KBLab/rixvox huggingface dataset:
Marita Aronson (FP):
Det här är en fråga som vi har diskuterat förut, Morgan Johansson. Även Ulrik Lindgren har varit med tidigare. Jag tycker att det är bra att mycket sker, som ministern säger, och jag tror att det finns en klar ambition att det ska bli bättre för den här gruppen av kvinnor och för barnen framför allt.
Många av de här barnen simmar bildligt talat i alkohol under graviditeten. Barnen är lika berusade som mamman är berusad. Det gör att barnen far illa. Jag har just haft samtal med en grupp barn som har de här skadorna och vars föräldrar tillhör en FAS-förening.
När man hör de här ungdomarna som har skadorna - de var mellan 15 och 20 år - säger de: Kan man inte stoppa att mamma dricker? Kan man inte få stopp på mamma? För de ser vilka skador de har fått. De är klart medvetna om de skador de har och hur jobbigt deras liv är. Då känner man att vi har instrumentet. Vi skulle kunna stoppa det här.
Jag har förståelse för att Morgan Johansson inte vill göra något snabbt och att han vill utreda, men jag tror att det skulle vara en väldigt viktig åtgärd för väldigt många barn. Även om, som det står i svaret, man kan tillgripa LVM - visst kan man göra det - tror jag att jag tidigare har berättat om några fall som jag själv känner till där mamman överklagade, vann i rätten och kunde fortsätta att dricka under graviditeten, även om man hade använt sig av LVM.
Vi har ingen lagstiftning för fostret. Så jag skulle vilja vädja till ministern att tänka en gång till. Min fråga är om det är något på gång. Har ministern tankar åt det här hållet? Vi har diskuterat detta förut, men kanske har det gått ett litet steg framåt. När jag började med att väcka den här motionen tror jag att vi var ensamma i Folkpartiet. Nu är vi fyra partier som står bakom.
Jag hoppas att det kommer ett femte parti också.
Marita Aronson (FP):
Det låter ju väldigt bra att det ska hända någonting eller att ni håller på och skriver på någonting. Skriv nu rätt, säger jag då, så att det går åt rätt håll! Kanske barn inte behöver födas skadade om socialtjänsten och sjukvården har möjlighet att förebygga på det här sättet. Över huvud taget tycker jag att det är bra att det händer saker med den förebyggande verksamheten, men det har ju tagit förskräckligt lång tid. Vi började i Göteborg 1974.
Då kom vi på att det var farligt att dricka alkohol under graviditeten. Nu är det 2006. När vi träffades några stycken som jobbat med detta under många år sade vi: Varför har det gått så förskräckligt långsamt? Det har varit näst intill omöjligt. Är det för att det rör kvinnor? Är det för att det rör barn? Är det så att man inte bryr sig?
Lite grann kan man känna att just denna långsamhet gör att man blir nästan förtvivlad. Under tiden är det ju barn som blir skadade, och när man träffar barn som är skadade ser man vilka bekymmer de har. Vi vet att det nyss var 30 % av de gravida kvinnorna i Stockholm som fortsatte att dricka alkohol under graviditeten. Jag känner också att alkoholen inte minskar särskilt mycket konsumtionsmässigt när det gäller unga tjejer i dag.
Jag tror alltså att detta är en viktig fråga också framöver. Och det behöver inte ta så förskräckligt lång tid.
Marita Aronson (FP):
Vi verkar vara överens om att något behöver göras. Det tycker jag är bra. Men hur och i vilken takt? Det verkar som om även detta tar evigheter. Vi pratade nyss om barn som skadas av alkohol under graviditeten. Den frågan tog 30 år. Vi är nu inne på nionde året i denna fråga. Ska det också ta 30 år? Barn kan inte vänta.
Man kan inte bara låta det gå, utan man måste göra något. Föräldrar behöver ha någonstans att gå där de vet att de inte blir registrerade och samtalen dokumenterade och där det finns förtroende för personal av olika yrkeskategorier som har stor kunskap om barn och barns behov. Det behöver komma fram på många ställen. Jag hälsade nyss på Solveig Hellquist i Sundsvall.
