KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sofia Modigh (KD):
Det är möjligt att Ylva Johansson får återkomma, men jag tror att det är viktigt att även statsrådet i den här interpellationsdebatten tar till sig det som Arbetsförmedlingen själva säger: Om idén om upphandling ska fungera behövs det en definition av vad arbetsintegrerande sociala företag är.
Som jag ser det kan inte den definitionen tillfredsställas av något annat än att regeringen tar fram ett förslag, och jag hoppas att ett sådant kommer så att processen kan gå vidare.
Om man tänker på generella system, utan att gå in på Ylva Johanssons arbetsområde, tänker jag att frågan ändå är om det inte är så att man ibland glömmer bort att de här företagen är en del av näringslivet och att de generella system vi har för näringslivet även behöver omfatta dessa företag. En grundläggande del i det är ju om de har någon kompetens i frågan.
I interpellationsdebatten före den här talades det om Business Sweden, och det finns ju regionala motsvarigheter till Business Sweden. Hur är kompetensen hos dem om arbetsintegrerande sociala företag? Den är låg, kan jag svara.
Även på ett vanligt kommunalt näringslivskontor är ofta kompetensen låg, och då kan man fråga sig: Kan ministern tänka sig att göra satsningar för att höja kompetensen inom dessa system om arbetsintegrerande sociala företag genom att göra investeringar och satsningar tillsammans?
Sofia Modigh (KD):
Civilsamhället gjorde en ovärderlig insats hösten 2015 när den extraordinära situationen med ankommande flyktingar uppstod. I den akuta situationen fördelade regeringen ett extra stöd på 200 miljoner kronor till några utvalda organisationer. För en hel rad organisationer uppstod först 2016 behovet av deras insatser.
När den akuta fasen var över behövdes extra mycket scouting, fotboll, körsång med mera för att ge alla nya barn och ungdomar gemenskap och fritidssysselsättning. För detta finns inget nytt stöd, utan samma kaka som tidigare har fördelats. Det har dessvärre utfallit så att en stor organisation, Scouterna, har fått 2 miljoner mindre i stöd trots att deras verksamhet inte har minskat. Hur ser statsrådet Alice Bah Kuhnke på detta?
Vad tänker statsrådet om den signal detta sänder till Scouterna och till den ideella sektorn?
Sofia Modigh (KD):
Det är en intressant situation eftersom vi nu har ovanligt många nya människor i landet som behöver detta civilsamhälle, som både statsrådet och jag tycker så bra om, dels för den demokratiska skolningen, dels för fritidsaktiviteterna. Statsrådet säger att det är viktigt att fortsätta diskussionen, men jag undrar ändå om man faktiskt avser att vidta några åtgärder för att stärka civilsamhället.
Sofia Modigh (KD):
På grund av missbruk, psykisk ohälsa, skulder, otillräcklig ekonomi, relationsproblem med mera befinner sig ungefär 35 000 människor i Sverige i hemlöshet. I dag är det många gånger civilsamhället som hjälper de här personerna att överleva och även hjälper dem med tillfälliga boendelösningar. År 2014 lämnade regeringens hemlöshetssamordnare sin slutrapport.
Det har gått rätt lång tid sedan dess, och jag upplever att regeringen inte syns i hemlöshetsfrågorna. Därför vill jag fråga vad som har hänt med hemlöshetssamordnarens alla förslag. Eftersom jag inte riktigt ser regeringen i de här frågorna undrar jag också vem som är ansvarig minister.
Sofia Modigh (KD):
Jag tackar statsrådet för svaret och ser fram emot att få en rapport om rapporten. Men jag undrar: Bortsett från förslagen från hemlöshetssamordnaren, ser regeringen något behov av ett samlat nationellt grepp? Finns det planer på någon ny nationell strategi? Det fanns ju en sådan tidigare.
