KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ali Esbati (V):
Jag vill understryka att vi är överens om något som jag även skrev om i min interpellation och tog upp förut, nämligen att det är en rimlig utgångspunkt att den som är arbetslös har ett eget och personligt ansvar att söka arbete och att stå till arbetsmarknadens förfogande. Därom finns ingen diskussion.
Frågan är snarare vilka metoder man hittar för att detta ska vara både effektivt och bygga på förtroende. Man ska även kunna skapa ett förtroende mellan arbetslösa som grupp och de myndigheter som är satta att på allas våra vägnar hjälpa dem in i en bättre situation.
Jag är inte helt enig med ministern om beskrivningen av aktivitetsrapporteringen som något som a-kassorna generellt är nöjda med. Det beror nog lite på vilka alternativ man jämför med. Jag vill använda min sista minut till att lyfta upp den andra sidan av myntet, som vi inte har hunnit tala så mycket om i dag. Det gäller bidragen till de företag som tar emot stöd.
Det fackliga inflytandet är en nyckelfråga för om man ska komma till rätta med en del av det missbruk som handlar om dåliga villkor, mindre nogräknade företagare och folk som inte ger tillräckligt goda villkor för dem som kommer dit och som inte ger tillräckligt god handledning.
Det handlar i detta fall alltså inte om direkt brottslighet eller om syndikat som pumpar ut en massa pengar från staten. Ibland kan facken göra bedömningen att företag inte kommer att klara av det hela. De kan också framföra att alltför många personer befinner sig på en arbetsplats och att det kanske handlar om att företaget vill få subventionerad arbetskraft utan att ge någonting tillbaka till samhället. Jag vill att ministern i sitt sista inlägg säger om hon har några planer på att förstärka detta.
Ali Esbati (V):
Jag kände mig tvungen att delta även i den här debatten, för det är, som inledningsvis sas, onekligen en väldigt allvarlig fråga.
I de många situationer då vi debatterar arbetsmarknadsfrågor har under många år borgerliga ledamöter stått emot impulserna att vilja inskränka strejkrätten, en central demokratisk rättighet som är grundlagsfäst, konventionsfäst och så vidare.
Men på senare tid har det blivit vanligare att man passar på när det uppstår någon situation på arbetsmarknaden och uttrycker en vilja att inskränka de rättigheter som människor i Sverige har och ska ha till att vidta kollektiva åtgärder på arbetsmarknaden.
Det finns en massa saker som man kan diskutera i ett annat läge, såsom de exakta förhållandena i Göteborgs hamn, vad det är för situation som har föregått den här konflikten med privatisering och så vidare. Men det centrala här är naturligtvis de rättigheter som står på spel.
Vår moderate kamrat här hade en fråga till ministern om vad som är ambitionen och förhoppningen med den analys som regeringen nu tydligen vill att Medlingsinstitutet ska göra.
Frågan tillbaka till Christian Holm Barenfeld måste bli - från min sida i alla fall: Vad skulle din och ditt partis ambition och förhoppningar vara gällande det som ni skulle vilja att en svensk regering gjorde beträffande rätten att ta konflikt på arbetsmarknaden?
Skulle det vara att man har ett förbud mot att vidta konfliktåtgärder för att få till ett avtal som fackförening? Är det alternativet? Fredsplikten som vi talar om gäller som en följd av ett avtal. Det fackförbund som nu är i konflikt med arbetsgivaren i hamnen har inget avtal och därmed heller ingen fredsplikt.
Frågan skulle bli om man vill kräva att det blir något slags förbud för alla andra fackföreningar som kan finnas att vidta konfliktåtgärder om det finns ett kollektivavtal. Det är ett väldigt starkt ingrepp. Som ministern sa tidigare har det varit fast praxis att Arbetsdomstolen har sagt att det inte ska vara fallet i Sverige.
