KBLab/rixvox huggingface dataset:
Veronica Palm (S):
För att det inte ska råda någon tvekan i kammaren: Det socialdemokratiska partiet vill inte avskaffa patienternas rätt att välja vårdgivare. Det är en viktig del av valfriheten i välfärden. Men vi är djupt tveksamma till den utveckling som har skett där det snarare handlar om vårdgivarnas rätt att välja patienter. Jag vill tacka Per Ramhorn för svaret.
Det är uppenbart att det har varit viktigare för Sverigedemokraterna att visa att man är kompis med Moderaterna och tydliggöra att man är ett högerparti än att driva en egen politik som man talade om i valrörelsen. De som får betala för detta är landets pensionärer, de äldre som inte får den rätt till vård som de borde få.
De har byggt det här landet, men det är de som får betala Sverigedemokraternas spel med politiken när man så tydligt ställer sig till höger för att stärka Moderaterna.
Jag röstade ju inte på Sverigedemokraterna, men jag tror att många av dem som gjorde det är djupt besvikna, dels på det som händer nu, dels på det faktum att man i december valde att fälla en budget som innehöll sänkt pensionärsskatt och höjt bostadstillägg till de sämst ställda pensionärerna. Det är en tydlig prioritering som Sverigedemokraterna gör. Det är viktigare att markera sig som ett tydligt högerparti och ställa sig vid sidan av Moderaterna än att värna de äldre.
I den debatt vi har i dag blir det ännu tydligare, för det är inte så att man bara värnar Moderaterna, utan man värnar också deras kompisar i de privata vårdkoncernerna. Jag kanske inte ska säga att min fråga kvarstår, men jag vill gärna upprepa den: Varför är det viktigare att värna de privata vårdföretagen än de äldres rätt till vård?
Veronica Palm (S):
Jag ska försöka svara på de frågor till mig som Cecilia Widegren ställde i sitt anförande. Jag har också några frågor till Cecilia som jag vill ställa. I dag tillsatte regeringen en utredning och fattade beslut om utredningens direktiv just för att säkra mångfalden inom primärvården och få en reell välfärd och valfrihet. Det är ett av syftena: att säkra den reella mångfalden.
Jag som bor i Stockholms södra sjukvårdsområde kan i dag bara välja mellan olika privata aktörer. Jag är intresserad av att få en bra kvalitet i min välfärd. Den jämlika vården är också en del i det arbetet. Man ska inte leka affär och premiera innerstad framför socioekonomiskt mer tyngda områden, vilket ju har blivit effekten av vårdvalet i till exempel Stockholm.
På Östermalm ploppar det upp en massa läkarcentraler. Rinkeby får mindre resurser trots att det är lika många listade. Självklart följer regeringen av riksdagen fattade beslut. Det är därför man gör den större utredningen, för att säkra välfärden och välfärdens kvalitet. Möjligheten att välja vård kommer att finnas kvar.
Mina frågor till Cecilia är: Varför är Cecilia Widegren bättre skickad att besluta om valfrihetsreformer och möjligheten till mångfald i välfärd än man är på lokal nivå - varför är en tvångslagstiftning på nationell nivå det enda verktyget för att värna så kallad valfrihet?
När vi nu ser brister, till exempel vårdcentralen Serafen, som såldes för 700 000 kronor 2007 och sedan såldes vidare privat för 20 miljoner - det är alltså en vinst på 19,3 miljoner av skattepengar på ett år - och vi ser brister i jämlikhet och i resurser, vad är då bevekelsegrunderna för att leka affär med välfärden?
Veronica Palm (S):
Jag ställde två frågor till Cecilia Widegren som hon borde ha kunnat klara av att besvara på två minuter. Den ena var: Varför är Cecilia Widegren och Moderaterna bättre skickade att fatta beslut om valfrihet i vården än man är på lokal nivå?
