Finn Bengtsson (M):
Det är två viktiga områden som interpellanterna tar upp. Jag får tacka för det. Jag får också tacka finansministern för ett uttömmande svar i dessa mycket viktiga frågor där vi uppenbarligen har skillnader. För att börja med Peter Perssons fråga om den så kallade Gini-koefficienten, ett mått på skillnader i hushållens inkomster: Peter Persson torgför att det är stadiga ökningar och att Sverige mäler ut sig. Ja, vi i Sverige gör faktiskt det.
Tittar vi på Gini-koefficienten utifrån ett perspektiv där man väger in också de samhällstjänster som finns inblandade i att stötta hushållen med skola, hälso- och sjukvård, bostadsbidrag och andra gemensamma välfärdstjänster ser vi att Sverige ligger i särklass bäst till. Vi i Sverige har de minsta skillnaderna - precis som finansministern beskriver i sitt svar. Det beror ju på vad man vill väga in i rättvisor och orättvisor. Jag tycker att det är viktigt att konstatera att en stor rättvisa i Sverige är våra väl utbyggda välfärdssystem som gemensamt finansieras.
Lägger man till dessa till ekvationen ser det väldigt bra ut för Sverige. Det finns många länder som där har mycket att jobba på. Båda interpellanterna tar upp sjukförsäkringen - det var egentligen därför jag anmälde mig till debatten. Frågan fick stort utrymme i det muntliga svaret jämfört med den skrivna interpellationsfrågeställningen. Låt mig konstatera att det sägs från interpellanterna att alliansregeringen slänger ut folk i sjukförsäkringen, och låt mig omformulera detta.
Åren 2002 och 2003 hade Sverige de absolut högsta sjuktal man kunde se bland annat i Europa. Tar vi jämförbara länder kan vi se att vi hade dubbelt så många sjukskrivna och dubbelt så länge, och vi förtidspensionerade 140 personer om dagen. Vi hade 550 000 förtidspensionerade av en befolkning som då var under 9 miljoner invånare. Göran Persson hade en dröm.
I budgetpropositionen då skrev han in: Min dröm är att detta ska halveras till 2008. Sedan tillsatte han Anna Hedborg - socialdemokratisk sjukförsäkringsminister och även generaldirektör för Försäkringskassans motsvarighet på den tiden - som utredare. Hon kom fram till att det var mycket stora problem med den svenska sjukförsäkringen. Bland annat fanns det enorma geografiska skillnader. Fru talman!
Jag vill alltså hävda att vad den socialdemokratiska regeringen lyckades med var att slänga in folk i sjukförsäkringen - människor som inte hade där att göra. Nu har vi agerat med en reformering av sjukförsäkringen. Försäkringskassan har tagit ansvar för att genomföra en betydande övergång till arbetsmarknaden för dem som faktiskt har möjlighet att komma dit. Vi har generösa regler för dem som prövas mot arbetsförmåga. Ungefär en fjärdedel stannar kvar i sjukförsäkringen på grund av undantagen.
Vi har trots allt 55 procent, alltså mer än hälften, som är kvar i arbetsmarknadspolitiska åtgärder av olika slag och rehabilitering, där regeringen för övrigt har investerat en miljard kronor. Detta är på grund av att vi, precis som finansministern noterar, har haft sunda statsfinanser som bas för våra reformer. Vi har alltså ett mycket mer aktivt arbete för att låta folk komma tillbaka till arbetsmarknaden.
Min fråga till interpellanterna är: På vilket sätt tror ni att man kommer närmare en arbetsmarknad om man ställs passiv i en sjukförsäkring där man dessutom inte har några tidsgränser, utan övergången i förtidspension är nästan den enda givna lösningen?
Detta kan jämföras med om man, som ungefär hälften av individerna nu, får en möjlighet att pröva arbetsmarknadsåtgärderna - som vi också har lyckats intensifiera på grund av reformutrymme, inte minst i budgetpropositionen 20011/12. Fru talman! Avslutningsvis tycker jag att det finns väldigt mycket här som talar för att Alliansens reformering av sjukförsäkringen har varit i syfte med vad tidigare socialdemokratiska ledare har önskat.
Jag undrar vad den nuvarande socialdemokratiska hegemonin tycker om detta.