KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunilla Carlsson (M):
Är man för humanitärt bistånd måste man också, tycker jag, stå upp för de eventuella risker som följer med humanitärt bistånd. Det säger sig självt att vi jobbar - inte minst i det fall som vi diskuterar i dag, nämligen Nordkorea - i extremt svåra situationer. Det är svårt på det personliga planet för de hjälparbetare vi skickar ut för att fullfölja våra egna ambitioner, men det är också svårt att verka i ett land som Nordkorea där vi inte har tillgång till fria medier, där det inte finns civilsamhällesorganisationer och där vi inte kan få återrapportering.
Då är det naturligtvis svårare från myndigheters sida att följa det humanitära biståndet. Det säger sig självt. Vad är då konsekvensen av detta? Om man är för humanitärt bistånd måste man vara duktig på att bedöma riskerna när man arbetar med detta men fortsätta, tycker jag, att ge humanitärt stöd, och det är inte för att Nordkorea nu gör provokationer i grannområdet. Jag vill inte köpslå med biståndet.
Det humanitära stödet från Sverige har sedan 90-talet varit inriktat på att år från år adressera de grundläggande problem som vi nu ser på grund av att vi arbetar i en diktatur. Nästan 30 procent av barnen är undernärda. Vi vet av beräkningar från Unicef att får man inte tillräcklig näring de första två åren blir man skadad för livet.
Tack vare de humanitära organisationerna och FN har vi bevis för att den undernäring som är så utbredd nu riskerar att också genetiskt vidareförädlas i Nordkorea på grund av denna stenhårda diktatur.
Det får bestående konsekvenser i samhället när människor inte får tillgång till vacciner eller tillräckligt näringsrik mat och där folk svälter ihjäl på grund av denna stenhårda diktatur. Om vi då är rädda för riskerna som är förknippade med att verka i en diktatur och inte vill ge humanitärt bistånd får vi också ta konsekvenserna, då den hjälp vi trots allt får in i så fall helt skulle strypas.
Sverige är en av de kontinuerliga givarna till detta. När det gäller finansieringen via FN skickade man nu i slutet av april ut en emergency till alla oss som är aktiva i det humanitära systemet. Där meddelades att finansieringen för Nordkorea uppgår till knappt 30 procent av de behov som FN har kalkylerat.
Därför menar jag att alla vi som vill stå upp för de humanitära principerna och som vill ta det humanitära ansvaret för medmänniskor, varhelst de befinner sig i världen och vilka regimer det än må handla om, med ett ambitiöst humanitärt bistånd också måste vara beredda att jobba i sådana svåra miljöer som Nordkorea representerar.
Gunilla Carlsson (M):
Tack igen för interpellationen, Markus Wiechel, och tack för intresset! När det gäller den konkreta frågan är det bra att vi har fått diskutera varför vi över huvud taget måste engagera oss i Nordkorea. Grundorsaken till fattigdomen och svälten är att det inte finns en fungerande demokrati eller någon som helst respekt för mänskliga rättigheter i det systemet. Därför är vi sedan ett antal år tillbaka engagerade med humanitärt stöd i landet.
Frågan är hur vi kontrollerar att hjälpen når fram i dessa extremt svåra miljöer där vi inte kan använda oss av vanliga kontrollmekanismer som fria medier, frivilligorganisationer och annat. Vi jobbar nära FN-organen eftersom de har system för direktleveranser. På så sätt kan man på plats följa hur många barn som till exempel blir immuniserade via Unicef.
Vi jobbar mycket med Röda Kors-federationen och använder oss av exempelvis Rädda Barnens internationella verksamhet, som direkt kan återrapportera för att undvika de risker som vi ser finns.
Jag har, fru talman, sagt att med den svårarbetade situationen kan jag inte gå i god för att inte bistånd, kanske inte från Sverige men över huvud taget, någon gång kommit på villovägar givet att vi har med en sådan svårartad regim att göra. Därför är det bra att vi i dag kunnat diskutera riskerna med detta.
Framför allt är det bra att jag kunnat redogöra för att Sida gör allt som står i dess makt för att kunna följa biståndet hela vägen och återrapportera om något går fel.
