KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Larsson (KD):
Sven Britton har frågat mig om jag är beredd att medverka till att göra en studie över injektionsmissbrukets omfattning. Att ha en uppfattning om missbrukets omfattning är naturligtvis en viktig förutsättning för att kunna prioritera samhällets insatser till områden där de bäst behövs. I dag har Socialstyrelsen och Statens folkhälsoinstitut i uppdrag att följa utvecklingen av missbruket och omfattningen av samhällets insatser.
Tillgängliga data därifrån bekräftar den bild som Sven Britton beskriver, det vill säga att injektionsmissbruket minskar något, men någon helt entydig bild är svår att få. I den samlade strategin för alkohol-, narkotika-, dopnings- och tobakspolitiken, den så kallade ANDT-strategin, har regeringen angett mål, inriktning och prioriteringar för samhällets insatser under åren 2011-2015.
Av strategin och åtgärdsprogrammet för 2012 framgår att regeringen har prioriterat att få till stånd ett väl fungerande uppföljningssystem för att följa effekterna av de samlade insatserna. En projektgrupp och en referensgrupp för ett samordnat uppföljningssystem inom ANDT-området har inrättats inom Socialdepartementet. Indikatorer för att mäta det tunga missbruket ingår i arbetsgruppens förslag.
Regeringen har också gett Karolinska Institutet i uppdrag att genomföra en fördjupad mätning av problem som förorsakas av missbruk och beroende. I studien ingår också att studera negativa konsekvenser för tredje person. I planeringen ingår också att göra en incidensmätning tolv månader efter den första mätningen för att få en bild av nytillkomna personer som utvecklat ett missbruk eller beroende det senaste året.
Institutet ska redovisa resultatet av studien i september nästa år. Både denna studie och arbetsgruppens förslag har ett bredare upplägg än den studie som Sven Britton skissar på. Jag är naturligtvis beredd att medverka till att vi får en tillförlitlig bild av injektionsmissbruket men jag tänker i första hand avvakta till dess att jag har sett förslaget till uppföljning av ANDT-strategin innan jag tar ställning till behovet av ytterligare kartläggningar.
Maria Larsson (KD):
Interpellanten och jag är nog väldigt överens om att all kunskap som vi kan få fram vill vi verkligen ha, därför att den ger oss mycket bättre förutsättningar att också bedriva en missbruks- och beroendevårdsbehandling som är effektiv och som möter personen i fråga på rätt nivå med rätt ingång.
Uppdraget till Gerhard Larsson och hans missbruksutredning var just att se hur vi kan få tillgång till rätt insats vid rätt tidpunkt till rätt person. Det är inte en alldeles lätt uppgift, men det måste vara målsättningen för det vi kan erbjuda. Låt mig säga att i den arsenal som finns att erbjuda, där sprututbyte är en del, är det den samlade forskarvärldens bedömning av vilka metoder som har evidens som ligger bakom.
Det är inte regeringens påhitt eller tyckande, utan vi måste förlita oss på det som vår expertmyndighet i fråga tycker att det finns tillräcklig evidens för att vi ska använda oss av i vårt land. Det måste vara regeringens utgångspunkt. Jag är angelägen om att öka kunskapen. Det är därför som de olika utredningarna och uppdragen är igångsatta.
En antalsinventering är angelägen för oss, kanske inte på Stockholmsnivå, därför att det naturligtvis i första hand är Stockholms läns landstings uppgift, men på nationell nivå. Hur vi då samarbetar med landsting och regioner för att också få den nationella statistiken finns det en angelägenhetsgrad i. Det finns ju uppskattningar sedan tidigare. Missbruksutredningen och Gerhard Larsson gjorde en uppskattning.
Han säger att vi har ungefär 29 500 tunga missbrukare i vårt land. Han definierade inte hur många av dem som är föremål för läkemedelsassisterad behandling, men vi vet att det är ungefär 4 000 personer som får substitutionsbehandling i dag. Det har vi siffror på. Visst behöver vi mer kunskap. Jag är framför allt intresserad av kunskapen på nationell nivå.
Men den som är givare av vård och omsorg, precis som på alla andra områden där man är vårdgivare, måste ha kunskap om hur behovet ser ut. Därför är en antalsinventering också väldigt viktig och intressant som utgångspunkt, särskilt när man använder sig av nya behandlingsmetoder. Självklart, jag vill inte motsäga Sven Britton på någon punkt där.
Vi är också glada för den studie som Sven Britton har gjort, som också tjänar till att öka vårt kunskapsunderlag. Men som mitt svar säger vill jag först se vad det vi har iscensatt nu kan ge oss för kunskap och vad vi kan behöva därutöver.
