KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Först tänkte jag säga till Robert Hannah att det var på tiden att han debatterar och diskuterar hälso- och sjukvård i kammaren, för den berör oss alla. Men med tanke på ämnet hade jag förstås hoppats att vi inte hade behövt stå här i talarstolen. Det var en väldigt gripande berättelse. Låt oss återkomma till möjligheten att eventuellt träffa Emma när situationen ser annorlunda ut och man får resa. Jag vill verkligen inte frånsäga mig något ansvar.
Jag tar lite avstånd från det sättet att uttrycka sig när det handlar om att vi har regionala huvudmän, och de är inte delvis ansvariga. De är inte ansvariga till en viss gräns. De är inte bara ansvariga för kvinnor som har okomplicerade förlossningar, utan de har ansvaret för hela hälso- och sjukvården.
De har också ansvar för den högspecialiserade vården, där man samordnar sig för att inte varje region ska ägna sig åt det som, precis som Robert Hannah beskriver, är unika och ovanligt förekommande diagnoser eller sjukdomstillstånd.
Sällsynt diagnos är någonting annat, men det är ju samma typ av situation, där en läkare, om så specialist, helt plötsligt möter ett tillstånd eller en person med en diagnos som man kanske aldrig har mött. Det måste förstås finnas nätverk och strukturer i hälso- och sjukvården för att man snabbt ska kunna få den kunskapen.
Av Robert Hannahs beskrivning av situationen förstår jag verkligen behovet och Robert Hannahs perspektiv. Men det går inte att säga att regionerna har ansvar bara för förlossningar som är okomplicerade. Det tillskjuts stora resurser, tack vare samarbetet mellan Liberalerna, Centerpartiet och regeringen.
Här handlar det om att vi inte bara får se till förlossningssituationen och bemanningen på just förlossningsavdelningen, utan vi måste få hela vårdkedjan att fungera. Det är inte alltid man tänker så. Det är framför inte så länge man har tänkt så. Självklart ser barnmorskor och andra som arbetar med och möter gravida, födande och nyblivna mammor detta. Men samhället har inte på det sättet fokuserat på vårdkedjor, utan man tycker att en förlossning är ett särskilt tillfälle.
För en del blir det ett fantastiskt tillfälle. Under en tid därefter har man kontakt med barnhälsovården och har uppföljande besök. Men för en del är det naturligtvis helt andra behov som framkommer. Jag vill understryka att SBU gör den här granskningen.
Det är klart att Socialstyrelsen inte ska låta bli att titta på - det är en underdrift att säga det - väldigt allvarliga komplikationer, såsom förlossningspsykos. De drabbar tack och lov väldigt få svenska kvinnor, men de som drabbas måste ju få den vård de behöver. Man måste verkligen se hur man bäst kan erbjuda denna vård med de specialister som finns.
Kan man inte göra det själv samarbetar man inom de sex sjukvårdsregioner vi i dag har i Sverige. Upplever man att de är för små kan det handla om högspecialiserad vård. Men jag skulle gissa att det snarare handlar om att man samarbetar och samverkar inom sjukvårdsregionerna.
Lena Hallengren (S):
Jag tror egentligen inte att Robert Hannah behöver fler inlägg för att övertyga mig om vikten av frågan att alla människor i vårt land har rätt att få den vård de behöver när de behöver den. Naturligtvis ska det i akuta situationer inte i något fall handla om att man själv ska veta vart man ska vända sig och så vidare. Det talar vi många gånger om i sjukvårdsdebatten, och det blir väldigt uppenbart - vart man än vänder sig måste kunskapen finnas.
Man måste komma rätt. Som jag nämnde i mitt interpellationssvar har SBU ett uppdrag inom ramen för regleringsbrevet för i år. Man har beslutat att starta ett projekt med syftet att kartlägga det vetenskapliga kunskapsläget. Jag ska inte upprepa detta, men det handlar om att identifiera eventuella behov av fler primärstudier, fler systematiska översikter och så vidare. Jag säger detta därför att de ska komma med sitt underlag första kvartalet 2021.
