Annika Lillemets (MP):
Först vill även jag tacka utrikesministern för svaret. I april deltog jag i en delegation från riksdagens tvärpolitiska nätverk för demokrati och mänskliga rättigheter i Syrien. Vi reste till Syrien för att på plats bilda oss en uppfattning om situationen. Vi besökte ett flyktingläger som ligger utanför Antakya i Hatayprovinsen i Turkiet och ett inne i Syrien, Bab al-Salam, nära staden Azaz i ett område som kontrolleras av oppositionen.
Vi talade med biståndsorganisationer på plats, liksom senare i Sverige, och träffade representanter för oppositionen och olika minoriteter som kurder och assyrier. Vi fick några glimtar av det oerhörda lidandet och de mycket svåra förhållanden som miljoner syrier lever under. Vi fick också se exempel på solidariska och osjälviska insatser för att hjälpa och rädda liv.
Den humanitära katastrofen är ofattbar och blir bara värre, som ni alla har konstaterat. Vi i Sveriges riksdag och regering har en skyldighet att utifrån vår respektive förmåga och möjlighet göra allt vi kan såväl för att lindra den akuta nöden som för att hjälpa till att finna en fredlig lösning på denna ohyggligt våldsamma, ofantliga och komplexa konflikt.
Som utrikesministern slår fast i sitt svar är en politisk lösning den enda hållbara vägen att få stopp på kriget. Nu gäller det att få alla parter att prestigelöst och villkorslöst komma till förhandlingsbordet. Här kan och bör Sverige spela en viktig roll. Vårt land har en lång tradition av internationellt fredsarbete. Men förutsättningarna har förändrats över tiden. Sedan 1995 är Sverige med i EU.
"Den europeiska utrikespolitiken är vår utrikespolitik", sade utrikesministern i 2011 års utrikespolitiska debatt. Men EU:s enade utrikespolitik är emellertid långt ifrån färdigutvecklad. Stora länder i EU agerar ofta självständigt utifrån sina egna intressen. Vad gäller Syrien har Frankrike och Storbritannien drivit på för att lyfta vapenembargot. Här finns historiska band och särintressen.
Exempelvis har Syrien varit en fransk koloni, och även Storbritannien har historiska kopplingar till regionen. Någon gemensam utrikespolitik för EU går här inte att skönja. Det blev inte konsensus, och vapenembargot förlängdes inte. Det finns dock ytterligare en chans att enas, nämligen under ministerrådsmötet i juli.
Kommer EU inte överens kan dessa två länder, med start den 1 augusti, komma att få möjlighet att skicka vissa vapen till den syriska oppositionen. Risken är stor att en sådan ytterligare militarisering underminerar en förhandlingslösning, som utrikesministern påpekar i interpellationssvaret. Utrikesministern har i svaret redogjort för turerna i ministerrådet i slutet av maj. Det resulterade i att EU öppnar upp för att beväpna den syriska oppositionen.
Jag håller med om att den förda svenska linjen var den enda rimliga, men nu blev det ett olyckligt beslut. Vad händer nu? Den svenska linjen fick inget stöd. Någon EU-linje har vi inte. Det går inte att förhålla sig till något som inte finns. Vilket utrymme ser utrikesministern i detta läge för en aktiv svensk utrikespolitik när flera andra EU-länder nu självständigt driver utrikespolitik utifrån sina egna intressen?
Ser utrikesministern exempelvis någon möjlighet att Sverige som enskilt land ska ta en aktiv medlarroll i Syrienkonflikten? Borde Sverige i det här läget ha en plan B om ministerrådsmötet i juli inte leder till något konstruktivt? Och hur skulle en sådan kunna se ut, enligt utrikesministern?