Christina Höj Larsen (V):
Det senaste halvåret har jag ofta sett mig omkring och undrat om jag befinner mig i Danmark under sent 90-tal. Jag gillade det inte då, och jag gillar det inte heller nu. Tiden efter valet 2010 var full av löften om att vi i Sverige skulle se till att rasistisk retorik inte fick normaliseras och beredas plats i det politiska finrummet, och det var naturligtvis bra.
Men saken är den att den politiska debatten redan har förändrats. Från de liberala ledarsidorna basuneras det nu dagligen ut att man minsann måste ta debatten om de så kallade volymerna eller att man måste våga prata med SD.
Plötsligt anses det rimligt bland dessa liberaler att man i debatten bör lyssna till rasismen, som om det finns en medelväg mellan rasism och humanism. Debatten förändras när man börjar prata om människor som flytt hit som en ekonomisk utgift eller tillgång.
Nej, de av oss som kommit hit för att söka skydd undan krig, tortyr och förföljelse kom inte hit för att göra nytta, utan för att få leva.
Debatten förändras när en företrädare för SD - som till och med är andre vice talman i denna kammare - i en DN-intervju i går pekade ut dem av oss som är judar, dem av oss som är kurder och dem av oss som är samer som mindre svenska än andra.
Debatten förändras när samma parti vill införa etnisk registrering hos myndigheter inte bara av dem av oss som själva kommit hit utan även av våra barn.
Herr talman! Vi hör det ofta, att det är dags att ta debatten. Och ja, det finns frågor som inte ställs i dagens Sverige. Det finns röster som inte hörs. Det är dags att ta debatten om hur Sverige är och hur det borde vara. Hur mycket rasism och ojämlikhet tål Sverige?
Vad gör det med vårt samhälle när några av oss konstant pekas ut som roten till samhällets alla problem? Vi vet mycket väl att graden av fattigdom i Sverige alltmer kopplas till etnisk bakgrund. SCB:s siffror visar att de mest sårbara är utomeuropeiska invandrare som varit i landet mindre än tio år.
Av dessa räknas hela 60 procent som fattiga, det vill säga att de har mindre än 60 procent av medianinkomsten. Det är familjer som inte har råd med vinterskor, familjer som inte har pengar till en bussbiljett och barn som dricker sött te för att stilla hungern. Klasstrukturer har både kön och färg, herr talman.
Detta hänger självklart ihop med svårigheterna för dem som slarvigt kallas utlandsfödda att komma in på arbetsmarknaden. Men det drabbar faktiskt inte bara människor som är födda utomlands utan alla som upplevs som utlandsfödda. Det drabbar dem av oss som är födda i Sverige, som levt våra liv här, gått på samma gator, lekt i samma snö, smakat på samma regn och kisat mot samma vårsol.
Men några av oss har kanske mörkare hudfärg, mörkare hår, ber till en annan gud eller har ett namn som inte är Andersson, Pettersson eller Lundström. Vi vet sedan tidigare att det är åtta gånger svårare för dem av oss som har ett utländskt klingande namn att kallas till intervju.
Vi vet att kompetens, utbildning och yrkeslivserfarenhet inte tas till vara i samma utsträckning om min bakgrund är utomeuropeisk som om jag har rötterna i Norden. Vi vet att kvinnor i romska kläder nekas hyra bil på Statoil. Vi vet att kvinnor med slöja får utstå glåpord och bli spottade efter när de rör sig på våra gator och torg. Vi vet att män i kippa utsätts för hatbrott.
Och vi vet att även afrosvenskarna drabbas. Vad är allt detta, herr talman, om inte strukturell rasism? Herr talman! Arbetslöshet, bostadsbrist, dåliga skolor och usel äldreomsorg är problem som arbetarrörelsen har tacklat förr.
Vi löste dem genom att tillsammans bygga en välfärdsstat där unga fick utbildning och bostad och gamla slapp hamna på fattigstugan. Varför skulle lösningen se annorlunda ut i dag bara för att många av dem som nu behöver ett jobb och någonstans att bo heter något annat än Andersson, Pettersson och Lundström?
När det gäller flyktingmottagandet behöver vi såklart se till att staten ansvarar för planering och genomförande av mottagandet. Det är helt uppenbart för oss alla att det inte fungerar att lämna över det till marknadens alla Bert Karlsson. Därför drev Vänsterpartiet igenom i den rödgröna budgeten att Migrationsverket ska förfoga över egna anläggningsboenden. Dessutom behöver alla kommuner bli skyldiga enligt lag att ta emot nyanlända.
Precis som man inte kan välja bort skola eller äldreomsorg i en kommun ska man inte kunna välja bort flyktingmottagande. Det är ett gemensamt ansvar som delas av oss alla. Vi behöver dessutom se till att asylsökande får språkundervisning från första dagen samt en självklar möjlighet att arbeta under asyltiden om man lyckas hitta ett sådant jobb.
Vi behöver skapa bättre sfi och snabb och effektiv validering, så att de nyanländas kunskaper kan tas till vara eller kompletteras. Herr talman! Vänsterpartiet visar tydligt att det faktiskt finns lösningar. Det absolut viktigaste för att skapa inkludering är en helt annan bostads, utbildnings- och arbetsmarknadspolitik än den Alliansen erbjudit de senaste åtta åren.
Vi måste bygga bra och billiga bostäder i blandade former. Vi måste skapa likvärdiga skolor som inte segregerar och sorterar. Vi måste också ha en politik för full sysselsättning som gäller oss alla, oavsett var vi råkar vara födda. En lyckad inkludering förutsätter en stark generell välfärd av hög kvalitet tillsammans med en oförtruten kamp mot rasism och diskriminering.
Med den rödgröna budget som Vänsterpartiet förhandlade fram med regeringen tog vi några första viktiga steg för att skapa ett sådant Sverige. Hur mycket rasism tål Sverige? Från Vänsterpartiets sida är svaret klart och tydligt: ingen alls. Med detta, herr talman, ställer jag mig bakom det särskilda yttrandet från Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet.