KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ann Linde (S):
Pål Jonson har i sin interpellation ställt frågor som relaterar till Michael Rawlinsons tjänstgöring vid den civila krishanteringsinsatsen Eulex i Kosovo.
Jag och statsrådet Damberg har tidigare svarat Pål Jonson i samband med frågorna 2019/20:976, Falska anklagelser mot Michael Rawlinson, och 2020/21:822, Utnämningen av europeisk åklagare. Låt mig understryka att regeringen tar frågor om svensk utlandsstationerad personal på största allvar.
I det specifika fallet rörande Rawlinson krävde regeringen att en oberoende utredning av ärendet skulle tillsättas. Detta var en kraftfull och mycket tydlig diplomatisk åtgärd. Regeringen fick gehör för sitt krav, och en utredning inleddes av Europeiska utrikestjänsten, EEAS, som även omfattade insatschefens agerande.
Som utsändande stat fick Sverige sedan ta del av utredningens huvudslutsats - att ingen kritik kunde riktas mot den svenske utsände. Regeringen verkade aktivt för att den svenske utsände skulle få en skriftlig upprättelse och ett rekommendationsbrev från EU, vilket också skedde.
Insatschefens förordnande förlängdes inte någon mer gång efter att den interna utredningen genomförts, utan EU valde att utse en ny chef för insatsen. Det var i enlighet med de budskap som Sverige hade framfört.
Under den tid som Rawlinson, till följd av insatschefens agerande, var suspenderad från sin tjänst i Kosovo, liksom därefter, verkade regeringen genom Utrikesdepartementet såväl som genom vår EU-representation i Bryssel och vår ambassad i Pristina till hans stöd.
År 2016 tog Sverige initiativ till - och fick stöd för - utarbetandet av ett nytt regelverk för disciplinärenden i EU:s civila krishanteringsinsatser. Sverige är nu pådrivande i att uppmana till en översyn av regelverket i syfte att ytterligare främja arbetsmiljön inom de civila insatserna.
Regeringen fortsätter med lagstiftningsarbetet för att kunna ansluta Sverige till den europeiska åklagarmyndigheten, Eppo.
Sverige bidrog till att så skedde och har konsekvent agerat till stöd för den svenske utsände. Sverige har därefter, och mot bakgrund av det inträffade, verkat för - och fått till stånd - ett nytt regelverk för disciplinärenden i EU:s civila krishanteringsinsatser som vi nu verkar för en översyn av.
Regelverket syftar till precis det som Pål Jonson efterfrågat: att en liknande situation inte ska kunna uppstå igen.
Ann Linde (S):
Låt mig börja med att säga att alla som har varit inblandade kan enas om att detta ärende är otroligt allvarligt och djupt olyckligt. Det gäller inte bara tragedin i Michael Rawlinsons alltför tidiga bortgång utan även att den dåvarande insatsledningens agerande undergrävde Eulex Kosovos anseende. Det ligger i Sveriges intresse att bidra till att stärka EU:s trovärdighet som säkerhetspolitisk aktör och unionens krishanteringsförmåga.
Vi tar därför en aktiv roll i de översyner som görs av insatserna, vad gäller såväl uppgifter som genomförande. UD har fått ta del av den rapport som Pål Jonson nämner och dess huvudslutsatser när det gäller Rawlinson. Ingen kritik kunde riktas mot honom. Jag kan inte svara exakt på hur detta skedde eftersom det är mer än fem år sedan, men jag håller för sannolikt att rapporten även täckte andra, helt interna, aspekter för EU:s utrikestjänst.
Det för svensk del centrala gällde huruvida kritik kunde riktas mot Rawlinson, vilket alltså inte var fallet. Insatsernas arbetsmiljö är naturligtvis tätt kopplad till de översyner och rapporteringar som görs.
Därför understryker regeringen kontinuerligt vikten av att EU:s insatser beaktar frågor i förhållande till personalpolitiken inom insatserna och externt. Som ett led i detta verkar regeringen för att EU:s insatser ska ha separata rådgivarfunktioner för mänskliga rättigheter och jämställdhet.
