KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulla Andersson (V):
När det gäller risker kan man titta på ägandet i de stora affärsbankerna. Man kan väl säga över lag att det är de stora affärsbankerna som har orsakat väldigt mycket i den finanskris vi nu går igenom. Det kan inte Carl B Hamilton förneka hur gärna han än vill. SEB är ju en av de banker som var nära att gå omkull och som på olika sätt har tagit väldigt stora risker.
Det finns alltså mycket i affärsbankerna som vi behöver åtgärda. Sedan säger Carl B Hamilton att det nog inte behövs någon bankdelningslag i Sverige, för vi är lite annorlunda än andra. Men vår banksektor som andel av bnp är ju lika stor som Storbritanniens. Vi har en enormt stor banksektor i förhållande till bnp. Det är en banksektor som tar enorma risker. Både Swedbank och SEB höll alldeles nyligen på att gå omkull.
Vi har också tidigare haft banker som vi har tvingats gå in och rädda. Hela den här rabatten som finns bakom affärsbankerna, som motsvarar 30 miljarder kronor per år, kan ju inte sättas i förhållande till Stabilitetsfonden.
Och även om den gör det, Carl B Hamilton, är det en stor skillnad på att få en rabatt på 30 miljarder kronor och att sedan betala in 3 miljarder kronor till en stabilitetsfond, som i sin tur är alldeles för liten för att rädda bankerna och som också i sin tur egentligen innebär en falsk trygghet, menar jag. Förutom att vi har en väldigt stor finanssektor som vi är medvetna om har vi också en stor skuggbanksektor. Vi har därför en väldigt utsatt situation. Vi har låtit vår banksektor växa väldigt mycket.
Den implicita garantin är en stor bidragande orsak till det, och det är den jag vill komma åt. Jag tycker inte att det är ett rimligt system att skattebetalarna ska stå för förlusterna och bankägarna sedan bära hem vinsterna. Carl B Hamilton har själv inte presenterat en enda lösning hittills som på något vis skulle leda den här frågan framåt. Carl B Hamilton - upp till bevis! Vad vill Folkpartiet mer än att stå och recensera Vänsterpartiet?
Det är ni som sitter i regeringsställning, men det är vi som lägger fram förslagen.
Ulla Andersson (V):
Jag tänkte passa på att fråga Per Åsling om utredningen om sparbankerna och egenkapitalbevis. Nu har det gått över ett år sedan den skulle ha presenterats, och jag vet att Per Åsling är intresserad av sparbanksfrågor. Jag tror också att han personligen gärna ser att utredningen skulle lägga fram ett förslag som går i den riktning som Vänsterpartiet har motionerat om. Frågan är: Vad händer i utredningen, Per Åsling? Varför kommer den inte fram?
Det skulle jag väldigt gärna vilja höra, för jag tycker att det är väldigt dolt. Vi hörde Jörgen Andersson tidigare säga att utredningen skulle få jobba och ta sin tid, men jag undrar egentligen om majoriteten i utskottet faktiskt vet vad utredningen håller på med, var den ligger och vad som är de grundläggande problemen. Som jag tolkar det handlar det mest om den politiska viljan. Annars hade man nog lagt fram ett förslag redan.
Min fråga till Per Åsling är: När kommer utredningen, varför kommer den inte fram och vad tänker Centerpartiet göra för att den ska komma fram?
Ulla Andersson (V):
Tack för svaret, Per Åsling, men jag tycker fortfarande att du egentligen inte har svarat på min fråga: Är det ett politiskt problem eller ett annat problem? Du säger att jag ska ställa frågan till regeringen, men i utskottet har ni sagt att det är viktigt att utredningen får fortsätta men att den borde skyndas på. Då borde ni ha tagit reda på vad som är problemet, annars hade ni satt ned foten. Även ni i utskottet måste väl ha en politisk vilja. Per Åsling säger att man inte genom politiska beslut ska snedvrida konkurrensen.
