KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
Låt mig kommentera detta med att lag också har en normerande verkan. Så är det givetvis, men när det gäller allmänt beteende bör man se att det även finns andra verktyg än enbart lagstiftning. Det är viktigt att påverka människors attityder och beteenden när det gäller sexualitet, och det kan vi göra på många olika sätt.
Vi har en bred karta med åtgärder för att ändra människors inställning och förståelse för vad som gäller vid sexuellt umgänge. Vi har en hel del framför oss att göra. Jag vill inte alls i denna debatt få det att framstå som att vi är jättenöjda med situationen.
Enligt de studier som har gjorts vad gäller förändringar i hur övergrepp sker har det blivit en strukturförändring avseende anmälda våldtäkter och omständigheterna kring brottet. I dag är det vanligare att förövarna är obekanta eller ytligt bekanta till offret, att det är flera som deltar och att man blir utsatt för våldtäkt mer än en gång under ett och samma tillfälle.
Det finns en rad förändringar i beteenden som vi har anledning att noga titta på. Dock vill jag när det gäller lagrådsremissen och det som kommer att bli en proposition till riksdagen säga att det är viktigt att se att alla tänkbara situationer som faller in under det som utredningen föreslog finns i regeringens förslag och utgör "våldtäkt".
Det är ett allvarligare brott än det "sexuella övergrepp" som man får genom den konstruktion som utredningen har valt. Man fångar alltså in dessa situationer och får en betydligt allvarligare bedömning, enligt min mening, än vad man får med det utredningen föreslog. Jag menar att vi därför har ett starkare förslag i denna del. Vi ska dock inte tro att detta är slutet.
Tvärtom kommer vi att få jobba mycket med dessa frågor framöver vad gäller såväl lagstiftning som hantering, utredning och mycket annat.
Beatrice Ask (M):
Agneta Luttropp har frågat mig om jag är beredd att se över lagstiftningen angående automatisk prövning av vårdnaden då en förälder blivit dödad av den andre föräldern. Hon har även frågat mig om jag är beredd att till fullo följa barnkonventionen och låta barnets bästa komma i främsta rummet vid en eventuell översyn av lagstiftningen. Vid alla beslut och andra åtgärder som rör barn ska det finnas ett tydligt barnperspektiv.
Barnets bästa ska vara avgörande när det vidtas åtgärder om vårdnad. Det kommer också till tydligt uttryck i såväl barnkonventionen som den svenska vårdnadslagstiftningen. Genom 2006 års vårdnadsreform tydliggjordes ytterligare att det är barnets intressen som måste stå i fokus. Barnet gavs bättre möjlighet att komma till tals på ett tidigt stadium i vårdnadsprocessen.
Någon automatisk domstolsprövning av vårdnadsfrågan i familjevåldssituationer infördes inte, utan socialnämnden gavs ett viktigt ansvar att uppmärksamma och vidta åtgärder utifrån barnets bästa i sådana situationer. Den dåvarande regeringen underströk i reformen att socialnämnden som regel ska väcka talan om överflyttning av vårdnaden när en förälder dödar den andra föräldern.
Regeringen har gett Socialstyrelsen i uppdrag att kartlägga i vilken utsträckning och i vilka situationer socialnämnderna tillämpar möjligheten att väcka talan om vårdnadsöverflyttningar i samband med att den ena föräldern dödat den andra. Syftet med uppdraget, som ska redovisas senare i år, är att bedöma om socialnämndens ansvar behöver tydliggöras eller utökas.
Frågan om barnets bästa i familjesituationer förtjänar både uppmärksamhet och omsorgsfulla överväganden. Regeringen avser därför att under mandatperioden inleda en utvärdering av 2006 års vårdnadsreform i syfte att se om det finns behov av ytterligare förbättringar. Socialstyrelsens kartläggning kommer att vara ett viktigt underlag när uppdraget till utvärderingen tas fram.
Såväl vid regeringens överväganden inför det uppdraget som under själva utvärderingen kommer naturligtvis barnperspektivet att stå i fokus.
