KBLab/rixvox huggingface dataset:
Kerstin Lundgren (C):
De små stegen framåt har vi sett tidigare, men dessa små steg har ofta förbytts i stora steg bakåt. Det är därför viktigt att se upp. Finns det en fri opposition i valet i Vitryssland, eller finns bara de som godkänts av Lukasjenko att ställa upp?
Också i Ryssland ser vi att den fria oppositionen inte får möjlighet att verka, utan de fängslas eller fördrivs. Det är en historia som är tragisk för vårt närområde.
När det gäller östra Ukraina och Ukraina som helhet säger jag inte att OSSE är en del av problemet.
Men se upp, för i OSSE:s arbete ingår ryska röster som begränsar och skapar en bild av att allt inte kommer fram eftersom vissa saker inte är acceptabla för den ryska rollen. Det är en del av OSSE-systemet som jag tror att man måste vara vaksam på.
Här har vi som parlamentariker en särskilt viktig roll att också granska så att vi inte blir en del av problemet. Från rysk sida har man ett intresse av att upprätthålla denna typ av strukturer, för det gagnar deras intresse av att hålla den typen av verksamhet igång utan resultat. I Ukraina har man inte tillgång till hela territoriet.
Det är helt oacceptabelt att man från rysk sida inte säkerställer att Ukraina har tillgång till sina gränser och att Ryssland inte kliver tillbaka. OSSE intar inte en tydlig position gentemot Ryssland i kritiken utan är så att säga en del av överenskommelsen.
Kerstin Lundgren (C):
Jag har på intet sätt sagt att det inte skulle vara värdefullt att vi har mötesplatser där olika system möts. Det är därför vi är en varm anhängare av FN och också av OSSE. Det var därför, herr talman, som jag tackade delegationen för att den deltar och bidrar till den dialog som är viktig att föra.
Där finns det ingen som helst tvekan. Jag förstår egentligen inte om någon uppfattade att jag hade någon synpunkt på detta. Det var snarare så att vi också måste se att det finns de som vill utnyttja våra system för att använda dem i annat syfte.
I det här fallet är det Ryssland som har ett intresse av att hålla vissa konflikter igång och vissa sår öppna och som väljer att använda system på ett sätt som gynnar deras sak. Det är förståeligt men inte acceptabelt utifrån vårt sätt att se det. Där måste vi vara varsamma och beredda på att se om det händer. Herr talman!
Jag kan inte låta bli att beröra Azerbajdzjan, för jag håller helt med. Jag tycker att den rapport som kom om valet i Azerbajdzjan var en bedrövelse. Det var en styggelse. Jag har sagt det i Europarådet i Strasbourg. Min hållning är att utan Odihr ska heller inte Europarådet delta. Det är en grundläggande hållning.
Men alla tycker inte så, däribland EPP, som har ett visst intresse av att hålla den här typen av verksamhet igång. Men det finns också andra.
Kerstin Lundgren (C):
Om detta äro vi eniga. Det är viktigt att vara tydlig, och det är viktigt att inte låta Ryssland omdefiniera Ukraina på det sätt som de önskar. Krig pågår, och den ryska närvaron är entydig. Detta ska påtalas. Det är ingen tvekan om att Ryssland i dag har gränser som inte är internationellt erkända.
De har med militärt våld och i strid med sina förpliktelser angripit ett annat land, och detta är något som inte tolereras eller accepteras. Sanktionerna måste finnas kvar till dess att Ryssland lämnar Ukraina.
Kerstin Lundgren (C):
Efter detta entusiastiska anförande kunde jag inte hålla mig från att begära replik. Jag hörde, herr talman, hur intensivt Miljöpartiet i debatten argumenterade i diverse frågor, till exempel för ett nordiskt fredsministerium eller fredsdepartement. Jag hörde den debatten också på Miljöpartiets kongress.
Jag undrar, herr talman: Är det Miljöpartiets politik? Eller är företrädaren i den här debatten bara företrädare för sig själv?
Kerstin Lundgren (C):
Det är intressant att höra ledamoten tala om sina drömmar. Det är naturligtvis en självklar rätt. Men visst vore det spännande att höra vad Miljöpartiet har för åsikter om dessa drömmar, för det är uppenbarligen inte Miljöpartiets linje som vi hör. Det är snarare en enskild röst.
