KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lennart Hedquist (M):
Lennart Axelsson anförde betydelsen av ett så enkelt skattesystem som möjligt. En av de förenklingar som på senare år genomförts, och som delvis inleddes under socialdemokratisk tid, har varit att åstadkomma en förändring av avdragsfloran för inkomstens förvärvande. Det har skett ytterligare förändringar på senare år.
De första 9 000 kronorna för resor till och från arbetet medger ingen skattereduktion. Småavdragen har successivt höjts, bland annat för att underlätta Skatteverkets arbete men också för att skapa rättvisa inom kollektivet, alltså för oss som är i arbete. De första 5 000 kronorna är inte avdragsgilla. Avgiften till a-kassan är inte avdragsgill och numera inte heller fackföreningsavgiften.
Det låter på Peter Hultqvist som om han vill lösa frågan om skillnaden mellan att vara i arbete och icke vara i arbete samt att göra det mer lönsamt att vara i arbete genom att återinföra full avdragsrätt från första kronan och den vägen egentligen skapa motsvarande effekt som åtminstone de första jobbskatteavdragen gav, nämligen ge kompensation för utgifter som man har när man är i arbete.
Det är centralt att ha ett skattesystem som uppmuntrar människor att vara i arbete, och det tror jag att de flesta pensionärer när de tänker efter inser betydelsen av eftersom den framtida pensionen i stor utsträckning bestäms av att så många som möjligt är i arbete och att man har bra inkomstförhållanden i landet.
Jag har, Peter Hultqvist, blivit varse att fler och fler, även i pensionärsorganisationerna, förstår det sambandet, men man har hakat upp sig på skatteskalan; man upplever att Socialdemokraterna haft rätt i att skatteskalan måste vara helt identisk.
I själva verket har skatteskalan inte varit identisk under socialdemokratisk tid heller eftersom pensionärerna haft andra grundavdrag än vi som är i arbete.
Lennart Hedquist (M):
För mig har det varit viktigt att veta vad kårobligatoriets avskaffande skulle kunna innebära också beträffande den förändrade offentligrättsliga ställningen för kår och nationer.
Jag har varit mycket angelägen om att när riksdagen tar ställning till den frågan måste man ha ett mycket konkret förslag att ta ställning till, inte ta ställning utan att veta vad som kommer därefter.
Det har ju varit anledningen till att jag under den föregående mandatperioden inte har velat ta ställning till kårobligatoriefrågan innan det har funnits ett färdigt förslag. Inte minst har det varit viktigt att se hur man löser de skatterättsliga frågorna för kårer och nationer när kårobligatoriet har avskaffats. Det har nu kunnat ske på ett godtagbart sätt.
Vi har i skatteutskottet särskilt kunnat behandla de frågorna i anslutning till regeringens proposition, och jag tycker att det har kommit ut ett bra förslag till slut i det här avseendet. Nu diskuteras närmare kårernas möjlighet att klara sin verksamhet, inte minst studentinflytandet, i ett förändrat läge.
Jag tycker i likhet med statsrådet att det är märkligt att såväl debattörerna här som företrädare för kårerna har en sådan defaitistisk inställning beträffande hur många studenter man räknar med ska bli medlemmar. Nu har vi vissa erfarenheter i Uppsala där vi har haft en så kallad nollösning beträffande nationerna.
Där vet vi att det finns många studenter, distansstuderande, äldre studerande och studenter som kanske inte längre har ett intresse av att vara med i kår och nation, som har avstått medlemskapet i nation. Det är ungefär 70 procent av studenterna som har varit medlemmar. Jag tycker att det är en målsiffra som studentkårerna bör ha.
Sjunker antalet lägre än 70 eller 50 procent minskar onekligen deras legitimitet att företräda studenterna väldigt tydligt. Jag upplever det som mycket angeläget att studentkårerna kan ha en sådan verksamhet att de motiverar studenterna att i så stor utsträckning som möjligt lösa medlemsavgiften.
