KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Stockhaus (M):
Vi är eniga om att det ska prövas. Det är just därför vi har föreslagit en försöksverksamhet när det gäller övriga ämnen. Till höstterminen är det flera elever i Dorotea som vill läsa moderna språk. De kommer inte att kunna undervisas av en behörig lärare därför att det inte finns behöriga lärare i alla moderna språk i Dorotea.
När det gäller möjligheten att köpa undervisning i moderna språk via fjärrundervisning på entreprenad från Kramfors är båda kommunerna öppna för diskussion. Men i och med att ni inte stöder Alliansens följdmotion i detta ärende, Daniel Riazat, kommer dessa elever inte att kunna undervisas av en behörig lärare på laglig väg. Min fråga är: Varför säger ni nej?
Maria Stockhaus (M):
Jag inledde mitt anförande med att säga att jag antar att vi är överens om att det bästa för alla elever är om det finns en behörig välutbildad lärare i det klassrum där eleverna befinner sig rent fysiskt. Anledningen till att vi väckte följdmotionen är att det finns kommuner och skolor där man redan i dag faktiskt inte har denna möjlighet.
Små kommuner som den jag nämnde i det tidigare replikskiftet, Dorotea, har vissa ämnen där man helt enkelt inte har behöriga lärare i moderna språk inom kommunen. Jag kan tycka att det är en självklarhet att kommunerna i första hand ska hitta behöriga lärare som de kan sätta in i klassrummet rent fysiskt.
Men när den möjligheten inte finns känner jag och Alliansen tillit till att rektorer och lärare kan använda de tekniska möjligheter som nu finns och se till att eleverna kan undervisas av en behörig lärare. Jag skulle vilja ställa frågan även till Lena: Varför vill Socialdemokraterna beröva eleverna i Dorotea undervisning i moderna språk av behörig lärare? För detta blir resultatet om inte försöksverksamheten tillåts.
Maria Stockhaus (M):
Jag tror att de negativa konsekvenserna för eleverna blir betydligt större om de inte får undervisning av en behörig lärare, vilket blir följden om man inte öppnar för denna försöksverksamhet. Jag skulle förstå Lena Hallengrens argumentation om det vore så att vi rakt av föreslog en lagändring och att man tillät fjärrundervisning på entreprenad i alla ämnen utan någon som helst uppföljning. Det vi föreslår är dock en försöksverksamhet.
Huvudregeln är fortfarande att det ska finnas en behörig lärare i klassrummet. Man ska bara kunna ta till försöksverksamheten när man inte kan lösa situationen med antingen en behörig lärare i klassrummet eller en behörig lärare, anställd hos samma huvudman, via fjärrundervisning. Det lär knappast bli 100 procent, och det lär knappast hända överallt.
Antagligen får tyvärr en del av eleverna i Dorotea inte möjlighet att läsa moderna språk i den utsträckning som de skulle vilja, men för dem skulle den här försöksverksamheten innebära att de redan i höst skulle kunna undervisas av en behörig lärare som inte fysiskt befinner sig i Dorotea utan sitter i Kramfors. Alternativet är som sagt antingen ingen undervisning alls i moderna språk eller undervisning av en obehörig lärare.
I min värld är det betydligt sämre alternativ för dem än att de skulle få delta i en försöksverksamhet med fjärrundervisning på entreprenad i moderna språk.
Maria Stockhaus (M):
Att klara skolan är grunden för att kunna följa sina drömmar och få ett bra liv. Att klara skolan är grunden för att kunna göra klassresor, skaffa sig ett arbete och kunna försörja sig. Alla elever har rätt att få det stöd som de behöver för att klara skolan. Vissa behöver mer, andra mindre. Men rätten att få det stöd man behöver ska gälla alla.
