Jan Lindholm (MP):
Civilutskottet har genomfört en subsidiaritetsprövning av kommissionens förslag till direktiv för att nå en jämnare könsfördelning bland ledamöter i börsnoterade företags styrelser. Prövningen handlar om att avgöra om det uppsatta målet, minst 40 procent av det underrepresenterade könet, kan nås genom åtgärder på nationell nivå eller inte.
Bedömer man att beslut på EU-nivå inte behövs innebär det att förslaget anses strida mot den här principen. Miljöpartiet har i grunden uppfattningen att vi motsätter oss utökad överstatlighet utom på två områden, dels på miljöområdet, dels när det gäller mänskliga rättigheter.
Motivet när det gäller det förstnämnda området är att miljöföroreningar i princip är gränsöverskridande, och därför menar vi att de också måste hanteras gränsöverskridande. Mänskliga rättigheter har i takt med den ökande globaliseringen och människors allt större möjligheter att röra sig över gränser blivit en mer gränsöverskridande fråga.
Inte minst den växande människohandeln visar på detta. Eftersom vi i Miljöpartiet betraktar frågan om en jämnare könsfördelning på arbetsmarknaden som en fråga om mänskliga rättigheter ser vi på subsidiaritetsprövningen med de glasögonen på.
Det råder en väldigt bred enighet i den svenska riksdagen om att det underrepresenterade könet bör representeras med minst 40 procent i bolagens styrelser. Åtminstone säger de flesta partier sig tycka så.
Men vi miljöpartister som år efter år - i hur många år vet jag egentligen inte - har motionerat om att riksdagen ska besluta om verktyg för att nå dit känner tydligt att det är en uppfattning som i många andra partier ännu inte gått från tanke till handling. I kommunerna driver vi kravet när det gäller kommunalt ägda bolag.
Vi har föreslagit att riksdagen ska ge regeringen i uppdrag att byta ut personer i statligt ägda bolags styrelser för att där nå målet. Vi har föreslagit en lag om kvotering i likhet med den i exempelvis Norge för att få fart på förändringarna i de privata bolagen här i Sverige. Men motståndet ser i verkligheten ut att vara kompakt när det kommer till frågan om handling.
Vi kan alltså konstatera utifrån praktiska erfarenheter att vi har väldigt svårt att klara detta på nationell nivå. Teoretiskt borde det vara fullt möjligt, menar jag, men praktiken säger alltså något helt annat. Syftet med kommissionens förslag är att nå målet 40 procent till år 2020 i börsnoterade bolag och redan till år 2018 i offentliga bolag.
Tanken är att målet ska nås i hela EU och inte bara i de länder som går först. Enligt beräkningarna kommer man enbart att nå halvvägs på den här samlade EU-nivån, och då är det faktiskt många länder som knappt rör sig i den här frågan.
Eftersom ambitionsnivån i det närmaste är noll i vissa länder krävs det åtgärder för att man i de länderna ska förstå att man måste ta till vara kompetensen hos alla, även kvinnor, om det ska bli fart på ekonomin.
Ska gapet mellan olika EU-länder krympas så att gemensamma regler, exempelvis på det ekonomiska området, kan fungera i praktiken, så att vi inte får den typ av kris som vi har i dag till exempel, får man inte blunda för att den ekonomiska utvecklingen i vissa länder halkar efter. För att minska de inre konflikterna i EU måste alla med på en sådan här reform.
Därför ser vi att samlade åtgärder för att nå målet måste hanteras även på EU-nivå. Inte bara Sverige utan också många andra länder kommer att misslyckas om frågan bara ska hanteras nationellt. Jag tycker, herr talman, att utskottsmajoritetens argumentation är väldigt tunn.
Motivet för att säga nej till regler på EU-nivå är att det hotar den väldigt speciella svenska äganderätten för bolagens ägare. Hur väsensskild är då den äganderätten från motsvarande bolagsägares rättigheter i andra EU-länder? Och varför ska just aktieägandet skilja sig radikalt från andra former av ägande?
Bilägandet är omgärdat av mängder av inskränkningar och skyldigheter, liksom ägandet av fastigheter är kringskuret på olika sätt. Ägaren till en skogsfastighet har att rätta sig efter mängder av stränga regler, liksom den som äger djur. De flesta former som man kan omvandla en egendom till är faktiskt omgärdade med många regler.
Och det är ju redan så att även ägandet av aktier inte är särskilt regelbefriat, även om det finns många som försöker smita undan. Att i det sammanhanget påstå att just ett regelverk om att det underrepresenterade könet inte får understiga 40 procent av antalet ledamöter i börsnoterade bolags styrelser väsentligt skulle inkräkta på ägarnas unika frihet framstår som ett väldigt svagt och ganska ogenomtänkt argument.
Det handlar just om det här, att EU kräver att ett regelverk införs som gör att man når målet. Hur det regelverket sedan ska se ut säger faktiskt direktivet väldigt lite om. Det enda EU egentligen kräver är att regelverket ska utformas så att man når målet och att det ska finnas sanktioner som är så påtagliga att företagen följer det regelverk som nationerna själva beslutar att införa.
Hur de här reglerna och sanktionerna ska se ut är alltså upp till varje land. Man kan inte tolka allianspartiernas nej till kommissionens förslag som en kritik av ett överstatligt metodval för att nå målet, eftersom det inte finns i kommissionens förslag. I verkligheten kan det inte vara någonting annat än en ovilja att nå själva målet som ligger bakom att man väljer att säga nej.
Herr talman! Jag yrkar mot den här bakgrunden bifall till reservation 1 i utlåtandet. Och jag vill avsluta med att önska talmannen och mina utskottskolleger en god och välbehövlig julvila.