KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Lillemets (MP):
Jämställdhet kan också vara att män borde göra mer som kvinnor, inte bara att kvinnor borde göra mer som män. Jag menar att det finns all anledning att återinföra friåret, för det är något så sällsynt som en sann vinna-vinna-lösning. De friårslediga får makt över sina liv och chans att frigöra sin kreativitet och samla nya krafter, samtidigt som arbetslösheten, som ger så mycket olycka, minskar.
Friåret är en unik livskvalitetsreform, eftersom ledigheten är kravlös. En friårsledig är fri. Han eller hon har verklig makt över sitt liv under en begränsad tid. Kanske är det därför friåret väcker så starka känslor. De som fick chansen att ta en paus från arbetslivet var förstås mycket nöjda, liksom de arbetslösa som fick friårsvikariat. Friåret möter dock djupt känsloladdat och väldigt irrationellt motstånd i Sverige, men inte längre i Finland.
Det här handlar om grundläggande värderingar, människosyn och vilket samhälle vi vill ha. Vår gröna människosyn uttrycks så här i Miljöpartiets partiprogram: "Människan är en aktiv och skapande varelse som vill och kan ta ansvar. Människors kreativitet och vår ständiga förmåga att finna nya lösningar är en förutsättning för att vi ska nå ett långsiktigt hållbart samhälle."
Men låt mig också citera Moderaternas idéprogram: "I tider av snabba förändringar passar den positiva synen på människans möjligheter bättre in än misstrons och missunnsamhetens ideologier." Att ta ledigt utan krav är nu förbehållet några få lyckligt lottade med god ekonomi och förstående arbetsgivare. Ett friårssystem skulle kunna öppna en möjlighet för alla att utveckla sig, om vi unnar varandra det och inte misstror varandra.
Jag hoppas därför för de arbetslösas och alla andras skull att ministern är beredd att omvärdera sin ståndpunkt och verka för att människor i Sverige får samma frihet och chanser som i Finland. Friåret skulle gagna både individer och samhället, och vi i Sverige har allt att vinna på att följa det finländska exemplet.
Annika Lillemets (MP):
Man får skilja på politik på kort och på lång sikt. Självklart ska vi arbeta med det system vi nu har och förbättra det inom dess ramar. Det handlar om grundläggande värderingar, människosyn och vilket samhälle vi vill ha. Vi gröna tror på människors kreativitet och vilja att bidra till samhället. Medborgarlön är vår vision på längre sikt. Det är en rättighet, en inkomst, som alla får utan villkor eller krav utan förnedrande prövning. Det handlar också om hur vi ser på arbete.
Lönearbete så mycket som möjligt oavsett innehåll är inget gott i sig. All verksamhet som någon avlönas för att utföra är inte meningsfull eller nyttig. Lika sant är att mycket oavlönat arbete är mycket viktigt. Lönearbetet är bara en del av arbetet, och arbetet är bara en del av livet. Villkorslös medborgarlön skulle kunna befria arbetet från den överspelade funktionen av disciplineringsinstrument.
Om alla fick bättre möjlighet att förverkliga sina drömmar och livsprojekt skulle mycket gott kunna åstadkommas. Om enstaka individer skulle välja att utnyttja systemet är det inte ett skäl att hindra en reform som skulle gynna de flesta. Därför behöver vi en seriös, bred och förutsättningslös debatt om för- och nackdelar med medborgarlön även i Sverige och inte bara i utlandet och hur ett sådant system skulle kunna utformas så att det passar svenska förhållanden.
Detta ska göras för att försöka vända på alla stenar och finna lösningar på fattigdom och utslagning även på lång sikt när behovet av lönearbete minskar kontinuerligt. Men idén möter i Sverige känsloladdat och irrationellt motstånd till skillnad mot i många andra länder. Det vore synd om fördomar och låsningar skulle leda till att inga försök med villkorslös basinkomst genomförs i vårt land, vilket statsrådets svar tyvärr pekar på.
Jag tycker att vi ska ta EU-parlamentets uppmaning på allvar.
