Carl Bildt (M):
Jag trodde att Peter Hultqvist hade läst detta svar med sådan noggrannhet att han inte skulle behöva ställa den frågan. Det är positivt att vi är eniga om att begreppet militär alliansfrihet är för smalt för att beskriva vår säkerhetspolitik. Vi ska inte beskriva vår säkerhetspolitik främst i det vi inte är, det vill säga alliansanslutna. Vi ska beskriva vår säkerhetspolitik positivt, vad vi försöker medverka till. Jag tror inte att det går att hitta någon enstaka klatschig formulering på det sätt som vi hade förr för att göra detta.
Jag vill att vi ska ha en säkerhetspolitik som medverkar till att trygga fred och stabilitet i vår del av världen. Där är vårt medlemskap i Europeiska unionen också ett säkerhetspolitiskt instrument som är av tilltagande betydelse för att uppnå detta i vår del av världen i den tid som vi är satta att ha ett visst ansvar för. Det är en annan, fundamentalt annorlunda, situation än den som rådde under kalla krigets decennier.
De terminologiska fångenskaper vi etablerade då kanske inte passar på samma sätt i dagens läge. Där vi kanske gör lite olika bedömning är när Peter Hultqvist säger att det faktum att vi inte är medlem i Nato ger oss unika möjligheter till olika typer av freds- och medlingsinsatser.
Under de senaste 5-10 åren är det ingen tvekan om att Norge har varit mer aktivt när det gäller freds- och medlingsinsatser - till exempel i Mellanöstern, Colombia och Sri Lanka - än vad Sverige har varit.
Jag tror inte att Norge eller någon företrädare för norsk politik någonsin har upplevt den alliansanknytning man har som ett hinder för den framgångsrika verksamhet när det gäller fred och medling som Norge har bedrivit. Det handlar helt enkelt om trovärdigheten i engagemanget för freds- och konfliktlösning - sedan kan man vara medlem i Nato, något annat eller inte medlem i något över huvud taget.
Det är en lite gammal bild - den går tillbaka till Koreakriget, förstår jag - som Peter Hultqvist refererar till i detta sammanhang. Jag ska inte ägna mig åt att recensera enstaka uttalanden, men jag får väl recensera mina egna uttalanden eftersom ett av mina uttalanden refereras av Peter Hultqvist. Jag säger att den formulering som Försvarsberedningen enats om ligger mycket nära kärnan i ett Natomedlemskap. Så är det.
När vi säger att vi inte kan stå passiva när ett annat land anfalls eller att vi förväntar oss att de ska ge oss hjälp om vi anfalls ligger vi mycket nära vad ett Natomedlemskap faktiskt innebär. Så är det. Vi är inte där, men Försvarsberedningens formulering har fört oss utomordentligt nära. Skillnaden är att är man Natomedlem är detta fördragsfäst.
Men det som är fördragsfäst i Nato skiljer sig föga från det som Försvarsberedningen ensidigt har deklarerat. Vi är inte där, och jag ser inte förutsättningar för att vi ska ta det steget heller. Men skillnaden är numera mycket mindre än vad den var för bara några år sedan, innan Försvarsberedningen enigt formulerade sig på det sätt som den har gjort.
Det är detta som har gjort att jag tycker att vi nu ska diskutera förutsättningar för svensk säkerhetspolitik på ett annat sätt. Det handlar inte om Nato eller inte Nato; det är en för fattig diskussion; den är rätt ointressant under de närmaste åren. Det handlar om väldigt mycket annat. Det var det jag med viss utförlighet försökte precisera å regeringens vägnar med interpellationssvaret.