KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Det räknas ständigt på uttaget av föräldrapenningdagar - jag tror att det är TCO som gör det - och man har räknat hur många år det kommer att ta innan det blir ett jämställt uttag. Jag tror att vi med den nya jämställdhetsbonusen kommer att skynda på den utvecklingen ganska mycket. Ekonomi styr ganska mycket. Ekonomi spelar en roll.
Jag tror att det här kommer att skjuta på utvecklingen. Skiljelinjen mellan mig och Wiwi-Anne Johansson tror jag inte går i synen på om det är bra om männen tar ut mer, om det är bra för männen, bra för kvinnor, bra för barnen. Jag tror att vi tycker lika där. Jag tror att det är bra om männen tar ut fler föräldrapenningdagar.
Det är bra därför att man knyter an till barnet tidigt. Forskningen visar också att det spelar en roll senare för mannens beteende. Sedan går det alltid att diskutera vad som är hönan och ägget i det sammanhanget. Men jag tror att det är bra.
Det är självklart bra för förhållandet mellan man och kvinna att båda vet de villkor som det innebär att ta hand om barnen, vilket självklart är glädjefyllt men också kan vara påfrestande från tid till annan. Och jag tror att det är bra för barnen.
Men sedan kommer vi till frågan: Vilka medel kan man använda, ska man använda, bör man använda för att nå det som man önskar? Där tror jag att skiljelinjen går. Jag är väldigt glad om jag inte beskylls för att vara emot jämställdhet - jag är i allra högsta grad för. Och jag är för att män och kvinnor ska ha samma förutsättningar på varje område.
Men jag tror att skiljelinjen går just här: Vilka medel ska vi som politiker tillåta oss att använda när det gäller att nå det här? Wiwi-Anne Johansson säger att vi har ett bestämt mål, och därför ska vi styra mot det målet på detta sätt för att människor ska hamna i ett visst beteende.
Men jag säger att politikens roll är att skapa goda förutsättningar för människor att göra de val som passar dem själva, den egna familjen, på allra bästa sätt. Det gör jag utifrån min människosyn som säger att alla människor är lika mycket värda. Men det är inte bara det: Alla människor är också olika och bör ha möjlighet att bestämma själva.
Wiwi-Anne Johansson drar parallellen med sjukförsäkringen och a-kassan, där det är individuella rättigheter, förmåner, som vi har beslutat om. Skillnaden är ju att sjukförsäkringen är till för att jag ska få ersättning om jag blir sjuk. Föräldrapenningen är till för barnens skull.
Därför är det viktigt att det är knutet till barnen, och sedan är det föräldrarna som bestämmer hur man disponerar dagarna. Jag står fast vid att det finns goda grunder för föräldrar att välja på det sätt som de själva önskar. Mitt mål är att männen ska ta ett ökat ansvar.
Målet för mitt tänkande är att det inte ska finnas några hinder i form av fördomar, föreställningar, tryck från omgivning eller vad det nu kan vara som gör att en del män inte gör det som de innerst inne skulle vilja göra.
Göran Hägglund (KD):
Jag ska akta mig för att bli alltför polemisk i det sista inlägget. Men också i Wiwi-Anne Johanssons politiska gärning finns det förmodligen en gräns för vad politiken ska och kan göra. Nu tar jag ett lite fånigt exempel: Vad människor äter tycker vi att människor ska få bestämma själva. Vi beslutar inte på politisk väg om en matsedel.
Någonstans i vårt politiska tänkande - oavsett vilket parti, vilken filosofi eller vilken ideologi vi bekänner oss till - går det en gräns för vad politiken ska göra, vare sig vi är vänsterpartister eller kristdemokrater. Vi får nog se att vi - som jag var djärv nog att förutse i mitt första fria inlägg - inte kommer överens den här gången heller.