Det finns naturligtvis all anledning att särskilt se på hur underlaget ser ut, vilka brister det finns och hur vi kan gå vidare. Jag hör att Robert Hannah talar om förlossningspsykoser, men inte heller förlossningsdepressioner är så vanliga. Det finns förstås en bredd i det. Ett viktigt verktyg för vården är de nationella riktlinjer som tas fram av Socialstyrelsen och som innehåller rekommendationer om åtgärder för vård vid depressions- och ångestsyndrom.
Under året kommer man på nytt att bedöma om kunskapsläget har förändrats för att se om riktlinjerna behöver uppdateras. Jag har inget datum klart för mig, men året är snart slut. Möjligen har man fått lite respit, vilket man har behövt få med en hel del av sina återrapporteringsuppdrag på grund av pandemin. Men jag kan lova Robert Hannah att jag ska hålla ögonen på detta. Vi behöver följa frågan.
Båda vi två, men även andra, som lyssnar på diskussionen, bör förstås ta upp frågan med våra regioner och i Sveriges Kommuner och Regioner-sammanhang.
Jag är alldeles övertygad om att alla de som till vardags arbetar med vård, inte minst de som arbetar med och möter gravida kvinnor, jobbar inom förlossningsvård och möter nyblivna mammor, ser behovet av den sammanhållna vårdkedjan och av att man identifierar de kvinnor som har de största behoven.
Jag har fått läsa på lite grann inför den här interpellationsdebatten. När det gäller förlossningspsykos visade det sig att symtomen ofta uppkommer inom ett par tre dygn och vanligen gör det inom två veckor. Det finns även riskgrupper. Det finns förstås mycket som man bör ha ögonen på och känna till som arbetande i mödravården. Vi har en del kartläggningar som är på gång och som man behöver följa upp.
Men jag vill också ta tillfället i akt att rikta ett budskap till alla dem som arbetar inom hälso- och sjukvården och till dem som har huvudansvaret: Man måste ta med detta när man talar om högspecialiserad vård. Kanske är detta ett sådant område. Jag kan inte svara riktigt på hur de själva ser på de kriterierna, men klarar man inte av att göra det själv samarbetar man med andra. Det brukar vara en viktig princip och en ganska bra ledstjärna.
Lena Hallengren (S):
Jag vill tacka för en konstruktiv och fin interpellationsdebatt. Det är klart att ingen ska nekas rätt till vård. Jag utgår naturligtvis från att man gör en anmälan när man upplever att fel möjligen har begåtts. Det är en fråga inte bara om att utkräva ansvar, utan också om att se till att åtgärda eventuella brister för att undvika systemfel och så vidare; det ska inte hända igen. Det är inte bara så att man inte ska få fel vård, utan man får inte nekas den rätta vården.
Jag vill också fånga det som Robert Hannah sa i ett tidigare inlägg om barnkonventionen. Det är klart att det är helt centralt. Exakt hur vården sedan organiseras i de här speciella situationerna vill jag däremot ha lite osagt, för det är en del av professionens roll. Frågan hamnar på några olika ställen och berör även arbetet med suicidprevention. Det handlar om förlossningsvården, där man skulle kunna upptäcka detta och ge rätt vård.
Men det handlar också om det väldigt omfattande arbete som vi har dragit igång, där 25 myndigheter ihop med Folkhälsomyndigheten och Socialstyrelsen ska genomlysa sina verksamheter för att se hur man kan bidra till minskad psykisk ohälsa och i förlängningen också färre suicid. Det är klart att de här situationerna också vägs in i detta. Det arbetet är på lite längre sikt. Men det ska göras ordentligt så att vi verkligen får en utveckling och en positiv effekt. Tack, Robert Hannah, för interpellationsdebatten!
