KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikael Eskilandersson (SD):
Jag tackar Morgan Johansson även för detta svar. Vi delar självklart synen på att barnets bästa alltid ska vara i fokus. Jag noterar att ministern dock inte ger något tydligt besked om det kommer att bli möjligt att fastställa faderskapet före barnets födelse. Jag vill då påminna Morgan Johansson om de tillkännagivanden som riksdagen har skickat till regeringen om detta och att det är en ordning som riksdagen har sagt sig vilja ha.
Ett enigt civilutskott - alltså Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet - gjorde först ett tillkännagivande i början av förra mandatperioden, där man efterfrågade ett mer jämställt föräldraskap där mamman och pappan är med på lika villkor redan innan barnet föds. Denna vecka har det gjorts ännu ett tillkännagivande.
Morgan Johansson hänvisar till utredningens bedömning, att faderskapet inte bör bekräftas före barnets födelse. Jag vill då kortfattat redogöra för vad utredningen egentligen säger, nämligen: Ett skäl till dagens ordning är att det i vissa fall är först sedan barnet har fötts som det står klart att exempelvis den man som har trott sig vara far inte är det. Behovet av en rättsgenetisk undersökning kan därmed uppkomma först efter att barnet har fötts.
En grundläggande förutsättning för att kunna fastställa ett faderskap är att barnet föds levande. Mot den bakgrunden gör utredningen bedömningen att det inte är lämpligt att införa en möjlighet för socialnämnden att godkänna en lämnad bekräftelse redan före barnets födelse. Jag håller inte alls med utredningen om detta.
Först och främst säger utredningen att det är först efter att ett barn är fött som det står klart att en man som trott sig vara far inte är det. Jag undrar hur ofta det egentligen förekommer. Det måste vara ytterst sällan som någon som tror sig vara far, tittar på barnet som precis fötts och säger: Nej, det är inte jag som är far till detta barn.
Därefter säger utredningen att behovet av en rättsgenetisk undersökning därmed kan uppkomma först efter att barnet har fötts. Ja, då kan detta behov uppkomma. Men detta behov kan uppkomma två tre år senare också. Det är egentligen ingen skillnad. Det kan uppkomma tio år senare också.
När det gäller de barn som så att säga föds med fel pappa, där någon annan tros vara pappa, upptäcks det inte alltid i samband med födseln. Det är nog en väldigt liten risk att man skulle upptäcka det när man ser barnet. Att en grundläggande förutsättning för att kunna fastställa ett faderskap är att barnet föds levande är inte heller sant.
Det går alldeles utmärkt att fastställa vem som är far till ett dött barn också, om man skulle vilja göra det. Det finns dock ingen större anledning att göra det; det är en annan sak. Men man kan givetvis göra det på kvarlevorna av ett dött barn också, alltså fastställa vem som egentligen var far till barnet. Jag ser därför inte att utredningen särskilt väl har prickat in vad vi från civilutskottet ville tidigare och vad vi fortfarande vill.
Vad vi säger i det nya tillkännagivandet får jag återkomma till i mitt nästa inlägg. Men vi säger faktiskt att vi vill se att regeringen överväger att en faderskapsbekräftelse införs före barnets födelse.
Mikael Eskilandersson (SD):
Morgan Johansson har alltså gått igenom detta, och Morgan Johansson kanske inte tyckte att det var så jobbigt att behöva svara på frågorna. Men Morgan Johanssons kvinna, som han antagligen skaffade barn ihop med, kanske upplevde det som något kränkande att behöva tala om vilka hon haft sexuellt umgänge med under en viss tid. : Men sluta!) Det frågar man faktiskt. Man frågar: Finns det någon annan möjlig pappa?
Den frågan ställs. Den frågan fick även min fru svara på - hon är numera min fru men var inte min fru då. Jag vet inte om jag tycker att det är det perfekta. Dessutom fastställs detta i genomsnitt 30 dagar efter att barnet fötts. Vi vet att detta ställer till bekymmer i dag när mammor dör i samband med förlossningen.
