Anti Avsan (M):
Det hänvisas till de satsningar som regeringen sägs göra på polisen. Då blir frågan direkt: Varför säger ni nej till att behålla målet på minst 20 000 poliser i Sverige? Det handlar också om det vi moderater och de övriga allianspartierna har föreslagit, nämligen 2 000 ytterligare poliser som i första hand ska arbeta i särskilt utsatta områden, i utanförskapsområden och i glesbygd.
Inrikesministern hänvisar i svaret till att det måste vara upp till Polismyndigheten att göra de taktiska bedömningarna av hur och när man ska agera för att nå framgång i ett enskilt ärende. Då blir den naturliga följdfrågan: Kan inrikesministern lämna exempel på taktiska bedömningar som gör att man ska vänta tre dygn med att ingripa i ett fall som mitt exempel?
Jag vill understryka att detta inte handlar om problematiken med otillåtna bosättningar utan om förutsättningarna för polisens basfunktioner i ett rättssamhälle. De 283 miljoner kronor som är regeringens satsning på polisen kan inte vara någonting som är en lösning på polisens problem i vidare mening. Pengarna är ändå avsedda för att möta flyktingkrisen och i viss mån en satsning på civilanställda.
Man har också uttalat att 33 miljoner avser det som kallas återvändandearbetet, och man nämner även hatbrott i sammanhanget. Debatten i dag handlar i grunden inte om pengarna i sig utan om hur polisen utför sitt arbete. Det har också koppling till vilket ansvar regeringen tar för polisens omorganisation och möjligheterna att nå goda medarbetarresultat inom polisen.
Detta är något som jag har tagit upp också i en tidigare interpellationsdebatt med inrikesministern. Jag har då framhållit att polisens nya organisation måste ses endast som ett första steg mot att förändra och förbättra polisens möjligheter att uppnå goda resultat. Oavsett organisatoriska och lagreglerade förutsättningar för polisens arbete kommer attityderna, eller med andra ord förhållningssättet, till arbetsuppgifterna alltid att vara avgörande för resultatet.
Kortfattat handlar det om vad polisen ska ägna sig åt och hur man sedan gör det. Ska polisen prioritera det som verkligen är polisens basfunktioner, vilka jag anser vara för det första en fungerande utryckningsverksamhet, så att människor i akuta situationer kan få hjälp, och för det andra en fungerande utredningsverksamhet, så att människor som har blivit utsatta för brott kan komma till sin rätt?
Om dessa grundfunktioner skulle värderas och prioriteras högre skulle det i förlängningen också ge avtryck i fråga om vilken typ av arbetsuppgifter som blir karriärbefrämjande inom polisen. Det skulle i sin tur också påverka attityderna. En annan mycket viktig och helt elementär förutsättning för polisens resultat är hur det polisiära ledarskapet i framtiden är utformat och hur det ska utövas. Det är mycket viktigt.
Jag vill också peka på att den nuvarande justitie- och migrationsministern Morgan Johansson vid ett flertal tillfällen i opposition kritiserade polisens brist på effektivitet. När alliansregeringen vid några tillfällen lade fram lagstiftningsförslag var svaret från Socialdemokraterna ofta att uppklaringen av brott i stället borde bli bättre. Då undrar jag: Hur har inrikesministern tagit hand om den frågan?
Hur ska man se till att uppklaringen av brott, som enligt min mening är den andra av polisens basfunktioner, förbättras?