Men du företräder ett parti som vill ha en statlig implicit garanti för de fyra storbankerna, men ni har inte presenterat något alternativ. Därmed har du ställt dig bakom ett system som snedvrider konkurrensen. Inte kan de små bankerna konkurrera med de stora affärsbankerna när dessa får subventioner på sina lån genom att staten garanterar deras verksamhet.
Basel III-reglerna kommer, precis som Per Åsling tog upp, att innebära stora problem för de små sparbankerna som inte kommer att klara av de administrativa krav som finns. Men jag har, tyvärr, inte heller känt något stort stöd när jag i finansutskottet har lyft upp frågan om att kraven ska undantas med finansmarknadsminister Norman. Centerpartiet talar med kluven tunga.
Man vill gärna ha bankkonkurrens, men hur man ska få fram den framgår absolut inte eftersom man vill ha kvar systemet som gör att bankkonkurrensen inte funkar med den statliga implicita garantin i ryggen. Det verkar inte heller finnas tillräcklig politisk vilja att driva på att utredningen ska komma fram. Jag hoppas att jag har fel och att den snart ligger på vårt bord. Jag tvivlar - tyvärr.
Ulla Andersson (V):
Det är väl så att jag får begära replik om det ska bli någon debatt i det här utskottet. Jag börjar känna det som min uppgift i utskottet att driva debatten vidare. Jag skulle liksom Göran Pettersson vara rätt nöjd om Riksbanken uppnådde sitt mål för inflationen. Det är djupt problematiskt att man inte har gjort det under hela den långa tiden, och jag tycker egentligen att det skulle förtjäna en debatt i sig, eftersom det får bestående effekter.
Jag menar detta med bestämdhet, och det gör inte bara politiker, utan också forskarna. Praktik och forskning är överens i den här frågan, oavsett vad Göran Pettersson påstår. Några av direktionens medlemmar påstår detta med bestämdhet, och det är därför man för en diskussion om vilken räntenivå Riksbankens direktion bör lägga sig på. Jag tycker att det är en viktig diskussion.
Jag delar inte alltid slutsatserna, men jag tycker att den är väsentlig och central för penningpolitikens betydelse. Göran Pettersson säger att vi vid den förra utvärderingen landade i att det trots allt var rätt inflationsmål.
Nu har det varit en djup finanskris som visat att inflationsmålen, som IMF:s chefsekonom säger, inte varit rätt satta med tanke på de effekter finanskrisen fått på den totala samhällsekonomin, eftersom centralbankerna inte kan gasa i tillräcklig utsträckning när konjunkturnedgången blir så djup. Även Göran Petterssons egen regering konstaterar att penningpolitiken har betydelse för den strukturella arbetslösheten.
Det finns två anledningar till att vi bör ha ett högre inflationsmål som jag menar är centrala. Riksbankerna ska kunna stimulera ekonomin mycket mer vid en djup konjunkturnedgång, och när man hela tiden för en direkt åtstramande politik eller stramar åt ekonomin tidigt i en konjunkturuppgång får det konsekvenser för väldigt många människor som ställs utanför arbetsmarknaden.
Det är därför mer än var tredje person som är arbetslös i dag är långtidsarbetslös.
Ulla Andersson (V):
Jag är lite besviken över att Göran Pettersson väljer att leka struts i det här fallet. Han varken hör eller ser effekterna av den förda penningpolitiken. Det pågår en stor internationell debatt om de låga inflationsmålen. Sysselsättningsmål har de allra flesta länder i kombination med inflationsmål.
Det är inte så att det vi för fram här är något unikum, utan det är snarare Sverige och de andra västerländska länder som har valt den ensidiga inflationsbekämpningen som är ett unikum. Till exempel har USA både inflationsmål och sysselsättningsmål. Jag tycker nog att det finns väldigt många belägg för det jag säger här i kammaren. Det är viktigt att föra debatten seriöst.
Jag menar inte, vilket Göran Pettersson påstår, att det är finansministern som ska ge direktiv om vilken penningpolitik som ska föras. Det har jag aldrig påstått. Det jag sade var att riksdagen ska fastställa mål för penningpolitiken. Det gör också riksdagen i dag, men i efterhand. Jag menar att det är en bakvänd ordning.
