KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulf Kristersson (M):
Ja, vi har haft den här diskussionen förut. Vi brukar alltid landa i nästan samma grundläggande frågeställning. Vilka är de grundläggande förutsättningarna för att bedriva en seriös klimatpolitik? Är det en politik som gagnar ny teknologi, som gagnar tillväxt och som gagnar de företag som investerar i nya lösningar? Eller är det en politik som i allt väsentligt reglerar och är skeptisk till marknadsekonomins grundläggande funktionssätt? Jag tror att det är det förra.
Om man inte börjar i den änden kommer man aldrig att kunna få en situation där fler länder medverkar och där fler företag gör innovationer som gagnar vår gemensamma miljö. Min kloka kollega Emil Källström som sitter här brukar när vi diskuterar påpeka att skatteväxling betyder att man är beredd att både höja skatter på sådant som man tycker är skadligt och kompensera med sänkta skatter på sådant man vill se i stället.
Ni, tillsammans med övriga rödgröna partier, tenderar att hitta en skattehöjning för nästan varje problem. Det är inte en politik som vi tror fungerar på lång sikt. Det är inte där lösningarna kommer att ligga. Dessutom tror inte vi att de stora utmaningarna ligger i att på marginalen göra enormt dyra insatser i Sverige om vi kan bidra till andra lösningar som har större effekt på andra ställen.
Jag tycker att ni stirrar er blinda på att enbart göra saker och ting i Sverige. Jag är övertygad om att en sund miljöpolitik måste börja i marknadsekonomiska mekanismer. Den måste börja i de styrmedel som vi vet fungerar på många andra områden. Om man inte börjar i den änden kommer man tvärtom att försämra miljön på sikt.
Ulf Kristersson (M):
Nej, vi tror inte att det saknas utmaningar på miljöområdet - naturligtvis inte. Det är inte så att vi har gjort det vi ska göra. Det är inte heller så att Sverige internationellt har gjort vad vi skulle kunna få andra länder att göra. Vi ser ett antal goda tecken i den riktningen just nu, och det kommer en stor konferens alldeles snart som pekar i den riktningen. Jag tycker att det grundläggande bekymret är att ni, Janine Alm Ericson, konsekvent sätter er i ett slags vänsteranalys av de här frågorna.
Jag har väldigt svårt att förstå varför ni inte kan ta fasta på de här grundläggande idéerna, som jag tror att det egentligen finns näring för hos er också. Det handlar om att det är arbete, teknologi, innovation och marknadsekonomi, den sortens frågeställningar, som måste vara basen också för en sund miljöpolitik. Ni har systematiskt satt er i en position där ni driver politiken åt vänster i Sverige. Den politiken har aldrig gagnat teknisk utveckling. Den har aldrig gagnat ekonomisk utveckling.
Har man inte detta på plats kommer heller inte miljön att vinna på det.
Ulf Kristersson (M):
Jag har två frågor till finansministern. Statsministern redovisade före valet att en regering ledd av honom kommer att redovisa huruvida varje beslut leder till fler eller färre jobb. Sedan dess har många påpekat att er samlade budget i bästa fall leder till ingen förändring över huvud taget, medan åtskilliga bedömare påpekar att den sannolikt leder till lägre sysselsättning och färre arbetade timmar.
Senast häromdagen kom studier som pekar åt det hållet. Som Erik Ullenhag påpekade finns det inga kvalificerade bedömare som säger att det samlade innehållet i er budget leder till att fler människor får jobb och till att fler människor arbetar totalt sett. Min första fråga är: Vad ser finansministern själv för tecken på att fler kommer att arbeta, att det blir fler sysselsatta och att det blir fler arbetade timmar i ekonomin?
Ulf Kristersson (M):
Jag noterar att regeringen har en samlad bedömning, lite oklart hur, som landar i att det blir fler människor som kommer att arbeta. Jag noterar att svenska folket däremot, inklusive svenska företagsledare, gör ungefär samma bedömning som våra experter, det vill säga att det finns låg trovärdighet i fråga om regeringens jobbambitioner. När det gäller arbetsgivaravgiften för unga drar vi precis den slutsatsen. Vi väljer att fokusera, på goda grunder. Vi reviderar vår tidigare ståndpunkt. Vi tror att den nuvarande är riktigare.