Maria Larsson (KD):
Sven Britton har frågat mig om jag är beredd att medverka till att en undersökning görs kring substitutionsbehandlingen i Sverige. Låt mig först säga att jag delar Sven Brittons oro när det gäller hur substitutionsbehandlingen fungerar. Å ena sidan ser vi att tillgängligheten till denna typ av behandling varierar över landet. På vissa håll leder bristande tillgänglighet till att personer med missbruksproblem inte får den vård de behöver.
Å andra sidan får jag också rapporter om att det råder en ojämn kvalitet över landet. Vi kan konstatera att den metadonrelaterade dödligheten har ökat dramatiskt och i dag är lika stor som dödligheten av heroin.
Jag menar att läkemedelsassisterad behandling är en vårdform som rätt utförd har visat goda resultat och utgör en viktig del av missbruks- och beroendevården, men det gäller att upprätthålla kvaliteten och naturligtvis undvika läckage till den svarta marknaden. För att reda ut en del av dessa frågor har jag gett Socialstyrelsen i uppdrag att kartlägga och analysera läget beträffande läkemedelsassisterad behandling vid opiatberoende.
Kartläggningen ska avse vårdhuvudmännens utbud och hur detta relaterar till behovet av denna typ av behandling, till exempel genom att redovisa kötider med mera. Kartläggningen ska inkludera en analys av eventuella brister och vilka rutiner som gäller för de fall där behandlingen avbryts.
För att få bättre kunskap om förekomsten och betydelsen av läckage från den här typen av behandlingsprogram har jag också gett stöd till ett pågående forskningsprojekt vid Malmö högskola. Syftet är att få en mer komplett bild av problematiken, bland annat i vad mån de aktuella läkemedlen sprids till ungdomar utan erfarenhet av opiatmissbruk.
Jag vill därför som svar på Sven Brittons interpellation säga att frågan redan undersöks. Socialstyrelsen ska presentera sin kartläggning den 15 november, det vill säga i dag, och jag har därför inte haft möjlighet att granska rapporten, men den kommer att ligga till grund för en analys beträffande behovet av ytterligare studier i frågan.
Maria Larsson (KD):
Naturligtvis vill vi att det vi gör i form av vård och behandling ska följa de föreskrifter som finns. Sådana finns framtagna av Socialstyrelsen, och de uppdaterades senast den 1 mars 2010. De utgör en kvalitetssäkring i sig.
Om föreskrifterna följs till punkt och pricka undviker man naturligtvis att göra misstag inom ramen för behandlingsformen. Att följa upp att föreskrifterna verkligen efterlevs i alla de över 100 olika enheter som finns runt om i landet är angeläget. Det ligger för närvarande på Socialstyrelsen som tillsynsmyndighet att göra den typen av uppföljning. Vi vill ha en snabb återkoppling.
Därför har vi gett Socialstyrelsen detta uppdrag som ska redovisas i dag. Jag var inne och tittade på hemsidan, men rapporten hade ännu inte lagts ut där. Jag hoppas att den kommer under dagen. Det är anledningen till att vi vill ha en aktuell bild av hur situationen ser ut. Vi vet att antalet personer som finns med i läkemedelsassisterad behandling har ökat.
Den senaste siffran jag har är från 2011, och de var då 3 936. Det här är de som får läkemedel på recept. Därutöver kan det finnas de som intar sin dagliga dos vid en mottagning. De tillkommer utöver dessa siffror. Sannolikt är det fler som får läkemedel än vad som framgår av sifferstatistiken.
Sedan var det frågan om läckage. Den studie jag nämnde i det förra interpellationssvaret, som vi har gett resurser till via Malmö högskola, blir en viktig kunskapskälla för att titta närmare på läckage. Det har inte primärt legat i uppdraget till Socialstyrelsen att göra den belysningen.
Socialstyrelsen har haft extremt kort tid på sig att plocka fram faktauppgifterna, men vi vill ändå börja där för att se vad som kan rapporteras på så kort tid och vad som sedan behövs för att gå vidare. Min absoluta ambition är att hämta in så mycket kunskapsunderlag som vi över huvud taget kan få fram. Det vi vet om programmen i dag är att det är stora kvalitetsskillnader. Det visar tillsynen.
Generellt sett verkar de små programmen ha bättre och högre säkerhet än de större programmen. Välutbildad personal är en annan kvalitetsfaktor som spelar roll. Det gäller också personal som skapar goda relationer med sina patienter. Det är avgörande faktorer för att bibehålla en hög kvalitet - och naturligtvis att de följer de föreskrifter som Socialstyrelsen har tagit fram.