Marie-Louise Rönnmark (S):
Jag yrkar bifall till utskottets förslag i betänkandet om utgiftsområde 17 och avslag på alla reservationer. Historien visar att det är konsten och kulturen som bär demokratin och det öppna samhället, där vi får uttrycka oss själva och inte bli konformistiska.
För oss socialdemokrater och för den grönröda regeringen handlar det om att odla ett fritt och frivilligt kulturliv och hävda yttrandefriheten. Människor har alltid skrivit, skapat, framfört musik och gestaltat upplevelser och tankar.
400 000 barn går vidare till musik- och kulturskolan. Frivilligt och på fri tid söker de sig till olika kulturuttryck.
Skolan, som är en plikt, är en betydande kulturinstitution och måste använda olika uttrycksformer för alla barn.
I dag kan vi se att folkbildningen, kulturen och idrotten har öppnat famnen i sina verksamheter när våra nya och framtida medborgare med olika bakgrund har kommit till Sverige. Inom idrotten har vi i dag 20 000 föreningar, 650 000 ideella ledare och 3 miljoner aktiva.
Kopplar man på friluftslivet finns det 5 miljoner i föreningslivet. Idrotten är en del av den svenska modellen. Den är självständig, demokratisk och öppen för alla. Men vilka är då våra utmaningar? Vem har inte någon kulturell röst i dag? Jag vill ge ett exempel.
Vårt urfolk har påvisat ett underskott. Umeå, som var Europas kulturhuvudstad 2014, då jag själv var politiskt ansvarig, tog upp frågan och synliggjorde den. Det samiska blev en bärande del av hela året.
Kulturpolitiken har ett val, och det är att lyfta dem som inte hörs och syns och våga stå upp för de valen även när det blåser.
I dag går anslagen till kulturen i hela Sverige nationellt genom staten med 43 procent, genom kommunerna med 42 procent och genom regionerna med 12 procent. Detta förutsätter dialog, samverkan och respekt från alla nivåer. Det är så vi kommer att bli starka. Där är kultursamverkansmodellen en del.
Kulturutskottets betänkande om utgiftsområdet Kultur, medier, trossamfund och fritid visar att den förstärker demokratin i vid mening och vår förmåga och öppenhet för och till varandra. Om vi öppnar kulturen för fler ger det ökade möjligheter till bildning och lärande.
Då kan man förstå sin samtid och historia bättre. Detta är kulturens styrka - att både utmana och utveckla oss själva och tillsammans med andra: mer kultur till fler. Kulturen är inte skild från det övriga samhället.
Kulturens långa synergier finns överallt och är starka inom forskningen och vetenskapen, för det innovativa klimatet, på exportmarknaden, för den ekonomiska utvecklingen och tillväxten, för olika yrkesgrupper och för nya arbetstillfällen.
Jag brukar säga att design är fönstret in i framtiden för att möjliggöra och nå ett hållbart samhälle. Kulturen är inget exklusivt för ett kulturutskott utan borde vara en angelägenhet och nödvändighet för alla politikområden.
Genom att satsa mycket på kultur och förstå kulturens styrka kommer det att bli positivt för alla områden. Kultur är odling, brukar man säga. Det finns ingen färdig modell. Det finns ingen färdig formel, utan vi måste göra det tillsammans.
Marie-Louise Rönnmark (S):
Jag ska börja med att yrka bifall till reservation 6.
Vi talar ofta om kultur som förändringens kraft och att kulturen stimulerar och utvecklar demokratin, oss som människor och samhälle liksom den åstadkommer förändring av oss som individer och samhälle. I samband med det skulle jag vilja läsa upp en dikt av en gymnasieelev.
Hon skrev: Tänk att kunna förändraKrigSvältOrättvisorMig själv Människor har alltid skrivit, skapat, framfört musik och gestaltat upplevelser och tankar, vilket hon är ett bevis på.
Kulturutskottets betänkande Kultur för alla visar på den kraft kulturen och konsten har, där vi socialdemokrater ser det som avgörande att det handlar om att odla ett fritt och frivilligt kulturliv och hävda yttrandefriheten, inte att använda oss av pekpinnar.