Vidare har Sverige agerat tydligt för att EU:s uppförandekod bör omfatta såväl jämställd arbetsmiljö som förebyggande av övergrepp och trakasserier. Det fanns alltså flera skäl till att regeringen kraftfullt agerade till stöd för Rawlinson. I kontakt med ledningen för EU:s utrikestjänst underströk regeringen att hanteringen av Rawlinson var oacceptabel.
Vi uttryckte stor oro för hur ledningen av Eulex fungerade. Som ett resultat av dessa kontakter fick vi till stånd en oberoende utredning. Utredningen ledde till att den dåvarande insatschefen inte fick förlängt mandat. Vi verkade för att Rawlinson skulle få en skriftlig upprättelse och ett rekommendationsbrev från EU:s utrikestjänst, och detta skedde.
Regeringens agerande gav också resultat på ett mer övergripande plan i och med att vi fick till stånd ett regelverk för disciplinärenden i samtliga EU:s civila krishanteringsinsatser. Vi arbetar nu med en översyn av detta regelverk för att ytterligare främja arbetsmiljön inom insatserna.
Vi hade alla önskat att Michael Rawlinson hade fått praktisk användning av upprättelsen och rekommendationsbrevet och att han hade fått fortsätta sitt, vad jag förstår, mycket professionella och uppskattade arbete. Jag beklagar djupt att det inte blev så.
Ann Linde (S):
Jag måste verkligen understryka att jag inte har någon annan syn på den här händelsen och på hur oacceptabelt detta är än vad interpellanten har. Vi tar frågor om behandlingen av utlandsstationerad svensk personal på allra största allvar.
Dessa frågor berör enskilda tjänstepersoner som är sekonderade eller på andra sätt inblandade via svenska myndigheter i insatser som leds av bland annat EU, OSSE och FN. Inom ramen för EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik bedrivs det insatser som bidrar till att bevara fred, förebygga konflikter och stärka internationell säkerhet.
Självklart är det oerhört viktigt att det inte sker sådana här saker, för då undermineras förtroendet för insatserna. För närvarande har EU elva civila och sex militära insatser. Vi fäster stor vikt vid arbetsmiljöfrågorna i dessa insatser. Det är helt enkelt EU:s uppdrag, EU:s befälskedja och EU:s regelverk som måste gälla för samtliga, oavsett vilken nationalitet de har.
Vi följer också direkt upp saker med våra utsända myndigheter om vi får höra någonting, vare sig det är i Stockholm eller någon annanstans i världen. Genom kontakter på alla nivåer har Regeringskansliet bättre möjligheter att på lämpligt sätt följa upp eventuella signaler om att något inte står rätt till. Sådana signaler fick vi om insatsen Eulex i Kosovo 2014-2015.
Utifrån dessa signaler agerade regeringen direkt och resolut. Det vidtogs en rad åtgärder som dels rörde Michael Rawlinson specifikt, dels adresserade arbetsmiljöfrågorna mer generellt i EU:s civila insatser, just för att det som Pål Jonson tar upp inte ska ske: att man får ett minskat förtroende. Eulex har sedan dess genomgått stora och betydande förändringar.
Man har förändrat mandatet och sett till att arbetet inom insatsen har stramats upp. Den nuvarande insatschefen Lars-Gunnar Wigemark och hans företrädare har aktivt arbetat med insatsens organisationskultur. När det gäller Danilo Ceccarelli och hans roll i Eppo är Sverige ännu inte med i Eppo.
Vi har alltså inte rösträtt i frågor om Eppo, och det finns inte heller någon svensk åklagare i kollegiet. Sverige har alltså inte kunnat vara delaktigt i utnämningen av Danilo Ceccarelli. Den biträdande europeiska chefsåklagaren, vilket är den titel han har, utses av Eppos kollegium bland ledamöterna.
Det är en europeisk åklagare från varje medlemsstat som deltar, och eftersom vi inte är med har vi inte kunnat delta i den här processen.
Ann Linde (S):
Jag kan försäkra Pål Jonson att jag har läst väldigt mycket om Michael Rawlinsons tragiska fall och allt som hänt efteråt. Som Pål Jonson kanske vet var jag statssekreterare på Justitiedepartementet just under de här åren.