Jag har också kunnat redogöra för att vi i den här specifika situationen har regelbundna samtal med FN-systemen så att de kan se till att systemen är så vattentäta som möjligt och inte ska kunna missbrukas, utan hjälpen ska kunna nå fram till alla de nödlidande som vi i dag har att bry oss om i Nordkorea.
Gunilla Carlsson (M):
Tack för interpellationen! Det kommer tyvärr att bli mycket siffror, är jag rädd för, och det beror på hur man räknar. Det jag vill berätta för Bodil Ceballos och riksdagen är att förra året, 2012, avräknade vi ett belopp från biståndsramen om 10,8 procent. Det som är inrapporterat som ODA till OECD/Dac är 10,9 procent.
Vi är alltså inte uppe i de 13 procenten. Sverige har varit oerhört mån om att följa OECD/Dacs regelverk till punkt och pricka - just för att vi vill upprätthålla legitimiteten för enprocentsnivån. Vi vill också fortsätta att ha möjligheten att ha ett generöst flykting- och asylmottagande av hög kvalitet på ett rättssäkert sätt där även Miljöpartiet bidrar till att så är fallet.
Det innebär att de ungefär 400 miljoner kronorna som avräknas för Migrationsverket innefattar kostnader för bland annat lokaler, dagersättningar, hälso- och sjukvård samt utbildning. Vi har en hög ambition. Men i jämförelse med de länder som Bodil Ceballos nu väljer att ta upp tar vi per capita emot många flyktingar. Vi ser nu också en dramatisk ökning, inte minst från Syrien.
Siffrorna talar tyvärr sitt tydliga språk och säger mycket om hur det ser ut i landet i dag. Förra året var det totalt sett ungefär 7 700 personer. Bara hitintills i år räknar vi med drygt 11 800. Det är en dramatisk ökning som gör att riksdagen nu har fått behandla en vårändringsbudget där prognosen för flyktingmottagandet har skrivits upp eftersom vi är uppe på siffror som vi inte har haft på många år.
Om man ser över tiden gör den schablonmässiga avräkningen från biståndet att biståndet ungefärligt täcker sju tiondelar av de beräknade kostnader Migrationsverket har. Med detta sätt att räkna betalar biståndet alltså inte hela Migrationsverkets mottagande. För att täcka de övriga kostnaderna sker en schablonmässig avräkning från biståndet.
Detta gör vi mycket för att för att för det första upprätthålla respekten för enprocentsnivån och för det andra för att kunna se till att vi inte hittar ekonomiska skäl för att inte fullfölja vårt solidariska ansvar när människor söker sig till Sverige för att få skydd undan krig, konflikter och förtryck. När andra länder nu nämns, till exempel Frankrike, är det viktigt att diskutera dessa frågor. Hur hög andel av deras bni är bistånd?
The United Kingdom, Storbritannien, strävar under premiärminister David Camerons ledning efter att komma upp till 0,7 procent av bni. Det tycker jag är hedervärt. Sverige ligger uppe på 1,0 procent. Vi använder OECD/Dac-regelverket fullt ut just för att kunna behålla respekten och legitimiteten för biståndet.
Då får vi också - det medger jag - ta denna så kallade urholkningsdebatt eftersom ungefär 10 procent av biståndsbudgeten, i detta fall, avräknas för just ett generöst och rättssäkert flyktingmottagande. Jag tycker att det är rätt och rimligt utifrån de regler som OECD/Dac har lagt upp och som vi i så fall kan gå in och börja ändra på.
Jag trodde också att vi i den här kammaren var helt överens om att det är rimligt att Sverige ska upprätthålla enprocentsnivån som gör att vi kan ha en långsiktig trovärdighet. Men då måste vi också vara överens om spelreglerna.
Gunilla Carlsson (M):
Det är många frågor, men jag tycker att vi ska uppehålla oss vid avräkningarna från biståndet vad gäller flyktingmottagandet och den dramatiska ökning av flyktingar som Sverige och regeringen har att hantera under det här året. Vi har i vårbudgeten, som nu hanteras i finansutskottet, gjort en prognosjustering med ytterligare 709 miljoner kronor.
