Per Bolund (MP):
Jag vill börja med att yrka bifall till våra reservationer nr 4 och nr 5. Vi har alla i medierna kunnat följa skandaler med allvarlig vanvård på äldreboenden runt om i vårt land. För Miljöpartiet är varje fall av vanvård bland äldre oacceptabelt, och vi behöver därför se till att man skjuter till de resurser som behövs för att undvika dem, oavsett om boendena drivs i privat eller kommunal regi.
Vi ser nu hur kommuner och andra utövare tvingas hantera en ökad andel äldre samtidigt som man står inför stora pensionsavgångar bland omsorgspersonalen som ska göra jobbet. Det riskerar att ge stora problem för äldreomsorgen framöver. Från Miljöpartiets sida vill vi därför se till att öka personaltätheten för att kunna garantera en god kvalitet inom äldreomsorgen.
Den arbetssituation vi i dag ser på många äldreomsorgsarbetsplatser med orimlig tidspress och hög arbetsbelastning gör tyvärr att allt färre väljer att söka sig till omsorgsyrken. Allt färre väljer en karriär som innebär att ta hand om medmänniskor. Det är en ohållbar situation eftersom personaltätheten snarare behöver öka än minska inom dessa yrken.
Samtidigt måste fler få en rimlig chans att klara av jobbet utan att slita ut sig fullständigt. Miljöpartiet föreslår därför i sin budgetmotion en stimulans till kommuner och andra verksamhetsutövare för att dessa ska kunna rekrytera mer personal, det vill säga öka bemanningen, på äldreboenden så att kvaliteten kan upprätthållas. Vi föreslår också en reform för att förkorta arbetstiden för personal inom äldreomsorgen med bibehållen lön.
Vi anser att äldreomsorgspersonalen är en grupp som har en tung arbetssituation. De skulle gynnas av kortare arbetstid och därmed klara hälsan och kunna jobba längre upp i åldrarna. Vår satsning skulle ge rimligare arbetsförhållanden för personalen och samtidigt ge bättre vård och omsorg för de äldre runt om i vårt land. Herr talman! Jag vill även lyfta fram frågan om sociala investeringar i våra kommuner.
Det är ett viktigt område för Miljöpartiet. Har man möjlighet att förhindra en olycka innan den inträffar är det mycket billigare och mycket mer effektivt än att försöka betala för effekterna i efterhand. Ju tidigare man åtgärdar ett problem, desto mindre blir både lidandet och samhällskostnaden. Det är ett generellt samband som vi kan se till exempel när det gäller ekonomiska kriser, som eurokrisen som drabbat Europa.
Vi kan se att det gäller tydligt för miljökatastrofer som den snabbt ökande klimatförändringen, där Nicholas Stern redan för snart tio år sedan visade att kostnaden för att vänta med åtgärder för att minska utsläppen kostar oerhört mycket mer än att snabbt göra insatser för att minska utsläppen och minska klimatförändringen. Men detta samband gäller också mycket på det sociala området, som jag ska tala om här i dag.
Vi vet genom många studier att många kommuner i dag har stora kostnader för sociala problem. Sociala problem som inte åtgärdas leder till sjukdom, brottslighet och missbruk. Samtidigt finns det också glädjande exempel, studier som har visat att det ofta är möjligt att se problemen tidigt och att kunna förebygga och åtgärda dem genom att tidigt gå in med sociala investeringar som hindrar att människor hamnar snett senare i livet.
Det här är mycket positiva kunskaper, både för att kunna minska lidandet för de personer som berörs och för samhällsekonomin i stort.
Nationalekonomen Ingvar Nilsson har i flera olika studier tydligt kunnat visa att om man går in tidigt med insatser, vidtar åtgärder för att till exempel hjälpa ett barn som är på väg att misslyckas i skolan och hamna i missbruk, blir kostnaden för samhället under barnets fortsatta liv tusentals gånger mindre än om man låter bli att vidta dessa åtgärder och tar kostnaden för de problem som uppstår om man låter utvecklingen fortsätta.