Man får tänka lite på vad det kan bli för konsekvenser av en sådan bestämmelse. I Sverige har vi haft väldigt lite av den typen av konflikter, både av konflikter generellt och av den typen av konflikter. Vi har en industriprincip, och vi har starka fackföreningar. Ofta är det inte någon fråga om hur man ska fördela avtalsbärandet på en arbetsplats. Men det finns situationer där det kan uppkomma.
Då måste man lösa det genom den kraftmätning som det är på en arbetsplats om det finns den typen av diskussioner.
Om man skulle säga att så fort en fackförening har ett konfliktavtal blir det per lag förbjudet att vidta någon typ av kollektiv handling för att få till ett avtal innebär det till exempel att man skulle säga till arbetsgivaren: Om ni hittar på en fackförening som bär ett avtal och som ni tecknar avtal med förbjuder man andra fackföreningar att ta strid för ett rimligt avtal. Det vore en mycket otidsenlig och usel lösning.
Den praktiska konkreta frågan här som Christian Holm Barenfeld måste fundera över är om han vill ha mer konflikter eller mindre konflikter på svensk arbetsmarknad. Att försöka rucka i strejkrätten är garantin för att det blir mer konflikter.
Ali Esbati (V):
Situationen som finns i dag har ju uppstått, oavsett vad man anser om det materiella innehållet i de olika avtalen. Man måste då fråga sig: Hur kan det komma sig att ett mycket stort antal anställda i ett företag vill vara med i en förening som med kollektiv handling kräver vissa typer av rättigheter? Det är vad den arbetsgivaren har att förhålla sig till. Christian Holm Barenfeld säger att kollektivavtal som man redan har tecknat då kanske inte är värt någonting.
Men det är det ju uppenbarligen. Man har tyckt att det var rimligt att teckna det avtalet, i det här fallet med Transport. Här finns en konkret situation där ett stort antal människor är med i en fackförening och har sin grundlagsfästa rättighet att ta till kollektiv handling för att få till någon typ av avtal med arbetsgivaren. Det finns också andra aspekter av detta. Om man till exempel agerar mot fackföreningen kan det bli problem.
Om man exempelvis begränsar skyddsombudens rättigheter att röra sig på arbetsplatsen kan det uppstå problem som inte är avsedda eller särskilt bra för arbetsplatsen. Precis som Christian Holm Barenfeld var ute efter är den grundläggande frågan här: Vad är alternativet? Vad ska man göra i stället? Är det ett förbud som man avser är det en mycket långtgående och orimlig inskränkning av grundläggande rättigheter.
Detta är någonting som har varit självklart för Arbetsdomstolen under lång tid att det inte vore särskilt bra att gå den vägen. På frågan om jag var revolutionärt lagd kan jag som svar be Christian Holm Barenfeld att tala lite med sin egen ungdomsförbundsordförande som på Twitter i dag skriver: "Nu krossar vi LO-Sverige", som kommentar till diskussionen. Nu råkar det vara så att detta fackförbund inte är med i LO.
Det är en liten förvirring utöver den revolutionära tonen, men bra är det i varje fall inte.
Ali Esbati (V):
När Jan Ericson klev in i kammaren från de mörkaste vrårna av nätdebatten blev det svårt att låta bli att sätta upp sig på talarlistan, trots att det innebär ett stort etikettsbrott att försena midsommarfirandet. Det är väl sådant man snart blir utvisad från landet för, om några år.
Jag hade kunnat låta bli om det bara hade varit ett slags allmän negativitet som Jan Ericson spred, men det var en extremt och genomgående missvisande bild av svensk ekonomi och arbetsmarknad som han gav. Då blir det svårt att diskutera verkliga problem och frågeställningar.
Om man har respekt för denna kammare och för att detta är landets parlament kan man inte komma med den typen av lösryckta siffror, som ger en genuint missvisande bild av läget. I verkligheten finns det några saker man måste veta, trots alla problem som finns i Sverige.
Vi har i dag en högre nivå av personer som arbetar för lön än vad något annat land i EU någonsin har haft. Vi har en arbetslöshet som sjunker och som fortsätter att sjunka för varje AKU som kommer. Etableringen av utlandsfödda går fortare och fortare.