Det är mycket pengar, det dras av biståndsbudgeten och det är bra att vi debatterar och granskar det. Jag kan bara upprepa att vi rapporterar till Dac det faktiska utfallet av hur många flyktingar vi har tagit emot, och vi rapporterar helt i enlighet med reglerna. Därför avviker det vi lämnar in till Dac en aning ibland från vad som är prognostiserat att avräknas.
Hur utfallet av Sveriges bistånd har varit under åren varit beror på många olika faktorer - hur bni har förändrats, hur vi har rapporterat in och så vidare. Här sker inte en exakt justering eftersom vi i Sverige är måna om att upprätthålla nivån och rapportera enligt Dac-regelverket. Sedan jämför man det uppnådda med det som fastställs i budgeten, 1,0 procent.
Men i och med att vi vill rapportera det exakta utfallet och de faktiska kostnaderna, såsom Dac vill ha det beräknat, får vi avvikelser, givet att vi använder oss av en prognos. Det viktiga för mig att säkerställa över tid är att vi inte överbetalar till Migrationsverket.
Från 2006 till 2012 var den faktiska kostnaden för flyktingmottagandet i Sverige 2,2 miljarder kronor högre än vad som är avräknats från biståndet. Det är därför jag säger att biståndet schablonmässigt kanske upptar sju åtta tiondelar av den totala kostnaden för det första året flyktingen befinner sig i Sverige.
Vi vill ha en modell där man upprätthåller gemensamma principer som syftar till att den fattige förtryckte flyktingen ska ha möjligheter att söka skydd och få ett värdigt mottagande i Sverige. Det kan hända att kostnaderna, enligt den Landinska beräkningen, per dygn har ökat, men det kanske beror på att vi verkligen vill säkerställa att kvaliteten på lokalerna ökar, liksom på hälso- och sjukvården och kommunernas mottagande.
Dagersättningen kan man ha många synpunkter på, men jag ska inte säga mer om det. Det är mycket kostnader. Varje flykting kostar pengar varje dag. Jag är stolt över att vi har ett starkt humanitärt engagemang och att jag har ansvar för att fördela pengar för att hjälpa länder i närområdet till krisregionen. Vi pratar här i Sverige om kanske 15 000-20 000 flyktingar från Syrien. Det är ingenting mot vad man har i Libanon och Jordanien.
Jag har ansvaret att se till att vi följer flyktingstragedierna över hela världen. De som kommer hit ska tas emot på ett bra sätt, och det kostar pengar. Det är rimligt att det ingår, tycker jag, i biståndsbudgeten. Var skulle det annars vara, och vilka skulle annars behöva ta hand om det här?
Gunilla Carlsson (M):
Tack för interpellationen! Vi är ett av världens rikaste länder. Ja, vi är ett av de länder i världen som ger mest i bistånd både per capita och i procent av vår bruttonationalinkomst. Ja, vi är ett av de länder i världen som tar emot flest flyktingar. Just vad gäller Syrien är vi, förutom grannländerna, ett av de mest generösa. Detta får konsekvenser i biståndsbudgeten.
Förra årets utfall av flyktingkostnader utöver biståndsramen var nästan 360 miljoner kronor. I år tror jag att det kommer att bli ännu mer. De pengar som Miljöpartiet påstår sig avsätta i sin egen budget för att täcka kostnaderna är inte i närheten av detta, om jag räknar rätt. Det är oerhört svårt att se att ni i er budget har pengar för det ni anklagar mig för att inte ha. 360 miljoner kronor förra året är utfallet för det som togs någon annanstans ifrån.
I år kommer det antagligen att bli mer. Jag hoppas att vi kan upprätthålla respekten för enprocentsnivån, att vi fullföljer OECD:s sätt att räkna och att vi har ordning och reda i biståndet och gemensamt ser till att vi finansierar ett värdigt mottagande för flyktingar varhelst i världen de befinner sig. Det är en enastående utmaning, och jag är glad om vi fortsatt kan ha stöd för det här i kammaren.