Beatrice Ask (M):
I debatten kanske vi pratar förbi varandra. Redan i dag ska, enligt vad riksdagen har sagt, socialnämnden göra en prövning av vårdnadsfrågan. I de fall man anser att det finns skäl för det ska frågan lyftas till domstol för att man ska få en ändring av vårdnaden. Interpellanten talar om en automatisk prövning.
Endera menar interpellanten då att vi ska ha det som i dag, eller också ska man ha en automatisk prövning av vårdnadsfrågan. Då kan man rimligen inte ta ifrån någon föräldrarätten, vårdnadsansvaret eller hur vi nu ska uttrycka det, med mindre än att domstolen fattar beslut om det. Då måste det alltså bli en domstolsprövning, för någon annan typ av automatik är svårt att se.
Det blir alltså en legal process. Då får man de konsekvenser jag försökte beskriva. Redan i dag har socialnämnden ansvaret för att ställa frågan om man behöver driva ett ärende till domstol för att få en förändring vad gäller vårdnadsansvaret. I så fall gör man det. När man tidigare har talat om automatisk prövning har man menat att man med automatik skulle få en domstolsprövning.
Jag menar att man då förlorar lite av den flexibilitet och den möjlighet att se helhetsperspektivet i det enskilda fallet, liksom möjligheten att göra det ganska skyndsamt, som man har med nuvarande ordning. Sedan återstår att utvärdera i vilken utsträckning detta faktiskt görs i verkligheten eller om det bara är så att riksdagen har tänkt rätt utan att någon har brytt sig om det.
Det vore förfärligt om det var så, men då måste vi naturligtvis vidta åtgärder för att förändra det.
Beatrice Ask (M):
Teres Lindberg har frågat mig om jag avser att vidta åtgärder för att tillse att beslutsfattare inte går fria från påföljder vid olagliga handlingar. Interpellationen är ställd mot bakgrund av bland annat de åtgärder som vidtagits i vissa landsting för att öka mångfalden av driftsformer inom primärvård. En av dessa åtgärder har bestått i att personal inom landstingsdriven vårdverksamhet har erbjudits att mot betalning få överta driften av verksamheter genom så kallad avknoppning.
Vid sådana avknoppningar är det naturligtvis helt centralt att det görs en noggrann och marknadsmässig värdering av de tillgångar som ska överlåtas. Det gäller också att göra en rad avtalsrättsliga och kommunalrättsliga bedömningar. I det exempel som Teres Lindberg nämner fann åklagaren till en början att det kunde misstänkas att brott begåtts i samband med överlåtelsen. Förundersökning inleddes därför avseende grov trolöshet mot huvudman.
Efter en åtta månader lång utredning lades förundersökningen ned. Skälet till nedläggningen - som motiverades utförligt av åklagaren - var att det inte gått att styrka att någon företrädare för landstinget uppsåtligen hade missbrukat sin förtroendeställning. Att en förundersökning inleddes visar, enligt min uppfattning, att rättsväsendet förmår att fånga upp och utreda brottsmisstankar även på detta område.
Jag kan också försäkra Teres Lindberg om att principen om likabehandling upprätthålls med kraft i svenskt rättsväsen. En sådan likabehandling innefattar bland annat att åklagaren, oavsett vem den misstänkte är, avstår från att väcka åtal om förutsättningarna för straffansvar inte bedöms vara uppfyllda.
Beatrice Ask (M):
Lagen gäller lika för alla. Reglerna är tydliga och lika, oavsett om det är privat verksamhet eller om det är offentlig verksamhet, vad gäller trolöshet mot huvudman. Man kan inte säga att det är skillnader i detta.
Men det som är viktigt att ha klart för sig när det gäller trolöshet mot huvudman, vilket vi diskuterar här, är att det kräver ett uppsåt, det vill säga avsikten med ett agerande ska vara att skada det allmänna eller den verksamhet som man är satt att sköta. Om man inte har den avsikten, och det kan bevisas, kommer man inte heller att fällas för ett sådant brott.
Det är viktigt. Det är inte heller olagligt i Sverige att vara korkad eller att göra dåliga affärer eller att ha dåligt omdöme. Det är fullt lagligt. Det är tråkigt. Det är trist och annat. Men vi drar inte folk inför domstol för det.