Inom Kultur ger hälsa har regeringen redan ett tillkännagivande, och arbete pågår; därav den reservation som vi har tillsammans med Miljöpartiet. Det finns trots allt en grundläggande samsyn avseende värdet av ett starkt offentligt finansierat kulturliv i hela landet.
Det finns även en grundläggande samsyn avseende de kulturpolitiska målen, vilket är viktigt. Jag vill understryka att vi i utskottet, regeringen och som socialdemokrater ser detta som en styrka.
I dag går anslagen till kulturen genom att staten satsar 43 procent, kommunerna 42 och regionerna 15 procent. Det förutsätter dialog, samverkan och respekt på alla nivåer. Kultursamverkansmodellen kommer nu att ses över.
I egenskap av ledamot i kulturutskottet och också ordförande för Beredningen för kultur- och fritidsfrågor i Sveriges kommuner och landsting förutsätter jag ett nära samarbete mellan oss för att utveckla modellen. Om vi öppnar kulturen för fler ger det ökade möjligheter till bildning och lärande. Då kan man förstå sin samtid och historia bättre.
Kulturen bär demokratin och det öppna samhället. Kultur är ett sammanhållande kitt i samhället, särskilt i oroliga tider. Det är viktigt att utveckla nyfikenhet på varandras kulturyttringar, det vill säga att utveckla kulturarvet i vid mening. Regeringen har satsat på kulturen på flera områden.
Alliansen tog bort den fria entrén på museerna, och vi återinförde den. Det blev succé.
Nu startar projekten Äga rum - 27 projekt som handlar om allt från musikteater, berättande, hiphop, konstutställningar och idrottssamarbeten till poesi, film och bitchråd.
Avslutningsvis: Kulturens styrka är att kunna utmana, att utvecklas själv och tillsammans med andra - med kultur till fler, det vill säga Kultur för alla , som det här betänkandet heter.
Marie-Louise Rönnmark (S):
Tack för ditt inlägg, Isabella Hökmark! Du nämner kultursamverkansmodellen, som Alliansen införde och som vi nu fortsätter att jobba med. Den måste utvecklas på olika sätt men i dialog och samråd med alla nivåer. Då har jag en fråga till dig, Isabella Hökmark.
Hur kommer det sig att du pratar om ökad decentralisering för att få mer resurser samtidigt som ni i er budget minskar med 112 510 000? Det rimmar lite illa. Jag har en andra fråga som jag vill ställa. Du pratar om kultur och hälsa. Jag håller med om att det hör ihop. Det är viktigt. Det visar också forskningen.
År 2009 gick ni in med ett pilotprojekt som handlade om kultur på recept. Verkligheten i dag är att det verkställs runt om i landet. Då är min fråga: Är det ett nytt pilotprojekt ni vill ha, eller vad menar du?
Marie-Louise Rönnmark (S):
Jag kan bara konstatera att det ute i landet och i verkligheten inte ser ut så som Isabella Hökmark, Moderaterna, nu säger. Det finns faktiskt projekt runt om i landet där man jobbar med kultur för att ge hälsa. Det är oanade områden. När det gäller kultursamverkansmodellen har du inte svarat på frågan.
Hur kommer det sig att du pratar om decentralisering samtidigt som ni lägger in mindre pengar i kultursamverkansmodellen? Det rimmar väldigt illa, och därför förstår jag inte riktigt vad det är du vill säga.
Vill man jobba med att förbättra och utveckla kultursamverkansmodellen med regioner, kommuner och staten, vilket jag hoppas, måste de också få resurser till det. Man kan inte minska det, som ni har gjort i er budget.
Marie-Louise Rönnmark (S):
Jag kan bara konstatera att förvanskade fakta om vad det här innebär inte kommer att utveckla bildning, folkbildning och oss som mänskliga varelser, utan det handlar om att låsa in och bestämma vem som tillhör den ena eller den andra sidan.
