KBLab/rixvox huggingface dataset:
Christina Örnebjär (L):
Jag tackar statsrådet. Som sagt håller jag med. Jag tror att Jordbruksverket verkligen gör det allra bästa man kan. Distriktsveterinärerna är i de allra flesta fall toppen. Sedan blir de många gånger ganska förvånade när man kommer in med grisarna. Jag är fullt medveten om att statsrådet inte ska gå in och styra det här, men jag hoppas ändå att den här debatten sår några frön inför kommande översyner av regleringar och lagstiftning. Framför allt hoppas jag att Jordbruksverket lyssnar och ser över det här.
Det finns ju som sagt annan särlagstiftning som underlättar. Kaninerna är ett exempel, hönsen ett annat. Det underlättar också för kommunerna när det kommer någon och vill ha något av de här djuren. Vi kan jämföra exempelvis med exotiska djur som jag skulle tycka att det var väldigt mycket obehagligare att vara granne med än en gris. Dem är det faktiskt lättare att både köpa och få tillstånd för - om man ens behöver ha tillstånd.
Jag har inte träffat någon som har grisar som inte tycker att de ska vara märkta. Det är hur de ska vara märkta frågan handlar om. Jag tycker att det skulle kunna underlätta om man bara behövde ha chippningen, precis som i våra grannländer Danmark och Finland. I Spanien har man dessutom ett sällskapsdjurspass. Jag tycker att det vore kul om fler kunde få nöjet att få alla sina plastpåsar runtsläpade i huset, få sina ljus uppätna och snubbla över grisar i trappan. Men för att det ska funka behöver det också finnas ett regelverk som skyddar djuren.
Jag vill gärna få bort alla arga nassar och få fler glada grisar. Därför behöver vi se över detta mer.
Christina Örnebjär (L):
Det här blir en allmänpolitisk fråga till statsrådet Damberg. Det finns just nu en stor generation unga som växer upp i samhällets vård, ofta i boenden. På läktaren sitter Martin. Han kom som ensamkommande hit för tre år sedan och har varit med mig i riksdagen i en vecka. Han bodde först i boende, men nu bor han i ett familjehem. Martin drömmer själv om att så småningom bli pappa - en lika fin pappa som den han har mött i sitt familjehem. Det han önskar är att hans kompisar som bor i boenden också ska få den möjligheten.
Vi vet att de unga som växer upp i boenden inte har samma möjligheter och inte får samma chanser som de som bor i familjehem. Det går helt enkelt bättre för familjehemsbarnen än för dem i boenden. Det handlar om allt från fredagsmys till att få stöd i att plugga. Martins och min fråga är helt enkelt: Vad gör regeringen för att fler unga ska få möjlighet att växa upp i en familj i stället för i ett boende?
Christina Örnebjär (L):
Tack för svaret! Det är svårt att inte hålla med om att det är precis så vi ska jobba i civilsamhället. Den här utmaningen har funnits länge. Det är inte så att det har blivit en brist på boenden precis nu, utan utmaningen har funnits länge. Vi från Liberalerna och jag vill se en större samverkan mellan socialtjänst, skola och familjehem. Skolfam är ett lysande exempel. Vad händer med denna generation som växer upp på boenden när de själva blir föräldrar, när de själva så småningom får barn?
Förälder är ingenting man bara blir utan det är något man lär sig. Det är också en fråga vi behöver ta till vara.
Christina Örnebjär (L):
Sam Mubarak går i tvåan på gymnasiet och har varit med mig här i en vecka i riksdagen. Han är ordförande för Kumla biljardklubb, som han startade för ett och ett halvt år sedan. I dag har föreningen 150 ungdomar som medlemmar. Sam har en fråga till statsrådet Alice Bah Kuhnke: Föreningslivet är en del av kulturen. En förening är en sammanslutning där flera människor med samma mål umgås och träffas för att ha kul och utvecklas.
Men i dag i många städer och områden är föreningslivet mindre aktivt. Vad tror kulturministern är orsakerna till detta, och vad tänker regeringen göra för att stärka föreningslivet i just dessa städer och områden med denna utveckling?
