Carl Bildt (M):
I korthet: Vad gör då Sverige? Ja, om jag håller mig till det som ligger under utrikesministerns domvärjo upprätthåller vi en dialog. Jag skulle gärna intensifiera den på en lång rad olika områden med Teheran. Det handlar till exempel om frågor där jag tycker att vi har ett så att säga ömsesidigt, konstruktivt intresse, och det gäller hur Iran uppträder i sin utrikespolitik. Där handlar det om relationerna eller utvecklingen i Irak, där det är viktigt att man spelar en konstruktiv roll.
Det handlar om utvecklingen i Afghanistan, där vi i grunden, trots väldiga skillnader i regim, borde ha ungefär samma intresse av att stabilisera utvecklingen. Det kan också finnas områden som till exempel bekämpningen av narkotikasmuggling och narkotikahantering, där vi också trots allt har ett gemensamt intresse. Detta ger också ett utrymme för en kritisk dialog om mänskliga rättigheter, och den kan ju ha lite olika komponenter. Vi tar till exempel upp enskilda fall.
Det gjorde jag och överlämnade en lista till den iranske utrikesministern Mottaki när han var här i Stockholm någon gång förra året, och vi hade en representant för UD som var i Teheran bara för någon månad sedan och också överlämnade en lista med enstaka fall. Jag vill inte säga att vi når framgång i alla dessa fall, men jag vill gärna säga att det finns exempel där vi tror att det har gett någon typ av resultat. Det ger också utrymme för att föra en kritisk dialog på de punkter där vi har så att säga mer fundamentala motsättningar när det gäller mänskliga rättigheter.
Den mest flagranta är, tycker jag, användningen av dödsstraff. Det är någonting som vi känner moralisk avsky emot i största allmänhet, men när det uppkommer fall där det används gentemot minderåriga på det sätt som vi har tyckt oss kunna konstatera har vi anledning att ta upp det med en skärpa utöver den vanliga som vi har när det gäller dödsstraffet. Sedan tror jag, som jag sade - det gäller handel, och det gäller mänskliga kontakter - att vi förändrar regimen mer genom kontakter än genom isolering.
Det är inte nödvändigtvis en utrikesministers uppgift, men jag vill inte ha en utrikespolitik som lägger spärrar i vägen för de kontakter och det ömsesidiga utbyte som långsiktigt, tror jag, är det bästa sättet att omvandla slutna regimer, oavsett om vi talar om Iran eller om vi talar om andra samhällen som har varit föremål för en mer levande debatt i Sverige under de senaste dagarna.
Jag kan kanske trots det få släntra in, inte på den kärnfysiska frågan - den kan vi ta i något annat sammanhang - men på det dilemma som det iranska nukleära programmet innebär. Det är viktigt att säga till att börja med att vi icke vill beröva Iran, oavsett regim, möjligheten att utnyttja kärnkraften som fredlig energikälla.
Den reaktor vid Bushehr som nu börjar färdigställas har ju varit på gång under åtskilliga regimer. Den började under shahregimen och med en tysk beställning. Den fullbordas nu under denna regim, och det är ryska reaktorer. Det är också så, i och för sig, att IEA ger möjlighet till anrikning och tillverkning av bränsle.
Problemet är då att Iran inte riktigt har etablerat den trovärdighet som skulle kunna krävas för att man fullt ut ska tillåta detta, och det är därför säkerhetsrådet har tagit sina beslut. Om det finns ett samband mellan detta och utvecklingen av mänskliga rättigheter är jag mer tveksam till. Efter 1979 och den iranska revolutionen lade man, såvitt vi kan förstå, ned det militära nukleära programmet. Sedan kom det tillbaka igen, och det var i en situation då det var mycket eländigt för mänskliga rättigheter.
Sedan kom det tillbaka, och 2003 tror jag att i alla fall delar av det kom att modifieras. Det finns inget samband här. Jag tror att man ska se det som har förekommit på den militära sidan mer som relaterat till andra, externa faktorer och mindre till den interna utvecklingen. Det gör det också möjligt att särskilja den ena politiken från den andra. Det tror jag i grova drag också är bra när det gäller att försöka påverka den interna utvecklingen i landet.