Ulla Andersson (V):
IMF har haft stor betydelse för den utveckling vi nu har sett med den rådande finanskrisen. IMF:s politiska krav på avregleringar och privatiseringar av allt från vatten till sjukvård och finansmarknaden har påverkat hela samhällsekonomin.
De har dessutom ingripit i staters rätt till nationellt självbestämmande och därmed också påverkat demokratiskt beslutsfattande. Fru talman!
Organisationen Diakonia skriver så här i ett dokument om de villkor som IMF ställer: För det första bakbinder villkoren nationella demokratiska beslutsprocesser i mottagarländer inklusive att fattigdomsstrategier ska vara nationellt ägda processer och beslutsfattande ske av folkvalda parlamentariker.
Det finns många exempel på hur beslut fattade av nationella parlament körts över eller rivits upp efter att IMF ställt olika typer av villkor. Diakonia skriver vidare: För det andra har inte politiken i villkoren lett till önskvärt resultat, det vill säga fattigdomsbekämpning och en hållbar utveckling i stort, i vissa fall snarare tvärtom.
Det finns också åtskillig forskning och litteratur kring detta. Internationella valutafonden och Världsbanken ställer liksom alla banker upp villkor för att ett land ska beviljas lån eller för att gamla lån ska avskrivas. Det är i sig inget anmärkningsvärt att sätta upp villkor, utan det frågan gäller är hur kraven ser ut och på vilka grunder de har tillkommit.
Många givare har varje dag att koppla sitt utvecklingsarbete till IMF:s konditionalitetskrav, vilket sätter ytterligare press på mottagarlandet. I realiteten är det omöjligt för många utvecklingsländer att självständigt utforma sin ekonomiska politik eftersom det skulle äventyra såväl lån och skuldavskrivningar som bistånd.
För att få vissa lån och skuldavskrivningar tvingas utvecklingsländer genomföra nedskärningar i de offentliga utgifterna, öka statens intäkter genom högre priser på vatten och el samt devalvera för att på så sätt öka exporten och begränsa importen.
För andra lån har det krävts avregleringar, avskaffande av förmånliga lån till bönder och småföretagare, privatisering av statsägda företag, färre hinder för att flytta kapital över gränser och avskaffande av investeringshinder för utländska industrier och banker.
Världsbanken har i genomsnitt ställt 67 krav på sådana här villkor, till och med på en sådan detaljnivå som vilka datasystem som får användas. Kraven har påverkat olika länders utveckling och blivit alltmer omfattande, och de ger inte några större möjligheter till påverkan från de länder som berörs.
Detta har resulterat i att allt fler länder har valt att betala tillbaka sina lån i förtid. Det finns samma kritik mot IMF som mot Världsbanken. Världsbanken har till och med inskrivet i sina stadgar att man inte får ställa sådana här villkor. Det här har lett till att Sydamerika har bildat en egen så kallad världsbank. Samma process pågår i Asien.
Man kan också se att IMF före finanskrisen stod inför väldiga egna ekonomiska problem. Tilläggas kan att IMF har sitt säte i USA, och IMF har inte kritiserat USA för deras enorma bytesbalansunderskott och enorma budgetunderskott.
De senaste åren har dessa institutioner modifierat sin inställning något, men det är ingen större principiell förändring. Avregleringar och privatiseringar är fortfarande rättesnöret, men det är möjligen varsammare och långsammare takt än tidigare. Valfriheten för ett enskilt land att välja väg att nå målet, till exempel minskad fattigdom, är i praktiken obefintlig.
Avreglering eller privatisering handlar dock i grunden om att flytta fram positionerna för dem som äger kapital på de globala marknaderna. Vad Sveriges linje har varit i den politik som har förts är svårt att få se eller ta del av. Fru talman! Jag skulle vilja säga att vi lider av ett svårt demokratiskt underskott.
Det är självklart välkommet att regeringen inför årsmötena i IMF och Världsbanken låter ledamöterna i finans- och utrikesutskottet få möjlighet att ställa frågor till ansvarig minister. Dessvärre är dock utfrågningen inte offentlig, vilket minskar insynen för allmänheten och ideella organisationer, och inte heller får vi ta del av de underlag som faktiskt finns.
