KBLab/rixvox huggingface dataset:
Veronica Palm (S):
Strax innan jag gick hit fick jag ett brev från Anette. Hennes ärende bedöms just nu av Försäkringskassan. Hon har passerat de 180 dagarna och är orolig för att hennes sjukpenning ska dras in. Hon skriver till mig: Jag vill inte vara ett offer. Jag är ett offer för min sjukdom. Jag vill inte också ligga samhället till last.
Jag är till hundra procent övertygad om att det är så de allra flesta människor i vårt land känner. Man vill vara med, man vill vara en del av ett socialt sammanhang och man vill göra rätt för sig. Därför är de nya sjukskrivningsreglerna oroande. Det är dogmatiska tidsgränser ensidigt riktade mot den enskilde sjuke individen. Efter 180 dagar ska man prövas mot hela arbetsmarknaden.
Efter ett år åker man ut ur försäkringen. Om man lyckas att argumentera väl och hålla sig kvar kan man som längst få 550 dagar. Sedan är det slut. Det finns ett slut på sjukförsäkringen. Jag läste i morse om Torbjörn som i 30 år har varit plåtslagare. Det har slitit på hans handleder, så han har opererat dem. Han säger själv att han inte klarar av att få på locket på medicinburken.
Dessutom har hans häl krossats vid en olycka. Försäkringskassan säger, när han nu har passerat de 180 dagarna, att han har arbetsförmåga. Han kan ha ett stillasittande arbete om han utbildas för det och under förutsättning att han inte behöver förflytta sig över huvud taget eftersom han måste ha foten i högläge. Hans sjukpenning dras in. Torbjörn går till Arbetsförmedlingen.
Där sorterade de in honom som icke arbetsför eftersom han faktiskt är icke arbetsför. Dessutom kräver a-kassan att man ska stå till arbetsmarknadens förfogande i den bransch där man har sin a-kassa, vilket han inte kan. Torbjörn får inget stöd.
Han får inga aktiva åtgärder. Han får inte ens en gång en passiv sjukförsäkring. Han får en utförsäkring. Det är inte rimligt i ett välfärdssamhälle. Här är vi oense. Jag vill ha en annan typ av sjukförsäkring. Jag vill ha en aktiv sjukförsäkring som är en standardtrygghet med inkomstbortfallsprincip som modell. Jag medger att allt inte var bra under den förra regeringens tid. Jag vill utveckla sjukförsäkringen.
Jag drar mig till minnes att den moderatledda regeringen och den moderata majoriteten i kammaren inför beslutet om den nya sjukförsäkringen sade att ingen skulle hamna utanför. Man tog bort den tidsbegränsade förtidspensioneringen och satte in de dogmatiska tidsgränserna.
När den sjukskrivne kom fram till den sista dagen och skulle hamna utanför var det antingen arbete, permanent förtidspensionering eller socialbidrag som gällde. Cristina Husmark Pehrsson sade att detta handlar om en grupp som inte är sjuka nog för att få sjukersättning, alltså förtidspension, men heller inte är friska nog att sköta ett jobb ute på den ordinarie arbetsmarknaden.
Mot någon form av motprestation skulle de få lämpliga arbetsuppgifter. Ni kallade det resursarbeten. Cristina Husmark Pehrsson, när kommer dessa resursarbeten? Eller ska detta betraktas som ännu ett svek av den moderatledda regeringen mot de människor som har det allra tuffast i samhället?
Veronica Palm (S):
Det har frågats om det socialdemokratiska alternativet i ett land som styrs av en borgerlig regering. Det kanske inte styrs så bra, men det görs ändå försök att styra. När det gäller sjukskrivningsreglerna har vi röstat ja till de delar som vi tycker har varit bra.
Vi har röstat ja till förstärkt företagshälsovård, ja till möjligheten att kunna arbeta för dem som har sjukersättning och ja till de delar som har gett mer resurser till Försäkringskassan att arbeta. Vi har röstat nej till det vi tycker är urusel politik. Det handlar om att man har ensidiga dogmatiska gränser som är ensidigt riktade mot den enskilde. Det går inte att säga någonting annat. Ni var med när vi beslutade om det.