Där svarade i och för sig Cecilia Widegren väldigt tydligt att det är bättre att vi här i Stockholm fattar beslut om hur man ska organisera vårdcentralerna i hela landet. Jag tycker att det är en väldigt konstig syn på det lokala initiativet. Landet ser olika ut. Man behöver organisera välfärden olika i olika delar av landet. Det var ett tydligt svar.
Moderaterna anser sig bättre än alla andra att fatta beslut. Då gör man det när man får möjlighet. Man beslutar då om tvångs-LOV på nationell nivå. Det var ett tydligt svar. Den andra frågan var: Vad är de egentliga bevekelsegrunderna för att leka affär med välfärden? Det är ju i grunden detta hela systemet handlar om.
Man leker affär med våra skattepengar och slösar bort, som i fallet med Moderaterna i Stockholm, 19,3 miljoner på ett år på en försäljning av en vårdcentral. Jag tycker att det är fruktansvärt oansvarigt! Men det är så Moderaterna väljer att använda skattepengarna. Cecilia Widegren valde att inte svara på den frågan. Jag vill ge dig en chans till.
Detta är ett parti som har tydliga personkopplingar i alla privata vårdkoncerner. Det är ett parti som med en dåres envishet har vägrat medborgarna insyn i sin partikassa. Jag är inte konspirationsteoretisk, men jag fattar att det är jobbigt. Det är jobbigt att bli osams med sina kompisar. Det är jobbigt att bita den hand som föder en.
Vad är egentligen skälet, Cecilia Widegren?
Elina Linna (V):
Först vill jag tacka statsrådet Jens Orback för svaret. Men för att vara ärlig tycker jag inte att det var mycket substans i det. Min första fråga i interpellationen lyder: Vilka åtgärder avser statsrådet att vidta för att genomföra en utvidgning av det sverigefinska förvaltningsområdet?
Jag frågar inte om statsrådet anser att utvidgningen bör genomföras, utan jag förutsätter att utvidgningen kommer att ske. Frågan är bara när och hur.
Redan för fem år sedan, då riksdagen fattade beslutet att godkänna att Sverige ratificerade den europeiska stadgan om landsdels- och minoritetsspråk och Europarådets ramkonvention om skydd för nationella minoriteter, kritiserades beslutet om att begränsa förvaltningsområdet för de finsktalande till de fem nordliga kommunerna.
Finsktalande finns och har funnits sedan århundraden överallt i vårt avlånga land. De flesta bor i Mälardalen. Det var statsrådet Ulrica Messing som i december 1999 hade ansvaret för politikområdet.
Jag citerar henne från debatten: "Som Sveriges första minoritetsminister kan jag med stor tillfredsställelse konstatera att det finns en bred politisk enighet kring huvuddragen i den nya politiken. Det är självfallet en styrka gentemot omvärlden."
Ulrica Messing sade också att hon hade förståelse för önskemål om att i vissa avseenden gå längre i fråga om skydd och stöd för de nationella minoriteterna och minoritetsspråken. Redan då var kritiken mot begränsning av förvaltningsområdet väl känt och utbrett.
Statsrådet Mona Sahlin har under de senaste åren haft ansvaret för minoritetspolitiken. För knappt två år sedan - i februari 2003 - lovade hon i en radiointervju att den sverigefinska minoriteten i Mälardalen ska få lagstadgad rätt att använda sitt modersmål i kontakter med myndigheter och domstolar.
Hon menade också att finska ska få en särställning i Mälardalen på samma sätt som den redan har i fem kommuner i norra Sverige och att alla sverigefinska barn som vill ska få undervisning i modersmålet i skolan. Sahlins tidsplan då var att regeringen skulle återkomma med ett förslag under år 2003.
Jag hoppas att statsrådet förstår att det inte bara är jag utan ett stort antal sverigefinnar och andra som är intresserade av de nationella minoriteterna som ser fram emot utvidgningen. Många har blivit besvikna under de senaste åren då löften levererats från ansvarigt statsråd utan att något sedan hänt. Herr talman!
