Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Sverige är i dag alltjämt ett av världens allra bästa och tryggaste länder att leva i. Jag tror att det kan vara nyttigt att tänka på det perspektivet ibland när vi inleder dessa debatter om hur välfärdssektorn ser ut. När organisationen Help Age International tillsammans med FN listar hur bra olika länder är att åldras i hamnar Sverige överst på listan.
Harvard Business School tog förra året fram ett så kallat social progress index , där man mäter sociala faktorer och välmående i stället för bruttonationalprodukt. Där hamnade Sverige på första plats. Kanske lite förvånande är det enligt Svenskt Kvalitetsindex myndigheter som är det område som ökar mest när det gäller hur nöjd befolkningen är. I olika rankningar och mätningar kommer Sverige ofta ut bland de allra främsta länderna. Herr talman!
Detta betyder inte att det saknas utmaningar i den offentliga välfärden. Det tror jag att vi kan vara överens om. Det krävs till exempel fortsatta insatser inte minst inom skolan för att Sverige ska nå bättre resultat.
Men vi har all anledning att vara stolta över den svenska välfärden och de stora insatser som varje dag görs av alla de människor som arbetar exempelvis i sjukvården, i skolan, i barnomsorgen och i äldreomsorgen. Verksamheterna i välfärdssektorerna fungerar i huvudsak bra, och internationella mätningar visar att svensk välfärd håller världsklass. Herr talman!
Det är kommuner och landsting som har huvudansvaret för både att finansiera de offentliga välfärdstjänsterna och att tillhandahålla dem, antingen själva eller via andra utförare. Men skattepengarna, och den välfärd som kan finansieras med skattepengarna, uppstår inte ur tomma intet. Ekonomisk tillväxt som skapar välstånd för oss alla skapas genom att hårt arbetande människor varje dag går ur sängen och går till jobbet.
Därför är det avgörande för välfärden att goda förutsättningar kan ges för just jobb och tillväxt, och där har staten sin kanske allra viktigaste uppgift.
Staten bidrar nämligen till att resurserna till vår gemensamma offentligfinansierade välfärd ökar, inte främst genom olika former av ekonomiska bidrag från staten, utan genom att se till att drivkrafterna för jobb och tillväxt är goda så att kommunernas och landstingens egna skatteintäkter kan öka. I Sverige har alliansregeringens politik lett till över 300 000 fler sysselsatta i dag jämfört med 2006.
Det betyder att 300 000 fler personer i dag bidrar till att skapa resurser för välfärden, i stället för att exempelvis ta resurser i anspråk i de offentliga systemen. Det säger sig självt att detta är viktigt och faktiskt det enda sättet att långsiktigt säkerställa att vi har tillräckligt med resurser till välfärden.
Resurserna till välfärden har sedan 2006 ökat kraftigt, trots den globala finanskrisen och lågkonjunkturen. Välfärden - vård, skola, omsorg - får mer resurser än någonsin. Detta kunde vi läsa i en nyhetsartikel i Sveriges Kommuner och Landstings tidning Dagens Samhälle i våras under rubriken Rekordintäkter till välfärden.
I artikeln belystes att skatteintäkterna har ökat med 36 procent mellan 2006 och 2014, från drygt 450 till nästan 620 miljarder kronor, långt mer än inflationen som varit ungefär 10 procent för samma period. I samma artikel kan vi läsa att resurserna för den kommunala välfärden sedan 1990 har vuxit mer än dubbelt så snabbt som demografins tryck.
Effekterna av alliansens jobbskaparpolitik kan knappast illustreras tydligare. När staten ger bättre förutsättningar för jobb och tillväxt ökar också intäkterna till välfärden. Herr talman! Utöver att staten ska se till att det finns goda förutsättningar för jobb och tillväxt har staten ytterligare några viktiga roller som är kopplade till välfärden. Det handlar till exempel om att sätta upp krav och riktlinjer för sådant som vi menar ska vara likvärdigt i hela landet.
Det där är förstås alltid en balansgång. Det är inte alltid helt lätt, eftersom det kommunala självstyret är viktigt och måste väga tungt. Det är rimligt att lokalt valda företrädare har både rätten och ansvaret att göra olika vägval och prioriteringar på de områden som de har ansvar för. Som en konsekvens av det måste vi här också acceptera att det kan se lite olika ut på olika håll.
Jag tror att vi från nationell nivå, i alla partier, tenderar att ibland vara lite klåfingriga här. När vi ser något som vi uppfattar som ett problem i välfärden vill vi gärna hitta modeller för att lösa det från nationell nivå. Men grundprincipen måste vara att problemen löses av den som har ansvaret, snarare än att vi från riksdagen pekar med hela handen, tar ifrån lokalpolitikerna ansvaret och försöker likrikta kommunerna via beslut härifrån.
Herr talman! Riksdagen har genom beslut den 3 december fastställt de utgiftsramar som vi från Alliansen har föreslagit i vår budgetmotion och som vi nu har att hålla oss inom. Jämfört med regeringens förslag kan det framstå som att anslagen är ca 3 miljarder lägre. Detta förklaras dock av att vi inte behöver kompensera kommunsektorn för bland annat den chockhöjning av arbetsgivaravgifterna för unga som den rödgröna regeringen ville genomföra men som nu inte blir av.
Regeringen tänkte i och för sig kompensera kommunerna för denna höjning. Men alla andra, det vill säga vanliga företag, skulle få ta hela kostnadssmällen. Det hade lett till färre jobb och därmed också lägre skatteintäkter för kommunerna. Det är bra att det inte blir av. Därutöver ändras anslaget i vårt förslag, eftersom vi även avsätter medel för att skapa bättre förutsättningar för läxhjälp. Vår ambition är att läxhjälpen framöver ska bli obligatorisk.
Herr talman! Med detta vill jag yrka bifall till utskottets förslag.