Gunilla Carlsson (M):
Jag tackar Bodil Ceballos för interpellationen, och jag tackar också för engagemanget. Jag tror att vi är lika. Vi blir triggade när vi märker att vi får motstånd. Just när det svenska biståndet ifrågasätts av makthavare har vi kommit en bit på väg. Då har det varit så modigt och så framgångsrikt som vi vill att det ska vara.
Jag är glad över att vi fick denna debatt eftersom det ibland kommer frågeställningar om hur effektivt det svenska biståndet är, vilka resultat det leder till och vad vi ska göra - var, när och hur.
När det nu också finns önskemål från oppositionen om att en del av biståndet ska användas som just smörjmedel i diplomatiska kontakter för att vi ska vara närvarande i freds- och försoningsprocesser och för att vi ska se till att vi kan jobba även med de svenska ambassaderna och stärka polisen och rättsväsendet, är det signaler som jag ibland tidigare har blivit anklagad för att göra lite för mycket av.
Men det är mycket roligt att se att man har denna förväntan på att det svenska biståndet bidrar till att vi är med och påverkar händelseutvecklingen. Det kan dock bli en resursfråga, trots allt det administrativa: Vad är huvuduppgiften för det svenska biståndet om vi vill ha ett starkt fattigdomsfokus? För mig kommer bekämpandet av den extrema fattigdomen och fattigdom i alla dess former i världen aldrig att bli en administrativ fråga.
Men jag vill nu säkerställa att vi under vår generation kan bidra till att utrota fattigdomen i världen såsom vi känner den nu. Därför är det oerhört viktigt att göra de riktiga vägvalen. Om vi sedan anser oss ha resurser att ytterligare kämpa mot förtryck och för människors rättigheter, värdighet och frihet ska vi naturligtvis göra det också. Jag hoppas att vi kan göra både och.
Men jag är mycket medveten om att vi ställer höga krav på myndigheten Sida och att den också måste ges möjligheter att planera och fundera för framtiden så att den använder sina resurser rätt. Detta komplicerade och svåra bistånd kräver rätt mycket handläggningsinsatser, och det kräver stark närvaro i fält. Det fördyrar biståndet. Därför är det viktigt att vi har denna debatt.
Anna Lindgren (M):
Jag ber att få tacka kulturminister Pagrotsky för svaret på min fråga. Det finns enligt det svar som jag har fått många positiva ingångar för att lösa frågan om konstnärernas rörlighet inom Europa. Detta är mycket glädjande. I den arbetsplan som statsrådet nämner och som behandlades vid EU:s kulturministermöte den 16 november tar man bland annat upp den mycket viktiga frågan om beskattning av konstnärer i de olika länderna.
I måndags hölls en interpellationsdebatt här i kammaren med finansminister Pär Nuder - möjligen var han kulturminister då frågan ställdes; det vet jag inte. Lena Adelsohn Liljeroth hade frågat om konstnärernas villkor i den svenska skattelagstiftningen eftersom det visat sig att just denna grupp missgynnas i förhållande till andra grupper på arbetsmarknaden.
Jag ska inte initiera någon skattedebatt med statsrådet Pagrotsky här och nu - absolut inte - men Pär Nuder hänvisade i sitt svar till en beredning som sker i Regeringskansliet och som gäller just skattefrågorna för den här kategorin arbetare. Statsrådet hänvisar i sitt svar till mig till såvitt jag förstår en annan beredning som pågår, nämligen en beredning med anledning av Internationella kulturutredningen.
Vågar man hoppas på att en samordning av dessa båda frågors beredning kommer att ske? Enligt min uppfattning är det viktigt att de aktiva konstnärerna får så samlade svar som möjligt för att kunna ägna sig åt den konstnärliga verksamheten utan att behöva oroa sig för att onödiga regler och system sätter käppar i hjulen för dem. Det är viktigt att regeringen går från ord till handling. Det finns mycket som regeringen redan nu kan göra.
Den rapport som statsrådet aviserar ska komma från EU kommer först under första delen av år 2006, så jag hoppas att den svenska regeringen långt tidigare har löst frågorna för svensk räkning. Det skulle ge ett större inflytande för Sverige i de kommande diskussionerna i EU. Kan vi alltså räkna med att det kommer konkreta förslag till riksdagen som vi kan ta ställning till under våren 2005?
