KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Eva Olofsson har frågat barn- och äldreministern om hon avser att vidta några åtgärder för att alla barn med nedsatt syn ska få rätt till glasögon. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Enligt hälso- och sjukvårdslagen ska landsting erbjuda god hälso- och sjukvård på lika villkor åt dem som är bosatta inom landstinget. Landstingens rätt till självbestämmande innebär samtidigt att de väljer hur de vill prioritera inom sin verksamhet och på vilket sätt de vill organisera sin vård.
Grundtanken i detta system är att det är sjukvårdshuvudmännen som är bäst lämpade att göra de prioriteringar av resurserna som behövs för en bra vård inom det egna landstinget. Landstingen kan ge frivilliga subventioner till barns glasögon. Liknande frivilliga subventioner kan lämnas också på andra områden där landstingen gör bedömningen att behov finns. Däremot har landstingen ansvar för att erbjuda hjälpmedel för personer med funktionsnedsättning.
I de fall ett synfel är så svårt att det definieras som ett funktionshinder ska landstinget erbjuda de hjälpmedel som den enskilde har behov av utifrån den påverkan synfelet har på det dagliga livet. En sådan bedömning ska göras av hälso- och sjukvården i varje enskilt fall. När det gäller barnens situation har vi i Sverige ett väl utvecklat stöd till barn och deras familjer.
Den ekonomiska familjepolitiken bidrar till förutsättningarna för en god ekonomisk levnadsstandard för alla barnfamiljer genom att höja den disponibla inkomsten. De behovsprövade stöden är direkt riktade till de hushåll som har de lägsta inkomsterna. Ett exempel är bostadsbidraget, där regeringen avser att föreslå att det särskilda bidraget för barnfamiljer höjs från och med den 1 januari 2012.
Även barnbidraget verkar inkomstutjämnande och kommer familjer i ekonomiskt utsatta hushåll till del. Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt har enligt socialtjänstlagen rätt till bistånd för sin försörjning och för sin livsföring i övrigt. Bistånd till livsföring i övrigt kan till exempel vara kostnader för hälso- och sjukvård, tandvård och glasögon.
Om det finns ett styrkt behov av glasögon finns det således en möjlighet att få bistånd till detta. Barns ekonomiska situation är en viktig fråga för regeringen, och vår ambition är att se till att alla barn kan växa upp under goda förutsättningar.
Göran Hägglund (KD):
Det här är förstås oerhört ömmande. Det är angeläget att alla kan se klart i klassrumssituationer, när man sparkar fotboll på fritiden eller leker i sandlådan eller vad man nu gör. Vi har ju den ordningen i Sverige, sedan lång tid tillbaka, att det här är en fråga för landstingen. Och vi ser att landstingen fattar beslut på lite olika sätt.
I Stockholm, där vi nu befinner oss, ges inga bidrag alls. I Gävleborg, Norrbotten, Kronoberg och Västmanland ger man glasögonglas för barn upp till sju år - det är alltså bara glasen. I övrigt varierar glasögonbidraget ganska mycket i pengar från landsting till landsting. Men ordningen är den att det är landstingen som gör detta.
Jag tänker inte medverka till att göra det här till en statlig angelägenhet. Däremot tycker jag att det är viktigt att landstingen prövar den här frågan och fattar beslut som är kloka i det här avseendet.
Vad jag tycker att vi som är ansvariga på den nationella nivån ska göra är att satsa på att fler människor ska få en möjlighet att komma i arbete, som gör att de kan försörja sig själva och därmed betala utgifter, till exempel för glasögon. Jag tycker också att det är viktigt att det finns ett bra stöd för barnfamiljer, och jag har redogjort för några av de sakerna. Vi har nyligen höjt flerbarnstillägget, som hjälper många av flerbarnsfamiljerna.