Om man skulle välja att ändra reglerna vad gäller trolöshet mot huvudman till att innefatta detta skulle vi få ett mycket märkligt samhälle. Det är också viktigt, tycker jag, att ha klart för sig att ansvarsutkrävande i olika situationer inte nödvändigtvis måste vara juridiskt ansvarsutkrävande. Politiskt förtroendevalda är faktiskt underkastade demokratiska val och kan avsättas.
Det händer också att politiker och partier tvingas avgå därför att de har betett sig olämpligt, misskött ekonomin eller på annat sätt agerat mot medborgarnas vilja.
I den meningen skiljer sig naturligtvis den offentliga verksamheten från den privata, där man kan tänka sig att det i stället är aktieägare, kunder eller andra som på olika sätt agerar för att få bort personer som på något sätt har misskött sin ställning men egentligen inte begått något brott. Jag tror att det är viktigt att se skillnaden mellan vad som är kriminaliserat och vad som är olämpligt eller felaktigt.
Självklart är jag alltid beredd att diskutera om det straffrättsliga skyddet kan stärkas, men det måste i de fallen vara så att det finns straffvärda beteenden som inte täcks av befintlig lagstiftning. I de här fallen tror jag faktiskt inte att det är så.
Däremot är det min bestämda uppfattning att den här typen av försäljningar och avknoppningar naturligtvis måste ske med gediget underlag och eftertänksamhet. När det gäller en del sådana här ärenden finns det också domstolspraxis som har prövats. Regeringsrätten har till exempel slagit fast att den princip som ska gälla vid avknoppning är att all egendom ska överlåtas till marknadsvärde.
Det finns ett antal sådana principer som ändå har kommit fram i olika ärenden, och jag tror att det är viktiga kompassriktningar för förtroendevalda att tänka på och använda sig av. Sedan är det naturligtvis så att vi kan ha helt olika uppfattningar huruvida man ska ha mer av valfrihet och mer av privata verksamheter inom olika områden, och det leder naturligtvis till politiska debatter.
Men min bedömning är att det utifrån lagstiftningsperspektiv och rättsväsendets agerande inte finns någon anledning att kräva förändringar mot bakgrund av de exempel som Teres Lindberg har tagit upp.
Beatrice Ask (M):
Försäljningarna var olagliga, säger Teres Lindberg. Det är riktigt utifrån meningen att en försäljning kan strida mot kommunallagen, men det behöver inte betyda att det är brottsligt och att någon ska straffas för att en försäljning är olaglig. Det som händer när man använder kommunallagen är att försäljningen blir ogiltig.
För att ett straff ska kunna utkrävas måste det finnas ett uppsåt, så det finns två led i de här frågorna som är viktiga att reda ut. Jag tror att det här med uppsåtet är viktigt för att någon ska dömas för sina beslut eller handlingar, både i offentlig verksamhet och i annan.
Annars är vi inne på att kriminalisera det jag sade inledningsvis, det vill säga att fatta osmarta beslut, att vara korkad, att göra fel eller att göra en dålig affär, och då hamnar vi i ett moras. Det finns ett skäl till att lagstiftningen är utformad som den är, och jag har svårt att se hur man skulle förändra den i det här avseendet.
Jag har ingen möjlighet och ska inte heller ägna mig åt att gå igenom varje enskilt ärende, och det är ju flera som har prövats. Jag tycker att det är viktigt att det har utvecklats en praxis och tydliga besked om vilka grundprinciper som gäller. Det är lätt för den som inte vill ha några avknoppningar över huvud taget att säga titta där, det där gjorde de fel från början, och det har de nu fått en anvisning om.
Men det är klart att om man bryter ny mark eller vill förändra finns det ett utrymme för att det också begås ett och annat misstag eller fattas något mindre lyckat beslut. Det får man rätta till. Det behöver inte vara olagligt för den delen. Jag vidhåller nog att det är rimligt att ha regler som innebär att man kan stoppa ageranden som strider mot till exempel kommunallagen, för det är viktigt.
