Lars Lindblad (M):
Vi skulle kunna debattera flygskattens positiva eller negativa effekter länge. Jag håller inte med om finansministerns beskrivning kring detta. Det bekymmersamma är ju att finansministern har fångats av den här något rosenskimrande bilden av Skånes utveckling.
Jag vill rikta ett tack till justitieminister Thomas Bodström för svaret på min interpellation. I min interpellation tar jag upp statistik från Brottsförebyggande rådet som visar på en kraftig ökning av antalet anmälda våldsbrott i Skåne de senaste tio åren. Enligt Brå har våldsbrotten ökat med 55 %. Brotten tar sig längre ned i åldrarna och våldet är allt oftare oprovocerat. En känsla av otrygghet sprider sig bland skåningarna. Allra tydligast är detta i Malmö.
Samtidigt som vi konstaterar att den öppna arbetslösheten har sjunkit i Skåne har ju faktiskt också delvis åtgärderna ökat enligt samma undersökning - jag har också den statistiska undersökningen från den 9 juni 2006.
Jag som bor i Skåne kan vittna om den ökade känsla av otrygghet som sprider sig, en känsla som leder till att människor ändrar sina levnadsmönster, skaffar larm i huset och bilen och kanske bär ett överfallslarm i handväskan eller jackfickan. Man bildar medborgargarden eller köper privata säkerhetstjänster. Många jag känner undviker numera att gå igenom Malmö eller försöker hålla sina tonåringar hemma helgkvällar.
Jag vill säga att om man nu undantar ett antal regioner från flygskatt beroende på deras utveckling men inte Skåne så är det en missuppfattning. Samma typ av förändringar har ju skett i de andra regionerna. Vi har färre och färre öppet arbetslösa men fler och fler i olika typer av åtgärder.
Jag vet tonårsföräldrar som är väldigt trötta på att deras barn kommer hem utan mobiltelefon eller jacka eller har fått stryk för att de passerat fel gäng vid fel tillfälle. Frustrationen växer. Gängproblematiken, som är en del av förklaringen, ökar i de större skånska städerna som just Malmö, Landskrona och Helsingborg. Men detta är inte ett isolerat storstadsproblem.
Vi kan träta om statistikens nivåer - det gör vi också, och det kommer säkert valrörelsen att handla om i huvudsak - men om vi bara tittar på det som finansministern gärna pratar om, nämligen den öppna arbetslösheten, är det ett faktum att Skåne har 4,4 % öppen arbetslöshet.
Mindre kommuner som Bjuv, Burlöv, Eslöv, Höör, Klippan, Perstorp och Skurup ligger alla mycket högt när det gäller antalet våldsbrott och har en annan karaktär än till exempel Malmö. Tyvärr är det inte heller bara på stan och sent om natten som våldsbrotten utförs. Tidningen Kvällsposten målade för ett tag sedan ut de skånska skolorna som en krigszon.
Gotland har 4,3 %, Västra Götaland 4,3 %, Värmland 3,2 %, Västmanland 4,3 %, Dalarna 4,1 %, Västerbotten 4,4 % och riket som helhet 4,2 % öppen arbetslöshet.
Under ett år anmäldes 450 misshandelsfall, 180 fall av olaga hot och 77 narkotikabrott. Tvåhundra av de brottsoffer som anmält misshandel var under 14 år. Troligen är mörkertalet mycket stort eftersom många är rädda för att anmäla på grund av repressalier, inte minst de yngsta. Problemet är förstås mycket komplext.
Skåne har alltså en högre arbetslöshet än samtliga dessa områden, som ligger inom de undantag från flygskatten som jag uppfattar att man gör just för den regionala utvecklingens möjligheter. Det visar att detta slår väldigt snett. Vi kan konstatera att det får effekter för sysselsättningen. Det är ju det man gör; annars skulle man inte ha undantag.
Socialt utanförskap och växande fattigdom i vissa grupper bidrar till ökat våld och fler tillgreppsbrott, likaså att den illegala spriten och narkotikan flödar fritt bland de skånska ungdomarna. Risken för att bli fasttagen är dock för många av dessa förövare ganska liten, vilket också är kopplat till brottsutvecklingen.
Men varför har då Skåne den här rosenskimrande bilden kring sig när det gäller dess utveckling? Det går inte så pass bra i Skåne som man hade trott och som man kunde ha förväntat sig. Det är därför jag blir lite förvånad och bestört. Flygskattens effekter kommer att vara mycket negativa, inte minst för Skåne.
Mitt syfte med interpellationen är dels att sätta sökarljuset på den skånska brottsutvecklingen - ofta talar vi om Stockholmsförorterna - dels att efterfråga fler åtgärder för att komma åt utvecklingen. Justitieministerns svar uppfattar jag som ett sätt att föra över ansvaret till Rikspolisstyrelsen. Justitieministern hävdar gärna att han har ansvaret för den ökning av antalet poliser som skett sedan 2000. Jag kan konstatera att 215 poliser på ett 40-tal polisstationer inte är särskilt mycket för Skånes del.
Jag kan vidare konstatera att omkring 160 poliser i Skåne kommer att ålderspensioneras de närmaste åren. Till det kan läggas förtidspensioneringar, sjukskrivningar och sjukpensioneringar. Nettot blir således ganska litet. Samtidigt har länspolismyndigheten lagt ut ett sparbeting på de lokala polismyndigheterna, vilket leder till att ett stort antal civilanställda nu ska avskedas. Redan i dag har polisen stora effektivitetsproblem. Poliserna jobbar på fel tider, spenderar för mycket tid på stationen och så vidare.
Till detta kan kopplas den tidigare diskussionen i kammaren om sommarstängda polisstationer med mera. Vi kan konstatera att det nog inte blir så mycket kvar för skåningarna av regeringens satsning. Jag tror knappast att skåningarna blir lugnare av att ansvaret ligger hos Rikspolisstyrelsen. Vi bör i stället hissa ansvaret till den politiska nivån, för om medborgarna inte upplever att rättssamhället svarar upp mot den ökande oron då är ansvaret bland annat justitieministerns.
Det vore bra om en särskild satsning kunde göras på de områden där förhållandena är värst. Skåne är ett sådant område. Därför vill jag återigen fråga justitieministern vad han mer konkret än det han hittills sagt vill göra för att komma åt den ökande otryggheten i Skåne. De nämnda åtgärderna räcker uppenbarligen inte till.