Då är pappan inte registrerad, och då finns det egentligen ingen som automatiskt omhändertar barnet. Dessutom handlar detta om bilden av vem pappan är. I vårt drömsamhälle skulle man redan vid första kontakten, när man kommer till mödravårdscentralen och konstaterar graviditeten, fylla i att man är pappa. Paret kommer nämligen ofta dit tillsammans.
Efter det skulle man vara med som likvärdig förälder genom hela graviditeten. Det är ungefär det systemet man har i Norge. När barnet sedan föds får paret automatiskt gemensam vårdnad i stället för att mamman får ensam vårdnad, som i dag. Det är faktiskt en stor skillnad.
För mig skulle det vara en modernisering av vår lagstiftning, men jag har förstått att regeringen har läst in helt andra saker i vad som är en modern lagstiftning kring barn.
Mikael Eskilandersson (SD):
När det gäller detta med ett jämlikt samhälle: Jag har aldrig hört någon stå i talarstolen och tala om att den vill ha ett ojämlikt samhälle. Jag kan alltså helt hålla med Jon Thorbjörnson om att vi bör ha ett jämlikt samhälle. Frågan är vad det betyder för oss.
För mig betyder det inte att alla ska ha exakt lika mycket pengar att röra sig med, vilket jag tyckte mig kunna ana i Jon Thorbjörnsons anförande när han kom in på att vissa har råd med en guldkant medan andra inte har råd med en guldkant.
Det är ju faktiskt så att vissa av dem som har råd med guldkant också har lagt en stor del av sitt liv på att kanske studera längre än vad man måste göra för att utbilda sig till någonting högre och därmed någonstans har gjort sig förtjänta av dessa pengar på ett sätt som kanske inte alla som inte har råd har gjort.
Jag undrar egentligen: Vad menade Jon Thorbjörnson när han gick in på att vissa har råd med guldkant och att andra inte har det samt att det finns ett problem här när det gäller jämlikhet?
Mikael Eskilandersson (SD):
Regeringen har som mål att företagens administrativa kostnader till följd av regler ska minska. Men i verkligheten, utanför skalskyddet i riksdagen, minskar inte kostnaderna för administration. Anledningen är enkel. Regeringen säger en sak och gör något helt annat.
Det är nämligen inte en minskning av administrationen vi har sett sedan regeringen tillträdde. Mångfaldsredovisning är bara en av väldigt många pålagor som regeringen har infört. Christer Östlund, ansvarig för regelförbättringar på Svenskt Näringsliv, säger så här om regeringens regelförbättringar: "Sverige är på väg i fel riktning.
Företagens regelkostnader har ökat årligen med i genomsnitt 1,2 miljarder kr sedan 2013. Samtidigt ser vi hur andra länder går före och arbetar aktivt för att sänka sina kostnader." Det är alltså 1,2 miljarder i ökning, varje år. Mångfaldsredovisning är bara en liten del.
Det kommer ständigt nya påhitt: certifieringar, miljötillstånd, redovisningar och nu senast tillstånd för att lägga upp virke på den egna marken. När det gäller att lägga nya krav på företagen är uppfinningsrikedomen oändlig. Per år handlar det om en ökning med 1 200 miljoner kronor.
Det är vad det kostar att ha en socialdemokratisk regering. Man kan också säga ca 4 800 miljoner mer efter en socialdemokratisk regeringsperiod på fyra år, och vi har haft en sådan i sex år.
4 800 miljoner över en mandatperiod motsvarar många tusen läkartjänster och sjukvårdsplatser. Men detta är inte skatter eller intäkter till staten, utan det är bara utgifter för våra företag som inte ger någon motsvarande nytta. Kraven på företagen skruvas ständigt åt.
Jag har i en tidigare debatt jämfört regerings behandling av företag med kinesisk vattentortyr. Varje droppe gör kanske enskilt inte så stor skada, men den ständiga och säkert återkommande upprepningen driver offret till vansinne. Särskilt jobbigt upplevs det då det inte går att värja sig. Här finns ytterligare ett problem.
Företagen behöver inte stå ut med regeringens plåga utan kan göra något som kan leda till något ännu värre för Sveriges del. De kan nämligen flytta. Fru talman! Varför måste Sverige alltid vara bäst i klassen? När nya regler kommer från EU väntar många av övriga länder så lång tid som möjligt. Sedan ser de till att så få företag som möjligt drabbas av de nya regelverken.
