Lennart Axelsson (S):
Vi ska nu diskutera funktionshinderspolitik. Hur ett land behandlar människor med funktionsnedsättning säger mycket om hur landet i sin helhet är. Att vara utlämnad åt andra och aldrig riktigt känna att man har kontroll över sitt eget liv var länge vardag för många människor med funktionsnedsättning.
Det var bakgrunden till att den socialdemokratiske socialministern Bengt Lindqvist i slutet av 1980-talet tillsatte en utredning som skulle komma med förslag om hur tillvaron för dessa människor skulle kunna göras bättre. Utredningens förslag ledde fram till en proposition som 1993 lades fram för riksdagen av den folkpartistiske socialministern Bengt Westerberg och som sedan röstades igenom av en enig riksdag.
Detta är bakgrunden till lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade - LSS, som det brukar heta i de flesta sammanhang. Lagen trädde i kraft i januari 1994. Rätten till personlig assistans har inneburit en enorm förbättring av levnadsvillkoren för människor med funktionsnedsättning.
För många har det varit helt livsavgörande och inneburit skillnaden mellan ett passivt liv och ett aktivt liv. Assistansreformen är en av vår tids absolut viktigaste socialpolitiska reformer. Tanken med den är att människor ska ges makt över sina liv för att på så sätt fullt ut kunna delta i samhällslivet. Under det senaste året har det stormat rejält kring assistansen.
Rubriker om fusk har toppat tidningarnas förstasidor. I mars 2011 tillsattes därför en utredning av regeringen för att försöka hitta sätt att komma åt fusket. Utredningen har i år lagt fram förslag om åtgärder. Vi stöder givetvis förslag som försvårar eller helst förhindrar dessa kriminella handlingar, och det vet jag att alla som har behov av assistans och alla seriösa anordnare också gör.
Vi vill inte tro att fusket är så omfattande som det ibland beskrivs, men allt fusk är en stöld från skattebetalarna och ett hot mot alla dem som behöver assistansen för att kunna leva i samhället på lika villkor. En del av utredningens förslag har dock väckt starka reaktioner från brukare och deras organisationer, som har känt sig orättfärdigt utpekade som fuskare.
Dessutom skulle en del av förslagen, sägs det, starkt påverka möjligheterna för många att anordna sin assistans på ett så bra sätt som möjligt. Det är viktigt att vi tar dessa signaler på så stort allvar som möjligt, inte minst med anledning av att dessa personer inte har fått möjlighet att framföra sina synpunkter under utredningens gång.
Detta är alltså en utredning som kommer att landa på vårt bord inom en ganska snar framtid, möjligtvis, men jag tyckte ändå att det var viktigt att man tar upp det i detta sammanhang eftersom den personliga assistansen diskuteras utifrån så många olika synvinklar. För att kunna få en samlad bild av detta tyckte jag att det var viktigt att ta upp den även nu. Det har också under flera års tid kommit oroande rapporter om hur lagstiftningen tillämpas.
Assistansberättigade personer har vittnat om att de vid Försäkringskassans omprövningar av sina behov fått kraftigt minskad assistans. Försäkringskassan och även kammarrätten hänvisar till prejudikat i Högsta förvaltningsdomstolen som förklaring till den ändrade bedömningen. Regeringen uppmärksammades på frågan av dåvarande socialutskottet redan 2009, men ingenting har i sak gjorts från regeringens sida.
En del statistik har tagits fram, men regeringen har inte gjort några analyser. Många oklarheter kvarstår alltså. Hur många är det som vid omprövningar får sina behov kraftigt minskade till följd av det nya sättet att tolka lagstiftningen? Vad beror minskningarna på i de enskilda fallen, och hur har det gått för dem som har fått sina insatser kraftigt minskade?
Vi socialdemokrater har begärt att snabbt få fram dessa fakta och inte bara en sifferstatistik över hur många som fått minskad assistans. Först då går det att ta ställning till hur vi behöver agera och om och hur lagen i så fall behöver förtydligas eller ändras. En sådan genomgång av läget brådskar och behöver ligga på socialutskottets bord innan årets slut, och ett ställningstagande från regeringen behöver komma senast i början av nästa år.
Vi tycker att det är bra att en majoritet i utskottet har ställt sig bakom detta krav, för regeringens passiva inställning är obegriplig. Ansvarigt statsråd Maria Larsson, Kristdemokraterna, måste börja engagera sig och ta ansvar för assistansreformen.
Den fråga utskottet ställde till regeringen redan före senaste valet om vad regeringen anser behöver göras för att se till att människor med funktionsnedsättningar faktiskt får det stöd de har rätt till enligt lagens intentioner, vilket också Maria Larsson säger sig värna, hänger fortfarande i luften. Det handlar faktiskt om enskilda människor och deras levnadsvillkor, inte om statistik. Fru talman!
Förutom den stora frågan om personlig assistans har vi framfört våra meningar i reservationer och särskilda yttranden. När det gäller den allmänna inriktningen på funktionshinderspolitiken menar vi att den i stora delar är alltför passiv. Trots kvarstående problem och orättvisor för personer med funktionsnedsättning saknas nya mål och konkreta förslag från regeringens sida.
