KBLab/rixvox huggingface dataset:
Per Ramhorn (SD):
Jag tackar statsrådet Lena Hallengren för svaret. Anledningen till att jag ställde denna fråga är, som du sa, att prostatacancer är den vanligaste cancersjukdomen i Sverige. Varje år dör omkring 2 400 män i prostatacancer. Det är sju gånger fler än antalet människor som dör i trafiken.
Som statsrådet säkert vet har denna sjukdom av många anledningar kommit lite i skymundan. Förr var det den gamle mannens sjukdom. Den upptäcktes ofta i ett sent skede, och det fanns dåligt med effektiva behandlingsmetoder. Men de senaste 25 åren har något hänt.
Diagnostiken har blivit bättre, vilket har lett till att sjukdomen upptäcks tidigare och att fler kan räddas från lidande och för tidig död. Målet är att ingen med misstänkt prostatacancer ska behöva vänta längre än maximalt 68 dagar mellan remiss och behandling. Regeringen har satt ett mål om att minst 80 procent av patienterna ska utredas inom de angivna ledtiderna.
Men enligt aktuell statistik är det bara 17 procent av dem med prostatacancer som får vård inom beslutad maximal ledtid. Hela 83 procent får alltså inte vård i tid. I vissa regioner är situationen ännu mer alarmerande med ännu längre väntetider.
I Östergötland får bara 7 procent av de drabbade vård inom maximal ledtid. Dagens situation med långa väntetider är omänsklig och leder till oerhört lidande för de drabbade, och de kan även medföra att sjukdomen förvärras.
Det handlar ju om människoliv, och folk dör för att cancern inte upptäcks i tid och för att det går alldeles för lång tid mellan diagnos och behandling. Statsrådet och jag är överens om att Sverige har en sjukvård av absolut världsklass när det gäller medicinska resultat.
Det ska vi vara jättestolta över, och vi ska vara stolta över personalen, som gör ett fantastiskt jobb. Men alltför många människor väntar alltför länge på vård. Väntetiderna har i vissa fall blivit nästan kroniskt långa.
Jag vill egentligen inte dra upp det, men Socialdemokraterna hade som vallöfte 2014 att alla cancerpatienter skulle få vård inom fyra veckor från remiss. Men detta har man tyvärr inte lyckats med. Frågan blir därför: Varför har regeringen inte lyckats bättre med att med att korta väntetiderna inom sjukvården inklusive cancervården?
Regeringen har ändå haft sju år på sig. Statsrådet räknar upp en massa satsningar regeringen har gjort på detta område, och mycket är jättebra. Jag medger att statsrådets uppgift inte är helt lätt, men satsningarna räcker uppenbart inte. Köerna finns kvar, och människor far illa.
Faktum är att väntetiderna för flera av de vanligaste cancerformerna, såsom tjocktarmscancer, ändtarmscancer, lungcancer och prostatacancer, har påverkats mycket lite eller inte alls av de satsningar regeringen har gjort. Vad ska då de patienter som drabbats av prostatacancer göra? Ska de tvingas vänta i en vårdkö och riskera att sjukdomen förvärras? Ska de vänta och hoppas på det bästa? Eller ska de ta sina sparpengar, om de har några, och åka till exempelvis Finland och få privat vård där?
Där kan man nämligen få hjälp inom en vecka. Andra länder har lyckats bättre, bland annat våra nordiska grannländer. Borde inte vi kunna bli lika duktiga som de?
Per Ramhorn (SD):
Jag ska tjata lite mer om Danmark. Som statsrådet nog förstår har jag lite förkärlek för Danmark. Eftersom jag bor i Skåne är det inte så konstigt. I morse var jag inne på danska Sundhedsstyrelsens hemsida för att jag var lite nyfiken på hur långa väntetiderna är där till undersökning och behandling för dem som har drabbats av prostatacancer.
I Danmark har man 16 kliniker som tar hand om dessa patienter. Väntetiden för undersökning är 1-14 dagar till samtliga sjukhus. Och när det gäller behandling är det i genomsnitt två veckors väntetid. Alla sjukhus i Danmark klarar alltså deras 30-dagarsgräns för behandling av prostatacancer. Det är helt fantastiskt. Tyvärr kan vi i Sverige än så länge bara drömma om denna tidsram.
