KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Larsson (KD):
Med Peter Perssons sätt att resonera skulle han försvara dålig vård bara den utförs i kommunal regi. Det är ju vad han säger: Om man håller den offentligt knuten får den vara hurdan som helst. Det var väl därför ni aldrig brydde er om att tillsyna ordentligt eller öppna upp för öppna jämförelser.
Bara vården var knuten till kommunen var allt bra, och ingen vågade lyfta förlåten och titta efter under er tid. För mig är transparens och öppenhet grundvärden. Det är därför jag tror på mångfalden och att det finns lite olika saker att välja på.
Min och Peter Perssons syn på de äldres kapacitet att välja, och vilja att faktiskt ha något att välja på, skiljer sig också åt. Jag tilltror äldre människor möjlighet och kraft att råda över sina egna liv, medan Peter Persson vill att de ska stå med mössan i hand - som de har fått göra förr - och ta emot det som erbjuds av en enda vårdgivare.
För mig är det centrala att vi har en äldreomsorg med god kvalitet. Det är min utgångspunkt. Jag tror att kvaliteten förbättras om det är flera som är idégivare till varandra, och det är den utveckling vi har sett.
I dag har jag träffat Stockholms äldreomsorgsinspektörer, och jag frågade dem just om de ser skillnad i kvaliteten på enskilt driven verksamhet och kommunalt driven verksamhet. De hade sju åtta års erfarenhet av sitt arbete, och de sade: Nej, det kan vi inte se. Det finns fantastiska kommunala boenden, och det finns de som har en väldigt dålig omsorg.
Det finns fantastiska enskilt drivna boenden, och det finns de som inte håller måttet. Det är inte där problemet finns. Problemet har legat i uppföljningen, fram till att den här regeringen satte ett system för god uppföljning och utvärdering - fram till att vi satte systemet med lex Sarah, där vi säger att inte bara allvarliga missförhållanden ska uppmärksammas utan att till och med risk för missförhållanden ska uppmärksammas.
Jag tycker att Peter Persson ska ringa upp sina kolleger, Socialdemokraterna i Katrineholm och i Storuman, som säger: LOV har varit fantastisk därför att den har satt vår egen verksamhet i ett helt nytt ljus. Vi har kunnat förbättra vår egen verksamhet, och vi välkomnar mångfalden. Lyssna på kollegerna! Lyssna på Socialdemokraterna i Katrineholm, i Storuman och på väldigt många andra ställen!
De har lite mer vidsynthet än Peter Persson uppvisar i denna debatt. Här är monopolkramandet det centrala, inte att äldreomsorgen ska innehålla en god kvalitet.
Maria Larsson (KD):
Jag hörde Peter Perssons partiordförande Stefan Löfven säga bara för någon dag sedan att skattesänkningarna är något ni socialdemokrater accepterar, men Peter Persson kanske är av en annan mening. Det skulle vara väldigt intressant att få veta i så fall. Det skulle naturligtvis också vara intressant att veta varför Peter Persson inte har tagit kontakt med någon av sina kolleger som jag hänvisade till. Han vill inte ens svara på den frågan.
Kanske är det så att Peter Persson är lite ensam i sitt parti om att stå för de åsikter som här framförs. Låt mig säga att tillsynen tillfördes mer resurser - rejält mycket mer - när vi satte den nya tillsynsorganisationen. Det är bara att läsa i budgeten. Sedan är det också så att jag är övertygad om att det finns en gräns för hur lite personal man kan vara.
Jag tror att en hel del kommuner, kanske både socialdemokratiskt styrda och alliansstyrda, har en del boenden där man har för låg personalbemanning i den kommunala omsorgen. Jag tror även att det kan finnas enskilda verksamheter där det är för låg bemanning. Det är därför som vi nu har gett ett uppdrag till Socialstyrelsen att titta på hur man kan vägleda kommunerna bättre när det gäller bemanningsnivåer. Men bemanningen är en kvalitetsfaktor.
