KBLab/rixvox huggingface dataset:
Peter Hultqvist (S):
Jag tror också att det måste ske en utveckling i den här verksamheten. Man bör hitta en annan form för den för att skapa bättre möjligheter att klara både det kommersiella värdet och samhällsvärdet. Men man måste ha klart för sig att om det handlar om en privatisering har vi inga långsiktiga garantier. Vi har inga långsiktiga säkerheter.
När en sak väl är såld är den såld. Jag kan aldrig se privatisering som ett självändamål, och i sådana här fall kan jag heller inte se det som ett självklart förstahandsalternativ. För mig är det viktiga att verksamheten får möjlighet att utvecklas och att vi klarar det kommersiella värdet och samhällsvärdet. Jag tror att det sker bäst inom ramen för ett statligt bolag.
Diskussionen kring var en verksamhet ska ligga och statens förmåga att styra detta är viktig. När Vectura och Svevia bolagiserades en gång styrde man från regeringssidan inte upp lokaliseringen - man gjorde ingen sådan markering i bolagsordningen. Det slutade med att verksamheternas huvudkontor förflyttades till Stockholmsregionen.
Det är något som man inte vill vara med om när man har byggt upp en verksamhet på det här sättet ute i landet och den visar sig fungera väl - varken Svevia eller Vectura i sin gamla form fungerade dåligt i Borlänge. Det finns en tendens att utarma de utlokaliseringar som har skett. Så är det. Det kan man se i den här typen av förflyttningsrörelser, när olika typer av verksamheter förändras.
Det är viktigt att markera att om man ska göra en förändring och exempelvis göra ett statligt bolag, då ska man också peka ut att huvudkontoret ska ligga i Borlänge, så att det är klarlagt för tillträdande vd och styrelse och det inte slutar med en diskussion där de bestämmer sig för att flytta av några skäl som de tycker är viktiga.
Man måste alltid vara öppen för förändringar i den här typen av verksamheter. Precis som ministern säger måste man hela tiden ta ställning till balansen. Annars hamnar man inte rätt.
Det handlar om oerhörda värden. Det är 1,4 miljarder i omslutning och 600 personer som jobbar inom verksamheten, med alla de bieffekter på andra näringar som finns.
Jag skulle vilja fråga ministern om hon är beredd att tillsätta en utredare som särskilt ser över möjligheterna att göra ICT till ett statligt bolag och i djupare mening se på just den delen i det här sammanhanget.
Peter Hultqvist (S):
För att börja med detta att styra till en viss ort: Inom den statliga förvaltningen finns det, när det gäller de utlokaliseringar som gjorts - och man får också ett intryck av att det finns ett stöd inom regeringen för det, eftersom man under de senaste fem åren inte har agerat aktivt i det sammanhanget - en tendens att acceptera återlokalisering av tidigare utlokaliserad verksamhet.
Det brukar bli tydligt framför allt när man gör nya verksamhetsformer, och jag har nämnt två exempel på det: Vectura och Svevia. Därför är jag lite ihärdig: Om man nu förändrar verksamheten, hur klarar man då också av att slå vakt om utfästelserna i det utlokaliseringsbeslut som fattades en gång i tiden?
När det gäller det aktuella fallet tycker jag att det redan är bevisat att Borlänge är en utmärkt miljö för ett som jag hoppas statligt bolag att verka i. Det är ju i Borlänge som verksamheterna har byggts upp, det är i Borlänge som kompetensen har skapats, och det är också Borlänge man talar om i diskussioner om utvecklingsmöjligheter. Det handlar egentligen om två spår.
Inom Trafikverket företräder man tydligen någon sorts privatiseringstanke, medan andra, bland annat de fackliga organisationerna, för fram detta med ett statligt bolag som ett alternativ. Det finns också ett stöd för den typen av tankar reellt inom ICT som verksamhet. Varför pekar jag på att man kanske särskilt borde utreda det statliga alternativet?
