KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ellen Juntti (M):
Adam Marttinen sa att det är Alliansen som har velat att straffrabatten för ungdomar mellan 18 och 21 tas bort. Men det stämmer inte; det är bara Moderaterna som har yrkat på det och lämnat ett särskilt yttrande. Vår motivering är att vi är kritiska till straffrabatten.
Den får orimliga konsekvenser, särskilt när det gäller gängrelaterad kriminalitet och brottslighet. Det pågår ett arbete i Regeringskansliet. Vi får vänta på det arbetet.
Ellen Juntti (M):
Jag vill poängtera att det särskilda yttrandet är från Moderaterna och inte från hela Alliansen. Jag har inte googlat och har därför inte sett vad de andra allianspartierna har sagt i frågan. Men det särskilda yttrandet är från Moderaterna. När det gäller att man ska vänta på en pågående utredning tar man olika beslut hela tiden.
Ibland vill man påskynda vissa saker, och i fråga om andra saker kan man tycka att man kan invänta det arbete som pågår. Vi tyckte att frågan om helgavskiljning med fotboja var så pass viktig att vi ville sätta i gång det arbetet på en gång.
Ellen Juntti (M):
Min fråga till Annika Hirvonen gäller tillkännagivandet om helgavskiljning med fotboja. För ungefär en vecka sedan såg jag Socialdemokraternas gruppledare Tomas Eneroth på tv. Han sa att ett tillkännagivande från riksdagen till regeringen bara är en viljeyttring, och han verkade inte alls ta det här på särskilt stort allvar.
Det var ungefär som att: Ja ja, vi struntar i dem. Med tanke på att Annika Hirvonen är regeringens högsta företrädare i justitieutskottet i egenskap av vice ordförande vill jag fråga: Tar Annika Hirvonen lika lätt på tillkännagivanden? Eller tycker hon att regeringen ska genomföra detta?
Om svaret är ja, hur tänker Annika Hirvonen se till att regeringen gör detta?
Ellen Juntti (M):
Man vet inte vad arbetet kommer att leda till eftersom Annika Hirvonen vid flera tillfällen har stått i talarstolen och sagt att hon inte tycker att skärpta straff har särskilt stor inverkan på brottsligheten. Det får vi alltså återkomma till. Jag tänkte fråga om de lagändringar som alliansregeringen gjorde 2010 i fråga om att fler polisutredningar gällande unga under 15 år skulle göras.
De gällde även tvångsvisa drogtester när man misstänker att en ungdom under 15 år har använt narkotika. Dessa lagändringar genomfördes ju för att det skulle bli tydligt och för att man skulle ta tag i problemen väldigt snabbt innan det hann gå för långt.
Nu har Brottsförebyggande rådet gjort en utvärdering, och den visar att det bara är 20 procent av alla brott som begås av ungdomar under 15 år som utreds. Det görs också väldigt få drogtester. Ungdomspolisen i Göteborg tycker att det är väldigt bra med drogtester därför att skolorna flödar av narkotika, som de säger.
Drogtester fångar upp barn i ett tidigt skede. Då är min fråga till Annika Hirvonen: Tycker Annika att det ska göras fler polisutredningar? Ska det göras flera drogtester på ungdomar under 15 år för att förebygga att ungdomar hamnar i brottslighet?
Ellen Juntti (M):
Som Beatrice Ask sa alldeles nyss tycker vi moderater att inbrottsstölder i bostäder är mycket allvarliga brott. Tyvärr klaras väldigt få brott upp, och för dem som klaras upp blir det mycket lindriga straff - i ungefär hälften av fallen blir det inte fängelse.
Som Beatrice Ask nämnde vill vi införa ett nytt brott, inbrottsstöld, och höja minimistraffet från sex månader till tolv månader. Vi tror att det ger en tydlig signal till poliserna att de ska prioritera detta brott. Vi tror att den lagändringen skulle vara förebyggande, med färre inbrottsstölder.
Inbrottsstölder är ofta seriebrottslighet. Det betyder att man begår brott gång efter gång, inte bara en gång. Då behöver man bara använda lite sunt bondförnuft: Ju längre tid du sitter i fängelse, desto mindre möjlighet att begå dessa brott gång efter gång. Innan jag kom in i riksdagen 2010 jobbade jag som kriminalinspektör i Göteborg. Jag började på kriminalpolisen 1982. Det var för 33 år sedan.