Lena Hallengren (S):
Jag hälsar till Pia Steensland, som inte kan vara här, och hoppas att hon och hennes anhöriga kryar på sig. Herr ålderspresident!
Pia Steensland har frågat mig varför regeringen och samarbetspartierna C och L föreslår begränsningar för covidrelaterade kostnader för assistansanordnare, avseende exempelvis maxtak för kostnaderna och inkludering av endast kostnader för skyddsutrustning, när liknande begränsningar inte finns för regeringens merkostnadsersättning till övrig vård- och omsorgsverksamhet.
Det är viktigt att personliga assistenter till dem som är beviljade statlig assistansersättning har tillgång till personlig skyddsutrustning som skydd mot covid-19. Regeringen har därför föreslagit i en extra ändringsbudget att avsätta 50 miljoner kronor för att även privata utförare som bedriver verksamhet med personlig assistans ska kunna ansöka om ersättning. Glädjande nog delar Pia Steensland min och regeringens uppfattning att detta är ett bra och välkommet beslut, men hon har ändå invändningar.
Egentligen handlar det om jämförelser med den merkostnadsersättning regioner och kommuner får för merkostnader avseende övrig vård- och omsorgsverksamhet med anledning av covid-19. Det jag och regeringen har haft som utgångspunkt när vi föreslagit merkostnadsersättning till assistansanordnare är att personliga assistenter ska ha den skyddsutrustning som behövs när de utför sitt arbete i kontakt med personer med funktionsnedsättning.
Det är merkostnadsersättning till följd av covid-19 som går utöver de kostnader för skyddsutrustning som normalt ingår i arbetsgivarens ansvar. Det har gjorts en bedömning, med stöd av Socialstyrelsens beräkningar gällande personlig skyddsutrustning för personal inom stöd och omsorg, att de medel som är avsatta för den här satsningen är väl avvägda. Precis som med andra frågor relaterade till covid-19 kommer jag att noga följa den här frågan.
Pia Steensland ställer också frågan varför merkostnadsersättningen är begränsad till personlig skyddsutrustning. Det beror på att andra merkostnader som kan uppstå till följd av covid-19 i assistansanordnares verksamhet och som rör personliga assistenter kan täckas genom andra beslut som regeringen har fattat under den tid som pandemin pågått. Exempelvis har 6,8 miljarder kronor avsatts till regionerna för testning och ytterligare 3 miljarder kronor föreslås i en extra ändringsbudget för 2020.
Beslut har även tagits om en tillfällig ersättning för första dagen i sjukfallet och att ersätta arbetsgivaren för sjuklönekostnaderna för att anställda ska kunna stanna hemma vid minsta tecken på smitta. Dessutom har kommunen ett basansvar som innebär att vid en personlig assistents sjukdom ska kommunen ersätta anordnaren med en sjukvikarie. Det är inte något nytt utan har alltid varit ett uppdrag som kommunen har när det gäller personlig assistans. Till sist vill jag nämna att det finns möjlighet för vissa anhöriga som arbetar som personlig assistent åt personer i riskgrupp att ansöka om smittbärarpenning. Ålderspresidenten meddelade att interpellanten anmält att hon var förhindrad att delta i debatten.
Lena Hallengren (S):
Jag ska försöka att svara på några av frågorna. Jag hängde inte riktigt med att anteckna allting. Jag var lite fokuserad på att svara på en interpellation och inte på att få helt nya frågor. Acko Ankarberg Johansson får mycket gärna upprepa dem om jag missade någon. Jag vill omedelbart säga att jag just har haft förslaget på remiss. En av de saker som jag också har uppmärksammats på är att man har skrivit att det ska vara misstänkt eller bekräftad covid. Vi ska titta vidare på hur vi kan ta vara på den synpunkten. Jag inser att det finns lite att göra där.
