KBLab/rixvox huggingface dataset:
Peter Eriksson (MP):
Maria Malmer Stenergard har frågat mig om jag avser att ställa krav på mottagarländer av bistånd att ta emot dem av sina medborgare som ska utvisas ur Sverige om de även i fortsättningen vill få svenskt bistånd.
Låt oss påminna oss om att det främsta målet för svenskt internationellt utvecklingssamarbete, så som fastlagt av riksdagen, är att skapa förutsättningar för bättre levnadsvillkor för människor som lever i fattigdom och förtryck. Regeringen anser att stöd i huvudsak ska gå till de minst utvecklade länderna, där fattigdomen är som mest utbredd.
I oberoende granskningar, till exempel av OECD-Dac, anses det svenska utvecklingssamarbetet hålla världsklass, och Sverige beröms för att vara en skicklig, resultatinriktad och effektiv biståndsaktör. Det svenska utvecklingssamarbetet är dock inte generellt utan villkor.
Tvärtom står regeringen genom vårt internationella utvecklingssamarbete tydligt upp för rättighetsfrågor och värnar konsekvent biståndspolitiska principer. Svenskt bistånd utgår från värderingar som är grundläggande för det svenska statsskicket - demokrati, grundläggande fri- och rättigheter, öppenhet och transparens - och värnar om lokalt ägarskap. Regeringen agerar när utvecklingen går åt fel håll.
I budgetpropositionen 2020 anges uttryckligen att som utgångspunkt ska stödet till staten minska vid en negativ utveckling vad gäller mänskliga rättigheter och demokrati. Mot bakgrund av den negativa utvecklingen beträffande respekten för mänskliga rättigheter och demokratiskt utrymme beslutade regeringen exempelvis nyligen att minska biståndet till Tanzania.
Sverige kommer i stället att arbeta mer selektivt med den tanzaniska staten inom områden där det krävs för att göra skillnad för de allra fattigaste. Samtidigt ökar vi stödet till det civila samhället och privata aktörer för att kunna stärka den demokratiska utvecklingen.
Jag vill också påminna om att den största delen av det svenska bilaterala biståndet inte är så kallat stat-till-stat-stöd utan går till aktörer och samarbeten utanför staten. Mot denna bakgrund anser regeringen att ett generellt krav om återtagande av medborgare för att ett samarbetsland fortsatt ska få svenskt bistånd varken är ändamålsenligt eller utgör ett effektivt utvecklingssamarbete.
Avslutningsvis vill jag framhålla att för att kunna upprätthålla en human, rättssäker och långsiktigt hållbar asylpolitik måste de som efter en rättssäker prövning av sina asylskäl fått ett avslagsbeslut återvända så snabbt som möjligt. Regeringen kommer att fortsätta arbeta med återvändandefrågorna, bland annat genom dialog med mottagarländerna och fortsatt stöd till återvändandearbetet på EU-nivå. Det är ett arbete som leds av Justitiedepartementet.
Peter Eriksson (MP):
Biståndsdebatten eller interpellationsdebatten är intressant och berör ett viktigt ämne.
Jag kan säga att vi från svensk sida och den svenska regeringens sida har gjort en hel del som handlar om återvändande och om att stärka möjligheterna att använda tvångsmedel när det gäller flyktingar som har fått avslag på sin asylansökan och som ska återvända till sina hemländer. I dag är det inte så många länder som vi har problem med på det här området.
Vi har till exempel ett avtal med Marocko. Där har det förändrats kraftigt. Vi har ett avtal med Afghanistan, som har varit ett land med bekymmer i detta avseende. De länder som är kvar i dag och som vi har problem med i detta avseende är närmast Somalia, Irak och Iran.
Det är inte den stora andelen av våra biståndsländer som det här berör. När det gäller Somalia och Irak är det ganska speciella och problematiska situationer. Det är sköra regeringar, och man har levt med inbördeskrig och krig med omvärlden under många år.