Syftet är att det finns ett slut på försäkringen. Det ska finnas en sista dag, ett bästföredatum, för när man får vara sjukskriven. Vill man läsa det socialdemokratiska alternativet finns vår budgetmotion. Den är ganska tydlig. Det handlar inte om att bara säga nej. Vi säger nej till det dåliga, ja till det bra, och vi utvecklar en egen politik. Så fungerar det. Jag vill ägna den sista minuten av talartiden till att säga följande. Det är tydligt att vi är djupt oense på många punkter när det gäller synen på sjukförsäkring.
Det handlar i grunden om synen på människor. Jag hör till dem som tycker att det krävs ett aktivt stöd för människor att komma tillbaka och att människor ska ha en ekonomisk trygghet. På andra sidan står högern, de blå, och den moderatledda regeringen och tror på fullt allvar att människor blir friskare av att de blir fattigare. Jag har tre enkla tips: Riv upp de orättvisa sjukskrivningsreglerna, öka det aktiva stödet och för en riktig jobbpolitik. Det är jobb som människor måste ha.
Det handlar om stöd till kommuner och landsting, utbildning och omställning och att öka köpkraften. Det handlar inte om att smeta ut skattesänkningar över alla unga när vi ser att det inte fungerar och ungdomsarbetslösheten stiger. Jag lovar att komma tillbaka till kammaren och diskutera. Det gör jag inte för att vinna enkla debatter utan för att det är viktiga frågor.
Veronica Palm (S):
Jag vill först tacka statsrådet för svaret. Det som föranledde den här interpellationen är alla de människor som jag och många av oss möter som är oroliga.
Till detta kommer en oro som borde vara obefogad. Den oron kan jag ha sympati med. Jag känner också oron kring sjukskrivningsreglerna. Men detta är en oro som borde vara obefogad. Det handlar om att inte ens få de pengar man har rätt till, de pengar som man har ett beslut på, de pengar som borde vara på ens konto den dag man ska betala räkningarna. Det blir en dubbel fråga.
Det handlar om alla de människor som i augusti och september inte kunde betala sina räkningar, inte kunde göra rätt för sig som man naturligtvis vill. Framför allt handlar det om unga föräldrar som inte hade fått sin föräldrapenning och pensionärer som inte hade fått sitt bostadstillägg i tid. Det är människor som är sköra och som inte är vana vid den här situationen.
Jag har kritiserat sjukskrivningsreglerna tidigare. Det är ingen hemlighet att Socialdemokraterna har varit djupt kritiska mot dem och röstat emot dem. Men jag skulle vilja ställa en fråga till statsrådet.
Om man inför nya regler som gör det svårare för människor att få den ersättning som de behöver, som har snäva tidsgränser och är ensidigt riktade mot individen, vore det inte än viktigare att då se till att de som har rätt att få sina pengar får dem och får dem i tid? Det är slarv i behandlingen av och införandet av de nya sjukskrivningsreglerna.
Många av de följder som kommer har vi inte sett än, som vad som händer med de som blir utförsäkrade. Men man borde ha resurser nog på Försäkringskassan - det är bra att man tillskjuter extra medel nu - att kunna lugna de människor som ändå har rätt till sin ersättning. Det gör mig lite orolig.
Jag vill ställa frågan till socialförsäkringsministern: Borde det inte utifrån ditt perspektiv vara än viktigare att pengarna som ska betalas ut betalas ut i tid?
Veronica Palm (S):
Jag vill i det sista inlägget tacka statsrådet för att hon har kommit hit och för att vi har haft den här viktiga diskussionen om Försäkringskassans legitimitet och kärnuppdrag, att se till att de som är berättigade till en ersättning också får den utbetald i tid. Vi möter människor varje dag, i telefon, genom mejl och också live, öga mot öga, som är oroliga.
De är oroliga för sin rätt till ersättning, om det kommer att finnas en sjukförsäkring när de kanske behöver den. Det är en annan diskussion, men den oron möter vi. Vi möter oron för om man ska få pengar, oron för att nu anmäler jag mig sjuk, kommer jag att kunna betala mina räkningar i slutet av den här månaden?
