KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lotta Finstorp (M):
Phia Andersson vill se människor i arbete. Nu flyttar ni pengar från rehabiliteringsgarantin till handläggningen på Försäkringskassan. Men det är få människor som kommer tillbaka i arbete, ens några timmar, om de inte får en effektiv rehabilitering, så det är en konstig prioritering.
Phia Andersson trycker på den enskildes ekonomi och att det har blivit tufft för dem som är utförsäkrade. Varför väljer ni då inte att se över de ekonomiska incitamenten för den enskilde i stället för att ta bort den bortre tidsgränsen? Det hade vi förmodligen kunnat göra tillsammans på ett bra sätt - om det är just den buggen i systemet som är den viktiga.
Ni väljer att ta bort ALI från den 1 februari 2016. Det finns dessutom en stor oro hos dem som ingår i sysselsättningsfasen, inte minst hos de sociala företag som är anordnare. Ingen vet vad som ska hända. Det är inte bara inom detta område som regeringen är otydlig utan inom alla politikområden.
De personer som finns i dessa åtgärder står ofta långt från den reguljära arbetsmarknaden och har varit långtidssjukskrivna. Vad säger ni regeringsföreträdare till dem?
Lotta Finstorp (M):
Eftersom jag inte fick så många svar av Socialdemokraternas Phia Andersson - Rickard Persson, Miljöpartiet - tror jag att jag kommer att upprepa en del även till dig. Rickard Persson hyllar den parlamentariska socialförsäkringsutredningen och dess förslag.
Därför undrar jag: Varför inväntar inte regeringen beredning av de förslagen innan man tar bort den bortre tidsgränsen helt utan att säkerställa att rehabiliteringsåtgärderna finns på plats? Det var exakt det som framkom i utredningen och som vi hade en bred samsyn om. Det hade varit väldigt bra om ni hade gjort så.
Nu i februari kommer den bortre tidsgränsen att falla. Vad säger ni till de människor som kommer att lämnas och glömmas bort? Det finns ingenting som säger att det inte kommer att bli som det var före 2008. Hur ser Rickard Persson på det? Vad är skillnaden nu? Ni tar bort den bortre tidsgränsen och pengar från rehabiliteringsgarantin. Det lät i anförandet som att det är en förstärkning. Det har det gjort även från Socialdemokraternas håll.
Men det är pengar ni flyttar från rehabiliteringsgarantin till handläggning. Jag har en fråga till Rickard Persson: Tror Rickard Persson att en persons sjukdom kan förbättras efter två och ett halvt år, eller är en diagnos alltid permanent?
Lotta Finstorp (M):
Då ser vi fram mot det svaret i Rickard Perssons nästa replik. Resurserna till Försäkringskassan kommer, som Rickard Persson säger, att öka. Men det minskar inte inflödet till sjukförsäkringen. Frågeställningen gäller hur ni kan se till att inflödet minskar.
Pengarna till Försäkringskassan gör förhoppningsvis att handläggningen blir effektivare, precis som Rickard Persson säger. Men hur kan Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen bli effektivare när de inte har en tidsgräns att arbeta mot? Jag skulle vilja ställa ännu en fråga eftersom Miljöpartiet är ett regeringsparti och på tal om det ministern sa tidigare i en replik om siffertrixande.
Regeringens mål att ha EU:s lägsta arbetslöshet 2020 väcker onekligen frågor. Under Göran Perssons tid som statsminister var målet 4 procent. Det infriades aldrig, trots högkonjunktur och trots att förtidspensionerade, långtidssjukskrivna och personer i arbetsmarknadspolitiska åtgärder togs bort ur statistiken.
Jag hoppas verkligen att det inte finns någon koppling mellan regeringens arbetslöshetsmål och förslaget om att ta bort den bortre tidsgränsen. Jag vill gärna ha en kommentar till det, tack.
Lotta Finstorp (M):
Ministern och jag brukar stå i kammaren och diskutera dessa viktiga frågor och den oro som vi båda känner för att sjukskrivningarna ökar samt hur man ska kunna åtgärda dem.