Jag vill uppehålla mig lite grann kring det som handlar om jämförelser mellan statsbidragsförordningen för kommuner och regioner och statsbidragsförordningen för personlig skyddsutrustning för personliga assistenter. De riktar sig ändå till olika verksamheter. Det finns kommuner och regioner där man ska anpassa både lokaler och transporter, och det är andra typer av utbildningar och liknande som ska bedrivas. Nu handlar det om personlig skyddsutrustning.
Som jag beskrev i mitt interpellationssvar finns det andra situationer där det handlar om sjuklönedelen och så vidare. Där finns redan ersättning på ett annat sätt i och med att kommunen är skyldig att se till att det finns vikarier. Arbetsgivare får också till en början sina två första veckor täckta.
Jag kommer säkert inte att kunna svara på alla Acko Ankarberg Johanssons följdfrågor i detalj. Det finns anledning att lyfta fram det som Acko Ankarberg Johansson beskrev. Andelen smittade inom personlig assistans är 1,4 procent, vilket är betydligt lägre än inom hemtjänst och äldreomsorg, vilket jag tycker är glädjande på alla sätt.
Men det ligger ju också någonting i att det är ytterst få som möter varje enskild brukare. Det finns inte så många kontaktytor på det sättet, och det påverkar säkert positivt. Det säger någonting om hur vi skulle vilja minska antalet som går hem till den äldre i hemtjänsten och hur man kan hitta sätt att skydda äldre på äldreboenden.
Acko Ankarberg får gärna fylla i, så kan vi ha en liten gemensam diskussion. Att använda skyddsutrustning kan också verkligen behövas när man går mellan brukare och mellan patienter. Det ser inte riktigt likadant ut när det gäller att möta samma fåtal brukare. Beräkningen är helt enkelt gjord utifrån ungefärliga, uppskattade siffror.
Det är klart att vi följer frågan, men vi måste kunna göra någon typ av uppskattning för att kunna lägga det i budgeten. Det är så vi behöver förhålla oss hela tiden. Beräkningen på 5 000 är en uppskattning. Ungefär där skulle man mycket sannolikt landa. Det låter kanske på ett sätt rimligt att assistansanordnaren i stället skulle kunna samla ihop sina kostnader.
Men det är ju den som har fått personlig assistans beviljad som har fått ersättningen utbetald och som också behöver redovisa om man ska ha andra kostnader täckta. Det är den ordning som vi behöver ha, helt enkelt. När det gäller frågan om skyddsutrustning för misstänkt eller bekräftad covid vill jag kvittera att jag har uppfattat detta som en synpunkt i beredningen. Vi ska titta på det.
Lena Hallengren (S):
Återigen: Vi tittar på frågan om det som Acko Ankarberg beskriver som det förebyggande, det som inte är omedelbart kopplat till misstänkt eller bekräftad covid-19.
När det gäller taket har jag inget svar på det. Det är så det ser ut just nu. Vi följer dock frågan. Jag vill ändå lite grann understryka att kommuner och regioner har många delar.
När vi fördelar stödet till dem handlar det inte bara om personlig skyddsutrustning utan om många omkostnader som vården och omsorgen har. Där har det varit tydligt att ekonomin inte ska vara det avgörande. Samtidigt är detta en statsbidragsfråga som handlar om personlig skyddsutrustning. När det gäller testningen är ju det någonting som inte kostar oavsett om man är assistansanordnare, brukare eller personlig assistent, lika lite som det ska kosta för den som arbetar i vården eller omsorgen.
När det gäller sjuklönefrågorna finns de också reglerade på annat sätt. Att anpassa lokaler och mycket annat är däremot exempel på verksamheter som kommuner och regioner har. Därför tycker jag kanske inte att man kan jämföra de två statsbidragsförordningarna. Att få stöd för personlig skyddsmateriel är det som frågan handlar om. Vi återkommer helt enkelt när det handlar om detta. Det är klart att vi måste hitta sätt att också förbereda Försäkringskassan. Vi inser att det är kort om tid.