Detta minskar legitimiteten både för sjukförsäkringssystemet och socialförsäkringarna som helhet och som struktur för ett samhälle där vi säger att vi löser de här viktiga sakerna om inkomstbortfall vid frånvaro från arbetet tillsammans. Men det skapar också en brist på legitimitet för Försäkringskassan. Därför är det så viktigt att vi tar det här ansvaret.
Jag vill återigen tacka för diskussionen. Socialförsäkringarna är för viktiga för att bara tas i korta debatter och i återkommande propositioner. Det behövs ett samlat grepp. Jag vet att det i budgetpropositionen nu finns en skrivning om att tillsätta en parlamentarisk socialförsäkringsutredning. Det gläder mig mycket.
Jag vill med en drucken papegojas envishet upprepa att jag hoppas att regeringen tillsätter den så att vi får möjlighet att diskutera alla socialförsäkringsfrågorna i ett bredare perspektiv.
Veronica Palm (S):
Tack för svaret, socialministern! Också jag har ett stort förtroende för landets ungdomsmottagningar och de barnmorskor som jobbar där, och som också har bra kontakt med skolan. Men jag känner en oro inför det fall som har varit men framför allt inför utvecklingen när det gäller rätten att få korrekt preventivmedelsrådgivning och tillgång till preventivmedel även om man är under 15 år.
Jag har fått signaler om att man gör lite olika. Det oroar mig väldigt mycket. Några ungdomsmottagningar vågar inte längre skriva ut preventivmedel till 14-åriga flickor som de vet är sexuellt aktiva utan nekar dem. Några ungdomsmottagningar kräver föräldrarnas underskrift för flickor som är under 15 år. Några ungdomsmottagningar skriver ut.
Enbart olikheten när det gäller flickor under 15 år är i sig ett hinder. Det är klart att det är lite jobbigt att över huvud taget ta sig dit och att prata med en annan vuxen. Om man dessutom kräver föräldrarnas underskrift är nog risken överhängande att de inte får det utan att flickorna fortsätter att vara sexuellt aktiva utan att ha tillgång till preventivmedel, som är något som de i lagens mening har rätt till. Det är i sig ett hinder.
Det är därför som det är så viktigt att vi har den här debatten och att socialministern får chansen att tydligt ta ställning för 14-åriga flickors rätt till preventivmedel. Det är både för deras skull men också för att kunna ge de barnmorskor och dem som jobbar på ungdomsmottagningarna, skolsystrar och sköterskor i den verksamhet som möter flickorna, stöd i att deras arbete är viktigt och riktigt.
Vi vet allihop hur det är på skolgårdar där rykten går. Någon har blivit nekad, någon har hört något eller man har läst i tidningen eller har någon mejlkompis som sagt något. Det i sig är ett problem. Oron, osäkerheten och enbart vetskapen om att någon har blivit nekad gör att ungdomar faktiskt inte går till ungdomsmottagningen när de borde göra det.
Därför är socialministerns ställningstagande viktigt, och det är än mer viktigt nu. Jag ser positivt på den utveckling som varit. Även om ungdomsmottagningen på nätet inte än har varit någon succé är det ett sätt att hitta ännu en arena att möta unga människor.
Jag vill fortfarande fråga socialministern, och det är än viktigare nu med den nya situation som uppstått: Vad avser ministern att göra för att kunna öka tillgången till och rätten för dessa flickor att få preventivmedel? De ska inte behöva känna oron, och barnmorskorna ska veta att de gör rätt.
Även om man är en 14-årig flicka har man rätt att få tillgång till preventivmedel utan föräldrarnas vetskap. Det är en del av tolkningen av barnkonventionens rätt till privatliv för barn. Min fråga kvarstår: Hur avser socialministern att utöka rätten eller möjligheten för barnmorskor att förskriva p-piller även till 14-åriga flickor så att osäkerheten försvinner?
Veronica Palm (S):
Det är inte bara Göran Hägglund och jag som är oroade, utan det är framför allt föräldrar, unga flickor och de som jobbar med de unga flickorna. Jag hade förmånen att under en period vara ledamot av Socialstyrelsens nämnd som fattar beslut om abort mellan den 18:e och 22:a veckan. Det var ett ganska jobbigt, men väldigt viktigt uppdrag.