I en sådan här debatt är det naturligtvis lite spännande, herr talman, att veta vilket stöd som finns för de här åsikterna i Miljöpartiet. Samtidigt hör jag en argumentation om gränslöshet som jag gillar. Den skulle också kunna gälla för EU. Jag hoppas att det finns samma entusiasm där.
Man skulle väl snarare kunna lyfta en del av de frågor som diskuteras till vår gemensamma EU-nivå för att skapa effektivitet. Det är ju ändå effektivitet som borde vara det centrala, herr talman.
Kerstin Lundgren (C):
Jag delar bilden att arbetet har gått ut på att förebygga gränshinder och att det är en av de viktigaste uppgifterna. Det handlar om att riva hindren och nationsgränserna för att kunna samarbeta och utveckla vårt Norden så långt vi bara kan, för välfärd, för jobb och för människors möjligheter att inte bara drömma utan även förverkliga drömmar utifrån sina egna val.
Det går dock inte att komma ifrån att det ställningstagande som gjordes den 11 november 2015 innebar att Sverige tog ledningen i att införa gränshinder. Jag uppfattade också tydligt att statsministern konstaterade att id-kontrollerna hade beretts länge - eller i alla fall beretts, vilket ju tar en stund.
Ansvarig minister säger också att han underrättat den danska kollegan. Men var fanns det nordiska perspektivet på id-kontrollerna? Jag noterar ingenting av detta från regeringen, och jag ställer mig naturligtvis frågande till den hållningen.
Om man verkligen vill vara ledare i arbetet för att ta bort gränshinder och jobba för att människor ska kunna resa fritt är det oerhört viktigt att man också säkerställer att Norden har en gemensam syn i dessa frågor.
Jag är därför lite förvånad att regeringen inte valde att under 2015 samråda med sina nordiska kollegor i Nordiska ministerrådet för att hantera frågan. Jag frågar mig hur vi säkerställer att det inte händer igen.
Kerstin Lundgren (C):
Självklart har regeringen ett ansvar att agera, och vi var överens om en migrationsuppgörelse. Vi var med i den delen, men id-kontroller är inte den enda lösningen och det enda som hade kunnat hända. Jag frågade vad man gjorde, och uppenbarligen hade man samtal med Danmark. Men fördes det samtal med Norge och Finland?
Fanns så att säga det nordiska samrådet, som ju är viktigt? Om man går så långt att man bestämmer sig för att införa en ny gräns där vi i Norden har haft ett arbete för gränslöshet är det naturligtvis en viktig signal till övriga.
Om man nu inte gjorde detta i november vill jag fråga ministern om man har haft en ny diskussion i ministerrådet inför de förlängningsbeslut som tas.
Kerstin Lundgren (C):
Jag hör Sverigedemokraterna tycka att avräkningar är rimliga om de görs för flyktingar som är föremål för vidarebosättning men inte för de flyktingar som söker asyl, som väljer att använda den universella asylrätt som vi har ställt oss bakom. Där vill Sverigedemokraterna inte använda sig av avräkningsmöjligheten.
Då ställer jag mig frågan, herr talman: Hur finansierar Sverigedemokraterna de 150 000 som nu finns i Sverige? Avser Sverigedemokraterna att sparka ut dem? De finns ju - det är människor som finns här i Sverige. De kommer hit och söker asyl. Är det i grunden asylrätten som Sverigedemokraterna vill stoppa?
Från vår sida, herr talman, har vi varit med om att använda avräkningar inom ramen för det regelverk som OECD-Dac använder för att finansiera helheten - detta eftersom vi tycker att det är viktigt att värna asylrätten. Jag kan inte se, herr talman, att det står på något annat ställe i Sverigedemokraternas budget om finansiering av de personer som faktiskt finns i Sverige och söker asyl.
Jag är alltså fortfarande nyfiken på och vill ta del av hur ni sverigedemokrater finansierar de människorna. Avser ni att sparka ut dem från Sverige?
Kerstin Lundgren (C):
Goda vänner i kammaren från utbildningsutskottet! Det är väl framför allt ni som är samlade här i dag. Jag tillhör dem som gör som ni, nämligen väcker motioner. Jag motionerade hösten 2014 om att höja åldersgränserna i studiemedelssystemet. Jag vill visa alla som tycker att det är bortkastad tid med enskilda motioner att det är möjligt att påverka med hjälp av enskilda motioner.
