Mehmet Kaplan (MP):
Jag ska börja med att yrka bifall till reservation 17 som vi har tillsammans med Socialdemokraterna och Vänsterpartiet. Jag tycker att de två tidigare talarna har varit väldigt tydliga när det gäller bland annat den ekonomiska biten. Jag ska ta upp en annan aspekt av frågan, och det gäller barnsexturism.
Det är lite beklämmande att se hur majoriteten räknar upp många olika åtgärder som svar på de motioner som vi har angående att man bör utöka arbetet internationellt, både inom EU och utanför EU, i frågan hur bemöta och bekämpa barnsexturismen.
Låt oss titta på vad som har gjorts. Det är förvisso en uppräkning på bra saker, men vi ser samtidigt att man inte riktigt kommer åt problemen. Den här frågan dyker upp med jämna mellanrum i den svenska debatten. Det finns organisationer som driver på.
Vi kommer alla ihåg de filmer som uppmärksammades, bland annat Lukas Moodyssons film, och som gjorde att hela samhället debatterade frågan om minderåriga som utnyttjas i slavliknande förhållanden både här hemma i Sverige och i andra länder i vår omgivning.
Dessutom finns det fortfarande en trafik av män som åker till Sydostasien för att köpa sig och utnyttja barn. Då tycker jag att det vore på sin plats att man tar lite mer allvarligt på de här frågorna än att räkna upp vad som redan görs och lämna motionerna därhän.
Det här är ändå en fråga om den grupp av människor i vårt samhälle - och då talar jag om den globala byn världen - som är mest utsatt. De har ingen som för deras talan. Nu menar inte jag att regeringen och majoritetens företrädare här i kammaren inte vill göra mer, utan det är inriktningen på arbetet som är problemet.
Hur ska man kunna hantera frågan, och på vilket sätt tror man att verktygen är effektiva? På initiativ av Ecpat har de svenska polissambandsmännen under 2007 genomgått en utbildning om just barnsexhandel.
Miljöpartiet lyfte fram denna fråga, och vi anser att denna utbildning bör permanentas och bli en naturlig del av polissambandsmännens utbildning, men där är majoriteten kallsinnig. Ecpat är ändå den organisation som har, vill jag påstå, mer koll än någon av oss här i kammaren. När den lyfter fram en sådan här fråga borde man lyssna med båda öronen.
En annan fråga som jag vill ta upp finns i reservation 22. Det är nämligen så att vi från oppositionens sida väcker frågan hur man ska kunna hantera de olika så kallade brottskoderna. Det som inte syns finns inte. Det gäller inte bara tittutleken med barn utan i allra högsta grad myndigheternas hantering av olika ärenden.
Om vi inte ser att en typ av brott registreras så att det blir synligt är det väldigt svårt att ta till effektiva metoder.
Efter det att vi under förra mandatperioden, Miljöpartiet tillsammans med Vänsterpartiet i samarbete, fick den socialdemokratiska regeringen att införa de här brottskoderna har vi sett att det i dag är mer synligt.
Om en kvinna med en sjal blir bespottad eller om man drar av henne sjalen och kvinnan anmäler det går det i dag att kryssa i en ruta att det är ett hatbrott, med till exempel islamofobiska förtecken som i det fallet.
Som majoriteten har skrivit i betänkandet har vi dag över 400 olika koder för den här typen av utmärkning av viss specifik brottslighet. Att inte där kunna ta in ytterligare en tycker vi är märkligt.
Likaså tycker vi att det är märkligt att man bara hänvisar till att vi redan har så många eller att det här bör få ha sin gilla gång när det gäller hur en myndighet ska hantera frågorna.
Vi hade under förra mandatperioden mycket tydliga åsikter om vilka typer av koder som skulle införas, och när det gjordes blev det också till nytta för en brottsbekämpande myndighet. Vi anser att regeringen bör ge Brottsförebyggande rådet i uppdrag att upprätta statistik över sexualbrott mot barn som har begåtts utomlands, till exempel genom att brottet ges denna brottskod.
Vi anser vidare att möjligheten till information om förövare när det gäller dessa brott bör förbättras. Enligt vår mening är denna information en förutsättning för att kunna förebygga brott. Problemet i ett djupare perspektiv är när vi inte har bakgrunden till vad som har hänt och omfattningen av de olika brottstyperna rent statistiskt sett.
Då blir det mycket svårare att motivera dem som ska bekämpa brotten men också dem som ska anmäla dem. Man anser att det bara är ett litet träd i stället för att se dungen eller skogen. Jag vill avsluta anförandet, herr talman, med att lyfta fram en annan viktig fråga.
Det handlar om hur vi ska kunna hantera polissambandsmännens uppdragsbeskrivning. Sambandsmän kanske låter väl abstrakt, men de är alltså den länk som svensk polis har till övriga instanser för att vidareförmedla olika typer av information. I det här fallet handlar det återigen om barnsexturism.
När det är prioriterade brott, som vi från oppositionen anser att det bör vara, tycker vi att deras utbildning och typen av uppdragsbeskrivning bör förtydligas. Det är synd att majoriteten inte heller i den här frågan har visat något större intresse.
Det ska bli intressant att få höra från företrädare för majoriteten på vilket sätt man avser att jobba i den här specifika frågan.