Christina Örnebjär (L):
Jag tackar ministern för svaret. En förening ska vara öppen för alla. Många föreningar har höga medlemsavgifter, och det kan vara ett hinder. Men ett nästan större hinder är bristen på föräldrar som kan ställa upp och skjutsa eller sälja korv och lotter. I exempelvis Kumla biljardklubb är 63 av 150 medlemmar ensamkommande ungdomar. Att åka på en tävling tillsammans är i princip omöjligt, för det finns ingen som kan köra. Detta är en utveckling som tyvärr går åt fel håll.
Hur blir föreningslivet inkluderande på riktigt så att alla kan delta?
Christina Örnebjär (L):
I dag kunde vi läsa i medierna att narkotikapolisen tar ställning för en omprövning av narkotikapolitiken. Detta efter att Norge ändrat sin lagstiftning så att den som använder droger ska kunna få vård i stället för straff i första hand. Sverige har en nollvision om ett narkotikafritt samhälle medan Liberalerna hellre vill se en nollvision för drogrelaterad död och drogrelaterat lidande.
Sverige har näst högst dödlighet relaterad till narkotika i EU. Det är fem gånger så högt som snittet i EU. Med tanke på att även narkotikapolisen nu vill se en annan narkotikapolitik, är statsministern beredd att ta initiativ till en översyn av narkotikalagstiftningen i den riktning som Liberalerna och nu också polisen vill se för att minska dödligheten?
Sofia Fölster (M):
Jag skulle vilja beröra den fråga som Stefan Nilsson lyfte upp i slutet av sitt anförande. Det må tyckas vara en spetsig fråga, men det är en oerhört viktig fråga för dem som har de allra svåraste funktionsnedsättningarna. Det gäller rätten att själv kunna välja god man som man kan kommunicera med och uttrycka sin vilja till.
Om man befinner sig i en situation där man inte kan svara för sig själv rättsligt är det oerhört viktigt att man kan förmedla till sin gode man vad ens vilja är och synpunkter på den egna situationen. Om det inte är möjligt är det en oerhörd inskränkning i den enskildes självbestämmande.
Här är Stefan Nilsson tydlig med att Miljöpartiet vill begränsa möjligheten att vara både personlig assistent och god man. Det råkar vara så att många av dem som är personliga assistenter också är nära anhöriga. Det råkar vara så att det kanske är den enda personen som dessa människor kan kommunicera med.
De som har de allra svåraste funktionsnedsättningarna kan kanske bara kommunicera genom att rycka på ett finger eller via olika miner som bara de närmaste kan förstå. Hur ska man kunna vara god man åt någon som man absolut inte kan kommunicera med eller förstå? Vid en debatt på JAG:s årsmöte, en förening för dessa personer, var din partikollega Jan Lindholm mycket tydlig åt det andra hållet.
Han sa att Miljöpartiets ståndpunkt visst var att absolut värna möjligheten att vara både god man och personlig assistent. Vad är Miljöpartiets officiella ståndpunkt i frågan?
Sofia Fölster (M):
Jag förstår den problembild som Stefan Nilsson lyfter upp. Samtidigt måste det vara en större problembild om det finns gode män som har 80-100 huvudmän, om det finns gode män som representerar personer som de i princip aldrig har pratat med eller som de när de försöker prata med dem över huvud taget inte kan förstå.
Jag vill fortfarande ha svar på hur man kan representera någon som man över huvud taget inte kan förstå och där man inte har någon aning eller uppfattning om vad personen själv vill. Det måste alltid vara personens egen vilja och egen rätt till självbestämmande som ska stå högst. Sedan kan det finnas utmaningar vad gäller utbildning av gode män eller rättssäkerhet, men de kommer i andra hand.
Det som alltid måste stå högst är individens rätt till självbestämmande. Jag vill återigen ha svar på frågan hur man ska kunna representera 80 huvudmän samtidigt och hur man ska kunna representera personer som man över huvud taget inte kan kommunicera med. Om det inte finns något svar på frågan bör man inte heller driva frågan att förbjuda personliga assistenter, som ofta är de anhöriga, att vara gode män.