Somalia har varit ett katastrofland. I dag finns det 2,6 miljoner somalier som lever som flyktingar i sitt eget land. Regeringen fungerar, och det finns ett hopp om att det är på väg att bli en förbättring på detta område.
Men det är mycket kvar innan vi hamnar i en situation där Somalia är ett land som alla andra, där man har fungerande samhällsinstitutioner och där man har en stabil utveckling med fred och frihet. När det gäller Irak vet vi också att de har levt i krig under väldigt många år.
Efter Syriensituationen med krig i Syrien har också stora delar av Irak varit inblandade i krig, och man har en väldigt svår situation att hantera. Det tredje landet, Iran, har vi inget bilateralt bistånd till. Där är inte den här frågan aktuell eller tillämpbar över huvud taget, tycker jag. Magdalena Schröder tar upp den generella frågan om svenskt bistånd.
Det är en skröna som hon berättar: att vi har så mycket bistånd i Sverige att vi inte vet vad pengarna ska gå till. Det är tvärtom. Vi har stora problem med att klara av de stora utmaningar som finns i världen. Svenskt bistånd har tyvärr minskat i värde i och med att kronan har sjunkit i värde.
Vi har inte alls lätt att klara de enorma utmaningarna. Det finns över 70 miljoner flyktingar i världen. Det är över 100 miljoner människor som behöver humanitärt bistånd. Och en rad länder, framför allt i södra Afrika, har stora utmaningar. Där har situationen också förvärrats de senaste åren.
Dessutom finns det miljö- och klimatutmaningar i vår omvärld som vi måste försöka bidra till att klara av. Det är naturligtvis också av svenskt intresse att klara det.
Peter Eriksson (MP):
Man kan naturligtvis prata om principer. Men man kan också prata om människor, och det som är målet för svenskt bistånd handlar om att minska fattigdom och förtryck i världen. Det är riksdagen som har fastställt det målet, och det är det målet som regeringen och Sida försöker att upprätthålla.
Sedan har vi andra departement som jobbar med frågor kring migration och flyktingar som har kommit till Sverige, och det är en helt annan uppgift. Jag tror att det kan vara viktigt att hålla isär de här uppgifterna, men det vill inte längre Moderaterna göra.
Man pratar hellre om att biståndet ska verka i svenska intressen och att vi ska använda biståndet för helt andra saker än de mål som riksdagen har fastlagt. Dessutom ska vi slakta biståndet i omfattning genom att kraftigt minska det. Det handlar om en helt annan politik som Moderaterna nu torgför.
När det gäller frågan om återtagande och att länder ska ta emot sina medborgare som har fått nej på sin asylansökan vill jag säga att det inte är så att den svenska regeringen inte bryr sig om den frågan. Vi jobbar väldigt mycket med den frågan i den svenska regeringen.
Om vi jämför med länderna inom EU har vi ett mycket högre återvändande av dem som inte fått asylgodkännande än vad genomsnittet är inom EU. Omkring två tredjedelar av dem som får avslag här återvänder, medan genomsnittet inom EU är mindre än hälften. Jag tycker att de som får avslag ska återvända hem.
Det är ingen tvekan om det. Men det finns några länder där vi har utmaningar att klara av det här, till exempel länder som har varit i krig och konflikt och fortfarande är väldigt sköra och har stora problem. Det måste man också kunna ta viss hänsyn till när man diskuterar de här frågorna. I dessa fall för Sverige en dialog om att försöka få till ett avtal.
Jag tycker bara inte att det är en bra idé med en generell princip som kopplar återvändande till svenskt bistånd. Särskilt när man ser att det här bara berör ett väldigt litet fåtal av de biståndsländer som vi arbetar med är det kanske felaktigt att göra den kopplingen generellt.
