Björn Söder (SD):
Vi debatterar i dag utrikesutskottets betänkande UU9 om skärpt exportkontroll av krigsmateriel. För många länder är krigsmaterielexporten ett utrikespolitiskt verktyg för att kunna vinna fördelar på andra länders bekostnad, inte minst när det gäller världens olika stormakter. Men för Sveriges del är så inte fallet, utan här vägs alla beslut om krigsmaterielexport mot följderna för andra länder och deras invånare.
På så vis har vår exportkontroll av krigsmateriel utvecklats till vad den är i dag, nämligen världens näst strängaste lagstiftning. Endast Japan har en strängare lagstiftning. Det kan vara bra att påminna om detta, herr talman, då det i debatten ibland låter som att vår krigsmaterielexport är helt oreglerad. Ett sådant påstående är alltså milt sagt felaktigt. Regeringen föreslår i sin proposition införandet av ett demokratikriterium.
Detta har varit ett återkommande debattämne i dessa sammanhang här i kammaren, och vi har tidigare uttryckt oss försiktigt positivt till att ett sådant införs. Som alltid i utrikespolitik är det viktigt att ha förståelse för det faktum att alla länder inte fungerar precis som Sverige. Därför har vi tidigare framfört att ett demokratikriterium inte ska vara vad man kallar absolut utan snarare skapa en mer nyanserad bedömning. Det tycker vi också att propositionen har landat i. Herr talman!
Sverige, svensk försvarsförmåga och vår alliansfrihet har tjänat på att vi har haft en väl fungerande inhemsk försvarsindustri. Tack vare tillgången till en sådan har vi som land kunnat förbli neutrala och oberoende av andra staters vilja att sälja krigsmateriel till oss - något som inte minst var positivt för avspänningen när kalla kriget var som kallast och som även är positivt nu när säkerhetsläget kring Östersjön har försämrats.
För att överleva är dock svensk försvarsindustri helt beroende av sin export. Ett bra exempel på detta är stridsflygplanet JAS 39 Gripen. Tack vare försäljningen av Gripen till Brasilien har Saab och Sverige getts möjligheten att fortsätta utveckla flygplanet och bibehålla vår inhemska flygindustri.
Om försäljningen inte hade genomförts hade detta troligtvis inte varit möjligt - något som skulle ha lett till mycket negativa konsekvenser för vår flygindustri, det svenska flygvapnets förmåga och våra skattebetalare. Ett villkor som också är helt avgörande för vår export av krigsmateriel är följdleveranserna. Det land som köper ett krigsmaterielsystem av oss måste kunna lita på att de under lång tid - flera decennier - har möjlighet att köpa ammunition, reservdelar och uppgraderingar av oss.
Därför finns det i dag presumtion för följdleveranser, som bara kan brytas av förändrade villkor för de ovillkorliga hindren - internationellt bindande överenskommelser, bindande sanktionsbeslut och folkrättsliga regler om neutrala stater under krig. Nu föreslås en liten glidning i bedömandet som är svår att tolka. Det är dock lätt att konstatera att följdleveranserna inte behöver strängare bedömning. Andra försvarsmakter som köper materiel av oss har samma behov av försörjningstrygghet som vår egen försvarsmakt har.
Vill vi sälja materielsystem måste vi i alla normalfall också sälja ammunition för, reservdelar till och uppgraderingar av det vi har exporterat. Att stryka i listan över vad som ska betraktas som följdleveranser kommer att ge svensk industri ett dåligt rykte. Med det följer risken för minskad export och på längre sikt nedmontering av svensk försvarsindustri, med negativa konsekvenser för Sverige som följd. Herr talman!
Det vi sverigedemokrater reagerar kanske starkast på i regeringens proposition är det föreslagna nya PGU-kriteriet. Kriteriet föreskriver att Sverige ska bedöma vad som är bäst för ett mottagarland. Vi ska ställa oss frågan om ett land verkligen har råd med krigsmateriel eller om det i stället ska inhandla livsmedel, skolböcker eller något annat som anses viktigare.