Sofia Fölster (M):
Det är olika frågor som har nämnts i debatten. Arbetsmiljö för kvinnor är en viktig fråga. Kvalitet i vården är en viktig fråga. Det finns oerhört många frågor som jag gärna diskuterar. Att jag inte lyfter fram alla i samma interpellation betyder inte att de inte också är viktiga. Det viktiga för mig nu är att vi går framåt vad gäller jämställdhet och feminism i alla frågor och inte går bakåt.
Forskningen visar att ett av de stora skälen till att kvinnor fortfarande ligger efter vad gäller lön och chefspositioner är att det finns alldeles för få möjligheter för kvinnor att göra karriär. Jag vill jättegärna se över och diskutera hur karriärmöjligheterna kan bli fler. Jag tror att vi måste göra mycket på olika områden för att de ska bli fler.
Vad jag är mån om i den här interpellationen är dock att de inte ska bli färre, att det inte ska bli svårare för kvinnor att starta företag. Vi ska krossa glastak, inte sätta fler stoppklossar för de kvinnor som vill ta sig fram och upp. Detta är de frågor som jag fortfarande väntar på svar på från regeringen. Vi hörde här tidigare att ingen vill ta bort valfriheten.
Trots det har regeringen kommit med en proposition om att ta bort lagen om valfrihet, som är vår garant för att valfriheten finns kvar. Den garanterar också att alla de 7 000 kvinnliga vårdföretagarna får fortsätta driva sina företag. Som jag sa i mitt inledningsanförande är det viktigt för mig som feminist att man ser till att karriärmöjligheterna för kvinnor blir fler och att det blir enklare för kvinnor att starta och driva företag.
Därför är detta en jämställdhetsfråga, och jag vill fortfarande ha svar på hur möjligheterna för kvinnor att göra karriär inom den här branschen ska bli fler och hur regeringen arbetar med detta.
Sofia Fölster (M):
Jag vill tacka sjukvårdsministern för hans svar men måste erkänna att min djupa oro över regeringens agerande inte har mildrats efter att jag har läst svaret. Jag drar slutsatsen att ministern inte känner till Ruth Berglund som är vd för Strukturrutan AB. Ruth är småföretagare i Östersund och driver ett prisbelönt äldreboende.
Ruth har haft planer på att starta ytterligare ett äldreboende men vill nu dra sig ur avtalet efter vunnen upphandling på grund av den nya osäkerhet i branschen som regeringen har skapat med sin överenskommelse. Ruth är tyvärr inte ensam. 11 000 företagare i vård- och omsorgssektorn befinner sig i samma situation.
Dessa företag anställer totalt 160 000 sjuksköterskor, läkare, vårdbiträden med flera. 93 procent är småföretag, och 54 procent drivs av kvinnor. Vården och omsorgen är navet i välfärdens kärna, som vi alltid ska värna. Vi politiker har till uppgift att se till att vården och omsorgen håller hög kvalitet och kommer alla som behöver till del.
Det betyder att vi måste ge vårdgivare goda förutsättningar att göra ett bra jobb och samtidigt ställa krav på resultat. Där det finns brister, oavsett om det sker hos kommunala eller privata verksamheter, ska vi sätta in åtgärder. Herr talman! Det gör mig djupt oroad att sjukvårdsministern i och med den här överenskommelsen prioriterar ideologiska käpphästar före kvalitet och resultat.
I stället för att jaga bristande resultat jagas driftiga företagare. Detta tydliggörs återigen i sjukvårdsministerns svar där han menar att kommersialisering av välfärden har lett till ett ökat behov av kontroll och granskning. Att sjukvårdsministern inte tycker att offentligdriven välfärd ska kontrolleras och granskas på samma sätt visar återigen att ideologi går före kvalitet för regeringen.
Kan statsrådet svara på varför lägre kvalitetskrav ska ställas på den offentligt drivna verksamheten? Vidare vill jag ha svar på frågan om sjukvårdsministern kommer att föregripa resultatet i den utredning om ägardirektiven som snart är färdig. Ministern säger att regeringen ska behandla frågan om uppskjuten tidsfrist.