För mig är konst något som är pågående. Konsten förändras över tid och är också möten mellan människor. Med de förslag som ni lägger fram tillsammans med kommande motioner kommer bara svenska medborgare att få tillgång till bibliotek. Ska det då vara passkontroll när man går in, eller hur har ni tänkt er det? För mig är detta inte kultur.
Det är inte att levandegöra vår historia. Det är inte att hitta den identitet som förenar oss, utan det står för något helt annat.
Marie-Louise Rönnmark (S):
Per Lodenius från Centerpartiet! Jag omfamnar dig och dina tankar. Men jag omfamnar inte att vi ska ha en nationell kulturhuvudstad. Jag var själv ansvarig för Umeå, som var Europas kulturhuvudstad, och vet vilken enorm tillgång det är.
En insatt krona gav fyra kronor tillbaka när man räknade i efterhand. Då var inte turism inräknat. År 2013 hade vi 1,4 miljarder, som sedan ökade med 25-27 procent till år 2015 och 2016. Det är mycket pengar.
Om jag vore Per Lodenius skulle jag verkligen se till att gå armkrok med socialdemokratin, Miljöpartiet och Vänsterpartiet och öka på budgeten. Det är detta vi måste slåss för. Jag vill bara ge en liten bild när det gäller kulturen, som är internationell.
Vi är stora runt omkring, och staten måste bygga infrastruktur för att vi ska kunna fortsätta att vara stora. Jag kan ge ett exempel: Refused, som fick regeringens musikexportpris. Det är ett Umeåband som återförenades. De sålde ut sin första föreställning vid återföreningen i San Fransisco - 350 000 biljetter till en föreställning.
Det, ni! De fortsatte sedan till Asien, där de bara körde några föreställningar. Att bygga infrastrukturen är en tillgång för exportlandet.
Marie-Louise Rönnmark (S):
Nu ska jag gå in på nästa inlägg. Per Lodenius från Centerpartiet! Du sa i ditt tidigare replikskifte med Miljöpartiet att Centerpartiet har ett större ansvarstagande än vad vi har och att det är därför ni skär ned i budgeten. Det rimmar väldigt dåligt. Jag hade hoppats att vi kunde gå armkrok.
Om det är något vi ska göra är det att gå armkrok till finansen och alla andra departement och säga: Utan konsten och kulturen kan vi inte utveckla landet. Jag tror tyvärr inte på förslaget att vi ska ha en nationell kulturhuvudstad.
Jag tror däremot att det är viktigt att vi uppmuntrar och bygger infrastrukturer och med handlingskraft visar att vi är beredda att stå upp för konsten och kulturen, även när det gäller plånboken. Vi ska inte sitta på plånboken, utan vi ska se till att lyfta upp den och stötta konsten och kulturen i hela landet.
Roland Gustbée (M):
Det här handlar om två olika saker. Det ena är om större regioner leder till bättre sjukvård, och det andra är om ökad specialisering leder till bättre sjukvård. Att större regioner skulle leda till bättre sjukvård har jag väldigt svårt att tro. I så fall skulle vi se evidens för det i dagens Sverige.
Sjukvården i Skåne eller i Västra Götaland är inte bättre än den i Halland eller i Kronoberg. Tvärtom har nog hallänningarna det bättre förspänt med möjlighet att välja mellan två regioner för att få högspecialiserad vård.
Däremot kan det vara bra för operatörer med större volymer att få göra ett ingrepp många gånger, det tror jag att vi är överens om. Men det finns också en baksida med det. Om man driver specialiseringen för långt utarmas akutsjukhusen på kompetens.
Då händer det två saker. Det ena är att de specialister som kan hjälpa till i akuta skeden på akutsjukhusen inte finns där. Det andra är att de läkare som trots allt finns kvar ofta känner att de inte kan utvecklas.
Många läkare har kommit till mig och sagt att de inte ser några utvecklingsmöjligheter på de medelstora sjukhusen om de ingrepp som görs i dag ska förflyttas. Därmed inte sagt att det inte behövs volymer på insatserna.