Anna Lindgren (M):
Jag är jätteglad för att få så positiva svar från kulturministern. Det är väl känt att Leif Pagrotsky har engagerat sig väldigt mycket för designfrågor, musik och svenska kulturaktiviteter i utlandet. Jag har verkligen stora förhoppningar också på grund av det svar jag nu fick från kulturministern. Det verkar bli mer fart på arbetet på Kulturdepartementet än tidigare, och det känns jättebra.
Det kanske är sammanslagningen som gjort det. En del var lite oroliga över att det skulle vara menligt för kulturen, men det verkar inte bli på det viset. Svaren bådar också gott för det fortsatta arbetet här i riksdagen där vi ska samarbeta, följa upp och se till att konstnärerna inte blir diskriminerade ute i Europa och att inte heller de som kommer hit känner på det viset.
När det gäller långbänk i kulturfrågorna är jag lite enveten. Vi har haft pensionsfrågorna uppe under flera år, men de har inte blivit lösta. Det har varit en stark oro bland kulturarbetarna på institutionsteatrarna. Nu har vi gått en bit på vägen till en lösning av frågan. Men svaret på den fråga som jag ställde till kulturministern är jag jätteglad för. Tack så mycket.
Anna Lindgren (M):
Det samlade bidraget har ökat, precis som sägs i svaret. Men det finns ändå en ojämnhet i fördelningen. På lokal nivå får idrottsorganisationer och vanliga ungdomsorganisationer som regel ett likadant bidrag. Det ser likadant ut. Man har tydligen valt att gå med på den här förändringen. Man skulle ju kunna se på fördelningen från Svenska Spel annorlunda.
Den här delen på 80 % är fortfarande kvar. Jag har tidigare hört att det har att göra med bland annat Tipstjänst och att det var fotbollen och idrotten som genererade de här pengarna. Man kan ju ha synpunkter på detta eftersom det är väldigt olika spel som ger vinst förutom tipset.
Det är Femman, Tjugan, Triss, Krysslotten, Spero, Penninglotter, Oddset och allt möjligt, och inte minst de Jack Vegas-apparater som står ute rökiga restaurangmiljöer. Det är särskilt dessa pengar som går till ungdomsidrotten. Det tycker jag känns lite bakvänt. Men idrottsförbunden vill tydligen ha det på det viset.
De har särskilt bett att få dessa pengar. Men reklamavdragen och alla möjliga andra inkomstkällor som idrotten har plus de här speciella skatterna som jag pratade om förut skulle kanske kunna göra att man fördelade ytterligare medel från Svenska Spel till övrig ungdomsverksamhet.
Det kan inte vara någon skillnad om man som ung människa är intresserad av att vara med i scouterna eller om man är intresserad av att sparka fotboll. Vi som politiska instanser kan knappast ha någon synpunkt på vad ungdomarna ägnar sig åt så länge det tjänar ett syfte i enlighet med de bestämmelser som vi har.
Men barnen ska inte känna på det viset.
Det tycker jag är en indikation - och den har de ju själva pekat på - på att man måste kunna göra sådana justeringar i bidragsbestämmelserna så att den här typen av bidrag inte kan manipuleras. En sak som jag har lärt mig genom åren är att bidrag är någonting som man anpassar sig till ute i föreningslivet. Om inte annat så för den sakens skull bör man förändra dem emellanåt.
Heli Berg (FP):
Ministern säger i sitt svar till Christer Nylander att hon är övertygad om att satsningen på Trollhättan ligger i hela Sveriges långsiktiga intresse. Det må vara så. Men satsningen på E 22 skulle definitivt varit det. För 15 år sedan fanns det inga färjor över Östersjön från sydöstra Sverige.
I år beräknas 400 000 människor och 60 000 lastbilar åka mellan Karlskrona och Gdynia. Det behövs bra vägar att färdas på från och till hamnarna. Utvecklingen på andra sidan Östersjön är hisnande.
