KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anette Åkesson (M):
Det var ett trevligt svar på många sätt och vis. Alla är betjänta av den breda samsynen i dessa viktiga frågor. Det handlar ju om grundläggande förutsättningar för annat som händer i Sverige, och för många aktörer är det viktiga frågor. Riskerna måste tas på allvar. Orsakerna till hushållens skuldsättning är till störst del avhängiga av det som påverkar bostadsmarknaden.
Eftersom det har byggts för lite i Sverige de senaste decennierna har utbudet inte växt med efterfrågan. Det bidrar starkt till att bostadspriserna höjs. Men även urbaniseringen, ränteläget och skattenivåerna påverkar bostadspriserna och därmed hushållens lån. Faktorer som direkt påverkar hushållen är tillgången till krediter, konjunkturläget, ränteavdragen, inkomstutvecklingen och skatterna, till exempel fastighetsskatten, som finansmarknadsministern var inne på.
Vi har politiskt möjlighet att påverka å ena sidan sådant som rör bostadsmarknaden, å andra sidan sådant som på andra sätt påverkar hushållens beslut att låna. Att konjunkturen går bra och inflationen är låg är inte negativt. Vidare skärpte Alliansen motståndskraften i det finansiella systemet genom att kraven på storbankernas förmåga att själva bära sina förluster ökat betydligt, och Finansinspektionens resurser för tillsyn, regelgivning med mera har mer än fördubblats.
Därutöver genomförde Alliansen en mängd reformer som syftade till att påskynda bostadsbyggande, bland annat moderniserat planregelverk, förbättrade förutsättningar för byggande och förenklade regler för uthyrning för att nyttja det befintliga beståndet bättre. Effekterna har nu börjat märkas, men mer återstår att göra.
Moderaterna föreslår i höst ytterligare konkreta åtgärder för att öka takten i bostadsbyggandet och få en mer rörlig bostadsmarknad, till exempel översyn av överklagandeprocesser och av länsstyrelsens roll i byggprocessen, sänkta bullerregler, översyn av markrestriktioner, presumtionshyror och andrahandsuthyrning, för att bara nämna något. Men lika intressant är vad regeringen tänker göra. Bostadsbyggandet är inte huvudtemat i denna debatt utan själva skuldsättningen.
Jag upplever inte att jag får ett tydligt svar på om regeringen anser att nivån på de svenska hushållens skuldsättning under våra specifika svenska förutsättningar är ett problem eller inte, även om jag förstår att man ser de höga riskerna. Mina följdfrågor blir därför: Vilka åtgärder tänker finansmarknadsministern vidta för att hushållen ska minska sin skuldsättning, utöver redan nämnda skattehöjningar och amorteringskrav? Vad anser finansmarknadsministern om de åtgärdsförslag som Riksbanken lägger fram?
Är de rimliga och riktade åt rätt håll, och vilka är riskerna för att de bidrar till att det blir ännu svårare för speciellt unga och utrikes födda att komma in på bostadsmarknaden? Det är viktigt att höra vad finansmarknadsministern anser. Vad kan svenska folket vänta sig - att regeringen går på Riksbankens linje eller att man till exempel återinför fastighetsskatten, vilket ju har föreslagits av flera aktörer? Eller blir det en avtrappning av ränteavdragen, vilket ju också ofta debatteras?
Anette Åkesson (M):
Jag instämmer helt i att vi måste undvika finansiell oro och kriser. Det är ingen diskussion om det. Det får ju väldigt många negativa effekter. Dock var till exempel 90-talskrisen inte orsakad av svenska hushåll, utan det var kommersiella aktörer som bidrog till den. Hushållen drabbades snarare av konsekvenserna. Att hushållen är högt belånade har naturligtvis flera nackdelar.
Det ökar sårbarheten vid kommande räntehöjningar eller lågkonjunktur, och det enskilda hushållet får mindre handlingsutrymme. I dag har hushållen låga boendekostnader tack vare ränteläget. De håller konsumtionen uppe, vilket håller landets ekonomi igång. Men det är samband som gäller generellt.