Som jag har sagt tidigare måste vi göra om och göra på ett annat sätt i det svenska sjukvårdssystemet. Annars tror jag inte att vi kommer till rätta med dessa kroniskt långa vårdköer. Det kommer i förlängningen att drabba patienterna. Fler kommer att få lida och till och med avlida i väntan på vård.
Men jag tackar ändå statsrådet för en trevlig debatt, och jag hoppas att vi kan debattera dessa frågor igen framöver. Jag önskar statsrådet en trevlig sommar!
Per Ramhorn (SD):
Min fråga går till statsrådet Lena Hallengren. Sverige hoppas kunna börja vaccinera mot covid-19 nu i januari. Målet är att alla som vill ska kunna vara vaccinerade fram till sommaren. Men exakt hur detta ska gå till är fortfarande relativt oklart. Bara en av Sveriges regioner uppger att de har en färdigskriven vaccinationsplan. Med tanke på hur testning och smittspårning har fungerat finns det naturligtvis en berättigad oro för hur regionerna själva ska klara av vaccinationen.
Vi sverigedemokrater skulle gärna vilja se en mer tydlig statlig styrning och en heltäckande operativ plan för hur massvaccinationen ska genomföras. Men vad jag förstår delar inte regeringen denna åsikt. Därför blir min fråga följande: Kan statsrådet garantera att regeringen har gjort allt som är möjligt för att hjälpa och bistå regionerna med hur de ska klara av att vaccinera sin befolkning innan sommaren?
Per Ramhorn (SD):
Jag vet egentligen inte vad jag ska säga, men jag tackar för de fina orden. Som sagt: Samarbetet här med dig, Camilla, och övriga har varit bra. Vi har många gånger haft olika åsikter, men socialutskottet har varit speciellt. Vi har fört politiken framåt.
Jag har många gånger undrat: Vad är det som har gjort att vi har haft en sådan god sammanhållning i socialutskottet fast vi har haft olika inställningar i mycket? Jag har kommit fram till att vi nog är rätt så trevliga människor i socialutskottet. Vi söker oss kanske dit. Jag tror det och hoppas det.
Per Ramhorn (SD):
Vi har nu framför oss socialutskottets betänkande 30 Sammanhållen vård- och omsorgsdokumentation . Vi sverigedemokrater ställer oss i stora drag positiva till det här. Det är ett viktigt första steg för att underlätta informationsöverföring mellan vård- och omsorgsverksamheter, vilket är värdefullt ur ett patient- och brukarperspektiv men också ur ett verksamhetsperspektiv.
Regeringen föreslår att det ska vara frivilligt för vård- och omsorgsgivare att använda den här utökade möjligheten till att dela elektronisk dokumentation. Det är en uppfattning som vi inte delar. Vi anser att lagen i stället bör vara obligatorisk. En obligatorisk användning av sammanhållen vård- och omsorgsdokumentation skulle enligt oss öka patientsäkerheten. Förslaget om frivillighet anser vi dåligt ur flera perspektiv.
Att låta saker ske på frivillig grund innebär att införandeperioden kan bli betydligt längre än vad den skulle behöva vara. Det skulle utöver detta också riskera att leda till ojämlik vård, då olika vårdgivare inte kan se information om en patient. Det avgörande blir då om vårdgivaren är ansluten eller inte.
Det är således vår uppfattning att samtliga såväl privata som offentliga vård- och omsorgsgivare som bedriver offentligt finansierad verksamhet ska ha en skyldighet att ingå i sammanhållen vård- och omsorgsdokumentation men också inhämta och lämna ut efterfrågad information för kvalitetsuppföljning. Fru talman! I dag är styrningen av och ansvaret för utvecklingen på e-hälsoområdet spritt mellan flera sektorer och aktörer på statlig, regional och kommunal nivå.
När regioner och kommuner inte arbetar samordnat riskerar detta att leda till minskad transparens och jämlikhet för patienter men också till att informationsanvändningen inte nyttjas optimalt. Vi behöver alltså gå från en fragmenterad struktur som enbart täcker vissa delar av sjukvården och omsorgen mot en mer sammanhållen struktur.
