Linda Lindberg (SD):
Nu har vi i socialutskottet återigen äntrat kammarsalen. Det känns nästan som att vi är mer här än i vår utskottssal numera. Socialutskottet är energiskt, herr ålderspresident. I dag föreslår vi ytterligare tre tillkännagivanden till regeringen som denna gång rör socialtjänstens arbete.
Vi sverigedemokrater har drivit ett av dessa tillkännagivanden sedan 2012, nämligen det om att föräldrar med ett funktionsnedsatt barn ska ha rätt till koordinatorstöd och en fast myndighetskontakt. Vi vet att föräldrar till barn med funktionsnedsättning i större utsträckning riskerar sämre fysisk och psykisk hälsa än andra föräldrar. Föräldrarna lägger onödigt mycket tid på administration gentemot olika myndigheter.
Detta problem har inte heller blivit mindre då regeringen fullständigt har misslyckats med att skapa förutsättningar för Försäkringskassan att hantera inte minst omvårdnadsbidraget och merkostnadsersättningen på ett tillfredsställande sätt. Mängder med familjer har fått vänta onödigt länge på beslut, och många familjer har också fått sänkta stöd - något som socialförsäkringsminister Shekarabi har bedyrat för mig här i kammaren inte var avsikten.
Trots allt har vi fortfarande samma problematik. Här ser vi också att föräldraansvaret har kommit att spela en stor roll i bedömningarna om rätt till ersättning. Både myndigheten och olika organisationer anser och har framfört att just föräldraansvaret är svårtolkat. Inte minst detta haveri stärker ytterligare behovet av stöd i form av en person som helt enkelt kan fungera som spindeln i nätet.
Det skulle öka tryggheten och avlasta föräldrarna från den omfattande administration som i dag till största del åligger just dem, samtidigt som yrkesarbete, föräldraroll och andra vardagliga saker ska hinnas med.
Det är Sverigedemokraternas mening att föräldrar till barn med funktionsnedsättning ska ha samhällets stöd så att vardagen fungerar och så att de också har utrymme till ork och välmående i en redan tuff vardag. Det projekt som gjorts med koordinatorstöd via NKA menar vi ska permanentas och implementeras i landets samtliga kommuner. Det ska inte vara frivilligt, utan alla ska ha rätt att få stöd.
Det är därför extra härligt att vi i dag tillsammans med Kristdemokraterna har fått majoritet i frågan i utskottet och därför kan föreslå detta viktiga tillkännagivande till regeringen. Även detta betänkande, herr ålderspresident, innefattar en rad viktiga frågor. Jag vill passa på att prata om situationen för barn som lever på skyddade boenden. Regeringen har haft två mandatperioder på sig att säkerställa barns trygghet och uppföljning på skyddade boenden, det vill säga stärka barnperspektivet.
Ändå ser vi ännu inte något konkret. Tiden går och går. Visst, vi vet att det finns ett arbete bortom hörnet, men detta är angeläget. I dagens betänkande föreslår utskottet ytterligare ett tillkännagivande till regeringen om hur angeläget vi tycker att detta är. Samma sak gjorde utskottet senast förra året. Sverigedemokraterna vill se att i de fall ett barn följer med sin förälder till ett skyddat boende ska ett beslut om barnet också tas.
Här behöver lagen ändras så att boendeinsats för barn också regleras i socialtjänstlagen. Eftersom barnet i dag inte får ett eget beslut kan uppföljning inte göras vare sig under eller efter vistelsen. Det finns heller inga krav på dokumentation, genomförandeplaner eller risk- och säkerhetsbedömningar. Det är således helt upp till personalen på de skyddade boendena att möta barnens behov, då avsaknaden av beslut gör att boendena inte har något uppdrag alls kring barnen.
Det gör att vissa boenden möter barnens behov och andra inte. Detta är en oerhörd brist, enligt oss. Vidare framför vi i detta betänkande behovet av att certifiera landets skyddade boenden för att upprätthålla en viss kvalitet och kompetens. Vi anser också att det ska tas fram ett nationellt register över skyddade boenden i Sverige, likt det vi framfört när det kommer till familjehem. Herr ålderspresident!
Det är mycket som behöver göras när det kommer till skyddade boenden. Jag vet att arbete är igång, men jag kan ändå inte låta bli att vara högst kritisk. Detta framför jag också i många debatter, och det tål att sägas igen.
Hur kan det komma sig att ett parti som suttit vid makten onödigt många år gång på gång faktiskt misslyckas med så mycket, i synnerhet när det kommer till riktiga och viktiga samhällsproblem för att stärka och skydda landets kvinnor - i en regering som dessutom är feministisk? Hur kan vi ha denna utsatthet bland landets socialsekreterare? Hur kan vi ha så många kvinnliga fattigpensionärer?
Hur kan vi ha så stor andel kvinnor mitt i livet med psykisk ohälsa? Hur kan vi ha brister inom förlossningsvården? Hur kan vi ha en allt större grupp kvinnor som söker sig till skyddade boenden? Hur kan vi ha en havererad situation för föräldrar till barn med funktionshinder där assistans dras in och stöd saknas? Hur kan vi ha flickor som utsätts för könsstympning? Hur kan Sverige sakna stöd och skydd till kvinnor som faller offer för prostitution?
Hur kan vi ha brister i kompetensutveckling inom socialtjänsten, som är en kvinnodominerad yrkesgrupp? Jag ställer mig ofta dessa frågor, herr ålderspresident. Vidare ställer jag mig frågan hur vi i Sverige kan ha så bristfälligt stöd från samhället till alla dem som utsätts för relationsvåld. Vi vet att största delen av det våld som förekommer i hemmet utförs av mannen mot kvinnan.
Hur kommer det sig att kvinnor som är fast i destruktiva förhållanden inte får den hjälp och det stöd som borde vara självklart utan möts av okunskap och hinder? Vi vill se ett Sverige som sträcker på sig i denna fråga. Vi vill att vi får en nationell plan för hur samhället på bästa sätt stöttar och är det skyddsnät som behövs och efterfrågas. Herr ålderspresident!
Många kvinnor vittnar om en tuff resa och en livslång kamp för att få en vardag i frihet. Samhället i stort behöver få en ökad förståelse och en ökad kunskap om våld i nära relationer. Ingen ska mötas av synen att det som man varit med om inte var så farligt. Vi behöver aktivt arbeta för en nollvision i den här frågan.
Det ska finnas ett underlag och en plan som tydligt pekar ut ansvarsfördelning, styrning och samordning mellan socialtjänst, psykiatri, vård och eventuella ideella organisationer. Det behövs helt enkelt ett gediget nät som fångar upp den utsatta och eventuella barn. Särskild vikt bör ligga på att barn på ett metodiskt och strukturerat sätt får det stöd och den hjälp som behövs.
Vi kan inte acceptera att fler kvinnor mördas för att skyddsnätet inte finns. Denna fråga sträcker sig över flera politikområden - det är jag väl medveten om - men inte minst vårt där socialtjänsten är en viktig part.
Denna fråga hanteras förenklat i detta betänkande och kan därför inte yrkas på, men jag yrkar i stället bifall till vår reservation nummer 28 som rör just frågan om framtagandet av ett nationellt register för skyddade boenden och att dessa också ska certifieras. Det vill jag yrka bifall till.