KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ibrahim Baylan (S):
Jag tror att man över huvud taget ska läsa. Det är bra och förbättrar förmågan. Naturligtvis får man också nya tankar och nya idéer. Men jag måste säga att det i inlägget var i princip obegripligt vad du vill komma åt. Om det är att man ska göra det öppet för religiös indoktrinering i den svenska skolan är jag inte särskilt positivt inställd. Jag tycker att alla elever, oavsett vilken bakgrund de har, har rätt till en allsidig och objektiv undervisning.
Den demokratiska uppgift som skolan har handlar naturligtvis också om social fostran, om att också lära sig att respektera och att ta hänsyn till andra, även till dem som är olika en själv. Där ser jag ett värde i att barn med olika bakgrund går i samma skola. Likväl är det så att vi i Sverige har en oerhört liberal syn på etableringen av skolor och på bedrivandet av skolor. Jag tror att Sverige är ett av de länder i världen som mest bidrar till skolor i nästan alla de former.
Det är väldigt få länder i världen som med offentliga medel bidrar till så många olika skoltyper som vi i Sverige gör - också till skolor som kan vila på konfessionell inriktning. En fråga som ställs till mig är vad jag ska göra för att jobba för, se till, att inte, som det heter, den ateistiska intoleransen råder. Jag måste säga att jag inte riktigt förstår den frågan.
Den debatt som vi under det senaste året haft om de konfessionella skolorna i vårt land har naturligtvis både haft kraftiga övertoner och ibland varit ganska saklig. Ett av de mest kraftfulla inslagen som jag sett i den här debatten är en artikel som skrevs av ett flertal folkpartister hösten 2005, alltså för drygt nio månader sedan.
Rubriken på artikeln på DN Debatt var "Inför totalt stopp för nya religiösa friskolor". Denna artikel har bland annat Ana Maria Narti skrivit under. Är Ana Maria Narti inte medveten om vad hon skriver under - på tal om detta med att läsa och lära sig av vad man läser? Eller har man från Folkpartiets sida ändrat syn så att detta nu inte är något problem?
Vi håller en konsekvent linje. Det ska också i framtiden vara möjligt att starta fristående skolor. Man ska även ha möjlighet att få offentligt stöd för detta. Men det är viktigt att all undervisning i den svenska skolan är objektiv och allsidig och att det ingår diskussioner om både moral och etik i denna skolgång eftersom det helt klart också handlar om hur vi skapar ett samhälle där människor respekterar varandra.
Men att därifrån gå till att säga att skolan ska vara öppen också för religiös indoktrinering är något som jag inte ställer upp på. Skolan finns inte till för att föra vidare en viss religion, utan skolan finns till för att ge alla barn bästa möjliga start i livet, via en bra och allsidig utbildning och undervisning, och också naturligtvis en stark känsla för att människor kan vara olika men i grunden ändå lika mycket värda och ha all rätt att leva det liv man själv bestämmer.
Ibrahim Baylan (S):
Under den här debattens gång kom jag att tänka på ett program som gick på 80-talet. Det var ett skämtprogram där ett av inslagen just handlade om Folkpartiet. Jag vill framhålla att det var ett skämt som handlade om att Folkpartiet frågade: Vad tycker du? Så tycker vi med, var då svaret. Detta skulle vara roligt. Jag kom att tänka på det skämtet, för jag tycker mig se att Folkpartiet under den här debatten har intagit alla hållningar man kan tänkas ha.
De är för ett, om än tillfälligt, stopp för alla konfessionella skolor, för att det kan finnas religiös undervisning och för att det ska vara vetenskaplighet, som Ulf Nilsson slutligen har fört fram. Jag tycker att detta för min del är väldigt enkelt. Skolan finns till för barnen, för att se till att barnen får bästa möjliga start i livet, en gedigen och bra utbildning.
Barnen har rätt till en allsidig och objektiv undervisning. Det kan finnas konfessionella inslag. Det pratas om frivilliga morgonböner, och det finns, så är det. Men det viktiga för mig är att dessa inte är obligatoriska. Är de obligatoriska utesluter man andra elever från att kunna gå i den skolan. Jag tycker att alla skolor som vi finansierar gemensamt i Sverige faktiskt ska vara öppna för alla. Jag tycker att det kan vara ett ganska bra krav att ställa.
