Jonas Sjöstedt (V):
Jag har ställt en rak och enkel fråga i min interpellation: Om alla villkor är uppfyllda för att bryta uran i Sverige, kommer regeringen då att ge sitt tillstånd eller inte? Jag kan bara beklaga att jag inte får något svar på det över huvud taget: Maud Olofsson är i dag ganska ensam bland ledande politiker om att inte kunna besvara denna fråga. Flera av hennes kolleger i regeringen besvarar den med ja; de vill ha uranbrytning i Sverige. Vi rödgröna besvarar den med nej; vi kommer inte att ge tillstånd.
Den ansvariga ministern vill eller kan dock inte ge besked i denna enkla, raka och grundläggande fråga. Det verkar inte finnas någon åsikt, någon politik eller något besked att ge väljarna. Jag beklagar det. Det gör att en ny debatt om detta är nödvändig. Om de rödgröna hade haft makten i Sverige hade vi gett beskedet att det inte blir någon uranbrytning.
Det hade också varit en signal till den omfattande prospekteringsverksamhet som finns om att det inte är någon större idé; vi kommer inte att ge tillstånd för brytning. Det är blandningen av otydlighet från ministerns sida och positiva besked från andra ministrar i Alliansen som har öppnat för den omfattande uranprospekteringen i Sverige. Varför är vi vänsterpartister så kritiska? Jo, på grund av de stora miljörisker som är förknippade med uranbrytning.
Vi har ganska låga uranhalter i den svenska malmen. Det betyder att avfallsmängderna kommer att bli stora. I många fall handlar det dessutom om avfall som innehåller annat som vi inte vill ha upp ur backen. Det kan exempelvis vara andra tungmetaller som ska deponeras under mycket lång tid med risk för läckage, till exempel i vattensystemet. Till skillnad från annat avfall är avfallet efter uranbrytning radioaktivt. Vad händer om det läcker ut? Vad händer med vår natur? Vad händer med turismen?
Vad händer med våra möjligheter och vårt rykte? Detta är problem som finns kvar i åtskilliga generationer efter brytningen. Uranbrytning är förknippad med stora arbetsmiljöproblem, med damm och gaser. Vi har erfarenhet från Billingen i Västergötland där miljösaneringen har kostat hundratals miljoner och fortsatt fram till våra dagar, trots att brytningen upphörde för länge sedan.
Det finns en berättigad grund till oro för att det ska bli uranbrytning i Sverige, och därför har vi rätt att få besked i frågan. I Västerbottens län har 9 000 personer skrivit under namnlistor mot uranbrytning i Sverige och Västerbotten. Denna namninsamling har minister Maud Olofsson sagt sig inte ha tid att ta emot. Hon har inte ens fem minuter, fast hon själv bor i Västerbotten.
Det är en arrogans mot människors miljömedvetande och ansvar för kommande generationer. Det tar inte så mycket tid att bromsa in några minuter på flygplatsen i Umeå eller ge besked för en mottagning på departementet i Stockholm. Det handlar givetvis också om kärnkraften. Ska vi fortsätta ha kärnkraft är det logiskt att vi har uranbrytning med alla de miljörisker som det medför. Regeringen har öppnat för tio nya reaktorer.
Vi skulle välja att steg för steg avveckla kärnkraften i takt med att vi bygger ut ett elöverskott och de förnybara alternativ som i dag både finns och är ekonomiskt konkurrenskraftiga. Jag ska ge ministern en chans till att svara på frågan, men jag ska formulera den på ett lite annat sätt.
När andra ministrar i regeringen, till exempel Jan Björklund, säger ja till uranbrytning, företräder de då regeringens politik eller kan ministern säga: Nej, det är inte regeringens politik?