Jag började på stöldroteln. En av de första utredningar som jag hade gällde en gammal tant i 80-årsåldern som hade haft inbrott i sin lägenhet. Förhöret gick bra - det var inga krångligheter där. Sedan skulle hon hem. Men hon ville inte hem, för hon var så oerhört rädd. Det är 33 år sedan, och jag kommer fortfarande ihåg den gamla tantens rädsla. Hon ville inte hem.
Jag tycker att vi ska göra allt vad vi kan för att så få 80-åriga tanter som möjligt blir drabbade av detta. Därför vill jag fråga statsrådet: Varför vill inte Socialdemokraterna skärpa straffen? Vill inte statsrådet att så få 80-åriga tanter som möjligt ska slippa vara rädda för att gå hem?
Ellen Juntti (M):
I statsrådets svar till Beatrice Ask står det, som statsrådet nämnde, att utgångspunkten är att straffsatserna inte är avgörande och att det viktigaste är att brotten utreds och klaras upp. Ja, det är viktigt. Men jag tycker att det också är viktigt att inbrottstjuvarna inte kan göra nya inbrott gång efter gång. I och med att det är seriebrottslighet är det ofta så att dessa personer inte gör bara ett inbrott.
Det står också i svaret att bostadsinbrotten begås av organiserade och kriminella ligor. Det betyder också att de gör inbrott gång efter gång. Då är det självklart att om de sitter ett halvår längre i fängelse kan de i alla fall inte göra inbrott under det extra halvår som de sitter i fängelse. Alltså måste det naturligtvis påverka brottsligheten någonstans. Det behöver man inte så mycket forskning för att inse. Det räcker egentligen med sunt bondförnuft.
Sedan inser jag att det inte är bara detta som löser allting utan att det behövs många olika åtgärder. Statsrådet sade också att gärningsmännen måste gripas. Det tycker jag också. Men vad gör man sedan? Ska man bara släppa ut dem direkt? Då påverkar det verkligen brottsligheten. Jag tycker faktiskt att det ska vara riktiga och rejäla straff.
Inbrottstjuvar som skadar människor förtjänar ett bra tag bakom lås och bom. Jag tänker bland annat på den gamla tant som jag har talat om och som fortfarande berör mig efter 33 år. Min fråga till statsrådet är: Anser statsrådet på fullt allvar att längre fängelsestraff inte har någon effekt över huvud taget på brottsligheten?
Ellen Juntti (M):
Jag tackar inrikesminister Anders Ygeman för svaret. Jag har ställt den här interpellationen för att jag och Moderaterna tycker att det är väldigt viktigt att man bryter en negativ livsstil när det gäller barn under 15 år som har gjort sig skyldiga till brott. Jag är glad över att det står i inrikesministerns svar att detta prioriteras även av den nuvarande regeringen. Alliansregeringen gjorde många saker i den här frågan.
År 2010 beslutade vi bland annat om ändringar i lagen om unga lagöverträdare. Det beslutades att fler polisutredningar skulle ske när det gäller barn under 15 som begått brott. Man fick även möjlighet att göra tvångsvisa drogtester om man misstänkte att barnet missbrukat narkotika. Som Anders Ygeman sa är barn under 15 år inte straffmyndiga, och det är socialtjänsten som har huvudansvaret.
Det är de som ska se till att lämpliga åtgärder sätts in. Innan jag kom in i riksdagen jobbade jag som kriminalinspektör i Göteborg. Bland annat har jag jobbat som förhörsledare i tre år på ungdomsroteln. Jag kommer särskilt ihåg en 16-årig kille som hade misshandlat en man grovt. 16-åringen blev anhållen och satt i arrest i två tre dagar. Han hade hållit på med brott i många år innan han fyllde 15 år.