Annika Lillemets (MP):
Jag ska försöka hinna svara på så mycket som möjligt. Finansministern och andra nämner den skatt på köp och försäljning av värdepapper som fanns i Sverige mellan 1984 och 1991. Den är mycket riktigt ett exempel på en dåligt utformad skatt på finansiella transaktioner. Eftersom man beskattade börsmäklarna var det lätt att slippa betala genom att helt enkelt flytta handeln utomlands. Genom att i stället beskatta själva transaktionen, oavsett var den äger rum, går detta att undvika.
Det är även möjligt att komplettera med en så kallad exitavgift som måste betalas om affären flyttas utanför gränserna för landet eller det område som skatten gäller inom. Finansministern uppmärksammar inte att det i Storbritannien finns en väl fungerande skatt på aktieaffärer sedan 1963. Är det plakatpolitik eller orealistiskt? Den finns ju.
Internationella valutafonden, IMF, konstaterar också att det är fullt möjligt att konstruera en skatt på finansiella transaktioner som fungerar utan de nackdelar som förekom i Sverige. Det är alltså fantasilöst att inte överväga andra konstruktioner än den svenska, som visat sig misslyckad - inte minst när det faktiskt redan finns andra fungerande system på nationell nivå i drift i världen.
IMF påpekar vidare i sin rapport till G20 förra året att skatten inte heller är alls svår att genomföra rent tekniskt, eftersom transaktionerna sker via datorer. Det är inte troligt att transaktionerna kommer att flyttas någon annanstans om en spekulationsskatt införs inom EU. Det finns många skäl till att banker och företag vill stanna i Sverige och EU - exempelvis den trygghet det ger att staten hjälper till om det går snett. Även detta uttalar sig Internationella valutafonden om.
Det påpekas att en finansiell transaktionsskatt inte automatiskt driver bort finansiell verksamhet. Det är också värt att notera att Londonbörsen alltjämt är världens näst största, trots skatten på aktiehandel. EU är världens största finansmarknad, och det ligger väl mycket i vad EU-parlamentet säger: Det ligger i EU:s eget intresse att ta ledningen för att införa transaktionsskatt både inom unionen och globalt. Självklart måste dock ambitionen vara att skatten ska införas globalt.
Finansministern tar också upp frågan om den så kallade stabilitetsavgiften, som faktiskt är irrelevant i diskussionen om transaktionsskatt. Stabilitetsavgiften innebär att kreditinstitut och andra som omfattas av stöldsystemet betalar en avgift till en fond, ur vilken pengar tas till stöd vid eventuella kommande finanskriser.
Då får alltså kreditinstituten, och inte bara skattebetalarna, bidra till att betala för de problem de eventuellt orsakar i framtiden. Detta är jättebra, men stabilitetsavgiften kan inte ersätta skatten på finansiella transaktioner. Pengarna är nämligen öronmärkta och kan inte användas till annat, som fattigdomsbekämpning eller klimatinvesteringar. Inte heller dämpar stabilitetsavgiften spekulation, som en Robin Hood-skatt kan förväntas göra. De utesluter dessutom inte varandra.
Båda behövs, men av olika skäl. Stabilitetsavgiften har alltså inget att göra med den fråga vi i dag diskuterar. Jag tror att jag lugnar mig där.
Annika Lillemets (MP):
Jag har lite svårt att förstå varför det skulle vara orealistiskt att driva någonting som redan fungerar i Storbritannien. Finansministern svarade inte på den frågan. Det fungerar i Storbritannien. Londonbörsen är den näst största i världen. Man har haft en skatt på aktiehandel där sedan 1963. Är det plakatpolitik? Är det orealistiskt? Det förstår inte jag.
Det är de finansiella spekulationerna som orsakar finansbubblor och driver upp orealistiska värden. Det handlar om de sekundsnabba affärer som inte tillför någonting till den reala ekonomin. Vi pratar om olika saker här - stabilitetsavgifter är bra, men det är inte det vi talar om. Skatt på finansiella transaktioner skulle ha en annan god effekt, nämligen att helt enkelt lugna ned ekonomin.
Jag kan hänvisa till exempel till Nobelpristagaren i ekonomi, Paul Krugman, som menar att en sådan skatt skulle ha kunnat bromsa den typ av spekulation som ledde fram till den förväntade finanskrisen 2008. Tiden för en sådan skatt har kommit, säger Paul Krugman. Jag tycker att det är en väldigt moralisk fråga. Vem ska egentligen betala för det man ställer till med? Ska finansmarknaden betala för de bubblor den har blåst upp?