Jag vill passa på att fråga statsrådet angående utredningen han hänvisar till i sitt svar. Det talas om att utredningen kommer att få tilläggsdirektiv och som följd av detta en förlängd utredningstid. Stämmer det? Blir det tilläggsdirektiv och, i så fall, vad innehåller dessa? Hur blir det med tiden?
Elina Linna (V):
Jag fick inte svar på mina frågor om tilläggsdirektiv och om tiden. Statsrådet kanske kan kommentera dem.
Jag tycker att det är bra att regeringen har höga ambitioner, men jag vill påminna om att Europarådet gjorde en uppföljning av efterlevnaden av svensk politik angående nationella minoriteter. Utredningen kom antagligen till stånd delvis på grund av det.
Visst är det så att jag skrev interpellationen med tanke på att vi har en ny minoritetsminister. På så sätt får vi möjlighet att diskutera den här viktiga frågan.
Men samtidigt vill jag också känna mig för och känna statsrådet på pulsen för att få veta vad statsrådet anser och vad statsrådet själv har för tankar om utvidgningen.
När det gäller Europarådets konvention och uppföljningen konstaterade Europarådet att det finns brister särskilt i kommunerna och när det gäller utbildningsinsatser. Rådet pekar på obalansen för sverigefinländarna.
I Gällivare, Haparanda, Kiruna, Pajala och Övertorneå når man målen, men där bor endast 5 % av den finskspråkiga befolkningen. Sedan lagen trädde i kraft har många svenska kommuner skurit ned sin undervisning i minoritetsspråken.
Jag undrar vilka kommentarer statsrådet har till Europarådets kritik. Hur kommer det sig att vi inte lyckats nå målen fastän regeringen har höga ambitioner? Hur anser statsrådet att regeringen ska behandla kritiken?
Lagen om nationella minoriteter har funnits i snart fem år, och det finns fortfarande en otrolig okunskap om lagen och lagens innebörd.
Det är vanligt förekommande att varken kommunalpolitiker eller tjänstemän i kommunerna och landstingen har någon aning om vilka fem nationella minoriteter vi har i Sverige och vad det innebär att vi har ratificerat Europakonventionen och stadgan. Det är då inte konstigt att vi inte kan nå upp till målen.
Återigen hänvisar jag till Europarådets kritik, och jag vill fråga statsrådet om han anser att kritiken är befogad och vad statsrådet i så fall avser att göra åt kritiken.
Elina Linna (V):
Först vill jag förtydliga det jag sade i mitt andra inlägg när jag tog upp Europarådets kritik av Sveriges efterlevnad. Jag menade då kritik när det gäller finska språket och användandet av det.
Jag förstår att direktiven handlar om det sydsamiska förvaltningsområdet, men det är en annan fråga. Den frågan menade inte jag från början. Jag är nöjd med att vi, som det ser ut nu, kommer att få en utredning senast den 1 mars 2005.
Då kan vi börja diskutera konkret utifrån vad utredningen innehåller. Jag har själv inte kunnat delta i de konferenser som har anordnats under året där kommun- och landstingsrepresentanter har deltagit. Det är väldigt bra.
När man startade konferenserna förra året var det inte ens några som anmälde sig till konferenserna. Det är trots allt ett bevis på att det i dag finns ett större intresse och kanske också kunskap i kommuner och landsting.
Förhoppningsvis kommer det att ske fler positiva framsteg när det gäller den nationella minoritetspolitiken. Jag ser fram emot flera debatter om nationella minoritetsspråk, och jag önskar statsrådet välkommen också inom det här området.
Elina Linna (V):
Min partikamrat Ingrid Burman och jag väckte en motion med anledning av regeringens proposition Sekretessfrågor - Skyddade adresser, m.m. med en förhoppning om en lite mer välvillig behandling i konstitutionsutskottet. Nu avstyrks vår motion i betänkandet, så jag vill börja med att yrka bifall till motion K24 under punkt 1.
