KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ylva Johansson (S):
Socialministern har nu återkommit två gånger till tiden då socialministern och jag gick i skolan - dock inte i samma skola men ungefär samtidigt. Jag kan berätta att för 30 år sedan bestod skoldagen i de allra första årskurserna till ungefär 20 procent av skolgymnastik, som det då hette, eller gympa. I dag är det i allmänhet 6 procent för de första årskurserna - det finns frihet att lägga ut tiderna. Det har alltså skett en väsentlig förändring av möjligheten till den obligatoriska fysiska aktiviteten.
Om man vill komma åt de systematiska skillnaderna är det detta det handlar om. Det måste vara så att alla deltar och att det är ett obligatoriskt inslag. Det är först då det får riktigt stor effekt på skillnaderna. Jag vill tacka för diskussionen och för de, som jag tycker, ganska positiva svar som ministern har gett. Jag skulle vilja avsluta med att ta upp vikten av att man samarbetar med de lokala idrottsföreningarna.
Allt kan inte lösas inom ramen för lektionstiden i skolan; det tror jag är orealistiskt att tro. Det krävs ett nära samarbete med de lokala idrottsföreningarna. Eftersom jag har förmånen att vara ordförande för Stockholmsfotbollen har jag mycket kontakt med de stora lokala idrottsföreningarna. Fotboll är den största barn- och ungdomsidrotten.
Föreningarna vill inget hellre än att ha ett nära samarbete med skolorna i denna typ av frågor för att stärka just folkhälsa och rörelseglädje hos barn och ungdomar. Det handlar förstås också om att väcka intresset för att delta i idrott på ett mer organiserat sätt. Jag vill uppmana socialministern att snarast sätta sig i ett möte tillsammans med utbildningsministern och idrottsministern.
Uppdraget som folkhälsominister kommer aldrig att lyckas om du håller dig inom ditt område på Socialdepartementet. Man måste ut och göra skillnad också i skolpolitiken och i sättet att styra och stimulera idrottande.
Ylva Johansson (S):
Tack, justitieministern! Justitieministern ger här bilden av att klubbarna jobbar bra med säkerheten, att samarbetet med polisen är bra och att klubbarnas säkerhetsarbete dessutom kraftigt har förbättrats. Det är glädjande att justitieministern har den bilden. Jag har samma bild. Men just därför känns det frustrerande för klubbarna att de får de här höga polisnotorna.
Ett av skälen till att de får dem är att de ska vara ett sätt att stävja oroligheter och förbättra säkerheten. Man känner snarast att det är tvärtom när man, alltså de klubbar som har bildat aktiebolag, får de här notorna. Man ska ha klart för sig att idrottsaktiebolag visserligen inte är en egen bolagsform, men i praktiken fungerar de helt annorlunda än andra aktiebolag, eftersom de följer de regler för att bilda bolag som Riksidrottsförbundet har satt upp.
Därför är de som främmande fåglar bland andra aktiebolag och följer andra regler än vad andra aktiebolag gör, även om de formellt sett inte har en annan juridisk form. Fru talman! Jag har full förståelse för att justitieministern känner ett ansvar för att bereda de frågor som inte har blivit beredda i utredningen, för det finns ju de som inte är i idrottsevenemang och som också drabbas av poliskostnader.
Jag har full förståelse för det, men samtidigt har idrottsrörelsen, framför allt fotbolls- och ishockeyklubbarna som är drabbade, väntat förtvivlat på att utredningen först skulle tillsättas, sedan att den skulle bli klar och sedan att den skulle remissbehandlas - och nu får man höra att frågor som inte fanns med i utredningen måste beredas mer. Det skapar en oerhörd frustration, därför att vi vill se problemen lösta innan klubbarna förblöder.
Jag hoppas att jag kan tolka justitieministerns svar som att ett besked snart ska komma. Jag har en förhoppning om att det ska vara ett positivt besked för idrottsrörelsen.