Vår regering gör precis tvärtom. Därmed drabbas våra företag negativt jämfört med företag på andra ställen i EU. Man gör en övertolkning. Man gör lite mer. Man inför lite fler regler som blir lite hårdare på precis alla områden.
Frågan handlar inte om huruvida företagen ska fundera över hur de på bästa sätt drar nytta av kompetensen hos medarbetarna och hur mångfald kan vara en fördel. Jag är helt övertygad om att företagen klarar att arbeta med detta utan särskilda krav på redovisning till staten. Problemet är den påtvingade nya pålagan. Fru talman!
Jag vill avslutningsvis yrka bifall till reservation nr 2. Jag står visserligen bakom alla våra reservationer, men för att spara tid vid kommande votering nöjer jag mig med nr 2.
Mikael Eskilandersson (SD):
Som jag sa förut är mångfaldsredovisning bara ännu en pålaga för Sveriges företag. Miljöredovisningar, certifieringar och alla möjliga tillstånd och avgifter är andra pålagor som regeringen har infört. Hur går alla dessa nya pålagor egentligen ihop med regeringens mål om att minska administrationen och regelkrånglet för företag?
Hur ser riksdagsledamoten Ola Möller på det faktum att regeringen har ökat kostnaderna för företagen med åtskilliga miljarder bara genom att öka deras administration?
Mikael Eskilandersson (SD):
Det var en lite väl överdriven tolkning att säga att man skulle vilja ta bort arbetsmiljölagarna bara för att man säger att väldigt mycket har tillförts under den socialdemokratiska regeringen i form av ytterligare rapporter. Jovisst, mångfaldsredovisningen är bara en liten rapport, bara en droppe till, som företagen ska stå ut med.
Låt mig då omformulera mig: Regeringen har åstadkommit 1,2 miljarder i ökning varje år. Kostnaderna för företagen har ökat med 4 800 miljoner. Vi hade arbetsmiljölagar och miljölagar redan innan den socialdemokratiska regeringen tog vid.
Det här är alltså bara ökade utgifter som företagen har fått under den tid som Socialdemokraterna har suttit vid regeringsmakten. Det är kostnader som är en direkt följd av att regeringen har infört nya regler, certifieringar, mångfaldsredovisningar och så vidare. När det gäller EU går vi som sagt alltid lite längre. Vi gör alltid lite mer.
Vi ska alltid vara lite bättre, till skillnad från andra länder som gör precis tvärtom. De gör nästan lite mindre än vad man måste. De lägger sig vid den undre gränsen, medan vi i stället lägger oss vid den övre gränsen. Frågan är om detta är ett bra facit för regeringens arbete med förenklingar. Tycker regeringspartierna själva att de är värda ett högt betyg för arbetet med regelförenklingar?
Från mig skulle betyget knappast komma över ett F.
Mikael Eskilandersson (SD):
Ola Möllers anmälda åtta minuters talartid gick så snabbt att jag inte riktigt hann ta replik på honom, så jag får ta replik på den andra företrädaren för regeringsunderlaget, Ola Johansson, i stället. Sänkningen av aktiekapitalet från 50 000 till 25 000 framställs som rena välgörenheten för alla företag i hela Sverige och som om det nu kommer att flyga upp massor med nya arbetstillfällen. Men det är kanske inte riktigt så det ser ut i verkligheten.
Det har ju gått att starta företag med noll kronor, och det går fortfarande. Det är bara en fråga om att man förhoppningsvis kan slippa lite av sin personliga borgen genom att ha ett aktiebolag. Det är inte heller en reform som tar bort någon administration, vilket man också nästan har låtit påskina här. Samma motivering som vi använder denna gång skulle vi egentligen kunna använda en gång till.
Vi skulle kunna säga att vi halverar aktiekapitalet till 12 500 i stället 25 000. Jag tror inte att det heller skulle påverka antalet arbetstillfällen särskilt mycket. Jag är dock högst oroad för vad som händer med kreditvärdigheten hos aktiebolagen. Ser inte Centerpartiet och Ola Johansson också problem om kreditvärdigheten helt försvinner?
