KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eva Olofsson (V):
Det är så fascinerande när alliansregeringen tar åt sig av högkonjunkturen som kom och gav fler jobb i Sverige. Jag är inte säker på att ni vill ta åt er av finanskris och lågkonjunktur på samma sätt. Jag ställde en fråga som Maria Larsson inte har svarat på än. Varför kommer det inget välfärdspaket?
Varför kommer det inte några pengar riktade till kommuner och landsting när nu de tysta varslen och uppsägningarna kommer, när nu fackliga organisationer, personal och Sveriges Kommuner och Landsting säger att nu måste ni göra något? Vi måste kunna planera framåt, annars måste vi säga upp folk, säger de. Sägs folk i kommuner och landsting upp drabbas ju äldreomsorgen i allra högsta grad, och då drabbas också de äldres valfrihet.
I en äldreomsorg med mindre resurser och pengar vet vi nämligen vad den slimmade organisationen måste dra ned på. Det är just utrymmet att bestämma själv och det viktiga och meningsfulla innehållet i vardagen som brukar få stryka på foten, tyvärr.
Jag tycker också att det är lite lustigt att tro att man, just nu när arbetslösheten stiger och om några år kan bli 9-10 procent, ska kunna få heltid och fast tjänst, eftersom man kan välja mellan olika arbetsgivare. Egentligen tror jag att det blir tvärtom. Små arbetsgivare som startar företag vågar inte ha så många fast anställda, med lagen om valfrihet. Risken är därför väldigt stor att vi ökar deltiderna och timanställningarna.
Jag skulle vilja veta om Maria Larsson har några siffror på att heltiderna och de fasta tjänsterna ökar där man har infört lagen om valfrihet. Det är intressant att den enskilde själv ska ta ansvar för att söka sig till arbetsplatser där man tror att det är bra. Om jag på ett litet företag blir långtidssjuk eller får svårt att klara jobbet blir jag antagligen uppsagd, för det finns inga möjligheter till andra uppgifter.
Inom kommunen hade jag kanske kunnat få ett annat jobb. Jag tror inte alls att arbetsförhållandena blir bättre på detta sätt.
Eva Olofsson (V):
Jag tycker att detta låter väldigt positivt. NCK fråntar inte kommunerna ansvaret för kvinnor som är utsatta för mäns våld. Men de har en nationell telefonlinje, och de tar emot människor för stöd, behandling och samtal.
På så sätt har de en egen kunskap, alltså uppdraget att stödja, forska, stå för utbildning och samla erfarenheter och kunskap om våld mot kvinnor. På samma sätt skulle ett nationellt resurscentrum mot prostitution kunna fungera. Jag tror att det skulle vara en styrka att ha båda benen som man har i Norge. I Danmark har man inte båda benen. Men jag tror att det skulle vara en styrka.
Jag har också träffat Prostituerades Rätt/Revansch I Samhället. De beskriver hur svårt det är att komma tillbaka ut på arbetsmarknaden. För hur ska man berätta att man under några år har levt på att sälja sexuella tjänster? Hur blir man då bemött av arbetsgivare? Får man jobbet? Vad säger arbetskompisarna om detta kommer ut? Men hur ska man då förklara att man under tre år inte har gjort något? Det är alltså inte lätt att komma tillbaka.
Jag tycker att det skulle vara mycket positivt om man kunde få detta stöd. Samtidigt behöver naturligtvis kunskap finnas ute i kommuner. Men jag tror inte, speciellt inte när man ska hjälpa människor som en längre tid har fastnat i prostitution eller som är offer för människohandel, att vi kommer att få tillräckligt kvalificerad kunskap runt om i hela Sverige. Jag vill ställa en annan fråga. Statens institutionsstyrelse har fått ett specialuppdrag.
På hemmaplan brukar jag få frågor om hur man ska nå de andra institutionerna. I Västra Götaland har de 25 procent av institutionsplatserna. 15 procent har det bolag som har kommunala HVB-hem. Resten har privata och andra utförare. Är det meningen att man ska nå den personalen också för att kunna stödja dessa ungdomar?