Där hade man gjort något så bra, tycker jag. Där var skolan huvudman eftersom man kände att det var för känsligt med socialen. Det kanske inte alltid är socialtjänsten som ska hålla i verksamheten. Ministern säger att det har gått ut direktiv till Folkhälsoinstitutet om uppföljning. Det är bra, men vi har inte sett så många exempel, även om det finns enstaka.
Vissa fall som i dag täcks av anmälningsskyldigheten är mycket lindrigare och leder sällan till några avgörande insatser eller åtgärder för barnet. Därför har vi i Folkpartiet sagt att vi vill att kommunerna ska utveckla en mer rådgivande och öppen verksamhet i samverkan med andra aktörer. Vi har valt att kalla detta för familjestödet. Man kan också kalla det för föräldrastödet.
Dit ska föräldrar vända sig för att få råd och stöd utan att behöva hamna i något register eller befara tvångsåtgärder. På detta sätt skapar man också en aktör dit vården, barnomsorgen och skolan med föräldrarnas samtycke kan vända sig för att medverka till att ett barn eller en familj får stöd. När föräldrar ger sitt samtycke bryts sekretessen, och alla parter kan samverka.
Tillsammans med andra aktörer kan man skapa nätverk kring ett barn mellan socialen, skolan, elevhälsan, MVC, BVC, barnhälsovården och så vidare. Familjestödet skulle kunna vara initiativtagare till debatter och föräldrasamtal. Rådgivande verksamhet finns redan i olika former ute i kommunerna. Men poängen med familjestödet är att den rådgivande funktionen skiljs från myndighetsutövningen.
Tyvärr är misstänksamheten mot sociala myndigheter mycket djupt rotad hos många föräldrar, vilket togs upp i den förra interpellationsdebatten. Därför kan det vara en fördel att familjestödet drivs av en utomstående aktör med finansiering från kommunen. Är detta något som Morgan Johansson kan tänka sig att ta initiativ till och genomföra?
Marita Aronson (FP):
Det är lätt att säga att detta är kommunala frågor och att vi ska strunta i det. Jag vet mycket väl att detta sköts i kommunerna. Jag har varit kommunalråd under många år, så jag vet vad som ligger på kommunerna. Men jag vet också hur svårt det är för kommunerna att prioritera. Och just när det gäller barnfrågor är det inte enkelt att komma fram i kommunerna heller. Därför tror jag att det är viktigt att staten går in med ett startskott så att säga.
Och jag tycker att det finns bra initiativ från socialtjänstministern i denna fråga. Men det behövs snabbare och tydligare. Jag tror inte att man bara kan ge ett direktiv till Folkhälsoinstitutet och sedan luta sig tillbaka och tro att fungerar. Det gör det inte.
Jag tror att det snabbare behövs mer tydlig handling för att det ska ske på ett bättre sätt. Barn väntar inte, vilket jag har sagt tre gånger nu, tror jag. Vi måste vara lite mer offensiva. Är man socialtjänstminister har man ett övergripande ansvar. Och även som folkhälsominister har Morgan Johansson många tunga bitar på sina axlar. Jag förstår att det inte kan vara enkelt.
Men om vi hjälps ska vi se att det blir bra. Jag tror att vi måste skynda oss. Och vi måste ha lite mer framförhållning och lite mer ork och våga därför att barnen inte far särskilt väl i vårt samhälle. Och den psykiska ohälsan bland barn och även bland föräldrar ökar dramatiskt just nu. Det har utvecklats väldigt snabbt under de tolv år som jag har suttit i riksdagen. Därför tycker jag faktiskt att det är bråttom.
Kerstin Heinemann (FP):
I och för sig är det en trevlig debatt eftersom vi i så hög grad är överens i alla frågorna. Men det är en bit som jag saknar. De flesta motioner avstyrks med hänvisning till att arbete pågår. Men när det gäller de äldre psykiskt sjukas problem finns egentligen ingenting i betänkandet.
