Vasiliki Tsouplaki (V):
Det är första gången på länge som vi har att ta ställning till ett budgetförslag utan pandemistöd eller återstartsstöd till kulturen, idrotten och civilsamhället. Regeringen har kommit fram till att det inte längre behövs. Det vore ju fantastiskt om det var på det sättet, men tyvärr finns det fortfarande verksamheter inom kulturutskottets område som fortfarande inte är tillbaka på de nivåer som de hade innan pandemin.
Det gäller såväl de ekonomiska nivåerna som antalet deltagare på träningar och publik på matcher eller föreställningar. Pandemin visade också vilka hål vi hade i våra trygghetssystem och hur svag ställning många kulturarbetare hade gentemot sina uppdragsgivare. Vi kan därför inte gå tillbaka till den budget eller den politik som fanns före pandemin.
I Vänsterpartiets förslag till budget finns en del återstartsmedel kvar - vi gör en stegvis nedtrappning. Vi ser också att vissa ersättningar till konstnärer behöver bli permanent högre och att de fasta anställningarna inom scenkonstallianserna behöver bli fler. Det är uppenbart att kulturpolitiken behöver trygga kulturarbetarna med bättre villkor för att vi inte ska tappa ännu fler till andra branscher.
Vi måste också snabbt som ögat säga till kommande generationer konstnärer att det finns möjlighet att vara föräldraledig, betala hyran och gå i pension även inom kultursektorn. För att dagens unga ska orka lägga tid och kraft och för att de ska våga låna pengar till de långa utbildningar som krävs för att man ska bli en riktigt duktig musiker, dansare eller bildkonstnär behövs tydliga besked. Fru talman! För oss är kulturen en del av välfärden.
Den är inte grädden på moset eller bara en liten extra guldkant i tillvaron utan en viktig del av vår vardag och en betydande beståndsdel av konceptet att vara människa. Som varelser är vi kreativa, analyserande och uttrycksfulla. Vi skulle ha kultur i vårt land även utan en kulturbudget, men kulturen skulle inte vara så bred, så tillgänglig eller hålla så hög kvalitet som i dag.
Det är den här förståelsen som ligger till grund för att vi år efter år satsar på att kulturen ska kunna nå ut till fler. Därför skjuter vi till medel för att rusta upp samlingslokaler där föreningar kan mötas, där professionella scenkonstgrupper uppträder eller där konstnärer kan ställa ut. Vi såg under pandemin att många kulturarrangemang på mindre orter arrangerades genom det ideella kulturlivet.
Det var en väldigt bra modell för att fördela pengar, och därför avsätter vi nu resurser som hamnar riktigt nära människors vardag. En bärande del av vår kulturpolitik är också att alla barn och unga ska få uppleva kultur som utövare, som medskapare och som publik.
I dag kan tyvärr många barn gå genom hela sin skolgång utan att besöka en teater eller ett museum - detta trots att det är tydligt i barnkonventionen, i våra nationella kulturmål och i skolans styrdokument att barn har rätt att ta del av kultur och att det särskilt ska prioriteras.
Därför menar jag att det behövs ett nationellt grepp - ett kulturlyft för skolan som innebär att alla elever ska ha tillgång till ett bemannat skolbibliotek, att det ska vara hög kvalitet på de estetiska ämnena, att alla elever ska garanteras två scenkonstföreställningar om året och att varje skola ska ha tillgång till en kulturpedagog som kan vara bryggan mellan skolan och kulturlivet.
Det behövs en tydlig struktur för att på allvar kunna säga att alla barn i vårt land får de kulturupplevelser de har rätt till. Fru talman! Inom kulturutskottets område finns också medel för folkbildningen. Även den verksamheten är viktig för att vi ska få kultur i hela landet. Studieförbunden finns i landets alla kommuner och erbjuder såväl kulturprogram som studiecirklar och kurser inom en stor spännvidd av kulturella uttryck.
Detsamma gäller folkhögskolorna, som i stor utsträckning finns på mindre orter där de är viktiga mötesplatser för kulturutövandet. Många deltagare får varje år chansen att läsa konstnärliga utbildningar och utbildningar inom hantverk och journalistik. Själva grundidén med folkbildningen, att människor ska lära sig tillsammans med andra, har visat sig vara ett både framgångsrikt och populärt koncept de senaste hundra åren.
Hela vår demokrati hänger tätt ihop med den bildningsverksamhet som har funnits inom olika folkrörelser från vänster till höger. Folkbildningen finns nära människor och kan enkelt utgå från de frågor som känns relevanta här och nu. Det visade sig till exempel när många människor på flykt kom till Sverige runt 2015 och 2016.
Då kunde man snabbt rigga en organisation för att erbjuda verksamheten Svenska från dag ett och genomföra många meningsfulla aktiviteter på boenden. När nästa stora våg med flyktingar kom från Ukraina fanns det redan väl utprövade metoder för att möta upp dessa människor. Studieförbunden har också haft ett fint riktat arbete mot föräldralediga och insatser för dem som står långt från arbetsmarknaden.