Den är inte den enda, och låt mig återkomma till det. För några år sedan såg jag en sammanställning av kostnaden per kommun per hemtjänsttimme. En hemtjänsttimme var sju gånger dyrare i den dyraste kommunen än i den billigaste. Men de äldre tyckte inte att den var bäst i den dyraste kommunen där man hade mest personal. Det är flera faktorer som spelar in.
Bemanningen är en - den är inte oviktig - men vi måste se att den goda kvaliteten skapas av komplexa system där många olika saker ingår. Det är den vi ska eftersträva. Och den kommer inte att bli som bäst med Peter Perssons monopolkramande, utan vi ska tillförsäkra de äldre en möjlighet att vara med och styra över sina egna liv, ha makt över sin egen vardag. De är beslutsföra och beslutskompetenta, och det måste vi faktiskt tillerkänna dem.
Det hade jag hoppats att också Peter Persson skulle göra. Tack för debatten!
Maria Larsson (KD):
Jag tackar Eva Olofsson för frågeställningarna. Det är av stor angelägenhetsgrad att diskutera denna fråga. Det finns en utveckling som visar att insatsen ledsagarservice enligt LSS har minskat över tid. År 2006 var det 9 700 personer som kom i fråga för insatsen enligt LSS.
Den senaste siffran jag har är 9 300 personer 2010. Det är alltså en minskning. Det är också 29 000 personer som får insatsen via socialtjänstlagen. Sedan Eva Olofsson senast ställde sin fråga till mig i höstas har vi fått ytterligare underlag som visar på problem inom området.
Socialstyrelsens lägesrapport 2012, som speglar 2011, fick jag för bara några veckor sedan. Det gör att vi inte till fullo har hunnit analyserat den än. Vi vet att lokala riktlinjer på LSS-området finns i endast fyra av tio kommuner.
Det finns begränsningar i insatsen av lite olika slag i 25 procent av kommunerna. Det kan handla om begränsningar för vissa aktiviteter och geografisk begränsning. Det finns inget lagstöd för att införa denna typ av begränsningar inom ramen för LSS. Det upplevs som svårt från kommunernas sida att kunna rekrytera lämpliga ledsagare.
I 25 procent av kommunerna ställer man inga specifika krav på ledsagarnas kompetens. Den enskilde kan inte heller alltid påverka valet av ledsagare. Detta vet vi, och det finns nu ett samlat underlag inklusive den lägesrapport som jag mottog för några veckor sedan som vi behöver titta närmare på.
Vi behöver överväga hur vi kan förbättra förutsättningarna för en ledsagarinsats som håller god kvalitet på lika villkor oavsett kommun. Socialdepartementet har också vid ett tjänstemannabesök fått muntlig information från Synskadades Riksförbund om hur de ser på detta och om vad problemen man har iakttagit från förbundets sida kan leda till.
Sådan information är givetvis också värdefull för oss och för bedömningarna. Eva Olofsson frågar vilka initiativ jag avser att ta. Vi behöver utifrån det samlade underlag vi har fått från Socialstyrelsen överväga vilka åtgärder som kan vara effektiva att ta initiativ till och göra någon form av analys.
Maria Larsson (KD):
När vi av Socialstyrelsen begärde en genomgång på detta område fick vi en första rapport 2011. Det kan dock vara svårt att identifiera trender, och man kan behöva få saker belysta över något längre tid. Det är anledningen till att vi har inväntat lägesrapporten. Den understryker det som var synligt i rapporten 2011. Det har skett förändringar, och det görs väldigt olika bedömningar i olika kommuner.
Jag tror dock att vi även fortsättningsvis behöver två typer av ledsagarservice, för även om man inte ingår i LSS-kretsen kan man ha behov av ledsagning. Att ledsagning också kan ges via socialtjänstlagen kommer nog att vara en nödvändighet också i framtiden.
Det är fyra kommuner av tio som har en avgiftsfri ledsagarservice, precis som Eva Olofsson nämner. Att prissättningen ser ut så har att göra med att vi har kommunalt självstyre. Det gäller alla taxor och avgifter. Jag vet inte om Eva Olofsson avser att sätta sig över det och säga att staten ska ta över eller vad som ligger i Eva Olofssons frågeställning. Det tror inte jag på.