Hur ska vi stärka och jobba med det här? Hur ska vi få till fler avtal inom detta område? Det kanske snarare är någonting som man bör tala med Justitiedepartementet om. Demokratikämpar i olika länder arbetar för fred och frihet och för att stärka demokratin och utvecklingen så att människor kan leva ett anständigt liv i dessa länder.
Genom att bygga upp stater och samhällen som fungerar kan vi därmed också göra internationella avtal med de regeringarna.
Peter Eriksson (MP):
Jag vill notera att jag inte någon gång har sagt att vi inte arbetar med att försöka få till ett avtal med de länder som vi diskuterar. Det finns sådana diskussioner. Men det behövs också en motpart som fungerar för att man ska kunna göra ett sådant avtal.
Det är inte självklart att man ska stoppa biståndet till humanitär hjälp eller för att stärka institutionerna så att det ska bli ett fungerande samhälle i syfte att försöka tvinga fram ett sådant avtal. Jag är inte alls säker på att det hjälper.
Det är också så att i flera av de länder som vi pratar om är remitteringar en av de viktigaste inkomsterna för släkt, vänner och familjer.
Det är ofta känsligt att offentligt driva en sådan sak och för regeringen att göra ett sådant åtagande när landet befinner sig i en katastrof, både ekonomiskt och säkerhetspolitiskt.
Därför är det kanske inte någon bra idé att ta generella beslut i en fråga som bara berör ett fåtal länder som befinner sig i ett extremt utsatt och skört läge.
Peter Eriksson (MP):
Jag har redan svarat på en del av de frågor som Ludvig Aspling valde att ställa igen. I inledningen av mitt förra anförande nämnde jag att utvecklingen i världen som helhet tyvärr går åt fel håll när det gäller demokrati och mänskliga rättigheter.
Det är en väldigt oroväckande utveckling som tyvärr berör alla världsdelar. Det är detta som har varit utgångspunkten för att vi från regeringens och Utrikesdepartementets sida - och från min sida - nu driver en demokratisatsning som innebär att vi stärker de politiska insatserna, både ekonomiskt och politiskt, inom hela detta område.
Det gäller hela vårt biståndsarbete. Alla insatser vi gör - insatserna från Sida - är utsatta för utvärderingar av olika slag. Därför är det rent nonsens att påstå att det inte skulle ske någon utvärdering av det vi håller på med. Det görs av alla insatser.
Den demokratisatsning som vi nu talar om har precis påbörjats. Den kommer att fortsätta i flera år framöver. Jag tror inte att detta ensamt kommer att kunna vända utvecklingen i världen - det vore ganska naivt att tro den saken - men syftet är att vi ska kunna bidra.
Genom att stärka våra insatser och genom att vara mer enhetligt inriktade - alla våra resurser när det gäller ambassader, politiskt arbete och våra biståndsorganisationer ska vara inriktade på detta - ska vi kunna bidra till att vända denna utveckling, särskilt om vi gör det tillsammans med andra länder och med de multilaterala organisationer vi har i världen.
Tyvärr tror jag inte - och jag hade heller inte förväntat mig - att Ludvig Aspling skulle delta i ett sådant arbete. Ludvig Aspling är ju företrädare för ett parti som engagerat sig i att motverka demokratin och som har rötter som är klart antidemokratiska.
I varje land där Asplings kamrater fått genomslag och makt har det lett till försämrad utveckling när det gäller rättssamhälle och när det gäller mänskliga rättigheter.
Jag hade inte förväntat mig något stöd därifrån, utan jag räknade snarare med att jag skulle mötas av attityden att det är meningslöst att försöka kämpa mot en negativ utveckling på det här området och att pengarna kastas bort. Jag tror inte det. Jag tror att det är helt avgörande att vi kan vända den här utvecklingen för att vi ska kunna leva i länder med fred och frihet i framtiden.