Ylva Johansson (S):
Nu säger arbetsmarknadsministern att det har blivit så mycket bättre med Arbetsförmedlingens arbetsgivarkontakter. Det är inte vad Riksrevisionen säger. Riksrevisionen säger så här: Av granskningen framgår att brist på tid är ett återkommande problem för arbetsförmedlarna i deras arbete med arbetsgivarkontakter. Den tid som arbetsförmedlarna avsätter för arbetsgivarkontakter har heller inte ökat i jämförelse med Riksrevisionens granskning av jobb- och utvecklingsgarantin från 2009, det vill säga för fyra år sedan.
Det här oroar mig lite. Jag är rädd att de uppgifter som arbetsmarknadsministern har dess värre inte stämmer med verkligheten. Ska vi lita mest på vad arbetsmarknadsministern säger eller på vad Riksrevisionens granskning säger? Det är inte första gången som vi får höra ljusa toner från regeringen och det sedan visar sig att verkligheten är på ett annat sätt.
Ett viktigt besked från arbetsmarknadsministern här är att politiken fungerar bra. Jag tror att hon är ganska ensam om att tycka det. Tvärtom tror jag att uppfattningen hos svenska folket, hos alla dem som granskar och hos Riksrevisionen är att politiken inte alls fungerar särskilt bra.
Annars skulle vi väl inte ha så hög arbetslöshet, en så pass dåligt och allt sämre fungerande arbetsmarknad och en så stor grupp ungdomar som står utanför både arbete och studier? Tre år i rad har 77 000 ungdomar stått utanför arbete och studier. Hur kan man då säga att politiken fungerar bra?
När det gäller arbetsgivaravgiften för unga finns det säkert enskilda arbetsgivare som tycker att detta har varit väldigt bra. Kanske har det varit viktigt på just den enskilda arbetsplatsen. Men den samlade bedömningen på nationell nivå, från IFAU, Riksrevisionen, Finanspolitiska rådet och även från Finansdepartementet, är att detta är en oerhört dyr reform som ger små eller inga effekter på ungdomsarbetslösheten.
Det är dags att regeringen byter riktning.
Ylva Johansson (S):
Jag vill tacka statsrådet för svaret. När man tar del av ministerns svar skulle man kunna tro att jag har föreslagit att man ska begränsa möjligheten till visstidsanställning, men så är inte fallet. Visstidsanställningar är viktiga och fyller en mycket viktig roll på vår arbetsmarknad, och de bör vara kvar. Det är väldigt många människor som börjar sitt yrkesliv med en visstidsanställning.
Det är bra för arbetsgivarna att kunna ta in någon tillfälligt vid en arbetstopp eller för att fylla ett vikariat och därmed också få en chans att pröva om personen passar på arbetsplatsen. För individen är det också viktigt att kunna prova på ett arbete, att få in en fot på en arbetsplats och visa upp sin kompetens. Visstidsanställningar behövs på en väl fungerande arbetsmarknad.
Vi har inte ifrågasatt visstidsanställningar. Det vi ifrågasätter, och det jag ifrågasätter, är missbruket av visstidsanställningar, och det är där konflikten ligger. Det förekommer i dag att man staplar visstidsanställning på visstidsanställning år efter år, och det kan man göra genom att byta mellan olika typer av visstidsanställningar.
Det har väl aldrig varit avsikten att människor ska kunna gå tre, fyra, fem, sex, sju eller åtta år och rulla runt mellan visstidsanställningar bara för att arbetsgivaren utnyttjar att man kan flytta mellan olika typer av visstidsanställningar. Det är alltså missbruket som vi diskuterar, och det är där som vi är oense.
Regeringen har ju svajat hit och dit när det gäller hur man ska se på missbruket av visstidsanställningar som gör att man kan rulla runt mellan olika visstidsanställningar under orimligt lång tid. Det här har kritiserats av EU-kommissionen. Sveriges regler så som de praktiseras strider mot EU:s visstidsdirektiv. När regeringen har bemött den kritiken har man först sagt att de inte strider mot det alls.
Sedan har man sagt att jo, man måste kanske förtydliga, därefter att här uppenbarligen krävs en ändring av lagstiftningen - man har också tagit fram ett sådant förslag - för att så ändra sig igen och säga nej, det krävs ingen ändring. Regeringen har tydligen själv problem med bedömningen av huruvida regelverket strider mot visstidsdirektivet eller inte. Jag menar att det finns en stor poäng i att vi har ett regelverk som är tydligt.