Maria Larsson (KD):
Hur exakt årsrapporter ska utformas har vi inte lagstiftat om. Vi har inte den ordningen i vårt land. Det är lite upp till vårdhuvudmännen hur dessa rapporter görs, och de kan se lite olika ut i olika landsting och regioner. De instrument vi har är tillsynen. Där ska kontrolleras att lagstiftningen följs och att de föreskrifter som finns används i den vardagliga verksamheten ute på varje missbruks- och beroendeklinik.
Tillsynen är ett instrument som vi använder i vår tjänst och dessutom att följa vad som sker via årsrapporteringen. Från årsskiftet finns en ny tillsynsorganisation på plats. Den ska vara oberoende av Socialstyrelsen och agera som en självständig tillsynsmyndighet.
Det blir en viktig uppgift för dem i deras kommande arbete att följa upp och lägga fram en bra redovisning av vad som försiggår i landet. Ingenting är skrivet i sten för evigt, utan hela tiden tillförs ny kunskap som gör att föreskrifter måste revideras och lagstiftning måste förändras. Det är ett pågående arbete.
Får vi alarmerande signaler på ett eller annat sätt måste de naturligtvis tas på allvar. Jag försöker vara så lyhörd som möjligt och samtidigt betona vikten av att vi ska ha evidens i vad vi gör ute på missbruks- och beroendeklinikerna. Det här är ingen trial-and-error-verksamhet, utan vi måste ha bra på fötterna för att veta att vi gör rätt saker vid rätt tidpunkt.
Maria Larsson (KD):
Återigen är vi, också i denna interpellationsdebatt, väldigt överens om vikten och betydelsen av att kunskap tas till vara i det som är den dagliga verksamheten som ska möta den enskilde missbrukaren. Allt vad vi kan få fram av kunskap för att vi ska fatta rätt beslut i denna kammare, men naturligtvis också ge tillräcklig vägledning och stöd ute i verksamheternas vardag, är det som vi har ett nationellt ansvar för och som jag känner ett väldigt stort ansvar för.
Nu får vi med intresse läsa det som kommer från Socialstyrelsen, som bara har haft några månader på sig, och se hur vi kan gå vidare utifrån det. Tack så mycket för debatten!
Maria Larsson (KD):
Det här är en fråga som har funnits länge på den politiska dagordningen. Riksdagen tog faktiskt upp frågan om inkorporering redan hösten 1995. År 1996 tillsattes en parlamentarisk kommitté som fick i uppdrag att göra en bred översyn.
Kommitténs bedömning var då att artiklarna i barnkonventionen i huvudsak återspeglade svensk lag och att Sverige inte hade något att vinna på en inkorporering. Det var den barnkommitténs beslut, men frågan har som sagt var funnits länge på den politiska dagordningen.
Hillevi Larssons parti har varit i regeringsställning merparten av de år som har förflutit men har valt att inte göra en inkorporering. Det kan också vara viktigt att notera. Frågan är inte alldeles enkel. Den är lite komplicerad att bedöma.
Kommittén som tillsattes 1996 framförde just att barnkonventionen innehåller relativt många vaga formuleringar som kan vara svåra för en domstol att direkt tolka. Sedan har vi arbetat vidare med det här, och jag menar att den nya strategi som vi har tillsatt och den kartläggning vi har gjort med att gå igenom all lagstiftning är viktiga arbeten.
Barnrättskommittén har att bedöma varje land utifrån dess utvecklingsnivå. Det gör att olika länder kan få ganska olika bedömningar från FN:s barnrättskommitté. Det stämmer, precis som Hillevi Larsson säger, att vi har fått en del kritik för hur barn hanteras vid domstolsförfaranden i vårt land. Det är naturligtvis ett förbättringsområde. Jag tar det som barnrättskommittén säger på största allvar.
Jag tycker att det är viktigt att utreda vidare och se hur vi kan stärka barns rättigheter i olika sammanhang, för även om vi har en lagstiftning som i många fall är mycket långtgående för att tillgodose barns rättigheter i enlighet med barnkonventionen återstår det också en hel del för oss att göra. Det tycker jag att man ska bejaka och erkänna.
När det gäller hantering av barn i domstol är barnahusen en organisationsform som har gynnat barnen, där barn som har utsatts för övergrepp och våld kan få ett samlat omhändertagande som också möjliggör en bättre rättsprocess därför att vittnesmålen kan ske under tryggare omständigheter.