Frågan som jag fortfarande väntar svar på är om och hur ministern kommer att ta vara på resultatet från den utredning som pågår och snart når sitt slutskede. Slutligen vill jag gärna att statsrådet utvecklar varför företagsamhet tillåts för dem som tillverkar läkemedel, sjukvårdsmaterial, lagar mat till äldre eller bygger lokaler men inte för dem som utför den faktiska vården.
Sjukvårdsministern hänvisar till att det är för komplicerade tjänster. Jag skulle gärna vilja veta på vilket sätt det är mer komplicerat att driva en vårdcentral än att till exempel utveckla ett nytt läkemedel? Med slopad LOV i primärvården, vinstbegränsningar, regelkrångel och inte minst en förlängd tid av osäkerhet slår regeringen undan benen för tusentals småföretagare som i dag verkar inom vården och omsorgen.
Det drabbar även de 160 000 anställda som finns i branschen, för att inte tala om alla de patienter och brukare som inte vet om deras vårdgivare kommer att finnas kvar om ett år.
Sofia Fölster (M):
Jag vill tacka sjukvårdsministern för en bra debatt och säga några avslutande ord som jag hoppas att han kommer att begrunda i regeringens framtida arbete. Cirka 11 000 företagare inom vården och omsorgen, varav majoriteten är små företag som drivs av kvinnor, befinner sig i dag i en enorm osäkerhet då de inte vet om deras vårdcentraler och äldreboenden kommer att kunna överleva med regeringens eventuella vinstbegränsningar, regelkrångel och borttagen LOV.
160 000 läkare, sjuksköterskor och vårdbiträden går nu och är oroliga eftersom de inte vet om deras jobb kommer att finnas kvar. Otaliga patienter och brukare riskerar också att drabbas då de inte vet om deras vårdcentraler eller äldreboenden kommer att läggas ned.
Jag ser gärna att sjukvårdsministern är tuff när det gäller att ställa höga krav på kvalitet inom vården och omsorgen, men när ideologiska käpphästar ska begränsa driftiga företagare, innovation och mångfald i välfärden menar jag att fokus har hamnat fel. Det är min förhoppning att sjukvårdsministern begrundar den utredning om ägardirektiv som redan arbetar och snart kommer med sin rapport.
Det är min förhoppning att regeringen kan se bortom ideologiska käpphästar och alltid sätta kvaliteten före driftsformer i välfärden. Det är också min förhoppning att sjukvårdsministern inte lämnar de tusentals företagare, anställda och patienter som i dag finns inom den privat drivna välfärden i sticket.
Avslutningsvis är det min förhoppning att regeringen tar den feministiska kampen på allvar och inte bromsar kvinnors möjligheter att göra karriär och bli företagare och chefer inom denna bransch.
Sofia Fölster (M):
En av grundbultarna i vår gemensamma välfärd är att så gott det går ge alla barn likvärdiga förutsättningar i livet. Det innebär en skolgång som ger varje barn rikligt med kunskap för att delta i samhället och skapa sin egen försörjning. Det innebär vård och en beredskap för alla de sjukdomar som plötsligt och oväntat kan dyka upp. Det innebär även rätten till en trygg uppväxt.
Dessa insatser gör att även om barn föds med olika förutsättningar gör vi vad vi kan för att ändå ge alla barn en god chans i livet, en god uppväxt och möjligheter att bli vad de vill och nå sina drömmar. Synfel är en av de mest förekommande funktionsnedsättningarna hos barn, så vanlig att vi ibland glömmer att det är en funktionsnedsättning.
Socialstyrelsen antar att 12-13 procent av alla barn i åldern 8-16 år är i behov av glasögon. Det är ungefär vart åttonde barn. Att inte kunna se ordentligt är inte bara ett hinder för att lära sig läsa, skriva och räkna. Det hindrar också deltagandet i fritidsaktiviteter och gör livet svårt i vardagen.