Det är vi som ska fastställa målen. Sedan ska direktionen i Riksbanken fritt tänka och fritt föra penningpolitiken. Kom inte här och försök med några andra påståenden! Låt oss föra debatten seriöst! Jag menar att den måste föras och att vi som politiskt förtroendevalda har ett stort ansvar att göra det och att visa på effekterna av de olika alternativen. Det är en viktig och seriös debatt. Hela finanskrisen har visat att det är något fel i systemet.
Vågar man se det måste man också våga diskutera vad man kan göra åt det. Sedan kan man komma fram till olika slutsatser. Men om direktionen ska få tänka fritt tycker jag att också politiker ska kunna våga tänka fritt och även kunna se vilka konsekvenser olika beslut får. Jag menar att vi har en högre strukturell arbetslöshet än vad vi kunde ha haft. Vi och många andra länder skulle ha kunnat stimulera ekonomin mer än vad vi gjort om inflationsmålen varit högre satta.
Ulla Andersson (V):
Det är roligt att få ta replik på Bo Bernhardsson. Vi stod på samma sida i EMU-folkomröstningen, och det finns nog en del här i kammaren som skulle tacka oss för det arbete vi gjorde då och svenska folket för att man röstade nej. Jag tror att vi bägge är glada över att vi inte är med i det så kallade eurosamarbetet. Den form av valutaunion man har valt har visat sig vara helt oprövad, och den har också visat sig vara rätt ohållbar.
Jag är fullt medveten om att man behöver samordna sina insatser. Jag är fullt medveten om att man egentligen skulle behöva bygga om hela valutaunionen från början för att få åtminstone någon form av hållbarhet i den. De insatser som man nu föreslår tror jag inte kommer att rädda valutaunionen.
Men det är precis som Bo Bernhardsson säger: Man har infört detta genom demokratiskt fattade beslut i de länder som deltar, och självklart har de rätten att för egen del fatta de beslut de anser sig behöva för att komma ur situationen. Sedan gör jag bedömningen att de inte är tillräckliga, framför allt inte när man också låter folket få bära de stora konsekvenserna av det hela medan de som har bidragit till krisen faktiskt går skadefria.
Bo Bernhardsson och jag är också väldigt överens om att det behövs sunda statsfinanser. Det är en självklarhet. Annars är man ute på väldigt svag is, och det ska man inte utsätta en stat eller dess folk för. Det finns dock en sak som jag fortfarande inte riktigt får att gå ihop, Bo Bernhardsson. Jag är väldigt glad över att ni säger nej till budgetkontrollen och att EU ska ha rätt att ha synpunkter på Sveriges budgetförslag, men samtidigt har ni sagt ja till det i sexpacken och i den europeiska terminen.
Det är detta jag inte riktigt får att gå ihop. Vad är skillnaden? I europakten, som jag förstår att ni kommer att säga nej till, är också en del av det här förslaget med. Jag får det inte att gå ihop. Varför ett nej nu när ni säger ja till sexpacken, som det ju också finns en del högerpolitik i när det gäller pensioner, lönepåverkan och så vidare? Kan du förklara detta för mig?
Ulla Andersson (V):
Visst är det en avvägning från de länder som har valt att gå med i EMU-samarbetet. Men vi har ju valt att inte vara med. Därför har jag rätt svårt att förstå varför vi ska ansluta oss till exempelvis sexpacken och - detta säger jag till de borgerliga ledamöterna - europakten.
Vi har haft en folkomröstning som har sagt att vi inte vill överföra mer ekonomisk makt till valutaunionen, och det är därför vi har röstat nej. Sexpacken, som också innehåller det här förslaget, innehåller också delar om att man ska ändra pensionssystemen, att den offentliga sektorn ska hålla tillbaka sin löneutveckling och så vidare. Jag har lite svårt att förstå vad det är som blir bättre i och med att Sverige ansluter sig till ett sådant förslag.