Alla dessa insatser vill regeringen nu ta bort, utan en ordentlig konsekvensanalys. Det som blir kvar är runt 30 miljoner som man har tänkt sig ska räcka till Svenska från dag ett för flyktingarna från Ukraina. Det är inte tillräckligt. Här kan man se att regeringspartierna tyvärr verkar ha anammat SD:s syn på integration.
Man pratar gärna om att människor som kommer hit ska lära sig svenska, anpassa sig till svenska värderingar och skaffa ett jobb - men i praktiken försvårar man för dem. Det är en läpparnas bekännelse. Förslag efter förslag syftar till att försvåra för människor med annan bakgrund, och sedan insinuerar man - eller säger ibland rakt ut - att problemet ligger hos invandrare som inte vill lära sig och inte vill skaffa jobb.
Människor på flykt ska inte få kosta oss någonting; det är väldigt tydligt. Möjligen kan empatin sträcka sig till människor från Ukraina - till dem kan man tänka sig att rikta bistånd och några studietimmar i svenska. Fru talman! Låt mig också säga någonting om viktiga insatser inom den andra grenen av folkbildningen, nämligen folkhögskolorna och vad de står för.
Den bredd av kurser som landets 155 folkhögskolor erbjuder skapar stort värde för alla som får chansen att delta. Många deltagare uppger att utbildningen har ökat deras chanser till jobb, även om det inte är ett mål i sig från statens sida att de ska göra det. Det är också många som har kunnat läsa vidare på högre utbildningar efter avslutad folkhögskola.
I en undersökning av de rörelsedrivna folkhögskolorna uppgav så många som 94 procent av de intervjuade att studierna hade haft en positiv inverkan på deras personliga utveckling. Det är väldigt fina siffror. Det är tydligt att den pedagogik som bygger på deltagarnas egna behov och förutsättningar är ett väldigt lyckat recept som borde erbjudas fler, särskilt i tider av hög arbetslöshet.
Nu väljer regeringen att göra precis tvärtom. De extraplatser som skapades under pandemin vill man ta bort, trots att alla här inne vet att det är stor risk för högre arbetslöshet det kommande året. Många är till exempel de kommuner och regioner som kommer att få skära ned på personal när regeringen inte i tillräckligt hög grad skjuter till pengar för att trygga välfärden.
Vi hör också om oro från många företag som inte klarar de höga elpriserna och behöver stänga ned sin produktion i väntan på besked från regeringen om när stöd kan tänkas komma. Fru talman! De arbetslösa som har fått möjlighet att bli hänvisade av Arbetsförmedlingen till en folkhögskola har i stor utsträckning kunnat ta sig vidare till fortsatta studier eller jobb. Så har det sett ut under lång tid. Men de senaste åren har någonting hänt.
Arbetsförmedlingen har inte jobbat på samma sätt med att hänvisa deltagare. Man säger att detta har att göra med den senaste kaosprivatiseringsreformen, som vi brukar benämna den, som den förra regeringen tyvärr kom överens med Liberalerna och Centerpartiet om. Kontor lades ned, och det blev stora bekymmer när personalen inte hade möjlighet att jobba så aktivt med de arbetslösa.
Det fanns inte administrativt it-stöd eller tillräckliga kunskaper om de nya regelverken för de privata utförarna. Det var många som inte fick chans att gå på folkhögskolor som hade behövt det. I Vänsterpartiets budget ligger de extra utbildningsplatserna kvar. Vi höjer även ersättningen per utbildningsplats eftersom bidraget har urholkats över tid.
Deltagarna har dessutom större behov av särskilt stöd än tidigare, så detta är väldigt viktigt. Vi i Vänsterpartiet har så väldigt många satsningar i vår budget. Jag går vidare till den del som rör idrottsliv och friluftsliv, som är en viktig del av kulturbudgeten.
Det råder platsbrist på många ställen i landet. Det behövs satsningar för att kommunerna ska ha möjlighet att bygga nya hallar, och Vänsterpartiet har ett investeringsstöd för detta. Vi tror att det också behövs satsningar på att fler personer med funktionsnedsättning ska komma in i idrottslivet, så vi vill se särskilda satsningar på parasport och tillgängliggörande av lokaler.
Vi vill också se över färdtjänsten och reglementena för dessa delar, så att fler ska kunna delta. Jag vill avslutningsvis gå in på frågan om höga avgifter, som vi har varit inne på. Detta gäller såväl idrotten som kulturskolan. Väldigt många barn hamnar utanför. Det är tydligt att Vänsterpartiet har medel i sin budget: 300 miljoner till kommunerna för att sänka avgifterna i kulturskolan.
Jag vill säga någonting positivt här på slutet utifrån replikskiftet med Roland Utbult tidigare. Jag tycker att det är ett litet ljus i mörkret att ett fritidskort kanske är på väg fram. Det kanske kan möjliggöra för fler att delta i föreningslivet framöver. Det är en liten ljusglimt i en annars ganska mörk tid.