Vi anser därför att staten behöver ta ett mer övergripande ansvar för att säkerställa en nationell och sammanhållen digital informationsmiljö som kan utvecklas och förvaltas. Fru talman! Jag yrkar bifall till vår reservation nummer 1.
Per Ramhorn (SD):
Min fråga går till socialministern. Alla regioner i Sverige har mål för hur snabbt behandling ska sättas in vid misstänkt cancer, de så kallade standardiserade vårdförloppen. Men de flesta regioner är inte i närheten av att klara detta inom maximal ledtid.
För två vanliga cancerformer, prostata- och lungcancer, är resultaten skrämmande: Bara 12 procent av prostatacancerpatienterna får behandling inom medicinskt rimlig tid, och situationen är än värre för dem som drabbas av lungcancer - inom denna grupp är det bara 6 procent som får behandling inom den maximala ledtiden.
Vi vet bägge två att vårdköerna inom cancervården inte är någon nyhet och att man inte bara kan hänvisa till pandemin som orsak. Väntetiden på behandling inom cancervården var nämligen nästan lika lång 2019, alltså före pandemin. Min fråga till socialministern är därför: Varför har regeringen inte vidtagit åtgärder för att korta vårdköerna inom cancervården?
Faktum är ändå att regeringen har haft två mandatperioder på sig.
Per Ramhorn (SD):
Min fråga går till det statsråd som svarar på allmänpolitiska frågor. Alla regioner har mål för hur snabbt en behandling ska sättas in vid misstänkt cancer, de så kallade standardiserade vårdförloppen. Men de flesta regioner är inte i närheten av att klara av den maximala ledtiden. För de två vanligaste cancerformerna bröstcancer och prostatacancer är resultatet skrämmande. Bara 41 procent av dem som drabbas av bröstcancer får behandling inom medicinskt rimlig tid.
Situationen är ännu värre för dem som drabbas av prostatacancer. I den gruppen är det bara 13 procent som får behandling inom den maximala ledtiden. Köerna har ökat successivt ända sedan 2012, och man ska komma ihåg att för en cancersjuk räknas varje dag. Min fråga blir: Varför har regeringen inte lyckats korta cancerköerna under de två mandatperioder som den har haft makten?
Gunilla Nordgren (M):
Jag vill börja med att tacka Hillevi Larsson för att hon tar upp viktiga frågor. Jag vill också tacka Göran Hägglund för svaret och förtydligandet angående underhållsstöd kontra underhållsbidrag och vikten av att öka antalet föräldrar som kan komma överens. Jag skulle bara vilja göra några tillägg. Jag kan börja med att säga att jag finner det glädjande att Hillevi Larsson är överens med regeringen om att det bästa sättet att komma ur barnfattigdom är att bekämpa arbetslösheten.
Vi är helt överens. Rädda Barnens rapport är från 2009. Sedan dess har regeringen gjort en hel del förbättringar, som Göran Hägglund nämnde. Flerbarnstillägget har höjts. Vi har också höjt bostadsbidraget. Det är väldigt fördelningspolitiskt inriktat. Dels är det riktat till barnfamiljer, dels får man lägre kostnader för bostadsbidraget, så att så många som möjligt ska nås av det.
Göran Hägglund var också inne på utredningen om särlevande föräldrar. Enligt Hillevi Larsson skulle underhållsstödet bli lägre. De rapporter som jag har fått är att om man träffade ett avtal skulle underhållsstödet snarare bli högre. Vi talar om 41 procent och om 90 procent för de lägsta, uppemot 1 000 kronor i månaden i förhållande till 1 273 kronor. Sedan nämner man bara barnfattigdom enligt Rädda Barnen.
Jag tror att de nu är uppe i 14 definitioner av vad barnfattigdom är. Och det finns faktiskt en del felkällor i Rädda Barnens utredning. Av de 500 000 barn som har särlevande föräldrar är det tack och lov allt fler som lever växelvis med sina barn.