Jag är glad att Centerpartiet har fångat upp mitt krav i motionen. Vi är fixerade vid åldersgränser, herr talman, i många sammanhang, inte bara när vi talar studiemedelssystem. Det handlar om arbetslivet. Vad det än är fråga om är det åldersgränser. En del finns att göra på området, inte bara när det gäller studiemedel.
Det är alldeles klart att studiemedel är ett av de områden som vi behöver titta på. Det baserar sig naturligtvis på den gamla bilden av arbetslivet, att trappa ned, att man har nått höjden vid 50 och sedan ska man trappa ned och avveckla sig från arbetslivet, gå i pension. Men bilden är inte riktigt sådan. Vi vill vara verksamma, och vi vill ha frihet att välja själva.
Vi vill förnya oss, förnya arbetslivet och vara med och utveckla Sverige. Detta uppmuntras allmänt. Det framgår också av Pensionsåldersutredningens betänkande. Vi ska ge möjlighet för människor att få välja väg, även den åldersrika vägen framåt. Mot den bakgrunden är det viktigt och riktigt att åldersgränsen för nedtrappning av studiemedel höjdes, men man tog det lilla steget.
Det verkade som om man tvekade. Vågade man höja fyra år den här gången? Nja. Vi höjde gränsen för nedtrappning av studiemedel från 45 till 47. Sedan sköts den övre gränsen för att få studiemedel fram i det här fallet med två år till 56 från 54. Sedan ska det vara borta. Hur vi utformar studiemedelssystemet säger något om vad vi tänker om arbetslivet.
Därför vore det klokt att inte göra som utskottets majoritet, nämligen att säga att systemet ändrades nyss så att något nytt inte behöver göras. Vi vet alla att det tar tid att ändra. Jag tycker att Centerpartiets reservation i den delen - även i andra delar - där jag själv har väckt en motion är värd att uppmärksamma.
Det handlar verkligen om att uppdra till regeringen att återkomma med lagförslag som ger ytterligare möjligheter för människor att studera, att välja nytt och bidra till Sveriges utveckling. Vi tar ett litet steg till, från 47 till 49. Vi tycker att målet ska vara att helt slopa åldersgränserna. Personligen har jag absolut ingenting emot om regeringen återkommer med ett sådant lagförslag.
Efter att ha lyssnat lite grann på debatten förväntar jag mig att fler partier i kammaren som har talat om det livslånga lärandet, om vikten av att få bidra och själv få välja fritt, stöder reservation 3 under punkt 4. Jag blev lite förvånad och trodde att jag hade läst fel när jag såg att det bara var Centerpartiet som stod bakom den reservationen.
Så lät det inte riktigt i den debatt jag lyssnade på. Välkommen alla att biträda den enskilda motionen jag har väckt. Gör som Centerpartiet! Stöd förslaget!
Kerstin Lundgren (C):
Jag vill tacka för debatten. Det är en viktig debatt. Jag instämmer till fullo i Daniel Bäckströms frågeställningar. Men jag vill också lyfta fram att vi har haft debatt i kammaren om säkerhetspolitik tidigare och har hört om regeringens ambition om att ha en säkerhetspolitisk grupp.
Det har varit lite olika bud om detta från regeringen under det gångna året. Det är helt rätt att säkerhetspolitiken förtjänar mer än enbart en Natodebatt. Men den förtjänar också en Natodebatt. Det är viktigt. Jag vill koncentrera mig på en sak.
Regeringen säger att de följer samma linje som tidigare regeringar. Det stämmer, med vissa förändringar från de ingångsvärden som fanns i den första regeringsförklaringen eftersom vi inte är medlemmar i någon militärallians.
När regeringen samtidigt säger att det måste hanteras ansvarsfullt, långsiktigt och med brett parlamentariskt stöd undrar jag hur det breda parlamentariska stödet ser ut. Jag noterar att Socialdemokraterna och Miljöpartiet nu vilar på Vänsterpartiet och Sverigedemokraterna när det gäller det breda parlamentariska stödet.