Det finns i dag bekymmer med den lagstiftning vi har. Vi skulle behöva skärpa upp den. Till exempel finns det bekymmer i fall där Skolverket konstaterar att en skola kanske kränker de åtaganden man har enligt läroplan med mera eller ibland till och med kränker eleverna och Skolverket drar in tillståndet.
Så har det visat sig att det inte har varit verkningsfullt, utan man kan genom överklaganden ändå driva vidare en bristfällig verksamhet. I detta fall skulle jag vilja ge Skolverket möjlighet att omedelbart stänga verksamheten, antingen vid grova överträdelser av läroplanen eller för den delen vid grova kränkningar av elever, för det finns inget ändamål om den kränker eleverna och deras rätt.
Ibrahim Baylan (S):
Nu gör sig Ulf Nilsson lite mer okunnig än jag tror att han är. Jag är övertygad om att han är betydligt mer kunnig än så. Det är inte riksdagen som beslutar om dessa meritämnen, utan det är naturligtvis regeringen. Det är därför som detta anmäls till riksdagen på det viset. Sedan kan riksdagen naturligtvis göra som den gjorde och säga att det ska krävas ytterligare ämnen. Anledningen till att detta lämnas som en bedömning är att det är regeringens sak att besluta i frågan.
Därför läggs det inte fram ett skarpt förslag i riksdagen, utan beslutet tas i regeringen. Men vi ville på detta vis anmäla att vi ville att dessa moderna språk och matematik skulle ge möjlighet till extra meritpoäng. Rätt ska ändå vara rätt, Ulf Nilsson. Jag tror att du mycket väl känner till just detta. Det är lätt att säga att vi ska ha mer av obligatorium i gymnasieskolan. Jag möter ständiga krav på nya obligatoriska ämnen och på nya obligatoriska inriktningar.
Det finns också väldigt mycket av specialutformade program och lokala ämnen med mera. Men när man säger att man vill ha extra obligatoriska ämnen är det också viktigt att tala om vad man ska ta bort och vad som inte ska finnas kvar. Även om man naturligtvis har ett helt läsår på sig med en hösttermin och en vårtermin är det ändå begränsat med tid, och då måste man också prioritera.
Visst kan vi diskutera obligatorium, men då måste också Folkpartiet och Ulf Nilsson säga vad vi inte ska ha. Ni har gjort detta klart och tydligt när det handlar om de yrkesförberedande programmen. Där säger ni klart och tydligt att vi ska sänka kraven och att vi ska ta bort kravet på svenska, engelska och matematik såsom de ser ut. Jag håller inte med om det. Jag tycker att det är oerhört viktigt att man har kvar dessa ämnen. Det är inte heller omöjligt för eleverna att klara dem. Jag besökte nyligen Hushagsgymnasiet i Borlänge.
Där hade man via nya arbetsmetoder, bland annat att man integrerade kärnämnen och karaktärsämnen, lyckats få igenom 100 % av eleverna på byggprogrammet. Det finns många sådana goda exempel. Det visar att det går och att det inte är kraven som det är fel på utan att det är hur man går till väga. Därför ska vi fortsätta att utveckla gymnasieskolan, inte avveckla kraven på eleverna.
Ibrahim Baylan (S):
I den här processen har det inkommit ca 140 ansökningar om enskilda riksrekryterande utbildningar runtom i vårt land till Skolverket. Dessa förslag har nu också Skolverket lämnat över till regeringen.
Det är naturligtvis en grannlaga uppgift att se till att man har en ordentlig genomgång och att också faktiskt ge alla dessa anordnare av utbildningar möjlighet att själva kunna yttra sig över det förslag som Skolverket har lämnat, att både ha bemötande kritik och att kanske kunna komplettera.
Jag tycker att det är en viktig demokratisk fråga att alla får den möjligheten. Därför ska vi naturligtvis se till att processen fortlöper så fort som möjligt men också så riktigt som möjligt så att alla kan känna att de har fått en sjyst behandling, att de har fått möjlighet att yttra sig och föra fram sin vilja. Jag kan konstatera att turismutbildningen i Dals Ed har många förespråkare. Jag besökte nyligen norra Älvsborg och hade ett möte i Trollhättan.