Förutom att jag själv ser det som ett huvudalternativ och en önskvärd utveckling är jag rädd för att det finns människor som ser privatisering som en överideologi, så att det statliga alternativet inte blir tillräckligt belyst. Men jag noterar ministerns markering att privatisering i det här fallet inte är överideologi.
Peter Hultqvist (S):
När det gäller personalförsörjningen förhåller vi oss från vår sida till en reform som vi aldrig har ställt upp på. Vi är alltså i grunden motståndare till denna reform. Men nu är detta ett faktum, och det existerar. Då måste man förhålla sig till det.
Då försöker vi bidra konstruktivt på olika sätt, dels med uppgörelsen om reglerna för soldatanställningar där vi fick med en lång rad punkter om olika saker som man skulle se över när det gäller premier, löner, försäkringar och så vidare, dels med denna uppgörelse. Jag tycker därför att vi tar ett stort ansvar för en reform som vi egentligen inte står bakom. Så är det.
Annicka Engblom beskriver detta som den största samhällsreformen och den kanske viktigaste. Sedan har vi en statsminister som säger att försvaret är ett särintresse. Sedan spelas allt så att säga ned, som sker inom Försvarsmakten. Detta är ett särintresse. Är detta en uppfattning som du delar?
Är detta ett särintresse, och i vilket perspektiv ska man betrakta att detta är en så oerhört stor samhällsreform? Jag delar uppfattningen att detta är en genomgripande förändring. Min syn är att försvaret är en nationell angelägenhet. Det är ett nationellt intresse av det mest grundläggande slag.
Men det blir på något vis en obalans i retoriken när moderatföreträdarna i ena stunden säger att detta är den största reformen, och i nästa stund spelar statsministern så att säga ned allt genom att säga att försvaret är ett särintresse. Delar du statsministerns uppfattning, eller hur ska man förhålla sig till dessa olika synsätt och sätten att betrakta det som händer?
Peter Hultqvist (S):
Det är bra att det har blivit en förändrad attityd på så sätt att det under en lång period var bara skönmålning som gällde i fråga om hur personalförsörjningen fungerar. Det var oavbrutna framsteg varje dag. Det var nästan så att man funderade på om talen var skrivna i gamla Sovjetunionen eller något sådant land eftersom det inte fanns en spricka i muren.
Nu är vi i det läget att verkligheten har kommit i kapp och man inte kan gå ifrån detta längre utan man ser problemen med ekonomin, man ser problemen med avhoppen, och man ser en lång rad andra saker som inte fungerar som de ska. Då börjar vi titta på detta. Så långt är det bra att vi ska göra det nu. Det är en politisk framgång. Detta har vi från vår sida krävt länge. Men man grundade så dåligt i fråga om detta.
Man grundade med att köra över halva riksdagen i fråga om detta. Ni har alltså sått en dålig matta från början när det gäller detta. Nu gör vi upp om lite olika småsaker i detta och försöker gå vidare. Och vi försöker förhålla oss konstruktivt till detta. Men ni gjorde alltså ett grundfel som inte är så lätt att komma ifrån. Sedan är det klart att jag förstår att Annicka inte vill diskutera Reinfeldts uttalande. Det är mest pinsamt i sammanhanget.
En konkret fråga som man så att säga skulle kunna växla in i detta är att Försvarsmakten nu pekar på att man inte kommer att klara måluppfyllelsen när det gäller GSS/T - 9 500 soldater ska vara rekryterade till 2023 i stället för till 2019. Detta visar att det är svajigt i systemet. Insatsorganisationen kommer inte att vara genomförd på det sätt som riksdagen har sagt. Jag bedömer detta som rätt så allvarligt.
Jag bedömer att detta är ett problem när det gäller försvarsförmåga. Detta visar en allvarlig svikt i detta problem. Vad är din uppfattning om vad vi bör göra för att närma oss någonting som liknar en lösning? Hur bör man agera när vi befinner oss i en sådan situation med fyra års fördröjning och kanske ännu mer?