Peter Eriksson (MP):
Jag vill bara vara tydlig med att det inte i första hand är jag och Sida som slirar på sanningen, utan det är Ludvig Aspling som plockar ut detaljer och lägger saker i min mun och i Sidas mun som vi inte riktigt har sagt.
Trots de stora insatser vi nu gör på klimatområdet har vi inte lyckats vända utvecklingen i världen. Det är också så på demokratiområdet, och det är ingenting som jag undanhåller. Jag säger att det är skälet till att vi måste förstärka de här insatserna i flera delar av världen och rikta dem till rätt områden.
Demokratiutvecklingen går åt fel håll. Det är jag inte ensam om att säga, utan det säger man inom alla institut som bevakar och forskar på området. En stor del av världens befolkning, kanske till och med en majoritet av världens befolkning, lever i länder där utvecklingen går åt fel håll. Svenskt bistånd har inte lyckats vända utvecklingen. Det är ingenting som man behöver undanhålla eller skämmas för.
I ett globalt perspektiv är det ganska små insatser vi har lyckats göra än så länge, men för de människor som berörs har de ändå varit viktiga. Jag håller med om att utvecklingen i Kambodja har gått åt drastiskt fel håll de senaste åren.
Men vi vet inte vad som hade hänt om vi inte hade varit där, om det civilsamhälle hade funnits som ändå finns där i dag och som försöker göra någonting mot den negativa utvecklingen. Jag anser att man måste kunna hävda att det har gjorts positiva insatser i världens länder, även om utvecklingen totalt sett eller i det landet sammantaget går åt fel håll.
Jag är mycket bekymrad över både demokratiutvecklingen i världen och hur det ser ut i Sverige i dag, för vi ser hur partier med en historia som inte alls är positiv till demokrati växer och tar större utrymme. Vi har en samhällsdebatt i många sociala medier där alltmer hot och hat dominerar.
Peter Eriksson (MP):
Jag ska ta tillfället i akt att svara på ytterligare två saker. Ludvig Aspling anser att det inte behövs något svenskt arbete mot barnäktenskap, men vi gör tvärtom rätt stora insatser för SRHR och mot övergrepp på barn och ungdomar i många länder, inte minst i Afrika.
Det har betydande effekt i många fall. I just Zimbabwe har Sverige varit med och arbetat för en förändring.
Man har inte kommit ända fram så att en ny lag har antagits, men det finns ingen anledning att tro att vår insats inte har bidragit på ett positivt sätt till utvecklingen. Jag vet att det har gjort det i många av de andra länder vi jobbar i. Så till dans och annan kultur.
I länder med stora konflikter kan samtal och kulturevenemang ofta bidra till att minska konflikter och överbrygga motsättningar mellan grupper och människor vilket leder till en mer anständig och bättre situation i dessa länder.
Jag känner stort hopp om att Sverige i demokratisatsningen och tillsammans med andra länder kan göra ännu mer och bidra till att världen får en bättre demokratiutveckling. Sverige kommer dock inte ensamt att kunna vända det här.
Peter Eriksson (MP):
Lars Adaktusson har frågat mig om jag är beredd att verka för att villkora biståndet till fler stater än Tanzania och i så fall vilka. Han frågar också om jag avser att regeringen ska ställa sig bakom kravet på att frysa Sveriges bistånd till den palestinska myndigheten via Unrwa samt om jag är beredd att ställa samma krav på demokrati och mänskliga rättigheter gentemot palestinska områden som man nu gör gentemot Tanzania.
Regeringen har agerat på den tydliga tillbakagång vad gäller demokrati och respekt för mänskliga rättigheter som sker i Tanzania. Vi har beslutat om en ny strategi för utvecklingssamarbetet som innebär ett mer begränsat samarbete med tanzaniska staten. Vi stärker samtidigt vårt samarbete med det civila samhället, multilaterala organisationer och privata aktörer.