Där mötte vi många flickor i 14-, 15- och 16-årsåldern som självfallet skulle ha gjort abort före den 18:e veckan om de bara hade haft möjligheten. Men de klarade inte av de praktiska hinder som låg i vägen. De ville inte berätta för mamma. De vågade inte berätta för pappa. De ville inte berätta för fröken att de behövde gå i väg under skoltid för att ringa den tid som ungdomsmottagningen hade telefontid.
Så rann det i väg, och till slut var flickorna i värsta fall också över den 22:a veckan, då en abort inte är laglig. Det är så tonårsflickor fungerar; det är den verklighet vi har att möta. Därför är signalerna så viktiga om att detta är en rättighet och att ungdomsmottagningen har skyldighet att ta flickornas oro på allvar.
Jag skulle inte bli förvånad om den utredning som är tillsatt för att minska tonårsaborter kommer att komma fram till att just tillgången till preventivmedel och preventivmedelsrådgivning är några av de viktigaste sätten att möta men också att bevara den fria aborträtten. Det handlar om att möta tonårsgraviditeter.
Internationellt och historiskt ser vi att det är bristen på detta som gör att ofrivilliga tonårsgraviditeter ökar. Jag har full förståelse för och vetskap om att socialministern inte kommenterar enskilda fall. Det är klargörande och bra att vi inte gör det här i kammaren. Detta var ett misstag, och jag tycker att det är bra och tydligt att Rekke har tagit avstånd från det.
Jag vill ändå ge socialministern en chans till att stärka dem som möter de här flickorna. Socialministern har nu chansen. Det handlar inte om ändrad lagstiftning eller andra direktiv, för lagstiftningen är tydlig.
Men nu får vi signaler om att flickor kommer till ungdomsmottagningarna och att den barnmorska som de möter inte riktigt vet hur hon ska handskas med fallet och därför kräver att få föräldrarnas underskrift för att få skriva ut preventivmedel till en 14-årig flicka. Då är det klart att det behövs ett ökat stöd för de människor som möter tonårsflickorna.
Hur kommer ministern att kunna ge det stödet till landets ungdomsmottagningar och barnmorskor i deras yrkesroll? Vilka signaler tänker socialministern ge, och på vilket sätt avser han att visa att det är rätt att inte kräva föräldrarnas tillstånd och att i den mån man anser att det är riktigt förskriva p-piller också till 14-åriga flickor?
Veronica Palm (S):
Tillgången till ungdomsmottagningar och möjligheten att möta de här vuxna är väldigt viktiga. Även om det sker en hel del utveckling som jag tycker är bra har vi tyvärr också sett en nedgång här. I det landsting som jag kommer ifrån, Stockholms läns landsting, har en hel del ungdomsmottagningar dragits ned eller slagits samman. Det är ett problem i sig när man inte har nära, när man inte har möjlighet att slinka förbi på rasten, utan det krävs ett aktivt ställningstagande.
Det krävs att man åker tunnelbana, att man fixar tunnelbanekort och att man tar sig till ungdomsmottagningen. Man kommer kanske hem senare än vad mamma och pappa trodde att man skulle göra. Tillgången och den fysiska närvaron är viktiga. Ungdomsmottagningen på nätet är en möjlighet, men den fysiska närvaron är fortfarande mycket viktig.
Vi vet att det är fri abort, ovärderad preventivmedelsupplysning och tillgång till preventivmedel som är det bästa sättet att stävja ofrivilliga tonårsgraviditeter och tonårsaborter. Det visar sig historiskt i Sverige och också internationellt.
Antalet tonårsgraviditeter ökade under Bushadministrationen i USA, och det ökade markant under Thatchers regeringstid i Storbritannien därför att man valde att föra en moralkonservativ politik mot tonårsflickor. Jag känner oro för de flickor som inte får de preventivmedel som de har rätt till därför att deras barnmorskor och ungdomsmottagningar inte vet hur de ska agera.
Jag känner också oro för de barnmorskor som inte vet vilken möjlighet de har att möta de här flickorna. Då blir min sista fråga: Ska jag tolka socialministerns svar så att han kommer att fortsätta att kommunicera vidare ut till ungdomsmottagningarna och till barnmorskorna vad som är deras skyldighet och deras rättighet i arbetet mot ofrivilliga tonårsgraviditeter?
