KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sofia Nilsson (C):
Vänsterpartiet återkommer till att pengar förs ut ur landet, och där är vi helt överens: Det är absolut inte okej. Å andra sidan måste vi hela tiden se på vad företagen faktiskt tillför vår välfärd och hur välfärden skulle se ut om vi inte hade haft våra privata utförare.
I stället för att fokusera på bara pengar borde Vänsterpartiet sätta sig ned och fundera över hur vi kan utveckla kvaliteten och ställa krav som gäller både den privata delen och den offentliga delen. Ibland glömmer vi nämligen bort att titta på den offentliga delen. I stället går de med ett stort underskott. Jag tycker att det är minst lika anmärkningsvärt att man har ett stort underskott som man behöver fylla på med skattemedel som att man kan plocka ut en liten vinst.
Vi ska heller inte glömma att man behöver göra en vinst för att kunna bedriva verksamhet med hög kvalitet.
Sofia Nilsson (C):
Under den gångna mandatperioden har vi sett att regeringen har lagt fram förslag inom LSS. Enligt mitt sätt att se det var det ett totalt politiskt haveri att man lade fram ett förslag som fokuserade på kostnader. Regeringen gav ett tydligt direktiv till Försäkringskassan om att se över kostnaderna och få ned de skenande kostnaderna. Detta gjorde den rödgröna regeringen, och där satt Miljöpartiet med och var fullt ansvariga.
Inte förrän nu reagerar och agerar Miljöpartiet i frågan. Min fråga är därför: Hur har ni kunnat sitta med i regeringen och lägga fram dessa direktiv som faktiskt medför att till exempel andning och sondmatning helt plötsligt inte var grundläggande behov? Jag är mycket positiv till att vi verkar ha en samsyn nu.
Men jag tycker att det är anmärkningsvärt att man inte mer kritiskt faktiskt har funderat över vad dessa förslag och direktiv faktiskt skulle leda till. Min fråga är kort: Hur kommer det sig att ni inte har reagerat eller agerat tidigare när det har funnits en sådan massiv kritik från brukarorganisationerna?
Sofia Nilsson (C):
Det låter mycket hoppfullt. Jag är verkligen mycket glad för att vi numera har en samsyn. Men jag tycker ändå att det är anmärkningsvärt att man under fyra år kan sitta med i regeringen och faktiskt ha ansvar men inte reagerar och agerar tidigare. Centerpartiet och Liberalerna var två av de partier som gick ut och reagerade kraftfullt mot detta.
Detta ska vara en rättighetslagstiftning, och vi vill gå tillbaka till vad LSS handlade om i grunden. Detta är mest en reflektion från den gångna mandatperioden att Miljöpartiet ändå är med och bidrar till det som beslutas men att man sedan inte agerar mer kraftfullt mot sådant som slår mot dessa svaga grupper.
Sofia Nilsson (C):
Tack, Karin Rågsjö, för ditt inlägg i debatten och ditt förtydligande kring vad ni tycker och tänker om gårdsförsäljning. Jag tycker att den bild som Vänsterpartiet och Karin Rågsjö målar upp av just gårdsförsäljningen är lite tragisk, alltså att detta är någonting som skulle krossa ett monopol, som skulle göra att vi får mer alkoholskador och att landsbygden skulle bada i alkohol på något sätt.
Det är absolut inte det som denna fråga handlar om. Jag undrar om Karin Rågsjö över huvud taget har varit ute och träffat våra producenter på landsbygden, speciellt på den skånska landsbygden där väldigt många vingårdar och lokala ölproducenter faktiskt har vuxit fram. Deras stora dröm är verkligen att kunna sälja sina produkter med stolthet på samma sätt som sker ute i övriga Europa.
Detta skulle verkligen bidra till att vi kan utveckla det entreprenörskap och den anda som finns på landsbygden, där man faktiskt med stolthet vill visa upp sin bygd. Man vill koppla på de andra producenterna som finns runt omkring. Det finns kanske en lammproducent och någon som odlar sparris. Tillsammans skapar man ett koncept och bygger ut.
