Birgitta Ohlsson (L):
Jag vill inleda med att tacka utrikesministern för svaret på frågan om fria demokratiska val i Zimbabwe. Jag tycker att svaret på många sätt är både framåtsyftande och konstruktivt, och jag delar även bilden att Zimbabwes nuvarande tillstånd inte öppnar för ett direkt bilateralt bistånd. Vi behöver veta mer om vad som kommer att hända. Jag vill bara kort rekapitulera lite vad som har hänt i Zimbabwe de senaste månaderna.
I november lämnade landets diktator Robert Mugabe presidentposten efter hela 37 år. Då ska man komma ihåg att zimbabwierna, som var ett förtryckt folk i många decennier dessförinnan under det vita apartheidsystemet, nu verkligen lever i en situation där man tänker på vilka möjligheter som kommer att kunna öppnas.
Man ska också komma ihåg att det förtryck som pågick i Zimbabwe under nästan fyra decennier inte bara handlade om att politiska oppositionella har pryglats, torterats, mördats och slängts i fängelse.
Det handlar inte heller bara om att oppositionen har nackats eller att man har kört bort farmare ur landet, utan det handlar också om ett land som var Afrikas kornbod men vars ekonomi har körts i botten under Mugabes nästan fyra decennier vid makten. Man ska även komma ihåg att det finns många blödande sår i Zimbabwe som kommer att ta lång tid att läka.
Det finns många massgravar som kommer att behöva öppnas, och man kommer att behöva diskutera inte minst de massmord som skedde under operation Gukurahundi i början av 1980-talet, då 20 000 människor som tillhörde ett slags opposition blev avrättade. Det är bakgrunden när vi nu ser ett nytt Zimbabwe med en ny ledare, som vi dock ska komma ihåg är insatt av militären.
Det är inte så att Emmerson Mnangagwa har vunnit makten i ett fritt, demokratiskt och öppet val. Måhända kommer han att göra det i framtiden, men då måste det också ske ett fritt, öppet och demokratiskt val. Vi ska komma ihåg att Emmerson Mnangagwa, den nye presidenten, i mångt och mycket har lika mycket blod på sina händer som Robert Mugabe.
Han har deltagit i våldsamheterna mot oppositionen på samma sätt de senaste tio åren och har också stor skuld i massgravarna från 1980-talet. Det är mot den bakgrunden vi ska diskutera Zimbabwes framtid. Nu kanske det finns ett scenario, ett slags öppen möjlighet eller window of opportunity som man brukar säga på engelska, men det är också ett fönster som snabbt riskerar att stängas.
Visst ska vi applådera det goda som den nya presidenten har lyft fram, det vill säga mer och större ekonomisk öppenhet. Många zimbabwier svälter ju och har levt under erbarmliga förhållanden under lång tid.
Det är ändå väldigt viktigt att komma ihåg att Mnangagwa har samma dystra diktatoriska förflutna som Mugabe, och han har hittills inte varit tydlig, anser jag, med att säga att demokratin är landets väg framåt. Det är det som måste bli vår utgångspunkt när vi nu diskuterar ett framtida Zimbabwe och vad som kommer att hända. Då är det väldigt viktigt att vi ställer krav.
Jag tycker att det är bra att Europeiska unionen sonderar terrängen för att få ha valobservatörer. Tidigare har det varit så att Mugabe har släppt in valobservatörer, men då har det varit från "diktaturens kreatur", för att citera en tidigare svensk statsminister - alltså länder som inte har varit demokratier och alltså inte stått på rätt sida. Jag undrar därför vilka mer konkreta krav som EU kommer att ställa förutom frågan om man eventuellt kan få skicka valobservatörer.
Vad kommer man att ställa för krav på Zimbabwe i utbyte mot mer öppenhet, mer handel och mer bistånd?