Vi är också i färd med att höja barndelen i bostadsbidraget, vilket kommer att betyda jättemycket för de barnfamiljer som har små ekonomiska marginaler. Det tror jag är vägen framåt. Det tror jag är den viktigaste åtgärd som vi kan göra. Återigen: Grunden för en god ekonomi hos alla och envar är faktiskt att vi har en möjlighet att försörja oss själva.
Därför är arbete A och O i det här sammanhanget. Jag vet inte - det kanske Eva Olofsson kan redogöra för - om Vänsterpartiets förslag i det här avseendet är att införa ett allmänt glasögonbidrag till barn och ungdomar i Sverige och hur det i så fall skulle vara konstruerat. Jag tror att det är fel väg att gå, för det innebär att det offentliga kommer att ikläda sig väldigt mycket mer kostnader.
Jag tror i stället att det är bättre att öka möjligheten för barnfamiljer och andra att ha ett utrymme i sin ekonomi som gör att de kan klara av de här kostnaderna.
Göran Hägglund (KD):
Det låter lite bestickande när Eva Olofsson säger att barn inte kan vänta på att föräldrarna får jobb, det med anledning av att jag sade att det viktigaste är att människor kan försörja sig själva och täcka sina kostnader. Vad jag ville peka på var vikten av en politik som gör att människor får jobb i vårt land.
Regeringen har lagt ned väldigt mycket möda och satsat stora resurser på att skapa goda villkor som gör att fler människor kommer i arbete och kan försörja sig själva. Det är en oerhört viktig inriktning, och jag är glad att regeringen hittills har fått stöd i parlamentet för den inriktningen och inte har valt en annan väg som jag menar att Eva Olofsson står för.
Sedan kommer det naturligtvis alltid att finnas personer som av ett eller annat skäl inte kan försörja sig. Det kan handla om att man har en dålig ekonomi till följd av långvarig sjukskrivning, funktionsnedsättningar eller annat som gör att det är kärvare.
Då finns det olika typer av skyddsnät i form av socialförsäkringar och - om vi nu pratar glasögon - i form av det stöd som ges i de allra flesta landsting. För dem som har de allra lägsta inkomsterna finns också försörjningsstöd, och i det ingår möjligheten att få glasögon.
Förmodligen tycker Eva Olofsson att man ska få glasögon, men man ska av något skäl inte få dem på just det sättet. Men det finns ett regelverk som är till för att alla ska kunna få ersättning om man inte har en ekonomi för att finansiera det själv.
Jag konstaterar också att Eva Olofssons kraftfulla vänsterpartikrav på det här området blir till att man har drivit kravet på en utredning. Det är ju bra. Jag inser att en utredning är första steget för att genomföra någon förändring, men jag ser inte i Vänsterpartiets ekonomiska politik några som helst steg när det gäller satsningar på att genomföra reformer på detta område.
Det kanske ändå är intressant att veta för den som lyssnar på debatten.
Göran Hägglund (KD):
Jag vet att den fråga som Eva Olofsson har tagit upp är jätteviktig för varje barn som behöver glasögon. Det finns många familjer som klarar av att finansiera detta för egen maskin, men det finns också en del familjer där man inte har det ekonomiska utrymmet.
Där finns naturligtvis ett problem för oss som politiker att försöka hantera på bästa möjliga sätt och fråga oss vad vi kan göra. Den ordning som vi har haft hittills och som jag tycker är klok är att landstingen är ansvariga för dessa beslut. Det är inte något jag vill ändra på. Vi har också ett regelverk som gör att försörjningsstödet finns till hands för den som har de allra minsta ekonomiska marginalerna.
Där hamnar vi väldigt ofta i den här underliga diskussionen som går ut på att vi har det här skyddet - men vi vill inte att någon ska använda det. Och det vill vi ju inte; vi vill att alla ska klara sig själva, men det är som det på något sätt är för fult för att användas.
Jag tycker naturligtvis att om en familj har så en liten ekonomi att man inte har råd att köpa glasögon så är det självklart att försörjningsstödet finns där för att barnen ska kunna förses med glasögon. Alla barn har rätt till en god syn och till att kunna fungera i klassrumssituationer, på fritiden och överallt annars.
