Agneta Börjesson (MP):
Vi debatterar nu KU18, som handlar om kommunala och regionala frågor och har 31 motionsyrkanden och ett tillkännagivande om kommuners deltagande i fristadssystemet. Det här är ett tillkännagivande som jag gläds över alldeles särskilt. Flera här har talat om det. Vi inväntar som sagt den slutliga rättsliga processen.
Men jag är oerhört glad över att vi i KU ställer oss bakom fristadssystemet, som har gett fristad åt författare i många kommuner i landet. Jag yrkar förstås bifall till förslaget i betänkandet i dess helhet, men jag vill också göra några kommentarer till betänkandet och några av motionerna.
Många av de här motionerna hanteras ju i Demokratiutredningen, som är en enmansutredning men har en parlamentarisk referensgrupp. Den tittar på flera frågor såsom medborgarförslag, en fråga som är förhållandevis ny i Sverige men som jag tror kommer att få betydligt större inflytande över politiken framöver.
Utredningen tittar också på frågor om förtroendevaldas villkor, och det är mycket bra. Att göra fler delaktiga och se till att färre unga förtroendevalda lämnar politiken är viktiga och centrala frågor. Det är viktigt att hitta former som gör att fler grupper engagerar sig i politiken.
En sak som jag också vill lyfta fram är det brottsförebyggande arbetet. Vi hörde tidigare Patrick Reslow tala om en del av det. Det finns en motion från Centerpartiets Kerstin Lundgren om lokalt brottsförebyggande arbete. Den lyfter fram behovet av ett nytt nationellt brottsförebyggande program.
Regeringen har nyligen aviserat att den ska ta fram en nationell handlingsplan för brottsförebyggande arbete och att Brå kommer att få i uppdrag att ytterligare kartlägga hur man ska kunna få fram fler förslag för att lyfta det nationella strategiska arbetet med det lokala brottsförebyggandet arbetet. Det här är ett arbete som har byggts upp under mycket lång tid.
Polisen har haft i uppdrag att i den handlingsplan som heter Samverkan mellan polis och kommun träffa överenskommelser med lokala brottsförebyggande råd. Detta finns numera i de allra flesta kommuner i Sverige, och på de allra flesta ställen gör man ett fantastiskt arbete. Men det har inte visat sig vara ett helt strukturerat arbete.
Man har inte tydliga gemensamma mål och så vidare. Därför är jag oerhört glad att vi nu kommer att få en mer nationell handlingsplan som tar ytterligare ett steg för att lyfta fram det lokala brottsförebyggande arbetet.
Så till de här frågorna som vi politiker kan prata om i evigheter men som det inte alltid är lika lätt att väcka intresse för hos allmänheten. Det handlar om kommunernas och regionernas utveckling och eventuella nya organisationsformer.
Frågorna om hur regionerna ska styras, vilka frågor de ska hantera och om det egentligen är kommuner i samverkan, direktvalda fullmäktige eller statens representanter som ska hantera just de här regionala frågorna har debatterats under mycket lång tid.
Själv tillhör jag den grupp som verkligen längtar efter att det ska vara direktvalda politiker som beslutar om de allt viktigare regionala frågorna. Då blir ansvaret mycket tydligare. Jag kommer själv från en gränsort där det dröjde länge innan vi ens hade telefonnumret till vår egen länsstyrelse i telefonkatalogen.
Detta är bara ett sådant galet problem med alla de olika regionala indelningar och samarbeten som finns.
Jag tror att vi behöver få ett tydligare regionalt ansvar, och därför är jag mycket glad över att civilminister Ardalan Shekarabi nu så tydligt har sagt att en förhandlingsperson ska få i uppdrag att samordna och gå vidare med regionfrågan i hela landet.
Patrick Reslow har tidigare här visat på en tveksamhet och sagt att det är viktigt att detta växer fram underifrån. Det tror jag också, men det får ju inte bli några rester över i slutändan som ingen vill vara med. Då håller vi inte ihop Sverige över huvud taget.
Därför tror jag att man bör ha ett samarbete mellan staten och regionerna, så att det blir både ett ovanifrån- och ett underifrånperspektiv. Frågan om kommunernas organisering är betydligt knepigare. Å ena sidan har vi i dag en urbanisering som är väldigt stor.
Stockholm är en av de kraftigast växande storstäderna i Europa. Det finns beräkningar som visar att år 2022, om bara sju år, kommer man att vara 2 1⁄2 miljon i Stockholms län. Å andra sidan har man en väldigt åldrande befolkning i de allra minsta kommunerna och allt fler riktigt små kommuner.
Sedan kommunreformen är det som om det politiska systemet enats om att man kanske inte riktigt orkar med detta igen.
Men med allt större storstadskommuner och allt fler småkommuner med åldrande befolkning tror jag att vi kommer att behöva diskutera de här frågorna betydligt mer framöver.