Allt annat lika lägger vi satsningarna på sänkta kostnader på de allra yngsta, de som har svårast att komma in, de som har lägst utbildning. Där gör insatsen störst nytta. Min andra fråga gäller offentliga finanser. Som jag sa i min inledning inser jag att migrationsutgifter på 30 eller 40 miljarder extra ett budgetår innebär betydande svårigheter. Jag bedömer det som ett gemensamt problem och ett gemensamt ansvar. Jag lastar inte regeringen ensam för detta. Det kan vara viktigt att säga det.
Men finansministerns ständiga signaler urholkar just nu förtroendet för att gamla regelverk gäller. Det är alldeles uppenbart att den första signalen gällde överskottsmålet. Den andra signalen var att utgiftstaken kanske inte håller. Den tredje signalen var att det inte längre är säkert att krona-för-krona-principen i fråga om finansiering är aktuell. Vi har till detta betydande automatiska utgiftsökningar i system som regeringen inte råder på.
Till detta kommer regeringens egna avsiktliga utgiftsökningar. Min fråga är mycket enkel: Avser finansministern att fullt ut finansiera regeringens reformer från och med vårpropositionen 2016, och kommer det en ändringsbudget under året som också innebär utgiftsminskningar?
Ulf Kristersson (M):
Vi har flera gånger sagt att vi kommer att lägga fram ett gemensamt valmanifest före nästa val eftersom vi har en gemensam ambition att ta ansvar för Sverige. Där är vi inte än, som bekant. Det är 2016 just nu. Detta kommer före nästa val. Det kommer att inkludera de stora frågorna. Jag tror inte det har undgått Oscar Sjöstedt att vi har lagt om migrationspolitiken rätt ordentligt. Vi har gjort det själva. Vi har också gjort det i Sverige.
Vi har medverkat till en rätt rejäl förändring. Det var absolut nödvändigt. Det var en extrem situation innan vi hade flyktingvågen i världen. Det blev en extrem anspänning på Sverige under den perioden. Det fanns goda skäl att lägga om. Jag är övertygad om att den omläggningen är permanent. Den kommer inte att förändras. Jag tror dessutom att den riktigt stora uppgiften just nu - och den illustrerar egentligen ett mycket längre problem - är att det är för svårt att komma in och bli självförsörjande i Sverige.
Jag är övertygad om att det finns många människor från olika delar av världen som ska vara i Sverige och bygga sitt eget liv här. Det ska ske på korrekta sätt. Sverige ska ta ett rimligt ansvar i världen, men framför allt måste människor som kommer till Sverige försörja sig själva. Där måste fokus ligga just nu.
Ulf Kristersson (M):
Jag tror att Sverige har många stora problem framför sig som en ny alliansregering kommer att tvingas ta tag i. Jag är övertygad om att det bland dem inte kommer att ingå att återföra Sverige till en ohållbar migrationspolitik. Det är jag helt övertygad om. Hösten 2015 var det inga lättvindiga beslut som fattades. Det var inget som skedde över en natt. Det var alldeles uppenbart att hela Sverige var i en helt ny situation, som man var tvungen att agera efter.
Man kan hålla med eller inte hålla med om det rätta i de beslut som fattades, men att säga att de var lättvindiga är både att underskatta situationen i världen och de rätt svåra beslut vi fattade i Sverige. De var absolut nödvändiga. De borde ha kommit tidigare. De kommer inte att förändras igen.
Ulf Kristersson (M):
Att Moderaterna och Vänsterpartiet tycker lite olika om sjukförsäkringen är sedan lång tid tillbaka rätt uppenbart. I grund och botten har ni varit emot alla de förändringar som ledde fram till en reell minskning av den samlade sjukfrånvaron i Sverige. Ni skulle väl i princip vilja ha tillbaka det, det vill säga ju högre sjukfrånvaro, desto bättre. Jag tror att det är en ohållbar syn på vad sjukförsäkringen är till för.