Det står ingenting i skollagen om att elever som behöver extra stöd inte ska kunna få det om de väljer en fristående skola. Om elevens rätt till stöd vore självklart för alla kommuner och självklart oavsett vilken skola eleven väljer att gå i hade dagens förändring av skollagen inte varit nödvändig. Det går naturligtvis att vara efterklok och säga att lagen skulle ha skrivits tydligare.
Men i grunden handlar det om att kommuner väljer att låta ekonomi och ideologi gå före elevernas rätt till stöd. Det är rätt anmärkningsvärt att drivkraften att undergräva möjligheterna för friskolor att verka i en kommun kan överskugga rätten för varje elev att få det stöd som han eller hon behöver för sin utveckling.
I samband med flera rättsfall och ett vägledande avgörande av Högsta förvaltningsdomstolen står det klart att ett förtydligande behövs. Utan det förtydligande som vi ska besluta om i dag finns det risk att enskilda barn och elever inte får det stöd för sin utveckling som de har rätt till. Det gäller elever som behöver stora insatser inom ramen för undervisningen.
I och med denna förändring i skollagen hoppas jag att alla elever och föräldrar ska kunna känna sig tryggare med att oavsett vilken skola de väljer ska de kunna vara säkra på att eleverna har rätt till samma resurser och samma stöd oavsett vem som driver skolan. Jag vill därmed yrka bifall till förslaget i utskottets betänkande.
Maria Stockhaus (M):
Jag vill påminna om att jag lyfte fram en siffra på 3 procent för vinstmarginalen i välfärdsföretagen under förra året. Det gäller de största som brukar vara mest i skottgluggen när det gäller vinster i välfärden. När det är 3 procent kan man knappast tala om enorma övervinster. Jag får fortfarande inget svar. Varför är det okej att skattepengar som ska gå till att bygga sjukhus, skolor och förskolor går till företag som går med vinst?
Det är inte några problem med att skattepengar går till vinst i den mansdominerade byggbranschen. I den kvinnodominerade välfärdsbranschen, där det finns många kvinnliga företagare och där man ska driva verksamheten i lokalerna, är det inte okej att göra vinst. Jag har svårt att förstå den skillnaden. Jag har viss förståelse för att statsrådet hela tiden undviker att tala om hur förändringarna i RUT och Välfärdsutredningen påverkar kvinnors företagande.
Det är otvetydigt så, med de bevis som både jag och Maria Malmer Stenergard har lyft fram, att både utredningen om vinster i välfärden och förändringarna i både RUT och ROT påverkar kvinnors företagande negativt. Det minskar viljan för entreprenörskap i välfärdssektorn där kvinnorna är de som har mest kunskap och störst möjligheter att starta företag.
På det sättet går vi miste om många goda idéer och många duktiga företagare, vilket är någonting som välfärdssektorn i Sverige behöver. Vi står inför stora utmaningar när det gäller både finansiering och kvalitet. Utan de här goda idéerna blir det betydligt svårare att klara av dessa utmaningar.
Om man på riktigt vill ha långsiktiga förutsättningar för branschen både inom RUT-tjänsterna och välfärdstjänsterna vore det bättre att försöka förändra utredningen och få den att helt och hållet fokusera på kvaliteten. Då måste man naturligtvis också titta på de ekonomiska villkoren. Men det har man valt att inte göra för att få med sig Vänsterpartiet på att stötta budgeten.
Maria Stockhaus (M):
Jag tackar statsrådet så mycket för svaret. Det är glädjande att höra att regeringen delar Moderaternas positiva syn på initiativet att starta Teach for Sweden i Sverige. De erfarenheter man kan se i andra länder, inte minst England och USA, är hoppingivande. De bästa studenterna blir lärare i de tuffaste områdena. Teach for Sweden ser också till att studenterna får mentorer från näringslivet och ledarskapsutbildning.
