Josefin Brink (V):
Tack så mycket för svaret. Att det behövs en annan politik än den som har förts hittills är jag helt ense om. I vart fall behövs det en betydligt mer effektiv politik för att omfördela mellan kvinnor och män. Det är helt uppenbart. Men för min del anser jag att det bör vara en politik som i alla sina delar syftar till att minska inkomstklyftorna mellan kvinnor och män.
Då blir jag förbryllad när jag ser vilka åtgärder den sittande regeringen hittills har vidtagit. På punkt efter punkt ökar mäns ekonomiska utrymme och minskar kvinnors ekonomiska utrymme. Den slopade förmögenhetsskatten på 5,4 miljarder kronor per år är, ärligt talat, en present som riktar sig helt och hållet till män. Det är ju män som äger lejonparten av alla privata förmögenheter.
Fördelningsprofilen på jobbskatteavdraget, som ministern så gärna tar upp, är faktiskt sådan att två tredjedelar av den skattesänkningen går till den tredjedel som har de högsta inkomsterna. Det är mycket väl känt att ju högre upp man kommer på inkomststegen desto färre kvinnor hittar man och desto fler män. En helt normal inkomst för ett vårdbiträde eller ett restaurangbiträde är 16 000 kronor i månaden.
På den lönen ger jobbavdraget en skattelättnad på 645 kronor. Om man räknar av höjd a-kasseavgift och höjd avgift till facket återstår knappt 250 kronor. Samtidigt får den som tjänar 50 000 kronor i månaden 1 230 kronor tillbaka från jobbskatteavdraget. Där utgör väl jag och andra kvinnliga riksdagsledamöter lejonparten av de kvinnliga arbetarna som har den typen av inkomster.
I övrigt är det mest män som över huvud taget befinner sig i de inkomstlägena. Har man då en sådan tur att man har 50 000 kronor i månaden får man behålla 830 kronor om man även är med i fack och a-kassa. Det är nästan 600 kronor mer än vad en undersköterska eller ett restaurangbiträde får behålla. Fru talman!
Vem som helst med de mest elementära kunskaper i matematik kan räkna ut att jobbskatteavdraget inte minskar inkomstklyftorna mellan kvinnor och män utan att de tvärtom ökar strukturellt. I andra ändan har man sänkt sjukpenningen och pensionen för dem som tidigare har haft sjuk- och aktivitetsersättning. Kvinnorna är överrepresenterade bland dem som är långtidssjukskrivna och bland dem som har sjuk- och aktivitetsersättning.
Där det har skett indragningar har det framför allt drabbat kvinnor som redan har låga inkomster. Eftersom kvinnor från start har lägre löner och sämre pensioner blir omfördelningen helt obegriplig, om nu syftet är att minska inkomstskillnaderna mellan kvinnor och män. Slutligen har vi frågan om a-kassan. Sven Otto Littorin hävdar att kvinnor i normalfallet inte påverkas mer än män av förändringarna i a-kassan.
Jag skulle gärna vilja veta vad "normalfallet" är. Det är högst normalt att kvinnor arbetar deltid. Nästan hälften av LO:s kvinnor arbetar deltid, och det är de som procentuellt sett har fått den kraftigaste höjningen av egenavgiften i a-kassan. Det är också helt normalt att kvinnor har tillfälliga anställningar. Bland unga LO-kvinnor är det över 40 procent som jobbar visstid.
De som jobbar deltid och visstid är de som i dag i mycket högre grad än tidigare helt enkelt inte längre är berättigade till ersättning från a-kassan. Vad är det som är onormalt med detta? Det är precis så det slår. Det är kvinnor som har fått de största sänkningarna medan män inte alls har drabbats på samma sätt.
Jag skulle gärna vilja veta på vilket sätt man anser att man på det sättet gynnar en bättre inkomstfördelning mellan kvinnor och män.