Per Bolund (MP):
Tack, Ola Johansson, för frågan och för möjligheten att diskutera denna viktiga fråga! Det är, trots Ola Johanssons lite spetsiga tonläge, självklart att denna fråga hänger ihop med bostadsmarknadens funktionssätt i stort och vilka möjligheter det finns för unga människor att komma in på bostadsmarknaden. Man har ju inte ett bosparande bara för skojs skull, utan bosparande, i de länder där det finns, finns just för att man ska kunna ge en möjlighet för unga att ta sig in på bostadsmarknaden.
Jag tycker att det är relevant att diskutera om detta är den enda vägen framåt eller om det finns olika vägar för att nå det målet. Då måste vi också diskutera åtgärder på bostadsmarknaden i bredare bemärkelse. Ola Johansson talade om en trend, och trenden är ju att vi nu har byggt mer än vi har gjort på många decennier. Detta är glädjande, för vi har en växande befolkning och behöver ha ett högt byggande.
Men det finns också en annan trend, nämligen att antalet kommuner som anmäler att de har bostadsbrist minskar i vårt land. Detta har legat på betydligt högre nivåer tidigare. Därmed inte sagt att vi är framme, utan det behövs betydligt mer insatser framöver.
Därför är jag glad över att vi nu har en mer aktiv bostadspolitik än vi haft på årtionden, till exempel med det investeringsstöd för hyreslägenheter som Miljöpartiet tillsammans med Socialdemokraterna, Liberalerna och Centerpartiet, som Ola Johansson representerar, har kommit överens om att vi ska fortsätta med och effektivisera inriktningen för.
För en ung person är ju möjligheten att få ett förstahandskontrakt en väldigt attraktiv väg in på bostadsmarknaden. När det gäller möjligheten för unga att komma in på bostadsmarknaden vet vi att en av de stora trösklarna är när bostadspriserna hela tiden stiger och dessutom stiger snabbt. Då blir det svårare och svårare för en ung person att ta sig in på bostadsmarknaden.
Där har vi under de senaste åren ändå fått en lugnare utveckling än vad som var fallet tidigare, innan Miljöpartiet klev in och tog över bostadsministeransvaret. Detta gör att det på det sättet åtminstone inte blir svårare och svårare för unga människor att ta sig in på bostadsmarknaden, som det var till exempel när allianspartierna hade regeringsmakten. Jag håller med Ola Johansson om att vi behöver fundera över hur vi kan sänka trösklarna för unga personer.
Jag tycker att det är bra att ta ett större grepp - ett helhetsgrepp - i denna fråga och inte bara titta på en enda åtgärd utan titta bredare på vilka åtgärder som skulle kunna komma i fråga. Jag tror att det finns en fara i att kopiera ett lands lösning och sedan säga att den per automatik ska fungera i vårt land. Vi kan till exempel se att bosparande finns i olika former i olika länder. I Tyskland har man som sagt Bauspar.
I Norge finns boligsparing for ungdom, som är en annan inriktning på att försöka gynna bosparande. Det har även förekommit andra förslag i den allmänna debatten om bostadspolitiken på hur tröskeln till bostadsmarknaden skulle kunna sänkas för unga. Till exempel har Riksbyggen föreslagit det de kallar ungbolån, som skulle vara ett sätt att ge möjlighet för unga att få tillgång till krediter.
Därför har vi gett i uppdrag till en utredning om en socialt hållbar bostadspolitik att titta på möjligheten för unga att ta sig in på bostadsmarknaden och att se vilka åtgärder som skulle kunna komma i fråga. Det är också viktigt att konstatera att utvecklingen har varit positiv när det gäller ungas möjlighet att få bolån i Sverige.
År 2012 var det bara 10 procent av dem som tillkom som bolåntagare som var under 30 år, men nu är det 20 procent. Det har alltså skett en ökning i den gruppen, och det är någonting som i grunden är positivt. Vi måste se till att ytterligare sänka tröskeln för att ta sig in på bostadsmarknaden.