KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Först och främst: Vad vi nu diskuterar är ett utredningsförslag. Regeringen överväger det förslaget utifrån utredningens egna tankar och förslag och mot bakgrund av de synpunkter som kommer från remissinstanserna. Regeringen ska väga ihop detta till en klok och genomtänkt proposition.
Utgångspunkten är att båda föräldrarna ska ha möjlighet att umgås med sina barn. Man kan hamna i en mycket olycklig situation - som finns för vissa i dag - att ekonomin inte räcker till för att kunna umgås med barnen, framför allt när föräldrarna bor med långa avstånd mellan sig.
Vi vet att det är bra för mamman och för pappan men framför allt för barnen med kontakt mellan föräldrar och barn, även om de inte råkar bo tillsammans. Regeringen har vidtagit en lång rad åtgärder som förstärker och förbättrar för personer som har låga inkomster.
Det är något som är prioriterat för regeringen och som är av allra största betydelse för ett samhälle som håller ihop, ett samhälle där skillnaderna inte blir för stora.
Det är också mot bakgrund av det som man ska se vårt arbete med att utveckla politiken på det här området, att säkerställa situationen för barn som ibland råkar i ekonomisk knipa därför att deras föräldrar har det ekonomiskt svårt och har gjort valet att leva åtskilda.
Vi vet ju att om man som vuxen lever ensam har man sämre ekonomi, allt annat lika, i jämförelse med om man kan dela kostnader med andra. Då gäller det att utforma systemet på ett förnuftigt sätt, så att det blir möjligt för föräldrar att umgås med sina barn och, kanske viktigare, för barn att umgås med båda sina föräldrar.
Men det gäller också att säkerställa att det finns likvärdiga förutsättningar för föräldrar ekonomiskt att uppfylla sitt ansvar och sin i regel uttalade vilja att vara förälder. Vi kommer att fortsätta arbetet med att utforma förslaget. Som jag sade kommer vi självklart att vara mycket noggranna, så att utformningen blir sådan att den förbättrar.
Det är själva utgångspunkten - det är få gånger man har som idé att försämra något, utan tvärtom vill man utveckla och förbättra utifrån de brister som Särlevandeutredningen har identifierat. Förslagen ska vara sådana att det blir bättre.
Göran Hägglund (KD):
Det skulle vara synd om Sara Karlsson sov dåligt på grund av förslag som ännu inte har lagts fram. Jag kan försäkra att vi har de bästa ambitioner och att vi till vårt förfogande har människor som drivs av samma vilja som jag själv drivs av, nämligen viljan att åstadkomma en bättre lösning för de barn vars föräldrar har gått skilda vägar.
När Sara Karlsson säger att det är tydligt att det inte får kosta kan jag bara påminna om att det här har varit en regel inom utredningsväsendet under väldigt lång tid, oavsett regeringsfärg. I händelse av att utredningar föreslår nya reformer som kostar pengar ska också en möjlig finansiering redovisas. Så har det varit i många år, och det gäller också denna utredning. Det är ingenting unikt.
Men det är upp till regeringen att pröva det här i ett större sammanhang och lägga fram förslag som leder till den lösning som vi vill ha. Jag är tacksam för att vi kunnat ha detta meningsutbyte.
Jag har haft möjlighet att berätta om en del av de åtgärder vi vidtagit för att förbättra för ekonomiskt utsatta familjer, till exempel i form av flera gånger genomförda förstärkningar av bostadsbidrag, förstärkning av flerbarnstillägg och annat. Vår ambition är att fortsätta arbetet för att göra livet lättare att leva för de familjer som lever under små ekonomiska omständigheter.
Göran Hägglund (KD):
Med anledning av det sista som Patrik Björck sade: Är det ett fiasko om en mindre grupp får möjlighet att ordna sina liv på det sätt de vill? Säg att andra får möjlighet att till exempel göra som vi gjorde när mina barn var små. Vi utnyttjade kommunal dagbarnvårdare, och mina barn fanns huvuddelen av tiden på ett kommunalt dagis.
Om mina grannar hade önskat någonting annat men inte haft möjlighet till det och om vi hade gett de grannarna möjligheten att leva sina liv som de ville, hade det då varit ett fiasko om de inte hade varit många? I min tillvaro är det inte så.
Även den som väljer på ett annat sätt än alla andra, än de många, ska få respekt för sitt val och ska, när det gäller så viktiga saker som barn, kunna välja själv. Här har vi uppenbarligen olika uppfattningar. Jag tycker att det ska finnas utrymme även för grupper som inte tillhör majoriteten att ordna tillvaron på det sätt som passar dem bäst.