Men för att något ska anses kriminellt och för att vi ska kunna straffa till exempel förtroendevalda och andra krävs det nog att vi kan bevisa att deras avsikt har varit att skada en verksamhet, dra egen vinning på något sätt eller vad det nu kan vara.
Om det inte finns utan det handlar om andra faktorer tror jag att vi får nöja oss med att stoppa försäljningen eller få fastslaget en praxis och en anvisning om hur man ska agera i olika typer av ärenden.
Det övriga får vi lämna till den politiska debatten, till de politiska valrörelserna och kampanjerna och det ansvarsutkrävande som finns utöver det rent juridiska.
Beatrice Ask (M):
Det handlar om trovärdighet, sade Teres Lindberg. Det gör ju all politik, trovärdighet för det politiska systemet och för de beslut som tas, därför ska det utkrävas ansvar. Det är därför vi har en tydlig ordning i ett fritt samhälle där medierna granskar, där det förs en offentlig debatt och där vi också i allmänna val har möjlighet att rösta för politiker och rösta bort politiker. Nog handlar mycket om trovärdighet.
Men när det gäller de avknoppningar som finns med i Teres Lindbergs interpellation och frågan huruvida rättssystemet fungerar och tydligt ställer till svars menar jag att det är fel att leda arbetet i den riktningen att det skulle lagstiftas fullt ut om detta, för det blir inte riktigt.
Det som krävs i dag är ett uppsåt. För att någon ska dömas för ett beslut ska man ha haft för avsikt att skada. Det måste då bevisas, precis som de normala principerna är i en rättsprocess. Sedan kan det utifrån kommunallagen vara så att man inte har följt de regler som gäller. Då blir ett beslut ogiltigt. Det är viktigt att det är på det sättet.
Om man skulle gå den väg som Teres Lindberg antyder hamnar man i det jag försökte uttrycka med att det skulle vara olagligt att göra dåliga affärer. Det vore väldigt enkelt här i världen om vi kunde förbjuda till exempel dåligt omdöme. Då skulle vi få mycket bättre ordning. Jag tror inte att det är den väg vi ska gå. Jag pratade i mina exempel varken om enskilda personer eller enstaka ärenden.
Jag får inte yttra mig i enskilda ärenden eller domslut, utan jag försöker föra ett generellt resonemang. Då menar jag att Teres Lindberg med sitt engagemang i de här frågorna, som jag har full respekt för, tänker fel när hon försöker säga att mer skulle kriminaliseras. Jag tror att det är fel väg att gå för att utkräva ansvar och öka trovärdigheten.
Beatrice Ask (M):
Sara Karlsson har frågat mig om jag tänker vidta några åtgärder för att ändra polisens prioritering av utvisningar och om jag avser att initiera en analys av lagligheten i de metoder som används. Sverige är ett av de länder i Europa som tar emot flest asylsökande och som ger flest människor skydd undan våld och förföljelse.
För att det ska vara möjligt på sikt krävs att de personer som, efter en rättssäker prövning, inte bedömts ha behov av skydd lämnar landet. Det är först och främst Migrationsverkets uppgift att motivera personer som fått avslag i asylprocessen att återvända självmant. Om en person inte följer beslutet om avvisning eller utvisning utan motsätter sig ett återvändande, eller håller sig gömd, övergår ansvaret till polisen.
Den myndighet som oftast genomför utresorna är Kriminalvården. Regeringens ambition är att förbättra livssituationen för människor, framför allt barn, som trots det lever i Sverige utan tillstånd genom att ge dem rätt till utbildning och vård, och det förändrar inte den generella utgångspunkten. Att lagar och regler följs står inte i konflikt med en human asylpolitik. Det är en förutsättning i en demokrati.
Regeringen har de senaste fem åren ställt tydliga krav på Migrationsverket, polisen och Kriminalvården att tillsammans effektivisera arbetet med att verkställa avvisnings- och utvisningsbeslut. Att myndigheterna ständigt förbättrar sitt arbete på det här området är en viktig del av en långsiktig och hållbar human asylpolitik.