Med tanke på specifika svenska förutsättningar som hög andel ägande av den egna bostaden, att bolånen sköts och att vi har höga skatter och utbyggda välfärdssystem, är det angeläget att vi har beslutsunderlag som är anpassade för oss innan vi eventuellt går vidare med förslag som skulle riskera att slå både mot ekonomin och mot dem som redan har svårigheter att komma in på marknaden. Jag tackar finansmarknadsministern!
Jag hoppas ändå att vi - med hjälp av akademin eller andra aktörer - snart får något tydligare besked om hur regeringen ställer sig till nivån på de svenska hushållens skuldsättning utifrån våra konkreta förutsättningar, samt att ytterligare politiska förslag läggs, gärna inspirerade av moderata motioner, som gör att bostadsbyggandet kan öka mer.
Anette Åkesson (M):
Nu blev det ännu mer otydligt. I motsats till svarta jobb betalar man både sociala avgifter och inkomstskatt för vita jobb. Det blir en hel del skatteintäkter av vita jobb - då skakar finansministern på huvudet. Nåväl, vi lär väl snart höra mer om det. RUT- och ROT-avdragen bidrar på två sätt till att motverka skattefel och därmed stödja marknader för vita köp. De stimulerar en vit efterfrågan hos hushållen, och därutöver genererar de information som i sin tur kan användas i kontrollen av företagen.
Med allt större andel vita köp ökar därför risken för att man upptäcks. De perspektiven saknar jag i debatten, liksom förbättringen av produktiviteten - alltså att resurserna används på bästa sätt - och därmed påverkan på tillväxten. För att vara realistiska: Svartarbete kommer aldrig att helt försvinna, men som lagstiftare bör vi i möjligaste mån slå vakt om lika konkurrensvillkor för företagen och att lika ska behandlas lika.
Det är bara att beklaga. Jag vill passa på att tacka för debatten.
Anette Åkesson (M):
Om detta är finansministerns ursäkt för att budgetera de här underskotten under hela mandatperioden är det faktiskt tragiskt, eftersom detta sker under högkonjunktur. Sverige är nu tyvärr världsmästare i skattebelastning på arbete, men ändå är det just detta den socialdemokratiska och miljöpartistiska regeringen siktar in sig på. Det är rejäla höjningar deras regeländringar innebär. Vi i Sverige är försiktiga med att redovisa så kallade dynamiska effekter och tillämpar försiktighetsprincipen.
Det kan finnas skäl att inte gå fram med glädjekalkyler på budgetens intäktssida, men samtidigt är det delvis missvisande att inte ta hänsyn till beteendeförändringar till följd av exempelvis stora skattehöjningar. När regeringen så målmedvetet höjer skatter och avgifter på arbete kommer det att få negativa konsekvenser, både på antalet arbetade timmar och på skatteintäkterna.
Under Alliansens tid ökade antalet jobb med ca 350 000, trots finanskris och lågkonjunktur. Lägre skatter på arbete var ett medel att bidra till detta. Det är för mig helt oförståeligt att socialdemokrater och miljöpartister inte tar vara på och bygger vidare på den utvecklingen utan i stället backar landet till - ja, vadå? Det går inte att lösa alla utmaningar med skattehöjningar, som man gjorde på 60-talet.
Vi lever i en globaliserad värld, och människor och företag är alltmer rörliga. Det hävdas av regeringen att man satsar på välfärden, men det visar sig inte i de dokument man lämnar, utan tvärtom minskar medlen till dessa områden. Man lurar därmed dem som är beroende av stöd från samhället både på kort och på lång sikt.
Anette Åkesson (M):
Till en början vill jag tacka finansministern för svaren. Det är onekligen intressant att Magdalena Andersson ger intrycket av att jag på något sätt skulle vara ensam i mina farhågor gällande den långsiktiga finansieringen av välfärden. Det är väl snarare den inställning som de flesta som engagerar sig i dessa frågor har. I dagarna har remissvaren från två tunga remissinstanser inkommit till Finansdepartementet gällande Långtidsutredningen, Sveriges Kommuner och Landstings respektive Svensk Försäkrings.
