Anette Åkesson (M):
Jag vill börja med att tacka finansministern för svaret. De allra flesta, inklusive mig, delar nog åsikten att ökande ekonomiska klyftor är ett samhällsproblem, att välfärden är viktig, att det är avgörande att fler kommer i arbete och att skattepengar ska användas till det som de är avsedda för.
Däremot drar Magdalena Andersson en del slutsatser som nog bara vänsterpolitiker kan instämma i. Regeringen har dessutom under mandatperioden lagt fram, och fortsätter att lägga fram, politiska förslag som aktivt motverkar det som finansministern säger sig vilja åstadkomma. Det är nog inte bara jag som har svårt att förstå det. Vidare vill jag ifrågasätta att regeringen tar åt sig äran för att Sverige går bra nu. Högkonjunkturen och Alliansens reformer är orsakerna till det.
Om några år kommer man tvärtom att fråga sig hur Socialdemokraterna och Miljöpartiet kunde missköta en högkonjunktur på det sätt man nu gör. Man lägger fram en underfinansierad budget och planerar inte att lägga något i ladorna för svårare tider. Att det skulle vara en ansvarsfull ekonomi är nog finansministern relativt ensam om att tycka. Välfärdsmiljarderna handlar om 10 miljarder som går in i utjämningssystemet först från år 2021.
Beslutet om hur fördelningen skulle ske för 2017 togs av regeringen den 20 december 2016, alltså med elva dagars framförhållning. 7 miljarder fördelas utifrån antalet asylsökande per den 30 november samt det totala flyktingmottagandet mellan 2012 och 2016. I vilken utsträckning den fördelningsnyckeln träffar rätt får kommande revisioner avgöra.
Men rent sakligt kan man säga att de 10 miljarderna i princip täcker de urholkningar av statsbidragen som gjorts de senaste åren på grund av att de generella statsbidragen inte räknas upp i takt med löner och priser. Med tanke på den extremt korta framförhållningen är frågan vilka förväntningar man kan ha på hur effektivt dessa pengar kommer att användas. Dessutom berättar regeringen i olika sammanhang om allt dessa pengar ska räcka till.
I praktiken ska de kvarvarande 3 miljarderna användas till att till exempel utveckla välfärden utifrån lokala behov, till att fler ska anställas och till att stärka vården, skolan och omsorgen. De höjda arbetsgivaravgifterna ska kompenseras, de ökade sjukkostnaderna och LSS-kostnaderna ska finansieras, och pengarna ska också användas till att förbättra arbetsmiljön. Detta är bara sådant som jag har noterat. Det finns säkert mer som ska göras med pengar som egentligen inte kan sägas ha tillkommit.
Även om utgångspunkten är att skattepengar ska gå till samhällsverksamhet som kommer alla till del och att skattepengar ska användas till det som de är avsedda för, undrar jag hur det uppnås genom att man begränsar vinsterna i välfärden. Vissa saker slår mig när jag läser Ilmar Reepalus välfärdsutredning. Först konstateras att kvaliteten bedöms vara likvärdig i privata och offentligt drivna verksamheter - vissa delar är bättre här, och andra delar är bättre där.
Sedan visar man att företag i välfärdssektorn gör vinst, även om man fick leta ett tag för att hitta ett nyckeltal som var tillräckligt dramatiskt. Därefter drar man slutsatsen att man ska stoppa företag från att göra vinst. Hur landade man där?
Om privata företag levererar likvärdiga tjänster och produkter med samma kvalitet som kommuner och landsting till en lägre kostnad, varför är då inte den naturliga frågan: Varför är kommunernas och landstingens kostnader högre för att leverera motsvarande produkter och tjänster? Hur kan samhällsproblemet för socialdemokrater, miljöpartister och vänsterpartister vara att företagen gör vinst?
Därför undrar jag: Varför är inte frågan som vi diskuterar här vad kommuner och landsting kan göra annorlunda?