Det gör dem till bra förebilder ute i de skolor som har de allra tuffaste förutsättningarna. Det har gjorts en utvärdering av Teach for Sweden som också bådar gott. Såväl studenter som skolor som tagit emot är jättenöjda. Det enda som gnisslar är samarbetet med universitet och högskolor och kvaliteten på utbildningen där. Jag hyser en förhoppning om att ju mer etablerat Teach for Sweden blir, desto mer kommer det samarbetet att utvecklas positivt.
Teach for Sweden har tydliga ambitioner att ta in fler sponsorer för att finansiera sin verksamhet, precis som man gjort i andra länder där Teach for finns. Men man kommer att behöva statligt stöd för slippa bekymra sig för finansieringen de närmaste åren och för att kunna upprätthålla kvalitet och också kunna öka antalet kandidater. Det kommer glädjande nog inte att bli särskilt svårt eftersom de har väldigt många som söker, och ryktet om Teach for Swedens framgångar sprider sig.
Statsrådet säger i svaret att pengar finns avsatta 2016-2018. Både jag och Teach for Sweden är nyfikna på hur mycket pengar det rör sig om.
Maria Stockhaus (M):
Teach för Sweden ser själva inte detta som någon försöksverksamhet. De ser det som en långsiktig satsning. De har starkt stöd även från den Teach for-organisation som finns i ett stort antal länder runt om i Sverige. Det som är unikt med utbildningen är att de får börja jobba på en gång ute i skolorna. De får dessutom utbildning i ledarskap och mentorskap från näringslivet.
Det gör att de har bättre förutsättningar att bli starka ledare och bra förebilder inte minst för elever i dessa områden. Statsrådet talar nu om att det är 18 respektive 14 miljoner totalt avsatt. Det ska dessutom finansiera 500 platser på övrig KPU. Det verkar inte som att Teach for Sweden kan känna sig lugn med att det finns någon större mängd statliga medel avsatta för att verksamheten ska kunna fortsätta.
Detta är olyckligt när det finns ett etablerat koncept som har utvärderats i många andra länder och som man vet fungerar. Det har fått en väldigt bra start i Sverige. Det samarbetar även med näringslivet, vilket är en viktig aspekt av Teach for Sweden. Att man inte är tydlig med och ser till att det finns en bra finansiering för verksamheten är beklagligt.
Maria Stockhaus (M):
Då blev jag genast lite lugnare. Det handlar också om behovet på satsningar för att få fler vägar in i läraryrket och att kunna validera utländska lärarexamina för att på detta sätt få in inte minst tvåspråkiga lärare, vilket skulle vara en enorm tillgång i vår skola för att möta den mängd nyanlända elever som vi nu ser komma in i våra skolor.
Nu rör interpellationen just Teach for Sweden, och jag blir glad när jag hör att det är 10 miljoner per år avsatt till deras verksamhet. Jag tror att det skulle lugna dem och ge större stabilitet och möjlighet för dem att utveckla sin verksamhet. Jag tror att det är ett välkommet tillskott med tanke på den lärarbrist som vi har i Sverige.
Maria Stockhaus (M):
Generellt sett kan jag säga att jag inte är för detaljstyrning, och som kommunpolitiker förespråkade jag det kommunala självstyret starkt. Jag tror i grunden på att den högre utbildningen ska ha autonomi. Det är en frihet under ansvar, och där upplever jag tyvärr att det finns stora brister kvar även efter att den nya lärarutbildningen har införts. Jag tycker att det är ansvarslöst att man inte vill agera snabbare utan vill vänta på utvärderingssystem och annat.
Signalerna just när det gäller specialpedagogik och andraspråksinlärning är oerhört tydliga, tycker jag. OECD:s rapport från när de såg över det svenska skolsystemet pekar på att den lärarutbildning som vi har nu och lärarnas kompetens ute i våra skolor inte håller måttet. Då är det anmärkningsvärt att man inte försöker göra något åt det här redan nu.