Målet är nog gemensamt för oss alla här, att försöka minska inflödet, att det förebyggande arbetet måste bli ännu mer effektivt och att rehabiliteringsåtgärderna måste stärkas och bli effektivare för att de ska bli individanpassade så att fler kommer tillbaka i arbete. Jag tillsammans med flera här satt med i Socialförsäkringsutredningen. Utredningen arbetade i fyra och ett halvt år.
Jag hade förmånen att vara med i fyra år. Det hade lagts ned väldigt mycket möda och experthjälp på att få fram den produkt och det betänkande som vi presenterade. Det var en kompromiss, ett givande och tagande på alla dessa 1 500 sidor. Vi lade fram en mängd olika förslag.
Jag känner mig väldigt besviken på att vi i dag inte i stället debatterar, föreslår och beslutar om dessa åtgärder. Just borttagandet av den bortre tidsgränsen var vi ju alla väldigt tydliga med, att detta bara går att genomföra när rehabiliteringsåtgärderna har blivit effektivare och finns på plats för den enskilde.
Nu kommer den bortre tidsgränsen att försvinna utan att detta är säkerställt. Då är min fråga till ministern: Hur säkerställer ministern att människor från februari 2016 kommer att få tydligare och bättre rehabiliteringsåtgärder för att komma tillbaka i arbete? Det måste ändå vara det som är målsättningen.
Lotta Finstorp (M):
Regeringen har ju haft alla möjligheter att titta på utredningen och på kompromissförslagen, framför allt utifrån den bortre tidsgränsen, och satt sig ned med oss andra för att se om man kan skruva på den för att inte ta bort den helt därför att rehabiliteringsåtgärderna inte är på plats. Det är en fråga som jag har, varför det inte har gjorts.
Regeringens egna expertmyndigheter avfärdar ju bestämt att ta bort den bortre tidsgränsen eftersom de långa sjukskrivningarna kommer att öka, skriver de. Vilken analys och vilket expertråd stöder regeringen sitt förslag att ta bort den bortre tidsgränsen på? Sedan vill jag också ta upp samma fråga till ministern som jag gjorde till Miljöpartiets Rickard Persson.
Regeringens mål om att ha EU:s lägsta arbetslöshet 2020 väcker onekligen frågor och oro. Göran Persson hade ju också ett mål på sin tid, och det var en arbetslöshet på 4 procent. Det infriades inte, trots högkonjunktur och trots att förtidspensionerade, långtidssjukskrivna och personer i arbetsmarknadspolitiska åtgärder togs bort ur statistiken.
Jag hoppas verkligen att det inte finns en koppling mellan regeringens arbetslöshetsmål och förslaget om att ta bort den bortre tidsgränsen. Hur kommer enskilda att, nu när bortre tidsgränsen och dessutom ALI tas bort, kunna ställa krav på stöd och effektiv rehabilitering, till exempel arbetsmarknadspolitiska åtgärder?
Vad som händer med sysselsättningsfasen förorsakar också en stor oro bland de människor som står långt ifrån den reguljära arbetsmarknaden.
Lotta Finstorp (M):
Den fråga som vi diskuterar är mycket viktig för många unga mellan 19 och 30 år som i dag lever på aktivitetsersättning och som inte får det stöd som de behöver. Målet måste nämligen alltid vara att kunna komma ut på arbetsmarknaden och kunna arbeta till 100 procent av sin förmåga.
Det kan handla om att man kan arbeta två timmar om dagen utifrån sin förmåga, men man finns med i ett sammanhang som är meningsfullt. Jag bär alltid med mig det som min gode vän har berättat om hur det är när man är funktionsnedsatt och måste sitta och göra, som han säger, helt meningslösa uppgifter.
Det enda han vill är att komma ut, men får egentligen inte gehör för det från Försäkringskassan. Och han är ju inte ensam. Detta händer överallt i Sverige. Därför reagerade jag när Kerstin Nilsson sa att systemet kan ge inlåsning för några. Jag skulle vilja säga att det gäller de allra flesta.
De som klarar att komma ut har ofta ett mycket gott stöd hemifrån från föräldrar som har kämpat för sitt barns sak ända sedan barnet föddes. Detta måste samhället verkligen ta tag i. Alliansregeringen tillsatte Funkautredningen 2011 som hade en mängd olika förslag som vi också genomförde.