Om en sjukförsäkring ska vara ekonomiskt hållbar och dessutom legitim i folkflertalets ögon måste den vara stram i sin generositet. Den ska göra precis det du säger: hjälpa människor som just nu inte kan arbeta eller människor som, efter mycket noggrann prövning, aldrig kan arbeta igen. Men den måste också till nästan varje pris se till att människor kommer tillbaka till egenförsörjning så fort som möjligt.
Det var en fundamental brist i den sjukförsäkring som Sverige hade. Din koalitionspartner Socialdemokraterna, i kraft av Göran Persson, sa att den måste halveras om den ska vara hållbar i framtiden. Vi gjorde det jobbet. Vi påbörjade jobbet när det gällde förtidspensioner. Vi gjorde inte tillräckligt mycket när det gällde den vanliga sjukpenningen. Därför ökar den nu igen.
Om detta inte bryts kommer det att tränga ut väldigt mycket annat som svensk välfärd måste kunna ansvara för inför sina medborgare.
Ulf Kristersson (M):
Detta är med förlov sagt nonsens. Ulla Andersson för in Twitterspråkets nivå i plenisalen. Jag tycker att det är under vår gemensamma värdighet. Ulla Andersson vet mycket väl att det inte är de sjuka som hotar någonting - det tycker ingen. Men en sjukförsäkring som galopperar och tränger ut alla andra kostnader hotar välfärden.
En sjukförsäkring som gör att man ifrågasätter legitimiteten och undrar varför vi över huvud taget har en sjukförsäkring hotar välfärden. Hela den civiliserade världen, som har välfärdssystem, har tidsgränser där man prövar om människor är tillräckligt friska för att kunna komma tillbaka till jobbet eller inte. Ingenting hotar människors frihet, hälsa och självständighet mer än ett permanent bidragsberoende. Att ni vill ha folk permanent bidragsberoende tycker jag bara är tragiskt.
Men kom inte och tramsa om att vi skulle vilja förstöra människors liv när det enda vi gör är att vi ber dem komma tillbaka till arbete och försörja sig själva.
Ulf Kristersson (M):
Jag tror att man i historiens ljus kommer att konstatera att det var två helt fundamentala omläggningar som vi gjorde under vår tid vid makten. Den första handlade om att göra det lönsamt att arbeta och om att göra det mer lönsamt att arbeta än att inte arbeta. Jobbskatteavdragen var själva grundessensen i den politiken. Det handlade om att se till att människor som går till jobbet varje morgon och anstränger sig ska behålla mer av sin lön. Den insikten hade vi en gång gemensam.
Efter 80-talets orgier i marginalskattehöjningar och med tanke på den uppenbara orimligheten att staten tog ifrån människor nästan allt de fick extra vid en extra ansträngning rådde det en bred enighet om att höga skatter minskar arbete - och därmed minskar skatteintäkterna. Vi gjorde någonting åt den saken. I kombination med finanskrisens turbulens var det en absolut nödvändig ekonomisk politik i Sverige.
Det andra som jag tror att historiens ljus kommer att visa är att vi hade en helt orimlig situation med ett utanförskap på 20 procent. 20 procent av alla vuxna svenskar i arbetsför ålder levde helt på bidrag när vi tog över ansvaret 2006. Det rådde en bred enighet bland alla insiktsfulla människor om att det var en helt ohållbar utveckling. Vi gjorde någonting åt den.
Hade det varit enkelt att lösa de problemen hade naturligtvis ni gjort någonting åt dem. Men det var inte enkelt. Därefter var ni emot varje steg vi tog. Ni närmast njöt av den kritik som alltid finns när man gör svåra reformer. Det vi lyckades med var att stoppa onödiga förtidspensioneringar. Vi lyckades rejält. Vi förde ned utanförskapet från 20 procent till 14 procent.