Det finns ingen särskilt stor utredning bakom detta som säger vad som händer med kreditvärdigheten. Kommer bankerna att kräva personlig borgen oftare? Det är väl troligt att de kommer att göra det, men det påverkar i så fall alla aktiebolag som i dag är ärliga och har en bra och välfungerande verksamhet.
Mikael Eskilandersson (SD):
Jag vill börja med att vara tydlig med att jag är positiv till sänkningen i sig men bara om det verkligen blir ett fullvärdigt aktiebolag som man då har. Om aktiebolaget helt plötsligt förvandlas till någon form av bolag där man tvingas gå i personlig borgen och där man själv personligen blir skyldig om bolaget skulle gå i konkurs kan man lika gärna ha en enskild firma.
För då tappar aktiebolaget hela sitt värde. Aktiebolaget är bara värt någonting om det har ett egenvärde som är så pass högt att bankerna vågar ge en viss kredit utan krav på personlig borgen. Där ser jag en stor oro med detta förslag, eftersom det känns som att det inte finns en ordentlig utredning i grunden. Jag är förvånad över att Centerpartiet inte har uppmärksammat samma bekymmer.
Det är ju inte bara fråga om likvidation. Man kan ha ett bolag som går ganska bra men ändå behöva låna pengar. Behöver man låna pengar och man plötsligt är personligen ansvarig hade man lika gärna kunnat ha en enskild firma från början. Då hade man inte behövt kasta in 25 000 från början. Det är bara om aktiebolaget kan fungera som egen juridisk person som aktiebolaget är värt någonting.
Mikael Eskilandersson (SD):
Jag tackar Morgan Johansson för svaret. Jag kan börja med att konstatera att jag och Morgan Johansson har helt olika ingångsvärden i denna fråga. För mig handlar det om barnets rätt till sina föräldrar. Det är den rätten som vi måste stå upp för och värna. Den rätten kan inte bygga på att föräldern ska göra rätt.
Den måste utgå från barnet och barnets behov av båda sina föräldrar. Men jag kan konstatera att Morgan Johansson i stort sett uteslutande talar om vad man som förälder kan göra för att få träffa sitt barn. Det finns ganska många anmälningar om egenmäktighet med barn, men få leder till åtal, precis som Morgan Johansson tidigare redogjorde för.
Endast 2 fall av 100 leder till åtal, vilket är mycket lågt. Det tyder antingen på att man anmäler i onödan eller att det finns något annat problem med lagen. Vad som kanske är ännu värre än detta låga tal är att det antagligen finns ett mörkertal med föräldrar som inte orkar slåss med myndigheter eller inte tror att det är lönt.
För det är faktiskt väldigt sällan lönt att som pappa försöka få rätt i en vårdnadstvist med de regler som gäller i dag. Barnperspektivet innebär att barnets rätt till föräldrarna ska värnas. Morgan Johansson påstår att han står upp för detta. Vi fick nyss höra att barnets bästa ska vara avgörande. Men varför är det då den utestängda föräldern som ska agera och kräva att få träffa sitt barn genom verkställighet?
Om Morgan Johansson och regeringen verkligen menar allvar med att barnets rätt till sina föräldrar ska värnas är det väl myndigheterna som ska strida för barnets rätt att träffa båda sina föräldrar och värna om denna rättighet? Barnkonventionen ger också barnet rätt till familjeliv, och det ger indirekt rätten till föräldrarna.
Inte ska barnet kräva verkställighet för att få träffa sin pappa, eller menar regeringen att barnets bästa är att barnet själv ska begära detta? Hur menar regeringen att det i praktiken ska gå till för ett barn att väcka talan om barnet vill träffa sin pappa när den utestängda föräldern inte gör det? Det skulle jag gärna vilja ha en längre förklaring till.
Någon annan kan faktiskt anmäla egenmäktighet med barn. Det behöver inte vara den utestängda föräldern. Det kan vara någon annan som står barnet nära som ser att barnet far illa av att inte få träffa sin förälder, om det i det fallet är en mamma som har tagit barnet och flyttat iväg långt bort.
