Carl Bildt (M):
Låt mig indela svaret i två olika delar. Först vill jag vända mig till Bodil Ceballos som säger att Catherine Ashton har gjort ett uttalande men att Sverige inte har gjort något. Det är fel. Catherine Ashton har uttalat sig å Sveriges vägnar. Det är nämligen så det fungerar numera och ska fungera. När Catherine Ashton uttalar sig så uttalar hon sig å de 27 medlemsländernas vägnar. Hennes uttalande baseras ofta på den dialog vi för om hur politiken ska utformas.
Jag tror inte att detta var ett uttalande som var föremål för några större förhandlingar eller kontroverser eftersom det var relativt självklart. Men rätt ofta är det så att vi ägnar betydande del av tiden åt att förhandla fram de uttalanden som vi sedan gör gemensamt och representerar Sveriges, Portugals, Maltas, Tysklands, Storbritanniens, Polens, Litauens och ytterligare ett antal medlemsländers uppfattning. Det ger dem tyngd och styrka. Det är så det går till numera.
Men hittar dem också på UD:s hemsida genom de länkar som finns där så att vi hela tiden vet vad ståndpunkterna är. Det inträffar då och då men rätt sällan att vi gör ett kompletterande nationellt uttalande. Det sker rätt sällan och med stor sparsamhet av den enkla anledningen att det ofta devalverar det gemensamma uttalandet. Vi vill ge de gemensamma uttalandena så stor tyngd och kraft som möjligt. Det är snarare så att vi uppmanar medlemsstaterna att inte säga någonting direkt.
Vi vill inte devalvera den tyngd som vi ger det gemensamma uttalandet. Sverige har uttalat sig med stor kraft även om talesmannen var en kvinna och dessutom av brittisk nationalitet och bosatt i Bryssel. Den andra frågeställningen kom från Annika Lillemets.
Jag har tagit del av rapporten från besöket i det kurdiska regionala området i norra Irak. Utan att säga att jag kan värdera varje detalj i detta överensstämmer det med den bild som jag har haft möjlighet att ta del av i andra sammanhang.
Jag hade i förra veckan i samband med ett besök i Doha i Qatar där vi diskuterade olika frågeställningar tala rätt omfattande med premiärminister Barham Saleh, som jag tror att ni också träffade under resan, om det som hade inträffat liksom jag diskuterade med honom vidare frågeställningar. Jag framhöll då det synnerligen olyckliga i det som hade inträffat. Han beklagade också djupt det som hade inträffat och diskuterade något bakgrunden till detta.
Bakgrunden beskrivs delvis i den rapport som jag har tagit del av. Även om vi talar om demokrati i detta område - och även om allting är relativt i den här världen är det inte alldeles fel att göra det - är det en demokrati och en federal statsbildning som styrs av två olika grupperingar, om man uttrycker saken försiktigt.
De har sina egna säkerhetsorganisationer och sitt eget intresse av att konsolidera kontrollen över olika delar av territoriet. Den kurdiska politiska miljön skakas nu av andra oppositionsgrupperingar som börjar göra sig gällande. Jag tror att det vi såg var nervositeten hos de styrande etablissemangen när nya oppositionsgrupperingar, som också har gjort väl ifrån sig i de demokratiska val som har hållits där, börjar finnas på gatorna.
Sedan har vi en nervös stämning i hela den arabiska världen. Det påverkar också denna del av Mellanöstern även om den inte är arabisk. Vi delar den oro som framförts om utvecklingen. Det har framförts direkt vad gäller Camp Ashraf i detta konkreta fall, och Catherine Ashton har framfört våra uppfattningar.
Jag har också haft möjlighet att diskutera detta med premiärminister Barham Saleh. Jag hoppas och tror, och det var också hans förhoppning, att detta inte kommer att upprepas.