KBLab/rixvox huggingface dataset:
Berit Högman (S):
Jag tvivlar inte på att insatserna når fram där de behövs. Det jag tvivlar på är om insatserna är rätta och tillräckliga med tanke på den explosionsartade takt som ökningen av arbetslösheten nu har. Arbetsmarknadsministern poängterar vikten av kontakt med omvärlden. Det är naturligtvis riktigt, men då är det insatserna som är det viktiga.
Av undersökningen som presenteras i Svenska Dagbladet i dag - och som vi också hör - framgår att det från regeringens sida finns ett starkt fokus på kontroll och på mängden jobbansökningar, att det viktigaste är att söka jobb.
När jobben nu blir allt färre drar sig naturligtvis arbetsgivarna för att utannonsera sina jobb; det kan handla om uppåt 300 ansökningar varav kanske 20 är användbara. Dessutom är det kontraproduktivt när det gäller den arbetssökandes självbild att behöva söka jobb som man egentligen vet att man inte kommer i fråga för.
På rekordtid har Arbetsförmedlingen rekryterat de 700 jobbcoacherna som får sju dagars utbildning för att sedan ge professionellt stöd. I regeringens direktiv sägs att coacherna ska underlätta samverkan med exempelvis trygghetsorganisationerna.
Om detta har jag svårt att säga någonting annat än att det är slarvigt. Det är ett hafsverk där regeringen söker genvägar som egentligen inte finns. Jobbcoacherna får dessutom inte ägna sig åt myndighetsutövning varför de tunga arbetsuppgifterna ligger kvar på de arbetsförmedlare som finns.
Det åligger också arbetsförmedlarna att hålla kontakt med arbetsgivarna inom arbetsmarknadsområdet. Varje dag ramlar hundratals nya personer in till Arbetsförmedlingen. Det blir en tung börda för arbetsförmedlarna. Lever arbetsmarknadsministern fortfarande i tron att jobben finns om bara folk förmås att söka dem?
Är det bara bristen på kunskap om hur man skriver ett cv och genomför jobbintervjuer samt personers självförtroende och självbild som är bekymret på arbetsmarknaden? Jag tror inte det. Jag tror, och vet, att det behövs många fler aktiva insatser för att skapa vägar och broar till jobb.
Om regeringen skulle inse att förmedlingen under ett antal år framöver behöver fler fasta resurser är min fråga: Kommer de coacher som Arbetsförmedlingen nu har anställt att erbjudas en mer gedigen utbildning för att kunna ta dels de lediga arbetsförmedlartjänster som finns, dels ett större ansvar för en mycket svår arbetsmarknadssituation?
Berit Högman (S):
De externa kompletterande aktörerna och de externa coacherna återkommer vi till i nästa interpellation. En miljon jobb finns att förmedla, sägs det. Det var egentligen höstens siffra som Arbetsförmedlingens prognoschef delgav oss. Den bygger på normalläge. Normalläge är att förmedla en miljon jobb.
Åren innan förmedlade Arbetsförmedlingen 1,2-1,3 miljoner jobb. I det allra senaste numret av Arbetsförmedlingens egen tidning kan vi läsa att de lediga jobben blir allt färre. Det var det ena.
Det andra är att de som ska rigga organisationer för att skapa praktikplatser, för att skapa det varom vi än inte riktigt vet vad det är, för praktisk kompetensutveckling, de som ska skapa arbetsplatserna för fas tre i jobb- och utvecklingsgarantin, de är arbetsförmedlare.
Jag har en stark känsla av att det just nu pågår en kantring till att upprätthålla ett slags gott humör hos tiotusentals arbetssökande mer än att skapa vägarna, för även om statsrådet säger att vi har satsat mer på utbildning är det fortfarande mindre än mängden utbildning vi hade 2006. Det finns också en otydlighet i gränsdragningen mellan vad en coach gör och vad som åligger en arbetsförmedlare.
Det finns en risk att det äventyrar både myndighetsutövningen som Arbetsförmedlingen har och rättssäkerheten för den enskilde. Jag ska inte på något sätt prata ned de interna coacherna; jag är alldeles säker på att de gör ett så gott jobb de kan. Men vad som är nödvändigt är att regeringen och statsrådet sätter ett starkare fokus på att utvärdera, se vad som är kvalitet och följa upp systemen.