Det finns ett antal bra saker i Funkautredningen som har bärighet på denna grupp. Hur ser regeringen på att gå vidare med Funkautredningen? Jag undrar också när de utredningar som Regeringskansliet gör och som Kerstin Nilsson talar om ska vara klara.
Lotta Finstorp (M):
Jag har stått i denna kammare och interpellerat just i denna fråga med socialförsäkringsministern när Riksrevisionens rapport kom. Vi var, precis som Kerstin Nilsson uttrycker det, mycket överens om att det inte kan vara på detta sätt. Denna grupp unga måste få incitament som gör att de kan få sin arbetsförmåga bedömd och få bättre förutsättningar för studier eller arbete.
Därför är jag förvånad över att ni inte vill göra en stor översyn genom att i dag bifalla den reservation som vi har tillsammans med Centerpartiet. Nog om detta. Vi ser att detta är ett stort problem för de individer som finns i denna personkrets.
Något som är mycket viktigt är att var och en har en individuell plan som görs hos Försäkringskassan och som omprövas. Jag tycker att vi i detta land lider av att om någon har blivit sjuk eller funktionshindrad är detta någon sorts permanent tillstånd, vilket det inte alls behöver vara.
Man kan ju faktiskt träna upp vissa förmågor som gör att man inte har samma behov och kanske har en bättre förmåga än man hade året innan. När det gäller de individuella planerna skulle jag vilja att Kerstin Nilsson säger något om hur hon ser på dem. Jag hör att människor är besvikna över att det går slentrian i det här. Man träffar sin handläggare men får inte riktigt sin förmåga bedömd.
Här handlar det också om unga personer som har viljan att studera och kanske komma ut på arbetsmarknaden men som inte får sin sak riktigt prövad utifrån de styrkor som de faktiskt har då de har genomgått en positiv förändring. Det kan vara åt andra hållet också, att man blir sämre.
Lotta Finstorp (M):
Jag vill gärna fokusera på ordet rättvis, som ministern och regeringen ofta talar om. Vad betyder det för regeringen? Jag frågar eftersom medlen som nu kommer att tillföras, som finns i budgeten från regeringen, är avsedda att bli en förstärkning inom äldreomsorgen.
När jag tidigare i denna kammare ställde frågan till ministern hur de skulle fördelas fick jag svaret att varje kommun i egenskap av huvudman får bestämma hur dessa medel ska fördelas i kommunen.
Frågan är om det är rättvist att den äldre som bor i ett privat drivet boende, ett alternativt drivet boende, kanske går miste om förstärkningspengarna därför att man från politiskt håll i den kommunen anser att det bara är de kommunalt drivna boendena som ska få förstärkningen avseende kvaliteten.
Det är väldigt bra att pengarna tillförs, absolut, men det finns en diskrepans mellan det som regeringen säger, att det är viktigt att medlen fördelas rättvist, och att det är upp till kommunerna hur de gör. Jag värnar absolut det kommunala självstyret - jag står alltid på barrikaderna för det - men det finns en uppenbar risk att pengarna inte kommer varje pensionär till godo som behöver dem. Jag vill därför fråga ministern: Hur ser ministern på det?
Är det inte stor risk att det finns pensionärer i Sverige som inte kommer att få del av förstärkningsmedlen? Likvärdigt är också ett ord som regeringen ofta använder. Vad betyder det? Det kanske betyder att det bara är de kommunala boendena som ska vara likvärdiga över landet. Eller hur ser det ut? Den äldre som bor i ett alternativt drivet boende har också betalat skatt under sin aktiva tid.
Rättvist och likvärdigt är ord som jag skulle vilja att ministern kommenterade.
Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern, för svaret! Det är en viktig debatt, varje gång vi står här i kammaren och pratar om de ökade sjukskrivningarna, framför allt inom psykisk ohälsa. Jag får tacka för svaret, som ändå ger mig en hel del nya frågeställningar. Jag tror att jag väljer att börja med dem. Ministern säger att regeringen har gjort en rad satsningar på arbetsmiljöområdet och att Arbetsmiljöverket ges ökade anslag.