Peter Hultqvist (S):
Det här är en fråga som berör många människor i deras dagliga liv. Som politiker tycker jag inte att det finns något större intresse av att inta en roll som försvarsadvokat för olika apotekskedjor. Jag tycker snarare att man som medborgarrepresentant måste peka på den verklighet som många människor upplever.
Vid 17-tiden en torsdag skulle jag hämta ut ganska kvalificerad medicin som var nödvändig att få fram; det var ett något akut läge. Jag fick beskedet att man inte hade medicinen, men möjligen kunde få fram den om några dagar och att jag kunde försöka på ett annat apotek. Jag gick till ett annat apotek och fick ungefär samma besked.
Det slutade med att den medicin som jag skulle hämta på torsdagen fick jag på måndag förmiddag. Apoteken hade helgöppet. Det var öppet alla dagar - torsdag, fredag, lördag, söndag och måndag. Jag fick förklaringen att läkemedelsdistributörerna har stängt över helgen. Det är något som jag inte tycker att man kan acceptera.
Jag är rätt så ointresserad av arbetstiderna eller öppettiderna hos läkemedelsdistributörerna. Den här medicinen skulle fram; den var dessutom lite viktig. Man kan se att apoteken har breddat utbudet av varor, och det kan ju vara vällovligt.
Men när det börjar bli många sorters juice och andra produkter som man kan köpa i dagligvarubutiker kan man undra om det är vad man hade tänkt sig med den så kallade apoteksreformen. Av personalen fick jag beskedet att 24-timmarsregeln inte fungerar och att man ofta inte kan leva upp till den. Det säger personalen, och jag måste naturligtvis tro på vad de säger.
Som riksdagsledamot funderar jag naturligtvis på vad man kan göra åt det. Jag ställer en fråga till ministern och får ett svar som hänvisar till utredningen. Vi får se vad utredningen, som ska redovisas här om ett tag, säger. Helt klart är att om detta ska fungera bör man inse att det finns en hel del skavanker.
Försvarsadvokatstalen för apoteksbolagen tycker jag är relativt ointressanta om personalen säger att det inte alltid funkar och jag själv upplever det. Jag skulle ha fyra olika mediciner. Tre var av det kvalificerade slaget. En var vanligt insulin.
Jag skulle ha fyra tuber Humalog, och det fanns två på hela apoteket. Det är ingen ovanlig medicin. Jag har aldrig tidigare upplevt något krångel med det - utom vid ett tillfälle, och det var också efter den så kallade apoteksförändringen. Nog finns det skavanker, och nog finns det mycket att titta på.
Vi politiker kanske inte ska vara försvarsadvokater utan klara ut att detta inte fungerar och att något måste göras.
Peter Hultqvist (S):
Jag tror nog att vi behöver en slant till på förbandsanslaget för det som krävs när det gäller löner, premier, försäkringar och olika typer av grundläggande förmåner för soldaterna, så att vi möter upp mot kritiken som har att göra med att överleva i vardagen.
Endast 25 procent av arméstridskrafterna bedöms vara väl samövade, tillgängliga och användbara 2014. Tillväxttakten måste öka, och det måste ske i harmoni med materieltillgången. Arméinspektören skriver om att det finns en risk att framtidstron blir stukad och att förbandsandan utvecklas i icke önskvärd riktning.
Att det finns en sådan risk är någonting som jag tror att vi politiker måste ta på djupt allvar. Jag skulle vilja att ministern som en slutsats av debatten kunde ta med sig att det inte är så ljust i organisationen i alla stycken. Det finns inslag av pessimism och problemet med att man riskerar att soldater slutar.
Det finns detta med att endast 25 procent av arméstridskrafterna bedöms vara samövade, tillgängliga och användbara 2014. Det finns så många saker vi har att brottas med som har att göra med den grundläggande trovärdigheten. Det som redovisades i det ursprungliga svaret från ministern var mer en formell yta.