Det pågår inget speciellt arbete. Psykiatrisamordnaren har inget speciellt uppdrag att titta på äldres psykiska problem. Ändå vet vi att de har kanske annorlunda problem än barn, ungdomar och andra vuxna. Det är ofta så att de inte bara har psykiska problem utan också en del andra hjälpbehov i form av sjukdomar och hemtjänst.
Det finns flera undersökningar som visar att de äldre sällan får en adekvat behandling för depression. Självmord hos äldre beror ofta på att de just har en depression. Det är en sak som också måste tas med i diskussionerna om psykiatrin. De är en speciell grupp.
De har inte samma behov som till exempel jag om jag skulle få en psykisk sjukdom. Man måste titta på dem på ett speciellt sätt. Vi hade ett yrkande om ett tilläggsdirektiv till psykiatrisamordnaren. Jag skulle gärna vilja höra från Jan Emanuel Johansson hur ni i Socialdemokraterna ser på de äldres rätt och möjligheter att få en adekvat vård när de har en psykisk sjukdom.
Det är faktiskt 7 % av de äldre som får det. Antalet kommer att öka eftersom det kommer att bli ännu fler äldre människor.
Kerstin Heinemann (FP):
Det är lite märkligt att man avstyrker ett yrkande om att psykiatrisamordnaren också ska titta speciellt på de äldres behov. Vi är tydligen ändå överens om att de många gånger har alldeles speciella behov eftersom de också har en del andra hälsoproblem. Vad jag förstår ska Socialdemokraterna börja en massiv kampanj i äldrefrågor.
Då får jag verkligen hoppas att man i den kampanjen också tittar lite grann på hur äldre människor har det när det gäller den psykiska hälsan. Där har vi jättestora problem. Det är inte bara fråga om att sjukvården inte tar hand om problemen. De äldre negligeras. De får ofta inte specialistvård utan de får nöja sig med medicinering.
Många av de äldre bor hemma och vårdas av en anhörig. Det kan inte vara alldeles enkelt som anhörig att ta hand om en människa med djup depression, med psykiska problem, som i vissa fall - vi ska inte jämföra med våldsmän - kan vara aggressiva. Det vet vi kan bli en följd av demenssjukdomar. Det gör att även anhöriga har jättestora problem.
Jag tycker att vi har en skyldighet att också underlätta för de anhöriga som tar hand om de här svårt sjuka, äldre patienterna med de olika symtomen. Här måste sjukvården ställa upp och se till att även äldre människor får en adekvat behandling för sina depressioner och andra psykiska sjukdomar.
Jan Emanuel Johansson (S):
Du frågar hur Socialdemokraterna ställer sig i synen på de äldre. Låt mig få göra en utsvävning. När man pratar politik, kanske om fred på jorden, är det svårt att hitta någon motpol. När du frågar mig om socialdemokratin vill satsa på de äldre får du svårt att finna någon sosse, moderat eller någon annan som säger: Nej, det vill vi inte göra.
I de satsningar som görs, inom de 700 och 820 miljoner kronorna, bereds självklart även frågan om de äldre. Det är inte så att de exkluderas eller att man tänker att det nu ska bli bättre för de unga och sämre för de äldre. De inkluderas i de satsningar som görs. Vi talar här om multisjuka personer. På samma sätt som att det är problem med dubbeldiagnoser är det svårt att jobba med dessa personer.
Men självklart ska de ha all rätt till den vård de behöver.
Jan Emanuel Johansson (S):
Jag är återigen glad att se det gemensamma engagemanget. Jag kan garantera att du med tillförsikt kan se fram emot vår kampanj riktad mot äldre. När du läser motivationen runt avslaget ser du att man hänvisar till att det här är tillgodosett. Det gör man på grund av de satsningar som redan finns.
Återigen tror jag, med all respekt, att vi strävar mot samma mål och att vi har ungefär samma idéer om hur vi ska komma fram till lösningarna.