Jag tror på att man strävar efter en större enhetlighet också när det gäller taxesättning.
Vänsterpartiet och Kristdemokraterna finns representerade i nästan varenda kommun i Sverige och har därigenom stora möjligheter att påverka prissättningen och lägga den på en rimlig och överkomlig nivå. Lösningen på alla problem är inte alltid att staten ska överta ansvaret från kommunerna.
Det kommunala självstyret är överenskommet sedan lång tid tillbaka och värnas av många, och då måste vi också beakta att det finns en viss självständighet när det gäller taxesättning. Här finns det dock möjligheter för oss som partier att verka och dessutom slå följe med andra partier. Jag tycker inte att man ska försumma att inse att det finns påverkansarenor på olika nivåer.
Jag har redan svarat på frågan om jag avser att verka för en mer enhetlig och likvärdig tillämpning. Det gör jag. Jag tycker att det är bekymmersamt att det är så stora olikheter och att begränsningarna för ledsagning enligt LSS har kommit in i nästan hälften av Sveriges kommuner.
När vi är klara med vår analys är det självklart att vi måste titta på vad som är det mest effektiva vi kan göra för att få förändringar till stånd. Jag tror att en del i detta kommer att vara att föra samtal med SKL som ju också har uppmärksammat problemet.
En faktor som jag vill nämna och som kan vara viktig att ta hänsyn till när man diskuterar enhetlighet och säkerhet i kommunernas beslut är handläggarnas kompetens. Socialstyrelsen har pekat på det. LSS-handläggarna är ofta ensamma i sin roll. De kan ha svårt att få stöd i sitt arbete och de kan ha svårt att göra lagtolkningar. Det finns handböcker, men ibland finns de inte hos LSS-handläggarna.
Det råder en kompetensbrist på många ställen. Det finns skäl att titta på om det är där problemet ligger när det gäller att bedömningarna blir så olika.
Maria Larsson (KD):
Låt mig först säga att LSS-lagstiftningen är unik i ett internationellt perspektiv. Det är en lagstiftning som vi ska vara stolta över och som vi ska vårda. Den kom till under den tidigare borgerliga regeringen. Det är en lagstiftning som vi har all anledning att värna och vårda. Ledsagning är en av tio delar av LSS. Frågan är mycket angelägen för mig.
Vi har nu ett underlag från Socialstyrelsen som måste föranleda oss att analysera vad som är effektiva åtgärder att ta till. Mycket av problematiken ligger hos Sveriges kommuner. Man kan alltid fundera över om statlig reglering är det bästa sättet eller om man ska flytta uppgifter från den ena arenan till den andra.
Jag tror inte att lösningen är att staten går in och tar ett tydligare ansvar just när det gäller detta. Vi kan stödja kommunerna i ett arbete där enhetligheten och rättssäkerheten blir större. Det vill jag försöka göra; det har jag uttryckt tydligt i den här debatten. Men jag kan inte i dag säga vilka som är de mest effektiva insatserna.
Det ska vi titta på utifrån den rapport som vi fick för bara några veckor sedan. Jag ber att få återkomma. Det är det svar jag kan ge Eva Olofsson i dag. Med tanke på att lägesrapporten kom för bara några veckor sedan tror jag att det kan finnas förståelse för det. Tack för debatten.
Maria Larsson (KD):
William Petzäll har frågat mig om jag avser att verka för en ordning som säkerställer att personer som blir omhändertagna enligt LVM behandlas på ett mer respektfullt sätt och om jag att kommer att ta till mig av den kritik som Missbruksutredningen riktar mot vårdinnehållet i LVM-vården. Vidare frågar Petzäll om jag avser att verka för en friare och effektivare vård och ett ökat utbud av aktiviteter.