Det är också ett försvar för visstidsanställningar, som har en viktig plats på den svenska arbetsmarknaden, men då måste vi politiker ta ansvar och säkerställa att de inte missbrukas så att enskilda individer under obegränsad tid rullar runt i dessa anställningar.
Ylva Johansson (S):
Jag tror att ministern och jag lite grann talar förbi varandra. Vi talar inte om någon quick fix som ger alla fast anställning på arbetsmarknaden. Jag har inte föreslagit det. Vi tycker att det är bra att det finns möjligheter till visstidsanställning. Visstidsanställningar har en viktig uppgift att fylla på den svenska arbetsmarknaden. Det är inte det som det handlar om. Vad det handlar om är missbruket av visstidsanställningar. Det drabbar enskilda individer, ofta kvinnor, som rullar runt.
Man utnyttjar systemet för att rulla runt och flytta människor mellan olika typer av visstidsanställningar - år efter år efter år. Där har jag en fråga till ministern: Det var väl inte avsikten att man skulle göra så? Eller var det avsikten? Om det inte var avsikten borde det vara rimligt att stoppa det så att det finns en gräns för hur länge man kan rulla runt. Det finns tidsgränser inom varje visstidsanställning, men det finns ingen gräns när man lägger ihop dem, vilket gör att systemet kan utnyttjas. Det förekommer, och det drabbar framför allt kvinnor.
Det finns en annan sida som också främst drabbar kvinnor och vissa branscher. Vi står inför en utmaning där vi kommer att behöva nyrekrytera oerhört många till offentlig sektor, inte minst till äldreomsorgen. Vi har i dag på tok för få ungdomar som väljer att utbilda sig för en framtid som undersköterska. Vi vet att många ungdomar gärna kommer in och jobbar, kanske under viss tid, inom äldreomsorgen.
De trivs med arbetsuppgifterna. De trivs med sina arbetskamrater. Men de säger: Du vet, när jag ska välja yrke, då handlar det inte bara om det, utan jag vill också ha en trygg anställning, kunna få en rimlig utveckling, ha ett hyggligt schema. Enligt Kommunal är medelåldern bland de visstidsanställda 35 år, och det ser ungdomar.
De ser att om de väljer det yrket är risken stor att de kommer att rulla runt med visstidsanställningar orimligt länge. Och de är inte dummare än att de kan räkna ut att det i så fall kommer att dröja innan de kan flytta hemifrån. Det kommer kanske att dröja mycket länge innan de vågar ta på sig ansvaret att bilda familj när de inte har en fast inkomst. I vissa yrken och branscher förekommer missbruk med visstidsanställningar på ett orimligt sätt.
Den nuvarande lagstiftningen drabbar enskilda individer, men jag vill säga att den samtidigt drabbar oss alla. Ungdomarna väljer nämligen bort viktiga yrken, sådana som de borde välja. Vi politiker sitter på möjligheten att säkerställa detta genom att säga att ja, det är max två år, eller tre år, på visstidsanställningar.
Det viktiga är inte antalet år utan att det finns en gräns för hur länge man kan rulla runt, så att man - om man utbildar sig i yrket och gör ett bra jobb - kan räkna med att sedan få en fast anställning, kunna bilda familj och ta på sig ekonomiska åtaganden. Därför vill jag fråga ministern: Var avsikten med lagstiftningen att man skulle kunna rulla runt under obegränsad tid genom att byta mellan olika anställningar?
Om det inte var avsikten, varför är ministern då inte beredd att ändra lagstiftningen så att vi kan stävja detta missbruk?
Ylva Johansson (S):
Att det sker ett stort flöde från visstidsanställningar till fast tjänst är bra. Därför bör vi försvara visstidsanställningarna. De behövs på den svenska arbetsmarknaden. Men det är inget skäl att tillåta missbruk av visstidsanställningar, där människor kan rulla runt på dem under orimligt lång tid. Ministern tar upp att det kan vara svårt för en arbetsgivare att anpassa verksamheten och klara av åtagandena när många anställda blir lediga. Men vi ska veta vad vi talar om.