Jan Emanuel Johansson (S):
Du frågar när frågorna ska komma upp på regeringens bord. Vi har en hel hoper med frågor som ligger på regeringens bord. Om vi pratar om frågor gällande elektronisk kommunikation, det vill säga rätten att ha mobiltelefon eller dator inom rättspsykiatrin, ligger förslaget under utarbetande på Socialdepartementet. Man kan följa upp möjligheterna till kroppsvisitering, och där finns det redan en lag som vi har tagit.
Det är krav på minsta vårdtid när läkare utfärdar vårdintyg, och där sade vi nej. Den frågan har gått i gång efter många år - upprepningens konst har inte fungerat där. När vi pratar om evidensbaserade behandlingsmodeller är det någonting som har legat framme länge och som vi jobbar med. Problemet där är att det inte finns alltför många evidensbaserade modeller att lyfta fram.
Oavsett hur många forskare det finns runtom i världen har vi inte tillräckligt många. Men när vi pratar om evidensbasen är det få som säger att vi inte ska använda oss av de modellerna. Det ligger på regeringens bord. Jag kan inte svara mer än att frågorna är där och tas på största allvar. Nästa fråga gällde sysselsättningen.
Där tror jag återigen att Centern och Socialdemokraterna har en gemensam syn på vikten av att sysselsättningen är grunden för hur en människa mår, synen på sig själv och möjligheten att tjäna sina egna pengar. Det om något är prioriterat. Jag tror nog att alla känner till att basen för hela socialdemokratins tänk är rätten till arbete.
Jan Emanuel Johansson (S):
Det är en ganska beprövad metod att hela tiden hänvisa till vad som inte har skett och fråga när man ska komma fram och när besluten ska komma på regeringens bord. Jag tror att vi alla inser att om det hade varit enkelt, om det bara var att ta ett beslut så ordnar det sig, skulle vi ha gjort det. Jag tror inte att någon tror att vi på pin kiv håller inne med några förslag eller undviker att komma till skott.
När vi tar ett beslut gäller det att det ska kunna hålla, kanske inte bara i sex månader eller ett år utan i tio eller tjugo år. Därför är det bättre att göra en ordentlig beredning och se över ärendet så att det verkligen fungerar innan man kommer till skott. Men ser man tillbaka är det också en hel del som vi har kommit till skott med.
Jag tror inte att man behöver ha någon form av nihilistisk grundsyn och bara se det svart, utan ibland fungerar det också väldigt bra.
Jan Emanuel Johansson (S):
Den första frågan eller påståendet om människor med psykiska funktionshinder gällde hur man ska kunna få ut dem på arbetsmarknaden. Om jag satt inne med svaret hur man skulle få dem att kunna komma ut på arbetsmarknaden på ett bra sätt lovar jag att jag hade kommit fram med det, Magdalena. Jag är också övertygad om att om du hade suttit inne med det svaret så hade du lyft fram det.
Jag tror inte att det är så pass enkelt att om man slår omkull anställningstryggheten och skrotar facket, eller vad man nu vill göra, skulle en sådan sak gagna möjligheterna för de psykiskt funktionshindrade att komma ut på arbetsmarknaden. Jag tror att det är helt andra saker som är grunden till de besvär som finns att komma ut på arbetsmarknaden för de psykiskt funktionshindrade.
Jan Emanuel Johansson (S):
När det gäller tankarna i det borgerliga förslaget har jag det faktiskt med mig här, både av respekt och för att jag har läst det. Ylva Johansson kommenterade att det finns jättemånga bra förslag. Ett av förslagen är att man ska kunna garanteras en diagnos inom tre månader. Jag har jobbat ungefär tio år med människor med olika former av dubbeldiagnoser.
Ett problem har just varit att finna diagnoser för att man ska kunna få rätt till LSS, rätt medicin och så vidare. Men att komma med ett förslag om att man ska kunna greja det inom tre månader känns kanske lite väl radikalt med tanke på att det finns personer som under 20 år tillsammans med massvis med olika specialister kämpat för att finna en diagnos.
Så det är inte så väldigt enkelt. Jag är tacksam för de visioner som läggs fram i det här förslaget, men ibland tror jag att man tar i lite väl mycket när man talar om en garanti inom tre månader.