Det är precis därför vi vill tillåta gårdsförsäljningen - för att man på ett enklare sätt ska kunna visa upp, sälja och skapa sig en inkomst samt ett mervärde för sin bygd. Det är just småskaligheten som jag faktiskt inte kan förstå hur Vänsterpartiet och Karin Rågsjö kan vara emot. Eller också är det så vi ska förstå det - som att man kramar monopolet. Man ser ett statligt förmynderi och ett statligt monopol som enda vägen fram.
Jag skulle vilja höra lite om hur Karin Rågsjö ser på detta.
Sofia Nilsson (C):
Då är vi återigen i den där bilden att alkoholkonsumtionen kommer att öka. Jag tror faktiskt inte att så himla många kommer att ta sin cykel eller sin bil och åka ut på landsbygden, kanske två tre mil utanför ett tätbebyggt område, för att inhandla helgens ranson av alkohol.
Detta handlar om mindre partier av viner eller öl som är ett hantverk och som man vill sälja. Jag funderar på det du sa i ditt inlägg om att alkoholmarknaden står bakom detta, Karin Rågsjö. Man kan ju även fundera över vad det är för alkoholmarknad och påtryckning som finns bakom Systembolaget.
Den stora bulken där är ofta bag-in-box-viner. Det finns nog ingen lokal producent som kommer att ha en så stor tillverkning och produktion som de företag som blandar ihop och säljer bag-in-box-vinerna.
Det som orsakar beroende och stora problem och svårigheter i familjer är faktiskt den stora bulken - bag-in-box-vinerna, som Systembolaget gladeligen säljer. Jag tror att det är ett större problem att vi har så stora mängder på Systembolaget.
Jag tror inte på att måla upp bilden av att alkoholkonsumtionen skulle öka för att vi har en liten, småskalig gårdsförsäljning.
Sofia Nilsson (C):
Tack för frågan, Mikael Dahlqvist! Det är väldigt anmärkningsvärt att man i efterhand försöker att förvränga och förändra det som faktiskt har hänt. Det direktiv som ni gav var att med hänsyn till kraftiga kostnadsökningar för assistansersättningar behöver även ytterligare besparingar göras.
Precis detta ligger till grund för de direktiv som ni gav till utredningen, och det är det som har legat till grund för hela den diskussion som nu har förts. Med dessa direktiv har Försäkringskassan gjort exakt det som ni bad dem att göra. Ni ville att Försäkringskassan faktiskt skulle spara pengar på våra funktionsnedsatta och på assistansen. Det är det som vi vänder oss emot.
Det är precis det som ligger till grund för den stora oro och hela den diskussion som nu har varit.
Sofia Nilsson (C):
Återigen: Försäkringskassan uträttar och utför precis det som regeringen ger dem i uppdrag, och uppdraget denna gång var att se över kostnaderna och göra besparingar. De åtaganden och det som Försäkringskassan sedan har genomfört är det som har orsakat att det har blivit dessa domar, och det utifrån Försäkringskassans arbete. Om inte direktivet hade kommit hade vi inte varit i den situation som vi har varit.
Om inte Försäkringskassan hade fått besparingskravet hade man inte agerat på det sätt som man faktiskt har gjort. Det är det som är upprinnelsen till hela denna diskussion.
Sofia Nilsson (C):
Under hela förra mandatperioden hade Vänsterpartiet ett samarbete med regeringen. Vänsterpartiet hade möjlighet att göra ungefär så som vi har gjort och sluta ett avtal med regeringen. Men inte någon gång, inte vid något tillfälle, agerade Vänsterpartiet på det sättet. I stället hade Vänsterpartiet allt sitt fokus på vinster i välfärden och på att bekämpa privat välfärdsföretagande. Fru talman! Min fråga till Maj Karlsson är: Varför gjorde ni ingenting under hela förra mandatperioden?
Varför slöt ni inte ett avtal som satte fokus på frågan och kunde få frågan att gå framåt för våra funktionsnedsatta?
Sofia Nilsson (C):
Jag tackar Maj Karlsson för svaret och vill fortsätta på samma tema. När det gäller assistansberättigade och LSS är det privata välfärdsföretagandet väldigt stort. Det är många som anställer anhöriga. Många skapar egna företag och anställer i dem.