Funktionshindersfrågorna är i första hand rättighetsfrågor och inte vård- och omsorgsfrågor. Det finns en rad frågor som regeringen borde ta itu med och där flera olika departement och riksdagsutskott måste involveras. För det första bör man omedelbart se till att bristande tillgänglighet blir en diskrimineringsgrund i diskrimineringslagstiftningen. För det andra bör LSS-reformen, som jag tidigare grundligt kommenterat, värnas.
För det tredje måste arbetet för att tillgänglighetsanpassa Sverige påskyndas. För det fjärde måste aktiva åtgärder sättas in för att öka möjligheterna för personer med funktionsnedsättning att komma in på arbetsmarknaden. För det femte och sista behöver hjälpmedelsfrågan ses över så att det inte är var man bor som avgör vilka hjälpmedel man får och vad de kostar. Fru talman!
En annan problematik vi tycker är viktig att lyfta fram rör personer med grava synskador. För att de ska kunna leva på samma villkor som andra behöver de ha tillgång till ledsagning. Endast fyra av tio kommuner har politiskt antagna riktlinjer för LSS-ledsagning, vilket har resulterat i stora skillnader i bedömningen av ansökningar. Socialstyrelsen menar att man måste sträva efter mer enhetliga bedömningar.
Vi vill därför att Socialstyrelsen ska ges i uppdrag att utfärda riktlinjer för hur ansökningar om ledsagarservice enligt LSS ska bedömas och för tillämpningen av insatsen. En annan sak som också rör ledsagning är den oro som skapats efter en dom i Högsta förvaltningsdomstolen under 2011.
Då konstaterades att det varken i LSS eller i dess förarbeten finns skrivningar som säger att en kommun är skyldig att stå för eventuella utlägg som ledsagare kan ha i samband med sina uppdrag. Det innebär att den person som beviljats ledsagare ska stå både för sina egna utlägg och för ledsagarens.
Det är inte rimligt att den som har behov av ledsagare för att kunna till exempel gå på teater ska behöva ha dubbla kostnader för biljetter. Detta riskerar att urholka ledsagarservicen och kraftigt begränsa möjligheterna att delta i fritidsaktiviteter.
Vi anser därför att man bör se över möjligheten att i LSS reglera att den som tillhandahåller ledsagarservice för den enskilde också ska vara skyldig att stå för ledsagarens kostnader i samband med aktiviteter som kostar pengar. Vi har inte reserverat oss i denna fråga, men om det visar sig att utvecklingen går mot att allt fler kommuner kommer att kräva att den enskilde ska stå för ledsagarens kostnader kommer vi att återkomma även om detta. Fru talman!
Till sist vill jag säga några ord om bidrag till glasögon för barn. En motion av Jasenko Omanovic och Ingemar Nilsson, som båda är socialdemokrater, belyser på ett bra sätt hur vi socialdemokrater ser på frågan, och det överensstämmer också i stora drag med det som majoriteten i utskottet ställt sig bakom.
Det står: "Barn som ser dåligt och inte får glasögon får svårt att följa med i undervisningen i skolan, från att läsa vad som står på tavlan till att orientera sig ordentligt i gymnastiksalen eller simhallen. Det är viktigt att barns synfel åtgärdas fortlöpande under uppväxten. Att köpa glasögon kan bli en stor utgift för familjen. Landstingen i Sverige beslutar själva om de vill ge bidrag till familjer med barn som är i behov av glasögon.
Dessa bidrag skiljer sig åt mellan landstingen, och därför varierar beloppet beroende på i vilket landsting man är bosatt. Trots att synen inte är färdigutvecklad förrän vid åtta till tio års ålder, vilket medför flera glasögonbyten, är det få landsting som ger stöd efter sju års ålder. Det bör vara rimligt att jämställa barns synfel med andra behov av hjälpmedel som till exempel vid en hörselnedsättning.
Glasögon till barn får inte vara en plånboksfråga som innebär att alla inte har samma rätt till glasögon efter behov. Det måste vara samhällets ansvar att se till att alla barn får så goda förutsättningar som möjligt under sin uppväxt och i detta bör man inkludera hjälpmedel som glasögon eller annan åtgärd som korrigerar synfel.
Vi anser att det nuvarande systemet för subvention av barns glasögon bör ses över för att åstadkomma ett mer rättvist system." Dessutom måste man i detta sammanhang ge en stor eloge till organisationen Majblomman, som på ett väldigt förtjänstfullt sätt har sett till att frågan har hamnat högt på den politiska dagordningen.
Inte minst i mitt eget landsting i Örebro diskuteras nu möjligheterna att kraftigt öka stödet för barns glasögon. Det är lite tråkigt att behöva konstatera att det enda landsting i landet som inte har någon subvention över huvud taget är Stockholms läns landsting. Fru talman! Jag yrkar bifall till reservation 1.