Det vi ser nu är att de ökade sjukskrivningarna sker inom kontaktyrken, och offentlig sektor är de stora, dominerande arbetsgivarna inom de yrkeskategorierna. Det är säkert alldeles utmärkt att Arbetsmiljöverket får mer resurser. Men till syvende och sist styrs ändå de flesta kommuner och landsting med Socialdemokraterna vid rodret. Då är det också en arbetsgivarfråga.
På vilket sätt kan ministern ha med det i det stora programmet för att få färre nya sjukskrivningar? Om man inte kommer till rätta med och tar dessa signaler på allvar ute i kommuner och landsting kommer de ökningar som vi ser nu från månad till månad liksom aldrig att hejdas. En av mina frågor är alltså hur man kan arbeta förebyggande med kommuner och landsting.
Visst är primärvårdens verksamhet och första linjens psykiatri oerhört viktig, för det är ofta där man kommer i kontakt med vården första gången, när man har stressrelaterad ohälsa. Då undrar jag vad som måste göras. Det är i allmänhet landstingen som har det yttersta ansvaret för första linjens psykiatri. Vad är det som måste till?
I Socialförsäkringsutredningen finns det ett skarpt förslag om att i hälso- och sjukvårdslagen ge framför allt landstingen ansvaret för återgång till arbete, att det ska finnas med i hälso- och sjukvårdslagens portalparagraf. Jag skulle gärna vilja veta hur ministern tänker kring just det förslaget och var det ligger i dag.
Som ministern vet var de förslag som vi i Socialförsäkringsutredningen kom fram med ett resultat av en bred kompromissuppgörelse, och jag tror att vi skulle kunna få ett betydligt bättre resultat avseende den psykiska ohälsan om man fick med detta om ansvaret i hälso- och sjukvårdslagen. Försäkringskassan har getts extra resurser från regeringen. Där har jag också en frågeställning.
Det jag ser i budgeten är att regeringen tar pengar från rehabiliteringsresurserna och lägger dem på Försäkringskassan för utökat stöd till handläggning. Därför har jag en fråga. Rehabiliteringsgarantin har fått kraftig kritik från Riksrevisionen. Men när jag tittar på det som ministern nu har lagt som förslag i ett åtgärdspaket ser jag att det egentligen är rehabiliteringsgarantin som finns där.
Då borde man stötta upp själva garantin i stället för att ta pengar till handläggning. Det är en ytterligare fråga som jag har.
Jag har valt att fokusera min interpellation på omställningsstöd, som det också står i rubriken, därför att det bland kvinnor som mår dåligt av stressrelaterad ohälsa många gånger helt enkelt handlar om att byta arbetsgivare, att byta arbete. Då måste vi också göra det enklare att gå från ett arbete till ett annat eller att starta eget.
Där har vi en mängd olika förslag som jag kommer att lägga fram i nästa debattrunda.
Lotta Finstorp (M):
Jag tackar ministern för en viktig debatt. Jag vill börja med att informera om de förslag som vi moderater har avseende omställning och hur man skulle kunna tänka. När det gäller psykisk ohälsa som är stressrelaterad och i allmänhet knuten till arbetsplatsen handlar det inte om en quickfix.
Det finns inte ett svar som passar alla, utan det gäller att ha många lösningar eftersom man måste titta på varje individs behov. Vad behöver just den här personen för att komma tillbaka till arbete? Bland annat har vi redan talat om att förstärka första linjens psykiatri.
Där har fokus tidigare ofta legat på psykisk sjukdom som psykoser, manodepressivitet och så vidare. Detta är lite som en ny sorts diagnos som har tagit landstingen så att säga lite grann på sängen. Här måste också landstingen och vårdgivarna generellt tänka om utifrån befolkningens behov. Där finns en tröghet i systemet som jag tycker är oroande.
När det handlar om att kunna byta arbete lite snabbare, till exempel att kunna starta eget, går det inte att tänka utifrån ad hoc-lösningar: Nu flaggar vi från regeringens sida för att vårdvalet ska skruvas ned. Vad händer då? Jo, det som vi nu ser är att det blir färre kvinnliga företagare. Det har stannat upp.
Många av de kvinnor som har kunnat starta vårdföretag och RUT-företag har varit oerhört duktiga i sina yrken i offentlig sektor och har gått vidare som företagare. Men signalsystemet gör att när regeringen inte sätter ned foten stannar det av. Investeringarna stannar av och man vågar som kvinna inte starta eget. Det är skillnad mellan kvinnor och män i fråga om att starta eget. Kvinnor vill generellt gärna ha hängslen och livrem.
