Eva Olofsson (V):
Debatten blev kanske lite vidare nu än vad jag hade tänkt. Jag tänkte ändå hålla mig till välfärden och den kommunala sektorn i första hand. Jag kan bara konstatera att 2006 var det år som vi hade val. Jag kan inte påminna mig om att vi direkt skar ned i pengarna till stadsdelarna och äldreomsorgen det året.
Det handlar nog om hur man i stället jobbade med äldreomsorgen på olika sätt och de behov som fanns. Inte för att alla behov var tillfredsställda, men det låg inga större sparbeting valåret. Det kan jag lova Maria Larsson. Det brukar aldrig göra det valår av något skäl, vilka som än har makten. Jag vill gärna komma tillbaka till kommunernas ekonomi i dag.
Ja, kommunerna har mycket pengar, men de har stora välfärdsuppdrag: äldreomsorg, handikappomsorg, skola, förskola, och så vidare. Nu debatterar vi i första hand äldreomsorgen. Vi kan konstatera att rapporterna duggar ganska tätt nu. SKL har varnat för frysta statsbidrag och sagt att de närmaste åren försvinner 15 000 jobb i kommunerna om ingenting görs.
Ska vi späda på alla de 65 000 varsel som har varit på den privata sidan nu med ytterligare varsel i kommunerna? Det verkar inte speciellt vettigt. SKTF, kommunaltjänstemannaförbundet, har larmat om att det behövs 14 miljarder. De ser hur varslen kommer runt om i kommunerna där de har sina medlemmar. Kommunal har också larmat om de tysta varslen, de som inte går in till Arbetsförmedlingen.
Det är vikarier och timanställda som får gå. Det sker i en väldigt snabb takt just nu. Då är det, tycker jag, väldigt viktigt att kommunerna får förutsättningarna. Kommer det pengar, inte bara till fordonsindustrin, ROT-avdrag och annat till hantverkare och pengar till banksidan, utan kommer det till välfärdssektorn och den kvinnodominerade sektorn? Jag tänkte ta upp arbetsförhållandena som var med i den här rapporten.
Varannan kommunalare uppgav där att de inte kunde påverka sina arbetstider, 37 procent att de inte hade rätt till heltid, fyra av tio under 29 år att de hade en otrygg anställning och nästan hälften att de inte hade en lön som går att leva på. Jag är liksom ministern glad över att vårdbiträden och undersköterskor är stolta över sitt jobb. Det är något som jag också möter många gånger när jag är ute på besök i äldreomsorgen.
Man har ett meningsfullt jobb, man tycker om sitt jobb, man gillar väldigt ofta sina arbetskamrater och har en väldigt bra stämning på arbetsplatsen. Men jag träffar också personal i dag som måste jobba delade turer på helgerna med uppehåll mitt på dagen som de inte kan använda till något speciellt, eftersom de ska jobba på förmiddagen och kvällen. Jag träffar personal som hemskt gärna heter "undersköterska" även i fortsättningen men som vill ha högre lön.
Jag träffar timanställda och vikarier som vill ha fasta tjänster och anställningstrygghet så att de kan planera för sitt liv. Jag träffar människor med påtvingad deltid, eftersom de a-kasseregler som alliansen har infört innebär att de tvingas söka andra jobb. Statsrådets svar är att det handlar om arbetsmarknadens parter eller att man ska välja den bästa arbetsgivaren.
Det kan man lätt säga i dag, när arbetslösheten stiger och det kommer att vara väldigt många som konkurrerar om jobben. Jag anser att kommunpaketet till välfärden behövs. Men det går också att lagstifta om rätt till heltid, med deltid som självvald möjlighet.
Det går också att ha en nationell vilja när det gäller att utjämna löneskillnader mellan kvinnor och män och att uppvärdera många av de lågavlönade och kvinnodominerade jobb som bland annat finns i kommunerna. Här skulle jag ha utförligare svar från ministern. Vill ministern inte göra någonting från nationellt håll när det gäller arbetsvillkoren?