Barbro Westerholm (L):
Det har sagts många gånger i denna kammare att vi står inför stora utmaningar när demografin förändras från en pyramid till ett hus med ganska platt tak. Många blir mycket gamla, och medellivslängden har ändrats. Hur klarar vi då hälso- och sjukvården framöver?
Här kommer folkhälsoarbetet och förebyggandet av ohälsa in som en väldigt viktig del. Det är viktigt för enskilda människor att inte råka ut för onödig ohälsa. Men det är också viktigt för samhället, som ska använda de gemensamma resurserna på ett klokt och effektivt sätt för dem som drabbas av ohälsa som inte har kunnat förebyggas.
Som en grund för arbetet vi har framför oss ligger Folkhälsoinstitutets utredning Framtidens folkhälsa - allas ansvar , med poängtering på allas ansvar. Det gäller nationell, regional och lokal nivå, och naturligtvis har också den enskilde ett ansvar.
Jag lärde mig på min tid mycket av "brödskivorna" som jag ärvde när jag kom till Socialstyrelsen som chef 1979. Det var ett uppifrånperspektiv. Vi skulle äta sex till åtta brödskivor om dagen. Det kom dessutom på stora annonspelare. Åkte man bil kände man sig väldigt liten i skuggan av de stora pelarna som sade vad Socialstyrelsen ville.
Brödinstitutet och Konsumentinstitutet ville det också, men det var Socialstyrelsen som märktes. Sedan kom det också annan information, om sex och samlevnad och sådant, och människor kände att de inte ville ha in den stora myndigheten i sina sängkammare och kök. Den lärdomen måste vi ta vara på när vi nu går vidare med Folkhälsoinstitutets utmärkta förslag, alltså: Vem är rätt sändare?
I min politiska vardag ser jag hur framgångsrika pensionärsorganisationerna är när det gäller skadeförebyggande insatser, kost och motion. Man har matlagningskurser och sådant och når väldigt många äldre människor. Men vi måste också nå andra grupper i samhället: invandrare, barn och ungdomar.
Vi måste verkligen nå fram till flickor och unga kvinnor så att de inte börjar röka. Vi ser alltför många unga kvinnor ute på gator och torg som röker. Att hitta vem som ska vara sändare är viktigt. Man har tagit upp Marmotkommissionen.
Jag har utmaningen att sitta i Marmot 2. Vad jobbar vi då med? Vi ska alltså försöka komma i mål i februari 2012 med att hitta vägarna in till olika grupper i samhället.
Det handlar om barn, ungdomar, kvinnor, invandrare, äldre och så vidare och också olika invandrargrupper som ofta inte nås av den kunskap vi har om hur man kan förebygga ohälsa. Vi får se vad man kommer fram till här.
Jag förutsätter att regeringen bygger vidare på Marmotkommissionens arbete och det som kommer fram i steg 2 som något viktigt. Apropå detta med kommission vill jag återigen ta en titt i backspegeln. Det var Ingvar Carlsson och Kjell-Olof Feldt som efter råd och rekommendationer av WHO skapade en kommission i Sverige.
Det fanns också en på WHO-nivå, men den upplöstes efter ett tag. Det var ministrar och statssekreterare från de olika departementen som ingick eftersom det är fråga om tvärsektoriella insatser. Man lyckades dock inte hålla intresset vid liv på toppnivån, och den erfarenheten måste vi ta vara på när vi går vidare.
Om vi nu skapar en kommission, hur håller vi liv i den, och hur får vi motsvarigheter på olika nivåer i samhället, vilka sändare ska de använda och vilket kunskapsunderlag? Det finns en del historiskt jobb att göra för att komma vidare. Man har också tagit upp detta med mål.
Kenneth Johansson tog upp att Centern har drivit ett tolfte mål om psykisk ohälsa. Mitt parti, Folkpartiet, drev ett folkhälsomål Äldre. Vi drev också, liksom Miljöpartiet, att läkemedelsmissbruk borde in.
Detta har inte vunnit gehör när vi i socialutskottets betänkande har jämkat samman våra åsikter, men det är något som jag tycker att man borde gå vidare när man arbetar med det som de olika myndigheterna, och då främst Folkhälsoinstitutet, har presenterat. Det finns en rad reservationer som har fogats till betänkandet.
En av dem handlar om detta med kultur på recept, som är ett intressant försök i Skåne och Umeå. Här kommer slutrapporter. Jag tycker att man ska avvakta de rapporterna och se hur man ska gå vidare. Det kan vara bra att grunna på de erfarenheter som har vunnits.
Man tar också upp detta med representativitet och informationssidan när det gäller hiv/aids. Smittskyddsinstitutet har nu fått nya uppgifter när det gäller hiv. Lagen har nu, precis som vi skriver i betänkandet, några år på nacken.
Jag förutsätter att Smittskyddsinstitutet analyserar den här punkten. Det finns annat att kommentera. Det finns en reservation om spelberoende. Jag tycker att det ändå görs väldigt mycket, både från dem som tillhandahåller spel och från samhällets sida, jämfört med hur det var för omkring 15 år sedan.
Om man då talade om spelberoende blev man nästan häcklad: Jaså, får man inte spela Hej knekt och Casino? I dag tar man spelberoende på djupt allvar också ute i kommunerna. Men visst ska vi följa detta och se om man kan vidta mer av åtgärder. När det gäller antibiotika görs väldigt mycket på EU-nivå och i Sverige.
Ungas hälsa finns det också en reservation om. När jag på s. 28-31 i betänkandet ser sammanställningen av vad som görs tycker jag faktiskt att ett är imponerande, men det är viktigt att vi följer upp effekterna, liksom när det gäller SRHR-strategin. Jag ska ta upp en punkt som jag glömde att nämna tidigare.
Något av det allra viktigaste för att människan ska må bra är att känna att man behövs. Här har man tagit upp sjukförsäkring, arbetslöshetsförsäkring och så vidare.
Kom ihåg vad Anna Hedborg skrev i sin utredning - den gick fram till 2006 eller lite senare - och vad Arbetslivsinstitutet presenterade i sin RAR-rapport. Människor som kände att de behövdes blev slentrianmässigt sjukskrivna. Man dolde arbetslöshet genom sjukskrivningar.
Det är detta som Alliansen har byggt vidare på för att vi ska få bort de hinder som har legat i vägen för människor som vill tillbaka till arbetslivet. I Folkpartiet är vi helt medvetna om att en så stor reform som vi nu har gjort kanske medför problem, som vi successivt åtgärdar här.
Men glöm inte bort alla de människor som kände att de inte behövdes i samhället, som i stället gick sjukskrivna år ut och år in. En del av dem var inte ens sjuka utan arbetslösa och sjukskrevs för att på det sättet få en inkomst. Med detta yrkar jag bifall till utskottets förslag och avslag på reservationerna.