Om jag vore utrikesminister och ansvarig för säkerhetspolitiskt arbete som ska vara långsiktigt, ansvarsfullt och brett skulle jag ställa mig frågan om inte verkligheten har förändrats också här och kräver en ny tanke från regeringen i fråga om Nato och Natomedlemskap.
Kerstin Lundgren (C):
Jag hör utrikesministern säga att hon och regeringen står fast vid uppgörelsen. Socialdemokraterna och Miljöpartiet står fast vid den. Bekymret är att verkligheten förändras.
Och när verkligheten förändras, fru talman, behöver vi, oavsett om det gäller migrationsfrågor, där vi ser regeringen ändra uppfattning, eller om det gäller säkerhetspolitik, förhålla oss till den nya verkligheten.
Från vår sida är det helt klart att vi har analyserat detta och tagit ställning för en hållbar, långsiktig och solidarisk säkerhetspolitik som vi hoppas ska kunna samla ett bredare stöd i Sverige. Vår hållning är helt klar.
Vi har förbehåll, men det är samma förbehåll som Norge, våra grannar, har haft i frågan om att inte ha kärnvapen eller stationär trupp på sitt territorium. Det är inte något konstigt med detta.
Men, fru talman, om verkligheten och det breda parlamentariska stödet förändras, hur förhåller sig då regeringen till den förändringen? Socialdemokraterna söker numera stöd hos Miljöpartiet, Vänsterpartiet och Sverigedemokraterna för svensk säkerhetspolitik.
Frågan är om det är tillräckligt brett, starkt och hållbart för regeringen och utrikesministern. Jag vill även påminna utrikesministern om att det i våras sas att det skulle tas fram en nationell säkerhetsstrategi. Det skulle inbjudas till samtal om det under våren. Ännu har vi inget sett av detta.
Kerstin Lundgren (C):
Jag tackar statsrådet för svaret på min interpellation. Det finns två skäl till att jag väckte interpellationen, herr talman. Ett är att vi med glädje noterade att statsrådet ville göra de nationella minoritetsfrågorna till sin viktigaste fråga under mandatperioden.
Det lovade gott för en fråga som i den svenska debatten har varit en sten i skon rätt länge, nämligen Sveriges majoritetsbefolknings hantering av den sverigefinländska gruppen i Sverige. Herr talman!
Jag har hört svaren på mina frågor och konstaterar att det måhända finns en del att göra när det gäller granskandet av ramkonventionen. Ramkonventionen markerar nämligen tydligt att det inte bara handlar om språk utan också om kultur och självidentifikation - en bild av lång historia som man kan se, så att säga.
Det är lite spännande att den svenska majoriteten här i riksdagen inte ser en stor del av den finländska nationen, nämligen den del som pratar svenska. Vi från den svenska majoriteten i Sverige gör dem alla till svenskar därför att de talar språket svenska.
Vi tar bort deras rätt till sin egen kultur och sin egen historia. Om vi tittar på den definition statsrådet hänvisar till ser vi att man för att tillhöra den nationella minoriteten i Sverige inte behöver prata finska, utan det räcker att man är ättling till någon som talar finska. Där blir språket alltså inte avgörande.
Är man ättling till någon som talar finska är man del av den nationella minoriteten. Är man däremot ättling till någon som har pratat svenska - någon som förmodligen också kunnat finska men som har uppfattats prata svenska, vilket är ett av de två erkända språken i Finland - berövas man sin historia, sin kultur och sin hemvist i Finland. Det tycker jag är mycket märkligt.
Helt plötsligt gör Sverige och Sveriges riksdag mumintrollen svenska, herr talman - för de pratar ju svenska. Tove Jansson pratar svenska, så då är det klart att det inte finns någon speciell finsk historia. Det finns ingen koppling.
Jag tycker att det finns skäl för statsrådet att fundera ytterligare på hur vi har hanterat den fjärdedel av sverigefinländarna som haft svenska språket som sin bakgrund. Vi berövar dem deras historia, deras kulturella identitet och deras rätt att vara en del av Finland.
De blir nämligen helt plötsligt inte en del av den nationella minoriteten, som vi har definierat utifrån språkkonventionen och när det gäller språkstadgan i allt väsentligt. Herr talman! Statsrådet har uppenbarligen missat att KU i sitt senaste betänkande, 2014/15:KU16, valde att säga att det finns skäl att titta på hur definitionen har sett ut.
