Jonas Sjöstedt (V):
Tack, justitieministern, för svaret! Den här interpellationen handlar om vad som sannolikt är en av den svenska efterkrigstidens stora rättsskandaler. Sex personer dömdes till fängelse, två av dem till livstids fängelse, på grundval av vittnesmål av huvudvittnet Fritiof Enbom. Utan hans vittnesmål hade sannolikt de andra inte blivit dömda.
Fritiof Enboms tillförlitlighet var starkt ifrågasatt redan vid tidpunkten för rättegången. Han tog tillbaka många av uppgifterna han hade lämnat. Han påstod att han hade varit frivillig i spanska inbördeskriget, vilket han bevisligen inte hade varit. Han hävdade också under rättegången att han som järnvägsarbetare i Norrbotten hade besökt Tahiti. Trots att Fritiof redan då misstänktes vara mytoman dömde man på basis av hans uppgifter.
Kanske var det det kalla kriget som dömde dem som stod åtalade i rättegången. Det var en tid av Catalinaaffären, marinspionen och Koreakriget, och i medierna pågick, måste man säga, ett drev mot de här personerna. De var dömda på förhand i massmedierna. Det spelade naturligtvis en roll att de dömda var kommunister.
Om de dömdes på grund av detta är det inte bara ett rättsövergrepp utan också en politisk dom, vilket gör det hela särskilt allvarligt. Rättssystemet ska fungera lika för alla oavsett vilken åsikt man har i politiska frågor. För de dömda var rättegången en fullständig katastrof. De fick långa straff, blev uppsagda från sina arbeten och blev svartlistade. Kanske lika allvarligt var att de stämplades som spioner och landsförrädare.
Det drabbade inte bara de dömda utan också deras familjer och barn, och det är något som påverkar dem än i dag. Flera av de dömda kämpade hela sina liv för resning och upprättelse efter domarna. I dag kämpar deras barn vidare för resning. Jag har varit i kontakt med flera av de anhöriga, och jag vet att de tänker på detta varje dag.
Jag kan på ett sätt förstå justitieministerns svar. I första hand är det här en fråga för rättssystemet, och jag tycker att det bästa vore om man tillät en förnyad rättslig prövning. Det skulle kunna leda fram till en omprövning och kanske ett frikännande. Problemet har varit att rättssystemet har varit ovilligt att bevilja resning i det här fallet. Man kan kanske fundera på varför.
Det är en styrka för oss som rättsstat om vi vågar se tillbaka och rätta till det som blev fel. Det skulle vara ett bevis på att regeringen bryr sig om också Sveriges historia när rättsstaten har fallerat om man är beredd att visa att man vill göra det. Regeringen avvisar tanken på en sanningskommission och hänvisar till prövningen av en resningsansökan i Högsta domstolen.
Även det kan jag ha förståelse för. Men det är lite mer komplicerat än så. Det är bara i ett av fallen som det föreligger en resningsansökan, och om Fingal Larsson-Lennelind, som resningsansökan avser, frikänns i Högsta domstolen, finns det kanske anledning att se över hela fallet i en sanningskommission. I så fall tyder det ju på att detta var ett rättsövergrepp.
Om Högsta domstolen inte beviljar resning - vilket jag inte hoppas - ligger frågan kvar, och behovet av en sanningskommission kvarstår i så fall. Jag förstår och respekterar att ministern varken kan eller ska ingripa i eller föregripa en rättslig prövning. Det är inte ministerns roll, och det vet vi alla. Men jag skulle ändå vilja fråga justitieministern om hon ser något juridiskt hinder för att Högsta domstolen tar upp det här fallet till prövning.