Låt mig vara tydlig: Regeringen tar frågorna om behandlingen av utlandsstationerad personal och möjliga oegentligheter vid EU-missioner på allra största allvar. Det var därför vi agerade så kraftfullt både för en upprättelse för Michael Rawlinson och för åtgärder på EU-nivå så att sådant här inte ska kunna hända igen.
Som jag har redogjort för tillsattes till följd av regeringens påtryckningar en utredning av ärendet och av den dåvarande insatschefens agerande. Utredningens huvudslutsats var tydlig: Ingen kritik kunde riktas mot Michael Rawlinson. Därefter utfärdades just den här upprättelsen och det här rekommendationsbrevet till Rawlinson.
Och som en följd av Sveriges påtryckningar och av den utredning som följde hindrades även en förlängning av insatschefens förordnande. Det här är mycket kraftfullt, och det är ett mycket tydligt agerande. Som tidigare har nämnts har regeringen också agerat för att vi ska göra allt vi kan för att det inte ska upprepas.
På svenskt initiativ har det upprättats ett nytt regelverk för disciplinärenden i EU:s civila krishanteringsinsatser. Det svenska engagemanget för EU:s insatser förblir långsiktigt och vilar bland annat på viktiga och uppskattade bidrag som enskilda svenskar står för i likhet med vad Michael Rawlinson gjorde på sin tid. Tack för debatten, Pål Jonson!
Ann Linde (S):
Désirée Pethrus har frågat mig om jag och regeringen via FN kommer att verka för att skyddet för doktor Mukwege återupptas samt om jag och regeringen via FN kommer att verka för att rekommendationerna från 2010 års kartläggning aktualiseras. Den verksamhet som doktor Mukwege och hans kollegor bedriver vid Panzisjukhuset är av stor betydelse och måste kunna upprätthållas.
De dödshot som riktats mot honom är djupt oroande, och det är viktigt att de utreds samt att de skyldiga ställs till svars.
Utrikesdepartementet och ambassaden i Kinshasa följer noggrant situationen och deltar aktivt i de lokala diskussionerna - inklusive med FN:s generalsekreterares särskilda representant, tillika chefen för den fredsbevarande missionen Monusco - för att på ett konstruktivt sätt hitta en lösning och garantera hans säkerhet.
Monusco har nu också tills vidare förstärkt skyddet av sjukhuset, inklusive doktor Mukweges bostad och kontor. Det kan även noteras att president Tshisekedi har fördömt hoten, begärt att de utreds och försäkrat att åtgärder ska vidtas för att säkra att doktor Mukwege skyddas.
I den rapport som år 2010 presenterades av FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter kartläggs allvarliga brott. Sverige tar de uppgifter som framkom i kartläggningen på stort allvar. Rapporten har tillsammans med andra FN-rapporter varit betydelsefull för arbetet med mänskliga rättigheter och mot straffrihet i DRK.
MR-situationen i DRK hålls aktuell bland annat genom att den återkommande tas upp i FN:s råd för mänskliga rättigheter, till exempel genom en resolution som förhandlas årligen och som uppmanar FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter att rapportera till rådet.
Inom ramen för detta verkar Sverige aktivt för att den allvarliga MR-situationen, inte minst vad gäller sexuellt och könsbaserat våld, och vikten av ansvarsutkrävande ska belysas. Frågor om mänskliga rättigheter, inklusive den utbredda straffriheten, tas också regelbundet upp i regeringens och ambassadens samtal med kongolesiska företrädare och andra viktiga aktörer.
Dessutom utgör mänskliga rättigheter och demokrati ett prioriterat område inom ramen för vårt bilaterala bistånd. Regeringen ser mycket allvarligt på situationen avseende mänskliga rättigheter i DRK. Sverige kommer därför fortsatt att vara en stark aktör för att åstadkomma förbättringar och på så sätt bidra till en positiv utveckling i landet.
Ann Linde (S):
Tack för att du tar upp dessa viktiga frågor, Désirée Pethrus, och framför allt för att du sätter ljuset på doktor Mukweges viktiga arbete! Vi har ju båda träffat honom, och det är ett helt fantastiskt arbete han gör. Om vi börjar med den FN-rapport som lades fram finns det där en rad olika rekommendationer. Dessa rekommendationer tas återkommande upp inom ramen för bland annat FN:s MR-råd.