Återigen: Det viktigaste vi har att göra över huvud taget är att se till att fler människor får en möjlighet att försörja sig själva. Regeringen gör stora satsningar för att förbättra situationen för de barnfamiljer som har de allra minsta marginalerna som gör att ännu fler ska kunna leva på sin egen lön och med hjälp av det generella stöd som finns.
Göran Hägglund (KD):
Jag tror inte att problemet är att det finns brister när det gäller beskrivningen av vad skolundervisningen ska innehålla, utan jag tror att det många gånger brister när det gäller utbildningen hos lärarna.
Det gör att de inte känner självförtroende eller att detta är en spännande pedagogisk uppgift att ägna sig åt utan tycker att detta är det mest pinsamma man kan vara med om och helst skulle vilja sjunka igenom golvet bakom katedern - jag tror att vi båda har mött sådana lärare. Jag tror att det mycket gäller att lärarutbildningen ska vara sådan att lärarna blir bra på detta.
Det kanske är så att alla personer inte är lämpade för just den här rollen. De som lyckas bra är oftast sådana som är intresserade och tar sig an den här pedagogiska utmaningen. De ska användas mer. Det handlar om lärarutbildning och att ge det hela utrymme i skolundervisningen på ett sätt som jag faktiskt tror att dagens regelverk är ganska tydligt med att ange.
Jag tror att det utrymmet finns och att det finns väl beskrivet precis vad man ska göra. Men jag tror att det fallerar på vägen, så att man inte får det som Wiwi-Anne Johansson beskriver: det öppna, lite djupare samtal kring sexualiteten som handlar om något annat än tekniskt hur man använder en kondom, ett samtal som ungdomarna många gånger visar sig vara ganska intresserade av om man lyckas åstadkomma rätt klimat i klassrummet.
Men kommer man inte förbi den spärren är nästan varje undervisningsmoment meningslöst. Vi för en dialog med Utbildningsdepartementet för att åstadkomma förbättringar av skolundervisningen. Vi för också resonemang med kommuner och landsting om hur man bättre kan samverka.
Om exempelvis en väldigt liten kommun inte upplever att man kan ha en ungdomsmottagning kan man samarbeta med en grannkommun, så att man ändå kan få ungdomsmottagningar som ligger någorlunda nära för de flesta ungdomar och på det sättet kan sänka trösklarna för att få tillgång till samtal med en vuxen person kring det som kanske är svårt att ta upp med klasskompisarna eller prata med mamma eller pappa om.
Göran Hägglund (KD):
Utgångspunkten för frågan är väldigt mycket hur man kan komma dithän att också unga män söker sig till information, skaffar sig information och på det sättet blir mäktiga att ta ansvar i en ömsesidig relation. Där kan vi konstatera att vi inte har nått tillräckligt långt.
Då är det självklart så som Wiwi-Anne Johansson säger: I de sammanhang där pojkar faktiskt finns i skolbänken, där det finns ett obligatoriskt moment, där är det upp till det offentliga att fylla ut det på bästa möjliga sätt, så att de får all den kunskap som kan förmedlas i klassrumssituationen.
I de sammanhang där det inte är obligatoriskt - till exempel ungdomsmottagningar, Umo.se och andra sammanhang - bör vi sänka trösklarna och försöka tänka kreativt och nytt, så att killar söker sig till bra information. Det finns utbildad personal till hands på nätet och naturligtvis också i det fysiska livet. Det gör att man kan ställa frågor och få ett gott svar.
Om man ställer frågorna rätt ut i luften, till exempel på nätet eller till kompisar, är det inte alltid så att man får ett seriöst svar. Men här finns det tillgång till kompetent personal som är trygg i sitt kunnande och kan förmedla den kunskapen. Jag kommer att fortsätta att arbeta hårt med de här frågorna, eftersom jag tror att de har jättestor betydelse. Killar måste ta ansvar för sin egen sexualitet och inte överlåta det på tjejerna, på det sätt som alltför ofta sker.