En så enkel sak som att säkert korsa en väg blir en stor utmaning om man inte kan se vart man går. Det är oerhört viktigt att alla barn som är i behov av glasögon också får det. Men det är inte alltid en självklarhet.
Olika familjer har olika ekonomiska förutsättningar, och som vi har hört i tidigare anföranden är glasögon en dyr investering. Landstingen är i dag ansvariga för att bistå med stöd till glasögon. Trots det ser det väldigt olika ut i olika landsting, och det finns skillnader mellan landstingen i fråga om vilka barn som får rätt till stödet och i vilken omfattning de får stödet.
Därför menar vi att det ändå finns skäl att utjämna skillnaderna mellan landstingen och på så sätt förbättra likvärdigheten för barn med synfel. Det är också i linje med de vallöften vi utställde inför riksdagsvalet 2014. Vi har dock valt att addera ett särskilt yttrande. Förra året kom ungefär 160 000 asylsökande till Sverige. Det är ungefär dubbelt så många som året innan.
35 000 är ensamkommande barn. Vi har föreslagit en rad åtgärder för att vårt samhälle ska kunna klara av att ta hand om de människor som har kommit till Sverige. Men vi tror att det utöver detta behövs en diskussion om vilka välfärdstjänster som ska komma de människor till del som bara vistas här tillfälligt.
Det är inte en självklar utgångspunkt att personer som inte bor permanent i Sverige och inte har arbetat här ska ha samma tillgång till tjänster i välfärden som de som har svenskt medborgarskap eller permanent uppehållstillstånd eller har arbetat ihop kvalifikationer för att komma in i de svenska välfärdssystemen.
Den här gången har vi valt att inte reservera oss, men vi anser att det finns anledning att noga följa utvecklingen i frågan och förbehåller oss rätten att återkomma i den större diskussionen om vad som ska ingå i det svenska samhällskontraktet och vad som inte ska göra det.
Sofia Fölster (M):
Arbetsmarknadsministern säger att vi har en god jobbtillväxt. Trots det ökar arbetslösheten i gruppen utrikes födda. Visst finns det en hel del åtgärder när det gäller utbildning och validering som vi är helt överens om. Men det finns andra frågor där vi har helt skilda uppfattningar. Det gäller synen på arbete och hur jobb skapas. Jag tror inte att politiker kan skapa jobb genom att knäppa med fingrarna.
Jag tror inte heller att regeringen kan trolla fram fler arbeten ur byrålådan genom subventionerade satsningar och genom subventionerad praktik. Jobb skapas av företag. Det är bara när ekonomin växer och det är lönsamt att driva företag i Sverige som fler har råd att anställa. Det är bara när restaurangen, städfirman eller biluthyrningsföretaget får förutsättningar att expandera som fler människor kan få sitt första jobb.
I år kommer 160 000 nyanlända till Sverige. Även om dessa människor har rest runt halva jordklotet är deras utsikter att få jobb oerhört dåliga. De hindras av språk, utbildningskrav och pappersvändare i de insatser där många av dem fastnar. Egen försörjning innebär inte bara självständighet för en människa utan också en möjlighet att bidra till samhället och göra rätt för sig.
Nu behövs en jobbpolitik som tydligt sänker trösklarna för nyanlända att komma in på arbetsmarknaden. Då är det helt oacceptabelt att regeringen kraftigt höjer skatter på jobb och arbetar för högre bidrag. Det är min förhoppning att regeringen nu tänker om. Det behövs om vi ska klara utmaningarna med flyktingkrisen på sikt. Med detta vill jag tacka för en bra debatt och önska både ministern och presidiet en god jul.
Sofia Fölster (M):
Jag vill påminna om att det är ungefär ett och ett halvt år sedan regeringen tillträdde. Det går att under ett par månader skylla på den gamla regeringen, men sedan får man ta ansvar för vad man själv har gjort. Där är vi nu. Vi befinner oss i den största flyktingkris vi förmodligen kommer att få uppleva i modern tid.