Vad vi måste göra för att komma åt detta är att gå rätt så rejält på djupet och också se och lyfta fram den här typen av problematik. Det är i slutändan inte bara Försvarsmaktens, förbandschefernas och Försvarsmaktens lednings ansvar utan också den politiska sidans ansvar. Det måste vi vara med och ta.
Peter Hultqvist (S):
Carl Bildt beskriver det diplomatiska spel som sker inom EU.
Vad jag har förstått ska detta ske den 29. Om vi jobbar med den inriktningen är det ändå intressant vad Sverige gör, oavsett vilka diplomatiska diskussioner som sker inom ramen för EU. Då är det alltså ja, nej eller avstår som gäller. Urban har redogjort för att man till och med kan läsa på nätet hur förslaget är utformat. Då måste Sverige ta ställning.
Jag kan inskränka mig till frågan om Carl Bildt har en positiv ambition att försöka driva fram ett ja, att han har den grundinställningen. Kan du nå så långt i någon form av besked? Inom EU, har du sagt att Sverige är berett att gå på en ja-linje? Har du drivit det inom EU? Vad har du sagt i förhållande till de krafter som vill skjuta upp det eller vill säga nej?
Vad har du för hållning i de sammanhangen? Det är självklart att det är intressant för oss som sitter i riksdagen att veta vad som pågår inom ramen för de lyckta dörrarna. Du är ju den som representerar Sverige och den som möjligen kan informera oss i sammanhanget. Sedan var det detta med "allvarligt". Det har varit allvarligt, allvarligt, allvarligt där nere hur länge som helst varenda dag. Det som sker är allvarligt, allvarligt varenda dag.
Det blir inte bättre för att man väntar, utan det blir bara än en gång ett uttryck för den obotfärdiges förhinder. Sedan byggs det tio nya bosättningar veckorna och månaderna därpå, och så kvarstår problemet.
Peter Hultqvist (S):
Jag får tacka statsrådet för beskedet att hon avser att besöka Dalarna. Men jag tänker ändå läsa upp ett stycke ur brevet jag talade om, för jag tycker att det bör understrykas så att vi sedan kan avföra det här ordentligt från diskussionen och kanske till och med strukturera om statsrådsbesöket på ett sådant sätt att det ligger i linje med den verklighet som många upplever.
Så här står det: Häromdagen ringde statsrådets stabschef och meddelade att ministern nu planerar en resa till Falun-Borlängeområdet. Hon kommer att ägna sig åt ungdomars och nyanländas inträde på arbetsmarknaden. Hon vill besöka företag som särskilt arbetar med och anställer ungdomar och/eller nyanlända och träffa företrädare för näringsliv, arbetsförmedling med mera.
Däremot vill hon inte direkt diskutera varsel och dess konsekvenser, har man sagt. När man läser sådant här blir man fundersam, och då ställer man naturligtvis frågan. Nu har jag fått beskedet att ministern trots det som står här är beredd att diskutera varsel.
Då kanske det skulle vara lämpligt att planera in exempelvis ett besök på SSAB under resan till Falun-Borlänge då man skulle kunna träffa både Järnbruksklubben och företagsledningen.
Man skulle också kunna göra ett stopp i Avesta-Hedemora och träffa kommunledningen där och kanske också träffa kommunalrådet i Hedemora för att diskutera hur det har varit efter varslen i Outokumpu i oktober 2011, då det handlade om 300 personer.
Sedan vill jag säga att beskedet att ministern tänker lägga upp politiken så att man inte ska kunna göra riktade insatser ser jag definitivt inte som positivt, därför att man kan undvika varsel och problem för både företag och enskilda personer om man är beredd att gå in med utbildningsinsatser för att överbrygga konjunkturen.
Man kan göra trepartsöverenskommelser där både facket, företaget och samhället är med och på det sättet hitta överbryggningsåtgärder. Det måste väl vara en rätt så begåvad politik, för då stärker man näringslivet långsiktigt, man klarar strukturen och man höjer kompetensen. Man använder samhällets resurser på ett, tror jag, oerhört konstruktivt sätt.