Om det kommer konkreta förslag till uppföljning av de olika rapporterna tar regeringen ställning till dem efter hand. Det framkom i rapporten, precis som Désirée Pethrus säger, uppgifter om allvarliga överträdelser mot de mänskliga rättigheterna och den internationella humanitära rätten.
Det som kom upp där har tillsammans med andra rapporter varit betydelsefullt för det arbete med mänskliga rättigheter och mot straffrihet i DRK, och i hela regionen, som både regeringen och andra regeringar genomför.
Den väpnade konflikten i framför allt de östra delarna av DRK är komplex, både när det gäller inblandade aktörer och när det gäller vad som orsakar den. Våldet går tillbaka flera decennier och har eskalerat på flera olika sätt; enligt flera uppgifter finns det mer än 140 väpnade grupper som är aktiva i dag.
De strider såväl mot varandra som mot de nationella säkerhetsstyrkorna och mot Monusco. I Nordkivu och i Sydkivu - där Panzisjukhuset, som doktor Mukwege arbetar vid, finns - sker det regelbundna sammandrabbningar. Inte sällan har det regional koppling, och inte sällan attackerar man även civila.
Sedan president Tshisekedi tillträdde har dock relationerna till grannländerna förbättrats. Panzisjukhuset fungerar som ett allmänt lokalsjukhus, och det är framför allt känt för arbetet med kvinnor och barn som blivit utsatta för våld. Svenskt bistånd stöttade uppbyggnaden av sjukhuset; vi finansierade det genom Sida och UD med över 17 miljoner kronor.
Över 85 000 kvinnor har behandlats vid sjukhuset för bland annat komplikationer till följd av våldtäkt och förlossning. Jag skulle säga att detta är en av världens viktigaste röster i kampen mot sexuellt våld.
Det är naturligtvis en del av den feministiska utrikespolitiken att uppmärksamma detta och att lyfta upp doktor Mukweges arbete samt att ständigt i FN ta upp SRHR-frågorna, alltså frågor om sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. Det är positivt att Monusco nu har stärkt skyddet av Panzisjukhuset.
Behoven är dock mycket stora, och Monuscos resurser är begränsade. I mandatet ingår att skydda civila och humanitära aktörer och MR-försvarare. Nu pågår dessutom diskussioner om hur man ska avveckla denna insats för att få mer civila komponenter.
Därför är det nödvändigt att vi tillsammans med nationella myndigheter hittar en långsiktigt hållbar lösning för att garantera skyddet för Panzisjukhuset och för doktor Mukwege. Det är de nationella myndigheterna som har det huvudsakliga ansvaret för skyddet, men både Sverige och andra länder deltar i diskussionen om hur detta ska lösas långsiktigt.
Ann Linde (S):
Situationen är mycket riktigt väldigt allvarlig när det gäller de mänskliga rättigheterna i Demokratiska republiken Kongo, eller DRK. Ett stort problem är den omfattande korruptionen och att det inte finns kapacitet i rättsstaten. Det råder straffrihet och rättsosäkerhet, och det finns begränsade förutsättningar för att utkräva ansvar.
Dessutom förekommer det utomrättsliga avrättningar och godtyckliga frihetsberövanden, och det sexuella våldet är som sagt väldigt omfattande. Jag är mycket orolig över de systematiska kränkningarna av internationell humanitär rätt och av de mänskliga rättigheterna.
Det sker också massakrer på civila, tortyr, tvångsrekrytering - också av barn - till väpnade grupper och masskidnappningar. Dessutom sker våldtäkter hela tiden. Frågan om mineraler och blodsmineraler är en av de frågor där Sverige har varit ledande.
Som handelsminister jobbade jag väldigt mycket med detta, och vår nuvarande handelsminister jobbar också väldigt mycket med denna fråga. Vi är en mycket aktiv och engagerad aktör i DRK, inte minst när det gäller MR-frågor och demokratifrågor.
