KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag vill börja med att tacka för svaret. Jag inser att inrikesministern har skaffat sig en relevant bild av den ansträngda situation vi har inom polisen och rättsväsendet. Och det är verkligen allvarligt. Ett land där polisen av olika anledningar inte kan komma ut och hjälpa människor när de blir utsatta för brott är mycket farligt ute.
Tilliten till varandra och tilliten att samhället kan skydda en om det skulle behövas är helt grundläggande för att samhället ska bestå och utvecklas positivt framåt. Så är det inte på alla platser i dagens Sverige.
Jag tog hjälp av riksdagens utredningstjänst för att få en bild över hur det ser ut inom Sveriges polis i dag och även hur omorganisationen, den ökade migrationen och den förhöjda terrornivån har påverkat arbetet runt om i Sverige de senaste månaderna. Jag fick delvis den bild statsrådet har visat på, alltså att framför allt arbetet med narkotika och trafikövervakning gått ned.
Det är svårt att få fram exakt statistik eftersom Brås undersökningar bara visas halvårsvis. Men jag fick också mig till del 61 sidor av pressklipp från hela Sverige de senaste månaderna, som visade att polisen på många ställen runt om i vårt land inte fungerar tillfredsställande och inte kan möta den så kallade vardagsbrottsligheten.
Inte minst våra vanliga handlare och företagare börjar bli mycket frustrerade över detta. Det finns ställen som jag i mitt andra inlägg ska visa på, där polisen bara besökte 1 av 20 inbrottsplatser hos företagare. Därutöver har vi ett antal områden där förfallet har gått så långt att en ensam polisbil inte ens åker in på larm utan assistans.
Dessutom förekommer det nästan dagligen i vissa kommuner att polisen får åka ut till olika asylboenden för att lugna ned situationen. Allt detta tillsammans med den ökade gränsbevakningen gör att man måste prioritera ned ett antal viktiga polisuppgifter. Därför vill jag fråga statsrådet Ygeman vad han avser att göra för att möta dessa utmaningar på både kort och lång sikt.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag hör att statsrådet är medveten om den frustration som finns hos många inom polisen. Jag hör också att statsrådet har tankar om hur vi ska förbättra situationen. Det finns strukturella problem, det medges, och de har funnits under en längre tid. Detta kommer upp till ytan när det blir full kalabalik, som det var under hösten.
Det märks när man inte kan komma åt vardagsbrottsligheten och folk reagerar. Det här beror naturligtvis på ett antal saker tillsammans. Omorganisationen är en av dem.
Vi hoppas väl alla att detta ska sätta sig och att det ska bli en bättre organisation totalt sett, men hittills har de erfarenheter som kommit fram inte varit de bästa. Väldigt många medarbetare inom polisen mår dåligt och funderar till och med på att söka annat jobb. Det skulle vara förödande.
Redan nu är det tre fyra gånger fler poliser än tidigare som slutar. Den siffran har tidigare varit ganska låg, men är det något vi ska vara rädda om så är det de poliser som finns i organisationen. Dem måste vi behålla. Precis som har sagts här tar det tre fyra år att utbilda nya.
Dessutom har vi en mycket ansträngd situation med migrationen, tunga gänguppgörelser och andra saker som gör att det kan bli för mycket. Jag tänkte därför visa hur det ser ut på många platser. Jag ska börja med att återge vad som sagts av en chefsåklagare i Örebro, Sarah Hajslund Hansen.
Hon har reagerat på att polisen har levererat mycket färre förundersökningar i år än förra året. Hon hänvisar också till Domstolsverkets statistik. Där framgår det svart på vitt att det har skett en kraftig minskning av inkommande mål vad gäller vardagsbrotten.
Det finns också ett uttalande från företagarna i Skövde, som har tittat på detta. Det visade sig att polisen har kommit i bara ett fall av 20 då det har varit inbrott hos företagare och handlare. Frustrationen är stor, och tyvärr inte bara i Skövde. Jag talade med företagare i Uddevalla för två tre veckor sedan.
