Valter Mutt (MP):
Det som började som regimkritiskt klotter av några skolungdomar i staden Daraa i södra Syrien i mars 2011 har sju år senare lett till en av vår tids allra värsta konflikter med snart en halv miljon döda och miljontals flyktingar. Varannan syrier har tvingats lämna sitt hem, och de materiella skadorna på grundläggande infrastruktur kommer att ta årtionden att återställa.
Utöver allt detta skapar inbördeskrig ovanligt svårläkta sår mentalt då de skär rakt genom familjer, släkter och vänkretsar. Att konflikten kunnat pågå så länge hänger nära samman med att det i ovanligt hög grad kommit att bli ett krig genom ombud där regionala stormakter som Iran, Turkiet och Saudiarabien backat upp olika aktörer. Med tiden har även Ryssland och USA blivit alltmer indragna i konflikten.
Allt detta illustrerar eftertryckligt behovet av ett handlingskraftigt världssamfund och nödvändigheten av att FN-systemet reformeras. Idéerna om att begränsa vetorätten i fall där risk för folkmord föreligger känns som angelägna att gå vidare med.
I dag har vi ett läge där FN:s säkerhetsråd inte förmår verkställa de resolutioner man trots allt har lyckats enas kring, såsom resolution 2254 från 2015 som förespråkar att FN underlättar en politisk process mot ett övergångsstyre i Syrien och antagandet av en ny konstitution samt genomförandet av fria och demokratiska val under FN:s ledning.
FN:s handlingsoförmåga utnyttjas obönhörligen av krafter som inte värnar allmänintresset, det vill säga fred och frihet för alla folk, utan i stället är ute efter att flytta fram sina egna positioner. Att Putin, Erdogan och den iranska statsledningen nu träffas och högt över det syriska folkets huvuden skissar på Syriens framtid bådar inte gott.
Att regionen blir tummelplats för diverse stormaktsintressen är tyvärr ett återkommande mönster ända sedan Frankrike och Storbritannien delade upp Mellanöstern i det så kallade Sykes-Picot-avtalet 1916, i samband med att det osmanska riket föll sönder. Det är viktigt att Sverige, EU och FN vidhåller att Asadregimen inte är legitim, även om den är legal i så måtto att den på nytt kontrollerar merparten av landets territorium.
En regim som med exempellös brutalitet bedriver krig mot sitt eget folk och dödar hundratusentals civila, alltså ännu fler än vad IS hann göra, hör inte hemma i regeringskvarteren i Damaskus utan i Internationella brottmålsdomstolen i Haag. Fru talman! I början av innevarande decennium fanns förhoppningar om att Turkiet var på väg mot ett mer demokratiskt samhälle.
Militären och säkerhetsorganen, den så kallade djupa staten, utmanades av AKP-regeringen under ledning av dåvarande premiärminister Erdogan, och fredsförhandlingar med kurdiska PKK inleddes. I dag är allt detta som bortblåst och har vänts i sin motsats. Erdogan har inte bara bytt titel från premiärminister till president utan är även på väg att byta ut parlamentarismen mot ett synnerligen auktoritärt presidentstyre.
Den alltmer sultanlike presidenten nöjde sig inte med att slå ned försöket till militärkupp i juli 2016 utan har i sin hämndberusade paranoia börjat slå sönder själva demokratin.
Massuppsägningar av lärare och andra offentliganställda har följts av massarresteringar av oppositionspolitiker, och i det pressfrihetsindex som Reportrar utan gränser regelbundet upprättar hamnade landet 2016 på plats 151 av 180 undersökta länder. Fredsprocessen med PKK är förbytt i ett krigsliknande tillstånd med omfattande mänskligt lidande och materiell förödelse i landets kurddominerade sydöstra delar.
Oppositionspartiet HDP, som har sin huvudsakliga väljarbas bland landets kurdiska invånare men även attraherar många etniska turkar, har utsatts för systematisk förföljelse, och flera av partiets borgmästare och parlamentsledamöter är fängslade, inklusive de båda partiledarna Figen Yüksekdag och Selahattin Demirtas.
Demirtas är en karismatisk center-vänster-politiker som har beskrivits som Turkiets Obama, men han hotas nu av ett fängelsestraff på 142 år för påstått samröre med PKK. Med den logiken borde i så fall även de höga turkiska militärer som för några år sedan fredsförhandlade direkt med den fängslade PKK-ledaren Abdullah Öcalan fängslas. Fru talman!
Erdogan följer auktoritära ledares handlingsmönster och agerar med repression inåt och aggression utåt. I ett flagrant brott mot folkrätten har turkiska trupper under årets första månader invaderat områden i norra Syrien och ockuperat staden Afrin. Den här delen av Syrien har kurdisk befolkningsmajoritet, och området har under namnet Rojava etablerat ett långtgående självstyre med intressanta inslag av direktdemokrati och ett för Mellanöstern unikt mått av jämställdhet mellan kvinnor och män.
Erdogan fruktar att denna autonoma region i norra Syrien kan bli en lockande förebild för kurderna i östra Turkiet och drar sig inte för att med militära maktmedel kväsa självstyret där. Kurdiska styrkor spelade en avgörande roll i kampen mot IS, och omvärlden har nu en bjudande moralisk plikt att stå upp för det hotade Rojava. I denna del instämmer jag helt i vad Liberalernas Fredrik Malm sa här för en liten stund sedan.
