Håkan Svenneling (V):
Journalisten Andreas Cervenka skriver i sin bok Vad gör en bank? att finansiell stabilitet "är en finare omskrivning för att det finns pengar i bankomaterna, att börsen håller öppet och att kaosstämning lyser med sin frånvaro på gator och torg". Även om det gäller väldigt vardagsnära frågor som att det finns pengar i bankomaten och att det inte råder kaosstämning i ekonomin är detta betänkande om finansiell stabilitet ett av finansutskottets mer intressanta.
I betänkandet finns utlåtanden från en rad expertinstanser som IMF, Riksbanken, Finansinspektionen och Finansiella stabilitetsrådet. Betänkandet ger en bra bild av vilka risker Sverige står inför och vilken politik som dessa instanser anser att Sverige borde föra. Uppenbart är att de alla är oroliga över hushållens skuldsättning som har ökat mycket kraftigt under de senaste tio åren. Trots det har politiken många gånger fegat ur och inte satt in särskilt kraftfulla åtgärder för att förändra utvecklingen.
Men för att hushållen skuldsättning ska öka måste någon låna ut pengarna, och det gör bankerna som aldrig förr. Bankernas bristande säkerhet för sina lån har på ett eller annat sätt varit orsaken till de finanskriser vi har sett genom historien, senast år 2007-2008. Det är därför den politiska diskussionen om hur bankerna kan krävas på större ansvar är så viktig. Bankerna är tyvärr många gånger som vilket företag som helst med aktieägare.
De vill göra så mycket vinst som möjligt så snabbt som möjligt, trots att de som i bankernas fall är mycket samhällsviktiga. Det är därför som, om bankerna fallerar, staten lovar att i sista hand rädda bankerna så att vår finansiella stabilitet inte skadas. Det är därför som Vänsterpartiet i samarbete med regeringen nu vill höja resolutionsavgifterna för bankerna. Det är ett förslag som vi hoppas att även de borgerliga partierna ser nyttan av och ställer sig bakom.
Det är också viktigt att bankerna har ett riskvägt kapital som stämmer med de risker som bankerna tar men också att bankerna har en stark bruttosoliditet så att banken står starkt rustad och har egna resurser den dag då möjligheterna på lånemarknaden fallerar. Vänsterpartiet vill gå vidare för att minska riskerna för att bankerna ska fallera. Det svenska banksystemet är stort i förhållande till Sveriges ekonomi och domineras helt av fyra storbanker.
Om någon av dessa banker får problem kan förtroendet för hela det finansiella systemet ifrågasättas, vilket i sin tur kan få allvarliga konsekvenser för den reala ekonomin. Storbankernas beroende av marknadsfinansiering med korta löptider, till stor del från utlandet, ökar sårbarheten i det finansiella systemet. Det råder en bristfällig konkurrens på bankmarknaden.
Därför anser vi i Vänsterpartiet att en parlamentariskt sammansatt bankstrukturutredning bör tillsättas för att närmare studera strukturerna inom den svenska banksektorn och komma med förslag till förbättringar. Ett stort problem i dag är att bankernas tjänster till kunderna, till exempel sparande och lån, inte är separerade från bankernas mer riskfyllda investmentverksamhet, alltså spekulationsverksamheten. I EU har det funnits förslag om bankdelning, men de har snabbt tystats ner och gömts undan.
Man kan ana att det är bankernas extensiva lobbyism som ligger bakom det. En bankdelningslag skulle förhindra att skattebetalarnas pengar riskeras för vad som inte kan räknas som samhällsnyttig bankverksamhet. Därför bör en bankstrukturutredning få i uppdrag att ta fram en bankdelningslag som separerar traditionell bankverksamhet från investmentverksamhet.