Så sent som för några dagar sedan talade jag med företagare i Vänersborg och Trollhättan. Jag skulle ha varit där i dag om vi inte hade haft den här interpellationsdebatten. Runt om i Sverige är det en stor frustration, för polisen klarar inte bastryggheten när det gäller vardagsbrotten. Detta är illavarslande. Vi måste göra saker på kort sikt och på lång sikt. Det tar tre fyra år att utbilda nya poliser.
Jag vet att det finns en plan att det ska bli 3 000-4 000 nya poliser. Det behövs verkligen, och vi i vårt parti bejakar att detta kommer fram så fort som möjligt. Men vi måste också göra kortsiktiga insatser. Jag noterade med välbehag att inrikesministern pekade på några punkter som vi måste ta oss an under de närmaste två åren.
Lars-Arne Staxäng (M):
Tack så mycket för svaret! Jag tror precis som Anders Ygeman att vi måste sätta in ett antal åtgärder ganska snabbt. Det är en stor påfrestning. När det gäller det här med straffrabatt handlar det inte bara om polisen. Vi måste titta på hela rättsväsendet. Straffrabatten är ovanligt hög i Sverige. I många andra länder får man snarare en höjning av straffet om man har begått fler brott. Här får man helt plötsligt rabatt.
Vi tänker helt annorlunda. Jag tror även att de så kallade småbrotten - snatteri, stölder och så vidare - måste beivras i ännu högre grad. Det har visat sig i många andra länder, inte minst i Amerika, att det är först när man tar hand om och beivrar småbrottsligheten som man kommer åt den större brottsligheten.
Vi ser att vi har ett antal områden i Sverige - någon räknar med att det är 55-60 områden - dit inte poliser åker ensamma. Det har gått så långt att man har släppt brottsligheten. Jag tänker framför allt på dem som bor i de områdena. De får inte den trygghet som vi alla vill ha. Det handlar om att kunna skydda sig och sin familj. Vi måste få ett samlat grepp - det är helt riktigt.
Det här har pågått alldeles för länge. Jag tänker framför allt på den anstormning som blev under hösten. Det är nu det kommer upp till ytan. Jag vill avsluta mitt anförande med att tacka inrikesministern. Jag hoppas att han kan komma tillbaka och redovisa ett paket i närtid där vi tillsammans kan vidta åtgärder på detta område.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag börjar med att tacka för svaret. Jag är inte en man som använder hårda ord i onödan, men om jag ska vara ärlig och rak var det inte mycket till svar. I valet 2014 var polemiken hård. Det lovades många saker från de flesta partier. Så brukar valrörelser vara.
Inte minst Magdalena Andersson använde en ganska hård retorik om Sveriges ekonomi i allmänhet, och hon gav bilden av att ladorna var tomma och Sverige nästan bankrutt - detta trots att OECD i många jämförande ekonomiska tal just prisat Sverige som ett föredöme. Det är bara att konstatera att detta nu ett halvår senare har rätat upp sig ganska bra, åtminstone ekonomiskt, enligt regeringen.
Ett av de löften som gavs i valrörelsen var att situationen för pensionärerna skulle bli bättre. Ett tydligt löfte var att pensionärer med en pension upp till 20 000 i månaden, 240 000 om året, skulle få en skattelättnad. Men nu har Skattebetalarnas förening, SBF, konstaterat att det inte riktigt blev så.
Skatten minskade bara för dem med pension upp till 17 000 i månaden medan alla som låg däröver fick höjd skatt. Men huvudfrågan i min interpellation var inte denna utan hur pensionärernas totalekonomi ser ut efter alla plus och minus.