Det gör att man inte vågar. Om det nu blir så att regeringen skruvar ned vårdvalet på något sätt vågar man inte stå där med ett nystartat företag. Allting hänger liksom ihop. Det är viktigt att offentliga arbetsgivare - där vi ser att ökningen i psykisk ohälsa ökar kraftigt - erbjuder medarbetarna inom till exempel vård och omsorg fysisk träning på arbetstid.
Det har gett mycket bra resultat på många ställen, och det vore bra om fler kommuner och landsting gjorde det. Det borde inte vara så att man kan välja bara landsting och kommuner som arbetsgivare. Man borde värna att det finns fler. Det är också kopplat till den psykiska ohälsan huruvida man kan byta arbetsgivare inom det yrke som man har utbildat sig till.
När det gäller fribeloppet ska jag som exempel ta en undersköterska som vill läsa vidare till sjuksköterska. Om man då har familj måste man kanske kunna försörja sig genom att arbeta extra på helger och så vidare. Då gäller det att fribeloppet höjs, så att man inte slår i taket utan kan jobba så mycket man orkar och behöver för att kunna försörja sin familj.
Det kan också handla om att man har rätt att ta längre tjänstledighet för att starta eget eller för att prova på ett annat arbete. I dag beviljar arbetsgivaren i allmänhet sex månaders tjänstledighet. Men vi tror att det vore mycket bra med ett år för att man ska kunna prova på ett nytt yrke under en lite längre tid. Det vore bra om ministern kunde ge lite mer kommentarer kring de förslag som jag hittills har fört fram.
Lotta Finstorp (M):
Detta är viktiga frågor. Jag tror att man måste tänka utanför boxen, precis som jag upplever att ministern nu gör, och tänka nytt utifrån den arbetsmarknad som vi har i dag.
Omställningsavtalen handlar om när människor har blivit varslade, men de handlar inte om att man ska kunna använda dem på det sätt som man skulle kunna göra i dag utifrån att någon behöver byta arbetsgivare vid psykisk ohälsa eller när det faktiskt är dags för både arbetsgivare och arbetstagare att skiljas åt. Det är också bra att man gör det innan det har gått för långt.
Det är också intressant att titta på hur andra länder har byggt upp sina trygghetssystem på ett sätt som inte hindrar människor från att byta jobb. I Sverige byter människor väldigt sällan arbete - även om jag tror att den nya, unga generationen inte kommer att få guldklockor vid så många tillfällen som i dag; den yngre generationen byter mer än vad min generation har gjort, så att säga.
Till exempel Danmark har den rakt motsatta utvecklingen jämfört med Sverige. Där har man betydligt färre sjukskrivningar, åtminstone för tre månader sedan då jag tittade på det, och där är det betydligt vanligare att byta arbetsgivare. Någonstans finns det alltså en sanning i det där att det måste bli lättare att byta arbetsgivare. Jag tror att man ofta kanske går kvar för länge hos en arbetsgivare därför att man inte vågar byta.
Det handlar även om till exempel LAS-systemet, alltså att sist in blir först ut. Också flexicurity är jätteintressant att titta på, även om man kanske inte bara ska ta det rakt av som en modell utan titta på det utifrån hur samhället och arbetsmarknaden ser ut i dag. Jag tror att Försäkringskassan egentligen bara kan se till att människor kommer vidare. Hur vi ska se till att färre kommer in i sjukskrivning är det som är problemet.
Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern, för svar på mina frågor! Det finns ett problem med att bristen är så stor på sfi-lärare. Den är kanske inte akut just i dag men framöver, om bara ett halvår, kommer det att bli ännu svårare. Den integration som vi måste påskynda och som kräver goda svenskkunskaper blir mycket svårare när bristen på lärare är stor.
Eftersom alla kommer med så olika kunskaper och erfarenhet av att studera i bagaget behöver undervisningen individualiseras genom att man till exempel delar in klasserna i mindre grupper. När jag undervisade nyanlända i psykologi på komvux i början av 90-talet var förutsättningen för att kunna bedriva en bra undervisning som alla kunde tillgodogöra sig att dela upp klasserna i grupper.