De är redovisade som ensamstående med barn eftersom man bara kan vara mantalsskriven på en ort, oftast mammans, så då är det mammans ekonomi som gäller. I en annan källa är antalet barn till föräldrar som flyttar ihop med en ny partner utan att skaffa nya barn tillsammans en överskattning med uppemot 10 procent.
Detta skriver Rädda Barnen i sina fotnoter, så det är ingenting som jag har hittat på. En annan felkälla gäller de som bor i gränsområdena runt Norge och Finland liksom Skåne, som Hillevi Larsson och jag kommer från. Just i Malmö är det en hel del.
Jag kommer från grannkommunen Svedala, och jag gick in och kollade att uppemot 20 procent av de barn som var skattade som fattiga hade föräldrar som jobbade i Danmark. Det vet jag på grund av att de hade barn i förskolan. Sist men inte minst har interpellanten rätt i att de som är fattiga finns bland ensamstående föräldrar och i ännu högre grad bland ensamstående föräldrar med icke svensk bakgrund. Det är inte bra och måste uppmärksammas.
Men jag slutar som jag började med att ju fler som får möjlighet att komma i arbete, desto bättre är det. Det är det bästa sättet att motverka barnfattigdom. Och att alla barn har rätt till en bra start i livet tror jag att vi alla är överens om och vill uppnå. Varje barn som av någon anledning inte får en bra uppväxt med bra villkor är ett barn för mycket.
Gunilla Nordgren (M):
Göran Hägglund gick på ett bra sätt igenom detta att man har vunnit mycket om kan få ett avtal mellan föräldrarna. Det är också så att det är någonting positivt med de 175 000 barn som lever växelvis. Utredningen tittar även på detta - hur man ska göra om bostadsbidrag och så vidare för att gynna föräldrarna.
Jag tror att vi kan vara överens om att det är rätt riktning om båda föräldrarna tar mer ansvar för barn som bor till exempel varannan vecka. Sedan kan man också säga att försörjningsstödet inte har ökat i alla kommuner. Det har heller inte ökat så fruktansvärt mycket. När det gäller rätt till heltid har vi gjort undersökningar hemma, och det är inte alla som vill gå upp till heltid.
Vi höjde normen för försörjningsstöd den 1 januari. Då är det så med statistik att den riskerar att höja barnfattigdomen enligt Rädda Barnens delmått. De har försörjningsstöd och låg ekonomisk standard.
Höjer man normen för försörjningsstödet är det alltså fler som har rätt till försörjningsstöd, vilket ökar barnfattigdomen enligt Rädda Barnens sätt att räkna. Förskolor på obekväm arbetstid håller vi helt med om. Det är också väldigt många borgerliga kommuner som har infört det, däribland min egen. Det är alltså väldigt viktigt.
Det är möjligheten att komma i arbete som är riktigt viktigt, och då ska man naturligtvis kunna ha barnomsorg på obekväm arbetstid. Det håller jag helt med om. Däremot vet jag inte riktigt hur man ska göra för att stimulera de kommuner som inte har infört det - hur ska man då göra med de kommuner som redan har infört det? Det är en fråga jag har fått hemmavid, kan jag säga.
Gunilla Nordgren (M):
Shadiye, du var inne på att klyftorna av någon underlig anledning har ökat sedan 2006. Jag kan inte riktigt hålla med om det, därför att det finns undersökningar som visar att den absoluta fattigdomen inte har ökat. Ni hänvisar ofta till Rädda Barnen och deras sätt att räkna. De har ju en egen modell för att räkna där de tar med försörjningsstöd.
Det är faktiskt så ironiskt att om man höjer normen för försörjningsstödet kan den relativa barnfattigdomen öka. Jag tycker inte att man bara ska titta där, för det finns andra felkällor, till exempel att barnen bara är skrivna på en adress - Statistiska centralbyrån har fått i uppdrag att titta på detta - och då blir det den förälderns inkomst som räknas. Där har vi ett problem.
Rädda Barnen har också detta att det räknas som bara en inkomst när det gäller människor som jobbar på andra sidan en gräns - det kan vara Norge, Finland eller, som i mitt fall, Danmark. Här finns alltså felkällor. Tittar man på den absoluta barnfattigdomen ser man att den tenderar att minska, tack och lov. Det tror jag att vi är överens om. Du säger också att det tar tid att reformera. Ni vill reformera det, och det tar också tid.
