Lars Lilja (S):
Det är det här som är kärnan och det problem som jag inte tror att folkhälsoministern har riktigt klart för sig. Det var av den anledningen jag skulle vilja diskutera det här med justitieministern i stället. Det är sannolikt så att detta inte har ställts på sin spets ännu. Jag vet inte hur många som tränar på gym som inte tillhör en idrottsförening som på riktigt har blivit utsatt för de här testerna.
Jag vet inte heller hur vanligt det är att man testar folk på privatägda gym och folk som inte är anslutna till idrotten. Jag vet inte ens vem som genomför testerna. Jag har ingen aning om ifall de som genomför testerna kan göra det på ett rättssäkert sätt. Jag kommer nu till min poäng. Det finns någonting som heter Europeiska konventionen om skyddet för de mänskliga rättigheterna, som folkhälsoministern säkert har hört talas om. Där finns någonting som heter respekt för privatlivet.
I förarbetena pratar man bland annat om medicinska undersökningar som nämns som en särskild kränkning. Det är visserligen knappast tillämpligt på ett urinprov; det har man också konstaterat. Men vi har även 2 kap. 6 § regeringsformen, där det finns en skrivning om skydd mot påtvingat kroppsligt ingrepp. Där talar man om sådana saker som vaccinationer, blodprov och sådant.
JO har i en anmälan som handlar om drogtester inom arbetslivet sagt att urinprov knappast kan kränka den privata integriteten. Det är intressant. Men frågan är om JO känner till hur ett dopningstest genomförs på riktigt. I det här fallet handlade det om en person som jobbade på Fryshuset.
Som vi känner till jobbar man där mot droger. Man tyckte att det var rimligt att kontrollera att de som jobbar där är drogfria. Men när man genomförde testet fick den här personen gå in på toaletten, kissa och lämna provet. Det är inte särskilt integritetskränkande. Däremot är det en helt annan sak när idrottare genomför sina prov. Då ska man stå och titta på den person som kissar och se att det verkligen är rätt person som lämnar urinprovet. Där börjar integriteten kränkas lite grann.
Det är naturligtvis ett bekymmer i sammanhanget. Nästa fråga är: Vad är samtycke? I regeringsformen talas det om att underkasta sig ett sådant här test om det leder till något positivt, det vill säga att om jag gör det här kan jag få ett arbete. Då kan man inte påstå att ett sådant här kroppsligt ingrepp är påtvingat.
Om ingreppet däremot leder till en sanktion säger man enligt regeringsformens förarbeten att ett sådant ingrepp är påtvingat. Ett påtvingat ingrepp är inte tillåtet. Då har vi ett problem. Nästa problem jag talar om är sanktionen.
Har man som privat gymägare rätt att avstänga en person från att komma in på gymmet om den personen till exempel har vägrat lämna ett test eller om den personen måhända skulle ha lämnat ett positivt test? Det är inte heller säkert. Då ska vi gå in på lagen om olaga intrång.
Den anses inte tillämplig på lokaler dit allmänheten normalt sett har tillträde. Det finns rättsfall som visar det. Vi har alltså två problem. Det ena handlar om påtvingad kroppslig undersökning. Är den påtvingad eller inte?
Det andra är möjligheten till sanktion, det vill säga att avstänga en person från tillträde till en lokal dit allmänheten har tillträde. Det är också tveksamt. Det är de här frågorna som jag tycker är intressanta. Det handlar om förlängningen av ett kontrakt. Ska kontraktet ha någon betydelse eller inte?