Vad är det som leder från arbetslöshet till arbete? Det handlar mer om det än om att fokusera på insatser.
Berit Högman (S):
Statsrådet ägnar sig åt learning by doing, det vill säga att göra och samtidigt lära sig samma sak. Det rimliga vore att göra, utvärdera och att sedan göra om och göra bättre. Det har inte regeringen tid med.
Samtidigt som statsrådet säger: Det är klart att vi måste utvärdera, fortsätter jättestora upphandlingar från privata aktörer utan att IFAU har utvärderat klart, utan att Riksrevisionen har gjort det och utan att Arbetsförmedlingen har fungerande system för utvärdering.
Det kommer att vara ett antal tusen människor som går igenom detta utan att vi ens säkerställer rättssäkerheten och Arbetsförmedlingens förmåga till myndighetsutövning. Det är ganska allvarligt. Jag har läst lite grann i IAF:s rapport som utvärderar försöksverksamheten 2007-2008.
Jag ska läsa upp några saker där: De kompletterande aktörerna hade ringa eller ingen kunskap om och erfarenhet av kraven i arbetslöshetsförsäkringen. En annan sak som står är: Rutiner för hur aktörernas skyldighet att rapportera till Arbetsförmedlingen skulle gå till var oklart redan vid starten.
Det fanns inget skriftligt nationellt handläggarstöd från Arbetsförmedlingen att tillgå, och de olika arbetsförmedlarna skapade sina egna rutiner. Hur kan vi säkerställa att den arbetssökande blir rätt och lika bemött men ändå som en unik människa över hela landet? Jag skulle kunna göra listan lång över den kritik som finns i rapporten.
Det handlar om bristande rutiner, bristande dokumentation och bristande system för dialogen mellan Arbetsförmedlingen och de kompletterande aktörerna. Vad vet vi egentligen om hur de arbetssökande upplever det? Har de förtroende för den aktör de blir placerade hos? De har nämligen inte möjlighet att välja. Vet han eller hon att hans eller hennes ärende blir korrekt behandlat, och vilka möjligheter finns det att påverka?
Vilka krav ställer Arbetsförmedlingen på de privata aktörerna att leva upp till det som de vann upphandlingen på? Med dessa brister vore det rimligt, Sven Otto Littorin, att lägga in en lägre växel. Det gäller att se det vi ser redan i dag, nämligen att resultatuppfyllelsen hittills är bättre hos Arbetsförmedlingen än hos de kompletterande aktörerna.
Vore det då inte rimligt att ha en lite lägre takt för att se: Vad kan vi lära och göra bättre? Under tiden kommer, återigen, tiotusentals människor att kanske bli utsatta för ett experiment som inte vare sig de själva eller samhället tjänar på.
Berit Högman (S):
Om statsrådet var genuint intresserad av att det gick bra för de kompletterande aktörerna skulle han också vara intresserad av att följa upp och säkerställa att det gick bra för dem. Det är vad som är min angelägenhet. Det handlar om att ha en kvalitet inte bara för de arbetssökande. Det gäller också att se till att det blir rätt och riktigt från början.
Går det fel är vi inne på en fel väg, och då skördas väldigt många offer för det. Det är inte rätt när vi ser att de utvärderingar som har gjorts visar på att det inte är särskilt bra. Ändå fortsätter regeringen på samma sätt. Det är inte att värna om de kompletterande aktörerna enligt min uppfattning.
Vi tycker i stället att vi när vi ser att det inte fungerar bra borde slå halt och se: Kan vi skriva om avtalen? Är ersättningssystemen rätt? Borde det ske en omfördelning från det som är mindre bra till det som är bra? Målet är hela tiden de arbetssökande. Både de kompletterande aktörerna och Arbetsförmedlingen är till för de arbetssökande.
Hade statsrådet ett genuint intresse av att det gick bra för dem skulle han också i högre utsträckning medverka till att se på kvaliteten på insatserna. När någonting inte fungerar är jag rätt säker på att Arbetsförmedlingen under det här året inte kommer att göra av med den summa pengar som regeringen har bestämt skulle gå till kompletterande aktörer, eftersom resultatutfallet är för lågt. Använd de pengarna till insatser som har bättre resultat!