Dessutom har många kommuner och landsting höjt skatten, vilket slår direkt mot alla pensionärsekonomier. Kommunalskattehöjningen tänker jag inte beskylla regeringen för, men den drabbar ändå de äldre med full kraft.
Allt detta tillsammans gör att både pensionärer och för den skull många löntagare får en sämre nettopension eller lön än tidigare. Då är min grundfråga: Vad tänker finansministern och statsrådet Magdalena Andersson göra åt just detta?
Lars-Arne Staxäng (M):
Tack så mycket för svaret, Magdalena Andersson! Nu är man tillbaka i den gamla retoriken där man försöker kasta fram att alliansregeringen har höjt skatten för pensionärer.
Sanningen är att 2006, när den gamla socialdemokratiska regeringen lämnade över till alliansregeringen, var skatten för pensionärer 16,45 miljarder högre än när Alliansen lämnade 2014. Eftersom jag har suttit med hela vägen i socialförsäkringsutskottet och i riksdagen har jag ganska bra koll på detta.
Skatten var 16,45 miljarder högre 2006. Det var den skatt som gällde då. Sedan har mycket hänt. Vi har haft jobbskatteavdrag, som naturligtvis har gynnat löntagarna. Men skatten var inte högre under alliansregeringen. Den var 16,45 miljarder lägre.
Jag har använt riksdagens utredningstjänst för att utröna om det blir plus eller minus i pensionärernas ekonomi - och det är det som är grunden till min interpellation - efter den nya rödgröna regeringens förslag för 2016. Jag ska läsa innantill om de fall där pensionärer som ska betala hemtjänst eller särskilt boende, och det är ett antal.
Det är framför allt de som behöver hjälp hemma men också de som behöver hjälp på boenden och så vidare. Jag börjar med en ogift kvinna som har medelpension för hela riket på brutto drygt 16 000, netto 12 800.
Hon får ett bostadstillägg, men även om hon får en liten skattesänkning på 43 kronor är avgiften för hemtjänsten 220 kronor. Hon går med minus 77 kronor. Den gifta kvinnan som vi ofta pratar om som är garantipensionär och har jobbat halvtid är också ett vanligt typfall i Sverige. Hon har en pension som gift på 7 800 brutto, 6 700 netto.
Bostadstillägg får hon bara till 50 procent eftersom hon är gift. Skatten 164 plus är vad det blir i verkligheten. Avgiften för hemtjänsten, 220 kronor, är densamma som för de andra. Inte ens denna kvinna går plus. Sedan har vi då en ganska vanlig gift man som arbetat i 40 år och har brutto 17 600 i pension, netto 13 500.
Bostadstillägget är naturligtvis noll när man kommer upp i sådana tal. Skatten blir - hör och häpna och det är det man skryter om - 11 kronor plus. Med avgift för hemtjänst, om den här personen behöver det, blir det minus 220 kronor. I alla de här tre fallen är det minus, och så ser det väldigt ofta ut.
Och nu har jag inte räknat med bensinskattehöjningen, sänkningen av ROT- och RUT-avdrag eller andra kostnadshöjningar. Jag har heller inte tagit med landstings- eller kommunalskattehöjningar, som jag i och för sig inte beskyller regeringen för. Men så ser verkligheten ut för många pensionärer. Därför kvarstår jag vid min uppfattning.
Tyvärr har SPF, riksdagens utredningstjänst och Skattebetalarnas förening rätt: Pensionärerna går i de flesta fall minus om man räknar med alla variabler som påverkar pensionärernas ekonomi. Det är något annat än vad regeringen retoriskt lovade i valrörelsen 2014.
Lars-Arne Staxäng (M):
Efter denna debatt kan jag konstatera att vi tyvärr har hamnat i klassisk retorik där man som vanligt inte svarar på interpellantens frågor. Jag kan förstå det då organisationer som Skattebetalarna och SPF och även riksdagens utredningstjänst har räknat ut att många pensionärer hamnar på minus med regeringens politik.