Jag tycker att det är rimligt av regeringen att inte utgå från att medlemsantalet ska sjunka avsevärt utan att man utgår från ett rimligare mål. Så småningom får man se hur utvecklingen blir. Det tycker jag är en i hög grad rimlig lösning.
När man nu börjar jämföra med frimärkssamlare och aktiesparare i olika organisationer gör man dessutom den felaktiga jämförelsen att det bidrag som regeringen nu föreslår i så fall skulle bli högre per medlem ju färre medlemmar man får, eftersom man utgår från antalet studenter vid universitetet eller högskolan.
Jag utgår från att studentkollektivet även i framtiden är berett att betala en del, precis som de har gjort hittills inom obligatoriet, för att kunna låta sig företrädas vid universitets och högskolors olika organ. Jag är inte lika bekymrad som väldigt många företrädare är redan initialt.
Onekligen skulle jag kunna vara bekymrad över att detta att man lägger målet så lågt skulle kunna bli ett självspelande piano. Jag tycker att det är viktigt för studentkårerna att markera betydelsen för studenterna av sin verksamhet och därmed säkerställa att man åtminstone får ungefär 70 procents anslutning.
Lennart Hedquist (M):
Jag var med redan när Tone Tingsgård var studentska och var studentkårens ordförande 1965-1966 och utvecklade studentinflytandet på den tiden med gott resultat.
Men jag vill samtidigt påpeka att det i någon mening är tragiskt att studenternas verksamhet genom århundraden, särskilt de senaste decennierna, har betalats av studenterna själva. I den meningen har verksamheten varit tämligen unik.
Det har det så kallade obligatoriet medverkat till. Det är genom avgifter som studenterna har kunnat säkra sin verksamhet, bland annat studentinflytandet. Det är lite synd att när en förändring görs, måste det innebära att den verksamheten, till betydande del som ni tycks vilja ha det, till viss del ska statsfinansieras.
Det är naturligtvis bättre att försöka säkerställa att studenterna även framöver genom sina organ kan finansiera den verksamheten. Därför finner jag det märkligt att man från början har inställningen att medlemstalet kommer att minska så avsevärt att man måste ha mer statsbidrag än vad regeringen föreslår.
Det borde vara en självklarhet att studentkårerna anstränger sig för att utveckla förmånerna i anslutning till medlemskapet så att man behåller en betydande andel av studenterna i studentkårerna. Det är rätt av regeringen att inte utgå från en mycket pessimistisk syn på hur många som kommer att ansluta sig.
Ett bra studentinflytande kan framför allt utvecklas om det finns en hög legitimitet genom många anslutna studenter.
Lennart Hedquist (M):
En av den nya regeringens viktigaste åtgärder var att åstadkomma en lindring och omläggning av boendebeskattningen. Det var onekligen så att den fastighetsskatt vi hade totalt hade mist sin legitimitet, och det var helt nödvändigt att göra förändringar.
Det vet inte minst interpellanten eftersom det i hög grad var en fråga som diskuterades under valrörelsen. Det är viktigt att understryka att boendebeskattningen lindrades. Men det är naturligtvis också viktigt att framhålla att om man gör en sådan stor omläggning behöver en del av omläggningen finansieras.
Det vi nu diskuterar är frågan om huruvida människor som haft räntefria uppskov även framdeles ska ha räntefria uppskov.
Det är anmärkningsvärt att interpellanten fortsätter att använda ordet retroaktivitet när det gäller en skatt som trädde i kraft den 1 januari 2008 och som vi i riksdagen beslutade om 2007.
Skulle man använda ordet retroaktivitet på det sättet skulle i stort sett alla skatteförändringar som människor upplever komma som en överraskning betraktas som retroaktiva. Det är bara att notera att Lagrådet utförligt har gått igenom den här frågan och klart sagt att det här inte är en retroaktiv beskattning.
