Eva Olofsson (V):
Jag började jobba med äldreomsorg 1976 och har i olika former gjort det sedan dess. Det vore bra om debatten handlade om det som jag tagit upp och inte om alliansföreträdarnas tolkning av det. Jag har aldrig föreslagit minimibemanning med ett fast antal personer som man sätter in centralt. Man verkar inte ha tittat på den rapport som jag hänvisar till i interpellationen.
Jag vill ge Stockholms stad en eloge som gav ett uppdrag att titta på bemanningen på demensboendena i staden. Professor Mats Thorslund var vetenskaplig ledare och man jobbade seriöst med frågan. I sin rapport lyfter man fram mycket viktiga saker. Där sägs att det funnits invändningar mot att lägga miniminivåer och att det kan bli tak.
Det vill vi inte göra, säger man, utan vi pratar om en lämplig bemanning kopplad till Socialstyrelsens nationella riktlinjer. Den bemanningen ska sedan anpassas till lokala förhållanden där man tittar på hur det fungerar. Det sägs också att bemanningen måste variera. Jag har alltså aldrig föreslagit någon miniminivå. Det vore mig helt fjärran. Det är bra med en kraftfull tillsyn.
Vi var överens om den. Det är bra att missförhållandena lyfts upp. Samtidigt tycker jag att det är mycket bättre att jobba förebyggande och se till att det blir rätt i stället för att lita på att tillsynen hittar det som är fel. Ett sätt vore att ha riktlinjer för bemanning.
Om man inte vill ha med dessa i de nationella riktlinjerna kunde man väl ta till sig kunskapen från Stockholms stad och se hur den kan användas nationellt och sedan sprida kunskapen runt om i kommunerna. I Stockholm tittade man på sex gruppboenden. Man hade enkäter, konsensusgrupper och deltagandeobservation. Man såg vilken skillnad det gjorde om det fanns tillräckligt med personal.
Där det fanns tillräckligt med personal fick de demenssjuka komma upp när de ville, man såg varje individ för sig, alla kunde äta i lugn och ro och få hjälp vid måltiderna, de boende kunde ha både individuella och gemensamma aktiviteter, de kunde komma ut och de fick lägga sig när de ville. Så fort man kom in på boenden som inte hade en lämplig bemanning gick i vissa fall nästan all tid till omvårdnad. Man hann inte hjälpa alla med måltiderna.
De boende fick gå och lägga sig vid ett visst klockslag för att det hela skulle fungera. Man hann inte med de individuella aktiviteterna. Jag tror att det är viktigt och logiskt att invända mot att om man har högre kompetens kan man ha låg bemanning. I rapporten sägs mycket tydligt, och jag håller med, att man inte kan det.
Man kan höja kvaliteten med högre kompetens, men alltför få människor med hög kompetens räcker inte till, vilket är ganska enkelt att förstå. Man kan bara göra ett toalettbesök åt gången, man kan bara hjälpa upp en person åt gången, man kan bara mata en åt gången. Det behöver alltså finnas tillräckligt många personer på demensboendena för att vi ska få den goda äldreomsorg som vi vill ha. Det är dessutom viktigt att diskutera framtiden och vad vi ska göra nu.
Jag tror att det ser likadant ut på många ställen. Jag tror att det är få kommuner som kommer ut ur detta utan att något äldreboende, i alla fall om de är lite större, har dessa brister. Därför måste vi stärka redskapen. Jag tycker att bemanningen har blivit så låg att jag ändrat ståndpunkt och kommit fram till att det behövs en norm för lämplig bemanning. Den behöver vi nu, för det får inte se ut som det gör.