Att börja falla undan för utpressning leder ofta bara till ett ännu djupare beroende av utpressaren. Det är därför en farlig väg EU har beträtt när man ingått ett flyktingavtal med Erdogan och betalar ut stora summor till autokraten för att han ska agera gränsvakt. En mer solidarisk flyktingpolitik från EU:s sida skulle onödiggöra solkiga överenskommelser av det här slaget.
Det finns i detta sammanhang också anledning att erinra sig att Turkiet genom handel och andra omvärldsrelationer i själva verket är mer beroende av EU och dess medlemsländer än vice versa. Om Erdogan förverkligar hotet om att ockupera inte bara Afrin utan hela Rojava bör EU svara med massiva sanktioner mot Turkiet. Fru talman!
I skuggan av den syriska katastrofen utvecklas situationen i Israel-Palestina på ett oroande sätt, som den senaste tidens blodsutgjutelser utmed gränsen mellan Gaza och Israel illustrerar. Gaza har kallats för världens största utomhusfängelse, och en sådan tryckkokare kokar förr eller senare över när framtidslösa människor - inte minst ungdomar - fått nog.
Jag är en varm anhängare av icke-våld som metod och har alltid fördömt våldsromantik och våldsanvändning för att uppnå politiska mål, oavsett vem som står för våldet, men i en konflikt vilar ett särskilt ansvar på den starkare parten att ta initiativ som bryter våldsspiralen. Det som världen nu väntar på är israeliska ledare som lever upp till detta ansvar.
Verkliga Israelvänner bör eftertryckligt kommunicera till såväl regeringen som det civila samhället i Israel att landet sätter sin långsiktiga fred och säkerhet på spel genom att tillåta ständigt nya illegala bosättningar på ockuperad palestinsk mark och därmed i praktiken upprätta en sorts Storisrael där palestinierna blir till andra klassens invånare i ett alltmer apartheidliknande system.
Om Israel fortsätter att i praktiken stänga dörren till en tvåstatslösning växer obönhörligen det inofficiella Storisrael fram bestående av det egentliga Israel plus de delar av Palestina som Israel i praktiken kontrollerar.
Inom detta större geografiska rum spås redan inom fem år befolkningsmajoriteten bli arabisk, och vill då Israel fortsätta att kunna kalla sig en demokrati tvingas man släppa inte halva makten - som i ett tvåstatsscenario - utan hela makten, eller åtminstone merparten därav, till företrädare för den arabiska befolkningsmajoriteten.
Det enda återstående scenariot blir annars att Israel upphör att vara en demokrati och övergår till ett slags apartheidsystem där invånarna inte har samma utan olika rättigheter och skyldigheter. Fru talman! Det är hög tid att världssamfundet kraftfullt trycker på för att tvinga Marocko att äntligen hålla den folkomröstning om självständighet för Västsaharas folk som utlovades redan till 1992. Det är dags att Afrikas sista koloni avvecklas.
Fru talman! En sådan här genomgång får lätt en slagsida mot det dagsaktuella skeendet, där längre utvecklingslinjer och djupare liggande orsaksmekanismer tenderar att hamna i skymundan. Risken finns att de långa mörka skuggorna från dagens auktoritära ledargestalter i Mellanöstern mörklägger det betydande ansvar som vi i västvärlden har för den dystra utvecklingen i denna del av världen.
Det gäller alltifrån kolonialtidens härska-och-söndra-princip, där de europeiska kolonialmakterna ytterst medvetet spelade ut olika folkgrupper mot varandra i intrikata privilegiesystem, till dagens i långa stycken osunda handels- och maktrelationer mellan västvärlden och länderna i Mellanöstern.
Både för klimatet och demokratin ohållbara handelsmönster har växt fram, där vi i väst köper olja och gas från några av världens minst demokratiska länder och dessa i gengäld köper vapen av oss. Åt ena hållet flyter en ständig ström av vapen och i motsatt riktning en ström av flyktingar. Fru talman!
Våra relationer med länderna i Mellanöstern är i allt väsentligt mellanstatliga och inte mellanfolkliga, möjligen med ett kort undantag under den arabiska våren. Men efter varje vinter kommer en ny vår, och låt oss komma ihåg att befolkningsmajoriteten i hela Mellanöstern och Nordafrika utgörs av unga människor som i högre grad än någonsin är uppkopplade mot omvärlden och förväntar sig att vi i väst ska leva upp till våra demokratiska ideal.
Och då håller det inte att retoriskt hylla demokrati och mänskliga rättigheter och sedan realpolitiskt stödja självhärskare som Erdogan, det saudiska kungahuset och kuppgeneralen al-Sisi, som kom till makten i Egypten genom att avsätta landets första demokratiskt valda president någonsin. Att västvärlden nu steg för steg kliver ut ur fossilberoendet leder förhoppningsvis även till att beroendet av MENA-regionens auktoritära regimer minskar.
Om denna region övergår från att exploatera sina oljefyndigheter till att i stället utveckla sin synnerligen rika tillgång på solenergi öppnas ett fönster mot en helt annan framtid. Tillgången på solenergi är som bekant spridd på ett helt annat sätt än fossilfyndigheter.
Solenergi kräver inte heller enorma investeringar för att exploateras, med allt vad det för med sig av ekonomisk och politisk maktkoncentration, utan kan genom solceller och solvärmeanläggningar produceras av bysamfälligheter och till och med enskilda hushåll och därmed väsentligt öka människors egenmakt. Fru talman! Jag yrkar avslutningsvis bifall till utskottets förslag.