Ska börshajars och spekulanters särintressen skyddas på bekostnad av alla oss andra? Jag tycker faktiskt inte det. Jag tycker fortfarande att finansministerns argumentation mot en sådan Robin Hood-skatt är väldigt ihålig. Jag tycker att det är märkligt att Moderaterna spjärnar emot, och jag tycker inte att stabilitetsavgiften är svaret. Jag tackar dock ändå för debatten, förstås!
Annika Lillemets (MP):
Jag vill tacka utrikesministern för svaret. Jag är också väldigt glad att utrikesministern har talat med premiärminister Barham Saleh. Det är alldeles utmärkt. Jag undrar fortfarande förstås vad utrikesministern avser att göra framöver - framföra kritik eller vad det kan vara - så att det blir en konstruktiv utveckling. Det är väldigt viktigt att omvärlden uppmärksammar övergrepp och missförhållanden när det gäller mänskliga rättigheter.
Jag, Jabar Amin och Valter Mutt, som var i Kurdistan, har försökt göra vårt genom att skriva den rapport som jag håller i min hand. Jag är glad att utrikesministern har tagit del av den. I rapporten finns en hel del, som sagt inte allt, men det vi har skrivit bekräftas också av Amnesty och andra organisationer. Nu när läget förvärras så snabbt är behovet av klarspråk från Sveriges och andra demokratiska länders sida akut.
Vårt stöd för mänskliga rättigheter och demokrati måste vara omedelbart och väldigt kraftfullt. Vi har ett särskilt ansvar i Sverige, därför att vi har starka band mellan Sverige och irakiska Kurdistan. Det är många svenskar som har kurdiskt ursprung. Det är också många som bor i irakiska Kurdistan som har bott i Sverige, så Sverige borde kunna spela en väldigt viktig roll.
Det kurdiska folket behöver vår hjälp i sin strävan att få den demokrati, frihet och säkerhet som de förtjänar, något som vi tar för givet, för mänskliga rättigheter är allas angelägenhet och ansvar. Den mördade elvaåringen Germians mamma sade att hon hoppades att hennes barns blod skulle vara det sista som spillts. Det hoppas också jag och säkert alla andra.
Jag upprepar därför min fråga: Vad kommer utrikesministern och regeringen att göra framöver för att det ska bli så?
Annika Lillemets (MP):
Ökad tillgänglighet är ett bättre mål än ökad rörlighet. Transporter är medel - inte mål - för på vilket sätt är det bättre för människor att arbetspendla timtals varje dag än att fler finner jobb nära hemmet, med en genomtänkt stadsplanering som blandar lämpliga arbetsplatser och bostäder?
På vilket sätt blir livet bättre för människor när allt fler tvingas åka bil till avlägsna köpcentrum för att handla mat, när små butiker i bostadsområdena konkurreras ut? Nog vore många gladare om de hade tillgång till en butik nära hemmet än att få det tveksamma nöjet att öka sin rörlighet genom påtvingade bilresor. Inte heller finns det något värde i att varor transporteras i onödan. För att uttrycka det lite hårdraget: Varför skicka kakor mellan länder när man kan byta recept?
Ministern säger alltså att det är "inget mål i sig att minska resandet eller transportarbetet" och vidare att "klimatutmaningen . måste . tas på största allvar, och tranportsystemet behöver hantera denna utmaning samtidigt som det bidrar till en samhällsutveckling med hållbar tillväxt". Hur ska detta gå till om ökat resande överordnas allt annat? Det är inte bara jag som undrar.
Professor Lars-Göran Mattsson vid institutionen för transportvetenskap, skolan för arkitektur och samhällsbyggnad, ifrågasätter i KTH:s yttrande över EU-kommissionens vitbok den låga ambitionen för transportsektorn vad gäller utsläppsminskningar. För att klara tvågradersmålet måste alla samhällssektorer i EU minska sina utsläpp till 2050 med 85-90 procent. Men i vitboken är målet endast 60 procent för transportsektorn, vilket ministern menar är ambitiöst.
