Eva-Lena Jansson (S):
Tack, Anders Borg, för svaret! Jag är inte så där jätteimponerad av svaret. Men jag har i alla fall fått ett svar. Det ska jag vara tacksam över. Arbetslösheten fortsätter att öka. Hade vi stått här om någon vecka hade vi förmodligen sett hur mycket arbetslösheten hade ökat under maj månad.
Trots att arbetslösheten ökar och trots att oppositionen, representanter för Svenskt Näringsliv och Sveriges Kommuner och Landsting gång på gång poängterar att det finns ett behov av en aktiv politik kvarstår regeringens passivitet. Som jag lyfter upp i min interpellation har till och med regeringens eget finanspolitiska råd vid upprepade tillfällen pekat på områden där regeringen borde agera.
Jag ska ta upp några av de förslag som Finanspolitiska rådet lyfter fram. Man menar att statsbidragen till kommuner bör höjas mer än vad regeringen har aviserat och att arbetslöshetsersättningen bör vara konjunkturberoende, så att den blir mer generös i dåliga tider än i goda. En tidsbegränsad höjning av a-kassan kan vara ett första steg mot en sådan permanent reform, säger man. Man föreslår att de arbetsmarknadspolitiska insatserna för de korttidsarbetslösa ska ökas, vilket jag tycker är alldeles utmärkt.
Dessutom framför Finanspolitiska rådet att det är missvisande att presentera expansionen i jobb- och utvecklingsgarantin som en kraftfull aktiv satsning. Den är i stället, som man skriver, en följd av att fler långtidsarbetslösa behöver försörjningsstöd. Det menar Finanspolitiska rådet. Det är ganska häpnadsväckande kritik från regeringens eget råd. Jag har då ställt frågan, herr talman: Vilka åtgärder är finansministern beredd att vidta med anledning av Finanspolitiska rådets förslag?
Jag kan inte läsa någonstans att man kommer att göra någonting. Därför blir svaret från finansministern, som jag tolkar det: ingenting. Man avvaktar. Man följer utvecklingen noga. Det tror jag att vi har hört ända sedan september, i höstas. Man avvaktar och avvaktar och följer utvecklingen noga.
Då ska man komma ihåg att Sveriges Kommuner och Landsting så sent som i december skrev ett brev till regeringen där man påtalade vikten av att få pengar för att slippa säga upp människor i välfärden. Nu ser vi att man i varenda kommun får säga upp människor. Det betyder att ungdomar inte kommer in.
Vi tycker att det är viktigt, herr talman, att investera i ungdomar och att investera i de välfärdsjobb som finns i kommuner, så att inte ett vårdbiträde behöver bli uppsagd, få en dålig a-kassa för att sedan kanske till och med hamna i socialbidrag. Vi tycker att det är viktigt att till exempel göra miljöinvesteringar i de så kallade miljonprogrammen, att även de omfattas av ROT-avdrag. Då ser vi också att det skapar jättemånga jobb.
Det finns massor med förslag, inte bara dem som jag lyfter upp från Finanspolitiska rådet. Problemet, som jag ser det, herr talman, är att finansministern verkar tycka att det enda aktiva man kan göra är att avvakta. Det är, herr talman, inte så aktivt. Att följa utvecklingen noga betyder att man sitter på läktaren och tittar på i stället för att vara aktiv.
Vi ser nu hur regeringar i hela Europa agerar och reagerar, inte avvaktar. Herr talman! Min fråga blir då: Varför är Sveriges regering så passiv? Varför tror man inte på politiken? Om man inte tror på politiken borde man per definition abdikera och lämna över till någon annan som tror att politiken kan göra skillnad. Det tror jag, herr talman.