För polisen är arbetet med att verkställa avvisnings- och utvisningsbeslut en mycket begränsad del av den totala verksamheten. Huvuddelen av polisens resurser läggs på utredning och lagföring, och det är så det ska vara. Att resultaten trots det utvecklas i negativ riktning är självklart inget jag är nöjd med. Regeringen kräver att fler brott klaras upp.
Inom polisen pågår omfattande ansträngningar för att förbättra utredningsresultaten, och regeringen följer resultatutvecklingen noga. Jag utgår ifrån att polisen i allt sitt arbete följer lagar och regler. Det innebär att en inre utlänningskontroll självklart inte får genomföras enbart på grund av att en person har ett utseende som uppfattas som utländskt eller på grund av hans eller hennes språk eller namn.
Alla kontroller, precis som alla andra polisingripanden, ska dessutom ske med minsta möjliga intrång i personens frihet och integritet, och den som kontrolleras ska behandlas med humanitet och värdighet. Dock är det inte regeringens uppgift att kontrollera att polisen i sin dagliga verksamhet följer lagar och regler.
Polismyndigheterna ansvarar själva, med stöd av Rikspolisstyrelsen, för att tolka gällande regelverk och därefter göra en bedömning av vilka åtgärder som är lämpliga för att lösa den aktuella arbetsuppgiften. Att polisen ska följa lagar och regler i allt polisarbete är en självklarhet.
Beatrice Ask (M):
Vad människor ser och upplever, enligt Sara Karlsson, är att polisen inte utreder brott och att polisen prioriterar fel. Det må vara en bedömning man kan göra. Jag lutar mig mer mot de nationella trygghetsundersökningarna som sker på ett statistiskt vederhäftigt sätt varje år. De visar att människor känner sig tryggare för varje år och att de har stort förtroende för polis och rättsväsen.
Icke förty finns det människor som kan känna obehag inför hur polisen arbetar. Inte minst om de inte har rätt att vistas i Sverige kan det kännas obehagligt, men det kan helt enkelt också vara fråga om ovana vid att möta någon från den myndigheten. Därför är bemötandefrågor oerhört centrala. Nu diskuterar vi inre utlänningskontroll och verkställighetsärenden. De regler som finns är tydliga.
Vad riksdagen tycker ska gälla framgår klart. Det finns också riktlinjer från Rikspolisstyrelsen om hur man ska arbeta. Likväl kan det naturligtvis finnas skäl att diskutera frågan, och jag utgår från att det sker inom polisens verksamhet. Jag berättade att det tas initiativ. Vi har bett Polisorganisationskommittén att fundera över om det behövs ett särskilt organ för att granska polisens verksamhet och i så fall lägga fram förslag om hur ett sådant organ ska se ut.
Det finns också möjligheter att ifrågasätta polisens agerande genom att anmäla till olika instanser. Jag nämnde det tidigare. Det väsentliga i den här diskussionen är ändå att om riksdagen anser att Sverige ska ha en reglerad invandring, om riksdagen anser att Sverige ska ha en anständig migrationsprocess och en prövning av asylärenden, måste man fullfölja och respektera de beslut som domstolen fattar.
Då måste vi på ett eller annat vis se till att vi i ordnade former sköter också den delen i kedjan. Annars fungerar inte detta.
Beatrice Ask (M):
Elin Lundgren har frågat mig vilka ambitioner jag har när det gäller att hela landet ska ha tillgång till poliser och hur jag avser att det ska uppfyllas. Självklart ska det finnas poliser i hela landet. Alla människors rätt till trygghet kräver det. Förutsättningarna för ett effektivt polisarbete varierar. Arbetet i storstaden skiljer sig från det på landsbygden.
Lokalt varierar brottsligheten liksom befolkningsmängden. Fördelning av resurser utformas bland annat med hänsyn till de variationerna. För att polisens samlade resurser ska kunna användas mer flexibelt har Rikspolisstyrelsen inlett en satsning mot mängd- och seriebrott. Det har inrättats en nationell resurs som ska kraftsamla på de platser i landet där behov uppstår.
