Emma Henriksson (KD):
Nu står vi här igen. Det har gått ganska kort tid sedan vi senast hade en debatt om en fråga som på samma sätt som denna handlar om någonting som faktiskt inte är en av vårdens utmaningar. Vi har ett problem som inte riktigt finns.
Det kommer ett förslag från regeringen, som inte riktigt förklarar hur detta skulle kunna lösa ett problem som inte riktigt finns. Det finns dock en risk att det faktiskt skulle göra att vi skapar nya problem. Universitetssjukvård är otroligt viktigt.
Det är viktigt att vi har förutsättningar för forskning, att det sker mycket utveckling och att det är någonting som kommer alla medborgare till del. Det är viktigt att detta finns spritt i hela landet och att vi hela tiden gör allt vi kan för att stödja alla dem som arbetar med den medicinska forskningen och ger dem goda förutsättningar.
Men vad som är universitetssjukvård är inte någonting som är en gång givet. Det var inte givet att det som var universitetssjukvård den 1 juli 2007 skulle vara det i dag.
Och detta har regeringen tagit till sig av remissinstansernas kritik: Det där med att backa till ett datum i juli 2007 och frysa tiden just där och då - det backade man ifrån. I stället vill man frysa tiden nu. Man vill säga att det som just nu är universitetssjukhus och universitetssjukvård för alltid ska fortsätta att vara det.
Detta gör man trots att remissinstans efter remissinstans - både myndigheter och de som själva är vårdgivare i form av läkare och sjuksköterskor - har svarat att de inte ser på vården på det viset.
Det är inte så vården fungerar, utan det sker en kontinuerlig utveckling varenda dag, vilket gör att det som var väldigt högspecialiserat i går inte är det i dag och definitivt inte behöver vara det i morgon.
Därför har regeringen helt fel utgångspunkt när man väljer att stanna tiden vid ett visst datum och slutar att vara öppna för utveckling. Vårdanalys kommenterar förslaget med att man finner att förslagens sammantagna konsekvenser för patienter och medborgare inte behandlas i promemorian.
Konsekvenserna för medborgarna som detta gäller har alltså inte ens behandlats - det säger Vårdanalys. Man pekar på att motiven är vaga och att det saknas en allsidig belysning av konsekvenserna.
Man säger också att det Vårdanalys veterligen inte finns något entydigt svar på vilken driftsform som genererar högst kvalitet eller är mest effektiv. Regeringen har nämligen som en grundförutsättning att driftsformen i sig skulle vara det som är avgörande. Men något underlag för den uppfattningen finns inte i promemorian.
Det har heller inte funnits under beredningsprocessen, och det finns inte i något annat material - åtminstone inte i något som vi eller de ansvariga myndigheterna på detta område har kunnat ta del av. Statskontoret säger att ett förbud som omfattar all hälso- och sjukvård vid universitetssjukhusen skulle kunna försvåra för landstingen att organisera vården resurseffektivt.
Det är inte någon mörk majoritet i riksdagen som uttrycker det med några märkliga avsikter, utan det är en av de myndigheter som har som ansvar att se till att den verksamhet som vi bedriver med skattebetalarnas pengar är så effektiv och välfungerande som möjligt.
Vårdförbundet säger att detta med att utgå från sjukhus bygger på en traditionell syn på vården, där byggnader och hus kommer i förgrunden, i stället för att fokus riktas på den verksamhet och den vårdnivå det handlar om. Remissinstans efter remissinstans ger tydligt stöd för att detta är en produkt som aldrig någonsin borde ha hamnat på riksdagens bord.
Detta löser inte ett problem, eftersom det är ett problem som inte ens existerar. Den här regeringen borde lägga sitt krut på att ta sig an de utmaningar som vården står inför. Man borde ägna sig åt de verkliga utmaningarna - åt de växande köerna och åt förtroendet för vården, som sjunker på grund av att regeringen lägger tid på skuggboxning i stället för på vårdutveckling.
Med det, fru talman, yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet och därmed till förslaget i Alliansens motion.