KBLab/rixvox huggingface dataset:
Helena Bouveng (M):
Jag ska börja med att ta upp detta med glasögon. En utredning om funktionsnedsättningar är på gång, och den kommer att föreslå hur man ska hantera detta. I dag är det landstingen som är ansvariga för dessa frågor, och det stämmer att det är bara Stockholms läns landsting som har valt att inte ge något bidrag. Bidragen varierar också mycket mellan de olika landstingen.
Jag kan hålla med Christer Engelhardt om att när det gäller sjukdomar som innebär många byten av glasögon tål det att tittas på. Vad jag inte tycker tål att tittas på är generella bidrag till glasögon. Jag tycker att du och jag kan betala för glasögon till våra barn. All forskning visar också att generella bidrag inte hjälper dem som behöver detta mest. Jag är nog beredd att titta på detta när det gäller personer med ekonomiskt bistånd som inte har råd att köpa glasögon.
Då tycker jag att socialtjänsten noga ska titta på om det är nödvändigt för att Pelle faktiskt ska kunna läsa i skolan. Jag vill komma tillbaka lite grann till de kommunala investeringar som du talade dig varm om. Jag håller med om mycket i ditt resonemang. Här har man stora möjligheter med kommunala investeringar vad gäller skola, jobb och så vidare.
Hur kan det då fortsatt vara en stor andel av barnen i Malmö som lever under knappa förhållanden, trots socialdemokratiskt maktinnehav under många år?
Helena Bouveng (M):
Som jag sade inledningsvis kan man se på barnfattigdom på olika sätt, och man kan mäta den på olika håll. I Sverige har vi en mycket jämlik inkomstspridning. Enligt OECD är vi, om man räknar in alla välfärdssektorer, det mest jämlika landet när det gäller inkomstspridning.
Det står också helt klart att i absoluta tal, det vill säga att man har en skälig levnadsnivå, har antalet barn som fått det betydligt bättre ökat. Jag tror att det är oerhört viktigt att vi fortsätter detta arbete, och om vi ska uppnå detta delmål enligt barnkonventionen gäller det att det skapas jobb, jobb, jobb.
Mig veterligen säger ni nej till den lägre arbetsgivaravgiften för unga, till krogmomsen och delvis även till RUT-avdraget. Detta är reformer som gör att människor som står mycket långt från arbetsmarknaden kommer in på den, men dessa reformer säger ni nej till. Jag har mycket svårt att förstå det, eftersom forskningen visar att det är jobb, jobb, jobb som behövs. Att ni är emot och vill förhindra sådana reformer som faktiskt gör att människor kommer in i arbete, inte minst våra nya svenskar, har jag mycket svårt att förstå.
Jag tycker fortfarande att ni sviker dessa människor som verkligen vill in på arbetsmarknaden. Ett arbete som gör att man kan försörja sig utan försörjningsstöd ger en trygghet i den egna vardagen. Det säger ni nej till.
Helena Bouveng (M):
Precis som jag svarade Christer Engelhardt tycker jag att det är ett stort problem att vi har människor som faktiskt står utanför arbetsmarknaden. Jag skulle naturligtvis vilja se att det var noll procent. Det finns en utredning om hur arbetslöshetskassan faktiskt ska se, om den ska vara obligatoriskt eller om det ska finnas olika valmöjligheter. Jag ska inte gå in på det nu. Återigen, Magnus Ehrencrona, säger ni faktiskt nej till möjligheten att anställa fler.
Vi har gjort det billigare och lättare att anställa fler människor. Detta säger ni nej till. Jag har mycket svårt att förstå det. Vi har försökt med riktade reformer som faktiskt gör det drägligt för människor som står utanför arbetsmarknaden.
Vi har höjt flerbarnstillägget, vi har höjt bostadstillägget, och normerna för ekonomiskt bistånd har räknats upp betydligt mer än vad KPI säger, vilket ger ungefär 1 100 kronor för en ensamstående med barn.
Jag undrar om det med Miljöpartiets politik skulle ha funnits utrymme för en sådan höjning.