Det kunde vara en spridning från den som hade en doktorsexamen i sitt hemland till den som var analfabet och aldrig hade studerat. Jag är orolig för att när bristen är så stor - jag vet att det är en jätteutmaning att få fram fler behöriga sfi-lärare, och jag är väldigt ödmjuk i detta - riskerar grupperna att bli stora och blandade, och då kommer integrationen att ta ännu längre tid.
Det jag funderar på är också att regeringen i den här krissituationen väljer att höja löneskatten för äldre i stället för att ge arbetsgivare incitament för att stimulera äldre att arbeta kvar längre. Seniora lärare och rektorer skulle kunna göra betydande insatser för nyanlända och dessutom få känna att de fortfarande gör stor nytta med sina kunskaper.
Min erfarenhet är att många nyanlända har en otrolig studiemotivation för att snabbt kunna komma in i samhället. För en äldre lärare kan det här vara grädden på moset, därför att det är väldigt trevligt och man kan få vänner för livet och så vidare. Nu har regeringen tagit bort incitamentet för arbetsgivarna att ha kvar de här äldre lärarna. Jag tror att det är feltänkt.
Jag tror att man måste tänka i helheter när vi nu har så stora utmaningar avseende de stora flyktingströmmarna. Man måste i stället tänka utanför boxen och öppna alltihop. Jag vet att det finns lärare som gärna skulle gå tillbaka till yrket igen, men då gäller det att arbetsgivarna också vill anställa dem igen. Det skulle kunna vara ett sätt att få ett större antal lärare att ta sig an den här utmaningen.
Sedan finns det andra förslag. På regeringens bord ligger 125 tillkännagivanden från riksdagen. Bland dem finns många viktiga förslag för att klara de här samhällsutmaningarna på både lång och kort sikt. Tidigare nämnde jag valideringsmodellen, och jag vet att ministern också har pratat om den. Vi måste få en mycket smidigare valideringsmodell på plats.
Det är ofta det svenska språket som är hindret, och man kanske har en hög utbildning från sitt hemland. Nu tar det alldeles för lång tid. Vi har en brist på läkare och sjuksköterskor; det är ingen nyhet. Vi har stått i den här kammaren i många år och pratat om att valideringen tar alldeles för lång tid. Socialstyrelsen har inte tillräckligt många handläggare och utredare.
Man skulle snabbare kunna få in dem som har akademisk examen i bristyrken genom en snabbare valideringsmodell. Vad anser ministern om det?
Lotta Finstorp (M):
Jag kanske får påminna ministern om recessionen 2008 som gjorde att vi fick många arbetslösa i Sverige. I hela i-världen var det många som blev arbetslösa, och det har tagit tid att komma i fatt. Jag vill gärna fortsätta prata om valideringen.
Jag tror att den som är nyanländ och har en akademisk examen i ett yrke som i Sverige är ett bristyrke på grund av demografiska utmaningar måste fångas upp mycket tidigare.
På våra flyktingförläggningar går nu människor som har just de här akademiska examina i våra bristyrken och väntar i månader på att få ett första samtal hos handläggaren på Migrationsverket för att sedan efter lång tid komma in i valideringssystemet. Det här måste gå mycket fortare. I vår moderata budgetmotion finns ökade resurser för validering av nyanländas kompetens och svenskundervisning.
Redan på asylboendet ska man göra den här kompetenskartläggningen. Jag tror att man måste tänka utanför boxen. Det finns många smarta lösningar. Jag läste om att 15 000 unga flyktingar i Tyskland studerar på Kiron University. De är uppkopplade mot Howard, Stanford och Yale, och där finns framtidens ingenjörer, ekonomer, socionomer och så vidare.
Man måste tänka nytt och tänka helt utanför boxen jämfört med hur vi har jobbat tidigare. Det finns mycket som är positivt i flyktingkrisens spår, och en sådan sak är att vi tvingas här i Sverige att inte tänka i stuprör utan i stället i hängrännor mellan de olika politikområdena. Annars kommer vi aldrig att klara situationen.
Jag vill gärna höra lite mer konkret hur fler vägar kan skapas in i läraryrket och framför allt till sfi-lärarutbildningen.