Jag beklagar detta då det i många fall drabbar de allra svagaste människorna för vilka varje krona har betydelse. Finansministern för fram att pensionärerna har gått med vinst.
Men räknar man på vad regeringen totalt lägger på pensionärerna och tar från pensionärerna så tar regeringen 3 miljarder eller 3 000 miljoner, för att använda samma siffror som finansministern, och betalar tillbaka 2 miljarder eller 2 000 miljoner. Det är enligt mig en minusekvation för pensionärerna.
Jag beklagar även att jag inte har fått något svar på frågorna om nya satsningar eller utgifter för pensionärerna i årets budgetproposition. Det hade varit ett ypperligt tillfälle för ett sådant svar. Att pensionerna har höjts är jätteviktigt. Jag som sitter med i Pensionsgruppen tycker att det är glädjande. Men finansministern borde veta att det inte beror på dagens regering utan på en fördröjning på två år.
Den svenska ekonomin för två år sedan ger nu utslag. Den gamla alliansregeringen gjorde alltså ett ganska gott jobb. Tack för debatten!
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag får börja med att tacka för svaret. Jag har ställt frågor om statusen för hantverkskunnandet och åtgärder för att fler ska få gesällbrev och för att motverka att hantverksyrkena dör ut. Jag har även frågat hur hantverkare från andra länder ska få sina yrkeskunskaper validerade och framför allt hur hantverksbranschen gynnas av regeringens reformer.
Jag blev lite fundersam när jag hörde svaret från statsrådet, och jag ska förklara varför. Hon pratade mycket om yrkesutbildning, och det är viktigt. Det tyckte den gamla alliansregeringen, och jag har förstått att även den nya rödgröna regeringen har gjort vissa prioriteringar på detta område. Men gesällbreven inom hantverksyrkena är inte riktigt detsamma.
Det är egentligen en typ av spetsutbildning inom vissa hantverksyrken, medan yrkesutbildning är något mer generellt, vilket gäller både den yrkesutbildning som vi har på våra gymnasieskolor och yrkesutbildningar i övrigt. De kan komplettera varandra, men det är definitivt inte samma sak.
Jag blir också lite fundersam över att det i Sverige utfärdas ca 1 000 gesällbrev per år, medan man i Polen, för att ta ett närliggande land, utfärdar ungefär 60 000 gesällbrev och i Tyskland 160 000. Då säger man från regeringens sida att gesällbreven inte är regeringens ansvar. Nej, det kan man väl säga.
Men det är ett samhällsansvar att se till att vi har bra hantverksutbildningar och att man samarbetar med de organ som ger ut gesällbreven. Det finns ett intresse från de här organisationerna av att få en bättre verksamhet med fler mästarbrev och gesällbrev. Detta är ett område som Sverige behöver på flera sätt.
Sverige behöver tjänsterna. I dag är det på en rad områden svårt att få tag på hantverkare med hög kompetens och med gesällbrev eller mästarbrev; man får till och med emellanåt gå utanför Sverige för att få tag på de här tjänsterna. Det skapar också fler jobb. Men det är inte minst viktigt ur integrationssynpunkt. Vi vill alla ha fler jobb och en bättre integration.
Då är detta en viktig del som kan komplettera andra jobb. Jag vill med det här debattinlägget framhålla att det är bra om statsrådet kan göra mer än att bara hänvisa till statens yrkesutbildning.
Lars-Arne Staxäng (M):
För det första delar jag nog inte bilden av att alliansregeringen har sett ned på yrkesutbildning, tvärtom. Jag vet inte om vi har levat i olika världar. Många gånger har inte minst Socialdemokraterna men även de rödgröna försökt få det till att all yrkesutbildning skulle vara utformad så att man kunde fortsätta in i högskolan. Det kan vara bra när det är möjligt.