Till och med Skattebetalarnas förening, som ju brukar använda det ordet i andra sammanhang, har accepterat att det ur skatterättslig synpunkt inte alls är en retroaktiv beskattning. Det här är förvisso en ny beskattning som gäller en viss ränta på de skatteuppskov som man har tillskansat sig under en bostadskarriär.
Jag har uppfattat Socialdemokraternas förslag som att de vill ta bort skatten för de uppskov som har skett före den 1 januari 2008 men att de accepterar räntebeläggning på skatteuppskov från försäljningar som har skett från och med detta datum.
Jag skulle vilja fråga Mikael Damberg om han verkligen menar att man då skulle göra åtskillnad på uppskov och uppskov, att de personer som fått stora uppskov före det datumet skulle ha fortsatt räntefrihet medan de människor som fått uppskov efter det datumet ska betala räntan. Så framställdes åtminstone det socialdemokratiska förslaget när det presenterades.
Det är ju ett fullständigt orimligt synsätt att bilda ett skattefrälse för vissa som har gjort bostadsaffärer före en viss tidpunkt medan andra skulle få betala en uppskovsränta.
Dessutom är räntan fortfarande förmånlig för dem som begär uppskov eftersom det har varit en låg räntebeläggning. Och alternativet är även fortsättningsvis för de allra flesta att ta ett bolån på motsvarande belopp.
Då kan ju var och en göra bedömningen om det är privatekonomiskt förmånligt eller inte. Jag tror att här gör vissa lite olika bedömningar men att den här räntebeläggningen nu börjar bli accepterad.
Lennart Hedquist (M):
Särskilt Tommy Waidelich är väl medveten om den studie som Riksrevisionen alldeles nyligen har gjort beträffande skatteuppskov, bland annat bostadsuppskoven. Det håller inte att i Sverige separat från övriga EU-länder arbeta med den typen av uppskov.
På sikt måste vi säkert övergå till ett system där vi inte har skatteuppskov utan andra verktyg för att åstadkomma att det blir bra förhållanden, bland annat på bostadsområdet. Jag har också fått många samtal om räntebeläggningen av uppskoven.
Jag har ungdomar i min närhet som har börjat en bostadskarriär i Uppsala och sedan kommit till Stockholm. De har dessa uppskov. Det är självklart att de måste upptäcka att den vinst som de har gjort inte är gratis.
Det är rimligt att man har en viss räntebeläggning på den skattekredit man har. Jag har fått telefonsamtal från en person här i Stockholm som hade ett uppskov på 6-8 miljoner kronor. Han sade: Jag hade inte riktigt tänkt mig att det skulle bli en räntebeläggning på detta.
Jag förklarade för honom bakgrunden till att en sådan här skattekredit inte kan vara gratis i all evighet - det var ju i praktiken så det fungerade. Sedan han hade tagit del av hela omläggningen av boendebeskattningen och hur det slog i praktiken sade han: Mig är det ju inte synd om, och jag har svårt att tro att det egentligen är synd om någon annan heller.
Det är inte orimligt att en skattekredit inte är att betrakta som en gratis nyttighet som ställs till förfogande. Staten har samtidigt sänkt boendeskatterna på annat sätt.
Lennart Hedquist (M):
Det var väldigt bra att Anne-Marie Pålsson anmälde sig till den här debatten. Hon inledde med att tacka regeringen och riksdagen för de beslut som tidigare har fattats beträffande bland annat RUT-delen av hushållsavdraget.
Jag vill gärna understryka att Anne-Marie Pålsson bidrog i väldigt hög grad till den reformen, även om det tog tid, vilket också förtjänar att understrykas. Det krävdes att det blev ett regeringsskifte först för att det skulle komma till stånd. Herr talman!
Därutöver vill jag också ytterligare understryka att de siffror som har varit i ropet den senaste veckan beträffande hur många som har kunnat nyttja hushållsavdraget, särskilt RUT-delen, räknats fram utifrån SCB:s statistik och är kraftigt förlegade i och med att de avser 2008.