När jag frågade vad som hade hänt tidigare sa han: Äsch, jag var bara på socialen och snackade lite! Han tog det inte alls på allvar. Han blev förvånad när han blev anhållen och sa: Men herregud, varför är det ingen som har sagt någonting tidigare? Ingen hade sagt att det är allvarligt att begå brott. Det är viktigt att ungdomarna förstår att man inte kan hålla på och begå brott. Det är bra om vi tidigt tar tag i saker och ting.
I den utvärdering som Brottsförebyggande rådet lämnade i december framkommer det att polisen utreder fler fall av grov brottslighet - dock inte alla, fast lagen säger att de ska göra det. Det gäller rån, grov misshandel, våldtäkt och så vidare. 25 procent utreds inte. Av alla brott är det en liten skillnad från 2005, då det var 19 procent som utreddes. Nu är det 21 procent.
Detta har alltså inte gett någon särskild effekt. Socialtjänsten begär sällan polisutredning. Antalet tillfällen har halverats, tvärtemot avsikten, trots att socialtjänsten säger att de många gånger har stor nytta av en polisutredning när de ska bestämma vilka åtgärder som ska sättas in.
Det jag tycker är oroande är att det verkar som att socialtjänsten begär polisutredningar sällan när det gäller mindre allvarliga, dock upprepade brott. Det är detta som är farligt. Barn under 15 år åker fast utan att inse allvaret utan begår brott om och om igen. Det behöver inte alltid vara allvarliga brott, men det är allvarligt att de fortsätter fast de åker fast.
Min fråga till inrikesministern är: Är inrikesministern nöjd med att det bara är 21 procent av alla brott som utreds? Och är inrikesministern nöjd med att 25 procent av de allvarliga brotten, det vill säga våldtäkter, grov misshandel och rån, inte utreds över huvud taget? Och om inrikesministern inte är nöjd - vad tänker han göra åt det?
Ellen Juntti (M):
De här två sakerna hör ihop i och med att det handlar om kriminalitet och brott. I utvärderingen säger ungefär 50 procent av personalen i socialtjänsten att de har nytta av polisutredningar när de ska bedöma vilka åtgärder som ska sättas in. Jag tänkte fråga lite grann om de tvångsvisa drogtesterna.
Om ett barn har börjat missbruka droger är det absolut viktigt att man bryter det så snabbt som det någonsin går. I svaret säger inrikesministern att det i nuläget inte är aktuellt att ta bort möjligheten. Det låter ju bra, men jag är lite orolig. Har man planer på att ta bort den lite längre fram? Finns det funderingar på att göra det?
För ett tag sedan fanns det ett reportage i Göteborgs-Posten där man hade intervjuat ungdomspolisen i Göteborg. Polisen säger att de titt som tätt stöter på 13-14-åringar som missbrukar både spice och cannabis. Deras ord var: Det flödar av narkotika i skolorna. Det är få som drogtestas. Polisen säger att det i snitt är fem stycken per månad.
Detta är allvarligt i och med att cannabis inte är ofarligt, vilket tyvärr många ungdomar verkar tro. Det är ganska farligt; det påverkar till exempel korttidsminnet. Hormonbalansen påverkas, och kroppen utvecklas inte normalt. Om ett barn fortsätter att missbruka brukar det ofta bli tyngre och tyngre droger och mer och mer kriminalitet. Det är viktigt att man avbryter detta så tidigt som möjligt.
I den utvärdering som vi nyss nämnde från Brottsförebyggande rådet säger både polisen och socialtjänsten att det är viktigt att kunna göra drogtester, för det fångar upp barn i ett tidigt skede. Brottsförebyggande rådet har kommit fram till att det är ovanligt med drogtester. Under 2012 gjordes bara 200 stycken i hela landet.
Det innebär ungefär 2 procent av alla fall där barn under 15 år har gjort sig skyldiga till brott. Det är lite, tycker jag. Mina frågor till inrikesministern är: Tycker inrikesministern att det är bra med dessa drogtester, inte minst med tanke på att polisen säger att det flödar av narkotika i skolorna?
Och i så fall - tycker inrikesministern att fler ska drogtestas? En ytterligare fråga är: Har han planer på att ta bort detta i framtiden?