Om vi tar Nordea som exempel omfattar dess verksamhet i Norden och Baltikum tillsammans 161 procent av Sveriges hela ekonomi mätt i bnp. Ansvaret för Nordeas risker kan vi inte sprida på våra grannar, utan det vilar helt och hållet på oss här i Sverige. Det är inte socialism bara för att man föreslår att småspararnas sparkonton och börshajarnas aktieportföljer inte ska vara i samma bankbolag.
Det är sund ekonomi om vi som skattebetalare inte behöver rädda de banker som gör enorma vinster på att ta enorma risker med oss andra som säkerhet och garanti den dagen vi tvingas rädda dem. Staten och dess olika myndigheter tar ett stort ansvar för att garantera den finansiella stabiliteten. Eftersom staten tar på sig stora risker och potentiellt stora kostnader för att bevara den finansiella stabiliteten vore det logiskt att staten också ökar sitt ägande på bankmarknaden.
Ett ökat statligt ägande skulle dels öka den finansiella stabiliteten, dels öka konkurrensen till förmån för konsumenterna. Därför bör en bankstrukturutredning också få i uppgift att ta fram förslag på hur det statliga ägandet inom banksektorn kan öka. En väl fungerande bolånemarknad är central för hushållens ekonomi. Trots de senaste årens reformer har bankerna ett stort informationsövertag gentemot sin kunder vid en förhandling om räntor på bolånen.
En bankstrukturutredning bör därför lämna förslag på hur bankerna ska redovisa sina upplåningskostnader för bostadslån på ett likformigt sätt i syfte att underlätta för konsumenterna vid en förhandling med bankerna. Att kunderna på en marknad ska kunna jämföra olika produkter med varandra är centralt för en väl fungerande marknad. Men på bankmarknaden finns det i stora delar brister i detta avseende. Flera undersökningar har visat att bankkunderna generellt har låg kunskap om vad deras banktjänster kostar.
Av det skälet bör bankstrukturutredningen ta fram förslag till krav på bankerna om årlig kostnadssammanställning som informerar kunderna om hur mycket de har betalat i avgifter till banken. En sådan översikt ska på ett tydligt sätt redogöra för de räntor som kunden mottagit eller betalat under året. Fru talman! En del människor har i dag enorma avstånd för att kunna ta ut kontanter. För de som bor i Vittangi, Hakkas och Fredrika är avståndet till närmaste bankomat mer än fem mil.
I Svappavaara finns en statligt ägd gruva men ingen bankomat. Den ligger tre mil bort. I Vidsel, som kallas för raketbyn, är den militära närvaron stor. Försvarsmakten har en anläggning där för att testa raketer och testflyga drönare. Men någon bankomat har inte byborna sedan förrförra året. Det är 117 000 personer som har mer än två mil till att ta ut kontanter, och av dem är 36 000 personer äldre än 65 år.
Någonstans mellan 1 och 1 1⁄2 miljon människor berörs av problem med betaltjänster och skulle ha nytta av att lättare få tag i grundläggande betaltjänster. De som upplever mest problem med betaltjänster är enligt länsstyrelserna föreningar, funktionsnedsatta, äldre, nyanlända och företagare på landsbygden och i skärgården. Enligt Riksbanken görs drygt 20 procent av alla betalningar fortfarande med kontanter.
Det är 87 procent av alla svenska som använder kontanter minst en gång i månaden, och 20 procent använder inte internetbank. Att det är svårt att nå grundläggande betaltjänster är inte konstigt när vi ser hur verksamheten ser ut. Antalet uttagsautomater har 2011-2015 minskat med närmare 500. Bankkontor som hanterar kontanter har kraftigt minskat sedan 2011 och gått från 1 400 till 700, alltså en halvering.
Utöver det har 150 bankkontor stängts. Tillgången till kontanter har blivit en skillnad mellan stad och land. För många är tillgången till kontanter viktig för att kunna ha kontroll över sin ekonomi. Andra vill inte ha kort av integritetsskäl, och åter andra har problem med tekniken. Vissa affärer tar inte kort på grund av att det är dyrt. Av det skälet bör bankerna via lagstiftning åläggas att ha viss kontanthantering.