Min andre partikamrat Mats Einarsson argumenterade vältaligt för förslaget i betänkandet och kom också med förklaringen att det är i undantagsfall detta ska gälla som bestämmelse.
Ändå beklagar vi att konstitutionsutskottet nu går på regeringens linje och avskaffar den så kallade tvåårsregeln. Vi menar att det som avhandlas i relation mellan vårdare och patient ofta är av integritetskänslig art och bygger på ömsesidigt förtroende och tillit.
Sekretesslagen har en stor betydelse för att patienten ska känna sig trygg att i förtroende kunna ta upp olika uppgifter om sig och sitt liv. Varje inskränkning av sekretesslagen inom hälso- och sjukvården och inom socialtjänsten kan därför försämra och förhindra en förtroendefull relation mellan vårdtagare och vårdgivare.
Patienten kanske till och med låter bli att söka nödvändig vård på grund av rädsla för att känsliga uppgifter kommer att röjas. Här tänker jag speciellt på personer med psykisk ohälsa. Det är inte bara ur patientperspektivet som inskränkningar i sekretesslagen kan få negativa konsekvenser utan också ur hälso- och sjukvårdspersonalens perspektiv.
En otydlig och alltför uppluckrad sekretesslagstiftning kan för vårdpersonalen innebära orimliga ställningstaganden och dilemman som är svåra att hantera. Vi anser att det är av stor vikt att enskilda kan känna förtroende för att uppgifter om personliga förhållanden inte kan lämnas vidare utan den enskildes samtycke.
I dag finns den möjligheten endast för de allra grövsta brotten men inte för försök till dessa brott. Fru talman! Regeringen motiverar förslaget till ändring i sekretesslagen med att den nu öppnar en möjlighet för vårdpersonalen att göra en anmälan om man misstänker att en kvinna utsatts för misshandel men själv av olika skäl inte har förmåga att göra en anmälan.
Det kan verka positivt, men det kan också betyda att kvinnan utsätts för risker för att anmälan görs mot hennes vilja. Det är även nödvändigt att det finns ett skydd för den utsatta kvinnan i samband med anmälan. I stället för denna förändring i lagen menar vi att det ska finnas resurser som stärker kvinnan så att hon själv ska kunna göra anmälan.
Avslutningsvis, fru talman, vill jag påpeka att ett stort antal tunga remissinstanser haft invändningar mot förslaget, till exempel Vårdförbundet, Riksförbundet för Social och Mental Hälsa, Handikappförbundens samarbetsorgan och Riksdagens ombudsmän.
Elina Linna (V):
Först vill jag bemöta Anne Marie Brodéns påstående om min eller Vänsterpartiets syn på privata vårdgivare med att undra: Vad har Moderaterna för syn på den offentliga sjukvården?
När man lyssnar på Moderaternas sjukvårdspolitiska beskrivningar låter det som att den enda lösningen på problemen inom hälso- och sjukvården är att privatisera hälso- och sjukvården i Sverige. Det anser inte Vänsterpartiet, utan vi anser att det måste finnas en möjlighet att förbättra inom den offentliga sektorn.
När Vänsterpartiet föreslår en utvärdering av konsekvenserna av de privatiseringar som har genomförts, varför ställer sig inte Moderaterna bakom vår motion? Det handlar inte om att träffa några enskilda representanter för privata vårdverksamheter och få den bilden.
Jag har också träffat privata vårdgivare som beskriver att verksamheten är otroligt bra, och det är den också. Jag ifrågasätter inte verksamheten, utan det handlar om systemskifte. Ska vi ha offentlig verksamhet där vi kan ha insyn och där vi inte heller riskerar att skattemedel används för vinstsyfte för privata bolag?
Varför ställde ni er inte bakom vår motion?