Veronica Palm (S):
För några veckor sedan hände något unikt i Sverige. Ett privat barnsjukhus startade. Det är ett barnsjukhus som bara tar emot barn vars föräldrar har tecknat privata försäkringar, tilläggsförsäkringar eller som kan betala stora summor kontant i kassan. Detta är att köpa sig rätten till en vård som alla barn borde ha rätt till.
Det går inte att säga något annat, men på ett eller annat sätt dränerar denna utveckling den gemensamma vården för barn. Barnspecialister, fler barnläkare och andra resurser dras från den gemensamma vården. Jag möter många oroliga föräldrar.
Det är dels föräldrar som inte själva har råd att teckna försäkringar, dels föräldrar som skulle ha råd men som ändå är oroliga över utvecklingen. Det är en utveckling som slår sönder något så fundamentalt som rätten till vård för det barn som blir sjukt. Därför ställde jag den här frågan till socialministern, och jag är inte nöjd med svaret.
Det är ett svar som kantas av tankar kring konkurrens och marknad, som om det vore vilken vara som helst vi diskuterar här. Den vara som socialministern diskuterar är sjuka barn och föräldrar till sjuka barn, som har rätt att få den vård som vi alla har beslutat att betala skatt för. I Stockholms läns landsting, det landsting där jag och mina barn bor, ökar köerna.
De har ökat kraftigt sedan den borgerliga majoriteten tog över i landstinget. I dag, enligt ny statistik, står 1 926 barn i kö för att komma till specialistvård. Det är en kraftig ökning. När de borgerliga tog över efter det förra, socialdemokratiska styret var det 252 barn som hade väntat längre än vad som ska gälla enligt vårdgarantin. Det är en kraftig ökning av köerna i barnhälsovården.
I barnkonventionens artikel 24 säger man att barn har rätt att få den bästa uppnåeliga vården. I artikel 2, en av de viktigaste, portalartikeln, säger man att barn ska ha likabehandling.
Min ganska självklara fråga till socialministern blir då: Hur kan det vara förenligt med barnkonventionens artiklar om barns likabehandling och bästa uppnåeliga vård att låta köerna öka, välja att sänka skatten i stället för att garantera alla barn vård och genom det understödja en helt privat barnsjukvård?
Veronica Palm (S):
Jag ska börja med svaret och med en fråga till socialministern. Jag tyckte att jag svarade i mitt första inlägg. Jag vill ha en gemensam vård för alla barn som är så pass bra att behovet av ett privat barnsjukhus inte finns.
Socialministern beskyller mig för att piska upp en stämning av oro och skräck hos föräldrar när det de facto är den verklighet som finns i det borgerliga Sverige som skapar den oro som gör att föräldrar känner att de måste teckna en privat barnsjukvårdsförsäkring för sina barn.
När den oron inte finns då finns heller inte behovet av Martina eller andra privata barnsjukhus. När den gemensamma barnsjukvården är så pass bra finns inte behovet, och då är det inte intressant med förbud eller inte. Jag är inte den som tänker lagstifta eller förbjuda. Jag vill inte ha behovet. Då måste jag ställa en fråga till Göran Hägglund.
Om du nu säger i ditt interpellationssvar att du tycker samma sak, att den gemensamma vården ska vara så pass bra, undrar jag: Vad gör du för att säkerställa det? Det här är ju uppochnedvända världen. Det är uppochnedvända världen med en barnsjukvård i Sveriges största landsting, i Stockholms läns landsting, där man först ska teckna en privat försäkring. Man ska bli godkänd, vilket inte alla blir. Man ska betala.
Och när man väl har fått den gäller den inte för allvarliga sjukdomar. Den gäller för de friska och för de rika, och det är ett vägval. Göran Hägglund! Det är ingen pseudodebatt. Det är inget stickspår. Det här är ett vägval i synen på sjuka barn. Vill vi ha en sjukvård som prioriterar rika, friska barn, eller vill vi ha en sjukvård där alla barn är lika värda och där det är behoven av vård som ska styra, även för barnen? Jag vet var jag står.
Jag vill ha en sjukvård som är till för alla och där behoven styr, men frågan är var regeringen står.