Men Vänsterpartiets politik, som ni har fört under många år, är negativ för privata välfärdsföretagare. Hur tänker ni kring att utveckla den delen? Det är många assistansberättigade som är beroende av privata välfärdsföretag för att klara sitt dagliga liv.
Sofia Nilsson (C):
Jag tackar Karin Rågsjö för hennes anförande. De är alltid lika engagerade. Vänsterpartiet svingar som vanligt mot de privata vårdgivarna och de privata vårdföretagen och ser dem som det absolut största hotet mot svensk välfärd. Där går verkligen en vattendelare i svensk politik.
Centerpartiet ser att de privata vårdföretagarna med de innovationer och den kreativitet som finns där faktiskt är någonting som vi kan använda. Vi kan utveckla välfärden tillsammans i stället. Karin Rågsjö och Vänsterpartiet säger också i stort sett alltid att de står på personalens sida.
Men vilka signaler tycker du att du sänder till den personal som har valt att arbeta hos en privat arbetsgivare eller en privat vårdgivare? Hur tror du att de tar emot dina och Vänsterpartiets signaler när ni i ständiga attacker hotar med att de i stort sett ska försvinna från arbetsmarknaden?
Sofia Nilsson (C):
Jag tackar Karin Rågsjö för svaret. Men jag vill tillbaka till personalperspektivet en gång till. Karin Rågsjö och Vänsterpartiet uttrycker att de står på personalens sida. En problematik som vi ser kring både undersköterskor och sjuksköterskor är att vi har en brist på just den kompetensen i välfärden.
Ett sätt att stärka välfärden är att se till att fler kommer att vilja arbeta i välfärden. Hur tror du att det blir med det när man vill begränsa och försvåra för de privata alternativen, som faktiskt utgör ytterligare arbetsgivare för personalen att vända sig till och söka jobb hos? Om fler kan välja om de vill jobba hos en offentlig eller en privat vårdgivare är det en möjlighet att höja attraktiviteten i yrkena.
Hur ser du att den utvecklingen kan bidra till att fler vill söka sig till vårdyrkena?
Sofia Nilsson (C):
Ett enigt socialutskott fattade i går beslut om att utreda en utvidgad smittbärarpenning med anledning av coronaviruset. Spridningen av covid-19 påverkar hela samhället och innebär begränsningar i människors vardag. För vissa grupper betyder det särskilt stora risker. En tydlig riskfaktor för ett allvarligare insjuknande är hög ålder, det vill säga 70 år och äldre.
Men även människor med andra riskfaktorer, såsom underliggande sjukdomar, kan också behöva skyddas. Folkhälsomyndigheten uppmanar dem som kan att jobba hemifrån. Ju färre som rör sig ute i samhället bland människor, desto mindre risk för smittspridning. Det är dock inte alla yrkesgrupper som har denna möjlighet.
Enligt de nuvarande reglerna betalas smittbärarpenning ut till personer som har eller kan antas ha en smittsam sjukdom och som kan arbeta men som ska vara hemma på grund av smittrisken. Även personer som riskerar att sprida smitta eller som har varit utsatta för smitta utan att vara sjuka i sjukdomen omfattas. Men dagens regler kräver läkarintyg.
Det som vi nu vill göra är att ge personer som tillhör riskgrupper, eller som har barn som tillhör riskgrupper, och som inte kan arbeta hemifrån möjlighet att stanna hemma med ersättning. Denna åtgärd kommer att hjälpa till att skydda särskilt sårbara patientgrupper. Men uppdraget är inte enkelt.
Att ringa in riskgrupperna är en uppgift som vi måste ta på största allvar, framför allt för att vi ska skydda rätt personer men även för att inte skapa onödig oro och hålla folk hemma från arbetet i onödan. Att identifiera vilka som tillhör en riskgrupp är inget som vi politiker vare sig kan eller ska göra. Det är ett uppdrag som våra experter ska titta på och ta fram underlag för, allt för att vi ska träffa rätt.
Därför tycker jag att det är klokt att låta Socialstyrelsen få identifiera särskilt sårbara riskgrupper och hur en tillhörighet till en riskgrupp ska tillstyrkas för att det sedan ska kunna tas fram ett förslag på en utökad smittbärarpenning. Men det handlar inte bara om den som tillhör riskgruppen. Även de som lever nära en person i riskgruppen kan komma att behöva omfattas.