Ellen Juntti (M):
Jag blir lite förvånad över det svar som inrikesministern ger. Det är klart att skolan och socialtjänsten har ansvar. Det finns inte någon som ensam har ansvar. Men om man i skolan till exempel misstänker att det finns narkotika där är det polisen som kan komma dit och göra husrannsakan. De kan använda droghundar och så vidare. Jag tycker att polisen har ett jättestort ansvar.
Jag går tillbaka till de sociala insatsgrupperna, som inrikesministern nämnde i sitt svar. De är bra, och de har fått bra resultat. Det var alliansregeringen som såg till att detta genomfördes. Socialtjänsten, skolan, polisen och andra aktörer ska gemensamt sätta sig vid samma bord och diskutera vad man ska göra med de ungdomar som är på väg åt helt fel håll.
I höstas väckte allianspartierna en motion om att vi tycker att även ungdomar under 15 år ska ingå i denna verksamhet. Nu gäller den från 15 år, och det är många ungdomar som redan då har varit i kriminaliteten i många år. Ju tidigare desto bättre, och vi skulle som sagt vilja att de som är under 15 år ska ingå.
Tycker inrikesministern också att det skulle kunna vara en bra idé? Inrikesministern säger också i sitt svar att han inte utesluter "att ytterligare åtgärder på området kan bli aktuella". Jag är lite nyfiken på vad det kan vara.
Ellen Juntti (M):
Jag tackar statsrådet för svaret. Jag har ställt denna interpellation för att jag tycker att en av de absolut viktigaste frågorna är att vi ska bekämpa brott mot barn. Under 2014 anmäldes 19 100 misshandelsfall mot barn och 3 150 våldtäkter. Sedan finns det ett mycket stort mörkertal, särskilt när det gäller de mindre barnen mellan noll och sex år.
De flesta mindre barn utsätts nämligen för brott i sina hem, vilket är förfärligt. De barn som utsätts för brott drabbas betydligt oftare än andra barn av misslyckad skolgång, och när de blir äldre drabbas de av arbetslöshet, missbruk, kriminalitet och psykisk ohälsa. Alliansregeringen gjorde mycket och satsade runt 1 miljard på att bekämpa våld i nära relationer. Dessa pengar användes till utbildning av personal och forskning.
Vi skärpte även straffen för brott mot barn. Sedan tillsatte vi en nationell samordnare mot våld i nära relationer. Vad handlar brott mot barn om? Många vill egentligen inte tänka på vad det är. Men det kan handla om en sjuåring som blir våldtagen gång efter gång i sitt eget hem. Jag vet att det låter hemskt, men vi måste tänka på att detta är fruktansvärt allvarliga saker.
Gör vi allt vi kan för att bekämpa dessa vidrigheter? Nej, det gör vi inte. Då tänker jag på de långa handläggningstiderna. De har visserligen minskat, men de är fortfarande inte tillräckligt bra. Rädda Barnen har undersökt detta och nyligen lämnat en rapport. Representanter från Rädda Barnen sitter också uppe på läktaren och lyssnar på debatten. De har kommit fram till att det finns mycket stora skillnader. Karlstad klarar sig ganska bra.
Där lyckas man hålla tiderna i 83 procent av fallen. Men i Norrköping lyckas man hålla tiderna i bara 48 procent av fallen. Det är alltså alldeles för stora skillnader. Visst kan det ibland vara befogat att det drar ut på tiden, men oftast inte. Och det får inte vara så här stora skillnader. Man kan undra hur dessa barn mår och vilka effekter det har att handläggningstiderna är så långa. Barnen kan bli påverkade, eftersom dessa småbarn ofta bor hemma.
De kan bli skrämda av den misstänkte, som kan vara pappan eller mamman. Den misstänkte kan påverka vittnen, brottsverktyg hinner undanröjas, skador hinner läka och barnen hinner glömma. Det kan alltså få mycket stora följder för förundersökningen. Jag har gjort många studiebesök hos polisen, socialtjänsten, skolor och Åklagarmyndigheten.
I princip överallt säger man att anledningen till att dessa handläggningstider blir så långa är att det finns för få barnförhörsledare inom polisen. Det är jättebra att statsrådet och regeringen tycker att detta är ett högt prioriterat område. Min fråga till statsrådet är: Tänker statsrådet göra någonting för att polisen ska utbilda fler barnförhörsledare, så att man kan hålla dessa tidsfrister?