Helena Bouveng (M):
Som ensamstående mamma kan jag verkligen förstå det problemet, inte minst eftersom jag jobbar inom politiken med dess villkor, som innebär väldigt mycket kvällsarbete. Jag hade tur att ha föräldrar och kompisar som kunde hjälpa mig med detta. På den tiden var jag gruppledare för Moderaterna i Vetlanda. Vi diskuterade detta väldigt mycket. Det finns ensamstående som lever i särlevnad.
Då finns det två föräldrar i varsin stad, och man skulle kunna pyssla ihop det. Vi hade den problematik som Eva Olofsson nämner med kvinnor som jobbade i servicesektorn. Jag tror ändå att det är viktigt att barn så mycket som möjligt har tillgång till sina föräldrar.
Vi hade diskussionen om att man inte ville eller kunde tala med varandra och pyssla ihop det, så att barnet fick vara med andra barn under dagtid och träffa sina föräldrar nattetid. Med det sagt, Eva Olofsson, tror jag att det är oerhört viktigt att vi ute i våra kommuner fattar någon typ av beslut om att ingen ska behöva säga nej till ett jobb för att man inte har barnomsorg.
Det tror jag är viktigt inte minst för ensamstående mammor.
Helena Bouveng (M):
Jag delar Eva Olofssons starka oro för de här kvinnorna. Under min tid i justitieutskottet hade vi en hel del arbete och utredningar om just papperslösa kvinnor. Det är inte helt sällan som man blir utsatt, att man utnyttjas av illvilliga människor.
Jag tror precis som Carin Götblad att här krävs det betydligt större kunskaper för att kunna hitta olika sätt och vägar att bemöta dessa ytterst utsatta kvinnor. Vad Carin Götblads förslag kommer att innebära vet inte jag. Men jag vet att det finns exempel på en hel del kommuner som aktivt har arbetat med att uppsöka dessa kvinnor, för man vet att de finns men man har inte tagit tag i det.
Jag skulle inte bli förvånad om Carin Götblad exempelvis kommer att titta på hur Stockholms socialtjänst jobbar när man hittat gömda kvinnor. Det handlar om att ge kvinnorna skydd och stöd och att de efter ett tag ska kunna hitta vägar att på något sätt återvända men inte komma i kontakt med de människor som har utsatt dem för fruktansvärda brott.
Helena Bouveng (M):
Det finns kommuner och socialtjänster som är duktiga på att hitta och bemöta dessa kvinnor. Socialtjänst och polis har vittnat om att många av dem lever gömda och inte kommer fram, så en viktig del är att göra ett aktivt arbete för att hitta dessa otroligt utsatta kvinnor.
Precis som Eva Olofsson hoppas jag att Carin Götblad kommer med förslag som gör det möjligt för dessa kvinnor att få ett tryggt boende och kunna andas ut. Många av dem är dessutom oroliga för sina barn som har bevittnat och varit med om detta. Jag ser fram emot Carin Götblads förslag. Jag tror och hoppas att hon kommer att titta på de goda exempel som finns, för jag delar Eva Olofssons oro för dessa utsatta kvinnor.
Helena Bouveng (M):
Jag kan först konstatera att för första gången på tolv år höjer vi nu normen för försörjningsstödet. Det orkade inte den före detta regeringen med. Detta gör vi trots att vi just nu lever i en tuff tid ekonomiskt. Lägg därtill att vi har förstärkt stödet, framför allt riktat till barnfamiljer. Vi ser att den ensamstående mamman har haft en tuff ekonomisk tid. Sedan går jag tillbaka till innanförskapet och utanförskapet.
Det visar med all tydlighet att alliansregeringen definitivt har en rak linje vad gäller att människor ska gå från bidrag till arbete. Därför är den aviserade propositionen, där man säger att det ska löna sig att gå från försörjningsstöd till arbete, otroligt viktig.
Jag tror inte att det finns en enda forskare - och inte heller Rädda Barnen - som inte säger något annat än detta: Den värsta korrelationen när det gäller om det ska gå bra för barnen i framtiden eller inte är om de är uppväxta med försörjningsstöd. Det är förödande att leva i dessa förhållanden under lång tid, inte minst för barnen. Därför är det så otroligt viktigt för alliansregeringen att det ska löna sig att gå från bidrag till arbete.
