Malin Björk (C):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservation 1 samt i övrigt till utskottets förslag. Den som blir utsatt för brott eller den som blir vittne till ett brott får i de flesta fall snart berätta för en polis om vad hon eller han har drabbats av eller faktiskt sett. Och förhoppningsvis är bevisningen så pass bra att förövaren sedan kan åtalas.
Men för att gärningspersonen ska straffas krävs mer än så, nämligen att den bevisning som presenteras i domstol är tillräcklig för en fällande dom. Och ofta är de berättelser som lämnas av brottsoffer och av vittnen under rättegången helt avgörande.
Ofta hinner det gå lång tid efter det att brottsoffret eller vittnet har hörts av polis innan det är dags för förhandling i domstol. Den åklagare som har bestämt sig för att väcka åtal har gjort det utifrån de berättelser som lämnats under förundersökningen.
Åklagaren har sedan bara att hoppas på att brottsoffret och vittnet kommer att berätta samma sak i domstolen som de har gjort tidigare. Tyvärr sker detta långt ifrån alltid. Fru talman! I Sverige måste domstolarna följa en rättegångsbalk som är skriven på 1940-talet.
Ingen av oss kan väl med hedern i behåll påstå att samhället i stort, och brottsligheten i synnerhet, ser likadan ut i dag som den gjorde för 80 år sedan. Ändå måste dagens domare förhålla sig till samma regelverk som dennes mormor hade att följa, om hon var domare. Det här är inte rimligt, och detta är något som riksåklagaren påpekat vid upprepade tillfällen.
Rättegångsbalkens omedelbarhetsprincip är förlegad och måste förändras. I dag räknas bara det som utspelar sig under själva rättegången. Det är bara vad som händer då som rätten tillåts ta hänsyn till när den ska komma fram till om den åtalade ska dömas eller inte.
Allt som har hänt före förhandlingen, däribland ofta otaliga förhör under förundersökningen, är inte vatten värda i domstolens ögon. Så ligger det till för att vi lagstiftare har bestämt det. Vi kan föreställa oss en kvinna som misshandlats av sin make och som berättat om det för polis, som kommit till lägenheten efter att grannar larmat om skrik och bråk.
Kvinnan hörs igen dagen efter händelsen, och polisen videofilmar kvinnan när hon berättar utförligt om att hon utsatts för brott. Men när det väl är dags för förhandling i domstol är hon plötsligt mycket fåordig och lämnar en helt annan förklaring till sina skador.
I ett sådant fall och med dagens regelverk måste åklagaren helt sonika acceptera att kvinnan inte längre vill stå fast vid sin tidigare berättelse och att hon i stället säger att blåmärkena hon fått beror på att hon har ramlat. Domstolen har inte annat att göra än att fria den åtalade mannen, eftersom kvinnan inte längre säger sig ha blivit utsatt för något brott. Fru talman!
I propositionen Utökade möjligheter att använda tidiga förhör har flera goda förslag lagts fram för att äntligen luckra upp omedelbarhetsprincipen och göra det möjligt för domstolen att ta hänsyn till mer än det som sägs under själva rättegången när den ska fatta sitt avgörande. Ett utmärkt förslag är att förhör som polis har spelat in under förundersökningen ska få spelas upp vid själva domstolsförhandlingen.
Det är bra. Men tyvärr är det långt ifrån tillräckligt. Regeringen har dessvärre valt en skrivning som gör att den tilltalades försvarare kommer att ha stora möjligheter att stoppa en uppspelning av ett tidigt förhör från att spelas upp inför rätten.
I regeringens proposition återfinns nämligen den juridiskt svaga skrivningen att tidiga förhör bara ska få spelas upp i de fall domstolen finner det lämpligt. Svenska domstolar är sällan villiga att tillämpa lagtext extensivt, och så ska det vara ur ett rättssäkerhetsperspektiv.
Därför är det oerhört olyckligt att regeringen, när man nu går fram med lagändringar på detta område, väljer en skrivning som öppnar upp för en rad invändningar från försvararhåll, som i många fall kommer att sätta stopp för en uppspelning av tidiga förhör. Fru talman!
Vi i Centerpartiet vill ha en mycket skarpare skrivning om inspelade förhör, nämligen att domstolen måste tillåta ett sådant förhör i samtliga fall utom när det är uppenbart olämpligt. Vi har drivit det i utskottet och även lyckats få en majoritet med oss för ett tillkännagivande om detta, vilket är mycket glädjande.
Om rättegångsbalkens regler ändras på det sätt vi vill kommer domstolen i de allra flesta fall att kunna spela upp tidiga förhör när sådana åberopas. Då skulle berättelser från kvinnor som blivit misshandlade av sina män, men där kvinnan inte längre vill berätta om händelsen när det väl är dags för rättegång, kunna bli del av domstolens processmaterial.
Det gäller också vittnesutsagor om en gängmedlem som setts råna närbutiken i området, men där vittnet inför rättegången blivit utsatt för påtryckningar som gör att denne inte längre vill kännas vid sin tidigare berättelse. Med regeringens förslag är risken påtaglig att dessa tidiga förhör fortsätter att ligga kvar i förundersökningen och skvalpa och aldrig når rättens öron för att kunna bli del av domstolens beslutsunderlag.
I dessa tider, när vi alla pratar om hur viktigt det är att beivra allvarlig brottslighet, är det faktiskt helt obegripligt och även oansvarigt av regeringen att välja den kraftlösa formulering som den gjort. Det är nu bara att hoppas på att regeringen snarast återkommer med en sådan skarp skrivning som vi förespråkar.