Eva Olofsson (V):
Jag skulle vilja återkomma till det jag tog upp tidigare. Roks organiserar de flesta kvinno- och tjejjourer, och på många ställen finns bara de.
I sin utvärdering tar de upp ett reellt problem som de som ideellt arbetande och engagerade i detta möter i nästan en tredjedel av landets kommuner, nämligen att man där inte är intresserad av att söka de utvecklingspengar som ska sökas ihop. De undrar därför vad de ska göra. Kan det ändå finnas något spår som man kunde komma fram på?
Det är en intressant fråga, för jag misstänker att man i dessa kommuner inte heller har den allra bästa satsningen på den kommunala verksamheten. Det brukar ofta hänga ihop, det vill säga att om man jobbar bra kommunalt har man också ett bra samarbete med och ger ett bra stöd till de ideella organisationerna. Det är också viktigt att ta upp, vilket även Roks gör, att det kommunala ansvaret tydliggörs. Det är jättebra att så sker.
Kommunerna har och ska ha ansvaret, men det får inte innebära att man slutar se de ideella kvinnoorganisationerna som viktiga och ett nödvändigt komplement samt att man samarbetar med dem för att tillsammans ge det stöd som behövs i kommunen. Jag tror alltså att det är viktigt att man för diskussionen även med kvinnojourerna, för att få deras syn på detta.
Sedan tycker jag att det är lite synd att ministern fortfarande pratar om att förebygga våld mot personer med funktionsnedsättning när vi pratar om mäns våld mot kvinnor. Det vore skönt att få höra att man tydliggjorde att det rör kvinnor med funktionsnedsättning. Jag tror att det är viktigt. Vi ligger fortfarande långt efter när det gäller att lyfta fram den problematiken och våga se och göra något när kvinnor med funktionsnedsättning blir utsatta för mäns våld.
Eva Olofsson (V):
Jag har inga svårigheter att säga att jag inte vill ha vinstintressen i vården. Jag tycker att skattepengar ska gå till en bättre äldreomsorg. Jag har inga svårigheter att säga att jag vill ha kvar den öppenhet och insyn som den kommunala verksamheten har. Jag har inga svårigheter att säga att jag tycker det är en självklarhet att man kan ha ett system som gör det möjligt med heltider och fasta tjänster för personalen.
Man ska inte sitta i ett litet företag med fyra personer när man blir sjuk, inte kan jobba för fullt och helt enkelt blir uppsagd på grund av att företaget inte har råd eller möjligheter till en omplacering. Jag har alls inga svårigheter att säga detta, men för mig handlar inte verklig valfrihet i vardagen om marknadsanpassning och nyliberala idéer.
Jag har varit i Falun, och jag vet att man jobbar med en del av detta i Göteborg. Det som äldre har uttryckt som det allra viktigaste är hur man gör olika saker och vad man gör hemma hos dem. Det är viktigt att det är flexibelt. Kan man få välja själv vad man vill ha gjort inom den tid som man har tillsammans med den undersköterska som kommer hem?
Kan man påverka vilken person som kommer och när denna kommer? Detta är verklig valfrihet för oss. Maria Larsson vill göra detta med yttrandefrihet och meddelarskydd till en fråga där man tar upp missförhållanden i vården som lex Sarah och annat ska täcka. Men det handlar inte bara om det, utan det handlar om en demokratisk insyn i hur man använder skattemedel.
Satsar man de pengar man får på äldreomsorgen och utveckling för personalen? Använder man dem till kvalitetsförhöjningar? Finns det andra missförhållanden? Där är yttrandefriheten och meddelarfriheten oerhört viktig. Det har vi jämt slagits för, och det blir ännu viktigare med den privatiseringsvåg som högerregeringen just nu genomför.