Man har snarast sett ned på många av yrkesutbildningarna och velat ha bort dem. I flera fall försökte alliansregeringen faktiskt få tillbaka yrkesutbildningar och tydliggöra dem. Jag tackar för förklaringen, men jag kvarstår i min uppfattning att mer kunde göras när det gäller själva gesällutbildningen och så vidare. Åtgärder för fler gesällbrev är jätteviktiga.
Trots vad jag har hört här tror jag att det är bra att regeringen tar initiativ i denna fråga och att man får en yrkesutbildning som går ihop även med gesällutbildning, så att man får en del av grundutbildningen och kanske även gymnasie- och yrkesskola men också går vissa tider i specialistutbildning hos en mästare och blir gesäll.
I de djupa gesällutbildningarna kan det ta många år innan man blir duktig på sitt yrke. Sverige har många gånger varit dåligt på att validera utbildningar när människor kommer utifrån, från andra länder. Det gäller både högskoleutbildningar och yrkesutbildningar. Sverige är historiskt uppbyggt av duktiga hantverkare.
Går vi tillbaka flera hundra år i tiden kan vi se att vi har fått bidrag inte minst från Tyskland, Frankrike, Italien och Nederländerna. Många av de fina hus vi beundrar här i Gamla stan i Stockholm är byggda med hantverkskunnande som kommer från de här länderna.
Vi måste vara bättre på att validera utbildningar, för vi behöver människor utifrån, och vi behöver också inom Sverige utbilda personer för dessa spetsyrken. Rätt utnyttjat skulle vi redan i dag kunna få ett mycket bättre utbyte av människor som är och tänker bli hantverkare i gesällyrken.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag får också tacka statsrådet för svaret. Jag tror att det är viktigt att ta upp denna fråga. Jag tror inte att regeringen har någon avsikt att lämna gesäll- och mästarbrevskunskapen utanför, utan man har helt enkelt inte tänkt på detta. Man tror att det ingår i den normala yrkesutbildningen och att det bara är en liten del. En riktig gesällutbildning är en spetsutbildning.
Det är en utbildning som tar fem tio år - lika mycket som det tar att bli läkare i många fall. En spetsutbildning på yrkesområdet tar faktiskt mellan fem och tio år där kunskapskraven är höga.
Det är viktigt att vi för fram denna fråga tillsammans med branschen. Branschen säger själv att man har velat ha en tydlig fortsättning tillsammans med regeringen, inte minst för att kunna få in nya människor och ungdomar, både från andra länder och från Sverige, som går dessa utbildningar och sedan går gesällutbildningarna.
Framför allt är jag glad för att vi kan få en tydligare och bättre validering när det gäller dem som redan har stor kunskap men som aldrig blir riktigt gesällutbildade och får betyg.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag lyssnade länge på Linus Bylunds inlägg och väntade lite grann på att han skulle förklara för mig hur Sverigedemokraterna tänker. Alla vet att vi har ett stort pensionssystem som är fristående och som går efter pensionsrätter. Det är så det nya pensionssystemet är upplagt. I många andra stater har man ett gemensamt system.
Det är ett helt statligt system - det är det vanliga. Men i Sverige har vi valt att göra så här. Ni väljer att lägga pengar på garantipensionen, som är den statliga delen, den lilla delen. Hur får ni ihop det om ni höjer detta? Jag har naturligtvis respekt för det. Detta vill egentligen alla partier som ingår i Pensionsgruppen och så vidare.
Vi lever med att försöka höja garantipensionen, och bostadstillägg höjer man undan för undan. Men du måste förklara för mig hur ni har tänkt när det gäller inkomstpensionärerna, som vad jag förstår inte får en höjning i ert förslag. Ska garantipensionärerna ha högre pension än de som har slitit som undersköterskor hela livet?