Det kanske inte är så komplicerat för den som ska redovisa sina kostnader, men det är klart att detta ska kunna ske och att det ska fungera. Det är ambitionen. Vi skulle inte anta en ny statsbidragsförordning om vi inte också avsåg att kunna betala ut pengar.
Lena Hallengren (S):
Ludvig Aspling har frågat mig om jag avser att vidta några generella åtgärder för att säkerställa att lagstiftningen om Allmänna arvsfonden endast medger att organisationer som delar demokratiska värderingar och tar avstånd från terrorism kan få projektbidrag för att motverka våldsbejakande extremism. Offentliga bidragsmedel ska aldrig gå till verksamheter som inte är förenliga med vårt samhälles grundläggande värderingar, så som de formuleras i regeringsformen och i de internationella konventioner om mänskliga rättigheter som Sverige är bundet av.
Allmänheten ska kunna känna sig trygg i att medel bara betalas ut till organisationer som respekterar demokratins idéer. Arvsfondsdelegationen tillämpar i sin praxis ett demokrativillkor som innebär att stöd inte lämnas till organisationer som inte vilar på demokratisk grund. Villkoret är dock inte lagstadgat.
Utredningen om en översyn av regelverket för Allmänna arvsfonden hade bland annat i uppdrag att föreslå hur ett villkor kan utformas som säkerställer att enbart organisationer som i sin verksamhet respekterar värderingar som präglar ett demokratiskt samhälle kan få stöd.
Arvsfondsutredningen föreslog i sitt betänkande En arvsfond i takt med tiden att ett demokrativillkor med innebörden att stöd inte får lämnas till en organisation som främjar, uppmanar till eller försvarar terrorism eller i övrigt inte respekterar mänskliga rättigheter skulle införas i lagen om Allmänna arvsfonden.
Nya och förtydligade demokrativillkor för statens stöd till trossamfund och för bidragsgivningen till det civila samhället har även utretts och föreslagits i betänkandena Statens stöd till trossamfund i ett mångreligiöst Sverige och Demokrativillkor för bidrag till civilsamhället . Båda dessa betänkanden har remitterats.
I beredningen av betänkandena har ett behov av att analysera frågor om personuppgiftsbehandling och sekretess i ärenden om stöd till det civila samhället konstaterats. Det behöver säkerställas att känsliga personuppgifter har ett tillräckligt skydd i samband med att myndigheter eller enskilda organ prövar frågor om stöd till det civila samhället. En särskild utredare har därför fått i uppdrag att analysera frågor om personuppgiftsbehandling och sekretess i ärenden om stöd till det civila samhället, inklusive trossamfunden .
Uppdraget omfattar även det föreslagna demokrativillkoret för Allmänna arvsfonden. Uppdraget ska redovisas senast den 1 augusti 2021. Regeringen avser därefter att återkomma i frågan om att införa ett demokrativillkor i lagen om Allmänna arvsfonden.
Lena Hallengren (S):
Tack, Ludvig Aspling, för frågan! Den fråga som jag tidigare tog del av gällde om jag avser att vidta några generella åtgärder för att säkerställa att lagstiftningen om Allmänna arvsfonden endast medger att organisationer som delar demokratiska värderingar och tar avstånd från terrorism kan få projektbidrag för att motverka våldsbejakande extremism. Man kan väl tycka att den frågan är synnerligen intressant att svara på. De frågor som Ludvig Aspling ställer här tror jag dock att han själv förstår svaret på.
Det är klart att det inte ska vara några odemokratiska krafter som får del av skattebetalarnas pengar. Det var precis detta som jag sa i mitt svar. Samtidigt vet ju Ludvig Aspling att jag som statsråd inte kan uttala mig om enskilda fall. Det är inte heller regeringen som beslutar om varje enskilt ärende som beviljas medel av Allmänna arvsfonden. Men det är klart - utifrån interpellationen får jag informera mig från den kanslifunktion som finns. Projektägare var tydligen föreningen Flamman Ungdomarnas Hus.