Petzäll vill också veta om jag är beredd att ta initiativ till att öka tvångsvården även för andra patientgrupper, såsom till exempel lungcancerpatienter. Missbruks- och beroendevården ska följa samma principer om frivillighet som finns inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten i övrigt. När det finns skäl att tillämpa LVM ska det ske på ett rättssäkert och respektfullt sätt.
Därav den ordning som innebär domstolsprövning inom fem dagar, rätt till offentligt biträde, flexibel vårdtid samt en bortre gräns för tvångsvård på sex månader. Av instruktionen för Statens institutionsstyrelse framgår att myndigheten särskilt ska svara för metodutveckling, forskning, uppföljning av vårdresultat samt utvecklingsarbete.
Sis genomför vetenskaplig uppföljning och utvärdering av behandlingsverksamheten och vård- och behandlingsresultaten. Vid institutionerna bedrivs utvecklings- och utbildningsprojekt som syftar till att utveckla vården, höja kompetensen bland personalen och pröva nya metoder för både utrednings- och vård- och behandlingsarbetet. År 2010 avsatte myndigheten drygt 7 miljoner kronor för olika forskningsprojekt.
Sis har även tagit fram etiska riktlinjer som omfattar all personal oavsett arbetsplats och roll. En annan viktig del i Sis kvalitetsarbete är att systematiskt tillvarata brukarnas kunskaper och erfarenheter. Det sker i form av regelbundna brukarforum där verksamhetens utformning, innehåll eller annat som boende önskar ta upp diskuteras. Sis har även ett centralt brukarråd med företrädare från olika organisationer.
I form av brukarrevisioner utför människor med egen erfarenhet av LVM-vård systematiska och oberoende undersökningar av verksamheten. När det gäller en friare och mer flexibel vård finns redan i dag en intern vårdkedja inom ramen för tvångsvården som innebär att vården inleds på en låst avdelning för att därefter fortsätta på öppen avdelning och avslutas med att klienten prövar vård i öppnare former utanför LVM-hemmet.
En grundläggande vårdetisk princip är att all vård, oavsett om den ges av hälso- och sjukvården eller socialtjänsten, ska vara frivillig. När riskerna för sjukdom, lidande och död är överhängande samtidigt som drogberoendet starkt begränsar den fria viljan och det egna omdömet är det svårt att hävda att personen har ett fritt val. Här har samhället ett ansvar att träda in.
Att utvidga tvångsvården till andra patientgrupper är inte aktuellt.
Maria Larsson (KD):
Jag kan tyvärr inte diskutera de personliga erfarenheter som William Petzäll åberopar. Det jag har att hålla mig till är det som finns föreskrivet, nämligen att LVM-vård ska ske med största respekt för vårdtagaren. Det gäller all vård. Det respektfulla bemötandet är naturligtvis en förutsättning för att vårdinnehållet blir så positivt och bra som möjligt.
Sis har tagit fram egna etiska riktlinjer som ska komplettera lagstiftningen. Man använder sig av lokala brukarforum, och det finns också ett centralt brukarråd. Brukarnas synpunkter ifall det respektfulla bemötandet inte finns på plats förutsätter jag i så fall har nått brukarråden. Sådana sammanställningar kan jag sedan ta del av.
Det är viktigt att Sis behåller och utvecklar de brukarforum och brukarråd de har. Självklart är det viktigt att även ta till vara synpunkter från personerna som får del av vården för att förbättra den. Det gäller givetvis också vårdinnehållet. Sis har ett forsknings- och utvecklingsarbete.
Det omfattar även utbildning av deras personal. Man har byggt upp ett dokumentationsregister där man gör intervjuer med de enskilda personerna som vid ankomsten får lämna sin syn på de egna behoven och får, när de lämnar vården, möjlighet att utvärdera sin tid på institutionen. Dessa dokumentsamlingar används naturligtvis för ett vidare utvecklingsarbete.
Det finns alltså uppbyggda strukturer för att ta till vara brukarnas synpunkter om man tycker att vården på något sätt brister. Det är en viktig del, men låt mig också säga att lagstiftningen är mycket tydlig vad gäller att ha ett respektfullt bemötande. Den saken har vi diskuterat i en tidigare interpellationsdebatt. Jag har samma svar att ge i dag som jag hade då, att all vård ska ges med ett respektfullt bemötande av den enskilde.