Lars-Arne Staxäng (M):
Då var det precis som jag befarade. Man har inte gjort sin läxa ordentligt. Man har inte tänkt igenom konsekvenserna. Då kan jag upplysa herr Bylund om att de rena garantipensionärerna nu är ungefär 68 000. Det är alltså den grupp som kanske aldrig har varit ute i arbetslivet. Det är en ganska stor grupp som har både garantipension och lite inkomstpension. Det är en riktigt stor grupp.
Den största gruppen är naturligtvis den som lever på inkomstpension. Jag kan upplysa herr Bylund om hur det skulle bli om förslaget från Sverigedemokraterna går igenom. Då skulle en stor grupp - om vi räknar in bostadstillägget, som många har rätt till i den här gruppen, framför allt kvinnliga pensionärer som har tjänat dåligt - få en lägre pension än de som har garantipension.
Jag tror att det sista som Linus Bylund sa var bra, nämligen att han ska gå hem och göra läxan och komma igen och göra rätt.
Lars-Arne Staxäng (M):
Som jag sa i mitt anförande misstänker jag, och jag har hört det förut, att man har en lång önskelista, en riktig jultomtelista, med förbättringar i pensionssystemet som kostar pensionssystemet flera tusen miljarder om alla dessa saker skulle bli verklighet. Jag skrev upp något.
Man skulle fullt ut kompensera dem som jobbar deltid, man skulle ta ansvar, man skulle kompensera dem som inte orkar jobba ända fram till 65, pensionärerna skulle ha 60-70 procent av sin tidigare lön och man skulle även ta bort premiepensionssystemet. Allt detta kostar pengar, men det får också en annan konsekvens som jag tror att ni inte har funderat på.
Premiepensionssystemet kostar i avgifter, men det är en liten del. Det avkastar nämligen betydligt mer än det vanliga inkomstpensionssystemet. Det vanliga inkomstpensionssystemet har avkastat ungefär 2,5 procent, medan premiepensionssystemet hittills har avkastat 6,3 procent. Vad betyder det?
Jo, det betyder i praktiken att alla ungdomar, exempelvis de som är födda på 70-, 80- och 90-talen, skulle få en pension som enligt Pensionsmyndigheten är 2 000-3 000 lägre om vi skulle rasera premiepensionssystemet. Det blir konsekvensen. Du tar pengar av kommande generationer. Det blir konsekvensen om vi skulle ta bort premiepensionssystemet. Om vi tar bort bromsen är det någon som ska betala detta.
Pengarna får du antagligen ta in skattevägen, och då får vi kraftigt höjda skatter. Den typen av system som ni lovar är konkursekonomi.
Lars-Arne Staxäng (M):
Det blir så inkonsekvent här, därför att Vänsterpartiet inte har gett en enda krona mer i budgeten till pensioner. Ändå låtsas man att man kan göra både det ena och det andra, och skulle man få egen majoritet skulle man kunna lägga hur många tusen miljarder som helst - något som man naturligtvis kan önska sig men som inte går. Den borgerliga alliansregeringen sänkte faktiskt skatten fem gånger.
Skatten var 16,4 miljarder högre 2006 än den var när vi avgick 2014, så den är faktiskt lägre. Om vi skulle införa allt det som Rossana Dinamarca säger skulle det påverka arbetsmarknad, ekonomi och annat. Jag vill inte jämföra med andra länder, men det finns ett stort antal länder runt om i världen som har förverkligat den här typen av politik.
Där har löntagarna inte ens råd att köpa mat just nu - jag tänker framför allt på Sydamerika. Det gäller att sköta ekonomin. Det är det bästa sättet för pensionärerna att få långsiktiga pensioner.
När det gäller att det inte ska bli försämringar i framtiden har vi i Pensionsgruppen ett antal förslag som vi arbetar med, bland annat pensionsåldersutredningen men också andra saker som gör att man ska kunna få bättre pensioner. Vi tar också frågan om jämställda pensioner på största allvar. Det är faktiskt en av våra huvudpunkter på dagordningen.