Vi vet att det är just under 2009, med fortsatt utveckling 2010, som den här reformen har blivit riktigt populär och kommit att stimulera arbetsmarknaden på ett påtagligt sätt.
I det sammanhanget är det förvånande hur lättsinnigt den rödgröna kartellen behandlar siffrorna beträffande det antal arbetstillfällen som den vägen har skapats. Det handlar alltså om ett mycket stort antal arbetstillfällen på RUT-delen.
Räknar man därutöver ROT-delen är det något helt fantastiskt man har kunnat åstadkomma under det senaste året. Det kan man sätta i relation till exempel till den diskussion som har förts om 3 000 arbetstillfällen i Trollhättan. Det är viktigt att man bevarar de arbetstillfällena, men det är 3 000. Här handlar det om mångdubbelt fler.
På det viset tycker jag att det har varit en bra diskussion, eftersom fokus nu har satts på hur viktigt det är att dessa reformer kan ges tillfälle att utvecklas ytterligare. Det här är en möjlighet för vanliga personer att köpa tjänster på ett rimligt sätt och därmed utveckla arbetsmarknaden.
Det är något helt annat än det som den rödgröna kartellen för fram i sin reservation. Där handlar det om företagsstöd på olika sätt till fastighetsbolag, kulturinstitutioner och andra. Det är en annan diskussion.
Den diskussion vi har fört i anslutning till ROT- och RUT-avdragen gäller möjligheten för enskilda personer att på rimliga villkor, det vill säga utan en alltför stor skattekil, kunna köpa tjänster på ett skattemässigt riktigt sätt. Det åstadkommer att svarta jobb blir vita och att det blir fler jobb. Jag har velat understryka detta efter den diskussion som har förts.
Lennart Hedquist (M):
Jag upplever att det finns en mycket bred enighet om att det var riktigt att avskaffa förmögenhetsskatten, eller konfiskationsskatten, som den kanske hellre borde benämnas.
När nu Socialdemokraterna luftar förslag om att återinföra den, dessutom med alla de hål och brister som den tidigare förmögenhetsskatten hade, är det mycket anmärkningsvärt och väl enbart någon form av populism.
Det är ren populism, bland annat utifrån att man förbiser det faktum att de riktigt förmögna personerna i vårt land, bland annat de som Hans Olsson försökte beskriva, redan tidigare var befriade från förmögenhetsskatten.
Även personer och debattörer som står Socialdemokraterna mycket nära varnar för den åtgärden, senast på ett skatteseminarium som vi hade här i Riksdagshuset i onsdags.
Det finns anledning att understryka att ett återinförande av förmögenhetsskatten är en rent kontraproduktiv åtgärd som skadar samhällsekonomin och därmed drabbar oss alla som bor i landet.
Därför är min fråga till de interpellanter som har riktat interpellationen till finansministern: Vilka är det som ni kan åberopa som menar att ett återinförande av förmögenhetsskatten vore en klok åtgärd för Sverige?
Lennart Hedquist (M):
Jag noterar att ingen av debattörerna från Socialdemokraterna än så länge har kunnat åberopa någon insiktsfull debattör, ekonom eller motsvarande i landet som menar att man bör återinföra förmögenhetsskatten. Däremot finns det sådana personer som Kjell-Olof Feldt, Anne-Marie Lindgren, P-O Edin och andra som står arbetarrörelsen och Socialdemokraterna nära som varnar för den åtgärden.
Att avskaffa förmögenhetsskatten har aldrig påståtts vara en fördelningspolitisk åtgärd. Det ligger kanske i sakens natur med dess rubricering att dess avskaffande i första hand, om man ser till enskilda personer, kommer dem till del som har betalat förmögenhetsskatten. Sanningen är dessutom att ett avskaffande av förmögenhetsskatten är något som gör att hela samhällsekonomin gynnas.