Jan Emanuel Johansson (S):
Strindberg har särskilt i Röda rummet en förmåga att måla upp en nihilistisk bild. Han utgår från att allt är svart. Om jag utgår från att alla blåser mig och är taskiga emot mig blir jag glad när det inte är så. Ibland känner jag igen mig lite grann i Strindberg när jag lyssnar på dig.
Om barn- och ungdomspsykiatrin tar ni upp i tiopunktsprogrammet att Stockholms universitet har undersökningar som visar på att barn mår dåligt psykiskt. Man lyfter fram, som vi också förut i debatten, ett självskadebeteende, att flickor skär sig och så vidare.
Det man kanske måste fråga sig är om det här är regeringens fel. Är det regeringens fel att flickor skär sig? Är det Göran Perssons fel att unga pojkar är så pass stressade att de måste söka hjälp för psykisk sjukdom? Eller kan det vara så att sexualiseringen av det offentliga rummet spelar in? Kan det handla om det som Jan Lindholm målade upp, om bilderna, om Motorsågsmassakern , läskiga filmer?
Kan det vara kommersialismen och konsumismen som tvingar in unga flickor och pojkar i ett själsligt illamående? Kan det vara så, eller är det bara Görans fel?
Om det skulle ha lite grann med konsumismen att göra, lite grann med filmerna eller alla de perverterade ideal som finns, skulle det vara kul att höra vad borgerligheten har för förslag. Är det att stoppa de multinationella superkapitalisterna att exploatera vår vardag med en massa sexistiska och skeva verklighetsbilder? Hur ska ni stoppa det?
Är det förbud mot läskiga filmer? Vad är idén? Jag tror att det är lite vanskligt att bara lägga över det på Göran och regeringen.
Jan Emanuel Johansson (S):
När det gäller ambitionerna tror jag inte att du tror att jag har ambitionen att göra saker sämre eller dåligt. Jag tror att vi har ett ganska gemensamt mål. Jag tror att vi har ungefär samma idéer om hur vi ska nå målet. Vi har bara vissa olika prioriteringar. Psykiatrin är kanske det mest komplicerade vi har. Det handlar om människor som mår dåligt på insidan.
Hade det funnits enkla svar på frågorna hade vi löst detta för länge sedan. Vi jobbar, och vi gör så gott vi kan. Av de förslag som har tagits fram ser vi hur många gemensamma nämnare vi har. Du pratade om jultomten som kommer med paket. Jag ska citera en filosof som är väldigt lik jultomten. Jag travesterar en smula. Jag törs inte säga att jag citerar. Då gör jag bara fel.
Han sade ungefär så här: Tidigare filosofer har bara tolkat historien och tolkat samhället. Det som gäller är att förändra det. Det är det vi måste göra nu också. Verkligheten förändras och vår vardag förändras. Vi måste se vad vi kan göra tillsammans för att förbättra för de människor som har hamnat ute i samhällets marginal. Vi har ganska många konkreta förslag från psykiatrisamordnaren, och det har kommit fram många andra förslag. Jag tycker att vi ska jobba vidare med dem.
Jan Emanuel Johansson (S):
Jag vill börja med att säga att jag självklart håller med om att brottslingar som har begått svåra brott och farliga personer ska hållas avskilda från samhället - vissa kanske också på realiserad livstid. När jag tog del av justitieministerns svar kom jag att tänka på finansministern. Han brukar ofta hänvisa till evidensbaserad forskning.
Det är ett anslag som jag verkligen uppskattar. Jag är övertygad om att justitieministern är engagerad - vi har träffats och debatterat tidigare - och vill väl i frågan.
Det jag slås av är att man lyfter fram vikten av hårdare, det vill säga längre, straff och att man också säger att det på intet sätt går stick i stäv med forskning. All evidens säger att under den tid som brottslingen är inlåst - självklart kan han begå brott inne på anstalten - är samhället skyddat.