I den omedelbara närheten av sydöstra Sverige bor 15 miljoner människor som nyss har fått sin frihet och ivrigt nu bygger upp sina länder efter kommunistiska diktaturers politiska och ekonomiska isolering under årtionden. Detta syns inte minst i det myller av samarbetsprojekt som pågår mellan Blekinge och städer runt Östersjön. Många av dessa projekt syftar till att förbättra handeln över Östersjön.
Detta förutsätter naturligtvis en fungerande infrastruktur på båda sidorna. Stora satsningar kommer att göras i infrastrukturen i många av de nya EU-länderna runt Östersjön. Sverige är på väg att halka efter när det gäller att kunna erbjuda effektiva handelsvägar. Marknaden kommer inte att vänta utan kommer att hitta de nödvändiga kommunikationsvägarna där Sverige riskerar att hamna utanför.
Detta kan bli ett högt pris att betala för bristen på aktiva åtgärder och en långsiktigt hållbar strategi för infrastrukturen i sydöstra Sverige. Den så kallade gravitationsteorin säger att ett lands utrikeshandel domineras av grannländerna på grund av avståndets betydelse. Trots kommunikationsteknikens framväxt tycks denna faktor vara oförändrat stark.
Av detta följer att när de nya demokratierna runt Östersjön gått över till marknadsekonomi kommer Östersjöregionen att bli ett betydande tillväxtcentrum på nytt, såsom det var innan den ryska revolutionen. Överslagskalkyler pekar på att handeln mellan länderna runt Östersjön skulle kunna femfaldigas jämfört med i dag. Detta skulle inte bara vara till glädje för Sydsverige.
Hela landet skulle kunna dra nytta av denna fantastiska utveckling. Man kan inte stillatigande titta på och tro att det ordnar sig. Vi måste vara med och gemensamt bygga en framtid med våra grannar i öst. När man tittar på AMS statistik över arbetslösheten i oktober inser man att det brådskar. Den öppna arbetslösheten i Blekinge är 6 %. Endast Norrbotten har högre arbetslöshet i dag.
Ser verkligen inte ministern några problem med att ta pengarna från en behövande region med hög arbetslöshet, undermåliga kommunikationer men med möjlighet till förbättring bara regeringen också såg dessa möjligheter och var beredd att göra någonting åt dem?
Heli Berg (FP):
Ministern säger att det är viktigt med infrastruktur. Vi är eniga om det, men sanningen är att regioner långt från huvudstäder alltid lider av att det är ett huvudstadsperspektiv som är gällande i den offentliga planeringen. Det är dags att inse att Sverige inte längre har råd att utgå från den vy man har från Söders höjder i Stockholm. Förändringens vindar blåser över det nya Europa.
Den vinden känns väldigt stark i Blekinge, men om den ska kännas och komma till nytta i hela landet måste fler än sydsvenskar inse den nya verkligheten, en verklighet där 70 miljoner människor i länderna på andra sidan Östersjön från det tidigare östblocket snabbt går mot marknadsekonomi.
Om Sverige ska kunna få del av detta måste vi kunna erbjuda inte bara en marknad utan också en infrastruktur som tillåter denna marknad att utvecklas. Det handlar om mer än bara en väg i Sydsverige.
Beslutsfattare på många håll, inte minst i Detroit, kanske mer imponeras av en genomtänkt strategi för tillväxt genom infrastruktur i hela Sverige än bara en motorvägsstump i Trollhättan.
Min undran till ministern är lite tillspetsat: Om det om några år, vilket inte alls är omöjligt, skulle uppstå stora problem hos Volvos underleverantör i Olofström i Blekinge, arbetsplatserna var hotade och den höga arbetslösheten på väg att bli ännu högre, skulle ministern då skynda sig att ta vägpengar från till exempel Trollhättan?
Är det så det ska gå till, panikåtgärder i stället för långsiktig planering? Eller ännu värre: Har inte de sydsvenska arbetsplatserna samma prioritet som de i övriga landet? Våra fabriker behöver vägar. Råvarorna ska från hamnarna till fabrikerna och produkterna ut i världen likaväl som i övriga Sverige.