Landets tusentals arbetsförmedlare kan berätta om vad det är som är goda resultat. Mycket av det kan man läsa i ST:s rapport som kom i dag.
Berit Högman (S):
Jag ber att få tacka för svaret. Men jag måste erkänna att jag blir något provocerad av hur lätt statsrådet tar på de flesta uppgifter vi kommer med och de frågeställningar som vi har. Det är ord som inte åtföljs av handling, input utan uppföljning.
Svaret kunde lika gärna ha getts i en mening, nämligen: Jag avser inte att göra någonting. Vi vet att det runt om i vårt samhälle finns forskning och utvärderingar som visar på att vi lever i ett ojämlikt och orättvist samhälle. I sjukvården finns det väldigt tydlig forskning som visar att kvinnor, och särskilt arbetarkvinnor, får sämre vård än män.
Ju mer man och ju rikare man är, desto bättre vård får man. I omsorgen visar samma forskning och utvärdering att män får fler hemtjänsttimmar än kvinnor, fler färdtjänstresor och så vidare. Jag vet att Sven Otto Littorin inte är jämställdhetsminister, och jag vet definitivt att han inte är jämlikhets- och rättviseminister.
Jag skulle ändå önska ett mer levande engagemang för ungdomarna och i det här fallet för tjejerna. I rapporten ser man att det är de unga arbetartjejerna som känner sig sämst bemötta. Det är också de som får de hårdaste kraven på att söka vilka jobb som helst, oavsett om det är heltid eller deltid och var de finns.
Det kan också vara så att dessa tjejer har höga förväntningar, eller låt oss kalla det förhoppningar, på att Arbetsförmedlingen kan ge dem det stöd som de behöver. Då blir min fråga: Hur vet vi egentligen att Arbetsförmedlingen eller de kompletterande aktörerna ger mest stöd till dem som behöver det mest?
Jag återkommer till en del av de frågor som jag tidigare har ställt, därför att det skulle också kunna ge svaret på det här. Eftersom varken Arbetsförmedlingen eller de kompletterande aktörerna har ett tydligt uppföljningssystem, hur tycker statsrådet att Arbetsförmedlingens utvärdering ur ett brukarperspektiv borde se ut? Vad vet vi egentligen om Majas, Camillas, Klaras och de andra tjejernas upplevelser av sina möten med Arbetsförmedlingen?
Vad betyder det för deras arbetsliv i fortsättningen? Framför allt, statsrådet, måste det finnas betydligt effektivare sätt att utvärdera Arbetsförmedlingens verksamhet än att statsrådet själv far runt i landet för att kolla och ställa frågor. Det enda svar vi har fått av statsrådet i dag på frågan vad vi ska ha för uppföljningssystem är nämligen: Jo, jag reser i landet.
Men det är ett ganska trubbigt instrument för att få reda på om verksamheten i det här perspektivet inte är lika för alla men utgår från behov, och det är väldigt viktigt.
Berit Högman (S):
Inget av de utvärderingsinstrument som statsrådet tar upp här utvärderar myndighetens eller de kompletterande aktörernas service utifrån ett brukarperspektiv. Alla organisationer som ägnar sig åt människor, som säger att det är dem man är till för, borde ha ett system för hur man utvärderar servicen. Det hjälper inte att låta Riksrevisionen eller IFAU utvärdera myndigheten om man inte också utvärderar människors syn på den service och hjälp de får.
Det är det man har gjort i IFAU:s studie, och då är 18 personer för få men ger väl en indikation. Vad jag reagerar på är att statsrådet avslutar sitt svar med att säga: Jag räknar därför med att Arbetsförmedlingen känner till studien.
Det hade varit klädsamt att säga: Jag tänker försäkra mig om att Arbetsförmedlingen känner till studien och drar slutsatser om eventuella behov att vidta åtgärder.
Den på något sätt blinda tilltro som statsrådet har till myndigheten kan också göra att absolut ingenting händer eftersom utvärderingsinstrumenten är få och allihop ligger längre fram. Detta handlar, som sagt var, om unga människor som finns här och nu och som behöver Arbetsförmedlingens hjälp.