Ni som påstår motsatsen har anledning att försöka ta fram någon debattör som stöder er i påståendet att det skulle vara en bra åtgärd att återinföra förmögenhetsskatten. Dessutom blir förmögenhetsskatten i den utformning den hade och i den utformning som Socialdemokraterna föreslår en frivillig skatt.
Göran Persson, som åberopades här, var tydlig med att förmögenhetsskatten var en frivillig skatt. Men samtidigt var den en skatt som kom att i första hand drabba den så kallade medelklassen, som inte genomförde den typen av skatteplaneringsåtgärder som man kunde genomföra för att slippa förmögenhetsskatten.
Det innebär att den skatt som ni nu föreslår ska återinföras företrädesvis är en ren pensionärsskatt. Det är en skatt som kommer att drabba pensionärer som har amorterat lånen på sitt radhus eller sin sommarstuga. Men den kommer inte att drabba andra personer så mycket. Därför undrar man över era fördelningspolitiska förslag i det avseendet.
Kerstin Lundgren (C):
Tack, socialministern, för svaret på mina frågor! Här känns det som att man befinner sig i en moment 22-situation. Ministern konstaterar att det saknas vetenskapligt underlag. Ministern säger att han inte har möjligheter att styra forskningen så att han kan få fram detta vetenskapliga underlag.
Eftersom det inte finns något vetenskapligt underlag vill han inte heller vidta åtgärder för att inrätta specialkliniker för elöverkänsliga - ett typiskt moment 22.
Jag uppfattar ändå ministern som väl medveten om den situation som väldigt många människor upplever i vår komplexa värld i dag med sjukdomsbilder som inte är så tydliga, som inte kan relateras till en enskild händelse och som ofta baseras på komplexa samband, inte sällan miljörelaterade.
Människors exempel och människors vittnesbörd är otaliga. Det handlar då om hur man har fått kämpa för att nå fram till någon att tala med och om den oförståelse och misstro och ett nästintill undergrävande av trovärdigheten som man mötts av. Detta är naturligtvis inte heller bra, av många skäl.
Det förbättrar säkert inte för den enskilda människan, och det förbättrar inte tilltron till vården. Här finns, tycker jag, en anledning för regeringen att vara uppmärksam och också att söka vidta åtgärder för att samla kunskap så som man gjort till exempel i Neukirchen i Tyskland. Där har man just inrättat en specialklinik för elöverkänsliga eller för sådana här komplexa sjukdomsbilder.
Dit kan människor söka sig och där kan människor bli bemötta med respekt. I alla andra sammanhang talas det ofta om att det behövs ett visst underlag, en viss kritisk massa, för att kunna se vad som egentligen sker i det som synes hända så att säga.
Genom att tydliggöra detta med en specialklinik - som man gjort i Tyskland - har man just kunnat bygga upp en erfarenhet, en kunskap, utifrån mötet med många patienter som har den här typen av komplexa sjukdomsbilder. Det har också varit ett underlag för att kunna hjälpa människor som vi i Sverige inte kan hjälpa i dag.
Det handlar om människor som blir strandsatta oavsett hur mycket de kämpar för att hitta en möjlighet i vårdkedjan.
Jag tycker därför att det är bekymmersamt att ministern i brist på vetenskapliga bevis inte vill vidta sådana åtgärder som just kan tydliggöra hur läget ser ut bland de medborgare som drabbats av den här typen av sjukdomsbilder.
Jag noterar dock att Vetenskapsrådet i november i år ska redovisa inriktningen för den svenska forskningen på det här området. Måhända ger det ett litet hopp just när det gäller forskningssidan. Samtidigt är det viktigt att man från regeringens sida, och naturligtvis också från vår sida i kammaren, söker verka för att styra forskningens inriktning så att vi ökar kunskapsmassan.
