KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Ekström (S):
En fråga som beskrivs i detta betänkande är styrningen av länsstyrelserna. Dessa har en viktig roll i statens styrning i olika frågor. Sveriges länsstyrelser skapades genom 1634 års regeringsform. Jag nämner det därför att upphovsmannen Axel Oxenstierna ligger begravd i Jäders kyrka i min hemförsamling.
Han lade grunden till den svenska förvaltningsmodellen med självstyrande statliga myndigheter under regeringen. Denna ovanliga modell, som månget statsråd har svurit över, har tjänat Sverige väl men gör att myndigheterna måste styras med andra medel än direkta order.
Regeringen beslutar om förordningar, årliga regleringsbrev som ett resultat av budgeten, instruktioner för länsstyrelserna och så vidare. Styrningen kan synas spretig och granskades av Riksrevisionen i en utredning kallad Vanans makt . Den är kritisk till styrningen och påpekar problemen både ur regeringens styrande perspektiv och ur länsstyrelsernas verkställande.
Regeringskansliet hade inte en samlad bild av mängden uppdrag, och dessutom visade det sig att länsstyrelserna fick cirka 50 uppdrag via andra myndigheter. Riksrevisionen föreslog då att samla alla uppdrag i regleringsbreven. KU betonade vid behandlingen av regeringens skrivelse med anledning av granskningen att berörda statliga myndigheter behövde samarbeta med länsstyrelserna.
Totalt hade länsstyrelserna 91 uppdrag givna i regleringsbreven 2022, förutom de 50 indirekta via myndigheter och 26 andra uppdrag givna i särskild ordning.
För den som liksom jag har följt länsstyrelsernas verksamhet inifrån sedan 1995 via styrelse och senare insynsråd är regeringens avsikt att minska antalet uppdrag och detaljeringsgraden i dessa välkommen. Även den splittrade finansieringen gör verksamheten svårstyrd för länsledningarna.
Sammanfattningsvis har steg tagits för att göra styrningen tydligare, men också för att ge länsstyrelserna större frihet. Länsstyrelserna är ett viktigt verktyg för staten, och en bättre styrning är välkommen.
Hans Ekström (S):
Vi lever i en tid präglad av stor osäkerhet. Det är en orolig tid då många människor har funderingar över vad framtiden bär i sitt sköte. Vi har mer våld i samhället och i världen än vad vi haft under lång tid.
I den här tiden präglas det öppna, demokratiska samhället av en svår balansgång mellan den öppenhet och frihet som vi har behov av och behovet av att skydda det öppna och demokratiska samhället. Det här grundlagsförslaget är inte ute efter att begränsa människors frihet.
Det är ute efter att skydda det öppna, demokratiska samhället. Allmänheten har rätt att begära att samhället vidtar de åtgärder som behövs för att skydda vårt öppna samhällsskick, och det är med detta syfte som lagförslaget är framtaget.
Jag tror att effekterna för samhället om människor upplevde att vi inte vidtar de åtgärder som behövs för att skydda samhället skulle vara alldeles förödande. Jag yrkar därför bifall till KU:s förslag till beslut.
Hans Ekström (S):
Vi ska nu diskutera ett grundlagsärende som har skapat debatt de senaste veckorna. Som vanligt kommer debatten sent inpå; det hade varit välkommet om argument med mera hade luftats tidigare. Men nu är vi där vi är.
De argument som har framförts om att förslaget bland annat försvårar journalistisk granskning av internationellt samarbete och annat ska jag försöka att diskutera. Jag kommer senare att beskriva vad som har gjorts för att försöka förhindra sådana begränsningar. Till att börja måste man fråga sig vad det är för problem som man försöker komma åt med förslaget.
En person som anskaffar uppgifter som är känsliga med hänsyn till rikets säkerhet i syfte att vidarebefordra dessa till exempel till en terroristorganisation med statsliknande kontroll över ett geografiskt område, till exempel IS/Daish, kan inte straffas med stöd av spioneribestämmelsen som den är utformad i dag. Den bristen i lagstiftningen åtgärdar vi nu.