Jag har fått mig till del ett exempel på en sådan hjälp. I januari kom regeringens åtgärd med praktikplatser till Arbetsförmedlingen. Eftersom det är väldigt ont om jobb och företagen har det väldigt tungt kommer inte heller dessa praktikplatser att fyllas. Arbetsgivarna är inte beredda att ta emot praktikanterna.
Det innebär att i en tid när ungdomsarbetslösheten ligger på 25 procent ligger det också i det här fallet oanvända anslag hos Arbetsförmedlingen. De skulle kunna användas till aktiva åtgärder för unga människor, för broar från arbetslöshet till arbete.
Min fråga blir: Är statsrådet beredd att ge direktiv så att de pengar som inte används på ett bra sätt kan användas till någonting som leder till jobb för unga människor?
Berit Högman (S):
En ännu snabbare väg för Arbetsförmedlingen att kunna använda sina medel effektivt vore kanske att regeringens och arbetsmarknadsministerns detaljreglering av Arbetsförmedlingen minskade något så att man kan omfördela medel snabbare inom Arbetsförmedlingen. Tiden går, månader går, och 25 procent av våra unga är arbetslösa. Tiotusentals unga människor behöver hjälp här och nu.
Vi har en ungdomsgaranti som säger att man ska träna på att skriva sitt cv i tre månader, och sedan ska man låta bli att göra något i ytterligare tre månader innan man möjligtvis kan få en insats från Arbetsförmedlingen. Det, tillsammans med ett befarat ojämlikt bemötande, är inte den bild som jag vill att unga ska ha av Arbetsförmedlingen. Jag tackar för svaret.
Berit Högman (S):
Inom ramen för vårt högskolesystem har Sverige i dag ett unikt studentinflytande på alla nivåer, från den enskilda kursen till den nationella arenan. Studenternas inflytande bidrar i stor utsträckning till att bevaka och utveckla kvaliteten i den högre utbildningen.
Vi socialdemokrater kan aldrig acceptera en utveckling som leder till ett försvagat studentinflytande. Än så länge har kårobligatoriet varit den bästa lösningen för detta. Det är studentinflytandet som är mitt och vårt primära intresse. Att kårobligatoriet skulle vara ett brott mot föreningsfriheten är inte på något sätt sant.
Europadomstolen har redan slagit fast i en dom att så inte är fallet. Jag tycker att statsrådet visar en rätt bedrövlig likgiltighet inför alla de argument som har framförts, inte bara av studentkårer runt om i landet utan också av universitetsledningar och högskolornas ledningar. Förslagen innebär för många kårer minskade intäkter på kanske mellan 50 och 85 procent.
Jag undrar om statsrådet är medveten om att med det här förslaget är en student värd 105 kronor per medlem medan unga aktiesparare av samma regering får 472 kronor per medlem. Unga frimärkssamlare får 572 kronor per medlem.
Är att samla frimärken och köpa aktier viktigare för Sverige som kunskapsnation än livskraftiga studentkårer? Kårobligatoriets avskaffande ska vitalisera studentkåren, säger regeringen.
Det kanske också var det som var syftet när man direkt efter valsegern 2006 startade attackerna på svensk fackföreningsrörelse genom att kraftigt försämra fackets möjligheter att vara en stark kraft på arbetsmarknaden. Det har onekligen väckt mycket vrede, och därmed har mycket aktivitet skapats i den fackliga rörelsen.
Jag förstår att det också är den vägen som statsrådet har tänkt sig att studentkårerna ska vandra. Det kommer de säkert att göra, men inte är det på det sättet som vi gagnar och utvecklar utbildningens kvalitet och studenternas studiesociala miljö. Nu kommer kårledningarna att få lägga all kraft på att skaffa medlemmar och inkomster vid sidan av i stället för att ägna sig åt kärnuppdraget.
Men det kanske också är det som är avsikten med förslaget, att kårerna ska lägga kraft på att ordna basarer och sälja öl i stället för att jobba för utbildningens kvalitet. Jag tror att de studenter som mest gynnas av kårernas engagemang och service i form av juridisk rådgivning, studiestöd, hälsovård eller annat är de studenter som har sämre studievana.