Vår demokratikampanj Drive for Democracy driver vi på alla våra utlandsmyndigheter, beroende på vad som fungerar bäst i de olika länderna och beroende på vilka problem som finns i de olika länderna. I DRK handlar det inte minst om frågan som gäller kvinnors demokratiska inflytande.
Vi jobbar med de frågor som ingår i kartläggningen från 2010, som Désirée Pethrus tog upp, och vi tar upp detta i olika internationella sammanhang. Vi är faktiskt en av världens fem största bilaterala givare. Det är bara att känna stolthet över det som vi gör där, även om vi naturligtvis hade hoppats att många länder skulle göra ännu mer.
Vi bidrar med 345 miljoner i långsiktigt bistånd genom FN och andra internationella partner. Vi har också ett tydligt jämställdhetsperspektiv; vi är som sagt en feministisk regering med en feministisk utrikespolitik. Här gäller det att särskilt se till kvinnors och flickors situation inom ramen för den feministiska utrikespolitiken.
För att stärka de mänskliga rättigheterna fyller FN:s integrerade MR-kontor i DRK en viktig funktion genom att de dokumenterar överträdelserna och driver opinionen. Sverige stöder deras arbete och har bland annat möjliggjort en specifik tjänst med fokus på att bekämpa konfliktrelaterat sexuellt våld.
Därutöver har vi ett samarbete med FN:s matprogram. Vi har sett till att 1,5 miljoner unga har nåtts av budskapet om sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter och om könsbaserat våld.
I samarbete med Unicef har vi också bidragit till att stärka lokala mekanismer för konfliktlösning. Vi deltar även för att få en reformerad rättssektor och stöd till oberoende medier.
Ann Linde (S):
Det är lite synd att Désirée Pethrus inte har hört att jag har tagit upp ansvarsfrihet och rättssäkerhet, för jag har tagit upp det i alla mina inlägg hittills. Jag tar därför upp det en gång till. Sverige ger ett omfattande bidrag till en reformering av rättssektorn, bland annat via organisationer som utbildar åklagare, poliser, MR-försvarare och domare för att fler som begår brott faktiskt ska ställas till svars för sina handlingar.
För att det inte ska råda någon tveksamhet om detta har jag nu upprepat det för tredje gången. Fru talman! Doktor Mukwege och hans kollegor vid Panzisjukhuset utför ett mycket viktigt arbete, inte minst när det gäller det stöd som ges till överlevare av sexuellt våld.
Det är positivt att Monusco har stärkt skyddet av sjukhuset, även om en långsiktigt hållbar lösning måste tas fram tillsammans med nationella myndigheter. DRK är ett land med stora utmaningar när det gäller säkerhet, mänskliga rättigheter och den humanitära situationen.
Hållbara lösningar kräver att grundorsakerna till de återkommande konflikterna och de humanitära kriserna hanteras. Sverige är en stark och engagerad aktör och vill åstadkomma förändringar. Vi är som sagt en av de fem största bidragsgivarna i världen till Kongo och även en av de största bilaterala humanitära givarna.
Därutöver verkar vi aktivt för en förändring av situationen i landet, inklusive många av de frågor som togs upp i FN-kartläggningen 2010. Givetvis tas frågan om mänskliga rättigheter upp regelbundet även i samtal med de kongolesiska företrädarna och andra aktörer, inklusive doktor Mukwege själv.
Ann Linde (S):
Ida Drougge har frågat mig om jag avser att agera för att komma till rätta med problemen med Afghanistans ambassads konsulat på Lidingö. Jag känner till att det har förekommit ordningsstörningar i och kring Afghanistans ambassads konsulära avdelning på Lidingö. Mina medarbetare på Utrikesdepartementet har en löpande dialog med Afghanistans ambassad och ambassadsäkerhetspolisen, och de träffade nyligen företrädare för Lidingö stad för att diskutera situationen.
Utländska ambassader väljer själva var de vill förlägga sin verksamhet, och de hyr eller köper lokaler för detta ändamål. Det krävs inte något särskilt tillstånd från Utrikesdepartementet för detta så länge verksamheten förläggs till Stockholmsområdet. Alla utländska ambassader i Sverige har ett ansvar att se till att den verksamhet de bedriver här sker på ett ändamålsenligt sätt och i enlighet med rådande lagar och regler.