Dessutom vill EU tillåta att utsläppen av växthusgaser först ökar med 8 procent till år 2030. KTH menar i sitt yttrande att en sådan strategi inte är trovärdig och att det i praktiken torde vara omöjligt eller i alla fall mycket kostsamt för kommande generationer att så snabbt minska utsläppen så mycket. Professor Mattsson påpekar också att en samlad bedömning av forskningen talar för att ökningen av de totala transportvolymerna måste stoppas och helst att transporterna ska minskas.
Det räcker inte med teknisk utveckling och överflyttning av trafik till mer klimatvänliga transportslag för klimatets skull.
Detta skulle jag gärna vilja att ministern utvecklar. Vad betyder det i praktiken? Det var lite krångligt! Hur samverkar detta med fyrstegsprincipen eller motverkar den? Och jag undrar fortfarande på vilket sätt ministern arbetar konkret för att fyrstegsprincipen ska få genomslag i EU.
Annika Lillemets (MP):
Ja, det här var spännande. Jag vill påminna om att om man bygger väg ökar bilismen, men lägger man räls åker folk mer tåg. Det har erfarenheterna visat, och det gäller även i Sverige, i Stockholm och i EU. Därför är det ingen bra idé att bygga nya motorvägar om man vill minska klimatpåverkan och om man vill att folk ska åka mer kollektivt. Det finns inte oändligt med pengar heller.
Använder man pengarna till att bygga motorväg blir det sannolikt, tyvärr, inte så mycket kvar att bygga räls för. Jag vill påminna om att man inte ska skilja på trafikslagen. Man måste se dem tillsammans. Man kan inte säga att var och en ska sköta sitt. Detta säger både EU i sin vitbok och forskningen. Naturligtvis är det bra med samordning av transporter, men jag vill som sagt påminna om att det inte räcker, enligt forskarna.
Vad gäller klimat- och miljöpåverkan är, som jag tidigare påpekade, ökad rörlighet som mål både orealistiskt och faktiskt väldigt skadligt. Även om resorna görs energieffektivare äts besparingen upp av den ökade trafikvolymen. Det har också erfarenheten visat. Hur ska exempelvis fördubblat flygande till 2050, som förutspås i vitboken, klaras utan ökad belastning på klimatet? Somligt resande som man tvingas till på grund av dålig samhällsplanering minskar faktiskt människors livskvalitet.
Att minimera eller rent av eliminera tiden människor förspiller i bilköer på väg till jobbet långt bort, dit det inte går spårvagn eller buss, är verkligen angeläget. Det är framtidens lösningar, inte 60-talets, vill jag påstå. Då frigörs också mer utrymme, både fysiskt utrymme och miljöutrymme, för verkligt nödvändiga och/eller roliga resor.
Vi har alltså verkligen allt att vinna på att på allvar, på riktigt, börja tillämpa fyrstegsprincipens två första steg för att undvika att slösa pengarna på dyrbara och klimatskadliga investeringar både i Sverige och i EU. Det är sunt förnuft och god hushållning med resurser. Mot bakgrund av detta hoppas jag verkligen att ministern kommer att förespråka fyrstegsprincipen i EU framöver.
Annika Lillemets (MP):
Bara i min hemstad Linköping finns det flera hundra flyktingar från Irak som slits mellan hopp och förtvivlan. Många av dem har gått under jorden inför hotet att skickas tillbaka. Det är inte värdigt ett civiliserat land att med berått mod låta människor, till och med barnfamiljer, leva gömda i ständig skräck för att polisen ska ringa på dörren i gryningen för att deportera dem till ett ovisst öde.
I ett humant samhälle behandlar man ingen så. Det är skamligt. Det finns två vägar att gå. Den hårda och omänskliga linje som nu råder innebär att man medvetet och kallblodigt tar risken att de som utvisas från Sverige råkar illa ut i Irak. Den innebär att man behåller den omänskliga pressen på dem som lever under ständigt hot att skickas tillbaka.
Den innebär misstro när man säger att de som kommer hit nog överdriver och att de egentligen inte är så hotade. Men människor flyr och gömmer sig inte utan starka skäl. De irakiska flyktingarnas fruktan är välgrundad, som flera här har beskrivit, och det bekräftas också av Europadomstolen och UNHCR.