Jag tror att det går snabbare att komma fram till ett beslut om vi tar till oss vad de här utredningarna har kommit fram till.
Gunilla Nordgren (M):
Med andra instrument menar jag barnbidrag och riktade bostadsbidrag till barnfamiljer och unga med barn, alltså till dem som behöver det mest. Det är vad jag menar med andra instrument. Jag menar också att underhållsstödet är ett förskott från staten för vad den andra föräldern skulle betala.
Därför tycker jag inte att underhållsstödet ska användas som fördelningspolitiskt styrmedel, utan man ska snarare använda flerbarnstillägg med mera, alltså de vanligare metoderna inom familjepolitiken. Det är dyrt att spela ishockey, och barnen och ungdomarna behöver nya skor, det vet jag. Naturligtvis önskar man att alla skulle ha råd med allt. Det finns, tror jag, 13 definitioner av vad barnfattigdom är.
Ni talar oftast bara om Rädda Barnens sätt att räkna, och de har ju ett sätt att definiera detta där försörjningsstödet till exempel ingår medan det finns andra definitioner i EU, och det finns relativ och absolut barnfattigdom och så vidare. Jag tror att vi är överens om vårt långsiktiga mål att alla ska ha det bra. Men jag anser inte att det ska vara via underhållsstödet, för det är ingen fördelningspolitisk nyckel i det, utan det är ett bidragsförskott från statens sida.
Gunilla Nordgren (M):
Jag har två frågor till dig, Gunvor. Ni vill höja underhållsstödet med 250 kronor. Jag sade i mitt anförande att jag inte anser att underhållsstödet, som är ett förskott från staten som den andra föräldern egentligen ska betala, ska ingå som fördelningspolitisk del, utan det finns andra bidrag som kan användas för det.
Har ni tänkt på att om man höjer de 1 273 kronorna med 250 kronor höjer man därmed betalningsansvaret för de bidragsskyldiga, och de har det ofta ganska tufft? Sedan var det Rädda Barnen igen. Jag sade inte att jag inte vill tala om relativ barnfattigdom. Vi har relativ, vi har absolut, vi har Rädda Barnen och sedan har vi säkert ytterligare tio definitioner. Där kan man säga att vissa befinner sig under fattigdomsgränsen.
Det jag menar är att Rädda Barnens rapport, för det första, har felkällor i själva systemet. Det gäller detta med mantalsskrivningsort, bokföringsort och sådant. Eftersom de, för det andra, har försörjningsstödet med i beräkningarna innebär det att om man höjer normen för försörjningsstödet så har man ökat barnfattigdomen. Jag skulle gärna vilja höra hur du ser på det.
Gunilla Nordgren (M):
Gunvor säger att stöd kan ges på många sätt, men det skiljer sig på så sätt att underhållsstödet egentligen är den andra förälderns betalning. Man är underhållsskyldig för sina barn oavsett om man lever ihop med den andra föräldern eller inte. En mycket bättre lösning är att få fler civilrättsliga avtal genom att ge hjälp och kunskap till föräldrarna om hur man når dit så att de 1 273 inte blir så normerande.
Utredningen visar att många barn då får ett större underhåll, framför allt de som har föräldrar med låg inkomst. Underhållsstödet är inget vanligt stöd. Det är ett förskott. Jag säger inte att vi inte ska tala om relativ fattigdom. Jag vet att det finns. EU med flera räknar på det sättet. Det jag sade var att Rädda Barnen har med försörjningsstödet som en del i sin beräkning. De har ju en blandmodell.
Det blir lite konstigt när man då höjer normen, det vill säga att staten ger mer pengar i försörjningsstöd. Man höjer normen för försörjningsstöd. Det innebär enligt Rädda Barnens sätt att räkna att det är fler som blir fattiga. Det är lite konstigt. Vi kan visst tala om relativ fattigdom, men vi tycker att vi också ska tala om absolut fattigdom. När det finns så många definitioner är det väl bra om man tar upp någon mer utredning än enbart Rädda Barnens.
De är naturligtvis en av de tretton.
