Lawen Redar (S):
Kl. 10.00 den 17 december 1918 inledde den liberale statsministern Nils Eden sitt anförande i Förstakammarsalen. Han tackade riksdagen för att den hade enats till en befriande handling. Ideologiska motsättningar hade fått ge vika för landets bästa. Han sa: Vi har infört den fulla demokratin - i stat och kommun - på samförståndets fasta grund.
Men sanningen är den att den svenska högern varken stod på fast grund eller hade samförstånd i frågan. För när det var dags för Ernst Trygger, ledare för förstakammarhögern och sedermera statsminister, att ta till orda skrädde han inte orden över bakslaget utan sa att man nu hade öppnat portarna för det han trodde var en fullskalig samhällsupplösning. Han sa: Hörnstenarna i vårt samfundsskick kommer att brytas sönder.
Jag har aldrig under mina 24 riksdagar känt en grämelse så stor som den jag hyser, då jag nu måste biträda detta förslag. Ernst Tryggers tal riktade sig förstås inte till den socialdemokratiske riksdagsledamoten Hjalmar Branting, som hade varit en nyckelförhandlare under dessa förutsättningar.
Det riktade sig till liberalerna som hade accepterat avskaffandet av de parlamentariska klassprinciperna samt att kvinnor skulle ges samma inflytande över samhällsutvecklingen som männen. Fru talman! Liberalernas insats i denna fråga är historisk. Det är den inte främst för att de gick emot den övriga högern och tillsammans med Socialdemokraterna införde rösträtten i Sverige.
Det är den för att de gjorde det trots att rösträttsreformen var impopulär bland deras egna väljare och trots att frågan riskerade att splittra deras eget parti. Nu är det visserligen så att den fulländade rösträtten för alla kom långt senare. Men mot slutet av kvällen den 17 december 1918 avslutades debatten i Förstakammarsalen, och i Andrakammarsalen röstades förslaget igenom med stor majoritet. Fru talman!
Kanske är det just ödets ironi att vi exakt 100 år senare återigen iakttar den svenska högerns skiljelinje. Trots att jag har stor respekt inför att allmänhetens tålamod börjar sina är det just denna skiljelinje som gör att vårt land just nu står utan regering.
Därmed är vi ett av de sista länderna i Europa som använder de parlamentariska verktygen för att stoppa ett nationalistiskt parti från politiskt inflytande och maktutövning. Den pågående ideologiska konflikten inom högern handlar precis om det här: Vilken väg ska de ta?
Jag kan tänka mig att man har ägnat mycket tid och reflektion åt vad ett budgetsamarbete kunde tänkas innebära, eller om vi alla andra överdriver Sverigedemokraternas nationalism för egen vinning. Vissa representanter från högern hävdar att Sverigedemokraternas partiledning har tagit avstånd från partiets nazistiska historia och därmed måste prövas liksom alla andra partier. Fru talman!
Om man har ägnat lite tid åt kulturen och kulturpolitiken blir det svårt att förhålla sig till en sådan enkel formulering och en sådan prövning. Ett sverigedemokratiskt regeringssamarbete eller budgetinflytande skulle innebära en så radikal förändring och inriktning av kulturpolitiken att jag näst intill måste vädja till konservativa och liberala meningsmotståndare att inte stå naiva inför det här. Låt mig ge några exempel.
Framför er har ni Sverigedemokraternas budgetmotion för 2019.
Vad skulle det här innebära för den som vill läsa en kurs på folkhögskolan för att få behörighet till gymnasiet eller för konstnärerna och kulturskaparna i vårt land, för de unga i storstädernas miljonprogramsområden som inte får ta del av idrottsrörelsens verksamheter i nuläget eller för de glesbygder som inte längre ska få en fortsatt bibliotekssatsning?
Vad innebär det att så kraftigt minska på folkbildningen, på filmen, på samtidskonsten, på idrotten, på mötet mellan människor och på det internationella kulturutbytet? Vilka blir effekterna i samhället? Fru talman! Hur illa och allvarligt jag än tycker att offentlig nedskärning på kulturområdet är ska jag vara ärlig och säga att det inte är bristen på kultursatsningar som är vägskälet för högern.
Det är snarare Sverigedemokraternas kultursyn. De har själva kallat den en antropologisk dimension av kulturen, något som inget annat parti representerar. Den antropologiska dimensionen av kulturen handlar om den folkliga identiteten, vilket är orsaken till att Sverigedemokraterna vill dra ned på anslag till samtidskonsten och öka pengar till det som de själva betecknar som kulturarv.
Att man ger uttryck för en essentialistisk och förlegad kultursyn, som inte på något sätt representerar forskning inom ramen för vare sig antropologi eller kultur, är förstås inget man ger sken av. Men så här är det: Sverigedemokraternas kulturpolitik baseras på övertygelsen om att det finns en ursprungligt given identitet som inte är föränderlig.
Faran ligger i att det är fel i sak, eftersom kulturen i sig är föränderlig. Allt vi gör i mötet med varandra, i vår kommunikation med varandra och genom våra olika uttryckssätt med varandra är väl att vidga och utmana våra perspektiv?
Men det värsta är ändå innebörden av den här övertygelsen, för om identiteten är ursprunglig och inte kan förändras, hur många är vi då som inte har en plats? Fru talman! Det är just därför som jag menar att vi återigen befinner oss vid ett vägskäl.
Hur impopulärt det än må vara för stunden har vi förtroendevalda fått uppgiften att ta ansvar för det som blir den fortsatta vägen. Fru talman! Sverige har ju en övergångsregering till dess att en ny regering tillträder. I nuläget behöver vi inte göra sakernas tillstånd svårare än vad de redan är.
Därför har vi uppmanat samtliga partier att acceptera en övergångsbudget som upprätthåller nödvändiga samhällsfunktioner till dess att en regering tillträder som sedan får lägga grunden för sin ekonomiska politik. Moderaterna och Kristdemokraterna har med stöd av Sverigedemokraterna gått emot den här ordningen, vilket gjorde att riksdagen i onsdags fattade beslut om andra utgiftsramar än de som övergångsregeringens budget innebar.
Processen är slarvig och enligt min mening det absolut sista Sverige nu behöver. För kulturens del innebär det att man drar ned 100 miljoner kronor på barnens kulturskola och att man utan någon som helst beredskap skulle införa entré på de statliga museerna efter årsskiftet. Turligt nog har man lyssnat på den skarpa kritiken, vilket gör att museerna i vart fall får lite tid till omställning.
Men så här blir det om man inte arbetar enligt den ordning som parlamentarismen föreskriver. Fru talman! Allt det här gör att vi socialdemokrater inte deltar i dagens beslut under punkt 1. Våra synpunkter finns formulerade i ett särskilt yttrande. Vår politik för kulturen får helt enkelt vänta i avvaktan på en ny regering.