Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag är glad för den här debatten, för jag tror att Monica Green kommer att bli glad för en del av det som jag kommer att berätta, kanske inte allt och det kan vi återkomma till. Jag vill också säga att jag är stolt över att tillhöra en progressiv regering som inte ser graviditet som ett hinder för en kvinna att bli minister.
När det kommer till hur det står till på jämställdhetsområdet inom scenkonsten är det en viktig fråga inte bara för mig som moderat utan för hela regeringen. Monica Green undrar om jag är nöjd med jämställdheten inom scenkonstområdet. Man kan väl aldrig säga att man är helt nöjd så länge det finns skevheter och ibland också direkt diskriminering.
Men jag är nöjd med att kvinnor har gjort framsteg på många områden. Det är det vi talar om. Det finns en del områden i samhället där män är underrepresenterade. I det här fallet har det på många sätt varit kvinnor. Jag tycker att det är sorgligt att många män går miste om de kulturupplevelser som finns i Sverige. Det är kvinnorna som dominerar i publiken.
Det gäller teatrar, museer och dansföreställningar. Kvinnor läser mer böcker. De går oftare på bibliotek, och de går oftare på bio och konsthallar. Vi börjar också se en utjämning i publiken på idrottsevenemang. Fler kvinnor går på hockey, och fler kvinnor går på fotboll. Här börjar det bli en jämställd publik, vilket är oerhört roligt.
Det måste jag framhålla eftersom jag också är idrottsminister och med glädje ska åka till Vancouver i morgon. Innan jag kommer in på den statistik som Monica Green efterlyser kan vi glädja oss åt att vi faktiskt ligger i topp i EU när det handlar om kulturutövande och kulturkonsumtion. Vi svenskar är mycket aktiva, men vi kan bli betydligt mer aktiva än vi redan är.
Så till det som Monica Green tar upp i sin interpellation, det vill säga det som i mångt och mycket handlar om makten över kulturen. Det är ju inte bara publiken som har makten, utan det handlar också om vem som bestämmer och vem som får pengarna. De här sambanden är kanske inte alltid så enkla och självklara som man skulle kunna tro, och det är uppenbart att det finns en del att göra. Jag har tittat på Monica Greens interpellation, och jag tror att de här siffrorna trots allt är ett par år gamla.
Det är möjligt att det är de siffror som Teaterunionen presenterade för 2007. Rätta mig gärna om jag har fel, men jag tror det, och då har det faktiskt hänt en hel del. En jämställdhetssatsning gjordes 2007-2009 efter att både Nyamko Sabuni och jag hade tagit del av det som kom fram i Birgitta Englins utredning Plats på scen . Jag beskrev det lite kort i mitt svar.
Att det fanns ojämlikheter visste vi. Däremot visste vi inte att ett av de större problemen inom kulturområdet var sexuella trakasserier, särskilt inte inom en sektor som tror sig vara väldigt medveten om dessa frågor. Så var det alltså inte. År 2009, alltså så sent som i fjol, beslutades också att alla myndigheter, och vi har rätt många myndigheter på vårt område, ska ha jämställdheten med i sina instruktioner.
Det här är också något som man återkommande ska rapportera om, liksom att många myndigheter också ska redovisa besökarnas ålder och kön. Den statistiken är sedan en bra utgångspunkt för det arbete man ska bedriva. Kulturrådet lämnade 2009, alltså också i fjol, en rapport som heter På väg mot jämställd scenkonst som visar att utvecklingen är på väg åt rätt håll.
Större medvetenhet och ökade kunskaper är trots allt nyckeln. I mitt nästa inlägg ska jag komma in på lite siffror, herr talman.