På så sätt kan vi göra störst skillnad för de mest utsatta och främja arbetet för ökad demokrati och mänskliga rättigheter i landet. Vid en negativ utveckling vad gäller mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatens principer i ett av våra samarbetsländer är utgångspunkten att stödet till staten ska minska.
Det är samtidigt viktigt att fortsätta stödja de krafter i landet, var de än finns, som bedöms ha viljan och förmågan att bidra till ökad demokrati och respekt för mänskliga rättigheter. Sverige ska stå upp för demokratiska principer, särskilt när de utmanas. Det övergripande målet för Sveriges bistånd till Palestina är att bidra till en hållbar tvåstatslösning som möjliggör för Israel och Palestina att leva sida vid sida i fredlig samexistens.
Regeringen har förklarat detta många gånger, men jag upprepar det gärna igen: Sverige ger inget budgetstöd till den palestinska myndigheten. Sverige ger inget bistånd till den palestinska myndigheten via Unrwa. Inte heller Unrwa ger något bistånd till den palestinska myndigheten. Unrwa är alltså ett FN-organ som ger humanitärt bistånd till Palestinaflyktingar.
Det ägnas huvudsakligen åt skolgång, hälsovård och akut nödhjälp, och dess verksamhet spelar en viktig roll för stabiliteten i regionen. Det humanitära biståndet utgår från humanitära behov och humanitära principer. Regeringen avser att fortsätta att stödja Unrwa.
Peter Eriksson (MP):
Lars Adaktusson gör jämförelser som inte är riktigt rimliga att göra. Först och främst: Som jag ser det ställer vi inte upp några villkor, men vi ställer krav. Det är inte ett villkorat bistånd i den meningen, men vi ställer krav på de länder - och på regeringarna i de länder - som vi har ett samarbete med.
Biståndet till allt fler länder går dock inte till länderna utan verkar i länderna. Det går till organisationer och människor som finns i civilsamhället och som verkar för demokrati och kan arbeta trots en ibland väldigt svår situation i ett krympande demokratiskt utrymme.
Det är tyvärr en utveckling som vi ser i många länder; jag tror inte att vi ska tro att vi med biståndet klarar att vända utvecklingen i hela världen. Tyvärr är detta med ett krympande demokratiskt utrymme en trend vi har sett i många länder i världen.
Men i länder där utvecklingen går åt fel håll ska vi ha ett minskat samarbete med staten eller regeringen. Det är detta vi nu har gjort i Tanzania, och vi kommer att göra det i fler länder allteftersom vi förändrar strategierna och byter ut och förnyar dem när de går ut. Så gör vi också när det gäller den palestinska myndigheten.
Som jag sa har vi inte ett samarbete direkt med den palestinska myndigheten. Den stora summan handlar om den FN-organisation som verkar när det gäller sjukvård och skolor, inte bara i de områden som den palestinska myndigheten har viss rådighet över utan också i länderna runt omkring, som Libanon och Jordanien.
I stor utsträckning handlar det om palestinska flyktingar och om de barn som går i skolan och som får hälsovård i till exempel Jordanien eller Libanon. Det tycker jag att vi måste komma ihåg när vi för denna diskussion.
Dessutom har vi en väldigt besvärlig situation - det måste man inse - och en väldigt polariserad situation när det gäller relationerna mellan Israel och Palestina, som kanske är värre än på många andra håll runt om i världen. Det gör ju inte situationen enklare att det dessutom finns områden som Gaza, som den palestinska myndigheten inte har kontroll över.
Där är det i stället Hamas som styr, och 1 miljon människor befinner sig i en situation där inte ens vi från svenskt håll har fullt tillträde till området.
Det är väldigt svårt att över huvud taget kunna följa detta och göra bra utvärderingar på grund av de hinder som Israel ställer upp, som begränsar tillträdet till området för svenska myndigheter, för den svenska ambassaden och för svenska biståndsarbetare.