Jag erkänner människors rätt och förmåga att själva bestämma och ta ansvar för sina egna liv. Wiwi-Anne Johansson har en syn som går ut på att politikermakten blir större och föräldramakten blir mindre, att majoritetsbesluten avgör i stället för att människor själva bestämmer. Där går en viktig skiljelinje som vi säkert får all anledning att återkomma till.
Göran Hägglund (KD):
Tack, Ylva Johansson!
Det spelar en jättestor roll hur väl vi lyckas med det förebyggande. Jag håller med Ylva Johansson om att det finns orimliga skillnader som handlar om kön, sexuell läggning, etnisk bakgrund, ålder och annat som är alldeles oacceptabelt.
Säkert är det så att väldigt mycket handlar om omedveten diskriminering men som likafullt inträffar och är ett väldigt stort problem. Vi arbetar på många olika sätt för att försöka utjämna de skillnader som finns. Genom att vi mäter alltmer kommer också omotiverade skillnader i dagen, och vi kan ta itu med dem. Så länge man inte vet har man heller inga besvärande fakta som man behöver ta sig an.
Mätandet är väldigt viktigt. Öppna jämförelser och satsningen på kvalitetsregister är otroligt viktigt. Också bemötandefrågor måste uppvärderas inom vård- och omsorgssektorn. När det gäller elevhälsan är jag väldigt glad över det som regeringen har kunnat enas om och föreslå riksdagen.
Det handlar om att höja elevhälsans status och att ge extra resurser till skolorna att bygga upp det som jag tror på många håll runt om i landet fungerade betydligt bättre när vi gick i skolan än i dag. Det handlar om att finns psykologer, kuratorer och sköterskor på skolorna i större utsträckning än vad det gör i dag. Det är viktigt.
Vi är också överens om att matvanor, motion, användande av tobaksprodukter eller alkohol spelar en stor roll för alla människor och inte minst för barn och ungdomar. Här finns väldigt många goda exempel. Ylva Johansson lyfte fram ett. Jag kan nämna att vi i våras var i Upplands-Bro på en skola.
Upplands-Bro är en kommun som har sämre resultat när det gäller barns och ungas hälsa än andra omkringliggande kommuner. Denna skola fanns i ett område som hade sämre resultat än andra skolor i Upplands-Bro. Här hade man jobbat väldigt medvetet med rörelser för barnen och utvecklat kostsidan väldigt mycket. Det var väldigt bra skolmat. Den var inte bara god och attraktiv för barnen utan också väldigt nyttig.
Man hade mycket rörelser i skolan och mycket diskussion om hur vi håller oss friska och pigga. Där har man åstadkommit fantastiska resultat. Vi måste fundera på: Hur tar vi det lämpligast vidare och ser till att det inte blir isolerade öar i Skolsverige utan att det kan göras i alla skolor i alla kommuner i hela Sverige?
Jag vill också understryka föräldrarnas roll i sammanhanget. När det gäller att grundlägga sunda vanor hos barn och unga vet vi att om man har föräldrar som förstår detta och praktiserar det är det betydligt lättare att barnen själva tar till sig det i förhållande till om föräldrarna inte gör det. Där har vi en otroligt betydelsefull uppgift att fylla.
Göran Hägglund (KD):
Det som Ylva Johansson berättar från Bunkeflo är otroligt glädjande och uppmuntrande. Det visar att det inte är kört och omöjligt. Det går att åstadkomma förändringar som grundlägger sunda vanor som vi ofta tar med oss senare i livet.
Vi är inte särskilt kloka om vi avstår från att använda de nya kunskaper som kommer och se till att det får spridning också på andra skolor i andra kommuner så att det kommer alla barn till del.
Inom skolområdet är vi traditionellt rätt bundna till - och det tror jag att Ylva Johansson håller med om - att idrott utövas under ett par lektionstimmar under veckan. Skolor som använder mer otraditionella metoder får in mer rörelser i också andra ämnen i skolan. När man har naturkunskap går man ut. När man har biologi kan man vara utomhus i vissa moment.