Och tänker statsrådet göra någonting annat för att minska dessa skillnader i landet?
Ellen Juntti (M):
Tack, statsrådet för svaret! Först en liten kommentar när det gäller längre straff. Förebyggande är jätteviktigt, men jag tycker även att man ska ha rejäla straff när man utsatt barn för vidrigheter. Jag har sett filmer som bara fastnar på näthinnan och vill bara inte tro att det finns så hemska människor som gör sådana saker mot barn. Det ena utesluter inte det andra.
Jag tycker att man kan göra både och. Som sagt har jag gjort många studiebesök. All personal som jag träffat på till exempel skolor och i sjukvården vill göra rätt, men de vet inte riktigt hur. Det kan vara ödesdigra misstag. Ibland kontaktar de den misstänkte så att till exempel pappan blir informerad, och då är förundersökningen redan förstörd. Det finns ett stort behov av mer kunskap och av att utveckla nya arbetsmetoder.
Den nationella samordnaren har föreslagit ett nationellt kunskapscentrum om våld och övergrepp mot barn. Det gjorde också vi i Alliansen; vi hade det med i vårt alliansmanifest. Jag tror att det skulle vara väldigt bra om personalen inom skola och sjukvård skulle kunna ringa dit och fråga: Hur fasen ska jag göra för att det ska bli så bra som möjligt? Det behövs verkligen ett sådant centrum.
Då är min sista fråga till statsrådet: Tänker statsrådet arbeta för att det kommer att inrättas ett sådant nationellt kunskapscentrum? När skulle det i så fall kunna komma till stånd? Förslagen lämnades ju för ett år sedan.
Ellen Juntti (M):
Hur känns det att vara inlåst? Hur känns det när lampan tänds från utsidan? Säkert känns det inte alls trevligt. Men hur känns det att bli våldtagen? Hur känns det att bli misshandlad och hamna i rullstol? Det tänker jag faktiskt mer på.
Jag har tidigare berättat att jag jobbat som utredare på ungdomsroteln i Göteborg. Där träffade jag många 16-, 17- och 18-åringar. Det var inga duvungar. Många av dem var mer eller mindre yrkeskriminella. Linda Snecker säger att de är barn.
Ja, det kanske de är i lagens mening, men många av dem har begått grova brott gång på gång i flera år och förstört oskyldiga människors liv. Många av dessa ungdomar tillhör olika gäng. Det är den stora anledningen till att många av dem har restriktioner. De ska inte kunna förmedla sig med omvärlden.
De ska inte kunna prata med varandra och förstöra utredningen. Man ger inte restriktioner åt ungdomar under 18 år för skojs skull. Det görs för att man måste klara upp brott. Det sker för de oskyldiga människor skull som blivit utsatta för grova brott. Det är dem jag tycker synd om i första ledet, men det verkar inte Linda Snecker göra.
Ellen Juntti (M):
Det handlar inte om öga för öga, tand för tand, men vi vill att om någon har begått ett grovt brott mot någon oskyldig och mer eller mindre förstört livet för den personen ska det finnas förutsättningar att bedriva förundersökningar och utreda brottet utan att de blir förstörda. Det handlar om upprättelse för brottsoffret. Därför vill vi att gärningsmän, om det behövs, ska sitta häktade.
Det är inte för skojs skull. Det handlar inte om att det ska ske i fler fall eller vara oftare eller med restriktioner utom i de fall då det behövs. Men om det behövs restriktioner för att man ska klara upp ett allvarligt brott ska det vara möjligt med restriktioner och häktningar. Sedan är det åklagaren som beslutar om restriktioner. Det är inte Moderaterna.
Om nu fler personer har fått restriktioner handlar det om att åklagaren har beslutat om det. Linda Snecker säger att inte ens åklagare egentligen vill ha fler restriktioner. Jo, det vill åklagarna. Annars skulle de som sitter häktade inte ha restriktioner. Det är i första instans ingen annan än åklagare som beslutar om restriktioner. Där har alltså Linda Snecker fel.