Elina Linna (V):
Den utvärdering som jag hänvisade till som visar på att konsekvenserna av privatisering har inneburit ökade kostnader för kommunerna heter Privatiseringens pris . Det är utomstående utvärderare från Göteborg som har gjort den.
När jag talar om vår motion är det vår motion här i riksdagen som går ut på att vi skulle göra en större omfattande utvärdering av konsekvenserna av privatiseringar. Det har inte gjorts, och det förvånar mig att inte de borgerliga partierna står bakom vår motion också. På så sätt skulle vi få en helhetsbild av konsekvenserna för hela samhället.
Vi kan inte blunda för den vetskap som vi har att de samhällen som har större andel av privata vårdgivare också har större vårdkostnader.
Elina Linna (V):
Visst är vi överens i mångt och mycket när det gäller hälso- och sjukvården. Vi är överens om att vi ska finansiera hälso- och sjukvården med skattemedel till exempel. Sedan blir det problem när de borgerliga partierna menar att det är helt okej att en del av de pengar som tas från skattemedel ska kunna gå till de privata bolagens vinstutdelningar.
Det tycker inte Vänsterpartiet. Det är den systemskillnad som vi har. Vi har olika ideologier. Det är det som det handlar om.
När det gäller den fråga som Chatrine Pålsson ställer till mig om hur det känns att behöva ha 13 reservationer i det här betänkandet som har över 320 motioner vet vi ju allihop att det finns massor med socialdemokratiska motioner också som blir avslagna i betänkandet.
Så det är inte konstigt.
Jag lärt mig under de år som jag har suttit i riksdagen att när man enträget tar upp frågan om och om igen, som när det gäller lobotomi till exempel - och där finns det nya aspekter som vi känner till i dag, som med barnen - så finns det stora möjligheter att så småningom komma till rätta med det. De borgerliga är inte heller överens om alltihop.
Jag har inte hört att Kristdemokraterna tycker att det är helt okej med husläkarreformen som Folkpartiet vill återuppliva.
Elina Linna (V):
Det är där som våra ideologier skiljer sig åt, Chatrine Pålsson. Vi ser inte hälso- och sjukvården som vilken bransch som helst, utan hälso- och sjukvården ska drivas med gemensamma skattemedel. Människor ska känna att det här är vår gemensamma hälso- och sjukvård, inte företaget det-och-det som sedan av våra skattemedel ska kunna dela ut vinst till aktieägare.
Det är där våra synpunkter skiljer sig åt. Sedan ifrågasätts vår möjlighet att ta ansvar gemensamt mellan Miljöpartiet, Vänsterpartiet och Socialdemokraterna. Vi har lämnat 16 budgetar. Vi har lyckats med det. Vi är tre olika partier, och det är det som ger mångfalden i detta samarbete.
Vi har lyckats, Chatrine Pålsson, att höja det ekonomiska läget också för Sveriges kommuner och landsting. Det är inte så att det är väldigt stora underskott i kommuner och landsting.
Vänsterpartiet har bidragit mycket till att statens bidrag till kommuner och landsting har ökat så att kommuner och landsting i dag till och med har överskott.
Elina Linna (V):
Jag misslyckades tydligen totalt i mitt anförande, om Kenneth Johansson fick den uppfattningen att Vänsterpartiet menar att allt är bättre om det drivs av kommuner och landsting.
Så har jag inte sagt, utan det handlar om att ha ett transparent och stadigt system så att skattemedel används på så sätt att befolkningen också kan ha kontroll över hur skattemedel används. Jag tycker att det var intressant att lyssna på Kenneth Johansson.
Han kritiserar eller vill inte ha toppstyrda lösningar, de lokala lösningarna är det viktigaste att behålla. Det uppskattar Vänsterpartiet också.
Då är min fråga: Hur kommer det att bli sedan när eller om alliansen får möjligheten att styra över hälso- och sjukvården och kommer att se till att hälso- och sjukvården förstatligas? Finns det inte en risk just för en sådan toppstyrning som Kenneth Johansson befarar?