Vi talar i allmänhet om kommuner. Kommunerna är den stora boven. Det är inga små arbetsgivare. På många orter är det den största arbetsgivaren. Det är inte så att man har svårigheter att hantera personalfrågan. Ministern sätter stor tilltro till att marknaden ska lösa detta. Jakten på arbetskraft ska leda till att exempelvis de kommunala arbetsgivarna inrättar fasta tjänster och gärna också heltider, vilket jag tror att vi är överens om vore bra.
Men jag betvivlar tyvärr att detta kommer att ske. Erfarenheten lär oss att om det är några som nästan aldrig vinner på marknadslösningen är det kvinnor. Kvinnor blir hela tiden dragspelet på arbetsmarknaden. Vi har väldigt sällan sett exempel på att brister i välfärden skulle leda till att kvinnors ställning på arbetsmarknaden stärks.
Tvärtom finns det en risk i andra änden: Om man inte får tag i kompetent och bra personal till äldreomsorgen tvingas allt fler kvinnor att själva svara för omsorgen om sina äldre och kan då inte längre jobba heltid eller ta fasta tjänster. Jag är inte alls lika säker som ministern. Mitt feministiska hjärta säger mig att det är väldigt sällan kvinnors ställning på arbetsmarknaden stärks per automatik.
Det har varje gång krävts att modiga ministrar och politiker vågat ta steg framåt för att flytta fram kvinnors ställning. Här handlar det om att stävja ett missbruk. Visstidsanställningarna ska vara kvar och ska försvaras. Men missbruket ska stävjas.
Ylva Johansson (S):
Kvinnor utbildar sig i högre utsträckning än män. Unga kvinnor är generellt sett väsentligt mer välutbildade än unga män när de möter arbetsmarknaden. Jag tror att Erik Ullenhag och jag är överens om att vi verkligen unnar dessa unga välutbildade kvinnor som går ut på arbetsmarknaden att få lön efter kompetens och arbete och inte efter kön.
Men det är just där vi ser väldigt stora osakliga löneskillnader. Regeringen rapporterade själv i förra årets budgetproposition att man kunde se att det för nyexaminerade civilingenjörer som började sitt första arbete efter att ha blivit färdiga med sin utbildning skilde 1 000 kronor i månaden beroende på om det var en ung kvinnlig civilingenjör eller en ung manlig civilingenjör.
Det är precis den här typen av löneskillnader som lönekartläggningen träffar. Det är just därför det också är så viktigt, inte minst för de unga som nu kliver ut i arbetslivet, att vi kan säkerställa att de får lön efter kompetens. Varför ska kvinnor annars utbilda sig om de inte får betalt utifrån den kompetens som de skaffar sig och det arbete som de utför?
Det är inte riktigt sant att det blir bättre. Statistiska centralbyrån kom med en rapport om jämställdhet för någon vecka sedan. Man använde uttrycket jämställdheten trampar vatten. Vi hade i veckan Delegationen för jämställdhet i arbetslivet i arbetsmarknadsutskottet. Där uttryckte man sig som att jämställdheten står still. Det är ändå påfallande hur mycket som återstår att göra och hur lite som går framåt.
När det gäller lönekartläggning är den bild jag får när jag är ute och pratar med arbetsgivarna och de fackliga företrädarna att det har blivit mycket knöligare när det bara ska göras vart tredje år, för då gör de flesta det bara vart tredje år. Så fungerar det ju med lagstiftning. Det betyder att det då inte finns någon rutin för lönekartläggning. Vart tredje år är ganska sällan. Man har bytt ut folk på personalavdelningarna. Man har inte kvar sina rutiner.
I stället säger i princip alla jag träffar att det är mycket enklare om det ligger i den årliga lönerevisionen: Då har vi rutiner. Då har vi sättet att se över lönerna, för det gör vi varje år. Rimligen bör man också göra lönekartläggningen i det sammanhanget. Nu kan man säga att det naturligtvis inte är något som hindrar dem från att göra det. Men hela snacket om att man minskar regelbördan genom att lönekartläggningen ska göras vart tredje år i stället för varje år tror jag faktiskt är rent snömos.