Man sa att det bör vara en fråga som utreds i en framtida översyn av minoritetspolitiken. När jag väcker frågan här hänvisar dock statsrådet inte till detta betänkande, och hon ger ingen kommentar till det uttalandet. Snarare hänvisar hon till ett ställningstagande som gjordes 2009. Men det har ju hänt en del sedan dess. Borde det inte finnas skäl att utvärdera och överpröva om definitionen var riktig?
Kerstin Lundgren (C):
Jag satt med i KU när vi diskuterade frågorna, och jag satt med och diskuterade när vi lade fram förslag till en ny regeringsform som just hanterade till exempel frågan om urfolk och nationella minoriteter. Den diskussionen är alltså naturligtvis närvarande. Jag finns också i Europarådssammanhang och följer den bild man arbetar med när det gäller dessa konventioner och denna stadga i Europa.
Den fråga som här är aktuell är dock Sveriges tolkning. En tolkning gjordes, och vi var överens då. Men det jag försöker väcka, herr talman, är statsrådets nyfikenhet på om den tolkningen var den enda sanna. Vilka vetenskapliga grunder finns det för att säga att det inte finns en kulturell skillnad, som man talar om i ramkonventionen, mellan Sverige och Finland?
Är det statsrådets mening att det för den som har haft sitt liv i Finland, oavsett vilket språk man pratar, och den som har sina anfäder i Finland, oavsett vilket språk man pratar, inte finns någon skillnad jämfört med svenskar när det gäller kulturell bas och identitet? Finns det inga andra skillnader mellan Sverige och Finland än språket?
Är det alltså bara om man har språket som man är en del av Finland och har rätt att ses som nationell minoritet? Jag tycker att det är en märklig hållning att Sveriges majoritetssamfund, Sveriges riksdag, inte vågar öppna dörren för att se att det finns finlandssvenskar som har en kultur som skiljer sig från vår.
Språket må vara detsamma, men kulturen, identiteten och självupplevelsen är någonting annat. Vi delar Finlands nation i två delar när människor kommer till Sverige. Är man en del av det finskspråkiga Finland blir man en del av den nationella minoriteten, och är man en del av det svenskspråkiga Finland blir man utesluten ur den minoriteten. Jag tycker att det är märkligt, herr talman.
Jag tycker att det, som KU faktiskt sa, finns skäl att se över frågan - speciellt om man har ett engagemang för nationella minoriteter. Fastna inte i språkstadgan! Se även ramkonventionen och intentionerna bakom den! Det skulle jag råda statsrådet, herr talman.
Kerstin Lundgren (C):
Det innebär då att KU:s signal om att se över frågan uppenbarligen inte har hörsammats av statsrådet. I artikel 5, del 2, sägs det att parterna ska främja förutsättningar som är nödvändiga för att personer ska kunna behålla väsentliga beståndsdelar av sin identitet, nämligen religion, språk, traditioner och kulturarv. Här fastnar statsrådet bara vid språk. De andra delarna blir därmed exkluderade.
Det är märkligt att vi i Sverige, när Finlands sak är vår, så ofta väljer att dela den finska befolkningen i två delar. Man behöver inte prata finska för att tillhöra den nationella minoriteten i Sverige. Man behöver bara ha haft en ättling som har talat finska.
Av två svensktalande från Finland med finsk bakgrund kan den ena tillhöra den nationella minoriteten, medan den andra inte tillhör den och är exkluderad. Jag tycker, herr talman, att det är en märklig hållning från det svenska samhället och från den svenska riksdagen. Jag tycker att det vore klädsamt om statsrådet såg över den här frågan en gång till.
Kerstin Lundgren (C):
Tack, utrikesministern! I dag på internationella kvinnodagen tycker jag att det finns extra skäl att uppmärksamma en av de kvinnor som kidnappats från sitt hemland och olagligen förts till Ryssland.
Det är just Nadija Savtjenko, ukrainsk pilot, ledamot av radan och ledamot av Europarådet.
Hon blir, förhoppningsvis, 35 år den 11 maj. Hon togs olagligt till fånga i juni 2014 och fördes till Ryssland i juli 2014 efter att ryskseparatister kidnappat henne i Donetskområdet.