Helena Bouveng (M):
Jag tycker att det är lite märkligt av Meeri Wasberg att tala om en havererad sjukförsäkring. När vi tog över förtidspensionerades 140 personer varje dag. Det kallar jag en haverering. Alliansregeringen har bestämt sig för att så behandlar inte vi människor. Vi tror att det är oerhört viktigt att det finns olika möjligheter att komma tillbaka till arbetsmarknaden. Det gjorde inte den förra regeringen någonting alls åt.
Sedan påstår Meeri Wasberg att det alltid har lönat sig att arbeta. Socialt har det definitivt gjort det. Jag är helt överens med dig om det. Ibland kommer vikten av att tillhöra en arbetsgemenskap bort i debatten. Det är definitivt en annan del. Men det har inte alltid lönat sig ekonomiskt att gå från bidrag till arbete. Därför är de införda jobbskatteavdragen otroligt viktiga.
Om jag har förstått er partiledare rätt är han beredd att gå med även här. Det är jag glad för. Sedan har vi en stor utmaning med dem som är långvarigt inne i ett försörjningsstöd när det gäller hur de ska hitta vägar in på arbetsmarknaden. Jag kan tycka att det är lite synd att Socialdemokraterna ibland fnyser åt jobb som kanske inte kräver den högsta utbildningen.
Det ska löna sig i högre grad att gå från försörjningsstöd till arbete, och det ska vara möjligt att hitta arbeten som inte kräver den högsta högskolekompetensen. Om vi jämför med andra länder ser vi att man där i betydligt högre grad har enklare arbeten att gå till. Jag tror att vi måste gå den vägen även i Sverige; annars kommer vi inte att klara av att fler människor kommer i arbete även här.
Helena Bouveng (M):
Det var spännande att höra Hannah Bergstedt i nästan tio minuter. Hon talade väldigt mycket om hur illa det har gått för Sverige under Alliansens tid. Hon ägnade också mycket tid åt bidrag och så vidare. Jag hörde inte mycket om förslag för hur jobben ska komma till och hur tillväxten ska öka. Jag håller med Hannah Bergstedt om att vi kan se en klar skillnad i fråga om hur vi tänker och tycker när det gäller vägen till fler arbetade timmar.
Beträffande tanken på att höga skatter med automatik genererar högre skatteintäkter totalt kan vi faktiskt se att vi med sänkta skatter har fått högre skatteintäkter totalt i Sverige. I fråga om arbetsmarknaden kan jag konstatera att Sverige har EU:s högsta sysselsättningsgrad. Det borde ändå glädja Hannah Bergstedt. Jag skulle vilja fråga Hannah Bergstedt hur hon ser på löneskatten för äldre.
Vi i Alliansen sänkte arbetsgivaravgiften och slopade den speciella löneskatten för äldre. Finansminister Magdalena Andersson sa att det är viktigt att vi förändrar attityderna till att fler människor jobbar allt längre. Tror Hannah Bergstedt att det blir fler eller färre människor över 65 år som kommer att arbeta om man återinför den speciella löneskatten för äldre?
Helena Bouveng (M):
Jag håller helt med Hannah Bergstedt om att det är otroligt viktigt att titta på arbetsmiljön. Jag tror också att det är otroligt viktigt att titta på omställningsmöjligheter. Vår partiledare Anna Kinberg Batra sade senast i helgen att det är viktigt att man ska kunna kompetensutbilda sig och att det ges större möjligheter även för äldre som är över 40-50 år att ställa om. Det håller jag helt med om.
Som jag sa i mitt inlägg är det, sedan vi slopade den särskilda löneskatten för äldre, 90 000 fler jämfört med 2006 som jobbar efter 65 års ålder. Det största bidraget där står kvinnorna för. Det är en ganska tydlig signal.
Jag måste fråga Hannah Bergstedt igen: Tror du att det leder till att fler eller färre människor över 65 år fortsätter att jobba om man specifikt ökar kostnaden och återinför löneskatten? Är det rätt väg att gå om man vill påverka attityderna åt ett helt annat håll än det som ni föreslår?