Jag är väldigt villig att samarbeta med andra länder och att vara en röst i den internationella debatten för att pressa ned arbetslösheten, ta ett stort socialt ansvar, utjämna de ekonomiska skillnaderna och se till att banksektorn faktiskt får bära sina förluster. Men detta betyder inte att man behöver ansluta sig till sådant som sexpacken eller, som borgerligheten vill, till europakten.
Nu säger ni i Socialdemokraterna nej till det här. Det är jag väldigt glad över. Jag är också glad över att få höra diskussionen, för jag tror att det bidrar till att vi förstår varandra bättre i debatten. Jag har dock svårt att förstå varför ni drar gränsen just här. Ni har kommit fram till att ni inte vill vara med i europakten, men ni sade ja till sexpacken och terminen, och där finns ju också det här förslaget med. Det är detta som blir krångligt i min hjärna.
Det kanske inte alls är krångligt i Bo Bernhardssons hjärna, men jag tycker fortfarande inte att du har förklarat det hela. Du säger att det är en avvägning. Varför gör man en avvägning där man faktiskt ansluter sig till något som innebär sänkta pensioner och en sämre löneutveckling i offentlig sektor? Varför säger man inte nej även där?
Ulla Andersson (V):
När Staffan Anger skulle börja operera tänkte jag: Om han ändå valde rätt patient! Staffan Anger låter målaren i Grekland, förskolläraren i Italien eller sjuksköterskan i Portugal stå för förlusterna. Det är de som drabbas av hemlöshet och arbetslöshet. Det är de som inte får sjukvård eller missbrukarvård.
Vi ser hur en stor social oro sprider sig i Europa. Massarbetslösheten kommer att få stora konsekvenser. Det kan inte vara meningen att vi ska bidra ännu mer till det. Det borde vara rimligt att det som har orsakat krisen åtgärdas. Det var ju inte så att Spanien, Portugal och Irland hade stora problem med sina statsbudgetar.
Det fick de när de gick in och räddade sina banker. En stor finansiell spekulation i samklang med den valutaunion som EMU utgör har bidragit till krisen. Det är väl det som man först och främst borde åtgärda.
Men visst finns det stater som också har andra problem som man borde ta tag i. Något som är tydligt och som inte bara Vänsterpartiet utan till och med Internationella valutafonden säger är att det är nyliberal högerpolitik som har bidragit till det här eländet. Man har låtit marknaden klara sig själv. Man har alltid trott att marknaden ska lösa allt. Man har avreglerat, och vi har haft kraftigt ökade inkomstskillnader i USA och Tyskland och tyvärr också i Sverige.
Det leder till ökad finansiell spekulation. En liten grupp människor får väldigt mycket pengar och vill ha avsättning för dem. Det är svårt att förstå Staffan Angers och Moderaternas linje. Man vill på olika sätt ansluta Sverige till den europeiska valutaunionen. Det vill man göra i europakten. Här i dag går utskottsmajoriteten emot sin egen regering. Jag skulle vilja höra Staffan Anger förklara det.
Ulla Andersson (V):
Staffan Anger tycker tydligen att det är helt okej att sitta med vid ett bord där han inte får rösta och där han kanske inte ens får sitta med mer än en gång per år. Då är det helt okej att gå emot folkomröstningen och tycka att man ska skriva in att Sverige ansluter sig till europakten. Jag har svårt att få det att gå ihop, Staffan Anger. I europakten ska man ju också granska ländernas budgetar, något som du nu ska rösta nej till.
Jag tycker att det är en billig utförsäljning av svenskt självbestämmande att sitta med vid ett bord, eventuellt en gång per år. Till skillnad mot privata företag, som Staffan Ander tar upp, är Italien en demokrati. Man går till val, och man röstar fram den regering och den riksdag man vill ha. Det gör mig väldigt orolig att man så enkelt kan avsätta en folkvald regering och tillsätta tjänstemän.