Låg volym är alltså inte ett fiasko. Är det så att det finns möjlighet att välja färg på bilar och några få väljer till exempel en grön, då är det inte ett fiasko om det är få som väljer en grön. Det kanske var rätt färg för dem, och då är det bra om de får den möjligheten.
I mitt svar - jag antar att Patrik Björck har läst hela svaret - står det också att vårdnadsbidraget, som är kommunalt, utformas på lite olika sätt i olika kommuner. Det är ungefär hälften av kommunerna som använder det. Genomströmningen är ganska stor eftersom man använder det när man har utnyttjat huvuddelen av sina föräldrapenningdagar och det bara kan användas tills barnet är tre år.
Det gör att utvärderingar blir av begränsat värde. Nu råkar det vara så att min grundförutsättning i sammanhanget inte är att jag tror att Patrik Björck har gått omkring hela livet och önskat utvärdera det här. Han tillhör en partigrupp som tycker att det här är fel tänkt från början och vet med sig hur det borde vara i tillvaron: Alla ska ha en form och en mall. Det är inte mitt samhälle, herr talman.
Göran Hägglund (KD):
Julia Kronlid har frågat mig vad jag avser att göra för att garantera rätten till samvetsfrihet för svensk sjukvårdspersonal i enlighet med resolution 1763.
Inledningsvis vill jag betona att i Sverige har arbetsgivaren generellt sett rätt att ställa krav på att arbetstagaren utför sina arbetsuppgifter så länge dessa utförs för arbetsgivarens räkning och faller inom ramen för arbetsgivarens naturliga verksamhetsområde. Arbetsskyldigheten framgår av kollektivavtal och ibland av personliga anställningsavtal. Enligt svensk abortlagstiftning har kvinnan rätt till abort.
Den person som ansvarar för att leda arbetet på en klinik som utför aborter måste därför se till att det finns anställda som är villiga att hjälpa patienter som kommer till kliniken för att få sin abort utförd. Julia Kronlid hänvisar till Europakonventionen och rätten till samvetsfrihet. Det stämmer att Europakonventionen är en del av svensk lagstiftning och enligt artikel 9 har var och en rätt till tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet.
Enligt samma artikel kan rätten att utöva dessa rättigheter få ge vika för andra intressen såsom skyddet för hälsa eller till skydd för andra personers fri- och rättigheter. Jag vill framhålla att resolution 1763 från Europarådets parlamentariska församling inte är något juridiskt bindande dokument.
Vidare konstaterar jag att riksdagens konstitutionsutskott har behandlat och avslagit motionsyrkanden som gäller samvetsfrihet och möjlighet att införa en samvetsklausul inom sjukvården och högskoleutbildningen. Även utrikesutskottet förhåller sig kritiskt till resolutionen. Regeringen gör bedömningen att våra internationella åtaganden på området inte medför att några förändringar av svensk lagstiftning behöver genomföras.
Mot bakgrund av det sagda har regeringen inte för avsikt att vidta några åtgärder med anledning av Julia Kronlids interpellation.
Göran Hägglund (KD):
Den fråga vi nu diskuterar är komplicerad på många olika sätt. Det är en rad intressen som står emot varandra. Å ena sidan har vi den enskilde yrkesutövarens känsla för att vilja utföra det som han eller hon tycker är rätt och riktigt och står i överensstämmelse med de egna värderingarna.
Å andra sidan finns den rättighet som följer av den lagstiftning vi har på hälso- och sjukvårdens område, om att vården ska bedrivas på ett visst sätt och utföras i vissa former. Den rätten till vård hör till den svenska lagstiftningen, och så vitt jag vet finns det bred enighet om detta.
För min det - Julia Kronlid får gärna säga emot om hon har en annan uppfattning - är samvetsfrihet en rätt för dig, mig och alla andra att hysa vilka uppfattningar vi vill och att följa vårt samvetes inre röst. En samvetsklausul är däremot något annat.
Det är en rätt att avstå från vissa handlingar eller utföra vissa handlingar som är i överensstämmelse med det egna samvetet, och det är lagfäst. När vi nu diskuterar den interpellation som Julia Kronlid har väckt är det en lång rad frågor som reses.
Man kan fråga sig om lagstiftning är det mest ändamålsenliga sättet att möta människors vilja att följa sitt eget samvete.
För min del har jag kommit fram till att en lagstiftning blir otymplig, klumpig och riskerar att i yttersta fall äventyra den lagstiftning som vi har en bred enighet om i Sveriges riksdag när det gäller just en samvetsklausul. Däremot tycker jag att det finns alla skäl för arbetsgivare att överväga när de anställer personal.