Menar man allvar med att man vill motverka lönediskriminering, som det här handlar om - sedan kan jag hoppas att vi kan ha andra ambitioner när det gäller lönestrukturen i övrigt - tycker jag också att man måste våga använda de verktyg som finns. Annars blir det som så ofta när det gäller jämställdhet, och för den delen också när det gäller en del andra politiska frågor, att det blir vackra ord men det blir aldrig verklighet.
Erik Ullenhag tar upp behovet av förebyggande arbete mot diskriminering. Man kan också kalla det främjandearbete för jämställdhet. Det är ett av de uppdrag som Diskrimineringsombudsmannen inte har, där vi allvarligt kunde fundera över om man kanske borde ha det. Eller?
Ylva Johansson (S):
Jag önskar att jag kunde ta fasta på det Erik Ullenhag säger, att han anser att lönekartläggningar är en bra metod. Men sedan kommer han tillbaka till det som ständigt är undanflykter när det gäller jämställdhet, nämligen att det inte löser alla problem. Vi hörde i interpellationsdebatten innan att vårdnadsbidrag inte heller är det enda problemet för att få ut kvinnor på arbetsmarknaden. Nej, det är sällan en sak är det enda problemet eller att en åtgärd är den enda lösningen.
Men man backar hela tiden - vi ser regeringen göra likadant när det gäller kvotering till bolagsstyrelser - med skälet att det inte är det enda, att det inte ens är det viktigaste. Nej, det är det inte, men det är ett viktigt steg. Jämställdheten kommer aldrig att röra på sig om man inte också systematiskt vågar ta steg för steg. Det den här regeringen har gjort är faktiskt att man har flyttat tillbaka när det gäller lönekartläggning. Det är bra att man har tillsatt utredningar. Det kanske hade varit bättre att tillsätta utredningar innan man försämrade läget för lönekartläggning, som man faktiskt har gjort.
Jag tar gärna en diskussion om lärarnas löner och läraryrkets status, Erik Ullenhag. Lärare är kompetenta och professionella personer som kan barns och ungdomars lärande och utveckling. De behöver utrymme för att använda sin profession.
I stället blir de skrivna på näsan exakt hur de ska undervisa, de får hela tiden arbeta med större och större klasser och de får svårare och svårare uppdrag. Sedan får de höra från regeringen att det inte är utbildning som är viktigt utan att eleverna kan lika bra gå en ettårig gymnasieutbildning för att klara sig på arbetsmarknaden. Vad är det för kunskapssyn, och vad tror du det gör med läraryrkets status?
Ylva Johansson (S):
Tack, ministern, för svaret! Vi ser nu vissa tecken på ljusning på arbetsmarknaden. Trots det fortsätter fas 3 att växa. Under regeringen Reinfeldt har antalet personer som har varit arbetslösa i två år eller mer nästan tredubblats, från 24 000 till ungefär 70 000 personer.
Regeringens viktigaste åtgärd för de långtidsarbetslösa är fas 3. Fas 3 är slutstationen i regeringens jobb- och utvecklingsgaranti. Det är den jobb- och utvecklingsgaranti som dess värre ofta inte leder till vare sig jobb eller utveckling för dem som deltar. Fas 1 och 2 i denna jobb- och utvecklingsgaranti har år efter år dragits med problem med för låg aktivitet.
Också i årets budgetproposition konstaterar regeringen att arbetslösa inte får del av insatserna i fas 1 och 2 och att många därför ramlar ut i fas 3. Fru talman! I fas 3 ska man vara sysselsatt hos en anordnare. Man ska alltså inte aktivt rustas för att ta jobben, utan man ska vara sysselsatt. Det är lite grann tanken av en slutstation.
Efter att riksdagen gjorde ett tillkännagivande till regeringen för två och ett halvt år sedan tvingades regeringen att backa. Nu är det möjligt för ett fåtal personer att i fas 3 få tillgång till exempelvis utbildning. Regeringen gjorde tydligen bedömningen att det är få personer som behöver en utbildning som kan leda till arbete eftersom man har anslagit för lite pengar.
Det har visat sig att regeringen har gjort en felaktig bedömning. I oktober i år tog pengarna abrupt slut. Då drog Arbetsförmedlingen i nödbromsen. Det blev stopp för dem som hade planerat att påbörja en utbildning. Det blev stopp för de utbildningsanordnare som hade planerat att bedriva utbildningar. Precis som ministern säger sköt regeringen till extra pengar. Vi hade en interpellationsdebatt den 5 november om detta.