Vi har en situation där sysselsättningsgraden för de utlandsfödda i detta land efter fem år är högre än den genomsnittliga sysselsättningen för inrikes födda i resten av OECD. Vi har en situation där arbetsmarknaden fungerar på detta sätt, samtidigt som vi har en tillväxt som är högre än i jämförbara länder och ett mycket stort överskott i statens finanser. Allt detta står i stor kontrast till hur det var när den borgerliga regeringen styrde.
Den borgerliga regeringens politik går på enbart två ben - privatiseringar och lägre skatter - och bägge benen haltar samtidigt. Detta är det problem som vi har haft att handskas med i denna situation. Då är inte allt frid och fröjd. Jag är vänsterpartist, och vi är ju aldrig nöjda. Det finns massvis med problem.
Om man ska ta hand om dessa problem måste man veta vart saker och ting rör sig, och arbetsmarknaden har rört sig åt rätt håll under dessa år. Det som inte har löst sig och som det fortfarande återstår mycket att göra åt är att ojämlikheten i Sverige, under skilda regeringar, har ökat under lång tid.
Detta har vi börjat vända på under denna mandatperiod, men det återstår en lång väg att gå. Detta är en problemställning som Jan Ericson och hans parti inte bara inte ser utan aktivt försöker fördjupa. Det är ju vad deras dubbelhalta politik med skattesänkningar och privatiseringar går ut på.
Om vi hade haft modet att ta diskussionen om de verkliga problemen i det svenska samhället i denna kammare hade vi diskuterat frågor om ojämlikhet och fördelning. Då hade vi diskuterat hur vi kan få en situation där vi reverserar den utveckling där en stor del av samhällets samlade resurser går till en liten elit i toppen. Dessa förslag finns det gott om, och dem kommer vi att få diskutera i valrörelsen.
Men där lär varken Jan Ericson eller hans parti ha särskilt mycket att bidra med.
Ali Esbati (V):
Jag har läst Sverigedemokraternas reservation. Just i detta fall är det något som gör att vi bägge har läst den. Det är inte alltid fallet med Sverigedemokraternas reservationer att man själv har läst dem.
Jag vill påpeka att Sverigedemokraternas reservation går ut på att man ska avstyrka propositionen i likhet med vad Moderaterna och Centerpartiet föreslår. Sedan har man, av skäl som kanske är svåra att förklara, valt att inte ha samma reservation som Centerpartiet och Moderaterna i det fallet.
Jag kan förstå detta, men likväl är det så att ni vill avstyrka det skarpa och utredda lagförslaget, Paula Bieler. Ni säger att man ska hjälpa folk på olika sätt. Det kan man säkert göra, men om lagen inte finns där kan man i alla fall inte hjälpa dem med den. Detta är vad ni föreslår.
När det gäller varaktighetsrekvisitet är det en fråga som vi föreslog när propositionen lades fram före valet 2014. Det var jag som var med i den debatten, och Sverigedemokraterna anslöt sig då till reservationen. Man är fri att göra som man vill i riksdagens kammare.
I det här fallet har vi gjort den tydliga bedömningen att det finns en proposition som handlar om en viss sak, och då har vi väckt motioner som handlar om den saken. Om Sverigedemokraterna väljer att väcka motioner om någon annan sak är det fritt fram för dem att göra det. Jag känner inget som helst tvång att ansluta mig till en politik som läggs fram av Sverigedemokraterna, och det kommer jag att stå för.
Ali Esbati (V):
Jag pekade på det som var tydligt också i inlägget, nämligen det ganska omfattande hyckleriet i Sverigedemokraternas ställningstaganden i denna fråga. Här finns ett konkret förslag om att skärpa lagen, men det vill man inte göra, med samma svaga och märkliga argument som Moderaterna och Centerpartiet. I stället vill man så att säga blurra bort ställningstagandet genom att slänga in ett annat yrkande.