Med dessa kunskaper är det inte heller konstigt att allt fler kommuner och landsting runt om i vårt land mycket gärna vill göra sociala investeringar, vill avsätta pengar för att kunna gå in med förebyggande åtgärder tidigt för att kunna fånga upp problem som uppstår. Man ser att detta sätt att arbeta kan spara både ekonomiska resurser för framtiden och, inte minst, att mänskligt lidande kan undvikas.
Tanken med sociala investeringar är just att man går in så tidigt som möjligt med insatser och därmed kan minska de sociala problemen mycket och minska stora kostnader som senare kommer om man till exempel får en utveckling mot ökad brottslighet och ökat missbruk. Det kan handla om rättsväsendet som får stora kostnader för domstolsprövningar och polisinsatser, sjukvården som tvingas ta hand om de hälsoproblem som uppstår och socialtjänsten som får ta hand om de sociala problemen.
Kan man undvika att få kostnader inom dessa områden är det ett sätt att spara mycket stora samhällsresurser. Det är värt att uppmuntra denna typ av insatser. Man kan till exempel gå in och hjälpa ett barn med problem i skolan och med familjeproblem som har uppstått. Det kan handla om att ge en diagnos och en behandling för ett psykiskt syndrom som barnet lider av eller att ge stöd till ett barn att klara av skolgången och komma ut med godkända betyg.
För att denna typ av sociala investeringar ska fungera krävs det ett samarbete mellan många olika parter. Det är kommunala, regionala och statliga aktörer som behöver vara inblandade.
Därför anser vi att regeringen måste ge berörda statliga myndigheter, som är viktiga kuggar för att kunna lösa sociala problem, mycket tydliga uppgifter att samarbeta med kommuner och landsting som vill göra sociala investeringar och göra projekt för att just gå in med tidiga insatser.
I dag ser vi tyvärr att det finns alltför många exempel på motsatsen, där statliga aktörer inte är beredda att gå in med de ganska små insatser som är nödvändiga för att man ska kunna få fungerande projekt och för att kommunerna ska kunna ge det stöd som varje unge behöver. Att som myndighet på det sättet vägra ge det stöd som behövs för att förebygga sociala problem anser vi inte ska vara möjligt.
Staten måste ta sitt ansvar för att förebygga sociala komplikationer. Herr talman! Eftersom sociala investeringar gång på gång har visat sig vara ett så effektivt sätt att arbeta och minskar samhällets kostnader och minskar lidandet för den enskilde anser vi att det ska vara det normala sättet att arbeta med sociala problem i kommuner och landsting. Insatserna för att minska sociala problem skulle därmed kunna minska kostnaderna mycket för till exempel rättsväsendet, sjukvården och socialtjänsten i framtiden.
Därmed skulle vi kunna spara mycket stora samhällsresurser. Det är alltså en investering som ger en mycket stor utväxling för samhällsekonomin på sikt. I dag betraktar man ofta tidiga investeringar som en kostnad och en utgift, och man har svårt att räkna hem de positiva effekter som kanske kommer flera årtionden senare.
Ett stort problem som gör att alltför många kommuner och landsting avhåller sig från att göra denna typ av investeringar är att rättsläget kring dem är oklart.
Genom att göra det mycket tydligt i lagstiftningen att sociala investeringar är tillåtna och önskvärda skulle man undvika denna gråzon, och man skulle undvika risken att kommuner och landsting avhåller sig från att göra sociala investeringar och göra tidiga insatser, trots att många exempel visa att de är mycket effektiva.
Därför har vi motionerat om att man ska undersöka och ta fram en sådan lagstiftning som tydliggör att sociala investeringar är tillåtna och ska uppmuntras. Det är bekymmersamt och förvånande att det finns en majoritet här i riksdagen som kommer att rösta emot ett sådant legalt ramverk för sociala investeringar eftersom det gör att man inte kan minska de problem som uppstår och gå in med tidiga insatser på ett mycket pragmatiskt sätt. Jag hoppas att majoriteten här i riksdagen kommer att tänka ett varv extra och fundera.
Nu har vi påskhelgen på oss innan det blir votering. Jag hoppas att det blir en majoritet efter påskhelgen.