Man får in det som en naturlig del i verksamheten. På det viset kan man utöka det som många av oss tycker det är alldeles för lite av på schemat, det som på min tid hette gympa. Det är någonting som vi behöver utveckla ytterligare. Det finns ett samband mellan föräldrar och barn.
Föräldrar spelar en stor roll för att grundlägga goda vanor. Jag var häromdagen i Sundsvall på en vårdcentral.
Jag fick lära mig hur man i Sundsvall hade ett väldigt aktivt program när det gällde att få vårdcentralerna - nu talar jag om hela Västernorrlands landsting - med i ett ersättningssystem som också stimulerar motionsvanor, sunda kostvanor, att sluta röka och att minska alkoholmängden. Det låg inbyggt i ersättningssystemet till vårdcentralerna.
Det är väldigt bra att man använder de tillfällena till att påverka föräldrarna. Vi har att tillsammans med utbildningsväsendet se till att vi använder den kunskap som Ylva Johansson redogör för och som det finns flera exempel på runt om i landet för att få det att inte vara isolerade öar utan bli någonting som används. Den exakta metoden för det är jag i dag osäker på.
Vi behöver samarbeta med Sveriges Kommuner och Landsting. Det kan också behövas statliga åtgärder för att få det att lite fungera som starthjälp i arbetet. Det är otroligt betydelsefullt framför allt för enskilda personer men spelar också roll för vår framtida förmåga att möta utmaningar med en åldrande befolkning och stora krav på god vård för många människor.
Göran Hägglund (KD):
Jag är glad att Ylva Johansson i det sista inlägget tog upp det som är viktigt att stryka under: Vi kan göra mycket med politiska medel, men vi kommer inte att nå alla överallt. Inte minst idrottsrörelsen och andra frivilligorganisationer som scouter och andra spelar en jättestor roll inte bara för det fysiska utan också för det psykiska välbefinnandet hos barn och ungdomar.
Det är jätteviktigt att samarbetet förstärks och utvecklas så att det når allt fler. Denna dialog är ofantligt viktig. Jag håller helt med också om det som Ylva Johansson säger om att vi inte kan lyckas ensamma. Som folkhälsominister, till exempel, kan man inte lyckas med sin uppgift om man bara håller sig inom de egna ramarna.
Det fordras en samverkan från olika sektorer, på den nationella nivån, på den regionala nivån och på den lokala nivån för att detta ska få en positiv utveckling. Vi ser glädjande nog en del tecken på att det går åt rätt håll. Men vi ser också, som vi inledde diskussionen med att säga, betydande skillnader mellan olika socioekonomiska grupper.
Detta är ett mycket stort bekymmer som en socialminister eller en utbildningsminister inte klarar av att hantera själva. Det fordras en bred satsning från hela samhället för att vi ska lyckas i den uppgiften. Tack, Ylva Johansson, för att du har tagit upp diskussionen!
Göran Hägglund (KD):
Börje Vestlund har frågat socialförsäkringsministern om statsrådet har för avsikt att se över regelverket för ersättning till föräldrar som har barn med funktionsnedsättning som inte ger möjlighet till vårdbidrag. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen.
Samhällets stödsystem till barn med sjukdomar eller funktionsnedsättningar är som interpellanten nämner omfattande och syftar till att ge barn möjligheter till god hälsa och optimala förutsättningar att utvecklas - rättigheter som bland annat nämns i barnkonventionen. Gällande ekonomiska stöd till föräldrar kan tillfällig föräldrapenning och vårdbidrag nämnas särskilt.
Vårdbidrag kan ges för de barn som på grund av sjukdom eller funktionshinder är i behov av särskild tillsyn och vård under minst sex månader eller när det på grund av barnets sjukdom eller funktionshinder uppkommer merkostnader.
Om omvårdnadsbehovet eller kostnaderna inte är så pass stora att rätt till vårdbidrag finns har den förälder som behöver avstå från förvärvsarbete för att vårda sitt barn i hemmet eller för att vara med på sjukhus rätt till sammantaget 120 dagar med tillfällig föräldrapenning per barn och år. Vid ersättning med tillfällig föräldrapenning får föräldrarna också möjlighet till ledighet från arbetet i enlighet med föräldraledighetslagen.