Helena Bouveng (M):
Tack, finansministern för svaret. Den rödgröna regeringen aviserade flera skattehöjningar som tyvärr kommer att få negativa effekter på sysselsättningen. Det är en bedömning som inte bara jag gör, utan det gör också Konjunkturinstitutet, Ekonomistyrningsverket, Arbetsförmedlingen, Pensionsmyndigheten och faktiskt regeringen själv. Några skattehöjningar aviserades före valet, men att höja löneskatten för personer över 65 år - den så kallade silverskatten - hördes det inget om.
I dag kan vi läsa att det har fått många av 65-plussarna att gå i taket, kanske med all rätt. Genom att höja skatten på arbete riskerar man nu att bryta den positiva trenden med att allt fler äldre väljer att stanna kvar på arbetsmarknaden, även efter det att 65-årsdagen är passerad. Andelen personer över 65 år är nu historiskt hög. I dag är 100 000 fler seniorer yrkesverksamma jämfört med 2006.
Särskilt stark har utvecklingen varit bland kvinnor. Ny statistik från Eurostat visar att Sverige har EU:s snabbaste växande sysselsättningsgrad bland personer i åldersgruppen 65-74 år. Sedan 2006 har sysselsättningsgraden ökat med över sex procentenheter, vilket är den största ökningen bland EU-länderna - en fantastisk utveckling som jag tror och hoppas att finansministern likt mig anser vara otroligt glädjande.
Det är en utveckling som är nödvändig då vi blir allt fler som lever ett liv långt upp i åldrarna, eller som det sägs: 45 år har blivit 65 år. Herr ålderspresident! Jag delar finansministerns åsikt att det inte bara är ekonomiska incitament som gör att man vill stanna kvar längre på arbetsmarknaden. Möjligheter till omställning och kompetensutveckling är också viktiga frågor.
Därför har vi i Alliansen föreslagit flera åtgärder som gör detta möjligt högre upp i åldrarna. Alliansen föreslår också att rätten att kvarstå i anställning ska höjas från 67 års ålder till 69 års ålder.
Men faktum kvarstår dock att gynnsamma villkor, både för den anställde och för arbetsgivaren, har varit otroligt viktiga för den positiva trend som vi har haft i och med att allt fler väljer att jobba efter 65 år. I en artikel i Dagens Industri ger finansministern utryck för folks syn på Sverige. I Sverige finns det en deprimerande ungdomsfixering som måste försvinna.
Då blir det väldigt konstigt, och för mig märkligt, att finansministern samtidigt lägger fram förslag som motverkar detta. Därför vill jag fråga finansministern: Varför säger finansministern att er budget ska vara den mest jämställda budgeten, samtidigt som ni lägger fram förslag som direkt motverkar den ökande sysselsättningsgraden bland kvinnor?
Helena Bouveng (M):
Tack, finansministern, för svaret! Jag håller fortfarande med finansministern om att det inte bara är ekonomiska incitament som gör att människor är kvar längre på arbetsmarknaden. Därför tror också vi att omställningsmöjligheterna högre upp i åldrarna blir allt viktigare så att man kan ställa om genom att helt enkelt byta arbetsplats för att man vill vara kvar på arbetsmarknaden. Jag vill hänga kvar vid frågan om attityderna. Attityderna är otroligt viktiga.
Därför är det förvånande att finansministerns kollega ger uttryck för äldre företagares inkompetens, detta dessutom efter ett besök i mitt hemlän Jönköping, som anses ha några av de mest kompetenta företagarna i Sverige. Jag är inte helt övertygad om att finansministern delar min åsikt om vikten av attityderna till ålder, att det är en springande punkt.
Enligt Pensionsåldersutredningen säger mellan 25 och 40 procent av pensionärerna att de gärna hade arbetat längre om attityden till äldre varit mindre negativ. Enligt samma utredning har många arbetsgivare en skeptisk syn på äldre arbetskraft. Äldre som vill arbeta längre möts ofta av ointresserade arbetsgivare, oförstående kolleger och undrande kamrater.