Jag citerar ur SKL:s remissvar: "Ett avgörande problem med utredningen är att man trots uttalanden om motsatsen väljer att i beräkningarna bortse från de ökade krav som stigande förväntningar kan medföra. Det finansieringsproblem som långtidsutredningen försöker lösa är därför väsentligt mindre än om utredningen i sina framskrivningar i stället hade utgått från en kostnadsutveckling som varit mer i samklang med den historiska."
Svensk Försäkring skriver: "Vi ställer oss frågande till varför utredningen har valt att utgå från oförändrad ambitionsnivå på de offentligt finansierade välfärdstjänsterna i sina beräkningar. Att illustrera effekterna vid oförändrad ambitionsnivå kan tyckas märkligt med tanke på att det är väl känt att kostnadsökningen sedan 1980 ligger på 1 procentenhet i genomsnitt utöver det som förklaras av den demografiska utvecklingen.
Utredningen tenderar således att underskatta den kostnadspress som välfärdssystemen utsätts för framöver." Vidare kan man ju påminna om att den nuvarande regeringen lägger fram budgetar som kommer att gå med underskott under hela mandatperioden - och detta under en högkonjunktur. Att lånefinansiera driften kan ju vem som helst förstå kommer att belasta kommande generationer ytterligare.
De som är unga nu och kommande generationer kommer redan utan att behöva finansiera driften för oss i dag att ha en större försörjningsbörda. Sammantaget kan man säga att den åldrande befolkningen i sig inte utgör den direkta utmaningen. Men eftersom man historiskt sett inte enbart har nöjt sig med oförändrad ambitionsnivå är det direkt oansvarigt att vi som är politiker i dag inte tar hänsyn till att det knappast kommer att vara så framöver heller.
Att dessutom en mindre andel människor får bära försörjningsbördan i kombination med att dessa även belastas med räntekostnader och amorteringar på grund av att en socialdemokratiskt ledd regering lägger fram en budget med lånefinansierad drift mitt under en högkonjunktur samtidigt som man försämrar incitamenten för att arbeta och kallt tar i beräkning ett utanförskap av knappt 1 miljon människor om några år är egentligen en ren skandal.
Hade dagens politiker fått stå till svars inför kommande generation hade inte bara Alliansen haft en tydlig arbetslinje. Det är alltså inte bara jag som ifrågasätter att regeringen "i god tid identifierar framtida utmaningar".
Anette Åkesson (M):
Finansministern måste väl ändå erkänna att man ska utgå från senast kända kunskap. Det går inte att skylla på alliansregeringen för att man inte tar hänsyn till det som är senast känt. När Magdalena Andersson i svaret hävdar att regeringen prioriterar utbildning och välfärd blir jag lite förvånad. Vet inte finansministern att regeringen drar ned resurserna på dessa områden?
Jag fick inte svar på frågan om finansministern, som jag tolkar texten i vårpropositionen, öppnar för diskussion om ett minskat offentligt åtagande - alltså vad regeringen prioriterar bort, inte vad regeringen prioriterar. Det vore riktigt intressant att få svar på och inte en dag för tidigt. Finansministern har missförstått mig.
Jag är visserligen inte lika optimistisk som Magdalena Andersson, som verkar tro att välfärdens långsiktiga finansiering kommer att lösa sig utan problem. Jag tror att det kommer att gå men att det kommer att bli en tuff resa. Frågan är hur det kommer att gå till. Det är ingen tvekan om att det offentliga åtagandet kommer att behöva ses över. Ju snarare det görs, desto bättre. Hushållen kommer att ha större resurser än i dag, så det behöver ju inte nödvändigtvis bli kontroversiellt.