Veckovis, om inte dagligen, läser vi om hur pressad socialtjänsten är och hur alla de brister som främst drabbar barn och unga sätter prägel på deras liv under lång tid framöver. Många av de åtgärder ministern räknar upp är vi faktiskt överens om. Stödboende var något den förra regeringen initierade, och tilläggsbudgeten är vi överens om. Fler åtgärder kommer också just från den lista SKL har presenterat.
Det gäller 47 reformförslag man akut behöver få igenom för att kommunerna över huvud taget ska ha en chans att klara den rådande situationen. Det är därför jag menar att mer behöver till, för trots att vissa av förslagen på den långa listan är genomförda är det många förslag som inte är det och som bedöms som absolut nödvändiga för att kommunerna ska klara situationen.
Jag tvivlar inte på ministerns intention i frågan, och det finns inte heller jättestora ideologiska skiljelinjer just inom det här området mellan våra två partier. Jag tror dock att mer måste till och att mer måste till snabbt. Vi måste ha en gemensam insikt om att det just nu är kris. Jag vill återigen påminna regeringen om att detta inte är vilken punkt på dagordningen som helst.
Detta är inte vilket problem eller vilken utmaning som helst, utan det är en kris som kommer att påverka dessa barns möjlighet att skapa ett liv och en framtid i Sverige framöver. Jag ser alltså fram emot fler förslag, utöver dem som har kommit, som vi kan behandla i socialutskottet. Många, många fler åtgärder behövs, för det som har presenterats hittills räcker inte.
Sofia Fölster (M):
Låt mig haka på detta med situationen för företagare, som jag också skrev om i interpellationen. Statsrådet säger i sitt svar att det inte finns några hinder och hänvisar till näringsministern.
Jag vill säga emot det, för de åtgärder som ska införas - till exempel efterskottsbetalningen, höjningen av arbetsgivaravgifter och vinstutredningen, som har till uppgift att just sätta krokben för fristående aktörer - skapar både oro och sätter stopp för småföretag. Dessa åtstramningar riskerar att leda till en oligopolmarknad där bara de stora företagen överlever åtstramningarna medan de små slås ut.
Det påverkar valfriheten. Över 60 procent av brukarna har valt en fristående anordnare. Jämställdhetsministern borde inte vara förvånad över att 55 procent av företagsledarna inom välfärdssektorn är kvinnor, jämfört med ungefär 30 procent i övriga näringslivet. Det är anmärkningsvärt. Kvaliteten inom assistansen kan inte jämföras med någonting inom andra välfärdssektorer.
Kvaliteten utgår från individen och från självbestämmande. Att kunna välja den person som ska hjälpa dig med de mest intima behoven i din vardag är grunden för självbestämmande och kvalitet. Därför är det helt avgörande att mångfalden värnas och inte slås ut på grund av de åtstramningar som sker.
Jag hoppas att även detta perspektiv tas med i utredningen, det vill säga vilken mångfald och valfrihet som finns för brukare och hur det kopplas till kvaliteten. Jag hoppas också, som jag nämnde tidigare och som var skälet till att jag ställde interpellationen, att signalpolitiken slutar innan utredningen är klar.
Sofia Fölster (M):
Mycket kan jag hålla med om i Vänsterpartiets anförande här. Det är ganska enkelt att prata visioner, det är ganska enkelt att prata ideologi, men det är en annan sak att presentera förslag som omsätter ideologin i praktiken. Nu har ju Vänsterpartiet valt att stå utanför och inte vara med i den fempartiöverenskommelse som har tagit ansvar och varit pragmatisk och praktisk.
Man har valt att stå vid sidan av, och då är det ganska lätt att uttala stora, fina ord och visioner. Läser man på Vänsterpartiets hemsida får man dock en annan bild än att energiförsörjningen skulle vara trygg, långsiktig och säker. Där står väldigt tydligt att Vänsterpartiet vill avveckla kärnkraften så fort som möjligt. Jag har i tidigare debatter frågat Birger Lahti hur snabbt så fort som möjligt är men inte fått något svar.
Därför skulle jag vilja ha ett tydligt svar i dag: Hur snabbt ska Vänsterpartiet avveckla kärnkraften om ni får bestämma?