Gunilla Nordgren (M):
Jag kan konstatera att vi inte längre är så överens. Det jag menade var att också vi vid ett flertal tillfällen gav uppdrag till Havs- och vattenmyndigheten att se över möjligheten till regelförenkling. Jag uppfattade det alltså som att vi var ganska överens i den här frågan. Nu gäller det att sätta kraft bakom orden, så att kraftbolagen jobbar med att utöka försöken från elva till fler.
Precis som vi konstaterade tidigare går en stor del av ålarna och laxarna åt i kraftverken. Då är frågan om den nuvarande regeringen är beredd att sätta kraft bakom orden för att få ännu mer fart på kraftbolagen så att de förhindrar det.
Gunilla Nordgren (M):
Vi kan komma in på budgetfrågor och tala om nedsättning av sociala avgifter för ungdomar och allt möjligt som diskuteras i betänkandet och har diskuterats i samband med andra betänkanden under dagen. Anledningen till att vi har lite mindre pengar i vissa anslag är att vi inte höjer skatter och annat i vår budget. Det är den som gäller.
Nu har snart halva året gått, och det hade varit prydligt om ni, om vi nu är så överens som det verkar, hade skrivit in frågan om anslaget i reservationen och inte bara hänvisat till er budgetproposition. Vi är överens, och vi vill trycka på att mark är värdefull för bostadsbyggande.
Det vet vi alla, och det kanske vi inte ska diskutera i dag, men ett ökat bostadsbyggande är prioriterat.
Gunilla Nordgren (M):
Jo, jag försökte svara att vi har mindre pengar i vissa anslag därför att vi inte gör indragningar eller höjer sociala avgifter för ungdomar. Det är anledningen till att det skiljer mellan kontona i våra budgetförslag. Vi har mindre ibland, och ni har mer ibland. Dessutom kan man inte prioritera allt, för då går inte ekonomin ihop. Det kan vi diskutera en annan dag.
När det inte finns någon som kan betala menar Maria att den som ska exploatera de här områdena ska betala. Då tror jag inte att de här områdena kommer att bli sanerade. Det är därför vi vill hitta en finansieringsform för mark där det inte finns någon människa eller något företag som kan betala.
Då går staten in och sanerar området så att det kan bebyggas för det allmännas bästa.
Gunilla Nordgren (M):
I mitt anförande tog jag upp att länder har kommit olika långt när det gäller avfallsförbränning. Det jag sett med egna ögon. Avfall är konjunkturberoende, vilket gör att det importeras. Det är riktigt att importen har ökat och att det är mycket från Norge.
Det beror på att kapaciteten är högre än utbudet efter 2009, då lågkonjunkturen slog till. Min fråga är: Vill Miljöpartiet förbjuda import? Jag anser nämligen att miljö är så globalt att även om avfallet är sämre sorterat i Norge är det bättre att det tas om hand än att man gör på ett sämre sätt.
Då, för några år sedan, hade Norge nämligen inte kapacitet att ta hand om allt sitt avfall.
Gunilla Nordgren (M):
Jag fick inte riktigt svar på om Miljöpartiet är berett att i lag förbjuda import. Jag var på en anläggning i London, och det var det värsta jag har sett. Man tog returpapper och tidningar och drog ut det, och så småningom kom det ut i stora balar. Jag ställde frågan: Vad gör man nu med det här? De svarade: Vi exporterar till Indien. Så går det till. England har massor kvar att göra. De deponerar en massa i land filling med mera.
Jag är inte säker på att det skulle bli bättre om vi förbjöd import från till exempel England. Men jag tycker att vi är bra; vi deponerar under 2 procent på de flesta anläggningar. Vi tar hand om väldigt mycket. Vi har ett jordklot. Miljöpolitik är globalt, och det är jordklotet som tjänar på detta. När hårt sammanpressade balar med tidningar och returpapper sätts på en båt till Indien blir man olycklig.
Detta var 2012, och det hette "tillfälligt". Fabriken var helt nybyggd - den gamla hade fått flytta på sig för OS - men jag är inte riktigt säker på att jag litar på det. Därför tycker jag att det är intressant om Miljöpartiet i lag vill förbjuda all import av sopor från andra länder.