Med alternativet att sticka huvudet i sanden, som finansministern verkar vara inne på, kommer det att krävas akuta åtgärder i krissituationer. Det vinner ingen på, allra minst de som är svagast i samhället. Svenska folket har rätt att få information i god tid, så att man kan ställa in sig på att behöva ta ett delvis större ansvar själv. Digitaliseringen kommer visserligen också att bidra, i bästa fall med både bättre kvalitet och lägre kostnader för välfärdstjänsterna.
Men digitaliseringen kommer också att kosta jobb. Det är därför angeläget att vi politiskt säkerställer att det skapas goda förutsättningar för att nya jobb kommer till. Vad menas annars med detta stycke i vårpropositionen? "En ökad efterfrågan på välfärdstjänster innebär dessutom inte nödvändigtvis att tjänsterna måste finansieras med skatter.
En privat finansierad välfärdssektor har vuxit fram under de senaste åren och möjligheterna för den enskilde att själv betala för vissa välfärdstjänster har ökat." Är inte det att öppna upp för att se över vad det offentliga åtagandet ska omfatta? Vad tycker finansministern ska prioriteras bort från de skattefinansierade verksamheterna? Varför redovisar man inte den mest sannolika utvecklingen i vårpropositionens högintressanta kap.
10 om finanspolitikens långsiktiga hållbarhet i stället för att gång på gång konstatera att man "inte redovisar den mest sannolika utvecklingen"?
Anette Åkesson (M):
Om skattesänkningar är ett medel för att få fler arbetade timmar kan det visst vara befogat att sänka skatter. Det är till och med nödvändigt i Sverige, som har världens högsta skattetryck. Sverige har en förvånansvärt ansvarslös regering.
Att lägga fram en budget som pekar på 1 miljon människor i utanförskap och att låna till driften mitt under en högkonjunktur och därmed belasta kommande generationer, som redan kommer att vara tyngda av en ökad försörjningsbörda, med extra räntekostnader och amorteringar, och samtidigt inte ens se till att man har realistiska underlag i de långtidsberäkningar man utgår från är oansvarigt.
Att systematiskt underskatta framtida kostnader för befolkningsutvecklingen som avgörande kommer att påverka kostnaderna, framför allt för våra välfärdssystem, utöver den osäkerhet som är självklar i långa tidshorisonter, är oseriöst. Och man gör det trots att även Socialdemokraterna måste vara väl medvetna om utmaningen med den åldrande befolkningen på lång sikt. Det är att grundlura svenska folket, både unga och gamla.
Regeringen lyfter frågan om alternativ finansiering av välfärden försiktigt, med en antydning i vårpropositionen om att viss välfärd kan komma att behöva finansieras på annat sätt än via skatten. Det har jag respekt för. Men sedan står man inte för det, precis som vi märker nu i debatten i dag. Att inte på allvar ägna sig åt de viktiga frågorna om välfärdens långsiktiga finansiering är att blunda för dem som kommer att vara svaga i framtidens samhälle.
Och det gäller oavsett de stora kortsiktiga utmaningar som vi nu har när det gäller att integrera nya svenskar. Dessa utmaningar kanske till och med bidrar till att det är extra angeläget att utgå från ett mer korrekt underlag i de långsiktiga beräkningarna, eftersom belastningen för framtidens unga annars ökar ytterligare.
Anette Åkesson (M):
Till en början vill jag tacka finansministern för svaret. Jag tycker dock inte att det riktigt kom in på själva kärnproblemet, nämligen att vissa privata tjänster beskattas medan andra inte gör det. Digitaliseringen möjliggör mycket riktigt ett bättre resursutnyttjande, och delningsekonomin som begrepp betecknar de områden där man lyckats produktifiera tjänster mellan privatpersoner, det vill säga göra om tjänster eller produkter på så sätt att man kan tjäna pengar på dem.
Häromkvällen visades exempelvis ett reportage på nyheterna där en kvinna via en app gjorde sin toalett tillgänglig för besökare på stan mot betalning. Att man ska kunna tjäna pengar på sin toalett hade väl ingen kunnat föreställa sig för några år sen, och det är verkligen bara fantasin som sätter gränser. Delningsekonomin öppnar möjligheter för individer och företag att vara kreativa, hitta nya lösningar och tjäna pengar.