Det här är ett stort fält, och det oroar många människor. Det bästa sättet att möta oro och skapa hälsa är att bygga upp kunskap. Det är forskningens uppgift. Jag hoppas verkligen att ministern är beredd att medverka till detta.
Kerstin Lundgren (C):
Respekt för den enskilde - ja. Vetenskapligt stöd - ja. Det kan byggas upp på olika sätt. Uppenbarligen upplever många att de i dagens vård inte möts med respekt. Det må ha gällt alla dem som var "budbärare" på nya fält inom vården.
Det må gälla kvinnor som inte bemöts som kvinnor utan som män i genomsnittsåldern, och som vårdas utifrån detta. Problemet är ju att när man väl når fram till det vetenskapliga stödet har man kanske glömt bort eller tappat bort vidvinkeln och ser inte vad som händer på vägen framför sig.
Då far många människor illa. Det har visat sig när det till exempel gäller amalgamfrågorna och den specialklinik som fanns i Uppsala vilken stor betydelse den hade för många människor, men också för utvecklingen av ny kunskap och för initierandet av nya behandlingsmetoder i den vanliga vårdsfären.
Vetenskap kan byggas på många sätt. Praktisk erfarenhet, praktisk forskning - en gång i tiden de kloka gummorna - är ett sätt att lära sig genom de åtgärder man vidtar.
De människor som känner att de inte når fram, inte får tillbaka hälsan utan i stället blir hänvisade till försäkringskassans utbetalningar och till år av ohälsa då de inte kan göra sin insats i samhället, de tycker naturligtvis att deras liv känns bortkastat. Men det är också för samhällets del bortkastade resurser när man satsar så improduktivt.
Därför vore det rimligt att satsa på detta, om inte annat så som ett led i att stärka hälsoarbetet och uppmärksamma den stora grupp människor som har den här typen av komplexa problem. Det vore också ett sätt att underlätta för dem att komma fram och att underlätta för vården att hitta behandlingar. När fallen blir fler och man möter många människor i samma situation lär man sig också mer.
När man på olika ställen möter dessa patienter en och en har man kanske svårt att upptäcka sambandet, men när man samlar ihop många på ett ställe får man möjlighet att lära av de möten som uppstår mellan dessa människor. Därför tycker jag alltjämt att det vore rimligt att försöka lyfta fram dessa patienter och samla ihop dem i en klinik av den typ som finns i Neukirchen. På så sätt kunde vi hjälpa de människor som i dag uppenbart hamnar vid sidan av.
Det är, som sagt, viktigt att lyfta in forskningspolitiken och forskningspolitikens inriktning i den här typen av komplexa samband för att vi ska kunna lära oss mer och därmed kunna hjälpa människor till hälsa - något som vi alla vill jobba för.
Kerstin Lundgren (C):
Då koncentrerar jag mig på det område där vi uppenbart inte är överens. Det handlar om den avantgardism som också ligger i vårdens uppdrag, som jag ser det, nämligen att man måste söka.
Vi har fått nya behandlingsmetoder genom andra aktörer, och genom mångfalden i vården har dörrar öppnats för att kunna söka och hitta lösningar även inom det som inte är vetenskapligt erkänt.
Här tycker jag fortfarande att ministern är för tövande som inte vågar se att vi i avvaktan på vetenskapliga klartecken borde öppna dörren för specialkliniker för att hjälpa de människor som i dag inte har någon annanstans att vända sig än till försäkringskassan.
Genom att öppna den dörren kunde vi minska ohälsotalen och hjälpa dessa människor tillbaka i produktionen. Det behöver inte vara långsiktigt. Men det kan vara ett sätt att försöka bidra till att minska mänskligt lidande, minska ohälsotalen, förstärka kunskapsuppbyggnaden och också stimulera forskning.
När man samlar ihop det kan man få en förnyad och förstärkt kompetens och lära av de erfarenheter man har gjort i andra länder. Jag tycker att det är beklagligt att regeringen och ministern inte är beredd att göra det.