Men man måste också ha i bakhuvudet vad som händer med akutsjukhusen när man driver omorganiseringen. Jag vill ställa en rak fråga till ministern om han anser att sjukvården har högre kvalitet i Skåne och Västra Götaland än vad den har i de mindre regionerna.
Finns det en sådan evidens för sjukvårdens kvalitet, det vill säga att den blir bättre med större regioner?
Roland Gustbée (M):
Ministern lyfte i föregående inlägg upp en viktig fråga. Det handlade om de multisjuka och de kroniskt sjuka. Göran Stiernstedt tar i sin utredning upp att vi behöver stärka primärvården och kanske också få lättakuter. Detta är en motsatt rörelse till den centralisering som vi behöver för den högspecialiserade vården.
Har ministern några idéer om hur vi ska stärka primärvården? I Kronobergs län, som jag känner till väl, har vi ca 50 procent vakanser bland allmänspecialister. Det är allmänt svårt att locka till sig folk till just denna specialitet.
Vi har till och med en situation i Kronobergs län där vi betalar mer för allmänspecialister än vad vi gör för övriga specialister. Trots det råder rekryteringssvårigheter. Vi har från Alliansens sida försökt komplettera med exempelvis fler kirurger, ortopeder och medicinare till primärvården för att förstärka där.
Men det får vi inte med oss den ledande S-V-MP-majoriteten på, utan de tycker att det ska vara allmänspecialister. Man lyckas dock inte rekrytera dem. Hur ska vi stärka primärvården så att vi kan ta hand om de multisjuka?
Roland Gustbée (M):
Jag tackar ministern för svaret. Den här interpellationen handlar om infrastruktur för kontanter. Innan jag går in på varför sådan infrastruktur är så viktig vill jag belysa varför kontanter är så viktiga än i dag. Det viktigaste argumentet för fortsatt kontantanvändning är att kontanter kan användas av alla. Många människor i Sverige har inte tillgång till kontokort, Swish, bankgiro och andra betalningssätt.
Det rör sig om äldre som kan ha svårt att ta till sig ny teknik. Det handlar om nyanlända som inte har fått ett personnummer och därmed inte kan öppna ett konto i en svensk bank eller teckna ett telefonabonnemang som krävs för att göra elektroniska transaktioner. Det handlar om människor som har gått i personlig konkurs och därför nekas betalkort.
Och det kan röra sig om barn som vill kunna gå till affären och handla en liter mjölk åt mamma men inte kan göra det, eftersom de är för unga för att ha ett betalkort. För ideella föreningar och andra mer informella organisationer är kontanter ett smidigt betalningsmedel.
Det kräver ingen investering i kortterminaler och inget besök på banken för att ordna med avtal, och så länge transaktionerna är små krävs det heller inga dyra säkerhetsanordningar för kontanterna. Även för privatpersoner som någon gång ställer upp ett bord på loppis eller säljer barnets urvuxna cykel är kontanter ett smidigt alternativ för att ta emot betalning. När det gäller mindre transaktioner går det också betydligt snabbare att betala med kontanter än med kort.
Att betala i parkeringsautomaten eller köpa en glass går mycket snabbare med kontanter än med kort. Herr talman! Så länge de här argumenten finns för att bibehålla kontanter och inte göra oss helt beroende av elektroniska betalningssätt behövs också en infrastruktur för dessa kontanter. Den som vill använda kontanter måste på ett enkelt och ekonomiskt sätt kunna sätta in kontanter i banken, så att dessa förvaras tryggt och blir åtkomliga med andra betalningssätt.
Allt färre bankkontor tar emot kontanter, och en del av dem tar bara emot vissa valörer. Svenska banker är en del av vår infrastruktur. De gör oftast stora vinster, men de skyddas också av staten när det går dåligt, exempelvis genom insättningsgarantin. Därför tycker jag att det är rimligt att staten ställer motkrav. Ett sådant krav skulle kunna vara att bankens kontor ska hantera kontanter.