Göran Hägglund (KD):
Carina Adolfsson Elgestam har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att hindra personer dömda till rättspsykiatrisk vård från att använda mobiltelefon och datorer. Den 1 juli 2006 infördes ett tillägg i lagen om psykiatrisk tvångsvård och lagen om rättspsykiatrisk vård gällande elektronisk kommunikation inom den psykiatriska tvångsvården.
Den nya bestämmelsen innebär att det i vissa fall är möjligt att på laglig grund begränsa enskilda patienters möjlighet att kommunicera med sin omgivning. Ett beslut om inskränkning av rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster får tas om det är nödvändigt med hänsyn till vården eller rehabiliteringen av patienten eller för att undvika att någon annan lider skada.
Före lagändringen fanns inga som helst möjligheter att på laglig grund införa restriktioner mot nyttjande av elektroniska kommunikationstjänster inom den psykiatriska tvångsvården. Utgångspunkten vid ställningstaganden till tvångsåtgärder inom psykiatrin är att så långt som möjligt undvika inskränkningar i patientens integritet.
Inskränkningar i möjligheten att kommunicera med omgivningen innebär intrång i den personliga integriteten och ingrepp i grundlagsskyddade rättigheter, såsom yttrande- och informationsfrihet. Trots detta kan det vara nödvändigt att i vissa fall begränsa enskilda patienters möjlighet att kommunicera med sin omgivning via elektronisk kommunikation.
Samtidigt med lagändringen 2006 utvidgades Socialstyrelsens tillsynsansvar till att även omfatta frågor om säkerhet vid sjukvårdsinrättningar där det får ges psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård. År 2008 inkom Socialstyrelsen med en utvärdering av den nya lagstiftningens tillämpning och konsekvenser.
Socialstyrelsen föreslog bland annat att regeringen bör överväga om reglerna om inskränkning av tvångsvårdades rätt att kommunicera i någon mån behöver förtydligas eller modifieras. Den 10 juli 2008 fattade regeringen beslut om direktiv till Utredningen om översyn av den psykiatriska tvångsvårdslagstiftningen , den så kallade Psykiatrilagsutredningen.
Den särskilda utredaren ska se över hur lagstiftningens innehåll och struktur kan förenklas och förtydligas med bibehållna krav på säkerhet. Utredningens direktiv innefattar bland annat en översyn av ordnings- och säkerhetsregler som bör kunna föreskrivas i samband med psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård, exempelvis förbud mot mobiltelefoner. Utredningen ska redovisa sitt uppdrag senast den 15 december 2011.
Mot bakgrund av att utredningen arbetar med sitt uppdrag har jag för närvarande inte för avsikt att vidta några åtgärder för att förändra lagstiftningen.
Göran Hägglund (KD):
Det första man måste säga är att ingen kan vara nöjd med att personer begår övergrepp på andra genom att titta på barnporr eller annat som är förbjudet. Ingen kan vara nöjd med att det förekommer över huvud taget. Det gäller naturligtvis allra minst om det sker när personen är dömd och bakom lås och bom. Detta är helt oacceptabelt.
Därför har vi en lagstiftning som gör det möjligt för klinikerna inte att generellt förbjuda all användning av elektroniska hjälpmedel men att förbjuda enskilda personer att använda till exempel dator eller mobiltelefon. Den rätten har överläkaren.
Jag tror att vi alla blir lika upprörda när vi hör om de här fallen och när vi ser de här exemplen. Det här är inte tolerabelt. Men vi måste ändå se till att vi arbetar på ett sätt så att vi får en fungerande helhet. Jag är säker på att Carina Adolfsson Elgestam, om hon hade varit på andra sidan, det vill säga befunnit sig i regeringsställning, hade tyckt att det hade varit rimligt att utredningen skulle pågå.