Jag vill inte vara med och spela detta spel för att hjälpa Sverigedemokraterna att framstå i bättre dager i denna fråga. Jag tror i och för sig att det är svårt för Sverigedemokraterna att göra detta, då de kommer från ett parti vars själva grundväsen står i motsättning till det som man försöker lösa med denna lag och som handikapprörelsen driver, nämligen alla människors lika värde.
Ali Esbati (V):
Jag noterade att Erik Andersson sa att det blir lägre produktivitet med kortare arbetstid. Det är ju en liten missuppfattning av vad produktivitetsbegreppet innebär; det är alltså produktion per arbetad timme. Om jag skulle försöka korrigera alla missförstånd i Erik Anderssons inlägg skulle jag dock behöva vara kvar här hela kvällen.
Min fråga rör sig lite grann kring det glädjande i att Erik Andersson nu har uppmärksammat att kvinnor många gånger har dåliga arbetsvillkor.
Jag försökte reda ut vad det är som ska göras för att förbättra kvinnors arbetsvillkor och hur man från Moderaternas sida nu vill till exempel komplettera sin tidigare politik - det som har nämnts om att lägga ned Arbetslivsinstitutet och dra ned på Arbetsmiljöverket - med en del andra åtgärder för att förbättra kvinnors arbetsvillkor.
Om jag tittar på Moderaternas politik generellt förstår jag det som att man bland annat vill ta de områden där kvinnor uppenbarligen har det svårare än män på arbetsmarknaden, det vill säga där man har otrygga anställningsvillkor och sådant, och tänka: Det ska vi ha mer av.
Det skulle alltså på något märkligt, uppochnedvänt och magiskt sätt förbättra kvinnors arbetsvillkor om man till exempel utvidgade arbetsgivares möjligheter att behandla arbetstagare godtyckligt. Till exempel vill man förlänga provanställningstiden och minska de regleringar som lagen om anställningsskydd ger.
Man vill från Moderaternas sida även kraftigt minska skatteintäkterna, och därmed skulle de kvinnor som i dag har få kollegor få ännu färre kollegor. Jag skulle vilja veta hur detta i Erik Anderssons föreställningsvärld kan förbättra kvinnors arbetsvillkor.
Ali Esbati (V):
Jag fick inte svar på några av mina frågor, men det gjorde inte så mycket eftersom Erik Anderssons inlägg var väldigt skojigt på många andra sätt. Det var bland annat intressant att hans historiska perspektiv utgjordes av att nämna en proposition som ska läggas fram om några veckor och där debatten har förts det senaste året.
Jag förstår att det kanske är problematiskt för Erik Andersson att gå längre tillbaka i historien när det gäller jämställdhetsfrågorna; man har ju motsatt sig kvinnlig rösträtt och sedan fortsatt på den vägen. Jag håller mig ändå kvar vid det Erik Andersson tog upp i diskussionen om vinster i välfärden, där det mycket riktigt är många kvinnor som arbetar.
Erik Anderssons parti, tillsammans med andra kollegor och nu Sverigedemokraterna, kämpar med näbbar och klor för rätten att ta skattepengar och överföra dem till privata vinster i stället för att till exempel använda dem till att ge de anställda kvinnorna och männen inom välfärden fler kollegor. Det är liksom det viktigaste; dragningsrätten på skattepengarna är central för Erik Andersson.
Självklart är det så, vilket alla känner till, att de stora bolag som är inne och plockar ut pengar från dessa verksamheter naturligtvis - i likhet med andra stora företag i Sverige - huvudsakligen leds av män.
Men jag frågar igen hur färre kollegor och sämre anställningstrygghet ska hjälpa olika personer på arbetsmarknaden, men särskilt kvinnor, att få en bättre arbetssituation och en bättre arbetsmiljö. Nu när vården togs upp kan jag väl också slänga in frågan om Erik Andersson ser till exempel Nya Karolinska sjukhuset som ett föredöme i det avseendet.
Ali Esbati (V):
Det var ett fascinerande inlägg från Said Abdu, där han hyllade en politik som går i den riktning som fördes tidigare. Han menar att det är en dålig politik som förs i dag när det gäller jobben.