På en större arbetsplats går det att inrymma också personer som avstår eller vill avstå - deras samvete förbjuder dem att delta i viss verksamhet. Där kan man organisera arbetet på ett sådant sätt att det blir en möjlighet för alla.
Nu diskuterar vi en samvetsklausul inom den abortverksamhet som utförs inom ramen för den svenska hälso- och sjukvården. Men man kan också tänka bredare. Det är ju rimligt att en eventuell lagstiftning skulle fånga upp andra förhållanden där det kan finnas samvetsbetänkligheter. Det finns religiösa riktningar som till exempel motsätter sig blodtransfusioner.
En blodtransfusion är i vissa sammanhang alldeles livsviktigt för den enskildes möjligheter att överleva. Ska då sjukvårdspersonal med stöd av en samvetsklausul kunna säga att de inte vill delta i det momentet? Vilka effekter skulle det i så fall få?
Jag tror, kort och gott, att en lag blir fyrkantig och svår för att möta de människor som har sjukvårdsbehov. Jag tror helt enkelt att den bästa vägen är att lösa de här frågorna lokalt, i samverkan mellan den som vill bli anställd och den tilltänkta arbetsgivaren.
Göran Hägglund (KD):
Jag har i allra högsta grad respekt för alla de personer som har en stark övertygelse som bottnar i det egna samvetet och som vill att den ska komma till uttryck i till exempel arbetslivet.
Men det är inte det som frågan gäller nu, framför allt, utan frågan handlar om: Vad är det mest ändamålsenliga sättet för att man ska kunna komma till en situation där så många människor som möjligt kan få en tillvaro där de kan känna att de är i takt med det egna samvetet, så att säga?
Jag tror att det finns bättre vägar för att uppnå den saken, nämligen att man för samtal på den lokala arbetsplatsen. Det här är inte någonting som är udda för oss i den lagstiftande församlingen att samtala om, utan det är ofta så, till exempel på arbetsmarknadens område, att vi har kommit fram till att en bättre ordning än att lagstifta är att hitta överenskommelser. Överenskommelser knyter nämligen an till det lokala förhållandet och bygger på de personer som är involverade.
Där tror vi att man har bättre möjlighet att komma vidare. Jag har för övrigt naturligtvis inte sagt, som Julia Kronlid nu sade, att det inte skulle vara relevant att titta på andra länder. Tvärtom - det är alltid av stort intresse att titta på hur andra länder har hanterat olika frågor. Men jag ville beskriva en del av de skillnader som finns när det gäller yrkesrollen för barnmorskor mellan Sverige och andra länder.
Göran Hägglund (KD):
När man läser om kvinnor som har, som det tycks, onödigtvis drabbats av förlossningsskador, eller man ser inslag på tv som handlar om kvinnor som har fått sina liv dramatiskt förändrade på grund av att det har blivit fel, känns det verkligen. Det är förfärligt varje gång ett misstag sker.
Utifrån detta gäller det för oss, i de roller som vi har, att fundera över vad vi kan göra för att underlätta så att misstag inte upprepas och att det blir rätt så nära varje gång som det över huvud taget är möjligt.
Inom de organisationer som Finn Bengtsson tangerade här pågår ett arbete som kallas Säker förlossningsvård. Det är ett projekt i samverkan mellan Barnmorskeförbundet, Svensk Förening för Obstetrik och Gynekologi och Barnläkarföreningens neonatalsektion.
Det pågår ett projekt för att ta fram tvärprofessionella råd och riktlinjer. Där ägnas den grundläggande tanken åt barnet som ska födas, men det är en process som förutsätter bådas deltagande, det vill säga barnet som föds och kvinnan som medverkar.
Inom en andra fas i arbetet ägnar man särskild uppmärksamhet åt bäckenbottenskador, som får ett särskilt kapitel. Det handlar om hur man diagnostiserar och syr ihop när det blir aktuellt på grund av bristningar, hur man följer upp dessa frågor på ett bättre sätt.
Jag tror för min del att en hel del av detta handlar om det som också Hillevi Larsson tar upp, nämligen att detta är för många kvinnor fortfarande lite skambelagt. Det är inte roligt att räcka upp handen och säga att man har förlossningsskador som påverkar en på det viset. Det är inte konstigt om man ligger lågt och håller dessa saker för sig själv - varvid det blir ännu besvärligare att bära kunskapen.
Det blir förstås ännu värre om man upplever att vårdpersonal säger att det inte är så farligt och att det kommer att lösa sig av sig självt, att man upplever att man inte blir tagen på allvar eller inbjuden till att riktigt gå igenom det man själv upplever. Därför är det otroligt betydelsefullt att bemötandet blir bra. Det räcker inte bara med bemötandet, men bemötandet är det enklaste att åtgärda.