Att ansöka om verkställighet - om den beviljas får den förenas med vite, och i sista hand kan det beslutas om att barnet ska hämtas - är knappast någonting som kommer att gå särskilt snabbt. Under hela den tid som detta sker, innan man kommer fram till ett beslut om att barnet faktiskt ska hämtas, är barnet helt i händerna på den ena föräldern och har inte tillgång till den andra föräldern.
Jag ser inte att detta lever upp till barnkonventionen och barnets rätt till båda sina föräldrar. Är det verkligen barnets intressen som Morgan Johansson företräder när han inte vill ha ett kraftfullare ingripande från samhället?
Mikael Eskilandersson (SD):
Till att börja med vill jag säga att Morgan Johansson som vanligt tillskriver mig åsikter som jag inte har, vilket är mer regel än undantag i dessa debatter. Om någon beter sig illa och det handlar om brott ska det givetvis utredas av polis, och det ska ge kraftfulla konsekvenser. Här handlar det dock inte alltid om att någon egentligen har betett sig illa mot i det här fallet kvinnan eller barnet.
I så fall är det givetvis en helt annan sak, och då är det en polisiär fråga. När jag har debatter med Morgan Johansson känner jag att vi alltid återkommer till att män beter sig illa mot kvinnor, som att det förutsätts att män alltid är förövare. Att jag tog pappaperspektivet beror givetvis på att det är det vanligaste exemplet.
Jag skulle lika gärna kunna ta ett exempel där mamman stängs ute, för det finns sådana exempel också, men jag valde att ta ett av majoritetsexemplen. Det beror inte på att jag på något sätt värderar pappan som viktigare än mamman, men däremot värderar jag båda föräldrarna som viktiga för barnet.
Att jag skulle vilja sätta folk i fängelse är väl att överdriva lite grann; däremot vill jag ha ett ingripande från samhället som gör att barnet får rätt till båda sina föräldrar, vilket borde vara det naturliga. De regler som fortfarande gäller, eftersom förslagen i betänkandet Se barnet! dras i långbänk, gynnar ofta den som har kidnappat sina egna barn.
Skrivningar om att domstolen gällande vårdnad ska ta hänsyn till hur barnet har haft det den senaste tiden finns i dag som underlag, och de gör att domstolen känner sig tvingad att tilldöma boendeföräldern vårdnaden även om barnet har bott där på grund av att föräldern stängt ute den andra föräldern. Mer rimligt vore givetvis om föräldern missgynnades av att flytta och stänga ute en annan förälder.
Jag tycker att det vore bra om domstolarna i stället såg till vilken förälder som kan tillgodose barnets behov av den andra föräldern, och precis en sådan skrivning finns i Se barnet! På lite längre sikt tycker jag att man bör se över hur just vårdnadsbiten ser ut i samband med att föräldrar flyttar.
Man kan inte hindra någon att flytta, men i till exempel Danmark finns det regler som gör att boendet automatiskt går över till den kvarvarande föräldern om någon flyttar mer än 8 mil, vill jag minnas.
Nu ska man ju minnas att Danmark är ett mycket mindre land än Sverige och att möjligheten att flytta inom Sverige och stänga ute en förälder är enormt mycket större eftersom man kan skapa ett avstånd som gör det i princip omöjligt att ta sig dit på mindre än ett halvt dygn. Hur regeringen har behandlat inrikesflyget har inte heller direkt underlättat för människor att ta sig kors och tvärs i Sverige.
Barnkonventionen ger barnet rätt till familjeliv, och med det ska barnet ha rätt till sina föräldrar. Men som jag ser det hänvisar regeringen alltså barn till att be sin pappa att ansöka om verkställighet. Är det verkligen regeringens barnperspektiv - att de barn som inte har en förälder som orkar slåss mot myndigheterna inte heller ha ska rätt till båda sina föräldrar?
Mikael Eskilandersson (SD):
När det gäller att utnyttja rättssystemet och det straffrättsliga systemet skulle vi egentligen vilja lyfta ut vårdnaden och låta det innefatta mycket mer medling än rättsprocess. I stället skulle man kunna använda medling på det sätt som man använder det i både Norge och Finland för att få föräldrarna att komma överens. Jag vet att jag och Morgan Johansson inte har riktigt samma ingångsvärde där.