Projektet var ett samarbete med bland andra Malmö stad, Kriminalvården, polisen och Islamakademin. Man kan ju tänka sig att det faktum att polis och kriminalvård också deltar i arbetet inte innebär att det är givet att man ger ensidigt stöd till en organisation utan snarare till ett projekt, som i det här fallet syftade till att värna demokratin mot antidemokratiska beteenden.
Arbetet med att bygga upp ett regionalt resurscentrum som förmedlar kunskap, arbetar demokratistärkande och erbjuder stöd på samhälls-, riskgrupps- och individnivå är en verksamhet som nu fortsätter utan stöd från Allmänna arvsfonden. Mina frågor till Ludvig Aspling är: Är det rimligt att vi fördelar medel för att värna demokratin mot antidemokratiska beteenden och radikalisering?
Och är det bra att vi bygger upp ett regionalt resurscentrum som förmedlar kunskap, arbetar demokratistärkande och erbjuder stöd på samhälls-, riskgrupps- och individnivå?
Lena Hallengren (S):
Jag tror inte att ledamoten Aspling är så intresserad av den kommentaren eftersom han fortsätter att prata om enskilda ansökningar och organisationer. Men jag tänker att det kan finnas någon som lyssnar på debatten och undrar hur Allmänna arvsfonden egentligen arbetar. För pågående projekt gäller ju att Arvsfondsdelegationen kan avbryta sin finansiering om projektet i sitt genomförande strider mot den demokratiska värdegrunden.
Om det visar sig att en organisation inte lever upp till de krav som ställs har Kammarkollegiet möjlighet att kräva tillbaka medel som betalats ut. Enligt 2017 års arvsfondsutredning, som ledamoten Aspling hänvisar till, finns det inga belägg för att medel ur Allmänna arvsfonden har lämnats till organisationer som inte respekterar demokratiska värderingar. Riksrevisionen har också granskat Allmänna arvsfonden och framfört kritik, men den handlar om principer för redovisning, inte om att arvsfondsmedel används på ett olämpligt sätt.
Det förs självfallet en kontinuerlig dialog mellan Regeringskansliet, Kammarkollegiet och Riksrevisionen med anledning av den kritiken. Det är därför vi har en granskning av Allmänna arvsfonden, så att vi ska få veta hur vi behöver förändra vår styrning eller annat i verksamheten för att den ska ske på det sätt som vi har bestämt. Under 2019 bedrev Kammarkollegiet ett omfattande arbete för att möta den kritik som gällde budgetåret 2018.
Man har utrett och åtgärdat samtliga områden. Men jag vill återkomma till att när det handlar om demokrativillkor finns det en pågående utredning. Det kan låta enkelt. Ludvig Aspling kan säkert själv berätta vilka organisationer han tycker ska få pengar och vilka som inte ska få det. Men som regering kan vi inte själva sitta och bestämma vem som ska få pengar, utan vi behöver förhålla oss till något när vi talar om demokrativillkor.
Vi måste försäkra oss om att det finns möjligheter för myndigheter eller i det här fallet för Arvsfondsdelegationen att kontrollera att man följer demokrativillkoren. Den utredningen kommer, som jag sa i mitt interpellationssvar, att redovisas till sommaren 2021. Det blir väldigt viktigt. Någon kan säkert tycka att det låter enkelt, men jag tror att vi alla är engagerade och intresserade av att demokrativillkoret verkligen hanteras med varsamhet och att det blir rätt och riktigt gjort.
Sedan ska vi självklart tillämpa det.
Lena Hallengren (S):
Vi behöver naturligtvis försäkra oss om att alla de medel vi betalar ut går till organisationer, projekt och verksamheter där man arbetar utifrån de principer som gäller för mänskliga rättigheter, de konventioner som vi har undertecknat och mycket annat. Jag hör att Ludvig Aspling har hela listan klar för sig. Jag tror att alla är väldigt tacksamma för att vi på ett mer objektivt sätt fastställer en sådan lista och sådana kriterier.