Det handlar också om att få fram så mycket råd och stöd som möjligt för de personer som medverkar vid förlossningarna. Här är ett dystert faktum att det finns mycket som är outforskat, mycket som vi skulle behöva veta ytterligare, innan vi kan ta fram riktigt exakta vetenskapliga riktlinjer. Ett arbete pågår.
De olika professionsgrupperingarna arbetar tillsammans för att ge varandra ett så gott stöd som det över huvud taget finns möjlighet till med det kunskapsläge som finns. Därmed tror vi att vi kan åstadkomma förbättringar. Arbetet är inte slutfört.
Vi kommer att behöva göra mer, och det finns alla skäl att fortsätta diskussionen på alla olika nivåer bland professionens företrädare, bland politiker på landstingsnivå och naturligtvis också för oss på den här nivån.
Göran Hägglund (KD):
Jag har naturligtvis samma tankar som Finn Bengtsson, att vi måste dra en gräns för vad politiken ska göra. Det vore inte lämpligt om vi i kammaren voterade om sneda eller raka klipp till exempel, utan det är bra om vi överlämnar en del saker till professionen att hantera. Att ta fram riktlinjer är en oändligt omständlig process.
Om jag får var lite skämtsam skulle jag kunna säga att om vi i riksdagen fattar beslut om vilka riktlinjer som ska finnas, i stället för att låta professionen och expertorgan sålla fram vad det ska vara för riktlinjer, och dessutom är beredda att i talarstolen utfärda dessa riktlinjer skulle vi vinna mycket tid. Men det här är viktiga processer som måste få ta sin tid.
Hillevi Larsson kommer inte att få mig, hur många gånger hon än frågar, att säga att det är just så här det ska vara på det här området. Samspelet ska ske mellan professionens företrädare och våra expertmyndigheter. Vi ska ägna vår kraft och tid åt det där vi kan se tydliga vinster. Jag säger inte att vi inte kan se några vinster genom riktlinjer, men det här måste ha sin gång, och vi ska göra det här steg för steg.
Barnmorskeförbundet arbetar nu tillsammans med Svensk Förening för Obstetrik och Gynekologi och Barnläkarföreningen med detta. Det är en kompetent grupp, en bra grupp, som kommer att ha bättre förutsättningar, det är jag övertygad om, att utforma ett tryggt underlag som leder till tryggare förlossningar än om vi hanterade det på den politiska vägen.
Göran Hägglund (KD):
När det gäller utbildning, som tangerades här, kommer vi i förhållande till hur det är i dag att till 2016 ha en 50-procentig ökning av intagning till barnmorskeutbildningen. Det är en fantastiskt stor ökning, och det finns behov av det.
Vi vet att väldigt många av de framför allt kvinnor som i dag bär upp den här verksamheten runt om i landet kommer att gå i pension under de kommande åren. Det kommer alltså att finnas stora behov. Det som jag sade om att det saknas kunskap på vissa områden säger jag inte därför att jag har kommit fram till det.
Det är professionens företrädare som säger att det saknas på ett antal områden forskningsunderlag och utbildningsunderlag för att införa absoluta metoder. Man arbetar just nu med att kartlägga bäckenbottenskador. Jag väljer att förlita mig på professionens ord i det här sammanhanget än så länge.
Vi ska inte överdriva eller tro att det finns Socialstyrelseriktlinjer på en ohygglig massa områden, för det finns det inte. Det är inte heller så att riktlinjer är en garanti för att de också tillämpas runt om i landet. I andra sammanhang har vi diskussioner i kammaren om varför riktlinjerna inte tillämpas. Jag tycker att det är bra att man, efter en grundlig beredning, kommer fram till riktlinjer och får en samling kring det.
Många gånger kan det staga upp och ge en vägledning, inte absoluta svar men en vägledning, för professionens företrädare. Jag tycker att det är olyckligt om vi bestämmer något nu när tiden inte är mogen än. Jag har beskrivit att det pågår ett arbete bland specialistföreningarna för att komma fram till en ordning som kan leda till tryggare förlossningar. Det ligger i allas vårt intresse att det arbetet får slutföras och börjar göra verkan runt om i landet.
Göran Hägglund (KD):
Som vanligt är Ingela Nylund Watz interpellationer väckta i helt fel sammanhang. Hon väcker en diskussion som borde föras i Stockholms läns landsting. Om ledamöter från hela landet var lika idoga som Ingela Nylund Watz skulle det här parlamentets tid upptas till att diskutera frågor som hör hemma på en annan politisk nivå.