Maria Larsson (KD):
Jag upprepar gärna mitt svar ytterligare en gång ifall det på något sätt var otydligt. En grundläggande princip är att all vård, oavsett om den ges av hälso- och sjukvården eller av socialtjänsten, ska vara frivillig.
Det är bara när risken för sjukdom, lidande och död är starkt överhängande, samtidigt som ett drogberoende begränsar den fria viljan och det egna omdömet, som tvångsvården går in. Då har samhället ett ansvar, inte annars. Att utvidga tvångsvården är orimligt enligt de förutsättningar som William Petzäll föreskriver.
Det är inte aktuellt, och det kommer inte att bli aktuellt. Det är ett resonemang som leder helt fel. Sedan kan jag hålla med William Petzäll om att tillgängligheten till många vårdformer behöver öka. Vi har sett en bra tillväxt av olika öppenvårdsformer de senaste åren, och det är mycket positivt, men det behövs bättre tillgänglighet exempelvis till substitutionsvården. Där ser vi dock en positiv utveckling.
Den har ökat i många landsting. Utvecklingen är således positiv, även om vi har mer att önska, vilket också Missbruksutredningen pekar på.
Maria Larsson (KD):
Tillgången till statistik på individnivå saknas till stor del. Det vi har börjat med nu är öppna jämförelser, där vi mäter kvaliteten också på missbrukarvården. Det gör vi sedan något år tillbaka, och det är ett sätt att mäta kvaliteten som aldrig tidigare har använts.
Jag skulle önska att vi varit mycket längre fram när det gäller uppföljningsstatistik på att rätt insats sätts in också ur individsynpunkt. Missbruksutredningen hade uppdraget att titta på hur vi kan åstadkomma rätt insats vid rätt tidpunkt till rätt person. Det är utgångspunkten att så ska ske.
Som sagt skulle jag gärna vilja förbättra statistikmaterialet, men där ska man också ta hänsyn till integritetsaspekten, varför det kan vara svårt att följa insatsen på individnivå. Det finns en del övrigt att önska, men låt mig också säga att de brukarråd som William Petzäll fördömer och säger inte har någon betydelse är en viktig del.
Representationen där kan man alltid diskutera, men att hoppa över att fråga brukarna är jag mycket förvånad över att William Petzäll över huvud taget finner intressant. Jag tycker att det är väldigt bra att brukarråden finns. De ger oss viktig information. De behöver ha en bred sammansättning med många olika företrädare.
Maria Larsson (KD):
Att organisera heroinförskrivning leder enligt mitt sätt att se samhället in på en väg som kommer att leda till en legalisering av narkotika. Heroinet tillför inget förutom kicken som inte ett väl fungerande metadonprogram kan göra för att stabilisera ett missbruk.
När det gäller den dödsfallsstatistik som William Petzäll hänvisar till var det ungefär 100 av de 420 som obducerades som hade metadon i kroppen. Det är alltså 100 vi talar om när vi diskuterar heroinförskrivning och inte 420.
Det är viktigt att vi har väl fungerande metadonprogram att erbjuda. Där kan jag glädja William Petzäll med att de har ökat från tidigare ungefär 2 000 till att omfatta 3 000 i dagsläget. Det är en rejäl ökning. Det är viktigt att ha metadonprogram att erbjuda den här typen av tunga missbrukare.
De fungerar väl och kan ge precis samma sak förutom det som heroinkicken innebär. Jag menar att det är den väg som vi ska gå och vad vi ska erbjuda. Att upprätthålla en strikt substitutionsbehandling kräver stora resurser. Det är en dyr verksamhet. De stora riskerna kommer när verksamheten ökar i omfattning och man minskar insatserna av ekonomiska skäl.
När det gäller det danska försöket finns på individnivå en del positiva saker. Låt mig också säga att jag är djupt förvånad över att det är så många i detta ganska begränsade försök som fortfarande har ett stort sidomissbruk eller använder sig av ett riskfyllt sprututbyte.