Dessa åtgärder vidtar vi nu för att avlasta vården, men även för att skapa en trygghet bland de människor som tillhör riskgrupperna. Med detta vill jag yrka bifall till socialutskottets förslag.
Sofia Nilsson (C):
Den som behöver hemtjänst ska inte vara låst till sin hemkommun. En dom i förvaltningsrätten i Göteborg har nyligen konstaterat att mottagarkommunen inte har rätt att neka att hjälpa, enligt socialtjänstlagen. I grunden är det naturligtvis helt rätt. Men under extraordinära omständigheter, som nu, får alla vara beredda att anpassa sig till det möjliga, till det rimliga och till det säkra. Regering, stat och kommuner måste hitta en gemensam väg fram.
Att klara hemtjänstbemanningen under semestern en vanlig sommar kan vara en utmaning för de flesta svenska kommuner. Under de senaste månaderna har vi dessutom sett att stor kraft läggs ned och många uppoffringar görs i våra kommuner för att uthålligt kunna arbeta med den pågående pandemin. Centerpartiet är tydligt med att vi måste lägga grunden för att kommunerna under en längre tid ska kunna erbjuda en kvalitativt bra och stabil hemtjänst, inte minst till dem med stora dagliga behov.
Fru talman! Våra kommuner har en dimensionering för att klara de invånare som är skrivna i den kommun där de i normalfall bor. När vi nu närmar oss sommaren finns det stora farhågor för att planering och resurser inte kommer att räcka om det blir en stor ökning av tillfälligt sommarboende som behöver hemtjänst. I det läge vi befinner oss i just nu skulle vi vilja ge kommunerna möjlighet att tillfälligt under sommaren neka att utföra hemtjänst till personer som är tillfälligt boende i kommunen.
Vi menar att fokus måste ligga på att leverera kvalitet och på att få personalen att orka, för denna pandemi är långt ifrån över. Centerpartiet ser naturligtvis att det ska kunna vara möjligt för de kommuner som kan och vill erbjuda hemtjänst till sommargäster att göra det - det är givetvis fritt fram. Vi behöver däremot en laglig möjlighet att säga nej för kommuner som inte tror att de kommer att klara uppdraget utan att riskera kvaliteten. En sådan möjlighet måste finnas.
Den utmaning som den rådande covid-19-pandemin ställer på svensk välfärd är ett synnerligen giltigt skäl att tillfälligt få göra undantag från denna frihet som vi normalt sett har. Det underliga i denna debatt är att samtliga partier uttrycker att de vill ge kommuner rätt att neka hemtjänst.
Därför tycker jag att det hade varit mer rakt att också ändra lagen tillfälligt i stället för att bakvägen försöka få igenom någonting och egentligen uppmuntra kommuner att bryta mot lagen. I mina öron låter det som dubbelmoral. Där inte dialog fungerar krävs skarpa beslut. Därför yrkar jag bifall till utskottets förslag.
Sofia Nilsson (C):
Jag tackar för ledamotens fråga. Det här handlar verkligen inte om äldres omdöme eller huruvida de vill åka till sin sommarstuga eller inte. Det här handlar om att vi just nu är mitt i en pandemi. Det handlar om att vi behöver göra allt som står i vår makt för att stärka kommunerna så att de faktiskt ska kunna ge hemtjänst till de personer som dagligen vistas i sin hemkommun och har stora dagliga behov.
Det handlar om att vi måste skapa en långsiktighet och en uthållighet. Det handlar verkligen inte om att äldre skulle utgöra ett hot. Det handlar om att vi vill stärka kommunerna. Om kommunen säger att det går bra - ni är välkomna hit, ni kan komma och besöka er sommarstuga - är det naturligtvis fritt fram.
I min värld blir det dock konstigt när vi säger till kommunerna att de kan säga nej till att ge hemtjänst och då faktiskt uppmanar dem att bryta mot lagen. I stället bör vi följa med och se till att ge dem den här möjligheten.
Varför ska kommunerna mitt under en pågående pandemi lägga tid och kraft på överklaganden i stället för att lägga tid och kraft på sin personal och på att fortsätta att utveckla kvaliteten?