För ett allvarligt sjukt barn som inte har fyllt 18 år kan tillfällig föräldrapenning betalas ut för ett obegränsat antal dagar. Utöver dessa ekonomiska stöd till föräldrarna kan landstingen erbjuda olika former av hjälpmedel för att möta de behov barnet kan ha. Regeringen har vidtagit åtgärder för att stärka stödet till föräldrar som vårdar närstående med funktionsnedsättning.
En ny bestämmelse har införts i socialtjänstlagen för att förtydliga att socialnämnden ska erbjuda stöd för att underlätta för personer som vårdar en närstående som är långvarigt sjuk eller som stöder en person som har funktionsnedsättning. Stödet kan exempelvis bestå av insatser för avlastning, råd och möjlighet att delta i anhöriggrupper. Analyserna om stöd och samordning av insatser till barn och unga med funktionsnedsättning behöver fördjupas.
I regeringens skrivelse till riksdagen med anledning av Riksrevisionens rapport om samordning av stöd till barn och unga med funktionsnedsättning anges att vi avser att påbörja ett internt arbete i frågan.
Göran Hägglund (KD):
Precis som Börje Vestlund säger talar vi säkert om en grupp som är relativt liten. Men för varje person och för varje familj det berör är detta naturligtvis en jättefråga. Därför går det inte att svepa bort den med hänvisning till att det gäller få personer. Det här är ofantligt viktigt.
Föräldrar i allmänhet oroar sig för sina barn, men har man dessutom fått besked om att det egna barnet har epilepsi och, i det fall som Börje Vestlund nämner, dessutom autism får de här föräldrarna dra ett mycket tungt lass.
De måste vara mycket starka för att arbeta med det här barnet gentemot skolan, förskolan i det här fallet, och gentemot olika institutioner där man ska få hjälp och stöd. De här föräldrarna behöver ha ett regelverk som är överblickbart och lättillämpligt. I mitt svar redovisar jag det nuvarande regelverket.
Jag vet inte hur det är i de här fallen, men jag antar att man har prövat dem och kommit fram till att det inte gäller. Det finns ett regelverk som inte rör de allra svårast sjuka eller funktionsnedsatta som kan få vårdbidrag utan i stället kan få tillfällig föräldrapenning i 120 dagar per barn och år och därutöver om barnet är under 18 år och är allvarligt sjukt.
Jag antar att det här är familjer där barnen inte betecknas som allvarligt sjuka, och därmed hamnar de mellan stolarna. Föräldrarna måste vara hemma, men det system som finns för att stödja föräldrar som måste vara hemma är inte tillämpligt i det här sammanhanget.
Jag säger också i mitt svar att vi i vår skrivelse har redovisat att vi avser att påbörja ett internt arbete i den här frågan för att se vilka blottor och brister som kan finnas och se vad som möjligen kan göras. Det är ganska komplexa system. Det vet Börje Vestlund mer än de allra flesta.
Vi ska se om vi kan göra något ytterligare i det här sammanhanget. Ett annat svårt problem som Börje Vestlund tar upp är arbetsgivarens attityder. Även om vi skulle ha system som gör att man kan vara hemma väldigt många dagar blir det också ett problem för arbetsgivaren. Vi kan förstå det.
Kan man som arbetsgivare välja mellan två personer väljer man hellre den som är på jobbet än den som kan förväntas vara borta mer. Det är en mänsklig reaktion. Samtidigt vill vi ha ett samhälle där det finns utrymme för alla. Här har vi ett mycket viktigt arbete att göra för att påverka de här attityderna och med lagstiftningsmedel säkerställa detta.
Men det är ett jättesvårt arbete där många behöver medverka för att ta reda på hur vi tillsammans kan arbeta för att arbetsgivare med glädje ska anställa personer som också har barn som är sjuka. Det finns förstås också många arbetsgivare som visar stor förståelse för det här, men det är en jätteuppgift för oss alla.