Det vi inte lyckades fullt ut med var att göra någonting åt den höga vanliga sjukfrånvaron, som fortfarande går upp och ned. Där har vi fortfarande en hemläxa att göra. Ni tar inte den på allvar.
Ulf Kristersson (M):
I ett läge där sjukpenning och sjukfrånvaro fortsätter att öka är ert recept att ta bort tidsgränsen. I ett läge där ni ändå måste göra någonting är ert recept att lägga allt ansvar för detta på Sveriges företagare.
Ni driver linjen att de ska vara vakter åt er eftersom ni inte vågar eller orkar sköta den funktionen i staten - tills ni tvingas ge upp detta i ett slags halvkvädet försök att med långa promemorior säga att vi nog har en annan lösning - ännu oklart hur den ser ut. Detta imponerar föga på mig. Jag vet hur svårt det är att göra reformer i sjukförsäkringen. Jag vet att det ändå går att göra det. Man måste vara tydlig, och man måste vara konsekvent.
Det problem som vi fortfarande har och som ni borde bekymra er över är att det fortfarande går upp och ned på ett sätt som ingen seriös forskare i Sverige kan säga att man vet vad det beror på. Där har vi ett problem kvar. Det andra jag skulle vilja säga är att den ökade klyfta som jag ser i Sverige och som bekymrar mig allra mest är klyftan mellan människor som arbetar och försörjer sig själva och de som aldrig jobbar och aldrig försörjer sig själva.
De som väntar åtta tio år på att kanske få sitt första jobb i Sverige, de som är långtidssjukskrivna och aldrig kommer tillbaka eftersom ingen förväntar sig det, de som är långtidsarbetslösa på ställen där det är ont om jobb. Den klyftan oroar mig mycket, inte bara när det gäller personerna själva utan för deras barns skull. Det är tusentals barn som aldrig ser sina föräldrar gå till jobbet på morgonen, som aldrig ser sina föräldrar ha en egen inkomst och den självständigheten. Den klyftan är på allvar.
Att det finns en klyfta mellan människor som arbetar olika mycket, att det lönar sig att anstränga sig och att man ska kunna bli rik på att driva ett eget företag tycker inte jag är problematiskt. Vi behöver fler människor som anstränger sig mer, fler människor som ser en frukt av sitt arbete i Sverige. Detta har ni aldrig förstått. Ni ser dem bara som skatteobjekt.
Ulf Kristersson (M):
Vi misstror er klimatpolitik på minst två sätt. Det ena är att ni alltid ser möjligheter att beskatta människor som vill göra saker för att få Sverige att rulla bättre. Om ni bara har idén att allting som ni tycker är problematiskt ska beskattas hårdare betyder det i grund och botten att vi får en sämre ekonomi i Sverige och sämre förutsättningar att göra mycket av det som vi behöver göra också åt miljön.
Lösningen på Sveriges miljöproblem ligger inte i att människor låter bli att åka till jobbet på morgonen. Lösningen ligger inte i att vi låter bli att åka utomlands. Det är ingen slump att samma människor som runt om i världen nu vill göra allt de kan för att isolera sina länder från internationellt samarbete också är de som undandrar sina länder från gemensamma klimatöverenskommelser. Det hänger ihop.
Om vi vill vara en del i världen och vara med och lösa världens miljöproblem är inte lösningen att göra det dyrare för svenska företagare att kunna ha anställda här i Sverige. Det är inte så det fungerar. Vi gör mycket större nytta om vi kan se till att de lösningarna blir effektiva runt om i världen. Jag är inte den enda kritikern. Läs Finanspolitiska rådets kritik mot den inriktningen på politiken!
Skulle man driva den hela vägen fram skulle klimatpolitiken bli så dyr att länder som behövde den mest inte har råd att genomföra den. Låt inte våra höga ambitioner bli ett hinder för andra länder som har ännu större problem med att lösa ännu större miljöproblem!