Skatteverkets rapport rörande delningsekonomin är mycket intressant, och det är med spänning jag även avvaktar höstens slutrapport. Men hur är det med de privata tjänster som enligt Skatteverket ska beskattas men inte gör det, troligen till stor del för att personerna i fråga inte ens är medvetna om att de ska beskattas? Så är det exempelvis när vi som privatpersoner byter tjänster med varandra.
I dag sker det privat och i liten skala, men med nya tekniska möjligheter kan det komma att ske i väsentligt större omfång än i dag, och någonstans går gränsen för när det blir något för lagstiftningen att ta tag i. Uberpop är en samåkningstjänst där privatpersoner via en app erbjuder andra att åka med i deras bil mot betalning. I Sverige reagerade taxibranschen snabbt på Uberpop och pekade på de olika regelverk som finns och som inte följs.
Domar har bekräftat att Uberpop bryter mot regler, förare har dömts för olaga taxitrafik, och Uberpop är inte längre tillgängligt hos oss. Man kan fråga sig vad som hade hänt om taxibranschen inte drivit på för att stoppa Uberpop. Skatteverket har tagit fram riktlinjer för vad som gäller när man kör folk mot betalning och när man hyr ut sin privatbostad. Det finns även information om vad som gäller när man byter tjänster, men gränsdragningen är svår.
Om jag hjälper finansministern att lägga om taket mot att finansministern hjälper mig att måla mitt hus, kommer vi då att följa regelverket med säkerhetsåtgärder som finns i Arbetsmiljöverkets föreskrifter om takarbete, med förankring med livlinor och annat? Sannolikt inte. Vi kommer troligen inte ens tänka på att det är en tjänst som är skattepliktig från första kronan och inte heller se oss som en del i delningsekonomin.
Det säger samtidigt sig självt att ingen vill ge sig in på att reglera privatpersoner som hjälper varandra; det är ju något positivt med hjälpsamma människor och dessutom i princip omöjligt att följa upp och kontrollera. Men det är ändå en viktig fråga, och den kan komma att bli allt viktigare i och med att privata tjänster utförs och byts i allt större skala. Min fråga till finansministern blir därför hur vi säkerställer att gränsdragningen hanteras lika inom alla områden där privatpersoner utför tjänster.
Anette Åkesson (M):
Ja, Moderaterna är intresserade av att sänka skatter, men det är för att man ska få ytterligare resurser till välfärden. Det har nämligen visat sig att de ökar när man sänker skatterna. Finansministerns svar rör fortfarande till största del just delningsekonomin. Men det var inte riktigt det som var i fokus i interpellationen. Det är spännande tider med ny teknik som öppnar för helt nya möjligheter.
Som lagstiftare ska vi skaffa goda förutsättningar för utveckling och konkurrens samtidigt som människor och företag kan behöva skydd mot osunda arbetsvillkor. Det handlar även om konsumenter och om att man ska få konkurrera på lika villkor. Men vi kan inte bortse från gränsdragningsproblematiken. Och skattesystemet är ett av de områden som berörs. Utredningar och analyser görs av Skatteverket gällande delningsekonomin.
Men byten av tjänster mellan privatpersoner, eller när människor hjälper varandra, är mig veterligen ännu inte föremål för en utredning om hur vi eventuellt kan komma att behöva ändra regelverket. Utbyte av tjänster är ett område där ny teknik kan underlätta i och med att matchningen blir väsentligt enklare. Det är alltså bara en tidsfråga innan utbyte av tjänster även i Sverige skulle kunna växa i omfång.
Det borde anses lika positivt som delningsekonomin, eftersom samma resursdelningsmöjligheter finns. Skatteområdet rör inbetalning av skatter men även kontrolluppgifter och deklarationer. Sannolikt måste man hitta sätt att dra nya gränser när det gäller från vilka summor skatt ska betalas, men det handlar även om hur byråkratin kan begränsas. Det kan komma att påverka skatteintäkterna, men det kan även underlätta, inte bara för dem som utnyttjar digitaliseringens fördelar.
