Carina Ståhl Herrstedt (SD):
Vi sverigedemokrater tycker att personlig assistans och lagen om stöd och service, LSS, är en jätteviktig fråga att diskutera, speciellt i ljuset av den senaste tidens debatter och utveckling. Jag tackar därför för initiativet till debatt, även om min inställning i grunden är att det för tillfället är väldigt mycket prat och lite verkstad. LSS-reformen var, som sagt, en viktig frihetsreform när den infördes.
Det var också en mycket viktig rättighetsreform, eftersom LSS inte är en lag som alla andra utan just en rättighetslag. Mot denna bakgrund är jag som sverigedemokrat orolig över den senaste tidens utveckling, som tyvärr inte kan ses som någonting annat än en nedmontering av den personliga assistansen. Vi hör andra vittna om detta. Vi hör nästintill dagligen rapporter i medierna om hur denna nedmontering påverkar folk.
Vi kan läsa den ena berättelsen efter den andra ur det verkliga livet, och den ena är mer tragisk än den andra. Det handlar om dödsfall till följd av indragen assistans. Det handlar om personer med funktionsnedsättning som inte kan få det stöd som de behöver för att leva ett liv som andra och vars föräldrar tvingas ta ett övermäktigt stort ansvar. Det handlar om att sondmatning inte längre ska anses som ett grundläggande behov. Listan över nedslående rapporter kan göras lång.
Jag är fullt medveten om att man sedan länge har förstått att kostnadsökningarna måste ses över. Redan strax efter reformens införande tillsattes en assistansutredning med uppdrag att lägga fram förslag om hur kostnaderna skulle kunna minska. Förslagen förkastades av dåvarande regering, som ansåg att de var alltför drastiska och riskerade att äventyra de grundläggande avsikterna med assistansreformen.
År 2014 tillsatte regeringen en parlamentarisk kommitté, LSS-kommittén, som hade i uppdrag att ta fram förslag om kostnadsdämpande åtgärder. Jag menar dock att det inte är alldeles ovanligt att kostnaderna ökar i takt med att ambitionerna ökar. Ambitionerna har genom åren också ökat. Det handlar om införandet av ett femte grundläggande behov och borttagandet av en övre åldersgräns. Således omfattar LSS fler än från första början.
För en familj som får tillökning är det inte alldeles ovanligt att kostnaderna också ökar. Någonstans tror jag ändå att alla förstår att politiken måste agera när kostnaderna inom ett område ökar så kraftigt. Det svåra är att göra det utan att försämra livskvaliteten för dem som har behov av extra stöd. Det som skiljer sig denna gång är att det är precis det som har hänt, nämligen att personers livskvalitet har försämrats.
Vad säger man då i en debatt som denna? Ingenting som jag säger eller gör just nu hjälper dem som redan har fått sina liv söndertrasade. Och ingenting jag säger kan lätta den börda som alla de anhöriga som tvingas ta ett oproportionerligt stort ansvar känner just nu eller dämpa den oro som de har. Det är en oro som jag faktiskt förstår och som tyvärr är berättigad. Jag har vid något tillfälle sagt: Kliv ur sandlådan och agera i stället för att skylla på varandra! Det står jag fast vid.
Men just nu är det svårt att inte beröra vad det är som gör att vi är i denna situation i dag. År 2015 meddelade finansministern att de ökade kostnaderna för flyktingmottagandet skulle kunna bekostas genom besparingar inom till exempel den personliga assistansen.
Detta tillsammans med regleringsbrevet till Försäkringskassan om att bryta utvecklingen av antalet timmar inom assistansersättningen stannade inte bara vid dålig signalpolitik utan fick fruktansvärda konsekvenser för många människor. Det är att göra det ganska enkelt för sig att skylla på ett antal domar. Faktum är att det är precis det som Magdalena Andersson sa som också indirekt har skett.
I Stockholms läns landsting, Region Skåne och Västra Götalandsregionen uppgick kostnaderna för vård till personer som vistas i Sverige utan tillstånd till sammanlagt 167 miljoner kronor under 2016. Mitt syfte med denna jämförelse är inte att vända debatten utan att visa på att det även finns andra beslut där vi måste se över effekterna och titta på hur kostnaderna har skenat.
Det handlar om pengar vi kunde ha lagt på andra budgetposter, till exempel assistans, i stället för på personer som enligt lag inte ens har rätt att vistas här. Vi lägger alltså otroliga summor på personer som inte har rätt att vistas här, och samtidigt handlar denna debatt om att färre människor i dag har rätt till assistansersättning från Försäkringskassan - och att alla bedömningar visar att trenden fortsätter. Färre och färre blir beviljade assistans.
I regeringens budget beräknas antalet brukare med assistansersättning minska även nästa år, med 540 personer. Det är en prioritering som jag har svårt att förstå. Något annat jag har svårt att förstå är varför ingen verkar se helheten och den ekonomiska plussidan. Det handlar om föräldrar som kan förvärvsarbeta och betala skatt i stället för att gå hemma.
Det handlar om personer med funktionsnedsättning som kan ta sig till jobbet och till sina fritidsaktiviteter, studera med mera. Förutom vinsten i form av en otroligt förbättrad livskvalitet och möjligheten att leva ett liv som alla andra är alltså den ekonomiska vinsten för samhället väldigt stor.
Alla partier här i dag kommer att komma med en massa fina ord, men frågan är egentligen: Hur många av partierna har en plan, och hur många har en tanke - och, framför allt, hur många har en satsning i sin budget?