Ulf Kristersson (M):
Jag upplever ärligt talat att vi har varit ganska tydliga i den här processen med både vad som har varit avsikten med reformen och att vi står för dessa avsikter fullt ut. Men vi har också sett bekymmer med reformen som vi vill göra något åt. Att det är bra med tidsgränser har vi aldrig tvivlat på en sekund. Det är inget misstag. Tidsgränser är bra.
Det finns övertygande resonemang i den största enskilda utredning som gjorts någon gång i Sverige av de här frågorna som återkopplar till den ursprungliga idén bakom hela sjukförsäkringen: Det är en omställningsförsäkring tillbaka till arbete eller, för en inte oväsentlig grupp människor, till förtidspensionering. Båda sakerna är helt legitima. Rehabiliteringskedjan är bra. Att det är bråttom är bra. Att det finns stöd och hjälp på vägen tillbaka är bra. Allt detta är bra. Jag trodde inte att jag skulle behöva säga det här.
Vi står bakom detta och har gjort det hela tiden. Vi har aldrig tvivlat ett ögonblick på detta. Men vi har ändå velat säga att vi ser andra brister. Om du läser den i och för sig ganska långa men dock läsbara och läsvärda departementsskrivelsen kommer du att se vad vi menar med brister. Att människor föll mellan stolarna var en uppenbar brist. Att människor fick för sent stöd från Arbetsförmedlingen var en uppenbar brist. Att en del nollklassades som tidigare hade haft tidsbegränsad sjukersättning och tvingades gå till socialtjänsten var en uppenbar brist.
Vi beskriver bristerna fullödigt och vad vi vill göra för att göra något åt dessa. Det råder ingen tvekan om vad vi menade var brister, vad som var nackdelar och vilka felaktigheter som har drabbat människor, samtidigt som vi står upp för en krävande kärv reform som innebär att människor ska få största möjliga hjälp att komma tillbaka till arbete. Ingen kan leva i osäkerhet om vad våra avsikter var med detta.
Det framskymtar ändå i diskussionen här att ni är så fundamentalt missnöjda med hela reformen att ni antydningsvis berättar vad ni vill. Ni vill uppenbarligen att fler ska förtidspensioneras av arbetsmarknadsskäl. Det är ju innebörden av det som sägs här. Människor som uppenbarligen har arbetsförmåga men som inte kan jobba just nu borde få sjukersättning, tyckte jag nämndes alldeles nyss här. Då vill jag bara veta: Hur många ska förtidspensioneras fast de inte för all framtid saknar arbetsförmåga?
Ska vi tillbaka till 73 000 eller bara 60 000 eller 50 000? Om ni väljer bara 50 000, vad ska i så fall hända med de 23 000 däremellan som även ni skulle välja att inte förtidspensionera? Var går er gräns, hur ser er logik ut och hur ser er moral ut när ni begär att några människors arbetsförmåga ska prövas och helst vill förtidspensionera bort andra? Hur ser idén ut om ni inte vill ha det som vi har det i dag?
Ni vill ta bort tidsgränser, oklart vilka men några. Det finns inte så många. 180-dagarsprövningen mot hela arbetsmarknaden - som innebär att människor ibland kan tvingas att ta det tuffa beslutet att göra något annat i sitt yrkesliv än vad de från början hade tänkt sig, därför att det finns en annan förmåga som vi och människor själva vill använda - ska den bort? Eller ska ettårsgränsen eller tvåochetthalvtårsgränsen bort? Och om någon ska bort, vad ska hända i stället?
Om man inte ska kunna vara evigt sjukskriven, vilka tidsgränser tycker ni då ska då finnas kvar? Det skulle ändå pigga upp diskussionen en smula om vi visste vad vi pratar om för något. Allt detta är legitima frågor att diskutera. Man kan tycka genuint olika om detta. Min poäng är inte att raljera över ståndpunkterna. Jag tycker inte så. Det var inte tanken från början bakom den svenska sjukförsäkringen, som inte minst ni var med och skapade i Sverige.
Det blev så oavsiktligt när ni tog bort alla tidsgränser utan några beslut. De gled i väg. Med den förra utredningen som grund återinförde vi tydliga tidsgränser. Vill ni ta bort dem återgår det till 70-talets tradition i Sverige. Men säg då det!