Men det som också framgår är den sociala smitta som brottslingen utsätts för i fängelse. Jag kan ge ett exempel. Låt en biltjuv och en haschrökare dela cell. Risken är liten att biltjuven tar haschrökaren i kinden och säger: Nu får du sluta röka cannabis. Det är dåligt för lungorna och du blir dum. Risken är däremot ganska stor att haschrökaren lär biltjuven att röka.
Så är det inte bara med brottslingar som har begått mindre brott utan det är ofta så de stora kriminella nätverken utökas och blir än farligare. Det man vet är att det längre straffet genererar farligare brottslingar. Det är inte bara fråga om mer pengar till Kriminalvården utan det är också fråga om en vision om och tänket om hur det här ska fungera.
Vad är det vi vill i förlängningen? Jag blir lite orolig. Kanske justitieministern på något sätt har tvingats in i hörnet att känna efter för mycket vart opinionen går någonstans. Det blir lite trendkänsla att brottslingar ska sättas dit. Vem säger emot? Vem skulle säga att brottslingar inte ska sättas dit? Men vi måste tänka på hur det ska se ut efteråt. Vad ska straffet generera?
Vi måste få till den evidensbaserade vården på våra anstalter för att de som sitter i fängelse ska komma ut och bli delaktiga i samhället, som du också lyfte fram, genom egen försörjning och utbildning. Hur stor är risken att de klarar av att ta till sig detta? Sist jag var ute på Storboda och Täbyanstalten bodde folk i garderober. På riktigt!
Lokaler som var avsedda för garderober har gjorts om så att det går att bo i dem. Det är inte bra. Jag höll mitt förstamajtal på Täbyanstalten. Då var det många som berättade om sin vilja att rehabiliteras. Det var människor som återfallit gång efter annan i brott, och de kände att det kunde bli så igen eftersom de inte fick någon egentlig chans.
Det här handlar inte om att dalta med brottslingar utan att se till så att vanliga människor inte blir utsatta för än grövre brott när dessa brottslingar kommer ut igen.
Jan Emanuel Johansson (S):
Vi får inte glömma hur det ser ut just nu. Ponera att vi höjer straffskalan x procent, och våra fängelser är redan nu överfyllda. Det man just nu klarar av bra på våra fängelser är att ge internerna svart bälte i institutionalisering; de är jättebra på att sitta i fängelse, och de blir också bättre på brott. Det är precis motsatsen till vad vi egentligen vill.
När vi pratar om evidensbaserad behandling går det inte att komma med någon form av evidens från ett annat land och slänga den lite stänkvis på olika anstalter och säga att "så här ska vi göra". Det behövs en hel del kunskap och satsningar utifrån svenska mått mätt och under vilka förhållanden man kan jobba med förbrytarna i våra fängelser. Man kan se på de länder som har mycket längre straff.
Det man vet är att de som begår grova brott, till exempel mördare, sällan tänker så här: Nu ska jag slå ihjäl den här killen, men är det värt det när de har höjt straffet med två år på kåken? Nej, det hoppar jag nog över. Det är inte riktigt så det fungerar. Du var inne på det här med att man måste kunna återanpassas till arbetsmarknaden under fängelsevistelsen. Där är vi helt överens.
Du pratade också om att vi nu vet att det är bättre att man får någon form av vård än att inte få den alls. Men det vi också vet är att återfallsfrekvensen, så som den ser ut just nu, är katastrofal. Jag kan inte den exakta procentsiffran, men där man har följt upp det visar det sig vara riktigt kasst.
Vi kan inte fortsätta att göra mer av det som vi vet är dåligt. Innan vi har en riktigt bra lösning, som ger mer idéer och visioner om vad vi ska göra med vår kriminalvård, kan vi inte komma med förslag om längre straff. Jag tror att vi slår lite grann mot konsekvenserna, att vi producerar mer brottslingar på våra fängelser än hederliga skattebetalare.
Jag tror att vi måste få tillbaka fokus på vård och behandling och komma bort från fokus på att känna efter vart vinden blåser, om man kan få extra väljare om man talar om långa fängelsestraff, i stället för att tänka hur vi i realiteten ska skydda vanliga människor från att utsättas för brott.