Det är också de som har de sämsta ekonomiska förutsättningarna att avsätta pengar till kåravgifter när man vänder på varje krona av studiemedel och studielån. Min fråga till statsrådet blir: Tror verkligen statsrådet att detta kommer att gynna Sverige och svenska lärosätens position i en internationell och konkurrensutsatt kunskapsekonomi?
Berit Högman (S):
Statsrådet tycker att vi är för pessimistiska. Han tror inte alls att det kommer att ske ett medlemstapp i studentkårerna. Det trodde inte heller ni i regeringen när ni förstörde a-kassan. Inte trodde ni att en halv miljon människor skulle stå utanför. Ni trodde inte att er politik skulle leda till att vi snart har Europas högsta ungdomsarbetslöshet. Det har vi vilken dag som helst.
Ni trodde inte att försämringen av inträdesvillkoren i a-kassan skulle leda till att vi skulle få rekordlånga köer av unga människor som går på socialbidrag i dag. Ni trodde inte det, men det är verkligheten. Jag tycker att statsrådet borde ägna sig åt annat än att tro. Lyssna på dem som lever i högskolornas och universitetens verklighet. Det är precis som Marie Granlund sade.
Lyssna på universitetsledningar och studentkårer och den opinion som har funnits under framtagandet av det här förslaget. Det är väldigt få som bejakar det som regeringen nu gör. Sedan denna regering tillträdde har den konsekvent och på bred front sett till att driva en politik som missgynnar de nya universiteten och de regionala högskolorna.
Forskningspropositionen är väl det mest flagranta exemplet på det. Jag är säker på att statsrådet vet att de nya universiteten har hamnat i ett slags strykklass. De har en rejäl uppförsbacke, som de naturligtvis gör allt för att komma uppför. Med detta förslag blir denna uppförsbacke än brantare. Det finns inga pengar som ligger och skvalpar.
Det kommer att bli så att resurser måste tas från befintlig verksamhet, med all sannolikhet från grundutbildningen, för att behålla samma standard på studentservice, studentinflytande, hälsovård, möjligheter till bostadsgarantier, och så vidare. Det har stor betydelse för att fortsätta att bryta den sociala snedrekryteringen till högre utbildning.
De nya universiteten kämpar också hårt för att nå bra resultat, inte minst i mätningar av studenternas nöjdhet. Det är en viktig konkurrensfaktor. Inte minst Karlstads universitet, som jag säger är mitt, gör det. Men det går inte av sig självt. Det gör man genom enträget arbete och i nära dialog och samarbete mellan studentkår och universitetsledning och mellan studentkår och kommun.
Allt detta arbete kommer nu att försvåras och försämras. Jag befarar också att en del av det till och med kommer att försvinna. Jag inser att regeringen även i den här frågan har ett slags ideologiskt tunnelseende. Jag vill ändå ställa en fråga till statsrådet.
Är statsrådet beredd att åtminstone efter en tid göra en utvärdering av reformen? Låt oss stå här i talarstolen om ett eller två år när vi har sett hur medlemsutvecklingen i våra studentkårer har sett ut och ser vad som i realiteten händer med en reform av detta slag.
Fortfarande måste jag ställa mig frågan: Vad är det för logik i att ge fyra gånger så mycket statsbidrag till unga aktiesparare som till Sveriges studenter?
Berit Högman (S):
Jag tackar för svaret. Anledningen till att jag har skrivit den här interpellationen är att jag uppfattar att regeringen har haft en väldigt stark tilltro till omställningsavtalen. Det verkar som om regeringen lever i tron att alla de som nu blir av med jobbet har ett omställningsavtal. På något annat sätt är det svårt att tolka den handlingsförlamning som nu kännetecknar regeringens jobbpolitik.
Det är ett vänteläge som bara förvärrar situationen. Om detta är såväl Svenskt Näringsliv som fackliga organisationer och kända ekonomer tämligen överens. 6 000-7 000 jobb är borta inom byggnadsindustrin bara de senaste dagarna och veckorna. Det var över 15 000 varsel bara i november. Siffran var högre i oktober.
Det är ju inte så att alla omfattas av ett omställningsavtal. Tusentals människor mister jobbet utan varsel. Regeringen har sett till att vi har fått väldigt många fler visstidsanställda. Dessa omfattas heller inte av omställningsavtalet.