Lärarstudenterna är tydliga, kommunerna är tydliga och de som tar emot lärarstudenter från den nya och den gamla utbildningen är tydliga med att det finns stora brister just när det gäller specialpedagogik och andraspråksinlärning. Att hålla på och lappa i efterhand med olika lyft kostar oerhört mycket pengar. De signaler som jag har fått från lärarstuderande och båda lärarfackens studerandeföreningar är att den här utbildningen tål att laddas med mer.
Tempot i lärarutbildningen är inte särskilt högt. Det finns lärarstudenter som jobbar heltid parallellt med att de läser heltid på lärarutbildningen. Med tanke på att vi utbildar en grupp människor som är oerhört viktig för svensk skolas framtid känns det märkligt. Därför tror jag att det finns utrymme för att lyfta in även andraspråksinlärning och specialpedagogik som obligatoriska moment. Då slipper man reparera det här i efterhand med dyra lösningar som lärarlyft och annat.
Maria Stockhaus (M):
Autonomi bygger ju på att det finns en tillit i grunden. Just när det gäller lärarutbildningen är den tilliten rätt ordentligt rubbad. Åtminstone är min tillit det. Pratar man med lärarstudenter om vad de tycker om kvaliteten i sin utbildning känns det som att det finns mycket kvar att göra. Det är tydligt i OECD-rapporten att de också är bekymrade över den lärarutbildning som finns i Sverige.
Ska vi säkerställa att alla elever får likvärdiga förutsättningar måste lärarna laddas med den kompetens de behöver. Vi vet att elever med specialpedagogiska behov och elever med annat modersmål kommer att finnas i alla klassrum. Den kompetensen måste lärarna ha med sig från sin grundutbildning.
Jag håller helt med om att det är alldeles självklart att lärare behöver fortbildning under sin yrkeskarriär och att det är anmärkningsvärt att 50 procent av Sveriges lärare inte tycker att de har ett ansvar att ta till sig ny forskning när det gäller pedagogik och sitt ämne. Det finns mycket i kulturen som behöver förändras när det gäller synen på lärarfortbildning. Vi måste även få många huvudmän att förstå att det här är viktigt, och vi behöver naturligtvis statliga satsningar. Där tror jag inte att vi är oeniga.
Lärarna behöver en bra grund att stå på, för de kommer från dag ett att ha de här eleverna i klassrummet. Ska de ha möjlighet att ge eleverna de bästa förutsättningarna måste de ha den här kompetensen med sig från sin grundutbildning. Det får de inte i dag. De är dåligt rustade för att hantera elever med specialpedagogiska behov, och de är dåligt rustade för att hantera elever med ett annat modersmål än svenska.
I slutändan drabbar det här eleverna, och det är de eleverna som har de sämsta resultaten i svensk skola redan i dag.
Maria Stockhaus (M):
Jag tackar ministern för svaret. Det finns många faktorer som påverkar kvaliteten på en förskola. En av de allra viktigaste är tillgången på välutbildad personal. Förskollärarna har en viktig roll på en förskola för att säkerställa att förskolan lever upp till den läroplan som finns för förskolan. I Stockholm råder akut brist på utbildande förskollärare.
I länet har i snitt 28 procent av förskolepersonalen förskollärarexamen, alltså inte ens var tredje anställd. Det kan jämföras med snittet för hela landet som är 43 procent. Stockholm har ett unikt läge, och konkurrensen om förskollärare är hård. Det gör att många kommuner bjuder över varandra lönemässigt för att locka till sig förskollärare.
Det leder till att dessa kommuner får ökade kostnader för förskolan. Det handlar om kommuner som redan har det tufft när det gäller att bygga ut förskolan i tillräckligt stor omfattning för att klara inflyttningen. I regeringens vårändringsbudget för 2015 valde man att omfördela medel som tidigare avsatts i alliansbudgeten för 2015. Posten för Stockholms universitet sticker ut eftersom anslaget minskade med ca 20 miljoner kronor.