Vi i Sverige ska alltså bedöma vad som är bäst för ett enskilt land, vilket kan vara mycket svårt. En fråga man kan ställa sig är vad vårt finska broderfolk skulle ha sagt om de i stället för ammunition endast fått bröd av oss under vinterkriget. Vi anser att det måste vara mottagarlandet som bedömer vad det behöver och vad det har råd med. Om landets regim är aggressiv eller instabil på annat sätt faller man ändå på demokrati- och MR-kriterierna.
Vi avvisar därför helt införandet av ett PGU-kriterium. Ett sådant kriterium gör att svensk exportkontroll blir helt avvikande från de övriga ländernas i sexnationerssamarbetet, och i stället för att göra reglerna mer lika varandra blir det precis tvärtom. Med fyra olika villkorliga hinder i riktlinjerna för exportkontrollen har vi de verktyg vi behöver: MR-kriteriet, demokratikriteriet, konfliktkriteriet och avledningskriteriet.
PGU-kriteriet är otydligt och farligt och bör därför inte ingå. Herr talman! Det är fullständigt naivt att tro att exporten i världen upphör om Sverige sätter käppar i hjulet för sig självt och slutar exportera. Givetvis är det då någon annan som säljer - någon som inte lever upp till de redan höga krav Sverige har.
Bättre vore det om Sverige arbetade för att andra länder ska komma ifatt Sverige och de redan höga krav vi har, i stället för att vi ska fortsätta försvåra för oss själva och göra oss omöjliga att handla av. Vi kan inte sitta och utifrån PGU bedöma om länder bör köpa försvarsmateriel från Sverige eller inte. Det är en fråga för det enskilda landet att bedöma sin egen säkerhetspolitiska situation.
Vi bedömer alltså att PGU-kriteriet kommer att begränsa svensk krigsmaterielexport på ett oförutsägbart sätt och att våra internationella partner riskerar att bryta kontakterna med Sverige. Andra länders krigsmaterielexportproducenter har redan i konkurrenssyfte börjat verka för att tränga ut svenska företag ur viktiga materielsamarbeten. Bara diskussionen om vapenexporten och KEX-utredningen, som ledde fram till regeringens proposition, har drabbat svensk försvarsindustri negativt.
Presumtiva köparländer har uppvisat osäkerhet i huruvida man kan lita på svensk export i framtiden. Om detta kan försvarsindustrin vittna. Läget är alltså kritiskt. Vi inom politiken borde vara tacksamma för att svensk försvarsindustri finns kvar. Villkoren är redan svåra. Om exporten kraftigt regleras ned återstår för de svenska försvarsföretagen att antingen lämna landet eller, med sitt kapital, lämna branschen.
Båda alternativen vore en katastrof för svensk krigsmaterielförsörjning och vår alliansfrihet. Tvingas Sverige framöver handla all sin krigsmateriel utomlands kommer det att leda till ökade kostnader, med följden att vi får mindre krigsmateriel för anslaget - något som kommer att påverka vår militära förmåga mycket negativt.
Vår försvarsindustri är dessutom väldigt teknikdrivande och satsar mer på forskning än vad Chalmers och KTH gör tillsammans. Det är också något som skulle försvinna om försvarsföretagen tvingades flytta utomlands eller lägga ned sin verksamhet. Man ska även komma ihåg alla de arbetstillfällen i landet som försvarsindustrin skapar både direkt och indirekt.
Ytterligare ett skäl att skydda vår försvarsindustri är att tillgången till egen avancerad teknologi öppnar den utländska marknaden för Sverige. Endast de som har egen avancerad teknologi kan förhandla till sig den modernaste försvarsmaterielen från andra länder. Herr talman! Med anledning av detta yrkar vi avslag på propositionen och bifall till reservation 1.