Nu sjunker skatteinkomsterna drastiskt i kommuner och landsting, och även där hotar uppsägningar. I mitt eget landsting har man i dag aviserat uppsägningar av 500 medarbetare i vården. I den sektorn finns inga omställningsavtal. Det borde vara verksamt med exempelvis det som tidigare fanns under socialdemokratiska regeringar: utbildningsvikariat, kunskapslyft och stöd till kommuner och landsting.
Vi ser inget av detta i regeringens förslag. I vår jobbmotion har vi skrivit: "Vi socialdemokrater är beredda att pröva om en stimulans från samhällets sida kan utveckla modellerna för omställningsavtal. Syftet bör vara att ytterligare stärka stöd och rådgivning vid strukturomvandling."
Jag inser att någon så framåtsyftande tanke har aldrig arbetsmarknadsministern tänkt. Det som regeringen berömmer trygghetsavtalen för, nämligen personlig coachning och snabba åtgärder, kunde faktiskt regeringen välja att ta ansvar för själv via Arbetsförmedlingen, men icke. Här är det långbänken som gäller.
I stället för att ge insatser snabbt och på ett personligt plan - arbetsförmedlarna är för få - ska de arbetssökande vänta på att ha varit arbetslös så länge att de kommer in i jobb- och utvecklingsgarantin. Då har det gått ett år. Väl inne i garantin ska man vänta ytterligare ett halvår innan insatser som praktik eller arbetsträning kommer i fråga.
Jag måste fråga statsrådet: Varför dessa dubbla signaler? Varför är det som är berömvärt i omställningsavtalen så svårt att åstadkomma i verkligheten i Arbetsförmedlingens regi? Är inte snabba insatser och relevanta åtgärder lika viktiga för dem som inte omfattas av omställningsavtalen?
Om nu parterna har tagit sitt ansvar för en stor grupp löntagare, borde inte regeringen ändå överväga att stimulera så att fler får möjlighet att ingå i omställningsavtal?
Berit Högman (S):
I sitt inlägg ställer sig statsrådet frågande till att det skulle finnas anledning för honom att ta några initiativ beträffande samarbete mellan Trygghetsrådet, Trygghetsstiftelsen och Arbetsförmedlingen. Jag kan berätta för statsrådet att när arbetsmarknadsutskottet träffade Trygghetsstiftelsen och Trygghetsrådet förra veckan påtalade man just att det finns ett avtal men att ingenting hänt i verkligheten.
Man tycker inte att det händer någonting från Arbetsförmedlingens sida. Samma signaler har kommit från de fackliga organisationerna som har medlemmar med omställningsavtal. Detta är knappast något jag kan lasta Arbetsförmedlingen för. De har att förhålla sig till regeringens direktiv och regleringsbrev.
I dessa framgår det tydligt att det är de prioriterade grupperna som Arbetsförmedlingen ska ägna sig åt, och följaktligen inte åt personer som omfattas av omställningsavtalen. De var också väldigt tydliga med vilka insatser Arbetsförmedlingen borde kunna bistå med. Det är exempelvis utbildningsinsatser.
Det är en fråga om smidighet att den arbetssökande inte ännu en gång ska behöva skriva in sitt cv och göra allt det som han eller hon redan gjort under omställningsgarantin. Vi vet att resurserna till Arbetsförmedlingen, och därmed regeringens insatser, är minimala. Statsrådet kallar det för en bred palett. Vad är sanningen?
Just nu går bara 3 300 av dem som inte är med i jobb- och utvecklingsgarantin en arbetsmarknadsutbildning. Det ska jämföras med 155 000 arbetslösa i samma kategori. Det är 2 procent. 2 procent av dem som är arbetslösa sitt första år går för närvarande en arbetsmarknadsutbildning. Är det en bred palett av åtgärder?
Herr talman! Det går inte att säga annat än icke godkänt på den här punkten. När kommer åtgärderna? Trygghetsrådet hade tredje kvartalet en ökning med 110 procent, och för fjärde kvartalet räknar de med en ökning med 300 procent jämfört med förra året.
Var finns den breda palett som ska möta denna varselvåg? Fortfarande påstår regeringen att Trygghetsrådet och Trygghetsstiftelsen är lösningen på jobbkrisen. Tror statsrådet verkligen på sina egna ord?