Barnet kan få det stöd och den hjälp som underlättar för att det sedan ska fungera i en domstolsprocess. Min ambition är att samla så mycket kunskap som möjligt om hur vi på bästa sätt stärker barns rättigheter utifrån barnkonventionen. Det kan handla om att förändra enskild lagstiftning. Det kan också handla om att titta vidare på frågan med öppet perspektiv.
Ett sätt att göra det var det seminarium som vi hade i våras där jag samlade de nordiska länderna som har valt olika vägar. En del har valt en inkorporering - Norge är ett sådant exempel. Andra har valt transformering, precis som vi i Sverige. Där kan vi jämföra våra slutsatser om var vi är i dag när det gäller barns rättigheter. Sökandet efter kunskap tar inte slut.
Vi är angelägna om att hitta vägar att stärka barns rättigheter i vårt land.
Maria Larsson (KD):
Det här är en fråga som både har diskuterats länge, precis som vi har konstaterat, och där politiska partier har gjort olika ställningstaganden. Mitt parti, Kristdemokraterna, tycker att vi ska pröva frågan om en inkorporering. Här tycker vi lite olika.
Man ska vara klar över att en lagstiftning, även om det är det kraftfullaste instrument vi har, inte i sig är tillräckligt stark för att åstadkomma en förändring som gagnar varje barn i varje situation. Hillevi Larsson nämnde exemplet med lagen mot aga som verkligen har förändrat attityderna. Det är en enskild lag som är ganska lätt att hantera domstolsmässigt. Men fortfarande har vi barn som blir slagna i vårt land.
Det innebär ju att om man skapar en lag tar man också på sig ett ansvar för att hela tiden hålla på med ett informationsarbete och ett utvecklingsarbete, med att hålla lagstiftningen levande. Jag skulle återigen vilja säga att skälet till att frågan inte har kommit längre naturligtvis är att den är extremt svår och att man kan belysa den från lite olika utgångspunkter.
Det som är angeläget och som är vår gemensamma idé kring det här är att vi vill stärka barns rättigheter. Jag är väldigt glad över den proposition som nu ligger hos riksdagen för behandling. Den handlar om barn som behöver vård- eller behandlingsinsatser med stöd av socialtjänstlagen. Där talar vi tydligt om att när man tittar på barnets bästa är det fråga om en process i flera steg.
Jag tror att det är på det sättet som vi också behöver arbeta med frågan, att tydliggöra hur man ska arbeta för att uppnå barnets bästa. Det behövs vägledning ut till våra myndigheter, ut till våra kommuner om hur vi hanterar nuvarande lagstiftning utifrån perspektivet barnens bästa. Det är ett arbete som pågår synnerligen aktivt i Regeringskansliet och där vi verkligen har flyttat fram positionerna markant de senaste åren.
Tack för en bra debatt!
Maria Larsson (KD):
Jag vill hålla med Eva Olofsson om att personalen är den viktigaste resursen i äldreomsorgen. För att få en väl fungerande äldreomsorg vet vi också att kontinuitet ger betydelsefull kvalitet och kvalitetshöjning för den äldre.
Man uppskattar att det är samma personer från hemtjänsten som kommer tillbaka, att de inte är många och att man lär känna dem på ett personligt plan. Detta väcker naturligtvis den stora framtidsfrågan: Hur ska vi klara personalförsörjningen i äldreomsorgen i framtiden? Jag brukar alltid säga att det handlar om att vara klok ute i kommunerna. Både Eva Olofsson och jag har varit kommunpolitiker.
Det är kommunerna som har arbetsgivaransvaret, och jag har inte hört att Eva Olofsson vill flytta det till staten. Så har jag inte uppfattat henne, men har hon en annan mening är den naturligtvis av intresse. Arbetsgivaransvaret som finns ute i kommunerna är det viktigt att man sköter på ett bra sätt. Det handlar om att erbjuda bra villkor så att man har personal som trivs och som stannar.
Det är en ledningsfråga - man ska kunna ha ett gott chefskap och en god ledning för äldreomsorgen, en ledning som hinner vara ledare ute i verksamheterna, hinner med medarbetarsamtalen med alla sina medarbetare och så vidare.
Jag gläds åt att fyra femtedelar i Kommunals undersökning vill arbeta kvar om tre år, men vi vill naturligtvis se att alla tycker att yrket är så intressant att de vill stanna långsiktigt. Vi har försökt stödja kommunerna på ett påtagligt sätt, inte minst genom att möta upp med stimulanspengar för att vidareutveckla kvaliteten.
Det är naturligtvis av avgörande betydelse för den enskilda anställda att man känner sig nöjd när man går hem efter sin arbetsdag. När jag är ute och reser får jag väldigt många positiva signaler om att det arbete som har inletts med stimulanspengar och med kvalitetsregisterarbetet som skapar mer professionella arbetssätt har varit väldigt positivt.