Som vi ser det är huvudsyftet med häktning och restriktioner att brottsoffer får den upprättelse de behöver, och då måste man göra allt för att klara upp allvarliga brott.
Ellen Juntti (M):
Först vill jag säga att det som Arhe Hamednaca berättar om sitt arbete på Fryshuset tycker jag inte är skryt. Jag tycker att det låter mycket bra, och jag tror att han har all anledning att vara nöjd med det. Jag håller med om att det förebyggande arbetet är oerhört viktigt. Det bästa är om ungdomar aldrig börjar med kriminalitet över huvud taget. Det vore fantastiskt om det fungerade. Jag tycker att vi måste satsa mycket på det.
Arhe Hamednaca tog också upp varför ungdomar begår brott. Det nämnde jag också i mitt anförande. Jag har utrett mycket våld i hemmen. Jag ser och har sett hur oerhört illa dessa barn far.
När de barn och ungdomar som har vuxit upp i dessa hem och under tio femton år har sett hur mamma blir misshandlad - ibland är det pappa, men oftast är det mamma - kommer ut på stan är de som krutdurkar. Arhe Hamednaca känner säkert till att de är så frustrerade och känner sig övergivna på alla sätt och vis. Därför är detta arbete jätteviktigt.
År 2010 gjordes en lagändring om att alla grova brott som begås av barn under 15 år ska utredas. Även de lite lindrigare brotten ska utredas, eftersom det är ett sätt att i alla fall försöka stoppa den kriminella banan innan det har gått för långt. Utskottets svar är att man utgår från att regeringen följer frågan och vidtar åtgärder om det behövs.
Jag anser att det behövs i och med att 25 procent inte utreds. Min fråga är: Vad tänker regeringen göra åt det?
Ellen Juntti (M):
Jag vill ställa frågor om den straffrabatt som många har tagit upp här. Det hänger ihop med, som jag sa i mitt anförande, att myndighetsåldern tidigare var 21 år. Men den sänktes till 18 år för över 40 år sedan. Därför anser vi att det är på tiden att man tar bort denna straffrabatt.
Många är nämligen redan vid 18 års ålder mer eller mindre yrkeskriminella, och då är det inte rimligt att de får 50 procents rabatt på straffet. Regeringspartierna har svarat att det pågår arbete och att avsikten är att det ska komma förslag. Jag undrar när det kommer förslag.
För ett tag sedan ställde jag en skriftlig fråga till Morgan Johansson om helgavskiljning med fotboja, som riksdagen gjorde ett tillkännagivande om för över ett år sedan. Jag fick då svaret att regeringen jobbar med detta. Men det sas ingenting om när dessa förslag kommer att presenteras. Min fråga är: När kommer förslagen? Det får inte ta hur lång tid som helst.
Ellen Juntti (M):
Som jag nämnde i mitt anförande gjorde Alliansen mycket under de år vi satt i regeringsställning. Men jag har aldrig någonsin påstått att allting är perfekt, för detta är ett stort och svårt område och mycket finns kvar att göra. Det är bättre att vi talar om framtiden och inte om det som har varit. Nu har rapporten visat att det finns stora brister.
Vi i alliansregeringen ville ta tag i det här, och därför tillsatte regeringen utredningen 2014. Den skulle analysera hur pass bra verksamhet Kriminalvården bedrev och om den var kostnadseffektiv. Man skulle även jämföra med andra länder och se om det fanns någonting där som vi skulle kunna ta till oss och förbättra. Utredningen skulle också föreslå samverkan och hur man skulle kunna förbättra den.
Utredningen skulle ha redovisats nu vid årsskiftet 2015/16, alltså om ungefär en månad. Ändå valde S-MP-regeringen att lägga ned den, vilket jag tycker är ganska obegripligt. I granskningsrapporten skriver regeringen att en massa olika saker bereds, men det är långt ifrån förslag. Det kan ta ett, två eller tre år innan regeringen kommer med förslag till vad de vill göra.
Därför förstår jag som sagt inte riktigt varför regeringen lade ned utredningen. Annars skulle man förmodligen ha fått bra förslag inom drygt en månad. Därför är mina frågor: Varför lade regeringen ned utredningen? Och när beräknar regeringen att komma med egna förslag?