Men vi kan konstatera att själva resultaten har varit de motsatta. Det gick inte så väldigt bra under den tidigare regeringsperioden, inte minst när det gällde matchning men inte heller andra faktorer på arbetsmarknaden. Detta har i och för sig varit återkommande under tidigare borgerliga regeringsår.
Däremot är det mycket goda resultat på arbetsmarknaden i dag, även om vi naturligtvis är eniga om att mycket kan göras. Jag noterade att de förslag som framfördes här är relativt klassiska, det vill säga sämre arbetsrätt och lägre löner. Möjligen är det nya att man från Liberalernas sida aktivt vill lagstifta om lägre löner för vissa grupper på ett lite nydanande och liberalt sätt.
Jag vill ändå fråga vilka reella exempel Liberalerna har, antingen från svensk historia eller från andra länder, där man ser att försämrad arbetsrätt och ökad otrygghet för dem som är anställda leder till att sysselsättningen ökar och arbetslösheten minskar.
Det är kanske ännu viktigare vilka exempel Liberalerna har där man ser att låga löner är det som är en framgångsfaktor för hög sysselsättning och låg arbetslöshet. De fakta som finns att tillgå från dagens reellt existerande samhällen visar det motsatta. Men Said Abdu kanske känner till andra samhällen som jag inte har hört talas om.
Ali Esbati (V):
Jag vill vara tydlig med att jag inte anser att hög- och lågkonjunkturer enbart skapas av regeringens budgetpolitik. Och jag menar absolut inte att alla svängningar i sysselsättning och arbetslöshet beror på budgetpolitiken. Men det är ett faktum att när det råder global högkonjunktur är det inte alla länder i världen som har OECD:s högsta sysselsättningsgrad, utan det är Sverige som har det.
Detta påverkas naturligtvis av den politik som man för. Jag tror att den situation som vi har på svensk arbetsmarknad i dag beror på en massa saker. Den beror på en massa saker som vi har gjort i det här samhället tidigare och som gör att vi har en bra modell för lönebildning på många sätt, en bra modell för facklig organisering och bra företag med hög produktivitet som bidrar till välståndet i det här landet.
Problemet med de förslag som Liberalerna och andra högerpartier har är att man vill gå en motsatt väg, bort från de faktorer som har gjort Sverige till vad det är. Det är inte ett paradis och inte ett land som i alla avseenden är bäst i världen. Men det är ett land som i detta avseende har gjort många saker rätt. Där ligger problemet - man vill gå bort från detta.
Liberalerna vill, även om de inte verkar vilja kännas vid det i öppen debatt, trycka ned lönerna för vissa grupper med hjälp av lagstiftning. Det är den modell de vill ha för utvecklingen av svensk arbetsmarknad. I stället för att satsa på att höja människors produktivitet och kompetens och ha bra och välfungerande jobb vill de alltså aktivt med statens hjälp skapa en sektor där produktiviteten är låg och dit vi kan förvisa människor som för tillfället har svårare att komma in på arbetsmarknaden. Det är dåligt för samhället.
Men det jag försökte påpeka var också att inte ens det som ni säger att man får som effekt, det vill säga en högre sysselsättning och en lägre arbetslöshet, visar sig stämma. Det ser vi om vi tittar på andra länder där man gör samma sak.
Ali Esbati (V):
Tack, Erik Slottner, för anförandet! Det var på många sätt en sympatisk utgångspunkt att man inte ska falla i något dike - det är ju dumt att göra det - och det blir intressant att fundera på vad som är dikets ytterkanter.
Jag konstaterade i mitt anförande, och det vore bra om Erik Slottner kunde reflektera över det, att vi ser en utveckling i dag med en dramatisk ökning av de mest otrygga anställningarna. Om man ska förskjuta det så att man inte hamnar i något dike borde man väja bort från det som har varit oroväckande problematiskt.