Det var bra att regeringen tillsköt pengar. Men bara två veckor senare, i mitten av november, drog Arbetsförmedlingen i nödbromsen igen. Nu var pengarna slut igen! Nu fick återigen långtidsarbetslösa beskedet att den utbildning de skulle gå på kunde de inte påbörja förrän nästa år. Då har Arbetsförmedlingen pengar igen.
Utbildningsanordnare som har bokat lärare och lokaler får känna av samma nödbroms. De får bedriva utbildningen först nästa år, inte under årets kvarvarande månader. Ska vi ha det så här, Elisabeth Svantesson, i arbetsmarknadspolitiken?
Rycka fram och tillbaka, dra i nödbromsen hit och dit - samtidigt som långtidsarbetslösa kommer i kläm. Vad är problemet? Kan inte regeringen klara av att styra Arbetsförmedlingen? Eller har regeringen haft fel från början om fas 3?
Ylva Johansson (S):
Det är en grundläggande skillnad oss emellan. De människor som i dag är långtidsarbetslösa i fas 3 kan ses som en annan sorts människor som har sig själva att skylla för sin arbetslöshet och som på något vis behöver förändra sig för att komma i arbete.
Eller de kan ses som människor som du och jag som har haft oturen att drabbas av dubbelsmällen arbetslöshet och regeringens arbetsmarknadspolitik och därför har hamnat i fas 3. Förtroendet för Arbetsförmedlingen är i botten, och förtroendet har sjunkit under en längre tid.
Det är naturligtvis ingen lätt sak att vända på den utvecklingen, men jag tror att arbetsmarknadsministern håller med mig i min åsikt om den typen av besked som har kommit under hösten, där man gasar och bromsar, gasar och bromsar. Det handlar om utbildningar för människor i långtidsarbetslöshet.
Det är fråga om människor som just har motiverats att gå en bristyrkesutbildning, där bedömningen har gjorts att den personen kan få en väsentligt förbättrad chans till arbete om han eller hon går utbildningen. Den arbetslöse är motiverad och är redo att starta, har tagit nya tag, och så får den arbetslöse veta att utbildningen inte blir av därför att pengarna är slut på kontot. Sedan är det situationen för utbildningsanordnarna.
Det handlar om alla de olika aktörer som Arbetsförmedlingen är beroende av att ha goda relationer med för att kunna samarbeta. Det gäller både kompletterande aktörer och utbildningsanordnare. Där brister det också i samarbetet och förtroendet. De lovar att bedriva en utbildning som Arbetsförmedlingen efterfrågar, för att motivera och utbilda personer som står långt från arbetsmarknaden, och sedan får de veta att utbildningen inte kan bli av förrän flera månader senare.
Det är klart att det påverkar förtroendet negativt för Arbetsförmedlingen. Fru talman! Ministern började med att säga att regeringens ambition är att bryta utanförskapet och att alla ska ha ett arbete att gå till. Det är en bra ambition. Många delar ambitionen.
Regeringens problem är att efter sju och ett halvt år där man har bedrivit en politik, där man har sagt att detta är målet med politiken, har arbetslösheten ökat och utanförskapet fördjupats. Det är resultatet av regeringens politik. Jag kritiserar inte regeringens ambition, men jag kritiserar resultatet av regeringens politik. Resultatet är bedrövligt dåligt. Det är sant att fler människor arbetar i dag.
Det beror på att det finns många fler människor i Sverige i dag. Det har aldrig varit så många i vårt land, och det är en positiv utveckling att Sverige växer. Det vore märkligt om det inte också skulle leda till att fler arbetade. Den intressanta frågan är att andelen som arbetar inte ökar och att arbetslösheten, framför allt långtidsarbetslösheten, ökar. Fru talman!
Arbetsmarknadsministern sade här ett par gånger ungefär så här: Jag har att utgå från Arbetsförmedlingens hemställan när jag beslutar om regeringens politik. Verkligen? Då skulle jag föreslå ett byte: Börja utgå från verkligheten i stället!