Ulf Kristersson (M):
Jag tänker naturligtvis inte hålla Emil Källströms tal om miljö här, men vad Centerpartiet har förstått är att skatteväxling betyder att man höjer skatten på en del saker och sänker skatten på andra saker. Det ligger liksom i själva begreppet. Det vill säga att vi använder skattesystemet för att styra på ett sådant sätt som vi tycker gynnar det vi vill uppnå. Det tycker jag är legitimt och bra. Vad ni menar med skatteväxling är ju skattehöjning.
Ni gör ingenting för att de hårt prövade företagare som försöker sälja sina produkter i Sverige och utomlands ska få lättnader på något annat sätt. Ni angriper bara, med världens antagligen dyraste miljöpolitik, svenska företagare i stället för att prioritera våra insatser där gränslösa miljöförstöringar bäst skulle bekämpas. Detta förstår Centerpartiet. Det förstår inte Miljöpartiet.
Ulf Kristersson (M):
För ordningens skull vill jag yrka bifall till de moderata reservationerna 1 och 6 i utskottets betänkande. Jag vill först säga att jag faktiskt håller med finansministern om en enda sak, och det är att jag tror att det krävs en mycket bättre fördelningspolitik i den globaliserade ekonomin än den vi har varit vana vid i Europa och i Sverige de senaste decennierna. Det gäller USA, självklart. Det har alltid gällt i USA, men det gäller faktiskt också Sverige.
Fördelningspolitiken kan inte i första hand bygga på mycket hög beskattning av arbete och mycket höga bidrag till dem som inte arbetar. Fördelningspolitiken i en globaliserad ekonomi måste bygga på att fler får tillgång till användbar kunskap och omställning när ekonomin förändras. Utan detta kommer väldigt många människor att halka efter och bli förlorare i den globala ekonomin.
Allt fler ekonomer undrar hur det ska gå i Sverige när den lågkonjunktur som förr eller senare kommer faktiskt kommer. Vi är inne i en högkonjunktur just nu, och senast i går varnade Riksrevisionen och anslöt sig därmed till tidigare kritik från Finanspolitiska rådet, Konjunkturinstitutet och ESV.
Man ifrågasätter regeringens finanspolitik och påpekar att regeringen nu spär på underskott i en högkonjunktur när vi i stället borde spara inför nästa lågkonjunktur. Samtidigt har vi en situation där negativa räntor även gör penningpolitiken ganska maktlös nästa gång något slår till på allvar. Min fråga till finansministern är: Har alla de svenska expertmyndigheterna samfällt fel, medan regeringen har rätt?
Ulf Kristersson (M):
Det är intressant att regeringen i efterhand reviderar sina egna budgetar i oppositionsställning. Under i stort sett samtliga år när ni lade skuggbudgetar till vår budget hade ni större underskott. Dessutom är det fascinerande hur man några år senare kan glömma bort att vi har haft en finanskris, kanske antyda att vi aldrig mer kan få en kris.
Min andra fråga handlar om att det är gott om utredningar just nu som antyder att regeringen vill göra det rejält dyrare att vara företagare och driva företag i Sverige. Vi ser skattehöjningsförslag för småföretagare i 3:12-reglerna. Vi ser finansskatt som slår mot just antalet anställda i finansiella företag. Vi ser vägslitageskatt och flygskatt.
Till detta kommer ett de facto-förbud mot att ha överskott i välfärdsföretagande och dessutom en tvärnit för det framgångsrika RUT-företagandet efter era minskningar. Det enda vi behöver är precis det som ni ännu inte lägger fram, det vill säga en samlad syn på en bättre företagsbeskattning som kan öka den svenska konkurrenskraften i en allt tuffare internationell konkurrens.
Varför talade ni så otroligt mycket, vackert och lent om företagande före valet när ni nu motarbetar det så systematiskt efter valet?
Ulf Kristersson (M):
Det är mycket enkelt. Det är bara att läsa vår budget så hittar man svaret på den frågan. Ni får ta nästan vilka ni vill, det är valfritt. Vi säger inte att man ska bryta sönder budgeten; det vet ni. Ni har nämligen gjort det. Det är bara ni i modern tid som har brutit sönder den svenska budgeten och gjort plockepinn av den. Det har vi aldrig gjort, och det kommer vi inte heller att göra. Vad vi säger är att en riksdagsmajoritet har rätt att kräva av en minoritetsregering att den ska sköta sitt jobb.
