Carl Bildt (M):
Jag tackar för dessa tre inlägg. Jag tycker att de vittnar om vikten av att vi för en bred diskussion angående utvecklingen i Ryssland, för det är ett betydande europeiskt land. Det är 140 miljoner människor. Det är elva tidszoner. Ryssland har alltid spelat en viktig roll i olika delar av den europeiska utvecklingen. Nu ska vi ha en sak klar för oss. Man kan, som Hans Wallmark, måla med de breda penseldragen - jag har absolut ingenting emot detta. Vi har nu en annan situation. Det är ingen tvekan om det.
Fram till 1917 stod den ryska makten vid Torne älv och vid Eckerö. Och intill för inte så längesedan stod den sovjetiska makten i Europas hjärta, i Tyskland. Gränsen gick vid utkanten av Lübeck, väl väster, om man drog en linje rakt norrut, om Göteborg.
I dag är Ryssland tillbaka till någonting som snarast kan jämföras med 1703 på ett eller annat sätt, även om det finns undantag åt det ena eller det andra hållet. Det är ett Ryssland som fortfarande kämpar med effekterna, tragedin, av de kommunistiska decennierna och allt som detta förstörde av Rysslands möjligheter till konstitutionell, industriell och demokratisk utveckling.
Det är ett Ryssland som kämpar med detta hårda arv, detta tunga historiska bagage av Stalintiden, av kommunismen, av övertro på centralism, av bortseende från privat äganderätt, av ett slaveri som var kvar i Ryssland längre än i något annat land. Allt detta måste man frigöra sig från. Delar av detta håller man på att göra.
Och i delar av dessa hänseenden har vi sett, framför allt sedan hösten 2003 tycker jag, ett återfall framför allt när det gäller den politiska utvecklingen. Det som Peter Hultqvist hade att säga i den delen har jag själv sagt i nästan samma ordalag vid åtskilliga tidpunkter. Vi ser uttryck för detta. Mordet på Anna Politkovskaja är ett.
Låt mig också nämna mordet på Litvinenko i London som visade en metod som vi trodde var borta även under de sovjetiska tiderna liksom en del av det som vi ser. Jablokopartiet i Sankt Petersburg nämndes till exempel när det gäller att inskränka utrymmet för den politiska pluralism som självfallet finns i det ryska samhället. Vad är då vår politik?
Peter Hultqvist säger att det ska vara konsekvenser för Sveriges säkerhetspolitik. Jag skulle gärna vilja veta vilka dessa konsekvenser är eftersom jag gärna lyssnar på oppositionen. Jag vet att oppositionen hitintills har föreslagit en betydande neddragning av försvarsanslagen, och jag vet inte om det är någonting som är utflödet av den analys som Peter Hultqvist har dragit i detta hänseende.
Min slutsats är att vi måste föra en europeisk politik för att engagera detta Ryssland på bredden och engagera det med rättframhet och öppenhet i våra åsikter. Detta är och ska betraktas som ett europeiskt land - ansvarstagandet i Europarådet till exempel för mänskliga rättigheter och för en rättsstat. Det innebär inte att det är alldeles enkelt att tro att Ryssland kommer att gå den vägen. Det kan mycket väl bli så att Ryssland går en annan väg under en kortare eller längre tidsperiod.
Men jag tror att vårt arbete ska inriktas på att stödja alla krafter på bredden av det ryska samhället.
Hans Wallmark sade att Ryssland kommer att bli den allvarligaste utrikespolitiska utmaningen för Sverige. Kanske är det så, jag är inte säker på det. Men det är en av de stora utmaningarna, och inte för Sverige utan för Europa, skulle jag vilja säga.
Utvecklingen i öster och utvecklingen i den muslimska världen är de två stora strategiska utmaningar som Europeiska unionen måste ta sig an, och Sverige ska spela en aktiv roll när det gäller att forma den europeiska politiken i bägge dessa hänseenden.