Det enda rätta är att Sverige i stället visar medmänsklighet och anständighet genom att inte tvångsavvisa utan att erbjuda dem som vädjar om hjälp en fristad i en svår nödsituation. Det är att i handling, inte bara i ord, stå upp för allas lika värde och att flyktingar har samma rätt till liv och säkerhet som alla andra. De allra flesta som flyr Irak finns i dess fattiga grannländer.
Ett fåtal tar sig till Sverige, ett av världens rikaste länder. Vi har en moralisk skyldighet att hjälpa dem som flyr hit undan krig och förföljelse. Vi har inga ursäkter att inte behandla medmänniskor i nöd som vi själva skulle vilja bli behandlade. Det duger inte att gömma sig bakom byråkrati när det gäller att rädda liv. För mig är valet enkelt. Jag vill att utvisningarna till Irak stoppas.
Jag vill att Sverige ska driva en human och generös flyktingpolitik som jag slipper skämmas för. Därför undrar jag vad som i detta akuta läge hindrar statsrådet Tobias Billström och den svenska regeringen från att, som den holländska regeringen, följa Europadomstolens rekommendation och omedelbart stoppa avvisningar till Irak.
Jag tycker inte att det framgick av interpellationssvaret, och jag skulle gärna vilja att statsrådet utvecklar det.
Annika Lillemets (MP):
Det var skönt att höra att ministrar har möjlighet att göra något, att grundlagen inte hindrar dem från att gör något i svåra situationer, att man faktiskt kan ge direktiv till myndigheter om hur de ska jobba. Då tycker jag att det vore på sin plats att göra det i detta akuta läge, där det faktiskt gäller att rädda liv - inte chansa och skicka tillbaka människor. Att utvärdera är bra, och det är klart att vi ska utvärdera.
Men om vi då kommer fram till "Jo, det var farligt, de som vi skickade tillbaka blev dödade, de blev torterade", då tycker jag att det är bättre att vi för tillfället struntar i just den typen av utvärdering - med all respekt för utvärderingar, för även jag tycker att utvärdering är bra. Vi bör faktiskt se till att skydda människor så att de inte behöver riskera livet.
Jag önskar verkligen att ministern, regeringen och vi alla hjälps åt för att i första hand rädda liv. När det sedan blir fred i Irak kommer säkert många att vilja återvända till sitt hemland, många av dem som nu har fått en fristad här i Sverige eller åtminstone borde få en fristad här i Sverige. Jag hoppas på handling!
Annika Lillemets (MP):
Det är precis det jag ville komma till. För mycket lönearbete kan vara skadligt både för miljön, i och med överkonsumtion, och för människan, för att man inte får tid. Man blir stressad. Men också för lite lönearbete kan naturligtvis vara skadligt. Alla vill vi väl bidra och göra någonting bra för det gemensammas bästa. Alla vill vi naturligtvis kunna försörja oss själva och våra familjer.
Det är just därför en jämnare arbetsfördelning skulle vara en vinna-vinna-lösning både för dem som nu står utanför och får jobba noll timmar och för dem som jobbar övertid - det är väldigt många. Det finns alltså stora vinster för alla i att dela mer lika på lönearbetet.
Det jag är ute efter är att det har blivit en olycklig fixering vid att öka antalet arbetade timmar för dem som redan har arbete. Det är ju inte de som behöver arbeta mer. De behöver ofta jobba lite mindre. Och det kan vi, som sagt, alla vinna på. Så har vi också gjort tidigare i Sverige. Vi har tagit ut ökade produktivitetsvinster i mer fri tid. Det är ingen omöjlighet att göra.
Vinsterna av produktivitetsökningar kan gå till vinst till ägare i företag. De kan gå till högre löner för de anställda. De kan också tas ut i form av fri tid. Så kan vi börja göra igen. Till exempel FN:s miljöorgan Unep understryker att det är vad vi nu av miljöskäl behöver göra.
Annika Lillemets (MP):
Johnny Munkhammar talar om bidragsberoende. Jag undrar lite hur Johnny Munkhammar definierar bidrag. Jag uppfattade att det handlade om socialförsäkringen, men jag hade kanske fel. Vi har ju gemensamt bestämt att betala in till sociala försäkringar ifall vi skulle bli sjuka, arbetslösa, gamla eller av någon anledning inte förmögna att arbeta.