Det gäller även Afghanistans ambassad, som har ett ansvar att se till att den konsulära avdelningens verksamhet bedrivs i ändamålsenliga lokaler och på ett sådant sätt att ordningsstörningar inte uppkommer. I den mån ordningsstörningar utgör lagbrott är det en fråga för Polismyndigheten och andra rättsvårdande myndigheter att utreda och lagföra. Utrikesdepartementet kommer att fortsätta att följa utvecklingen i denna fråga.
Jag hoppas att situationen kan lösas på bästa sätt, både för ambassaden, för staden, för de boende i området och för alla dem som besöker den konsulära avdelningen.
Ann Linde (S):
Tack, Ida Drougge, för frågan! Utrikesdepartementet för som sagt en löpande dialog med ambassaden genom återkommande möten och telefonsamtal. I den dialogen har det framkommit att ambassaden verkar genuint angelägen om att komma till rätta med problemen.
Ambassaden har meddelat att man på senare tid har vidtagit åtgärder för att begränsa antalet besökare, bland annat genom att kräva att de förbokar besök och genom att tillhandahålla vissa tjänster elektroniskt. Man har också anställt extra personal. Ambassaden har också meddelat departementet att man aktivt letar efter nya lokaler. Dock menar ambassaden att det medieuppbåd som varit den senaste tiden har bidragit till att presumtiva hyresvärdar tyvärr har dragit sig ur.
Jag har full förståelse för att boende i området och andra besökare upplever situationen som otillfredsställande. Jag kan samtidigt konstatera att även om den konsulära avdelningen flyttar kommer det även i fortsättningen att krävas att lokalerna är ändamålsenliga och att verksamheten bedrivs på ett sådant sätt att ordningen kan upprätthållas. Från ambassadens sida verkar man genuint mån om att detta ska ske.
Det är min förhoppning att de åtgärder som ambassaden har vidtagit och planerar att vidta kommer att leda till att situationen förbättras, både för Lidingö stad och de boende i området och för ambassaden och dess besökare. Vi följer utvecklingen. Ida Drougge åberopar nu Wienkonventionen om konsulära förbindelser.
Men eftersom Afghanistan har en ambassad här och den konsulära avdelningen är en del av ambassaden är det Wienkonventionen om diplomatiska förbindelser som är tillämplig, inte Wienkonventionen om konsulära förbindelser.
Wienkonventionen om konsulära förbindelser hade varit tillämplig om det hade rört sig om ett fristående konsulat med ett eget så kallat konsulatdistrikt, men egentligen spelar det ingen roll - det är i princip samma bestämmelser som finns i båda konventionerna. Jag hoppas att den här frågan ska lösa sig för alla parter.
Ann Linde (S):
Frågor om hur polisen sköter sig eller inte i fråga om migrationspolitiken är det andra ministrar som ansvarar för, så jag hänvisar Ida Drougge till dem.
För att klargöra en sak: Afghanistans närvaro är väldigt viktig för att vi ska kunna upprätthålla de goda relationer som vi har, för att utveckla ett nära samarbete med Afghanistan och för att möjliggöra för personer med afghanskt ursprung att få den konsulära hjälp som de behöver, till exempel med passhandlingar och id-kort. Det är av dessa skäl också viktigt att verksamheten bedrivs på ett effektivt sätt.
Mina medarbetare har som sagt haft flera kontakter med företrädare för Lidingö stad om situationen på Afghanistans konsulat. Vi har varit väldigt tydliga med vilka kontakter och rättsliga skyldigheter som UD har och vad UD rent konkret kan göra och inte göra. Det finns som jag sagt tidigare ingen rättslig skyldighet för UD att tillhandahålla lokaler för utländska ambassader.
Det faller på sin egen orimlighet att UD skulle ha praktisk möjlighet att förse alla de 107 ambassader som finns i Stockholm med lokaler. Några sådana resurser har vi inte. Vi upplever att Lidingö stad har fått förståelse för UD:s roll. Mina medarbetare kommer naturligtvis att fortsätta dialogen med Lidingö stad, och jag hoppas att de åtgärder som redan har vidtagits och som planeras kommer att leda till en förbättring för alla berörda.