Det är på något sätt oppositionens privilegium att önska saker och ting snabbare och vilja mer och så vidare. Men vi har ändå att se till att vi får en helhet. Den här utredningen jobbar kanske med något av det svåraste vi har att ägna oss åt, nämligen att få en lagstiftning av helheten, som faktiskt fungerar och som kommer att bära över tiden. Den kommer att beröra många av de personer som i framtiden kommer att bli dömda för fruktansvärda brott och övergrepp som man helst inte ens vill tänka på.
Det gäller att vi får en väl fungerande helhetslagstiftning. Jag tror därför att det är svårt - jag tror heller inte att det finns mycket tid att vinna på det - att bryta ut en del. Jag tror att vi ska arbeta på det metodiska sätt som vi har tänkt oss. Och vi gör det i vetskap om att en enskild överläkare kan fatta de här besluten, som jag sade.
Det handlar inte om att generellt förbjuda tillgång till Internet eller annan elektronisk kommunikation, men man kan göra individuella prövningar och därmed förbjuda enskilda personer att använda det här. Det är den väg som vi får gå.
Sedan får vi se om utredaren kommer fram med några ändamålsenliga förslag som gör att vi enklare, i vårt tidevarv, kan skära av informationskanaler, eller vad vi ska kalla det, för personer som är insydda och som inte ska ha tillgång till hjälpmedel för att återigen kunna förgripa sig på de här barnen.
Göran Hägglund (KD):
Om världen vore så enkel som Carina Adolfsson Elgestam målar upp skulle vi inte ha några problem över huvud taget, utan då skulle vi snabbt klippa till med en lagstiftning och fixa till det allra mesta. Men vi behöver en grundlig utredning för att ta ett helhetsgrepp på några av de riktigt svåra områden vi har, och det är precis det vi har.
Jag har inte sagt, vilket Carina Adolfsson Elgestam nu sade, att man ska utreda sakta. Det har jag verkligen inte sagt. Jag vill att utredningarna ska jobba så fort som de någonsin kan, men de har ett antal svåra uppgifter som de ska lösa. Carina Adolfsson Elgestam passar på att bli upprörd över att jag säger att vi får titta på vad utredaren kommer fram till. Det vore väl sensationellt om jag sade att det utredaren kommer fram till, oavsett vad det är, ska genomföras.
Självklart ska det prövas i en remissomgång, och alla ska få säga sitt omkring detta. Vad vi resonerar om nu är inskränkningar av grundlagsskyddade fri- och rättigheter. Det måste hanteras med noggrannhet för att det ska stå sig över tid. Sedan är det fortsatt så att det finns en möjlighet för överläkaren att förbjuda det här för enskilda patienter. Det är fel att generellt förbjuda på en anläggning eller klinik, men det är möjligt att för enskilda patienter fatta de här besluten.
Det är ingen som har påstått att det skulle vara en enkel väg att gå. Vore det enkelt skulle problemet inte finnas. Men det finns inga enkla vägar, och vi måste göra det så att vi får något som håller över tid. Det här är verkligen inget försvar eller en förklaring till någonting, men låt oss påminna oss om att fram till den 1 juli 2006 kunde detta pågå hur som helst.
Då hade inte klinikerna någon möjlighet att stänga ned denna verksamhet över huvud taget. Sedan tillkom, under tidigare regering, klokt nog en lagstiftning som gjorde det möjligt att fatta beslut omkring enskilda personer. Det var väldigt bra. Jag är lika upprörd som Carina Adolfsson Elgestam i den här frågan.
Jag vill säkerställa att vi hittar en trygg och bra lagstiftning som täpper till de här möjligheterna för personer som inte ska ha tillgång till nätet att använda det på ett sätt som innebär kontinuerliga övergrepp på personer som inte kan skydda sig själva.
Göran Hägglund (KD):
Det här är otroligt angelägna frågor. Det är jätteviktigt för rehabiliteringen av de personer som har gjort sig skyldiga till avskyvärda brott och för de brottsoffer som de lämnat efter sig. Många gånger har det handlat om barn. Det spelar en väldigt stor roll över huvud taget vilka signaler vi sänder. Jag tror att det är mycket viktigt att vi får en bra lagstiftning på plats över huvud taget.