De åtgärder som statsrådet redovisar uppfattar jag som steg i rätt riktning. Men det är ganska långt kvar till att vi får tillgång till kontanttjänster i bank över hela landet. Även ganska stora orter saknar den möjligheten i dag. Jag undrar därför om statsrådet är nöjd med hur infrastrukturen för kontanter ser ut i dag.
Roland Gustbée (M):
Jag delar statsrådets åsikt att det krävs en mix av olika betalmedel. För större summor är elektroniska transaktioner absolut att föredra, och rånrisken har ju inte avtagit med tiden trots att det är mindre kontanter i omlopp. Ett alltför stort beroende av elektroniska transaktioner riskerar dock att bli integritetskränkande.
Varje transaktion med kort registreras. Det är naturligtvis bra för Skatteverket och för butiker, som får kontroll på sina transaktioner. Men det ökar också företagens kontroll av kunderna och deras konsumtionsmönster. Det är fullt möjligt för butiken att registrera en kunds köpmönster och därefter rikta marknadsföring till kunden baserat på detta. Det tror jag att vi alla har upplevt i olika sammanhang.
När man handlar på Ica får man tips om att de har extrapris på just sådant som jag köper. För den som lagligt eller med illegala medel kommer åt kortföretagens databaser är det lätt att kartlägga en persons rörelsemönster. Risken ska inte överdrivas, men den är reell. Teknik är heller aldrig hundraprocentig.
Ibland slutar systemen fungera, och ibland är de inte heltäckande. Vi som åker med SJ regelbundet har säkert varit med om att kassasystemet är nere och att det därför inte går att handla i bistron. Man har gjort sig alltför beroende av de elektroniska transaktionerna. Inte ens den som har kontanter får lov att handla. Och på många platser i landet finns inte bredband eller mobiltäckning. Risken för sabotage finns också.
Inte minst i dagens säkerhetspolitiska läge oroar detta. Slår man ut betalsystemen i ett land som gjort sig helt beroende av dessa behövs det inga kanoner för att tvinga detta land till eftergifter. Precis som statsrådet nämnde har vi nyligen fått nya sedlar och mynt i Sverige. Det är utmärkt.
De är svårare att förfalska och lättare att känna igen. Desto märkligare är det då att inte bara banker slutar acceptera kontanter utan att man mer och mer i butiker, restauranger, kollektivtrafik med mera vägrar ta emot detta betalningsmedel.
Det betyder att man i praktiken stänger ute delar av befolkningen från att nyttja samhällelig service och detta på ett sätt som annars skulle anses vara diskriminerande. Anser statsrådet att det är problematiskt att vissa grupper får svårare att nyttja dessa tjänster och stängs ute från både privat och offentlig samhällelig service?
Roland Gustbée (M):
Jag vill tacka Per Bolund för debatten i en mycket angelägen fråga. Kontanter är ett viktigt komplement till andra betalningssätt. De är tillgängliga för alla - gammal som ung och svensk medborgare som papperslös. De är lätta att använda, de fungerar vid strömavbrott och de är motståndskraftiga mot sabotage och hackare. De fungerar till och med på kalfjället och i tunnlar.
För att alla dessa fördelar ska komma till sin rätt måste banker och butiker acceptera kontanter. Inte heller jag är beredd att lagstifta för att tvinga fram detta, men det vore bra om näringen inser vad man gör när man utesluter en stor del av sin potentiella kundkrets.
Vi måste vara beredda att ställa hårdare krav på banker och övrigt näringsliv - det är jag övertygad om. Jag tror inte att hittills vidtagna åtgärder, som statligt finansierade betaltjänstombud, räcker. Det är många hyfsat stora orter som i dag varken har en bank som hanterar kontanter eller ett betaltjänstombud. Vi får se vad översynen av det penningpolitiska ramverket ger.
Jag hoppas på en fortsatt konstruktiv debatt.