Det ger bland annat glesbygd med begränsade resurser möjlighet till förstärkning under toppar med hög kriminalitet eller när sådana förväntas inträffa. Regeringen har vidare satsat på fler poliser, vilket kommit alla polismyndigheter till del. Men mer behöver göras. Regeringen ser därför ett behov av att stärka, effektivisera och utveckla brottsbekämpningen ytterligare.
Regeringen föreslår i budgetpropositionen att ytterligare 1 1⁄2 miljard satsas på rättsväsendet 2013. Därmed blir rättsväsendets anslag drygt 10 miljarder kronor högre än när alliansregeringen tillträdde 2006. Till det kommer ombildandet av polisen till en sammanhållen myndighet. Syftet är att höja kvaliteten och öka effektiviteten i polisarbetet över hela landet.
Beatrice Ask (M):
Anledningen till att jag inte tog upp utbildningsfrågan i det här sammanhanget var dels tidsskäl, eftersom jag hade en del andra saker att svara på, dels att jag flera gånger i kammaren har informerat om att regeringen kommer att ge besked i utbildningsfrågan under hösten. Det kommer vi att göra. Det har jag meddelat redan före sommaren, och så blir det.
Rikspolisstyrelsens specialprojekt är relevanta av det enkla skälet att om man kan något om brottsligheten i glesbygd så vet man att ett återkommande problem exempelvis är perioder när inbrott i bostads- och fritidshus ökar. Även åldringsbrott och annat på landsbygden är mer eller mindre säsongsbetonade. Dieselstölderna varierar också över tid.
Då är det viktigt att mycket snabbt kunna förstärka och ha specialkompetens. Denna kriminalitet respekterar inte heller myndighetsgränserna. Brottslingarna struntar i om de är i Västernorrland, i Norrbotten, i Västerbotten eller i Jämtland. De far omkring, och då är den här typen av flexibla resurser och tänket i det naturligtvis alldeles rätt. Man jobbar där kriminaliteten är och struntar lite grann i vilken myndighet den tillhör.
Det avlastar, vill jag påstå, de lokala polismyndigheterna, som då får förstärkning när det gäller vissa typer av brott. Annars blir ju det en extrabelastning. Men det innebär självklart inte att vanliga fylleslagsmål eller våld mot kvinnor eller vad det nu kan vara blir enklare. Det är fortfarande 30 mil att åka när någon ringer och säger att de slåss på bykrogen. Där handlar det om basbemanningen.
Det är dock klart att den kriminalitet som ofta slår till och är väldigt allvarlig är den rörliga kriminaliteten med inbrott på bensinmackar, i butiker och annat i glesbygden. Där menar jag att det är bra att Rikspolisstyrelsen har sett problemet och svarat upp genom de här särskilda satsningarna, och det avlastar i sig. Det löser dock inte alla problem för glesbygden - det vore att överdriva.
Beatrice Ask (M):
Helene Petersson har frågat mig vilka slutsatser jag dragit av betänkandet Transporter av frihetsberövade och vilka åtgärder regeringen avser att vidta för att underlätta för att transportverksamheten ska anordnas utifrån både rättssäkerhet och effektivitet. Låt mig inledningsvis säga att det finns andra handräckningsuppgifter än transporter av frihetsberövade som polisen i dag sköter men som andra kan utföra.
Problemet är att förutsättningarna att ta emot nya uppgifter inte alltid finns. Utredningen om transporter av frihetsberövade personer hade i uppdrag att bland annat se över om transportverksamheten var ändamålsenligt organiserad och reformera den rättsliga regleringen. Utredningen skulle också göra en översyn av de verkställande myndigheternas behov av information i samband med handräckning.
Efter att utredningen redovisat sitt uppdrag fick Statskontoret i april 2011 i uppdrag att genomföra en konsekvensanalys av förslagen i utredningens betänkande. Statskontorets rapport och betänkandet har remissbehandlats. Flera myndigheter utför i dag transporter av frihetsberövade. Denna uppgift ställer stora krav på en effektiv organisation och god samverkan mellan berörda myndigheter.
Det är också viktigt att det finns en tydlig och heltäckande reglering som kan skapa förutsättningar för rättssäkra transporter av frihetsberövade. Betänkandet bereds i Regeringskansliet. Jag vill inte föregripa den beredningen.