Som jag började med att säga följer vi samma grundidé när det gäller Palestina som vi gör i Tanzania. Det kommer vi med all säkerhet att göra också när vi snart ser över biståndet till Irak och en rad andra länder där vi ser stora problem med en krympande demokratisk utveckling och minskad tillgång till mänskliga rättigheter för människor.
Peter Eriksson (MP):
Jag tycker att vi verkar vara överens om väldigt mycket i detta. Vi verkar vara överens om att den skärpning som regeringen nu genomför när det gäller biståndet och synen på demokrati är bra och om att detta är en riktig inriktning.
När det demokratiska utrymmet för människor minskar - när det sker en tillbakagång - ska vi också minska samarbetet med staten. Jag tror att vi är överens även om detta, men min känsla är att herr Adaktusson inte riktigt lyssnar fullt ut på vad jag säger utan väljer halva meningarna.
Det finns en särskild aversion och problematik när det gäller Palestina och relationen mellan Israel och Palestina som gör att denna diskussion, som jag ser det, förs på ett felaktigt sätt.
Jag vill samtidigt säga till Lars Adaktusson att jag tycker att han och Kristdemokraterna förtjänar respekt för att de står upp för enprocentsmålet.
Jag tycker att detta är starkt och viktigt i det läge som vi nu har, där flera partier attackerar biståndet och bedriver en kampanj mot enprocentsmålet och mot att vi ska fortsätta att ha ett starkt internationellt solidaritetsarbete. Jag tycker att det är väldigt viktigt.
Jag vill tacka Lars Adaktusson för detta engagemang, som jag tycker stärker det arbete som vi bedriver från regeringens sida och som jag försöker att bedriva också i fråga om demokrati och mänskliga rättigheter.
Jag är också mycket bekymrad över utvecklingen på Nineveslätten i Irak och i en rad andra områden där etniska grupper och religiösa minoriteter hamnar i en utsatt position från olika håll.
Jag tycker att vi måste göra allt vi kan för att bidra till att få en lösning och för att ge stöd och hjälp till de grupper som i dag är mycket utsatta, såväl i Mellanöstern som i andra delar av världen där samma eller motsvarande saker pågår. Jag tror inte att skillnaderna mellan mig och Lars Adaktusson egentligen är så stora i denna fråga.
Det kanske finns en särskild problematik när det gäller frågan om Palestina och Israel, vilket man måste ha en viss förståelse för. Detta berör djupa känslor och viktiga saker, och det påverkar hur man ser på denna utveckling.
Jag tycker dock att det finns en stark problematik också på den israeliska sidan, där vi i dag har en högerregim som utan att blinka kan säga att man vill annektera hela områden som i dag lyder under den palestinska myndigheten och som är under palestinsk kontroll.
Detta kan man göra utan några som helst problem i världssamfundet.
Peter Eriksson (MP):
Sedan jag tillträdde den här posten har vi skärpt regelverket. Vi kommer inte att fortsätta som det var tidigare. Vi kommer att ställa högre krav när det gäller demokrati och mänskliga rättigheter på de länder och regeringar som vi samarbetar med eller där vi verkar. Det är en skillnad mot tidigare. Jag ställer högre krav.
Det är därför vi diskuterar frågan om Tanzania som ett exempel. Jag menar att vi går i den riktningen också i andra länder. När det gäller Palestina och den palestinska myndigheten förstår jag dock inte riktigt fullt ut vad Lars Adaktusson menar. Är det så att vi ska dra undan det stöd vi ger till FN-organisationen så att vi måste stänga skolor för palestinska barn?
Är det vad Lars Adaktusson menar? Jag har annars väldigt svårt att se vad det är som vi ska ändra. Vi ger nämligen inget bistånd till den palestinska myndigheten. Vi ger det till organisationer och människor som verkar för demokrati, för ökad yttrandefrihet och för större möjligheter att fungera i det palestinska området.
Jag tror därför att det egentligen inte är så stor skillnad i vad vi vill och tycker i den här frågan.