De fick därför dra i handbromsen och minska antalet planerade platser på förskollärarutbildningen kraftigt. De hade tänkt utöka antalet platser med ytterligare 129 baserat på det stora intresset för utbildningen och behovet i regionen, men man tvingades dra ned det till 60 platser.
Trots att regeringen i budgeten för 2016 åter valt att satsa på nya platser på förskollärarutbildningen har man inte kompenserat Stockholms universitet för den tidigare neddragning som lärosätet tvingades göra. Fru talman! Ministern hänvisar till att Stockholmsregionen är så attraktiv att regionen kan dra nytta av utbildningsplatser för förskollärare som finns i andra delar av landet. Det är visserligen inte statsrådets område, men det är allmänt känt att det är svårt att få tag i en bostad i Stockholm.
Än så länge har vi inte heller sett några förslag från regeringen om att det ska byggas fler bostäder till överkomligt pris i Stockholm. Att bo i Stockholm är dyrt, och det är svårt att få tag i en bostad. Det går inte att tro att inflyttning av förskollärare automatiskt löser problemet. Då borde inte relationen mellan andelen förskollärare i Stockholm och övriga landet se ut som den gör i dag.
Likvärdighet är ett begrepp som inte minst regeringen använder flitigt i skoldebatten. Vi är alla överens om att det är viktigt med likvärdig tillgång på förskola och skola av hög kvalitet. Om statsrådet är överens med Moderaterna om att förskollärare är en viktig garant för kvaliteten i förskolan är min undran: Tycker inte statsrådet att barn i Stockholm har samma rätt till en förskola av hög kvalitet som barn i andra delar av landet?
Maria Stockhaus (M):
Nu gällde interpellationen inte utbildningsplatser generellt utan specifikt förskollärarutbildningsplatser och Stockholmsområdet. Stockholmsregionens behov av flera förskollärare är som sagt akut. Trots det väljer regeringen att inte säkerställa att Stockholms universitet kan erbjuda platser motsvarande det intresse som finns för förskollärarutbildningen. I Umeå kommun är andelen förskollärare 58 procent.
I Karlstad är den 67 procent och i Borås 54 procent. Jag vill påminna om att Stockholm ligger på 28 procent. Samtliga dessa lärosäten får en kraftig utökning av antalet platser på förskollärarutbildningen. Likvärdighet verkar inte vara viktigt för regeringen när det gäller Stockholm. Jag frågar mig fortfarande: Är inte barn i Stockholm värda en bra förskola på samma villkor som i övriga landet?
Varför ska de och deras föräldrar behöva nöja sig med en förskola som inte har tillräckligt med välutbildad personal? Det är avgörande hur många platser det finns på förskollärarutbildningen i Stockholm. Med tanke på den unika ställning som Stockholmsregionen har när det gäller andel förskollärare i förskoleverksamhet i samtliga kommuner i Stockholms län är det märkligt att man inte väljer att göra en hårdare prioritering när det gäller Stockholms universitet.
Vad är egentligen motivet till att regeringen omfördelar medel från Stockholm till mindre, regionala högskolor och universitet i kommuner där har man en högre andel förskollärare? Är det så att barnen i Stockholm får stå tillbaka för att regeringen måste tillgodose socialdemokratiska kommunalråds önskemål runt om i landet? Får barnen i Stockholm stå tillbaka för regeringens regionalpolitik?
Många kommuner i Stockholm lägger pengar på vidareutbildning av barnskötare till förskollärare, en desperat insats för att försöka väga upp för bristen på utbildningsplatser i regionen. Tycker ministern att det är rimligt att kommunerna ska behöva ta ansvar på det sättet? Jag tycker att föräldrar och barn i Stockholms län förtjänar ett bättre svar än att det löser sig därför att Stockholm är attraktivt att flytta till. Kvaliteten på Stockholms förskolor offras för regeringens regionalpolitik.
Jag undrar om statsrådet tycker att detta är rimligt.