Då dök det upp ett antal företrädare för Socialdemokraterna i Dals Ed med detta som ärende. De framhöll naturligtvis kraftigt vikten både för utbildningen och för turismen, men också för Dals Ed och vad det betyder. Jag har naturligtvis respekt för den typen av synpunkter. Jag har också respekt för den typen av lobbyingarbete som bedrevs där och som jag också uppfattar att Annika Qarlsson bedriver. Det är viktigt att vi låter processen fortgå och att vi har en helhet när vi behandlar alla dessa 140 riksrekryterande utbildningar.
Därför har jag inte för avsikt att i dag stå här och säga bu eller bä till en enskild utbildning.
De ska naturligtvis få samma möjlighet som alla andra att yttra sig men också komplettera ansökan innan regeringen fattar beslut om vilka utbildningar som fortsatt ska ha riksrekrytering och vilka som kan klara det på andra sätt, antingen via frisök eller genom att göra om programmet till ett nationellt program. Jag noterar att det finns många förespråkare för turismutbildningen i Dals Ed.
Jag uppskattar naturligtvis den information som många lämnar, men det ska också på formell väg ges möjlighet för alla utbildningar att yttra sig.
Ibrahim Baylan (S):
Jag ska börja med att tacka skolministern för svaret. Jan Björklund har varit en aktiv debattör både i opposition och som skolminister när det handlar om utbildningspolitiken. Han har gång på gång kommit med förslag som har varit på en ganska hög detaljnivå.
Det har handlat om alltifrån förslag om att man ska återgå till gammaldags katederundervisning i grundskolan till uppdelning mellan tjejer och killar. Nu senast har man utarbetat en mall för hur lärare ska betygssätta 6- och 7-åringar i vårt land. Döm då om min förvåning när jag ser det svar vi har fått av skolministern när det handlar om fritids.
Plötsligt finns det ingenting. Man hänvisar till att detta är ett kommunalt ansvar; därför tänker skolministern ingenting göra åt de brister som Skolverket konstaterar finns på fritids. Det enda konkreta som finns handlar om uppföljning. Vi ska ha ytterligare uppföljningar och tätare kontroller av fritids.
Det är bra. Det var den socialdemokratiska regeringen som tog initiativ till det. Vi tycker att det är positivt. Men min fråga blir: Vad hjälper denna kontroll och denna uppföljning, om man inte tänker göra något med anledning av de rapporter som Skolverket kommer med? Den lägesbedömning man gör nu visar att det finns allvarliga brister.
En av de absolut allvarligaste är bristen på personal på fritids. Barngrupperna är alldeles för stora. Även om man har bra mål och höga ambitioner blir det näst intill omöjligt att genomföra dem om man inte har personal på plats. Skolministern skriver i svaret att han har förhoppningar om att detta ska förbättras.
Det krävs inte bara förhoppningar, skolministern, det krävs konkreta åtgärder. Vi i det socialdemokratiska partiet vill att man ska anställa ytterligare personal.
I det budgetförslag som vi har lagt fram i kammaren har vi velat öronmärka resurser för anställning av närmare 3 000 fritidspedagoger till, för att på det viset minska barngruppernas storlek och därmed öka kvaliteten och måluppfyllelsen.
Till detta har tyvärr den borgerliga fyrklövern röstat nej, och därmed blev det heller inte särskilt mycket av det. Jag återkommer till min första fråga.
Kan skolministern, som gjort sig känd för att vara väldigt duktig med pekpinnar åt skolväsendet, nu ta chansen och tala om: Vad vill du göra för att förbättra kvaliteten på fritids? Kom nu inte med ditt vanliga trick, att säga: Det här hände under de tolv år ni var vid regeringsmakten! Visst, jag kan självkritiskt säga att vi gjorde för lite för fritids.