Det skapar en oroskänsla i mig och jag undrar vart det ska bära hän. Jag tror inte att medicinen i ett sådant läge kan vara att fatta beslut ovanför människors huvuden. Vi ser hur det rör sig på gator och torg i land efter land. Man är orolig för sitt arbete, man är orolig för att få sänkt lön och man är orolig för att inte kunna leva på sin pension.
Människor får lämna sina bostäder, och människor får inte ens medicin och sjukvård. Man fattar beslut ovanför dessa människors huvuden och inför en åtstramningspolitik som inte alls kommer till rätta med problemen, och man låter bankerna gå skadeslösa. Det är bara när det gäller de grekiska bankernas statspapper som man till en liten del ska få stå för förlusterna. Allt annat ska man slippa. Det har man uttalat. Jag har inte hört att Sverige har protesterat mot det.
Sverige ska dessutom vara med och finansiera bankernas förluster genom de lån man tänker stoppa in i IMF. ECB ger ut lån till bankerna till 1 procents ränta som de i sin tur kan låna ut i Italien och Portugal till kanske 7, 10 eller 14 procents ränta i stället för att man låter bankerna ta sina förluster och låta skattebetalarnas pengar gå till att skapa arbete.
Ulla Andersson (V):
Visst är det bra att Finansinspektionen har dialog med bankerna och att man kvartalsvis ska lägga fram en rapport där man ska redovisa bankernas upplåningskostnader. Förhoppningsvis kommer man fram till att de ska redovisas på samma sätt. Visst blir rapporten ett debattämne, vilket kan trycka på utvecklingen, men det kan vara ett stort steg för den enskilda kunden.
Finansmarknadsministern talade nyss om hur svårt det kan vara att ta till sig finansiella frågor. Han menade att öppenheten inte är mycket värd om man inte är pedagogisk. Då säger du också emot dig själv när du säger att det kanske inte är så bra att utgå från reporäntan. Det är ju ganska enkelt att förstå att detta är reporäntan som Riksbanken sätter. Det här är sedan den upplåningskostnad som banken faktiskt har.
Sedan är allt det andra annat - det vill säga vinst och så vidare - som man tydligt måste redovisa. Jag tycker att detta är en viktig poäng. Det ger mer makt till den enskilde i en svår och utsatt situation. Därför tycker jag att detta förslag är väsentligt i hela debatten.
Jag tror att det skulle kunna påverka väldigt mycket i de förhållanden man som bolånekund och bank har, och det skulle pressa ned den enskilda bolånetagarens kostnader. Låt mig ta upp detta med den framförhandlade räntan igen. När man tar ett banklån lyckas man åtminstone ibland förhandla till sig en liten rabatt. Den rabatten brukar man få behålla i två tre år.
När denna tid har gått får man ingen information om att rabatten har gått ut. Då ligger man helt plötsligt på en högre ränta utan att ha fått information om det. Helt plötsligt har då hela ens bolånekostnad förändrats. Jag tycker att banken ska vara skyldig att också meddela bolånekunderna att rabatten kommer att försvinna.
Det ger kunden ytterligare en möjlighet att återigen ta upp en dialog med banken i god tid innan man sitter där eller när man själv upptäcker det efter några månader för att man har automatiska betalningar på sina bolån. Det finns liksom flera delar i detta. Jag tackar för svaret, och debatten lär väl fortsätta. Det är bra att vi är överens på en del punkter. I övrigt lär debatten fortsätta. En dag kanske jag får gehör för mitt förslag om reporänta också.
Ulla Andersson (V):
Om det var små bolag som kanske inte hade så stor marknadsdominans och inte hade agerat under lång tid kunde jag förstå att man kunde föra en dialog. Men det här är faktiskt multinationella bolag med väldigt oligopolistiska strukturer, och de har stora marknader under sig. Jag tror inte att de påverkas så mycket av att en av deras placerare kritiserar deras agerande.
Därför tycker jag också att det är märkligt att man fortsätter att äga aktier i till exempel Chevron, Exxon, BP och så vidare när det är så tydligt att de begår brott. Jag förstår inte heller, för statsrådet säger ju själv att det inte finns någon konflikt mellan hög avkastning och miljö och etik, varför vi ska äga aktier i de här bolagen som begår brott, grova miljöbrott och grova brott mot mänskliga rättigheter?
