Hillevi Engström (M):
Inom området straffrätt har det skrivits 245 olika motioner som var och en innehåller en mängd olika förslag. Det finns 56 reservationer, det vill säga motförslag till vad socialdemokraterna tycker i utskottet. Förslagsställare och motionärer finns från riksdagens samtliga partier. Men ändå väljer socialdemokraterna att avstyrka alla förslag, varav flertalet är mycket angelägna och välmotiverade.
För att vinna tid vid voteringen väljer jag att endast yrka bifall till reservation nr 11. Men vi moderater står bakom alla våra 24 reservationer. Reservation 11 handlar om människohandelsbrottet. Det är ett avskyvärt brott som riksdagen lagstiftade mot för första gången redan år 2002. Människohandel är vår tids slavhandel.
Människor utnyttjas och luras oftast för sexuella ändamål men även för slavarbete på annat sätt. Straffet för detta brott är fängelse i mellan ett till tio år. Det har visat sig att domstolarna har problem med lagens rekvisit. Den nuvarande lagtexten med krav på någonting som kallas otillbörliga medel har varit svår att hantera och leda i bevis för åklagarna.
Därför har flera gärningsmän inte kunnat dömas till människohandelsbrott utan till de lindrigare brotten koppleri och olaga tvång. Så var det inte tänkt när riksdagen stiftade lagen. Därför menar vi moderater och övriga i alliansen tillsammans med Miljöpartiet att lagen måste ändras.
Nu har det visat sig att vid 24 polisanmälda människohandelsbrott år 2004 blev två personer åtalade men senare frikända. Däremot fälldes 20 av personerna för koppleri och olaga frihetsberövande. Det har visat sig svårt att bevisa vad som är otillbörliga medel eftersom brottet ofta påbörjats redan i kvinnans hemland.
Det kan till exempel vara Ryssland, Lettland eller något annat land en bit ifrån Sverige. Därför måste lagen ändras. Herr talman! En annan viktig och angelägen fråga diskuteras bland allmänheten och i medierna. Det är en diskussion om de straff som våra domstolar utdömer och de brottsrubriceringar som görs.
Påföljderna för de flesta brotten anses av allmänheten vara alldeles för milda och straffen för korta, och fängelsestraffens längd måste därför ändras. Inte sällan är mannen på gatan kritisk mot de korta fängelsestraffen. Han eller hon vet inte ens att den dömde regelmässigt också blir villkorligt frigiven efter två tredjedelar av strafftiden.
Med den vetskapen skulle diskussionens vågor ha gått ännu högre! En intensiv debatt har också förts i medierna om brottet våldtäkt och vilka som blir dömda respektive inte dömda för våldtäkt. Vi tror att en viktig orsak till att just rubriceringen våldtäkt blivit så viktig är att man vet väldigt tydligt vad detta brott innebär och att brottet har ett kraftigt straffvärde.
För våldtäkt är det stadgat fängelse i mellan två till sex år. För grov våldtäkt kan man teoretiskt sett bli dömd till ända upp till tio års fängelse. Dessutom ska en person misstänkt för våldtäkt i princip alltid häktas. Det betyder att den personen hålls inlåst under den tid polisutredningen pågår och fram till dess att domstolsförhandlingen sker.
Därefter får han, för det är oftast en han, genast påbörja avtjänandet av fängelsestraffet. Vi moderater menar att det borde vara så för betydligt fler brott, det vill säga att man kunde frihetsberöva de misstänkta gärningsmännen. Därför vill vi se över straffskalorna för en del brott så att man i större utsträckning ska kunna frihetsberöva misstänkta personer. Men vi är faktiskt nöjda med de flesta straffskalor som finns för olika brott.
Straffskalorna är ganska rimliga och väl avvägda, om de användes, förstås! Hur man ser på den enskilda gärningen och brottets straffvärde har genom åren utvecklats genom domstolspraxis. Domstolarna måste utgå från botten av straffskalorna. Det säger lagens förarbeten. Det är regeringen som ansvarar för förarbetena i propositionstexterna.
Där framgår det tydligt att den övre delen av straffskalan är avsedd för de exceptionella fallen, de fall som i praktiken sällan inträffar. Det betyder att straffskalorna som finns i dag inte går att använda för domstolarna. Det innebär att de utdömda straffen inte bara framstår som väldigt milda och korta utan de facto också är det. Låt mig ta några exempel.
Brottet grov misshandel innebär kortfattat att en gärningsman tillfogar en annan person svår kroppsskada, allvarlig sjukdom eller kraftig smärta eller försätter någon i vanmakt och där gärningsmannen visar särskild hänsynslöshet eller råhet eller om gärningen medför livsfara. Brottet grov misshandel kan med dagens straffskalor ge mellan ett till tio års fängelse. Det tycker vi är rimligt för ett sådant allvarligt brott.
Men med de regler som domstolarna i dag har att hålla sig till blir det genomsnittliga fängelsestraffet endast 17,8 månader, alltså nära straffminimum. Snittet är 17,8 månader. Med frigivning efter två tredjedelar har gärningsmannen totalt oftast bara fått sitta i fängelse i ett år för det allvarliga brottet grov misshandel.
För brottet grov kvinnofridskränkning kan man bli dömd till fängelse i mellan sex månader och sex år. Där är den genomsnittliga strafftiden bara tio och en halv månad. Det betyder i praktiken att en gärningsman som är dömd för grov kvinnofridskränkning kommer ut efter mindre än åtta månader i fängelse. Listan kan göras mycket längre. Vi moderater är inte nöjda med det här systemet.