Vi har kommit till den insikten och föreslår kraftiga förbättringar. Men min fråga är: Vad vill skolministern göra för att förbättra tillvaron för de barn och ungdomar som finns på fritids? Vi pratar inte om några få; det är närmare 330 000 barn som varje vardag tillbringar tid på fritids runtom i landet. Vad vill du göra?
Ibrahim Baylan (S):
Det är förvånande att se hur hjälplös skolministern gör sig. Vi gör ingenting därför att ni, tillsammans med en majoritet av riksdagen, för 16 år sedan kommunaliserade skolan. Så kan man sammanfatta skolministerns inlägg. Det handlar inte om kommunaliseringens vara eller icke vara.
Vi är helt överens om att det är kommunerna som har driftsansvaret enligt det gällande regelverket. Men likväl har ju staten ett ansvar och sätter upp ett regelverk med mål och regler för utbildningsväsendet. Det är också det regelverket och de målen som Skolverket följer upp, och nu säger man att det inte funkar.
Det finns goda exempel, det ska sägas, där man jobbar väldigt bra och med väldigt goda resultat. Men det finns också väldigt många avskräckande exempel. Det är utifrån den rapporten vi nu diskuterar, skolministern. Vill skolministern diskutera att man ska förstatliga hela utbildningsväsendet, inklusive grundskolor och gymnasieskolor, så får han gärna göra det i den borgerliga alliansen. Ni sitter i majoritet. Ni kan ju ändra detta. Ni har sju röster mer än s, v och mp tillsammans. Ni kan ändra det.
Den diskussionen kan ni väl ta internt. Ni har ju majoritet. Den konkreta frågeställningen och interpellationen handlar om vad skolministern och regeringen vill göra för att förbättra och höja kvaliteten på fritids och, det som Skolverket nämner som den viktigaste åtgärden, se till att det blir mindre barngrupper och ökad personaltäthet. Det går inte att säga att det bara är kommunerna som ska göra det.
Som högsta ansvariga i landet har skolministern ett ansvar för att det finns en likvärdighet och en kvalitet i utbildningen. Man gör det via lagar och regler, men man kan faktiskt också göra det genom att staten erbjuder resurser. Det har gjorts tidigare i grundskola och gymnasieskola. Det är ingen detaljstyrning, utan det är ett erbjudande som kommunerna till exempel i fallet med grundskolan till 99 % har tagit del av.
Det behöver inte handla om en princip för hur detta ska styras. Det handlar om vilken vilja regeringen har. Har regeringen en vilja att förbättra tillvaron för de knappt 330 000 barn som går på fritids eller inte? Det är frågan. Jag återkommer till mina första frågor. Vilka konkreta åtgärder är skolministern beredd att vidta för att förbättra kvaliteten, öka likvärdigheten och minska barngrupperna på fritids?
Ibrahim Baylan (S):
Björklund har ju gjort sig känd för att beredvilligt komma med pekpinnar när det handlar om skol- och utbildningsdebatten. Jag tror att vi i dag har varit med om något kanske unikt i hans fall. I två interpellationsdebatter i rad har han sagt att han ingenting kan eller bör göra. Ams bör sköta det där - fast de egentligen inte gör det han tycker att de borde göra.
I den här debatten handlar det om att kommunerna egentligen inte gör vad de borde göra, men det är ju deras uppgift. Vi ska följa upp. Saken är ju den att vi har följt upp det här under ett antal år. Det har införts krav på kvalitetsredovisningar. En del av de uppföljningar som Skolverket har gjort har ju skett på regeringens uppdrag. Man har kommit fram till ganska allvarliga brister.
Skolministerns svar fortsätter med att: Nej, vi kan ingenting göra. Det är ett kommunalt ansvar. Han slår ifrån sig, och det räcker inte. Det duger inte. Driftsansvaret ligger på kommunerna, det kan vi vara helt överens om.
Men det finns ändå ett ansvar för staten och därmed för Jan Björklund, som den främste företrädaren för regeringen när det gäller skolfrågor, att tala om hur man vill göra för att öka likvärdigheten. Det räcker inte med att säga att det här är kommunernas ansvar.
