Ilona Szatmári Waldau (V):
Jag vill tacka statsrådet Matilda Ernkrans för svaret. Min fråga var: Hur avser statsrådet att säkerställa att studenter med funktionsnedsättning får det stöd de behöver för att kunna studera på högskola och universitet? Det svar jag fått besvarar egentligen inte frågan. Vi får veta vad regeringen vill och vad som görs i dag och att statsrådet noga följer utvecklingen inom området.
Det är naturligtvis bra att regeringen och statsrådet är överens med mig om att det är viktigt att personer med olika typer av funktionsnedsättningar söker sig till högre utbildning och att de under sin studietid ska få det stöd de behöver för att kunna slutföra sina studier. Men hur säkerställer regeringen och statsrådet att alla får det stöd de behöver, vid sidan av uppdraget till UHR? Och vad innebär det egentligen att noga följa utvecklingen inom området?
Vi vet till exempel redan i dag att de medel som Specialpedagogiska skolmyndigheten har till sitt förfogande inte räcker. Myndigheten har tvingats sätta ett tak per timme. Det täcker inte kostnaden, och man beviljar inte heller alla ansökningar. Vi vet också att det finns brister ute på våra högskolor när det gäller både den fysiska och den psykiska tillgängligheten.
De studenter som behöver anpassad litteratur, till exempel personer med synnedsättning, har ibland svårt att få tag på litteraturen och får merkostnader. Lokalerna är inte alltid anpassade efter de behov som studenterna har; det kan till exempel gälla mer avskilda tentamensmöjligheter.
Statsrådet nämner det stöd som högskolorna själva kan använda, 0,3 procent av sitt anslag, och att mer kan sökas via Stockholms universitet. Som statsrådet själv nämnde har trycket på Stockholms universitet ökat, och mer pengar betalas ut. Även om allt stöd är bra är det fler studenter som blir berättigade till stödet.
Antalet ökar kraftigt, så 0,3 procent av anslaget ska nu räcka till väldigt många fler. Statsrådet får upplysa mig om vad taket för Stockholms universitets extrastöd kan vara. Vi ser redan tendenser till att pengarna inte räcker och att studenterna inte får det stöd som de borde ha rätt till.
Den som på grund av sin funktionsnedsättning studerar i långsammare takt kan få studiemedel för detta. Det innebär en större låneskuld än vad en person som studerar i full takt får för samma utbildning. Den som studerat i långsammare takt kan få det extra lånet avskrivet, men eftersom man söker det efteråt finns det ingen garanti för detta. Jag tror att även detta, risken för en högre skuldsättning, kan vara ett hinder för den som vill studera.
Mellan 2008 och 2018 ökade antalet studenter som fick stöd för psykisk funktionsnedsättning från 700 till över 6 000. Det är jättebra att fler och fler studenter får rätt till stöd, men antalet personer med funktionsnedsättning på våra lärosäten har troligtvis inte ökat.
De som får stöd i dag är de som tidigare studerade utan stöd och kanske i många fall misslyckades. Ett avhopp är ett misslyckande för studenten men också för lärosätet och samhället. Troligtvis kostar det också samhället, och inte bara studenten, ganska mycket.
Jag vill egentligen upprepa min fråga: Hur avser statsrådet att säkerställa att studenter med funktionsnedsättning får det stöd de behöver för att kunna studera på högskola och universitet i framtiden?