Eva Olofsson (V):
Först vill jag bara säga att en lång rad frågor är förenklat behandlade, till exempel en lång rad yrkanden från Vänsterpartiet när det gäller mäns våld mot kvinnor. Det innebär att de har varit uppe förut, och vi är överens om att inte ta upp dem igen. Så de frågor vi har tagit upp täcker inte allt som vi anser är viktigt i politiken. Jag skulle vilja ställa en fråga till Marianne Kierkemann, för jag tycker att det är intressant att höra vad som kommer att hända i framtiden.
Är ni nöjda med situationen? Räcker de åtgärder man har vidtagit för att stoppa vräkningar av barn och barnfamiljer, eller behöver det göras någonting mer? 12 procents minskning är ändå inte är så himla mycket. Vi är beredda att göra någonting mer framåt, och det tycker jag är det intressanta. Är Alliansen det?
Eva Olofsson (V):
Vi har här sagt att vi är överens om att vi vill skärpa riktlinjerna så att man inte ska kunna vräka barn och barnfamiljer på det sätt som sker i dag. Vi tycker inte att det räcker med det som är gjort. Akademikerförbundet, SSR, frågade ganska nyligen sina socialsekreterare som är medlemmar hur arbetssituationen ser ut 2010 jämfört med 2008.
Inte förvånande har arbetsbelastningen ökat med mer försörjningsstöd men också med mer missbruksärenden och barnavårdsärenden. Man pekar också på att resurser för förebyggande arbete har minskat i många kommuner. Fyra av tio anser att möjligheten att placera vuxna missbrukare har minskat. Sex av tio anser att man inte lever upp till socialtjänstens intentioner och att insatserna ofta styrs av annat än klientens behov.
Den diskussion som var förut mellan Marianne Kierkemann och Catharina Bråkenhielm var intressant. Det är inte så att kostnaden för försörjningsstöd minskar i kommunerna i all hast eller att arbetslösheten dalar i snabb takt. Trots pengarna regeringen gav för 2010 är det besparingar i många kommuner.
Det är färre anställda i äldreomsorgen, man tar inte in vikarier i verksamheten och man ökar inte antalet socialsekreterare när belastningen blir större.
Är ni verkligen beredda att låta kommunerna fortsätta utan att ge dem pengar så att de klarar verksamheten på den nivå som är nu, eller kan börja ta in vikarier, och ta bort de 12 miljarderna trots att det fattas folk inom både socialtjänst, äldreomsorg och förskola?
Eva Olofsson (V):
Jag vill ta upp en fråga från den förenklade behandlingen. Det är en fråga som är aktuell och som det just nu har dragits i gång en kampanj om Ain't I a woman? Är inte jag en kvinna? Det är en kampanj för papperslösa kvinnors rätt till skydd.
Det är Nätverket Ingen människa är illegal som drog i gång kampanjen den 8 mars på Kvinnofolkhögskolan i Göteborg. Jag var med där och lyssnade och har tidigare interpellerat i frågan.
Kvinnor som lever gömda för att de kanske inte har fått uppehållstillstånd och har valt att leva i den svåra situationen att vara gömda därför att de inte kan återvända till exempel till det förtryck och den omöjliga situation att försörja sig som finns i deras hemland eller andra papperslösa kvinnor är väldigt utsatta. De kan vara i den situationen att de gömmer sig därför att de inte ser någon annan möjlighet i Sverige.
Samtidigt blir de utsatta för misshandel av den man som de lever med. De kanske utnyttjas och blir utsatta för våldtäkt, sexuella trakasserier och misshandel av män i närheten eller av arbetsgivare därför att dessa män vet att dessa kvinnor inte har en chans att gå till polisen eftersom de då blir utvisade. Då får de helt enkelt finna sig i detta och har små möjligheter.
De har små möjligheter att försörja sig och är beroende av att få de inkomster som de kan få, och de har svårt att få bostad. Dessa kvinnor står egentligen helt utan rättigheter och skydd. Jag tycker att det är helt orimligt att de ska göra det. De är också kvinnor med samma behov som andra våldsutsatta kvinnor.
Jag undrar därför om Solveig Hellquist är beredd att verka för att man tillsätter en utredning för att se över skyddet för papperslösa kvinnor, precis som man har gjort när det gäller skola, sjukvård och annat till papperslösa barn.