Veronica Palm (S):
Jag förstår att Gunnar Axén har svårt att se den gemensamma rödgröna politiken för en bättre sjukförsäkring med tanke på hur Gunnar Axén läser den socialdemokratiska budgeten. Jag tänker inte sänka mig till att diskutera huruvida Gunnar Axén har lässvårigheter eller har svårt att förstå. Det tycker jag att vi kan ta vid ett annat tillfälle.
Men det här blir lite fånigt, och sanning är ett underskattat vapen i den politiska diskussionen. Nu är det inte därför jag är här. Jag är här för att jag tyckte att det började rätt bra. Gunnar Axén hade ett nedtonat inlägg innan han kom in på att prata om vad oppositionen tycker. Han tonade verkligen ned det som var majoritetens politik.
Det kanske beror på att det är en nedtonad politik. Det är lite. Det förslag som finns här är i bästa fall en tummetott. Om han hade brytt sig om att läsa remissvaren för ett och ett halvt år sedan hade vi sluppit alla de problem som han nu slår sig för bröstet för. Jag har fyra konkreta frågor till Gunnar Axén som han har två minuter på sig att svara på. 1. Hur många människor berörs av de förändringar ni föreslår i kammaren?
2. Hur kommer Moderaterna - majoriteten - att hantera bristerna i rättssäkerhet som Försäkringskassan har pekat på? 3. På vilket sätt säkerställer ni i majoriteten att Försäkringskassan får de resurser man behöver för att genomföra förändringarna i praktiken som ska börja gälla om tre veckor? 4. Vi stiftar lag i dag. För en vecka sedan hade du en presskonferens när du startade detta.
Sedan har du ägnat helgen och veckan åt att skriva lag. Du måste ha tänkt på detta. Vad är skillnaden mellan allvarlig och mycket allvarlig i lagförändringarna som läggs fram? Det här var fyra konkreta frågor.
Veronica Palm (S):
Jag blir lite mållös! Det är självklart att jag har läst budgeten. Jag förutsätter att du också har gjort det. Jag läser regeringens budget, och jag förutsätter att du också har gjort det. Det här blir rent patetiskt. Tror du att en företrädare för det socialdemokratiska partiet skulle vifta bort sanningar och siffror? Det är grunden i förutsättningarna för att driva politik, för att gå vidare i politik. Jag blir riktigt djupt upprörd.
Det är tveksamt om man över huvud taget får göra så här. Det får vi titta på efteråt med talmannen. När det gäller den diskussion vi har i dag ställde jag fyra frågor. Vi lagstiftar här. Gunnar Axén har skrivit på en lag under en veckas tid. Jag förutsätter att Gunnar Axén kan lagen. Det är inte så ofta som Moderaterna här i kammaren får skriva lag. Det brukar vara regeringen som gör det.
Nu när Gunnar Axén har haft möjlighet att själv skriva har jag ställt fyra konkreta frågor. Hur många människor berörs? Hur garanterar ni rättssäkerheten? Hur säkerställer ni att Försäkringskassan får de resurser som gör att de kan hantera detta? Vad är skillnaden mellan allvarlig och mycket allvarlig? Det är fyra konkreta frågor. Om Gunnar Axén vill diskutera det ärende vi behandlar i kammaren i dag vore det smakfullt om han svarade på frågorna. Om det är så att Gunnar Axén vill diskutera socialdemokratisk politik gör jag gärna det.
Jag hoppas att om ett år stå här i kammaren och ha lagt en budgetproposition där vi inför en sjukförsäkring som inte kastar ut sjuka människor, där den som är sjuk och inte kan arbeta har rätt till sjukpenning och aktivt stöd tillbaka till arbete. Då hoppas jag att Gunnar Axén fortsätter att lägga tomma budgetar där man kastar ut människor.
Sanningen är ju, Gunnar, att om man tittar på regeringens budget är skälet till att det inte finns några pengar till att göra de här förändringarna på riktigt, så att de skulle omfatta fler människor, att ni har använt 100 miljarder kronor av de gemensamma resurserna för att sänka skatter, mest för dem som tjänar mest. Och vi har en arbetslöshet som stiger, där 100 000 människor bara i år har förlorat jobbet. Det gör att ni inte har råd att värna sjuka.