Jag anser ju att man borde kalla in i princip alla föräldrar till den här formen av medling när de flyttar isär, för att de på ett snabbt och smidigt sätt kunna komma överens om vem som egentligen ska ha hand om barnet, var barnet ska bo och så vidare - för att undvika att det blir processer.
Avslutningsvis vill jag i alla fall uppmana Morgan Johansson att snarast genomföra det som utredningen föreslår i Se barnet! Sedan skulle jag gärna se att man gick längre med att även titta på hur våra grannländer har gjort i andra fall. De har faktiskt föregått med väldigt goda exempel på flera områden där det känns som att Sverige ligger långt efter.
Vi har inte alls de förutsättningar för män och kvinnor att bli föräldrar som både Norge och Finland har i dagsläget. Det finns en betydligt mer jämställd politik i våra omgivande länder, och då är det ju märkligt att man som regering i Sverige kallar sig feministisk. Det är faktiskt barnets rättigheter vi borde värna.
Mikael Eskilandersson (SD):
Tack, Morgan Johansson, för svaret! Jag kan börja med att säga att jag har hand om konsumentfrågor och associationsfrågor i partiet, så jag kommer inte att gå in på antalet poliser som Morgan Johansson hoppas ska finnas eller hur orimligt detta är med tanke på antalet tomma platser vid utbildningar. Den typen av frågor överlåter jag åt våra representanter i justitieutskottet. Jag hade dock hoppats på att Morgan Johansson skulle vara lite mer specifik med vad man gör och när det ska få full effekt.
Det talas om 34 nya åtgärder och ett femtiotal straffskärpningar, men när ser vi effekten i samhället? Det känns inte som att vi ser den effekten i dag. Det är besvärande att företag tvingas vidta åtgärder som försämrar för oss konsumenter på flera sätt.
Ett högst påtagligt exempel på att vi konsumenter märker av den press som företagen lever under är att flera har slutat med kontanter för att slippa bli rånade. Till en början var det främst dygnetruntöppna bensinmackar som slutade att ta emot kontanter under nattetid för att minska rånrisken, men nu tar inte heller varuhus som Åhléns eller möbeljätten Ikea i Valbo emot kontanter.
I princip inget av snabbmatsställena på centralstationen här i Stockholm tar emot kontanter. När ministern nu berättar att antalet rån mot butiker minskat kraftigt ska man alltså komma ihåg att antalet butiker som går att råna på pengar också har minskat kraftigt. De butiker som fortfarande har kontanter har dessutom allt större andel av sin försäljning på annat sätt.
Utöver att butikerna tar bort kontanter och skyddar sig med kameror finns det också många som har tröttnat och helt lagt ned sin verksamhet. Stora kedjor, som Ica och Coop, flyttar butiker från utanförskapsområden och undviker att öppna nya butiker i utsatta områden. Butiker som stängt eller aldrig öppnat utsätts naturligtvis heller aldrig för rån.
För att utifrån statistiken kring rån påstå att Sverige blivit tryggare krävs nog att man varit instängd innanför skalskyddet i riksdagen lite för länge. Skummar man igenom nyhetsflödet från de senaste åren kan man snabbt konstatera att det finns butiker i mer eller mindre alla kommuner i Skåne som har drabbats av rån, och flera av dem många gånger. I Svedala stängde i somras en butik efter fyra rån på rad under en månads tid.
Är detta extremt? Ja. Är det ovanligt? Tyvärr inte. Efter stängningen har antalet rån mot den butiken givetvis blivit betydligt mindre. Dessutom ska man inte glömma att personrånen ökat. Det är inte helt ovanligt att kriminella väntar på personal som ska stänga och gå hem för kvällen.
I min egen hemkommun, lilla Örkelljunga, var problemen med oroligheter på kvällarna så stora att Coop tvingades anlita vaktbolag som skulle hjälpa till vid stängningen och se till att personalen kunde ta sig från arbetsplatsen säkert. Då pratar vi om en liten ort med 6 000 invånare.
Jag kan meddela Morgan Johansson att det definitivt inte upplevs som en kraftigt ökad trygghet under senare år, som Morgan Johansson vill göra gällande, men så går det ju också att säga nästan vad man vill med statistik.