Lars Mejern Larsson (S):
Jag är glad att jag har fått ett svar av arbetsmarknadsminister Sven Otto Littorin, men jag är besviken. Svaret säger ingenting om vad ministern avser att göra åt de problem som jag belyser i min interpellation. Jag vill klargöra för alla som lyssnar till diskussionen här i kammaren i dag att jag inte står här för min egen skull utan för alla de arbetstagare som drabbas av ministerns inaktivitet.
Sverige är ett avlångt land, och vi har långa gränser mot våra grannländer hela vägen från Haparanda och ned till Ystad. I Värmland har vi Norge som närmaste granne. I en tid när arbetslösheten når skyhöga nivåer i Sverige är den större nordiska arbetsmarknaden en möjlighet för många svenskar. I dag rör det sig kanske om 20 000-25 000 personer som har en del av sin löneinkomst under året från Norge. Högst är antalet från Värmland med runt 4 000-5 000 personer.
När två länder möts på det här sättet är det lätt att det blir problem. Det råder byråkratiska hinder som försvårar en rörlig arbetsmarknad över landgränsen. Så här beskriver en arbetslös värmlänning som har arbetat i Norge i sju år problematiken: I början av mars blev jag arbetslös och fick inte mina stämplingspengar förrän i slutet av juli efter tolv veckors väntan. Det är en byråkrati utan like kring en enda liten blankett.
Vi måste se till att det är ett flexiblare system och en a-kassa som gör att man inte riskerar hela sin livssituation vid arbetslöshet. En annan värmlänning, Göran Aarhus, beskriver sin oro på ett liknande sätt: Förra måndagen åkte jag till Grensetjensten för att skaffa de nödvändiga övergångshandlingarna till a-kassan, och så rasade hela världen för en stund. Svensk personal som varit permitterad i Norge så länge har inte rätt till a-kassa i Sverige.
Beslutet var taget i mars, men ingen kände till det. Jag har nu försökt att peka på några av de gränshinder som man ställs inför och som gemensamt måste lösas mellan våra länder för att nå visionen om ett gränslöst Norden. Herr talman! Även Metall hemma i västra Värmland vittnar om medlemmar som har fått vänta på pengar i upp till sex månader. Detta är inte acceptabelt. Vi måste lyssna på dem som möter människorna.
Verkligheten är här och nu, och regeringen måste ta ansvar för de beslut som man fattar. Regeringen måste vara mycket mer aktiv i att skapa gemensamma modeller som gör att våra gränspendlares vardag fungerar på ett så smidigt sätt som möjligt. Det kan inte vara nödvändigt att man ska straffas och behöva söka ekonomiskt bistånd från hemmakommunen.
För mig som tillhör oppositionen kan det vara okej att säga att frågan är komplex, men för arbetsmarknadsministern som är ansvarig räcker det inte med att säga att frågan är komplex och att den måste beredas ordentligt. Herr talman!
På tidigare direkta frågor har ministern svarat: "Att lösa gränshinder som innebär att människor som bor och arbetar i olika länder riskerar sämre ersättningsvillkor än personer som både bor och arbetar i samma land har varit en prioriterad fråga inom arbetsmarknadspolitiken sedan regeringsskiftet 2006." Ja, herr talman, det låter ju bra.
Men om man hanterar frågor som är prioriterade på detta sätt vågar jag knappt tänka på hur icke prioriterade frågor behandlas inom arbetsmarknadspolitiken. Vi har alla ett ansvar, och den som har det största ansvaret är arbetsmarknadsministern. Så vilket är beskedet till de drabbade värmländska familjeförsörjarna? Är det att de inte ska få besked om de är berättigade till ersättning, eller vad är det?