största antalet barn som lever i familjer med låga inkomster.
Här har man haft ett långt socialdemokratiskt maktinnehav; ändå ser det ut som det gör. Hur ser du på situationen i Malmö?