Maria Stockhaus (M):
Bristen är ändå allra störst i Stockholm, och trots det väljer man att dra ned på ökningen av platser i Stockholm från 129 till 60. Enligt den uppgift jag fått från universitetet hade de full beredskap för att ta de 129. De fick dock signalen att de inte fick pengarna utan fick dra ned till 60. I regeringens budget har man förutom att missgynna Stockholmsregionen när det gäller förskollärarutbildningen också valt att ta bort pengar till Förskolelyftet. Det gäller hela landet.
Det är en utbildningssatsning för förskollärare som varit uppskattad och, jämfört med många andra lärarlyft, utnyttjad till nästan 100 procent. Man kan fundera över varför man väljer att avbryta en så framgångsrik fortbildningssatsning för förskollärare, som skulle gynna hela landet och inte minst Stockholm. I den nya lärarlönesatsningen har man exkluderat förskollärare som arbetar hos mindre, fristående huvudmän som bara har förskola.
Jag har inte tittat närmare på var dessa huvudmän finns, men jag vet sedan mina år som kommunalråd att det i Stockholms län finns många mindre, fristående aktörer på förskolesidan, inte minst föräldrakooperativ vars förskollärare inte får möjlighet att ta del av lärarlönesatsningen. Ibland kan man fråga sig vad regeringen har emot Stockholm och förskollärare.
Maria Stockhaus (M):
Jag tackar statsrådet så mycket för svaret. Diskussionens vågor går till och från höga när det gäller huvudmannaskapet för skolan. Ska det vara stat eller kommun? Sanningen är väl att det egentligen alltid har varit ett gemensamt ansvar. Staten har ansvar för styrdokument, lärarutbildning och för att bevaka likvärdigheten över landet. Kommunerna står för resurser och utförande. Alliansregeringen beslutade om inrättande av Skolinspektionen för att staten bättre skulle kunna ta ansvar för likvärdighet och kvalitet över landet.
Staten har också genom olika statsbidrag försökt stötta utvecklingen i skolan. Som jag skrev i min fråga har vi alla, oavsett partifärg, anledning att vara självkritiska över hur detta instrument har använts. Vi moderater svarade på kritiken med hjälp av vad vi kallar kunskapskontrakt. Vi vill kombinera dem med en tydligare betygssättning i samband med inspektionerna och större krav på kommuner och skolor som inte håller måttet att ta del av det stöd som kan ges inom ramen för kunskapskontrakten.
Regeringens motsvarande satsning innebär inget tvång att vara med. Det förvånar mig att det inte finns någon skyldighet att vara med. Där Skolinspektionen har identifierat huvudmän eller skolor med stora brister som inte bedöms klara av att förbättra kvaliteten på egen hand har de trots det möjlighet att välja bort det stöd som erbjuds. Det är huvudmän och skolor som inte bedöms ha kapaciteten. Det är allvarligt att själv klara av att förbättra kvaliteten.
I min värld är detta samma sak som att lämna eleverna i kommunerna, hos dessa huvudmän, helt i sticket. På vilket sätt tar staten ansvar för likvärdigheten då? Hur dessa huvudmän tänker som tackar nej har jag svårt att förstå. Det stöd som erbjuds är vad jag kan bedöma efter två besök kvalificerad utbildning och hjälp att analysera resultaten för att kunna vidta rätt åtgärder. Att tacka nej är ett svek mot eleverna.
Jag såg till min glädje att Nynäshamns kommun fanns med på listan över dem som har tecknat avtal. Kommunen måste ha lagts till nyligen eftersom den inte fanns med tidigare. Nynäshamn fick kraftig kritik av Skolinspektionen och ett vitesföreläggande för att man under fem års tid inte lyckats göra något åt de förbättringsområden som hade påpekats tidigare.
Nu har Nynäshamn tack och lov tackat ja till ett avtal med Samverkan för bästa skola, men frågan är om utbildningsministern tycker att det är rimligt att en kommun som Nynäshamn skulle ha haft möjligheten att tacka nej.