Man uppnår ganska lite vinster när de ändå fortsätter med ett sidomissbruk och fortsätter att använda orena kanyler. Det tycker jag skulle vara djupt bekymmersamt om jag vore dansk hälsominister och skulle titta på detta. Det finns saker i det danska försöket som djupt oroar och som inte är så väl fungerande.
Det viktigaste för mig är att ett väl fungerande och genomfört metadonprogram kan ge precis lika mycket av mänsklig värdighet och bra omständigheter för de personer som behöver den här typen av program.
Maria Larsson (KD):
Statistik ska man använda med försiktighet. Det gäller särskilt statistik där man jämför Sverige med andra länder. Den dödsfallsstatistik som vi har är mycket svår att jämföra med andra länders. Av de dödsfall som är noterade är det vid obduktion 100 som har metadon i kroppen.
Jag manar till att vi gemensamt med försiktighet använder oss av statistiken. Olika länder gör väldigt olika många obduktioner, man gör på olika sätt, och man tittar på olika saker. Därför är statistiken i ett internationellt jämförelseperspektiv inte särskilt användbar.
Jag är väldigt förvånad över William Petzälls uttalande om att läckage från programmen inte har något betydelse utan till och med är bra, som jag tror att han uttryckte det. Det var inget problem. Var är då respekten för människovärdet, som William Petzäll så ofta hävdar att han har? Metadon är livsfarligt i fel doser. Man kan faktiskt dö av det.
Jag efterlyser lite mer respekt än så. Läckagen är djupt problematiska och bör förhindras. Jag är mycket förvånad över William Petzälls uttalande. Försöksprojekt är inte en verksamhet som man avslutar särskilt lätt. Det är inte etiskt att man efter en period drar tillbaka möjligheten till legalt heroin för att man beslutar sig för att avsluta ett projekt.
Det man kan uppnå i ett metadonprogram som är väl fungerande har exakt samma effekt förutom den kick som själva drogen ger. Det är skillnaden. Det är därför jag hävdar att vi ska ha väl fungerande program för denna grupp av tunga missbrukare, men vi ska inte gå över gränsen och börja förskriva narkotika, vilket uppenbarligen är William Petzälls syfte.
Min fråga är: Varför kan man inte klara sig med program som inte innehåller kickarna?
Maria Larsson (KD):
Regeringen följer självfallet allt som pågår både i vårt eget land och i andra länder. Vi tar del av andras erfarenheter. Men hittills finns det ingenting i genomförda försök med heroinförskrivning - att samhället går in och förskriver narkotika - som gör mig övertygad om att det är någonting som vi bör ta efter.
Försöket i Danmark visar som sagt så här långt att många av de som ingår i försöket, som är ganska begränsat personmässigt, ändå fortsätter både med ett sidomissbruk och med att använda sig av ett riskfyllt sprutbyte. Detta är för mig tydliga tecken på att man inte har lyckats särskilt väl med programmet.
De erfarenheter vi har från metadonprogrammet, som ökar i omfattning vilket sker på bekostnad av drogfria behandlingsalternativ, är att det är en väg som vi verkligen behöver fundera mycket över. Jag är mycket noga med att säga att det förebyggande arbetet ska vara väl utbyggt i vårt land. Men det gäller också tillgången till vård och behandlingsformer av olika slag.
Därför tillsatte vi Missbruksutredningen. Vi var inte nöjda med omfattningen på de vård- och behandlingsalternativ som fanns. Missbruksutredningen är oss till hjälp, och vi håller på att arbeta vidare med den nu. Inte heller den föreslår heroinförskrivning i vårt land. Jag hoppas att William Petzäll har noterat detta; det är inte heller ett alternativ i den utredning som har tittat på den framtida missbrukarvården i Sverige.
Det finns många starka skäl att anföra till att Sverige inte ska gå en väg som handlar om att förskriva ren narkotika till personer med en missbruksproblematik.