Sofia Nilsson (C):
Vi har en svår situation, och detta är en svår fråga i grund och botten. Friheten för människor att kunna bo och vistas på andra ställen och ändå ha sin hemtjänst är en grund i socialtjänstlagen. Men i en pandemi, när vi är mitt inne i en kris där vi ser att vi tillsammans, med gemensamma krafter, måste göra mer för att skapa en hållbar situation för fler, tycker jag att samtliga måste göra vissa uppoffringar.
Återigen blir det svårt att få ihop argumentationen. Man tycker att kommunerna ska kunna neka hemtjänst - det har faktiskt samtliga partier uttalat - men samtidigt vill man inte gå med på att ändra lagen. Det blir något slags dubbelmoral i det hela. Bakvägen förklarar man att kommunerna kan säga nej och att det är okej, men samtidigt vill man inte följa med och ändra lagen.
För mig blir det något slags dubbelmoral och ett dubbelt budskap till våra äldre. Samtidigt har vi också en folkhälsomyndighet som i skarpa riktlinjer säger åt oss att stanna hemma mer och resa så lite som möjligt. Det är också något slags förstärkning av den delen. Därför tycker jag att detta är den rakaste och ärligaste vägen fram.
Vi vill stötta våra kommuner att se till att bevara den hemtjänst man har och bevara och höja kvaliteten för dem som dagligen har sin hemtjänst i sin hemkommun. Därför lade vi fram det här utskottsinitiativet, som ger kommunerna en laglig rätt att säga nej. Men naturligtvis: Om kommunerna ser att det finns en möjlighet att ta emot människor är det fritt fram att åka till sin sommarstuga, om man kan göra det på ett tryggt och säkert sätt.
Sofia Nilsson (C):
Jag vänder mig mot argumenten att utvecklingen kan fortsätta ändå, att det inte behövs ett samägande, trots en lagändring. Myndigheterna föreslår inte enbart att vårdgivarens möjlighet att äga öppenvårdsapoteken ska begränsas utan även att lagstiftningen ska omöjliggöra ett systerförhållande mellan bolag. Där finns en knut.
Det kan säkert finnas samarbeten som inte grundar sig i ett ägarförhållande, men jag kan inte förstå varför man vill omöjliggöra detta alternativ när man inte har sett att de risker som har befarats har realiserats. Läkemedelsverket lyfter självt upp att gemensamt ägande lättare kan möjliggöra investeringar i form av kliniker eller teknik, och det kan möjliggöra digitalt informationsutbyte.
Evidensia, en veterinärmedicinsk rådgivare som har varit en av samrådsparterna till Läkemedelsverket i översynen, menar att myndighetens förslag i stället skulle kunna leda till förlorad transparens i bolagsstrukturerna om samverkansavtal ska ersätta ägarförhållanden. Här finns egentligen en större risk än att det skulle finnas ett samägande.
Det är synd att regeringen vill riskera detta när vi ser att båda delarna kan växa fram. Det kan finnas både ett samarbete och ett samägande. Den teoretiska risk som Läkemedelsverket bygger hela sin slutsats på identifierades redan i samband med omregleringen av apoteksmarknaden.
Regeringen menade då att det inte fanns behov av begränsningar i äganderätten på det sätt som myndigheten nu föreslår eftersom det privata vårdbolaget i sig inte har självständig rätt att förskriva läkemedel. Denna rätt är knuten till förskrivarna anställda i verksamheten, inte själva verksamheten eller bolaget i sig.
Under det decennium som har gått sedan omregleringen av apoteken har den risken inte realiserats. Därför tycker jag att det är synd att regeringen återigen riskerar att utvecklingen kommer att avta eller helt stanna. Hur ser ministern på de riskerna?
Sofia Nilsson (C):
När det gäller det här med risken eller faran man ser med förskrivning kopplad till ett ekonomiskt incitament tycker jag att det blir lite knepigt att förstå vad man menar att det faktiskt skulle betyda. Självklart ska patienten kunna lita på den vård och de läkemedel som han eller hon får. Det är vi helt överens om.