Den hänsyn som domstolarna tvingas ta bottnar i den socialdemokratiska kriminalpolitiken som fått råda i decennier. Vi anser från Moderaternas sida att det allmänna rättsmedvetandet inte speglas i de straff som döms ut i dag. Därför är vårt förslag att man ska ändra brottsbalkens regler i kap. 29 och införa en föreskrift om att straffskalorna ska utnyttjas i större utsträckning.
Det kan som exempel innebära att den person som döms för grovt rattfylleri och har en och en halv promille alkohol i blodet med vårt förslag skulle bli dömd till mellan tre till sex månaders fängelse mot dagens en månad i snitt. Det finns faktiskt personer som har så mycket som 4 % alkohol i blodet, vilket vi andra inte skulle överleva med.
Den personen skulle hamna nära straffmaximum på cirka två års fängelse. Det tycker vi skulle vara rimligt. Straffskalans längsta påföljd bör fortsättningsvis vara förbehållen de allra grövsta brotten och återfallsförbrytarna. Om denna påföljdsreform skulle införas skulle den ha effekt på de flesta brotten, men kanske inte på narkotikabrotten.
Redan i dag straffas de på ett ganska effektivt sätt, där man använder straffskalorna på det sätt som de är tänkta. Vi menar alltså att ett brott av normalgraden bör ligga i mitten av straffskalan.
Vi är övertygade om att denna reform skulle inverka positivt i ett brottsförebyggande syfte eftersom dagens gärningsmän faktiskt kalkylerar med risken för upptäckt och vad konsekvenserna blir för gärningsmannen om han blir upptäckt. I våra förslag om påföljder vill vi även att det ska vara domstolarna som bestämmer om en person ska få avtjäna straff med fotboja, alltså elektronisk övervakning eller inte.
Vi tycker att det är domstolen som har den kompetensen och som bör avgöra detta. Vi menar också att domstolarna ska ha två olika påföljder att välja mellan när de utdömer straff. Det ska vara fängelse eller böter. Om domstolen väljer fängelse ska det kunna finnas ett villkorligt fängelse. Det betyder att man bestämmer att ett brott ska ha ett visst straffvärde och en viss fängelsetid.
Men man ska kunna få avtjäna det i frihet utanför fängelsemurarna genom till exempel kontraktsvård, samhällstjänst, skyddstillsyn och böter. Men det ska fastställas redan i domen vilket straffvärde ett visst brott har. Den som får ett förtroende att avtjäna sitt villkorliga fängelsestraff i frihet får en tydlig markering på vad brottet har för straffvärde.
Han får reda på att han har fått en påföljd, och om han inte sköter sin kontraktsvård, sin samhällstjänst eller sin skyddstillsyn så ska han avtjäna straffet i fängelse. Det ska finnas tydliga konsekvenser som uppmuntrar skötsamhet, alltså morötter. Först då kan påföljderna få en verklig effekt. Då blir det också en likhet inför lagen där liknande gärningar kommer att bedömas mer likartat än i dag. Alla människor blir då lika inför lagen.
Däremot kan påföljderna variera. Men jag vill understryka att vi ställer oss bakom att man ska kunna avtjäna ett straff i frihet, som samhällstjänst eller kontraktsvård. Det är vi inte emot. Det kan ju vara lämpligare för en missbrukare att få en bra vård och behandling för sin narkomani till exempel än att bli inlåst utan behandling.
Vi menar att dagens system för brottspåföljder har färgats av Socialdemokraternas gärningsmannaperspektiv som har fått råda under alldeles för lång tid. Det har lett till att den grova brottsligheten och våldsbrotten har ökat i samhället i dag. Utöver dessa viktiga förändringar och förbättringar vill jag ta fram vår reservation nr 56 om förverkande.
Vi menar tillsammans med allianspartierna att de förslag som lades fram av Förverkandeutredningen redan 1999 nu måste bli verklighet. Nu har det gått sju år sedan utredningen blev klar, och regeringen bereder förslagen fortfarande. I sju års tid har man suttit på departementet och berett en färdig utredning!
Vi anser att det behövs regler om utvidgade möjligheter att förverka, alltså att komma åt, pengar och andra tillgångar - lyxbåtar och lyxbilar - när de har kommit till genom brottslig gärning. Polisen måste få rätt att jaga rätt på pengarna som brottslingarna har fått tag i. Det gäller att slå mot själva kärnan i den kriminella verksamheten, alltså vinningen. Vi menar att de reglerna behövs nu.
Det skulle betyda att den person som är dömd för ett grovt brott och som inte kan förklara varför han åker runt i en Maserati utan att ha haft ett hederligt jobb, utan att ha fått lån eller utan att ha fått ett arv ska riskera att staten konfiskerar den dyrbara lyxbilen eftersom den troligtvis har kommit till genom brottslig verksamhet eller som vinning av brottet. Det skulle spegla vanligt folks rättsmedvetande.
I dag har man svårt att begripa hur de personerna utan inkomster, utan arv och utan lån kan ha sådana dyrbara egendomar. Det är en viktig brottsbekämpande åtgärd som alltså föreslogs för mer än sju år sedan. Om justitieminister Thomas Bodström hade menat allvar med sitt utspel här i veckan om en satsning mot den grova organiserade brottsligheten så borde det här ha varit ett av de förslag som han skulle ha nämnt i stället för att tala om att han har anställt en ny polis på rikskriminalen.
Det, herr talman, är inte lösningen på den grova brottsligheten.