Sven Otto Littorin (M):
Jag måste erkänna att jag gillar Jennie Nilsson och den grundläggande inställningen - framtidstro och möjligheter och att man stundtals kan gå över partigränser och fundera över vad vi kan göra. Vad är det som är mest effektivt? Och fungerar det? Jag ser fram emot det; det ska bli väldigt spännande. Vi är säkert överens om att utbildning är bra. Det är en lätt börda att bära både för den enskilde och för samhället i stort sett.
Om vi inte vill bli ett land med låglönekonkurrens som konkurrerar med låglöneländer i Asien och så vidare är det utbildning, utbildningskvalitet och forskning och utveckling som är den väg framåt som vi alla söker. Det tror jag att vi är helt överens om. Jag tror också att vi kan vara överens om att det inte riktigt har funkat tidigare - inte tillräckligt bra åtminstone.
Om man tittar på till exempel sambandet mellan arbetslöshet och lediga platser - det som i forskningen kallas för Beveridgekurvan - ser man att Sverige har rört sig i fel riktning under ganska lång tid. Vi har haft många lediga jobb och samtidigt många arbetssökande och arbetslösa. Det är naturligtvis ett tecken på att den här matchningen inte riktigt funkar.
Det finns säkert många skäl till det, men ett av skälen har varit att utbildningssystemet inte riktigt har varit anpassat efter arbetsmarknadens behov. Det tror inte jag att man kan lösa alldeles snabbt och enkelt, utan det är naturligtvis en långsiktig process med olika typer av åtgärder som vidtas efterhand. Om man ska ta några anekdotiska erfarenheter kan man till exempel komma ihåg ett radioprogram för något år sedan.
Där intervjuades en ung kvinna som var den första i sin släkt som hade gått en högre utbildning. Hon berättade att hon hade blivit lockad till en, som hon tyckte, spännande och kul medieutbildning någonstans i Mellansverige. Hon hade investerat tre år och ett par hundra tusen i studielån och kom rakt ut i arbetslöshet - även i högkonjunkturen. Hon kände sig förstås trippellurad: lurad på pengarna, lurad på tiden och lurad på jobbmöjligheterna.
Det är klart att det för den enskilda personen är en fruktansvärt irriterande, besvärlig och jobbig situation. När vi har diskuterat arbetskraftsbrist och bristyrken här tidigare, när det var högkonjunktur, kunde man peka på ett antal spår som vi borde göra mer i. Det skulle till exempel vara olika typer av yrkesutbildningar.
Vi saknade då, och kommer säkert att sakna om några år igen, personer med kvalificerad yrkesutbildning: CNC-operatörer, verkstadsmekaniker, finmekaniker, svetsare och liknande. Det är, trots dessa tider, fortfarande ganska svårt att få tag på svetsare. Detta är alltså något som är väldigt viktigt. Där kan man bygga på de olika typer av företagsgymnasier och annat som redan finns och där parterna också samarbetar bra för att få dem att fungera bättre.
När det gäller yrkeshögskolan är det korrekt att den inrättas den 1 juli i år och syftar till att säkerställa behov av eftergymnasiala yrkesutbildningar, att statens stöd för dessa utbildningar fördelas effektivt och att de håller hög kvalitet. På det sättet är det viktigt. I den ursprungliga budgeten var det däremot färre platser. Nu har vi lagt till så att det blir fler platser. Detta kommer som sagt i gång under sommaren, med utbildningar i höst.
När det gäller högskolestudier finns det just nu 10 000 lediga högskoleplatser. Där har vi via Utbildningsdepartementet uppdragit åt högskolorna att kunna vara mer flexibla vid fördelningen av de här platserna över landet. När jag var i Eskilstuna på Volvo berättade man för mig att Mälardalens högskola har varit väldigt bra på att få nya platser för att delvis tillgodose en del av det ökade behov man såg där.
Slutsatsen är att det inte finns någon enkel åtgärd som löser problemen. Det är många saker som behöver göras för att koppla utbildningssystemet närmare arbetsmarknaden.