Johan Pehrson (L):
Vi har nu att diskutera ämnet våldsbrott och brottsoffer. Jag kan börja med att reflektera över att det i den rättspolitiska debatten ibland finns de som blir provocerade av att vi har en sådan här debatt.
En del hävdar att fokus har flyttats när det gäller brottsbekämpning och rättspolitik till ett tydligt offerperspektiv och att det har pågått under ett stort antal år. Jag tycker att det har varit en bra utveckling. När det gäller brott och straff och rättspolitik vill jag säga att det är viktigt att man har ett brottsofferperspektiv och inte ett gärningsmannaperspektiv.
Det handlar trots allt om att människor utsätts för ganska allvarliga kränkningar, i värsta fall med dödlig utgång. Vi pratar om den personliga integriteten, pratar om ett samhällskontrakt. Vi är överens om att vi ska leva civiliserat ihop i Sverige.
Vi ska inte ägna oss åt egen justis, för att använda ett nytt, populärt ord, utan vi ska faktiskt överlåta åt staten, det vill säga polisen, att se till att vi är skyddade och trygga. Det är vår integritet som ska upprätthållas genom vårt samhällskontrakt. Om man har den ingången är det viktigaste vi ska göra att se till att brott aldrig begås.
Därför är de satsningar som har gjorts inte minst på polisen men också på hela rättskedjan så centrala. Det handlar om att öka kraften i att förebygga brott. Det är därför vi har så många poliser ute på gator och torg. Det är därför vi se så många poliser som ägnar sig åt allt från trafikkontroller till andra åtgärder, för att komma till rätta med en brottslighet som annars kanske hade blivit värre. Jag brukar ofta nämna ett exempel.
Det är det arbete som polisen bedriver mot illegal försäljning av till exempel alkohol och tobak från mindre nogräknade, små näringsidkare. Det är jätteviktigt. I slutändan leder inte minst den spritförsäljningen till att ungdomar hamnar i miljöer där de utsätts för våld, där kvinnor utsätts för sexuellt våld och där det är mängder med kränkningar. Det skapas hur många brottsoffer som helst i kölvattnet av denna illegala hantering, som finns över hela vårt land.
Det är viktigt med perspektivet. Det är viktigt att se till att brotten inte begås. Men när de ändå förekommer måste vi se till att vi har ett bra stöd. I Sverige har vi till och med en brottsoffermyndighet. Det är inte alla länder som har det. Vi har alltså en särskild myndighet som ska se till att vi ligger i framkant när det gäller att värna brottsoffers rättigheter. Frågan om målsägandebiträden är central, och den är uppe i debatten. Jag tycker inte att den frågan är helt enkel.
Det finns reservationer om att se till att målsägandebiträdet kommer in tidigare i processen för att hjälpa den person som är målsägande. Jag vill inte utesluta att det är en väg att gå. Men jag tycker också att vi måste fundera över om alla som i dag får målsägandebiträde verkligen behöver det, för det handlar om ganska stora kostnader.
I en verklig värld - inte den bästa av världar - är resurserna begränsade, och då kanske det är viktigare att vi smalnar av det något och ser till att det kommer in tidigare i processen, där det verkligen behövs, inte minst när det gäller våldsutsatta kvinnor och barn. Jag vill inte peka ut någon exakt åsikt för Folkpartiets del, men det är viktigt att vi tar med detta. Här pågår det ett arbete och en utredning som vi får se under hösten. Ämnet förföljelse är uppe.
Man ska komma ihåg att en hel del lagstiftning har kommit till på senare år just för att skydda brottsoffer där man inte har kunnat använda lagen så effektivt som tidigare eller där det har saknats rättsmedel. Stalkningslagstiftningen är en sådan viktig produkt som har lagts fram. Vi ser nu hur den börjar tillämpas i diverse olika fall, där människor får sin frihet inskränkt där man hittills inte har kunnat komma åt dem eftersom brotten vart och ett har varit så små.
Det ska bli intressant att följa den lagstiftningen och se hur den kommer på plats. I samband med detta har tidigare talare i debatten tagit upp frågan om kontaktförbud, som det numera heter. I ambitionen att förhindra att människor utsätts för några som helst brott ska man alltså gripa in väldigt tidigt. Jag har stor respekt för det.
Men samtidigt måste vi vara noga med att i andra vågskålen ha rättssäkerhetsaspekter och integritetsaspekter. Det kan låta tråkigt. Jag är själv på debatter internt, inom mitt eget parti. Det finns ingen hejd på hur mycket folk vill se till att människor får alla möjliga kommunförbud, länsförbud och regionförbud, och helst ska människor inte få röra sig någonstans, om man har begått brott som är våld mot kvinnor. Jag har stor förståelse för detta.
Men innan en dom har fallit måste man rimligen vara försiktig. När jag pratar med inte minst de åklagare som jobbar mycket med dessa fall hör jag att en förklaring till att kontaktförbud inte används så ofta är att personerna de facto häktas i stället. Då är det inte aktuellt att använda något kontaktförbud. Vi har givit ett uppdrag, och regeringen ska återkomma till frågan om huruvida "påtaglig risk" ska tas bort, vilket är en direkt beställning. Då kommer det fram.
Men det finns en orsak till att detta inte var med i det ursprungliga lagförslaget. Hur man än brinner för rättigheter och vill förhindra våldsbrott finns det också en vågskål som måste vägas upp.
Jag är också glad att oppositionen har noterat att regeringens handlingsplan vad gäller mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och våld i samkönade relationer har varit så pass framgångsrikt och fått så pass bra betyg, där man har fått struktur på detta specifika arbete, att man ser vikten av att gå vidare när det gäller hatbrott. För Folkpartiets del vill jag säga att jag inte utesluter att vi behöver återkomma med ett sådant program.
Hatbrott kan man koppla ihop med att de ofta finns i miljöer där det finns en våldsbejakande extremism. Att ge sig på människor är ju ganska våldsbejakande. Här finns det en hel del möjligheter till samordning. Men för min och Folkpartiets del tror jag att man framöver inte ska utesluta en sådan handlingsplan. Jag yrkar avslag på reservationerna och bifall till förslaget i betänkandet.