William Petzäll (-):
Jag tackar för svaret. Jag menar att oavsett hur mycket man vill att patienterna bemöts på ett respektfullt sätt så är förhållandet i verkligheten inte sådant. Man bemöts inte på ett respektfullt sätt.
Att tvingas spendera nätter i häktet, tvingas bli iförd handbojor i vissa situationer och ha mindre frihet än nötkreatur och till och med kriminella på vissa anstalter, där man möts av taggtråd och höga stängsel, kan i sanningens namn inte på något sätt förklaras med att bemötandet sker på ett respektfullt sätt. Det är ett bemötande som om man vore kriminell. Därför menar jag att det hela blir kontraproduktivt.
Det som händer är att det snarare byggs upp en konflikt mellan hela samhället och patienten eller klienten, som känner sig behandlad på ett orättvist sätt, och där föraktet för hela rättsapparaten och för samhället och dess institutioner snarare ökar. När det gäller de personer som odlar sådana värderingar och åsikter på LVM-hemmen anser jag att det är helt acceptabelt. Jag förstår dem till hundra procent.
Det är så även jag uppfattar det. Man behöver inte vara raketforskare för att förstå att taggtråd och att behandlas som kriminell är kontraproduktivt. Det handlar om att lyssna på vad brukarnas egna erfarenheter är, även om jag vet att de väger ganska lätt i förhållande till signalpolitik och moralism. Man måste börja lyssna på brukarna själva.
Det hänvisas till brukarråd, men om man ser till dem som sitter i såväl lokala som regionala brukarråd återfinner man där organisationer som inte har någonting i ett brukarråd att göra över huvud taget, såsom Frälsningsarmén, föreningen Narkotikafritt samhälle och IOGT-NTO. Man skulle lika gärna kunna fråga rörmokarförbundet vad de tycker om narkomaner eller diskutera Guds existens med påven, och man skulle få samma logiska svar.
Jag anser att brukarråden helt spelat ut sin roll och har egentligen ingenting att komma med. När jag frågar, kanske något retoriskt, om man är beredd att utvidga lagen till att även omfatta rökare och andra kategorier som utgör en fara för sig själva menar jag att det är helt befogat. Vi har en lagstiftning om LVM som grundar sig på att man tvångsomhändertar en person på grund av ett livshotande missbruk.
Det kan rökning också vara. Har en patient lungcancer eller KOL, som jag tar som exempel, och på så vis utgör en fara för sitt eget liv men ändå fortsätter att röka måste det innebära att den personen ska tvångsomhändertas. Ett annat exempel är en diabetiker som riskerar sitt liv för att han inte tar sitt insulin som han ska. Rapporter visar att narkomaner är bättre på att sköta sin medicinering än någon annan kategori.
Jag tycker därför att det är en helt befogad fråga och inte något som man nonchalant ska vifta bort. Därför skulle jag vilja ha en förklaring till varför lagen inte omfattar fler kategorier utan bara pekar ut en kategori, det vill säga narkomaner. Det är för mig helt obegripligt.
Återigen: Det måste väl finnas någon form av självkritik hos ansvarig minister vad gäller behandlingen av dem som omfattas av LVM. Det är ytterst märkligt att det ska ta minst tre månader innan de som omfattas av LVM över huvud taget får hjälp. Vad gör man åt dem som omfattas av LVM och som inte slussas vidare till något behandlingshem utan konserveras framför en tv-apparat i sex månader?
Hur ska man kunna tro att de någonsin blir kvitt sitt beroende om de inte får ens en vecka, eller åtminstone en dag, professionell, på vetenskap baserad hjälp?