Den ryska närvaron är, fru talman, tydligt bevisad också med detta, för när ukrainska medborgare förs från sitt hemland till just Moskva för att sättas i fångenskap och där anklagas för det ena eller det andra brottet är det naturligtvis speciellt.
Tänk tanken, fru talman, att en rysk dumaledamot skulle ha kidnappats och förts till Ukraina för att ställas inför rätta! Vad skulle hända, och hur skulle reaktionen bli?
Därför är det viktigt att vi från Sverige, från Europa och från världen som helhet agerar och reagerar när en ukrainsk medborgare blir frihetsberövad och förd till Ryssland.
Nu är det, som utrikesministern också konstaterar, inte bara Nadija Savtjenko, även om jag lyfter upp henne specifikt inte minst i dag, utan också Oleg Sentsov, Alexander Kolchenko och ytterligare personer som har gått samma väg och som också måste uppmärksammas. Övergreppen mot dessa personer i fråga om mänskliga rättigheter är otvetydiga.
Det är viktigt att vi höjer trycket för deras omedelbara frisläppande. Nu har Nadija suttit frihetsberövad sedan 2014. Hon har deltagit i en fem månader lång så kallad rättegång mot sin önskan om var den skulle äga rum. Hon fördes till Rostovregionen för att där ställas inför rätta.
Hon har genomfört tre omfattande hungerstrejker och inledde i fredags sin fjärde - hon vägrar inte bara mat utan också dryck - på grund av att hon inte tilläts avsluta rättegångsperioden med ett eget inlägg. I morgon har det sagts att hennes dom ska komma.
Nadija har mycket tydligt uttalat att hon ska tillbaka till sitt hemland Ukraina oavsett om hon lever eller dör. Jag noterar att ukrainska läkare har tillåtits träffa henne - det är naturligtvis viktigt - men nu måste också kraften och trycket hållas uppe på att hon och de övriga ska frisläppas.
Jag hoppas att utrikesrådet kommer att agera och att EU:s utrikesministrar mer samfällt kommer att jobba för att göra denna fråga tydlig och synlig så att Nadija inte sitter fängslad i det tysta, så att vi inte blundar av rädsla för den ryska reaktionen.
Kerstin Lundgren (C):
Tack än en gång, utrikesministern! Vi är eniga om vikten av att vara tydliga mot Ryssland. Det är viktigt att vi står upp för mänskliga rättigheter när de kränks. De kränks uppenbart när det gäller Nadija Savtjenko och övriga ukrainska medborgare som kidnappats och förts till rysk fångenskap.
I något fall har de ställts inför rätta i något som knappast kan betraktas som en rättvis rättegång. Där bryter man mot åtaganden i Europakonventionen.
Det som oroar är naturligtvis att Syrienkonflikten och allt vad som hänger samman med Syrienkonflikten också kommer att spilla över i diskussionerna om hur Ukraina har hanterats och hur personer som Nadija har hanterats.
Är det möjligt att ändå lyfta dessa frågor när utrikesrådet träffas? Finns det mer att göra än bara uttalanden? De är bra och viktiga, men det kanske kan göras mer.
Kanske kan det kallas upp ambassadörer för att efter att en dom har fallit - om det nu blir så i morgon - tydligt markera att vi ser och att vi inte glömmer vad som händer även om vi fortfarande har en diskussion om många andra frågor. När det gäller Ukraina är den territoriella integriteten naturligtvis helt avgörande.
Jag hoppas också att man i det sammanhanget inte glömmer bort att rikta kraven mot Ryssland. Minsköverenskommelsen, i all sin bräcklighet, riktar nämligen alldeles för mycket fokus mot Ukraina och låter Ryssland smita undan. Det är inte möjligt.
Utan att Ukraina återfår den territoriella integriteten kommer konflikten inte att kunna lösas, och val som är rättvisa och fria kommer inte att kunna hållas. Därför är det naturligtvis i det sammanhanget centralt att EU inte bara riktar blicken mot Minsköverenskommelsen utan också ser på historien bakom och, precis som när det gäller fredsfrågor i Syrien, ser på vem som har makten här. Det är väldigt tydligt Ryssland, fru talman.