Det är därför inte svårt att förstå varför bemanningsföretag som erbjuder äldre arbetskraft vuxit som svampar ur jorden. Företag som Veteranpoolen, Femtiofemplus i Vetlanda och Seniorkraft erbjuder tjänster i form av hantverkshjälp, barnpassning, trädgårdsskötsel, snöskottning och ibland bara sällskap till stadens konditori. I dessa företag känner de äldre sig välkomna.
De är efterfrågade och blir en del av en arbetsgemenskap samtidigt som de gör en insats för kunden. Kunden är inte sällan långt till åren kommen och kan på så sätt få hjälp med social samvaro till rimlig kostnad. Om kostnaden för dessa bolag ökar är det mycket troligt att den låga prissättningen inte går att behålla, och företagen kommer att få svårare att erbjuda pensionärer arbete.
Med lägre kostnader för arbetskraft över 65 år har vi bevisligen fått en oerhört positiv utveckling där 65-plussare på sina egna villkor stannat kvar på eller kommit tillbaka till arbetsmarknaden. Det gäller inte minst kvinnor. Bemanningsföretagen har sett stora utvecklingsmöjligheter och också sett att attityden till äldre arbetskraft långsamt förändrats.
Därför vill jag fråga finansministern hur hon tror att attityden till äldre arbetskraft påverkas av en ökad kostnad för denna och vilka förslag finansministern har för att företag med äldre anställda ska kunna fortsätta att utvecklas positivt.
Helena Bouveng (M):
Jag tackar finansministern. Om nu finansministern delar min åsikt att attityder är otroligt viktiga blir det ännu märkligare att man lägger fram förslag som direkt motverkar detta. Det är väldigt förvånande. Som finansministern är inne på har sänkningen av kostnaden gett betydligt bättre resultat än när vi ändrade i pensionssystemet från 1999.
Man har också rätt att arbeta fram till 67 års ålder. Finansministern säger i sitt interpellationssvar: "En utgångspunkt för regeringens politik är att alla människors kompetens ska tas till vara så länge de vill och kan arbeta." För många arbetsgivare är det viktigt att spetskompetens finns kvar även efter 65.
Men vi får inte heller glömma bort seniorers vilja att fortsätta som företagare. Ofta gör dessa att juristkompetensen finns kvar på orten, att geriatrisk kompetens försäkras på våra äldreboenden eller att teknisk konsulthjälp finns att tillgå. De ekonomiska incitamenten spelar en väldigt stor roll för lusten att fortsätta som företagare när man väljer att gå i pension.
Det är fråga om viktig kompetens som exempelvis i mina trakter hemma i Småland kan vara avgörande för fortsatt verksamhet på orten. Därför undrar jag vilka åtgärder finansministern har tänkt vidta för att sänka trösklar och ge morötter så att dessa personer vill fortsätta att bidra med sin kompetens. Eller är ladan av idéer helt enkelt tom?
Helena Bouveng (M):
Tack, finansministern, för svaret! RUT-reformen har fått nya jobb att växa fram i en bransch som i mångt och mycket inte existerat i vårt land, i alla fall inte i vita sektorer och inte heller för vanligt folk. Jämför vi med andra länder inom EU har Sverige länge stuckit ut genom att just tjänstesektorn har legat långt efter. Historiskt sett har vi svenskar resonerat att det vi kan göra själva, det gör vi också själva.
Detta har lett till att inte minst kvinnor i många stycken har varit dubbelarbetande. Ett resultat av detta är att många kvinnor, många barnfamiljer, haft det svårt att få vardagspusslet att gå ihop.
Inför införandet av RUT-reformen gick vågorna höga bland röda politiker i den så kallade pigdebatten, och för inte så länge sedan kunde vi höra vänsterpartisten Ali Esbati i Sveriges Televisions jobbdebatt kalla dem som har ett RUT-jobb för tjänstefolk. Hans underliggande mening är att det skulle vara något slags överklass som köper dessa tjänster. Herr talman! Inget kan vara mer fel.