Storbankernas ägande omöjliggör för nya aktörer att etablera bankomatjänster i Sverige utan mycket höga kostnader. När storbankerna stänger ned bankkontoren på landsbygden har det också inneburit att bankomaten har försvunnit. Regeringens förslag om betalkontodirektiv är otillräckligt och bygger på en felaktig analys och förslag som inte gör väsentlig skillnad för medborgarna. Regeringen bör därför utreda om storbankerna ska kunna åläggas krav på att upprätthålla bankomater på landsbygden.
Fru talman! En dag kom det ett brev till bostadsrättsföreningen Lyran i Ånge från den statliga banken SBAB som föreningen var kund hos. I brevet stod det följande: Vårt uppdrag och vårt ansvar är att ge kunderna bästa service och samtidigt uppfylla ägarens lönsamhetskrav.
Vidare stod det: Vi kommer framöver att inrikta vår kreditgivning till expansiva regioner runt våra kontor i Stockholm, Göteborg och Malmö samt större tillväxt- och högskoleorter i södra Sverige. Lite längre ned i brevet skriver man: Vi skriver till er därför att vi framöver inte kommer att ha möjligheter att erbjuda samma villkor som tidigare och inte heller samma servicegrad. SBAB är en statlig bank.
Det betyder att vi alla tillsammans äger banken. Det gör att också de som bor i bostadsrättsföreningen Lyran i Ånge inte bara är kunder hos SBAB utan också SBAB:s ägare. Då borde det också vara rimligt att banken inte själv kan bestämma vilka den ska ge service till, utan den ska ge bra service till alla ägare oavsett var i landet de bor. Uppdraget för SBAB som statlig bank på en privat marknad måste bli tydligare.
I stället för att avveckla sin utlåning till stora delar av landet borde SBAB komplettera marknadens bristande utlåning på landsbygden. SBAB borde som marknadskompletterande bank stödja nybyggnad på landsbygden genom lånemodeller som gör det möjligt att bygga nytt även där marknadspriset är lågt. Regeringen bör därför ändra ägardirektiven på ett sådant sätt att SBAB ska upprätthålla god service och goda villkor i hela landet och därigenom bli ett samhällsnyttigt företag.
Detta förslag ligger i linje med de alternativa modeller för finansiering av ett ökat byggande på landsbygden som den parlamentariska Landsbygdskommittén presenterade i sitt slutbetänkande i januari 2017. En annan faktor är att omständigheterna kring att driva företag varierar stort beroende på var i Sverige man verkar. SBAB bör få i uppdrag att se över hur man kan underlätta finansiering för företag på landsbygden.
Genom att arbeta med produktutveckling skulle SBAB dessutom på ett konkret sätt kunna öka finansieringsmöjligheterna för små och nystartade företag på landsbygden. Därför bör SBAB också få ett aktivt uppdrag att arbeta med produktutveckling för små och medelstora företag i syfte att komplettera marknaden. Storbankerna är just nu sura för att de får höjd resolutionsavgift och får bidra mer till statens kostnader för att säkerställa den finansiella stabiliteten.
Längst har Nordeas vd Casper von Koskull gått. Han har hotat med att flytta bankens huvudkontor. Samtidigt gör storbankerna miljardvinster. De fyra storbankerna tjänade tillsammans 103 miljarder kronor förra året och delade ut nära 60 miljarder kronor till aktieägarna. I Nordeas fall delade man ut 25 miljarder av den vinst man gjorde på 40 miljarder.
Det är dags för Casper von Koskull och de andra bankdirektörerna att sluta gråta och i stället bidra till vårt gemensamma samhälle där vi alla, och inte bara bankdirektörerna, ska bli vinnare Fru talman! Vänsterpartiet har fyra reservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall endast till reservation 5.