Kom tillbaka med en budget som vi kan tolerera; då får ni igenom den!
Ulf Kristersson (M):
Det här är ju nonsens, och jag tror att Fredrik Olovsson vet om det. Jag håller inte alltid med finansministern i varje detalj; det medges. Men hon sa för några år sedan att det alltså inte är en riksdagsmajoritets uppgift att leda en liten minoritetsregerings budget genom riksdagen. Det är för att lösa den uppgiften som man har regeringar. Vi bryter inte sönder någonting. Vi säger till er: Kom tillbaka med en budget som en minoritetsregering har en chans att få igenom i riksdagen!
Det är regeringen som lägger en hel och samlad budget. Det är regeringens ansvar att plus och minus går ihop. Inget av detta har förändrats. Vi säger bara att vi i längden inte tänker tolerera att regeringen vilar på Vänsterpartiets ekonomiska politik. Det kommer man helt enkelt inte att klara av.
Ulf Kristersson (M):
Widar Andersson heter en man på Folkbladet som jag tror att både jag och finansministern känner. Det är en hederlig vänsterintellektuell som förr slogs med blanka vapen i den här kammaren och nu slåss med blanka tangenter eller pennor i sina spalter.
Widar Andersson föreslog häromdagen att Sverige ska inrätta vår tids och integrationsuppgiftens motsvarighet till Lindbeckkommissionen, det vill säga göra som på 90-talet: se de stora problemen, identifiera dem i seriös analys, försöka genomföra genomtänkta förslag i så bred enighet som möjligt och göra det med anslaget att det går att få det här att bli bättre.
Jag är rätt säker på att vi skulle landa i olika ståndpunkter i fråga om exakt vilka lösningar som vore bra. Det går ingår i politiken. Men jag tycker att själva grundidén - att se problemen, identifiera dem, göra en seriös analys av vad som går att åstadkomma och sedan försöka genomföra åtgärderna - är en bra idé. Det kräver dock att man är någorlunda överens om hur problemen ser ut och hur stora de är.
Där undrar jag om regeringen och finansministern över huvud taget har förstått vidden av det vi står inför. Vi bad riksdagens utredningstjänst räkna på ungefär hur många människor som i dag inte kommer in på arbetsmarknaden som har kommit till Sverige och behöver enklare jobb för att få något fotfäste. Man svarade ungefär 150 000 personer. Statsministern talar om kanske 30 000 personer.
Regeringens förslag om 32 000 traineejobb antyder att man har lyssnat på statsministern. Resultatet 380 antyder att det inte fungerar. Min enkla fråga är: Anser finansministern att vi talar om en utmaning om hundratusentals personer eller några hundratals personer?
Ulf Kristersson (M):
Det råder högkonjunktur, och svensk ekonomi står stark. Under de fem senaste åren har 300 000 nya jobb skapats. En mycket stor andel av dessa jobb har gått till utrikes födda. Hundratusentals invandrare är varje dag med och ser till att Sverige fungerar. En del av dem har kommit hit som flyktingar. Andra har arbetskraftsinvandrat. De är alla en del av den framgångsrika svenska internationaliseringen. Det är inte det som är problemet.
Statsministern hävdar att kanske 30 000 nyanlända nu behöver enklare jobb. Men vi bad riksdagens utredningstjänst att räkna, och då visade det sig att det snarare handlar om 150 000 personer de kommande åren - fem gånger så många. Det tar i dag nio år innan ens hälften av de nyanlända har fått sitt första jobb. Jobbklyftan, alltså skillnaden i sysselsättning mellan inrikes och utrikes födda, är djup och blir allt djupare - trots högkonjunkturen.
Vad är statsministern beredd att nu förändra så att fler kan börja försörja sig själva?