Jag kan också läsa i Kommunals rapport att hälften av personalen har gått en utbildning eller kurs det senaste året. Det är ett gott betyg på att alla de kompetenssatsningar vi har gjort från regeringens sida verkligen har mött behovet hos många medarbetare i äldreomsorgen. Det är en viktig framtidsfråga.
Sedan handlar det naturligtvis också om att se till att man får jobba i den utsträckning man vill, att man inte får vikariat på vikariat utan får en fast anställning. Jag skulle vilja säga att kommunerna tjänar på det. Framför allt de äldre tjänar på det. Det är alltså en vinn-vinn-fråga ur alla aspekter.
Jag är också lite intresserad, Eva Olofsson, av de beslut om sex timmars arbetsdag med bibehållen lön som Vänsterpartiet har fattat nu på sin kongress. Jag undrar lite vad det skulle handla om när det gäller ökade kostnader i äldreomsorgen. Ni har säkert tittat på det och gjort den typen av beräkningar. Jag tycker att det skulle vara jättebra att få en belysning av den frågan när vi nu har ett interpellationstillfälle.
Maria Larsson (KD):
När man hör Eva Olofssons bild av äldreomsorgen kan man verkligen förvånas över att över huvud taget någon vill arbeta där. Det är en väldig svartmålning som Eva Olofsson står för. Jag är fullt medveten om att det finns mycket som vi måste förbättra. Men vi har ändå 160 000 vårdanställda som gör fantastiska insatser varje dag. Fyra femtedelar av dem säger att de vill vara kvar i yrket också om tre år.
Låt oss inte glömma det, Eva Olofsson, och sedan ta vårt ansvar som politiker med våra partikamrater ute i kommunerna och se till att det blir goda arbetsvillkor så att vi kan upprätthålla kontinuiteten. LOV:en har lett till att kommunerna plötsligt har fått koll på sin egen verksamhet. Det säger alla de som har gjort en genomgång av den egna verksamheten. För första gången vet de hur den ser ut.
Många har haft ganska dålig kunskap om det innan. När man ska fastställa vad det kostar får man också en bild av den egna verksamheten. Det har varit väldigt bra. Man kan fundera över hur man ska mäta personalens nöjdhet, men ett av de exempel jag nämnde är statistik som görs på nationell nivå.
Jobbhälsobarometern säger - jag upprepar det gärna - att 59 procent av de privatanställda är nöjda med sin arbetsgivare mot 40 procent i kommunerna. Även den kommunala omsorgen behöver alltså en upprustning. Vi vill naturligtvis ha nöjda anställda. Det tror jag att de flesta arbetsgivare vill. Då handlar det om att få bra möjlighet till kompetensutveckling och att ha en meningsfull dag där man känner att man använder sin arbetstid till rätt saker.
Det måste betraktas utifrån den äldres perspektiv. Det är därför personalen finns i äldreomsorgen. De äldres behov ska alltid stå i främsta rummet. Jag är övertygad om att personalen är nöjd när de går hem efter en arbetsdag när de känner att de varit nytta för den äldre.
Maria Larsson (KD):
Shadiye Heydari har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att i enlighet med LSS garantera ledsagningsservice för synskadade och dövblinda. I april i år svarade jag på en liknande interpellation från Jasenko Omanovic. Jag framförde då att jag anser att frågan om ledsagarservice för personer som har grava synskador eller syn- och hörselskador är angelägen.
Det är viktigt att personer med dessa funktionsnedsättningar får insatser som är anpassade efter just deras behov. Ledsagning utgör totalt sett en liten andel av alla insatser inom socialtjänstens områden, men för personer med synskador och för dövblinda är insatsen särskilt betydelsefull.
Synskadades Riksförbund har både till mig personligen och, vid ett senare tillfälle, till tjänstemän på Socialdepartementet framfört sin syn på de svårigheter som de upplever när det gäller insatsen ledsagarservice. Förbundet har även skriftligen begärt vissa åtgärder. Jag tar deras synpunkter på stort allvar.
För att få ytterligare kunskap om hur det faktiskt ser ut i landets kommuner, bland annat när det gäller kommunernas riktlinjer och avgränsningar, avser regeringen att ge Socialstyrelsen i uppdrag att kartlägga ett antal insatser enligt LSS, däribland ledsagarservice.
Avsikten med kartläggningen är att få uppdaterad kunskap om läget och om det behöver vidtas särskilda åtgärder för att stärka likvärdighet och rättssäkerhet i kommunernas beslut för de insatser som kartläggningen kommer att omfatta.