Morgan Johansson (S):
Nu hade Marita Aronson otur på ett sätt. Hon säger att skolhälsovården har monterats ned de senaste åren. Det har blivit färre skolsköterskor, färre skolkuratorer och så vidare. Det visar att Marita Aronson kanske borde läsa på statistiken lite. Oturen består i att jag råkar ha de där siffrorna med mig. Sedan 1999 har antalet skolkuratorer i vårt land ökat med 38 %.
Antalet skolpsykologer har ökat med 44 %. Antalet skolsköterskor har ökat med 22 %. Det är ingen slump. Det beror naturligtvis på bland annat de riktade satsningar som vi har gjort på skolan. Vi lade ut riktade, öronmärkta pengar, närmare 5 miljarder, under den här perioden. Det är ingen slump att man har använt en del av dem för att förstärka elevhälsan.
Vi pekade faktiskt också ut elevhälsan när vi gjorde de satsningarna. Jag tycker att Marita Aronson, innan hon schablonmässigt hävdar att det har skett nedskärningar på det här området, kanske borde kontrollera vad som egentligen gäller. Sedan kritiserade jag Folkpartiets skolpolitik för att vara ensidigt inriktad på dem som har det lättast för sig.
Man driver sina elitsatsningar till den grad att man egentligen helt och hållet glömmer bort dem som har det lite svårare för sig. Jag vill se en skola där de flickor och pojkar som har det lite lättare för sig, som lär sig snabbare, ska kunna hjälpa de flickor och pojkar som kanske har lite svårare för sig. Mot det står visionen att de som har lättare för sig ska lyftas ut, sättas i särskilda elitklasser, gärna i särskilda skolor också.
Det var det som var effekten av Folkpartiets skolpolitik här i Stockholm. Här gjorde ni ju det. I valfrihetens namn drev ni fram reformer som innebar att ni samlade de barn och ungdomar som hade det svårast i skolan på särskilda skolor, eftersom ni öppnade för att man skulle få välja skola helt och hållet över hela staden. Det innebar att de som hade lättast hamnade i sina skolor och de som hade det svårast hamnade i sina skolor.
Jag tror att det var ett väldigt stort misstag som gjordes där. Det innebar en sektorisering och en segregering av skolan. Det tror jag också har medverkat till att stressen, framför allt bland de flickor och pojkar som har det lite svårare i skolan, ökar.
Sedan är det samma bild, vart jag än vänder mig i Folkpartiets politik hittar jag samma ensidiga satsningar på dem som har det lättast för sig och även samma känslolöshet kring en del sociala frågor.
Psykisk ohälsa, ja, en av oroskällorna för många tror jag är oron över situationen i arbetslivet eller om man skulle bli sjuk, känslan av att om jag skulle bli sjuk eller om jag skulle bli arbetslös har jag ändå försörjningen tryggad. En gång stod ju Folkpartiet för en generell välfärdspolitik som innebar att man också i de lägena skulle kunna känna att man inte behövde gå från hus och hem.
Jag ska kunna ha min framtid tryggad under den tid jag söker nytt jobb eller under den tid jag är sjuk. Men här har ni lagt er platt för de andra borgerliga partierna. Ni ska ju skära ned a-kassan mot 60 % om man blir arbetslös. Det gör ni förstås för att ni vill sänka lönerna. Det är det som är hela poängen. Ni gör det för att ni vill stärka landets konkurrenskraft genom lönesänkningar.
Men effekten av det innebär också att otryggheten för väldigt många människor i en dynamisk ekonomi där företag uppstår och företag lägger ned kommer att bli ett väldigt stort och besvärande problem. Jag skulle vilja ställa en fråga. Nu vet jag att de borgerliga partierna tänker samlas i nästa vecka för att återigen gå igenom vilka nedskärningar ni vill göra, kommer vi att få se Folkpartiet stå upp för trygghetssystemen under den diskussion ni ska ha i nästa vecka? Hittills har ni inte gjort det.