Det jag blir lite fundersam över är ministerns och Läkemedelsverkets misstänkliggörande av eller misstänksamhet mot de berörda yrkeskategorierna läkare, farmaceut och sjuksköterska. Det är faktiskt legitimationsyrken. Man menar att de skulle kunna ta otillbörlig hänsyn till ekonomiska incitament på bekostnad av patientens hälsa. Jag tolkar det som att man ifrågasätter den yrkesetik och integritet som gäller för dessa yrkeskategorier.
Inte enbart följer dessa yrkeskategorier noggrant utvalda rekommendationslistor från till exempel SKR eller regionerna och från beställare. De står även under tillsyn av Inspektionen för vård och omsorg, Läkemedelsverket och TLV.
Om man nu misstänker otillbörlig förskrivning eller att vården i stället för att hänvisa till egenvård väljer att hänvisa till exempelvis ett läkarbesök för att tjäna mer pengar, varför ser man då inte till att förstärka tillsynen? Ministern och regeringen funderar över hur tillsynen går till.
Jag tycker att man i stället för att gå direkt på stora lagändringar eller det som Läkemedelsverket föreslagit skulle kunna se över tillsynsdelen för att möjliggöra att dessa apotek och denna verksamhet även i fortsättningen ska kunna utvecklas.
Sofia Nilsson (C):
Min fråga till statsrådet Åsa Lindhagen handlar om arbetet mot tvångs- och barnäktenskap. Hittills i år har minst 44 barn förts ut ur Sverige mot sin vilja, enligt nya siffror. De har förts ut ur landet för att giftas bort med någon de aldrig tidigare har träffat. Siffrorna bygger på antalet ärenden till det nationella kompetensteamets stödtelefon, som sköts av Länsstyrelsen i Östergötlands län. Det är fruktansvärda siffror, men mörkertalet är sannolikt ännu större.
Bakom varje siffra finns ett barn som har berövats rätten till sin barndom. Detta är fullkomligt oacceptabelt. Vi vet att det på kommunal nivå är stora skillnader mellan vilka insatser som görs i skolor och socialtjänst när det gäller att ingripa och förebygga fall av bortförande av barn. Det saknas en sammanhållen politik.
Min fråga till statsrådet är därför: Vilka åtgärder avser regeringen att vidta för att skydda de barn som riskerar att föras bort, och vad avser man att göra för att vända utvecklingen?
Sofia Nilsson (C):
Tack, Åsa, för svaret! Jag är jätteglad att statsrådet delar min oro när det gäller denna problematik, så att vi fortast möjligt kan mobilisera för att arbeta med frågor som rör hedersrelaterat våld och förtryck. Vi har med detta som en punkt i januariavtalet, och vi väntar på en utredning. Men trots det - i väntan på en utredning - är detta någonting som pågår här och nu.
Jag anser att regeringen bör agera på ett mer kraftfullt sätt så att vi får stopp på denna utveckling.
Sofia Nilsson (C):
Landsbygden är hårt drabbad av stöldligor. Lantbrukare blir bestulna på traktorer, växtskyddsmedel och gps-utrustning. Skogsentreprenörer blir av med diesel och dyrbara maskindelar. I häststallarna försvinner sadlar och andra ägodelar. Förutom den ekonomiska skadan är dessa kränkningar av hus, hem och företag oerhört psykiskt påfrestande. De innebär ett angrepp på civilsamhället och förtjänar åtgärder därefter.
På vissa håll har det gått så långt att företag på landsbygden överväger att lägga ned på grund av detta. Tullverket beskriver en situation där det saknas verktyg för att hantera utflödet av stöldgods, och polisen beskriver att man saknar resurser för att kunna hantera stölder och inbrott på landsbygden.
Min fråga till justitie och migrationsminister Morgan Johansson är därför: Vilka åtgärder har ministern och regeringen vidtagit - och vilka åtgärder tänker ministern och regeringen vidta - för att stävja brottsligheten på landsbygden?
Sofia Nilsson (C):
Detta är en fråga som har varit aktuell under många år. Tittar vi tillbaka ser vi att man har pratat om den här frågan fram och tillbaka under minst tio år. Det gläder mig förstås att man har tittat på frågan och tagit ett paket kring den, men det som oroar mig är följande: Trots att det pratas som mycket om detta, vad är det som gör att landsbygden inte upplever att åtgärderna redan är på plats?