Skolverket skriver ju i lägesbedömningen att det troligen är ett medvetet val från kommunernas sida att inte prioritera skolbarnomsorgen. Det går alltså inte, skolministern, att bara blunda och säga att det är kommunernas val. De har tydligen, enligt Skolverket, valt att prioritera bort detta. Vi behöver fler åtgärder.
Vi vill att staten ska vara med och ta ett delansvar för att höja kvaliteten. Vi är beredda och vill att man ska öronmärka resurser för att på det viset också se till att höja kvaliteten och minska barngrupperna. Det är den politik vi socialdemokrater står för. Vad står regeringen för?
Ibrahim Baylan (S):
Jag ska börja med att tacka statsrådet för svaret på interpellationen. Dock har jag blivit förvånad över det interpellationssvar jag har fått.
Först och främst är kvaliteten på interpellationssvaret något sämre än vad man brukar vara van vid när svaret kommer från Regeringskansliet. Det är ett interpellationssvar som är ett hopkok av diverse tyckande.
Ett interpellationssvar är ett officiellt regeringsdokument, men det här har i sin text till exempel följande formulering: "Alliansen tror inte, som Ibrahim Baylan, att man befinner sig i ett 'hopplöst läge' bara för att man är äldre och inte har ett plusjobb." För det första har jag inte frågat vad alliansen tycker utan jag har frågat regeringen. Det borde rimligtvis komma till uttryck i ett interpellationssvar. För det andra är det en förvanskning av vad jag själv har skrivit.
Jag blir förvånad över att jag i ett regeringsdokument får se hur interpellantens frågor har förvanskats. Så till själva sakfrågan. Jag är inte riktigt nöjd med svaret, även om jag har respekt för att statsrådet har en annan åsikt.
Utgångspunkten för min diskussion är de konkreta fall, de människor, som finns i slutändan av den förda regeringspolitiken. Jag lyfte fram ett exempel i min interpellation: Anita Kenneman, 62 år, bor i Umeå i Västerbotten.
Hon redogör för den frustration och den ilska hon känner över att det besked, beslut, som hon uppfattade som säkert och tryggt nu blir upprivet. Hon har ett plusjobb på en skola där hon hjälper till i skolbiblioteket. Hon hjälper till med att få barnen att läsa flera böcker.
Därmed har hon en viktig tjänst. Utgångspunkten är naturligtvis att hon hade fått löfte om att få fullfölja detta jobb fram till pensionen. Men mitt i alltihop får hon beskedet att nästa år i februari kommer hon att vara tillbaka i arbetslöshet - dessutom utan att vara täckt av arbetslöshetsförsäkringen. Hon uttrycker därmed en frustration över att hamna i ett hopplöst läge.
Det är just detta hopplösa läge som inte bara hon utan också många andra hamnar i till följd av en hackig regeringspolitik. Den saknar förnuft, men den saknar tyvärr också medmänskliga drag. Det enda svaret man får här är att arbetsmarknadsläget är bra och därför borde man komma ut i jobb.
Vad ska dessa människor, arbetsmarknadsministern, som är 63-64 år göra om de inte kommer ut i jobb? Vad är arbetsmarknadsministerns svar till dem när de frågar sig vad de ska göra, om de efter ett långt arbetsliv vid 63 års ålder ska behöva gå till socialen. Är det värdigt, arbetsmarknadsministern?
Är arbetsmarknadsministern beredd, om dessa fromma förhoppningar och goda föresatser inte faller in, att ompröva sitt ganska hårda ställningstagande om att det inte blir något mer?
Ibrahim Baylan (S):
Statsrådet tycks ha ett väldigt selektivt hörande. Vad jag pratar om är ju just människor. Jag pratar om Anita Kenneman i Umeå. Jag pratar om Peter Forslund i Helsingborg.
Det är bara två individer, två människor, som får representera de flera tusen människor som har plusjobb, som får gå till ett arbete, som får göra en insats och får känna sig behövda med allt vad det innebär i form av stolthet, i form av trygghet, i form av värdighet. Vad har de att falla tillbaka på, om man nu lyssnar på statsrådet?
Ja, ingenting annat än att de i det arbetsmarknadsläge som finns borde kunna få ett jobb. Det är naturligtvis en vällovlig ambition. Men dessa människor verkar inte tro att det kommer att ske i en handvändning. De verkar ändå tro att det för en 63-64-årig person kan vara ganska tufft.