Eva Olofsson (V):
Jag kan ha förståelse för att man, om man inte har träffat på detta förut, inte har tänkt igenom det så mycket som man kanske skulle ha velat. Det är en av anledningarna till att jag tar upp frågan, eftersom jag tycker att den är så angelägen. Jag talade med en sjuksköterska som jobbade på Röda Korsets mottagning för hälso- och sjukvård i Stockholm.
Hon sade att om dessa kvinnor visste att de skulle få komma till en kvinnojour och vara där i lugn och ro i två tre månader skulle det vara underbart eftersom det är ett sådant kaos i huvudet på dem som lever under denna press. De är gömda, misshandlade och har ingenstans att ta vägen. De kan inte gå till polisen, inte till kvinnojourer och ingen annanstans. De kan inte ens tänka över vilka alternativ som de har.
Kvinnojourerna får inte heller någon betalning, och många kvinnojourer lever faktiskt på att socialtjänsten betalar för de kvinnor som kommer till dem. Det finns inte någon statlig finansiering av alla kvinnojourer. Och dessa kvinnor har inte med sig någon som betalar för att de kommer till en kvinnojour. Det kan också behövas speciell kompetens och kunskap kring dessa kvinnor eftersom de inte har någonstans att ta vägen när de lämnar kvinnojouren.
Jag har pratat med några som har jobbat på kvinnojourer där gömda kvinnor har varit. Dessa kvinnor blir kvar väldigt länge eftersom det inte finns någonting runt dessa kvinnor när man åtar sig att skydda dem trots att inte några pengar följer med dessa kvinnor. Men det finns ingen lösning efteråt, och de som jobbar på kvinnojourerna blir mycket utsatta när det gäller hur de ska lösa detta. Man skulle verkligen behöva tänka över detta så att dessa kvinnor inte lämnas helt i sticket.
Jag är säker på att vi kan hitta många bra lösningar. Man kan sätta av en summa pengar nationellt som man gjorde när det gällde skolgången för papperslösa barn. Man kan säga att kvinnojourerna är en fristad. Man kan göra det möjligt på flera olika sätt. Men något måste göras.
Eva Olofsson (V):
Självfallet har vi inte företrätt en regering, men vi har samarbetat med en socialdemokratisk regering och då var vi kritiska till deras flyktingpolitik. Nu har vi en annan regering, och det är den som kan genomföra förändringar. Vi kanske har en rödgrön regering efter valet. Då kommer vi att kämpa för rätt till sjukvård för papperslösa, och jag tror att vi har en ganska stor rödgrön enighet om det.
Jag skulle vilja ställa den konkreta fråga som försvann lite grann i alla frågor: När kommer utredningen om rätt till hälso- och sjukvård för alla barn som finns i Sverige, alltså också för papperslösa barn? Det är en så oerhört viktig fråga. Den är väldigt viktig utifrån barnkonventionen, och Sverige har länge fått kritik för det här. Den andra fråga jag skulle vilja ställa gäller isolering av barn på våra institutioner.
Det har vidtagits ett antal åtgärder, och det skulle självfallet varje regering ha gjort som fick den här signalen, tycker jag. Det är alltså bra och riktigt. Men är man från regeringens sida beredd att på sikt försöka se till att helt avskaffa möjligheterna att tvångsisolera barn och ungdomar? I slutänden av det här bör vi över huvud taget inte ha sådan tvångsisolering. Jag skulle vilja ställa ytterligare en fråga.
Hur ser socialministern på att vi fortfarande har många barn som lever i fattigdom, alltså under den fattigdomsgräns som man bland annat i EU har som gräns, i Sverige och i Europa? Är regeringen beredd att systematiskt skapa en handlingsplan där man ser till att vi inte har barnfattigdom i ett välfärdsland som Sverige?