Då får vi ersättning från försäkringar om vi behöver, på samma sätt som de flesta av oss har hemförsäkringar om något skulle hända i vårt hem, till exempel om det brinner upp. Jag tycker att det är viktigt att hålla reda på vad som är bidrag och vad som är försäkringar.
Annika Lillemets (MP):
Det är intressant att höra Johnny Munkhammar utveckla sin människosyn. Jag tycker att det är anmärkningsvärt att om människor som behöver stöd från våra gemensamma försäkringar vid något tillfälle i livet - vilket väl de flesta av oss gör - säga att de går på bidrag. Men det får stå för Johnny Munkhammar. Jag har en annan människosyn.
Jag tycker att det är rätt att vi går tillsammans och hjälps åt när vi behöver det, vi människor, att inte den starkes rätt ska gälla, att man inte ska vara utlämnad åt att ta hand om sig själv när man råkar i svårigheter. Den heliga arbetslinjen och utanförskapet kan man också ha en lång diskussion om. Är man en fullvärdig människa bara när man har en heltidsanställning och orkar jobba mycket?
Det tycker i alla fall inte jag. Jag reagerar verkligen mot den här synen. Bidrag - nej!
Annika Lillemets (MP):
Jag tycker inte att detta är en semantisk fråga, utan det handlar om hur man ser på sina medmänniskor. Vad är människovärde? Är det hur pass anställbar man är? Nej, det tycker jag inte. Jag kan citera en afrikan från en fattig by i Namibia, där man gjorde ett försök med villkorslös basinkomst. Människorna fick alltså lite pengar i handen varje månad och fick därmed kraft och möjlighet att ta sig ur fattigdom och organisera sina liv. De började organisera sig demokratiskt.
De började starta företag. De började skicka sina barn till skolan. Men en av de afrikanerna sade att det allra viktigaste var att han blev betraktad som en riktig människa - att det var värdigt. Det var mycket viktigare än att han nu faktiskt hade mat i magen. Det tycker jag att man ska komma ihåg när man pratar om så kallat utanförskap.
Vad är det som gör att man får vara med? Är det att man har en anställning? Jag tycker att det är en alldeles för snäv och inskränkt människosyn, och den delar jag inte.
Annika Lillemets (MP):
Eliza Roszkowska Öberg talar om ansvarsfulla förare och verkar ha en relativt uppgiven syn på vitsen med lagar och regler. Problemet är att alla förare och trafikanter inte alltid är ansvarsfulla, och lagar och regler måste kompensera när man gör fel.
Det jag tänkte fråga om är om Eliza Roszkowska Öberg anser att det är rimligt att barn och andra oskyddade trafikanter som bor i olika kommuner har olika skydd och olika säkerhet. Så är det tyvärr nu vad gäller hastighetsbegränsning till 30 utanför skolor och förskolor och i bostadsområden.
Det har förekommit att kommuner som vill sänka hastigheten till 30 utanför skolor har fått beslutet överklagat av privatpersoner. Trafikverket uppmanar kommunerna att sänka hastigheten, men andra statliga myndigheter har gett personer som överklagat rätt. Kommunen har då inte kunnat sänka hastigheten, utan det har fått vara 50 kilometer i timmen.
Då undrar jag: Tycker Eliza Roszkowska Öberg att det är rimligt att säkerheten och möjligheten att cykla och gå till skolan och röra sig säkrare där beror på var man bor i Sverige?
Annika Lillemets (MP):
Men det är så att kommunerna körs över av statliga myndigheter, exempelvis länsstyrelsen, som det var i det här fallet. Kommunen ville ha 30 kilometer i timmen utanför skolor och förskolor, men de fick inte, helt enkelt. Så är det.
Jag ser inte annat än att om vi ska uppfylla det som Eliza Roszkowska Öberg säger och som jag verkligen instämmer i - att vi ska ha högsta krav för säkerheten för barn och oskyddade trafikanter - då måste det vara möjligt. Det måste vara 30 kilometer i timmen överallt då, utanför skolor och i bostadsområdena ute i landet.
Jag vill också fråga dig om krav på alkolås i skolbussar, som man har för alla skolbussar i till exempel Frankrike. Varför ska barn i vissa kommuner inte kunna vara säkra på att de har en nykter förare när de körs till skolan, medan andra är det? Varför ska det vara upp till kommunerna?