Vi vet ju allihop att det, när den borgerliga regeringen nu har fått ta över en ekonomi i världsklass och när den borgerliga regeringen har fått ta över en arbetsmarknad som växer, framför allt är de unga och välutbildade som kommer ut i jobb. Det är inte så konstigt. Det är så det fungerar. Det handlar om människor som hamnar i slutändan av de politiska beslut som den här regeringen fattar.
Det är människor som dessutom med sina egna ord beskriver det som ett hån att ständigt höra Littorin säga: Med vår politik kommer ni att få jobb. De verkar inte tro på det. Jag hade efterlyst en lite större ödmjukhet inför deras situation från arbetsmarknadsministern.
Han verkar vara väldigt förtjust i att prata om system och hur det borde vara men ser inte de människor som faktiskt hamnar i ett hopplöst läge om de efter ett långt arbetsliv ska behöva avsluta det med att vara beroende av socialbidrag. Det är inte värdigt. Det är tvärtom ganska förnedrande. Ge dem lite mer hopp än att bara säga nej, Sven Otto Littorin!
Ibrahim Baylan (S):
Jag får väl börja som sig bör med att tacka kulturministern för det svar som hon har lämnat på min interpellation. Jag kan dock konstatera att det tyvärr inte kom några nya besked om att rätta till den uppenbara orättvisa som har blivit till följd av det regeringsbeslut som regeringen tog i slutet av förra året, som har lett till att till exempel Norrlandsoperan får 2 miljoner mindre i anslag.
2 miljoner kanske inte låter som särskilt mycket i sådana här sammanhang där det ofta diskuteras miljardbelopp. Men för Norrlandsoperan utgör detta en sjundedel av dess verksamhetsmedel, det vill säga 15 procent av de rörliga verksamhetsmedel som de hade tänkt använda under detta år.
Detta kommer naturligtvis att generera mindre verksamhet och därmed också slutligen ett mindre kulturutbud i norra Sverige. Jag kan konstatera att kulturministern i svaret anför att det här med långa avstånd visserligen finns men att det inte har påverkats av några förändringar i skattereglerna.
Det är visserligen sant att inga skatteregler har förändrats, men tillämpningen av dessa har förändrats, kulturministern. Och då är frågan: Är man beredd att göra någonting åt detta, så att inte kulturlivet i norra Sverige drabbas negativt? Det är det första. Sedan kommer det andra.
Kulturministern anför att det finns ett väldigt rikt kulturliv uppe i norra Sverige och tar upp ett antal mycket bra och goda exempel, däribland Norrlandsoperan, kulturhuset i Luleå och kammarorkestern i Piteå.
Då är min fortsatta fråga till kulturministern: Är kulturministern på något sätt beredd att vidta några åtgärder för att dessa kulturinstitutioner som är uppskattade och som är bra ska få likvärdiga ekonomiska villkor som till exempel de stora kulturinstitutionerna i Stockholm har?
Vi kan ju också konstatera att det finns ett antal kulturinstitutioner i vår huvudstad som inte drabbas på samma vis av regeringens beslut. Det är väl bra för dem. Missförstå mig inte! Jag missunnar dem inte alls detta.
Det är jättebra att man satsar på kulturen i vår huvudstad, så att vår huvudstad är en attraktiv plats och också har ett rikt kulturliv. Men vore det inte rimligt att på samma vis se till att kulturinstitutionerna ute i landet har likvärdiga ekonomiska villkor? God vilja kan ju varken vi eller några konstnärer leva på.
Kan inte kulturministern nu, som ett utspel, passa på att rätta till den uppenbara orättvisa som blivit till följd av det regeringsbeslut som togs i slutet av förra året och som innebär att kulturinstitutioner ute i landet faktiskt får mindre resurser? Vi kan prata om teknik. Vi kan prata om vem som har gjort vad.
Likväl är det uppenbara resultatet att kulturinstitutioner ute i landet får mindre resurser och att detta naturligtvis, på ett negativt sätt, kommer att påverka den verksamhet som bedrivs, om ingenting görs.