Eva Olofsson (V):
Sverige har kommit långt, men vi kan ännu bättre. Så inledde barnombudsmannen sitt brev när han skrev inför barnkonventionens 20-årsdag. FN:s barnkonvention är konventionen om barnens mänskliga rättigheter. Den fyller alltså 20 år i år, som många av oss vet.
Jag vet att ministern har varit på en mängd aktiviteter runt detta, bland annat en konferens i samband med EU-toppmötet. Sverige var ett av de första länder som undertecknade barnkonventionen. Vi har valt att inte besluta att barnkonventionen ska vara svensk lag, utan i stället steg för steg anpassa svensk lagstiftning till konventionen. Detta tar tid.
Det kan vi se i och med att man i den utredning som handlar om stödet till människor med stora funktionsnedsättningar, LSS, nu har lagt fram ett förslag om att barnperspektivet ska skrivas in där. Det har alltså inte funnits med i LSS tidigare. Det tog rätt lång tid innan barnens bästa kom in i utlänningslagen också. Det pågår alltså fortfarande ett sådant arbete.
Vad får det då för konsekvenser att barnkonventionen inte är lag i Sverige utan att vi faktiskt skriver in och transformerar olika delar av konventionen i våra olika lagstiftningar? Man kan jämföra med Norge och Finland, som har gjort på ett annat sätt. Där har barnkonventionen inkorporerats i lagstiftningen.
Det innebär att om lagar i Norge eller Finland kommer i konflikt med barnkonventionen gäller den senare. Man kan alltså ha rättsliga förfaranden om detta. Men om en svensk lag kommer i konflikt med barnkonventionen, till exempel som nu när det gäller barns skolgång och papperslösa barns rätt till hälso- och sjukvård, är det svensk lagstiftning som gäller.
Vi som har slagits för de här barnens mänskliga rättigheter kan hänvisa till barnkonventionen hur mycket som helst, men den har inget rättsligt genomslag i Sverige. Där tycker jag att vi kan se en tydlig skillnad när det gäller vilken väg man väljer. Det är statens ansvar att leva upp till barnkonventionen utifrån att man har skrivit under den.
Men vi kan se på exemplen med papperslösa barns rätt till skolgång och till hälso- och sjukvård. Där har staten abdikerat. Det är enskilda landsting, ideella krafter, enskilda skolor, rektorer och kommuner som har fått fatta besluten. Som vi diskuterade i förra interpellationsdebatten har Sverige många gånger fått kritik i båda de här frågorna för att vi bryter mot barnkonventionen.
Det finns också rekommendationer från FN:s barnrättskommitté om att Sverige ska inkorporera barnkonventionen i lagen. Detta är självfallet ett beslut som vi fattar i Sverige. Men man kan konstatera att alla barnrättsorganisationer - Barnombudsmannen, Rädda Barnen, Unicef och en lång rad andra - just nu tycker att Sverige bör ta steget att göra barnkonventionen till lag.
Vi kan titta på vårt grannland Norge. Deras positiva erfarenheter av att ha barnkonventionen som lag är utvärderade. De har samtidigt förändrat sin egen lagstiftning och utgått från barns bästa.
Jag vill fråga ansvarig minister Göran Hägglund om det inte är dags att stärka barnens ställning i Sverige ytterligare genom att göra barnkonventionen till svensk lag.
Eva Olofsson (V):
Jag tycker att det finns all anledning för Sverige att fundera. Det har gått rätt många år, som ministern sade, och vi har ett grannland, Norge, där man har haft det här ett tag. Man har utvärderat det och sett att det har fungerat positivt. Ett annat grannland, Finland, har också gjort barnkonventionen till lag.
Jag håller med ministern om att gör man det till lag innebär det inte självklart att lagen tillämpas på ett bra sätt och att barnen automatiskt får det bättre. Det här måste ju kombineras med ett aktivt arbete på alla plan. Kunskap, medvetenhet, en generell välfärd och barnperspektiv i alla frågor behövs.