Med detta vill jag tacka för debatten.
Anette Åkesson (M):
Det innovationspolitiska rådet är jag mycket spänd på. Jag måste ärligt erkänna att jag inte riktigt vet vad de gör eller om det har kommit fram några resultat än. Med spänning avvaktar vi det.
Sverige har goda förutsättningar att få till många fler framtida framgångshistorier, men det gäller att vi skapar goda förutsättningar för teknikföretag och nya företag inom delningsekonomin och välfärdsteknologin samtidigt som vi bevakar att de redan stora även i fortsättningen har goda förutsättningar att stanna kvar i Sverige, inte minst med tanke på de internationella krafter som verkar mot våra skattebaser. Det måste säkerställas att konkurrensen mellan nya och befintliga företag sker på lika villkor, precis som finansministern var inne på.
Dessa villkor kommer att behöva justeras utifrån utvecklingen, bland annat gällande skatter. Det är roligt att läsa hur storbolagen börjar uppvakta nystartade teknikföretag för att kunna ligga i framkant och inte halka efter i den snabba teknikutvecklingen. Det torde vara vinn-vinn för båda sidor. Men jag önskar att även offentlig sektor mer tar vara på möjligheten att nyttja den kreativitet som finns i de nya företagen. Politiskt behöver vi ligga i framkant.
Vi behöver justera regelverk för att underlätta finansieringen av företagen, se till att man tar till vara kreativitet och innovationer på ett bättre sätt och ha en beredskap att säkerställa lika villkor för företag i nya och gamla branscher. Sedan måste det finnas en insikt om att företag måste få tjäna pengar. Skattesystemet och arbetsmarknadslagstiftningen är exempel där vi behöver fundera på upplägg. Men även när det gäller gamla utmaningar som handlar om bostadsbyggande, förbättrat utbildningssystem och integration av nya svenskar måste det ta fart.
Då hoppas jag att vi får fler företag som stannar kvar i Sverige och att vi fortsätter att vara duktiga på innovationer men blir bättre på att kommersialisera dem och att det därmed skapas många nya jobb i Sverige. Jag vill tacka finansministern för debatten.
Anette Åkesson (M):
Jobbskatteavdragen kostar för staten, men de bidrar med mer i skatteintäkter till kommuner och landsting. Den totala summan av skatteintäkterna är högre. Jag vet att finansministern vet det, så det är lite dumt att tjata om det. Det är ingen hemlighet att vi från moderat håll anser att S-MP-regeringens budget är problematisk av många skäl. Vi behöver prata mer om de långsiktiga konsekvenserna budgeten får. Att lägga en budget som minskar antalet jobb får negativa konsekvenser på både kort och lång sikt, inte minst med integrationsutmaningen vi står inför.
Att i ett läge med stigande sjukfrånvaro avskaffa den bortre sjukskrivningsgränsen är ogenomtänkt. Det kommer att drabba de svaga i samhället. Vi pratar för lite om vad som finansieras med hjälp av skatterna. I motsats till finansministern är min uppfattning att det inte är många som vet hur relativt liten del av skatterna det är som går till det man uppfattar vara det offentligas kärnverksamheter, det vill säga sjukvården, skolan och äldreomsorgen. Det betyder att man inte vet vad skattepengarna används till eller kan ställa rätt krav på politikerna.
Ur en demokratisynpunkt är det problematiskt eftersom man måste vara informerad för att kunna välja. Det kommer att bli ett allt större pedagogiskt problem för politiker när det ska prioriteras. Jag hör till dem som vill se mer öppenhet inom offentlig sektor. Det vore att föredra att människor vet vad en barnomsorgsplats eller ett besök hos läkaren kostar i stället för att alla kostnader döljs och det sägs att det ena eller andra är gratis.
Därför borde det inte enbart informeras tydligare om hur mycket skatt man betalar, utan även kostnaderna för det man får för skattepengarna borde redovisas. Jag vill tacka finansministern för debatterna.