Johan Hultberg (M):
Låt mig börja med att blicka tillbaka lite på de åtta år som Alliansen hade möjlighet att sitta i regeringsställning och ta ansvar för Sverige och också för Sveriges klimatpolitik. Jag tycker nog att vi hade en ganska framgångsrik tid vid makten. Vi lyckades närapå dubbla utläppsminskningstakten jämfört de föregående åtta åren då ministerns parti var stödparti åt den dåvarande socialdemokratiska regeringen.
Vi fick fart på omställningen av fordonsflottan. Vi gick från att ha haft Europas näst efter Albaniens mest bränsletörstiga och utsläppstunga bilpark till att få en riktig miljöbilsboom. Det gjorde vi bland annat genom att höja skatten på diesel, att stärka koldioxidbeskattningen kopplat till fordonsbeskattningen, att satsa på att rusta upp järnvägen och mycket annat.
Jag tycker nog att vi har ett ganska bra track record, om man får uttrycka sig så, när det kommer till klimatpolitiken, och vi gjorde det på ett relativt kostnadseffektivt sätt. Det är just kostnadseffektivitet som interpellationen handlar om. Vi måste i klimatpolitiken ställa samma höga krav på oss själva och på politiken som vi gör inom andra politikområden. När det kommer till skolpolitiken skulle vi aldrig slumpa ut pengar till skolan och bara hoppas på goda resultat för att det är bra att satsa på skolan.
Då gör vi först en gedigen analys. Vi riggar ett system som säkerställer att medlen går till den åtgärd som vi har tänkt oss, till exempel att höja lärartätheten eller vad det nu kan tänkas vara. I det här fallet verkar det som att regeringen först har kommit fram till: Låt oss satsa 1,9 miljarder. Efter att man har kommit fram till det vill man ta fram ett förslag på vad pengarna ska användas till och hur de ska användas.
Jag tycker att det logiska är att man börjar med att definiera vad man vill åstadkomma, vad man vill ge stöd till och därefter tar fram en budget. Fru talman! Vi kan tala lite grann om Klimpsystemet. Ministern tycker uppenbarligen att det var ett väldigt välfungerande system som vi nu i någon mening ska återinföra.
Enligt de uppgifter som rapporterats in till Naturvårdsverket minskade utsläppen tack vare klimatinvesteringsprogrammet Klimp med omkring 631 000 ton per år. Det var omkring hälften så mycket av de förväntade utsläppen.
Det berodde troligtvis bland annat på att hur stora utsläppsminskningar som åtgärderna skulle uppnå fick de som sökte stöden själva uppskatta. Det skapade ett incitament för dem som sökte att helt enkelt överdriva effekten. Min fråga är: Hur avser regeringen att utforma det nya systemet för att undvika att detta sker igen?
Tittar vi på de olika utvärderingar som har gjorts av Klimp talar alla utvärderingar om att det var stora problem med kostnadseffektiviteten. I min interpellation hänvisade jag till den utvärdering som Konjunkturinstitutet genomförde. I den kommer man fram till att 39 procent av bidragen skulle kunna fördelas mer kostnadseffektivt och därmed bidra till större utsläppsminskningar.
OECD gjorde en mycket gedigen genomgång av den svenska miljöpolitiken och var inne på samma spår. De skrev: Klimp har dock kritiserats för bristande kostnadseffektivitet. Ett centralt problem har varit avsaknad av additionalitet. Enligt vissa bedömningar skulle upp till 70 procent av investeringarna gjorts även utan subvention.
Om vi hade ett stödsystem där uppemot 70 procent av åtgärderna kanske hade genomförts även utan stödsystemet måste man verkligen ställa sig frågan: Ska vi återinföra den typen av stödsystem? Jag har inte fått något svar på hur det nya systemet ska komma till rätta med bristerna. Ministern har nu en chans att i sitt anförande svara på det.