Elina Linna (V):
När man lyssnar på speciellt Moderaternas argumentation - Kenneth Johansson är ju representant för Centerpartiet, men ni strävar efter att kunna driva hälso- och sjukvården med en gemensam politik - förstår man att landstingen kommer att läggas ned och att hälso- och sjukvården ska förstatligas. Det som jag undrar är om det inte borde oroa Kenneth Johansson.
Kenneth Johansson talar också vackert för en solidariskt finansierad hälso- och sjukvård, men det blir en konflikt med solidariteten om de gemensamma skattemedlen hamnar i de privata aktieägarnas fickor.
Det tror jag att väldigt många inte bara i Vänsterpartiet utan i den övriga svenska befolkningen anser. Jag lyssnade noga när Kenneth Johansson talade om Vänsterpartiet, Socialdemokraterna och Miljöpartiet och kritiserade oss.
Jag ska passa på nu att fråga Kenneth Johansson - egentligen borde jag ha ställt frågan också till de andra partirepresentanterna: Hur kommer det sig att ni kallar oss för vänsterkartellen? Vänster är vi, och det har i alla fall inte jag som vänsterpartist någonting emot, men ordet kartell är ett nedvärderande ord.
Hur kommer det sig att ni konsekvent kallar oss för vänsterkartellen? Det gör aldrig vi. Vi tre partier samarbetar. Vi kallar er för alliansen som ni har döpt er till, och det respekterar vi.
Elina Linna (V):
Tack, socialministern, för svaret på min interpellation! Svaret innehåller en del tyckande, men konkreta besked saknas, tycker jag.
Visst säger socialministern i sitt svar att regeringen har för avsikt att avveckla denna stopplag, men samtidigt säger Göran Hägglund att det dock är "tänkbart att det finns behov av någon typ av reglering för de sjukhus där riks- och regionsjukvård bedrivs".
Jag kan upplysa socialministern om att den regleringen finns i lagen om driftsformer för offentligt finansierade sjukhus. Duger inte den lagen? Är det för att den borgerliga alliansen så hårdnackat har sagt nej till lagen från början?
Lagen tydliggör att sjukvården inte är och inte heller ska vara en produkt vilken som helst på en marknad, att vård av sjuka inte är en affärsverksamhet som ska drivas i syfte att dela ut vinst. Förbudet i lagen är alltså mot vinstutdelning.
Frågan är: Ska det handla om vinstintressen eller om människors behov? Det finns en intressekonflikt där. Ska socialministern nu sätta i gång och omvandla svensk sjukvård till affärsverksamhet?
Ska offentliga medel användas för att dela ut vinst till aktieägare som finns i Sverige, Frankrike, Spanien eller i länder ännu längre bort? Det är frågan, Göran Hägglund. Socialministern berör i sitt svar entreprenad. Jag hoppas att ministern inte tror att lagen förbjuder entreprenörskap.
Det gör den inte, men Vänsterpartiet ser problem med entreprenörer inom vården. Lagen om offentlig upphandling säger att den vård som lagts ut på entreprenad måste upphandlas med jämna mellanrum. Det finns ingen självklarhet att entreprenören får fortsätta att utföra vården.
Kontinuiteten mellan vårdgivare och patient bryts. Jag förmodar att socialministern känner till Brommageriatriken. För några år sedan satsade initiativrik och kompetent personal pengar och resurser och bildade Brommageriatriken, som de har drivit mycket bra.
Sedan blev det dags för ny upphandling - det hör ju till när marknaden ska styra. Brommageriatriken fick inte anbudet. Numera ligger ärendet hos Regeringsrätten, och det lär bli fler ärenden om Göran Hägglund får bestämma.
Jag vill fråga socialministern hur socialministern tänker lösa problemen när det gäller entreprenörer så att man kan klara av kontinuiteten i vården.