Göran Hägglund (KD):
Vi kan behöva diskutera ekonomin så småningom och se hur man kan lösa sådana saker. Samtidigt tror jag att Börje Vestlund och jag kan enas om det faktum att vi har problem med att väldigt många barn och unga inte tar sig igenom skolan med godkända betyg.
Vi vet att de som inte gör det riskerar att få en svår situation på arbetsmarknaden. Därför är det jätteviktigt att de här barnen får all hjälp och allt stöd de behöver för att kunna gå igenom skolan med de bästa resultat de kan få utifrån sina egna förutsättningar. Därför är det viktigt med väl fungerande support i alla olika avseenden.
Barn föds med olika föräldrar. En del föräldrar har resurser, kanske både ekonomiskt och i andra avseenden, för att kunna driva sin sak väldigt hårt och täcka upp för sina barn fullt ut, medan andra föräldrar inte har tillräckligt med resurser för att klara det.
Det tycker vi inte är tillfredsställande, utan vi tycker att alla barn, oavsett allt, ska ha goda villkor att kunna uppleva hälsa och klara av sitt skolarbete. Här har vi mycket viktiga saker att titta på. Jag lovar att ta med mig den här diskussionen och se vad vi kan göra.
Det första vi gör är att kartlägga och titta på regelverk och vilka brister som kan finnas. Vi är naturligtvis angelägna om att lyssna på synpunkter från olika grupper som kan ha bidrag att lämna här. Vi behöver säkert också samarbeta med kommuner och landsting som har en väldigt viktig roll att spela i det här avseendet.
Göran Hägglund (KD):
Jag vill tacka Börje Vestlund som tagit upp en viktig fråga. Jag tror att de exempel som Börje Vestlund gett handlar om barn som drabbats av epilepsi.
Det här berör naturligtvis långt fler än de barnen, och vi får se vad vi tillsammans kan göra för att hitta vägar framåt och åstadkomma en så trygg och bra uppväxt för dessa barn som vi någonsin kan. Det har vi ett ansvar för.
Göran Hägglund (KD):
Eva Olofsson har frågat mig vad jag avser att göra för att vuxna och barn med låga inkomster inte ska behöva avstå från läkarbesök och läkemedel av ekonomiska skäl. Regeringen förslår i budgetpropositionen för 2012 att högkostnadsskydden för besök inom den öppna hälso- och sjukvården och läkemedel höjs. Höjningen innebär en total kostnadsökning på högst 600 kronor på ett år för de personer som når upp till de båda högkostnadsskyddens tak.
I snitt beräknas dock dessa personer få betala 50 kronor per person och månad i högre avgifter. Justeringen innebär en ren indexering av högkostnadsskydden så att de motsvarar det reala värdet vid den senaste revideringen. Beloppen har varit nominellt oförändrade för läkemedel sedan 1999 och för besök i öppenvården sedan 1997 vilket har urholkat värdet på högkostnadsskydden.
En majoritet av remissinstanserna tillstyrker förslagen i departementsskrivelsen om uppdaterade högkostnadsskydd eller har inga invändningar mot dem. Det finns en förståelse för att en höjning av högkostnadsskydden föreslås efter så lång tid av oförändrade belopp. Syftet med förslaget är att stärka hälso- och sjukvården genom att mer resurser tillförs landstingen. Det höjda fribeloppet kan även förbättra landstingens möjligheter att styra patienterna mot en ändamålsenlig vård.
De ökade intäkterna, som resultat av justerade högkostnadsskydd, stannar hos landstingen och syftar till att stärka och utveckla hälso- och sjukvården. På så sätt ska dessa intäkter komma patienterna till godo. En viktig uppgift för regeringen är att få till stånd en avgiftsstruktur som värnar ekonomiskt utsatta grupper så att människor som behöver vård eller läkemedel inte avstår av ekonomiska skäl.