Vänsterpartiet har också till exempel föreslagit en barnbilaga i budgeten så att det blir ett barnperspektiv i den viktigaste handlingen där vi fördelar pengarna i Sverige. Det finns jättemånga saker som vi måste göra. Förebyggande arbete för barn som far illa är en sak. Men det går inte att komma ifrån att vi skulle få ett verktyg till.
Jag tvivlar på att Sverige så länge hade kunnat låta papperslösa barn vara utan hälso- och sjukvård utan att detta hade varit ett ärende som gått den rättsliga vägen. Genom att göra barnkonventionen till lag tror jag också att många människor som i dag kanske inte i tillräcklig utsträckning bryr sig om att sätta sig in i barns rättigheter och barnkonventionen skulle vara tvungna att göra det därför att de skulle tillämpa den i sitt arbete.
Deras beslut skulle kunna hamna i en rättslig process enligt barnkonventionen. Inom det rättsliga väsendet skulle man få tillämpa den här lagstiftningen och domar skulle ha betydelse. Det här är alltså ett sätt att ytterligare stärka barnkonventionen och ge barns rättigheter en ökad tyngd. Men det är absolut inte det enda sättet.
Där håller jag med Göran Hägglund som är ansvarig barnrättsminister. Men jag tycker att man ska lyssna på barnorganisationerna och ta till sig vad de säger.
Eva Olofsson (V):
Jag har till äldreomsorgsminister Maria Larsson ställt frågan om hon mot bakgrund av de stora skillnaderna runt om i landet i hemtjänsttaxorna är beredd att ta initiativ till att se över dem. I det svar som ni hörde och som jag fått hänvisas helt och hållet till det kommunala självstyret. Jag är självklart inte nöjd med det. Bakgrunden till min interpellation är följande.
När jag reste runt i landet och besökte äldreomsorg i olika kommuner träffade jag på alltför höga timavgifter och insåg att den avgift som finns i min hemstad Göteborg, 85 kronor i timmen, inte var en normal avgift utan ett undantag, bland de lägsta i landet.
Vi i Vänsterpartiet bad då riksdagens utredningstjänst att titta på avgifterna i kommunerna för hemtjänsten. De visade på stora skillnader. Samma erfarenheter hade många pensionärer gjort som är organiserade i PRO. PRO gav ungefär samtidigt i uppdrag till journalisterna Börje Karlsson och Kari Molin att kartlägga hemtjänsttaxorna och larmen runt om i landets kommuner. Man kan läsa om resultatet i senaste PRO-tidningen.
Det är ingen direkt rolig läsning, tycker jag. Väldigt många kommuner har i dag timavgifter mellan 200 och 300 kronor. Det finns många gånger lägsta-nivå-avgifter, och det är lite svårare att se vad det innebär. Dyraste kommunen är Sunne som har en avgift som är mer än fem gånger så hög, 435 kronor i timmen, som den lägsta avgiften på 77 kronor i Järfälla.
Tänk dig att du är pensionär och börjar få lite svårt med de tyngsta sysslorna hemma - städning, handling, tvätt. I Sunne kostar då fyra timmars hemtjänst i månaden 1 695 kronor. Då får man ändå några tior i rabatt på grund av maxtaxa. Fyra timmar i Järfälla kostar 308 kronor i månaden.
Skillnaden mellan 1 695 kronor i Sunne och 308 kronor i Järfälla är 1 387 kronor i månaden, eller 16 644 kronor på ett år. Det är mycket pengar för de flesta pensionärer. Jag tycker att skillnaderna i kommunerna i dag är orimliga, och det tycker också vår största pensionärsorganisation PRO.
Staffan Werme, folkpartistisk ordförande i Sveriges Kommuner och Landstings beredning för primärvård och äldreomsorg, säger i PRO-tidningen att så stora skillnader riskerar att urholka legitimiteten i systemet. Jag är säker på att avgifter inte bara ger intäkter. Ibland är huvudsyftet med att införa höga timavgifter att styra bort människor från att använda hemtjänst även om de behöver det.
Jag vill återigen fråga Maria Larsson: Ser ministern inte något problem med de stora skillnaderna? Är ministern inte beredd att göra någonting åt saken?