När det gäller det som ministern säger om bedömning av risk för långtidsarbetslöshet om man kommer in på Arbetsförmedlingen tycker jag att risken med den typen av formuleringar är att de låter mer än vad de betyder i praktiken.
Om man tittar på den upplevelse många har av Arbetsförmedlingen och hur det fungerar kanske bedömningen ministern gör inte omedelbart upplevs som någonting positivt av de arbetssökande eller någonting som leder till resultat i praktiken.
Det är inte den typen av problematik som det handlar om. Det är samma sak med sänkningen av restaurangmomsen. Den har ingen som helst effekt på basindustrins villkor. Jag skulle vilja ha ytterligare besked när det gäller detta. Är det verkligen så att regeringen inte kan tänka sig någon form av smidigare trepartsuppgörelser för att lösa överbryggningsproblematik i samband med varsel?
Peter Hultqvist (S):
Det brukar vara så att när argumenten är lite svaga kommer detta med att regeringen är så bra och har gjort allt man kan och att det inte finns någon som kan göra någonting bättre. Sedan låser man sig mot omvärlden och vill inte ta emot verkligheten och kritiken. Jag har försökt föra en diskussion rätt så konsekvent här om förhållandena på ett par tre orter i mitt hemlän.
Det har handlat om idéer och uppslag om hur man skulle kunna möta konkreta problem där.
Men jag har uppfattat att ministern inte har uppfattningen att man kan gå in och göra exempelvis utbildningsinsatser för att överbrygga en situation i en sådan här lågkonjunktur för att framför allt ungdomarna i företagen, som man kanske har lagt ned rätt mycket resurser på att skola upp, ska kunna vara kvar i företagen och komma igen med stor kraft den dag som beställningar och order kommer in igen. Här har vi helt skilda uppfattningar.
Vi anser att trepartsöverenskommelser, där även samhället ställer resurser till förfogande för särskilda utbildningsinsatser i speciella lägen, kan vara ett rimligt sätt. Det kan vara ett av många instrument som man kan använda. Poängen med en arbetsmarknadspolitik som fungerar är att man inte blir så att säga fyrkantig och systemens fånge.
Det är lite grann det som jag tycker att jag spårar när jag hör ministern och en del andra företrädare som lite principfast och möjligen bombastiskt försöker förklara att de har sett ljuset och har rätt i fråga om allting. Problemet nu när det gäller exempelvis Avesta, Hedemora och Borlänge är att man i dag sitter och ska förhandla fram ett avtal för att klara hem en situation genom att använda sig bland annat av lönesänkning som ett hot temporärt.
Det är vad facket har tvingats in i. Här tycker jag att regeringen faktiskt skulle ha öppnat för en trepartsöverenskommelse också med utbildningsinsatser. Men jag har nu förstått att jag aldrig kommer att få se en sådan önskan bli infriad från denna regering. Det har jag fått bekräftat i flera anföranden. Men ministern har en chans till att ändra sig.
Peter Hultqvist (S):
Tack för svaret, statsrådet! Den 2 november 2009 på Banverkets kontor i Borlänge skulle man underteckna ett avtal om 810 miljoner kronor till Dalabanan. Det var ett stort åtgärdspaket, stora och stolta planer.
Punktligheten skulle förbättras, framkomligheten skulle förbättras, och det skulle ske en avsevärd uppryckning mellan Mora, Falun, Borlänge och Stockholm.
Det handlade om trafik varje timme, Uppsala-Borlänge på 89 minuter, ökat utrymmet för godstrafik med 20 procent och utökad regionaltrafik mellan Uppsala och Sala.
Det var ett stort paket som presenterades och skrevs under av 14 kommunstyrelseordförande, två ordförande i regionala förbund, en landshövding och dåvarande generaldirektören för Banverket. Längst ut var departementet inblandat genom sin statssekreterare Leif Zetterberg och ytterst genom ministern, som på den tiden var Åsa Torstensson.
