Erik Ullenhag (L):
Låt mig inledningsvis tacka ministern för svaret. En cancerdiagnos är ett fruktansvärt slag i sig. Man orkar inte slåss mot både sjukdomen och vårdapparaten. Så säger en make till en cancerpatient som har väntat i månader på vård. Sven Algotsson, 64, väntade fortfarande ett år efter första kontakten med vården.
Fyra månader senare, nästan ett och ett halvt år efter första kontakten, fick han beskedet att han hade en tumör som var för spridd för att opereras. Ulla Berg ringde runt i veckor för att få sin diagnos. Hon bollades mellan läkare i månader utan att någon tog ansvaret för hennes vård och hennes cancer. Det är klart att det är många människor i Sverige som får en bra, högspecialiserad vård, men det är för många som får en för dålig.
Det är för många som likt Ulla Berg eller Sven Algotsson bollas mellan vårdgivare på ett sätt som gör att man inte får den vård man skulle behöva. Ett av problemen med detta är att det saknas någon som tar helhetsansvar för vården. Patienter beskriver hur de bollas mellan läkare eller bollas mellan andra yrkeskategorier utan att någon tar ansvar för hela vårdflätan.
En lösning eller ett steg i rätt riktning skulle vara ett nationellt husläkarsystem. Men det räcker inte med bara ett nationellt husläkarsystem. Nu vet jag att ministern, trots goda erfarenheter från Norge, inte vill ha ett sådant. Det får väl vänta på ett regeringsskifte. Men det handlar vid sidan om ett nationellt husläkarsystem om att hitta ett sätt att se till att den som är svårt sjuk, cancersjuk eller har en annan svår sjukdom, ska ha en person som tar det tydliga ansvaret. I vissa fall kan det vara en läkare i andra fall kan det vara en kurator.
Det kan vara en bröstsjuksköterska. Men som patient ska jag veta att det finns en person inom vården som jag kan vända mig till och som kan förklara vad som sker och som kan ta ansvar för att jag får rätt vård. När man läser lagtexten, hälso- och sjukvårdslagens 27 §, tror man att det är så här, för det står i den att "om det behövs med hänsyn till patientsäkerheten, ska för patienten utses en patientansvarig legitimerad läkare".
Det är en reform som genomfördes i mitten av 90-talet och som låter väldigt bra. Problemet är att den i praktiken inte har fungerat. De patienter jag pratat om är exempel. Det finns tyvärr många, många andra. Mot den bakgrunden föreslog Socialstyrelsen år 2000, som ministern beskriver i svaret, att man skulle förändra den här paragrafen och ersätta den med en reglering som skulle tillgodose patientens behov av kontinuitet och säkerhet i vården. Detta var år 2000.
Sedan dess har förslaget gått ut på remiss. Ingenting har hänt. I höstas, när Folkpartiet jobbade med cancervård, letade vi efter det här förslaget för att se vart det hade tagit vägen. Vi tyckte att det var en spännande idé att se om man kunde se till att få en person som tog helhetsansvaret för vården. Vid kontakt med Socialdepartementet visade det sig att alla handlingar hade försvunnit. Ärendet fanns inte. När en journalist ringde upp verkade ingen på Socialdepartementet ha en aning om vad PAL är för något.
Nils Blom, chefsjurist på Socialstyrelsen, säger så här: Det förvånar mig inte. Hela frågan har nog begravts av politiska skäl. Nu får jag svaret av Ylva Johansson i dag att Socialstyrelsens förslag för närvarande bereds inom Socialdepartementet. I början av januari fanns det ingen ansvarig handläggare för det här ärendet.
Den fråga som är väldigt central att ställa - den kan verka elak men är ändå intressant för landets patienter - är: Har ni hittat handlingarna på Socialdepartementet? Vet ni var ärendet befinner sig? Om problemet inte är att ärendet har varit borta, att ni slarvat bort det, är ju frågan som inställer sig: Hur kan det ta snart sex år att över huvud taget komma till ett beslut i frågan om man ska göra något så att vi får en vårdlots för patienter som har svåra sjukdomar?