Jag vet också att organisationer tidigare, under den förra regeringen, har fått träffa ministern inför utfrågningarna. Det tillämpas inte längre i dag, utan man får träffa en tjänsteman på lägre nivå. Insyn är ett av de grundläggande inslagen i det demokratiska systemet.
Vi anser därför att regeringen bör anordna offentliga möten där man har chansen att redovisa och tydliggöra regeringens politiska linje inför årsmötena i Internationella valutafonden och Världsbanken.
Det är faktiskt av allmänt intresse för medborgarna i Sverige att få veta hur vår representant i Internationella valutafonden och Världsbanken agerar och hur den linje Sverige följer påverkar politik och demokrati i andra länder. Hur kommer man överens i sitt agerande mellan de länder som vi delar ledamotsstol med? Vilka resultat uppnår man?
Detta är i dag okänt för de allra flesta, såväl riksdagen som intresseorganisationer, medborgare och medier. I andra länder avlägger länderrepresentanterna årliga rapporter. Parlamentariker ingår i delegationer. Hearings anordnas, och så vidare. I USA, Storbritannien, Tyskland, Frankrike och Italien lägger man ut sina rapporter på Internet, men inte här. Någon sådan ordning finns inte i Sverige.
Det vore alltså högst rimligt att Sverige tillsammans med de nordiska och baltiska länderna inför en ordning som är lik den som andra länder har när det gäller rapportering och redovisning från vår representant. Sverige bör därför ställa krav på att Internationella valutafondens och Världsbankens protokoll offentliggörs på ett sätt som gör det möjligt för allmänhet, parlament, medier och organisationer att ta del av diskussioner, förslag och omröstningar.
Vi hävdar därför i demokratins namn att man lättare måste kunna följa med och påverka hur Sverige agerar i IMF. Återrapporteringen från IMF och Världsbanken borde ske genom en årlig skrivelse, vilket också riksdagen har beslutat. Men inte följs det beslutet, precis. Skrivelsen produceras väldigt sporadiskt. Exempelvis kom det ingen 2006, och inte heller 2007.
Nu planeras en skrivelse för 2008 och 2009, som kommer att vara oss till handa denna månad. Det är uppseendeväckande att ingen regering tar skrivelsen på större allvar. Vi menar att det är självklart att man måste följa riksdagens beslut. Det finns också områden där skrivelsen kan förbättras.
Ett naturligt sätt att mäta resultat skulle kunna vara att utgå från den av riksdagen antagna propositionen Gemensamt ansvar - Sveriges politik för global utveckling .
Sverige bör också i internationella sammanhang verka för att IMF inte påtvingar enskilda länder en viss form av ekonomisk politik utan ger varje suverän stat frihet att själv bestämma sin ekonomiska och politiska inriktning som man där anser leder till exempelvis minskad fattigdom, hållbar utveckling, social utveckling, jämställdhet eller vad det nu kan vara.
Regeringen bör utforma en skriftlig svensk position i frågan om konditionaliteten i Internationella valutafonden och Världsbanken där man tydligt tar ställning mot detaljerade makroekonomiska krav som inte bygger på nationella fattigdomsstrategier och full parlamentarisk insyn. Den största kritiken mot Bretton Woods-institutionerna går ut på att de villkor som ställs på låntagarländerna är enkelspåriga och inte anpassade till det enskilda landets situation. Fru talman!
Sverige har ett stort ansvar för att i Internationella valutafonden driva fram en utveckling som utgår från varje lands egna förutsättningar. IMF måste verka för ökad insyn och dialog med långivare, låntagare och ideella organisationer. Miljöfrågor, fördelningsfrågor och jämställdhet mellan kvinnor och män måste också få en mycket större roll.
Det finns inte vare sig tid eller fog för att använda globala lånemedel som inte tar hänsyn till sociala och ekologiska faktorer. Därmed yrkar jag bifall till reservationen.