Ordningen är den att det är landstingen som beslutar om ersättningssystem, i förekommande fall kommunerna. Det är inte staten som bestämmer i dessa frågor. Ingela Nylund Watz säger att socialministern svarar som socialministrar i alla tider har gjort, nämligen att det är landstingens ansvar. Kanske finns en god anledning till just detta, nämligen att ansvaret ligger på landstingen.
Om det vore så att Ingela Nylund Watz skulle vara landstingsstyrelsens ordförande i Stockholms landsting är jag säker på att hon skulle vara otroligt upprörd om jag från den nationella nivån kom och petade i ersättningssystemen, precis som man skulle vara i Västernorrland, Norrbotten och så vidare. Det är de som är vårdens huvudmän. Detta vet Ingela Nylund Watz - självklart - men bryr sig inte om detta faktum över huvud taget.
Det finns goda skäl att diskutera ersättningssystem, men det här är en fråga för landstingen.
Jag var så sent som förra veckan på en stor konferens med företrädare från många, kanske alla, landsting i Sverige, med företrädare för myndigheter, med experter och många olika kompetenser, som diskuterade erfarenheter utifrån ersättningssystem som har praktiserats runt om i landets olika landsting.
Vid konferensen fanns representanter från Halland. Det var forskare som hade tittat på Halland. De diskuterade vilka effekter ersättningssystemet där hade gett, vad som hade hänt när ersättningssystemet justerades när de tyckte att de såg något bättre. Det är så, tror jag, som resonemangen ska gå till.
Det finns inte ett enda ersättningssystem som kan ristas i sten och som kommer att stå sig över alla tider.
Här måste landstingen visa ödmjukhet, kommunerna i förekommande fall, och fundera över om det finns något som kan justeras för att ännu bättre få fram önskade effekter när det gäller till exempel fler aktörer på ett visst område eller att få ett annat beteende när det gäller besök kontra långsiktighet.
Där finns flera olika knappar och rattar för landstingen, i förekommande fall, att använda. Jag tror inte att till exempel riksdagen ska fatta beslut om ett enhetligt ersättningssystem som gäller från Ystad till Haparanda.
Det är något som landstingen ständigt ska pröva i dialog med varandra utifrån en empirisk grund som gör att de vet vad de gör. Inget färdigt system existerar, utan systemen behöver hela tiden justeras. Det ska vara en ödmjuk hållning så att systemen justeras på ett sådant sätt att det blir önskade effekter.
Att socialministern eller, för den delen, Sveriges riksdag ska säga hur det ska vara tror jag helt enkelt inte på, fru talman.
Göran Hägglund (KD):
Ingela Nylund Watz tycker att vi borde utvärdera effekterna av till exempel vårdval. Det har utvärderats av flera olika myndigheter och instanser. De samlade erfarenheterna är goda. Det är bra när människor får välja. Det har tillkommit 170 nya vårdcentraler i Sverige. Det är en fantastisk ökning, och jag redogjorde i mitt inledande svar för vilket avstånd de allra flesta har med bil till sin vårdcentral.
Tillgängligheten har förbättrats. Det innebär att fler människor har en möjlighet att välja mellan flera olika vårdcentraler, vilket i sig är någonting väldigt betydelsefullt. Jag kan inte bara välja det som jag tänker mig är det bästa, utan jag kan också välja bort vårdcentraler där jag inte tycker att jag har fått den vård och omsorg och det bemötande som jag skulle önska.
Socialdemokraterna vill ta bort den fria etableringsrätten och därmed lägga makten igen hos landstingspolitiker att tala om vilka vårdcentraler som ska finnas, vilka som inte ska finnas och beröva medborgarna möjligheten att genom sina val välja. Det tycker jag är en dålig politik. Ingela Nylund Watz talar om sitt eget landsting, Stockholms läns landsting, som hon förstås känner bäst.
Det finns andra landsting, utanför Stockholm, där resultaten då och då diskuteras i medier - i Västerbotten, Gävleborgs län, Dalarna där det är en socialdemokratiskt styrd majoritet som driver landstingen. Där är diskussionen minst lika högljudd som den är i Stockholm.
Medborgarna uttrycker frustrationen över ibland långa väntetider och menar enligt många mätningar att de egna landstingen presterar sämre i jämförelse med andra. Det finns skillnader mellan landstingen. Min uppgift är att verka för att minska skillnaderna. Det gör vi genom ett brett arbete som handlar om att säkerställa att den svenska vården ska vara tillgänglig för alla och ha en hög kvalitet över hela landet.