Den psykiatriska tvångsvårdslagstiftningen är oerhört ingripande för den enskilda personen. Vi har sett många fall diskuteras när det handlar om personer som har begått ett brott där slutsatserna kommer att handla om i fall personen i fråga var vid sina sinnens fulla bruk när brottet begicks eller inte, och påföljderna blir helt olika beroende på hur man bedömde det läget.
Det är väldigt viktigt att vi får en lagstiftning som fungerar som helhet framöver. I detta ingår också att se till att vi får en så bra rehabiliteringsmöjlighet som möjligt och påföljder som är kännbara för de personer som gör sig skyldiga till dessa brott, men jag tror att allting behöver ses i ett sammanhang.
Det är enkelt att säga att vi bryter ut den här lilla delen, och så gör man det först, men då får man ju inte den helhet som jag tror att man behöver ha. Det är självklart vansinne att tänka sig att vi med berått mod skulle låta den här typen av handlingar fortgå på våra anstalter eller kliniker. Vi vill sätta stopp för det.
I dag finns en möjlighet för överläkaren att sätta stopp när det gäller enskilda personer. Kanske kan vi få fram ett bra och hållbart förslag som gör att den möjligheten utvidgas. Det är inte acceptabelt, det som pågår, och vi behöver se till att vi stänger till det. Jag tror att vi har den snabbast möjliga vägen framför oss.
Göran Hägglund (KD):
Gunilla Svantorp har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att tillse att Helikopterutredningens förslag går över i verkställighet och när jag avser att presentera en tidsplan och ett finansieringsförslag för att förverkliga utredningens intentioner om behovet av ett väl fungerande och integrerat system för luftburna ambulanstransporter som en viktig strategisk resurs för sjukvården.
Varje landsting har enligt hälso- och sjukvårdslagen det övergripande ansvaret för hälso- och sjukvården inom sitt område. I det ansvaret ingår bland annat att landstingen ska svara för att det finns ändamålsenliga ambulanstransporter. Det finns inte något närmare angivet krav på om transporterna ska ske på väg eller i luften utan det väsentliga är att landstingen även i detta led av vårdkedjan uppfyller lagens krav på en god vård.
Ett antal landsting har sett ett behov av luftburna ambulanstransporter medan andra landsting av olika skäl har gjort bedömningen att ambulanstransporter på väg är tillräckliga. I vissa fall har dessa landsting nyttjandeavtal med de landsting som förfogar över luftburna ambulansresurser. De nuvarande förhållandena skiljer sig därmed inte från hälso- och sjukvården i övrigt.
För att kunna ge en vård av hög kvalitet samtidigt som resurserna utnyttjas effektivt förutsätts i många fall samarbete landstingen emellan och att man använder varandras resurser. Detta sker i dag inom en rad frågor på hälso- och sjukvårdens område utan att staten styr samordningen eller finansierar vården.
Jag kan inte se att denna fråga, som gäller struktur och organisation av transporter inom hälso- och sjukvården, skiljer sig från övrig hälso- och sjukvård på ett sådant sätt att det skulle motivera att vi frångår landstingens ansvar för att styra och finansiera hälso- och sjukvården. Helikopterutredningen skisserade flera alternativ till hur landstingen ytterligare kan öka sin samordning när det gäller luftburen ambulanssjukvård.
Utredningen gjorde bland annat bedömningen att landstingen gemensamt kan bilda bolag för att samordna offentlig upphandling av tjänster för luftburen ambulanssjukvård. Genom bolaget skulle landstingen även kunna samordna planeringen av sekundärtransporter, utbildning och uppföljning av verksamheten.
Jag välkomnar att landstingen i större utsträckning än i dag genomför en samordning av den luftburna ambulanssjukvården och jag delar utredningens bedömning att det inte finns några formella hinder mot detta.