En viktig del av finansieringen på 810 miljoner kronor var 250 miljoner kronor som skulle ordnas via så kallade brukaravgifter för persontrafiken och 150 miljoner kronor i EU-medel. Persontrafiken och brukaravgifterna handlade om en ny modell som skulle avstämmas år 2014. Det var till och med funderingar om hur överskott i brukaravgifterna skulle hanteras.
EU-medlen skulle komma efter ansökan. Nu har det visat sig att detta - med den lagstiftning och de EU-direktiv som gäller - inte är möjligt. Det handlar om EU-direktiv från 2001 och järnvägslagstiftning från 2004, och avtalet undertecknades 2009.
Trafikverket konstaterar alltså nu, år 2012, att man inte kan ta ut brukaravgifter utan att bryta mot gällande direktiv och lagstiftning. Man konstaterar också att det enligt dagens regelverk inte går att få EU-medel i den storleksordning som det handlar om.
Jag upprepar: Det är EU-direktiv från 2001, järnvägslag från 2004, avtal från 2009 och besked från Trafikverket om att detta inte går år 2012 på hösten. Man kan fråga sig vad folk egentligen har sysslat med när ärendet har tagits fram och beretts och när två statliga myndighetschefer har skrivit under och departementet har varit inblandat.
Man har gett en bild av att det är möjligt att ta fram 400 miljoner kronor genom de här metoderna, men sedan visar det sig att det definitivt inte är möjligt - dessutom med formuleringar från Trafikverket som är oerhört starka. Jag vet att Catharina Elmsäter-Svärd inte var minister på den här tiden, men tyvärr finns det liksom ingen annan att fråga i det här sammanhanget, som läget ser ut.
Då blir naturligtvis min fråga: Varför tog inte departementet reda på vilka direktiv och vilka lagstiftningar som gällde innan man släppte lös så att det var möjligt att skriva under det här avtalet? Detta var inte något som verken höll på med själva, utan jag vet att departementet var inblandat. Det hänvisades återkommande under processen till departementet och statssekreteraren.
Hur kan staten vara med och teckna avtal i strid med gällande lag och EU-direktiv? Vad är ett rimligt ansvarsutkrävande vad gäller detta?
Peter Hultqvist (S):
Jag har oerhört svårt att både förstå och acceptera att man gör ett avtal som strider mot både gällande lag och EU-direktiv. Det som Trafikverket har tagit fram 2012, som bygger på direktiv från 2001 och järnvägslag från 2004, hade inte varit svårt att ta fram när man tecknade avtalet.
Det som står i materialet med hänvisning till och utdrag direkt ur paragrafer om vad som gäller är så tydligt att det inte kan missuppfattas.
Att man över huvud taget släpper fram det och sätter sitt namn under det måste alltså bygga på någon form av rejäl inkompetens i någon av de statliga myndigheterna, och att departementet var djupt involverat i den här processen gör inte saken bättre. Det kastar en rejäl skugga direkt in i Regeringskansliet.
Det här är sanningen, och det är inte så enkelt som att bara säga att man får göra en omförhandling. Man har ju byggt ett helt koncept på någonting som inte är och på det viset i praktiken fört både kommuner, allmänhet och andra bakom ljuset. Jag tycker därför att det finns ett allvar i det här som måste redas ut, och jag tycker också att någon form av ansvarsutkrävande i det här sammanhanget är rimligt.
Det är inte bara så att kommunerna och de andra intressenterna kan hantera det som en ren omförhandling, utan det finns också en dimension av att staten som allvarligt har medverkat till detta också måste visa vilja att föra in medel som på något sätt kompenserar det som nu har gått förlorat.
Att det blir gjort kan i och för sig vara en utmaning för ministern i samband med en omförhandlingsprocess, för då kan vi se att det finns någon sorts moralisk dimension på den statliga sidan där man är beredd att agera för att stå för sin utfästelse och överenskommelse.