Därför har en utredning tillsatts som ska se över avgiftsstrukturen för hälso- och sjukvård, läkemedel, äldre- och handikappomsorg med mera.
Syftet med utredningen är att åstadkomma en struktur för avgifter och högkostnadsskydd som bland annat värnar de grupper som är mest i behov av vård eller omsorg men som också bidrar till att långsiktigt utveckla kvaliteten och effektiviteten i vården och omsorgen, styr patienten att söka vård på rätt nivå och i rätt tid, stimulerar till förebyggande och tidiga insatser och bidrar till en långsiktigt hållbar finansiering av vården och omsorgen.
Uppdraget ska redovisas senast den 15 januari 2012, och efter det kommer resultatet att behandlas av regeringen.
Göran Hägglund (KD):
Det är viktigt att från början påminna om något. Läkemedel är ofta mycket dyra. Det kostar pengar att bedriva hälso- och sjukvård. Vi har i Sverige bestämt oss för ett system där man som enskild betalar en ganska liten egen avgift.
För den egenavgiften finns det också ett tak, som totalt sett för kostnaderna inom hälso- och sjukvården innebär att egenavgifterna står för kanske 3-4 procent när det gäller besök inom hälso- och sjukvården och en större andel när det gäller läkemedel.
Det är konstruerat för att skydda den enskilde - som själv inte kan styra över vad man drabbas av - för orimligt höga kostnader. Det är själva utgångspunkten. För att ett sådant system ska fungera över tid är det viktigt att det görs justeringar. Jag tycker att de två belopp som vi nu förändrar borde ha förändrats tidigare.
Som Eva Olofsson har framhållit blir det hastiga och stora kliv i förhållande till tidigare. Därför har vi också, som Finn Bengtsson framhöll, tillsatt en utredning som ska titta på hur avgifterna kan förändras på ett annat sätt framöver som gör att de till exempel kan komma att följa kostnadsutvecklingen och att det därmed blir mer överblickbart utan så stora hopp.
Vi har ett fantastiskt fint system för detta som skyddar den enskilde för höga kostnader. Som har framhållits är det nu väldigt många år sedan det gjordes justeringar. Man kan fråga Eva Olofsson: Om inte 13 eller 15 år räcker, hur många år är lagom i Vänsterpartiets Sverige? Ska vi över huvud taget ha några avgifter? Ska det finnas ett högkostnadsskydd?
Ska det inte finnas någon egenavgift alls i det här sammanhanget? Om det ska finnas en sådan, när är det lämpligt att förändra den? Jag inser att det för en opposition är frestande att alltid säga nej till varje förändring, eftersom man inte behöver ta hela ansvaret för att systemet ska hålla och fungera över tid.
Den förändring som nu sker handlar om att återställa till den tidigare nivån. Kanske var det rent av så att Vänsterpartiet var med och samarbetade med Socialdemokraterna när justeringarna skedde förra gången. Jag vet inte hur Vänsterpartiet röstade då. Det kan säkert Eva Olofsson upplysa om.
Om det var en rimlig nivå då borde det kanske vara en rimlig nivå i dag, eftersom det blir ett återställande till samma nivå med hänsyn till penningvärdesförsämringen. Det är viktigt att vi får titta på möjligheterna att styra vårdkonsumtionen bättre.
Besöker man en vanlig akutmottagning säger de att de har en belastning som många gånger prövar dem svårt men om vi som patienter - det gäller framför allt oss som är sällankonsumenter - sökt vård på rätt nivå skulle akutmottagningarna kunna fungera väldigt mycket bättre än vad de många gånger gör i dag. Om man i stället för att gå till akuten gick till sin vårdcentral hade det varit bättre.
Eva Olofsson säger att det är bra att öka tillgängligheten inom primärvården. Det är precis det vi har gjort genom vårdvalet. Vi har fått ungefär 230 nya vårdcentraler i Sverige. Men också det var Eva Olofsson emot.