Erik Slottner nämnde att hans parti tycker att familjen är viktig. Ett av de stora problemen för dem som är i de mest otrygga anställningarna, där man inte vet från dag till dag hur mycket inkomst man får, uppstår om man önskar bilda familj eller har gjort det, för det försvårar definitivt möjligheterna att ha ett tryggt boende och att få det som någon kallar för livspusslet att gå ihop.
När kan man lämna och hämta barnen om man inte vet vilka tider man måste arbeta? Jag hörde ingenting som gick åt det hållet när det handlar om att kunna väja från diket utan snarare tvärtom från Erik Slottners sida. Det vore intressant att höra vad han tycker om det. Sedan var det någonting som också föregående talare var inne på, nämligen att det är viktigt att staten ska in om parterna inte kommer överens om nya sätt att sänka trösklarna.
Problemet med den argumentationen är att parterna ju har kommit överens, och ni vill ändå trumfa dem. Det vore intressant att höra vad Erik Slottner tycker om det.
Ali Esbati (V):
Nu tror jag inte att just arbetskraftsinvandringen i huvudsak drivs av att vi har anställningsformen allmän visstid i Sverige.
Oavsett vad man tycker om det är det så att de människor som har anställningar som gör att de inte från dag till dag vet hur de ska jobba och sitter och tittar på sin mobiltelefon för att se om det dyker upp meddelanden om timmar som de måste hugga på upplever det som problematiskt.
Det är inte bara de som upplever det som problematiskt utan det finns mängder av myndigheter som har kollat på detta och forskning som har gjorts på detta som visar att det är nedbrytande på lång sikt för individen att vara under den typen av ekonomisk och social stress. Det är klart att det också påverkar möjligheten att kunna etablera sig.
Jag sa i mitt anförande att det självklart finns behov av icke-fasta anställningar, men problemen uppstår om folk år ut och år in har den typen av mycket osäkra anställningar. Då säger Erik Slottner att det är bättre än att de inte har något jobb alls, men med det resonemanget går vi ju bakåt i historien och inte framåt.
Med det resonemanget skulle vi också kunna säga att det borde vara så att länder där man har väldigt otrygga anställningar visar de bästa resultaten när det gäller arbetslöshet och sysselsättning. Men så är det inte, och den verkligheten behöver Erik Slottner förhålla sig till i stället för att förhålla sig till teori.
Sedan konstaterar jag att det viktiga med etableringsjobben och att man avvisar dem inte är att man vill sänka trösklarna utan att man vill åt lönesänkningar. Det är det som är skillnaden mellan förslagen, och då föredrar Kristdemokraterna och de andra borgerliga partierna förslaget som ger lönesänkningar.
Ali Esbati (V):
Jag har tre ganska korta frågor till Larry Söder i Kristdemokraterna. Den första gäller apropå hans upprördhet över att man gynnar en viss typ av förening. Kan han svara på vilka andra föreningar utöver fackföreningar som ansvarar för att teckna kollektivavtal på arbetsmarknaden?
Jag känner inte till några. Den andra frågan gäller pensionärsskatten. Larry Söder verkar tycka att det är problematiskt med pensionärsskatten. Jag undrar hur han ser på det faktum att Kristdemokraterna införde denna skatt. Hur upplever han den situationen nu i sin upprördhet?
Den tredje frågan rör det som Larry Söder tog upp då han sa att skattesänkningen på drygt 2 miljarder kronor är en symbolhandling. Man kan i och för sig tycka att det är en ganska stor symbolisk summa. Han sa att det inte berör de riktiga problemen i samhället.
Själv kan jag tycka att ett stort och riktigt problem i samhället är en växande ojämlikhet. Den är ju en effekt av mycket av den politik som den tidigare regeringen genomförde, men den har varit ett problem i Sverige under lång tid. Många internationella bedömare påpekar också detta, inte minst vänsterradikala organisationer som Internationella valutafonden och OECD.
Är Larry Söder enig med dem om att ökningen av ojämlikheten kan utgöra ett samhällsproblem? Vad vill han i så fall göra åt det, utöver de förslag som vi tidigare har hört och som ökar ojämlikheten? Det handlar bland annat om skattesänkningar.