Visst är det så att Sjunde AP-fonden har en svart lista, men det har inte de andra AP-fonderna. Det vet också statsrådet. Man använder Etikrådet som har en konsult på heltid som ska granska alla tusentals bolag som AP-fonderna har aktier i. Som jag sade tidigare säger deras vd att det blir en väldigt ytlig granskning. Man kan inte heller säga att det blir en oberoende granskning eftersom ingen får ta del av de olika underlagen, vilket vi har försökt.
Jag har väldigt svårt att förstå det resonemang som statsrådet för. Om det nu inte finns någon konflikt mellan hög avkastning och miljö och etik borde det vara enklare att också ha riktlinjer för AP-fonderna som säger nej, ni ska inte investera i fossila bränslen. Det är inte vår framtid. Dessutom kommer det om 20 år kanske inte att finnas någon olja. Inte heller borde de investera i bolag som begår brott mot de mänskliga rättigheterna.
Jag tycker att det vore en väldigt bra och tydlig markering från AP-fondernas sida, från den svenska regeringen och de andra partierna som har gjort upp om det här systemet att säga att man inte accepterar den här ordningen. AP-fonderna är tillsammans faktiskt en av världens största placerare och skulle därmed kunna ha en väldigt stor påverkan med sina markeringar om de också hade svarta listor, som till exempel Oljefonden i Norge faktiskt har.
Jag hoppas att statsrådet kan tänka någon vända till och faktiskt fundera över det han själv säger, det vill säga att det inte finns någon konflikt. I praktiken är det tydligt att det gör det i AP-fonderna. En del av hela den här problematiken är ju att de gör många kortsiktiga placeringar och därmed också får in bolag i sina portföljer som de kanske inte hade avsett att få.
Att AP-fonderna är en del i hela det här spekulationssamhället och hela den här finanskrisen är väl en annan diskussion. Jag tycker ändå att det visar på problematiken med hela systemet. Jag hoppas att statsrådet kan förklara för mig varför man inte kan ha riktlinjer när det ändå inte finns en konflikt mellan miljö, etik och hög avkastning.
Ulla Andersson (V):
Jag önskar att Chevron brydde sig om huruvida bolaget hade ett dåligt rykte eller inte. Man begår inte miljöbrott under tre decennier, får 18 år av domar mot sig och stora miljardbelopp i böter. Då är det rätt tydligt att man är skyldig. Ändå konstaterar AP-fonderna att de tänker fortsätta att ha ett ägande. Den dialog som de har haft med bolaget är vilande. Det visar på någon form av fel i systemet.
Det är märkligt att man ska hänvisa till FN-konventioner när regeringen säger att det borde vara högre krav än så som ska ställas på AP-fonderna i andra skrivelser. Det går inte riktigt ihop. Walmart är ett annat bolag som AP-fonderna har investeringar i. Det är tydligt att den koncernen absolut inte accepterar facklig organisering. Det har varit en stor debatt under ett antal decennier. Jag tror inte heller på så mycket dialog där.
Det knepiga med Etikrådet är att det inte finns några tydliga riktlinjer för hur länge dialogen ska pågå. Varför ska det vara en dialog med Walmart eller med Chevron under flera år för att sedan låta den bli vilande? Det finns inga tydliga riktlinjer som visar på vilka bolag man ska föra dialog med, på vilket sätt eller hur lång tid. Allt är svävande utifrån Etikrådets egna bedömningar. Det är inte att uppbära allmänhetens förtroende.
Det är inte heller att uppbära allmänhetens förtroende att ha investerat 10 miljarder i fossila bränslen och nästan ingenting i förnybar energi. Vi måste tänka om. Att dessutom ha investerat 16 miljarder i företag som begår brott mot mänskliga rättigheter är inte heller en bra signal om man vill uppbära allmänhetens förtroende. AP-fonderna har ett problem i det perspektivet. Det förtroendet förtjänar de tyvärr inte i dag.