Den största gruppen som köper tjänsterna är kvinnor 65-plus och barnfamiljer. I dag sysselsätter hemservicebranschen 20 000 svenskar. Svarta jobb har blivit vita, drygt hälften av branschens anställda är utlandsfödda och 25 procent är under 26 år. Unga människor får en språngbräda till ett nytt jobb. Dessutom kan vi se att fler kvinnor startar företag i Sverige, till stor del tack vare RUT-avdraget.
Egenföretagarna inom städ och hemservice är till 71 procent kvinnor - kvinnor som nu får inflytande över både kapital och näringsliv. Nyligen kom Almega med rapporten RUT 2015 , där man kunde bekräfta detta. De senaste fem åren har RUT-företagsbranschen växt i genomsnitt 20 procent årligen, och ännu syns inga tecken på avmattning.
Bara under 2014 uppgick omsättningen till drygt 6 miljarder kronor, och antalet sysselsatta har nu som sagt nått 20 000. Det är mer än tre gånger så många som de aviserade traineejobben. Trots detta, herr talman, har finansministern aviserat stora förändringar av RUT-reformen. Regeringen föreslår, trots framgångssagan, en halvering av RUT-avdraget och borttagning av bland annat läx-RUT.
Och får Ali Esbati och Vänsterpartiet som de vill, ja, då avskaffas väl avdraget helt. Det är förändringar och signaler som skapar stor oro och skadar hela branschen.
Helena Bouveng (M):
Tack, finansministern! I mitt förra inlägg pratade jag om oro. Även Désirée Pethrus har givit luft åt mycket oro. Och branschen är otroligt orolig. Man vågar inte utveckla. Man vet inte vad som händer i framtiden. Kommer detta att finnas kvar? Hur många måste jag säga upp? Vågar jag utveckla? Det är några av de frågor som jag får höra när jag träffar de här företagarna. Det är faktiskt inte bara företagarna som oroas, utan det är även kunderna - vad kommer att gälla?
Detta bekräftas också av rapporter inom branschen i både Danmark och Finland. Här har man erfarenheten att trots att förändringar i RUT innebär direkta inkomstbortfall på det område som påverkas är det de facto systemförändringarna i sig som får större följder för branschens utveckling. Jag ska inte gå igenom hela Danmark igen. Men man kan titta just på Danmark, där man gjorde en förändring från 60 procent till 50 procent i reduktion.
Man kan tycka att det var en ganska liten förändring vad gäller städtjänsterna - 70 procent var nämligen utförda städtjänster. Det kan man tycka är ett mindre ingrepp. Ändå minskade den branschens omsättning med en kvarts miljard danska kronor året därpå. Vi kan titta på Danmarks motsvarighet till vårt näringsdepartement. Man bedömde i sin rapport att jobben skulle minska, precis som finansministern ger uttryck för här i dag.
Men man kunde aldrig förutspå att branschen aldrig skulle återhämta sig. Herr talman! Jag är orolig för att finansministern och hennes regering har gjort samma felbedömning som man gjorde i Danmark. Danmarks utveckling, eller snarare avveckling, visar att staplade förändringar leder till att branschen uppfattas som tillfällig och föränderlig. Företagens vilja att anställa, investera och expandera läggs helt enkelt på is.
Kunder vet inte heller vilka tjänster som inkluderas. Min mamma, 85, börjar bli lite orolig: Vilka tjänster kan jag använda? Vad kan jag inte använda? Vad innebär en halvering i pris? Man blir helt enkelt orolig. Jag undrar om finansministern förstår branschens oro och även kundernas oro. Är det finansministerns önskan att hemtjänstbranschen ska få samma utveckling - eller ska vi säga avveckling - som i Danmark?
Sedan kunde inte jag heller i förra inlägget höra finansministern nämna någonting om det kvinnliga företagandet. 71 procent av de här företagarna är kvinnor. De har fått en möjlighet att vara med och påverka, delta i näringslivet och också få inflytande i näringsliv och kapital. Man säger sig värna jämställdhet. Det är en jämställd budget. Det ska vara en jämställd regering. Det ska vara en jämställd politik.
Hur kommer det sig då att man lägger fram förslag som direkt motverkar kvinnors företagande och kvinnors inflytande i det svenska näringslivet?