Internationella freds- och säkerhetsfrämjande samarbeten bygger på förtroende mellan de länder som deltar. Vi måste också inom dessa samarbeten kunna skydda känsliga uppgifter. Därför är det rimligt att vi har en lagstiftning som inte tillåter att man exempelvis röjer en information till främmande makt eller terrororganisationer.
Att röja hemliga uppgifter kommer inte att vara straffbart om det är försvarligt med hänsyn till syfte och övriga omständigheter. Vår bedömning är att granskande journalistik tydligt faller utanför det som är straffbart. Men det kan också handla om opinionsbildning eller avslöjande av missförhållanden.
Det ska helt enkelt göras en helhetsbedömning av syfte och omständigheter. Vidare bygger förslaget på att man gör en proportionalitetsbedömning. Det måste helt enkelt handla om synnerligen höga skyddsvärden. Syftet är inte heller att omöjliggöra journalistisk granskning.
Det vore däremot helt ansvarslöst mot samarbetspartner att inte kunna beivra spridning som uppenbart har till syfte att skada, inte att kritiskt granska. Den särskilda ordningen för tryckfrihetsbrott och yttrandefrihetsbrott med JK som åklagare och jury har också till syfte att värna tryck- och yttrandefrihet. Vi har en ytterligare skyddsfunktion i det.
Vi menar att förslaget är utformat för att möjliggöra den besvärliga balansgång mellan öppenhet och sekretess som ett internationellt samarbete bygger på. Om förändringarna skulle skapa oväntade problem är vi naturligtvis öppna för att se över lagstiftningen. Jag yrkar bifall till utskottets förslag i KU:s betänkande och avslag på det framförda förslaget.
Hans Ekström (S):
Man kan diskutera var naiviteten ligger. Finns det kanske en naivitet om vi inte har instrument för att komma åt den som sprider information med syfte att skada svensk personal eller utländsk personal i internationella samarbeten? Det kanske man också kan kalla naivitet.
Jag menar att förslaget klarar den balansen. Skulle det visa sig att det inte gör det tror jag att vi är många i den här kammaren som förstår att vi måste göra någonting åt det.
Hans Ekström (S):
Inför framskrivandet hade man lyssnat in remissinstanserna och byggt in garantier i förslaget för att försöka skydda de verksamheter och den insyn som vi är överens om är viktiga i ett demokratiskt samhälle.
Vem skulle vilja delta i ett internationellt samarbete med Sverige om vi inte kan skydda personal och våra samarbetspartner och den information vi får del av i de samarbetena? Det kanske finns ett mått av naivitet i den ändan.
Laila Olsen (S):
Jag vill börja med att tacka för svaret på min interpellation. Jag vet att statsrådet Maria Larsson arbetat mycket med dessa frågor. Jag vet också att de sätts högt på dagordningen. Så ska det vara, och så långt är vi överens, men det ändrar inte förhållandena. I dag är fortfarande en tredjedel av de äldre i särskilt och ordinärt boende undernärda.
Siffrorna är i dag i stort sett likadana som för ett tiotal år sedan, och det ser likadant ut i hela landet trots att stimulansmedel på 5 miljarder kronor, 5 000 miljoner kronor, har delats ut till kommuner och landsting sedan ett tiotal år tillbaka för att förbättra situationen. Ibland måste man ta nya grepp i stället för att lappa och laga i det befintliga systemet.
Kostnaderna för sjukhusvistelser där undernäring är en av diagnoserna är stora i dag. Sveriges främsta forskare inom geriatrik och nutrition är i dag överens om att det saknas ett helhetsperspektiv i vården av och omsorgen om multisjuka äldre. Man efterlyser en samlad vård utifrån den enskildes behov.
Vi behöver lokala och regionala äldrevårdscentraler med kompetens om både de äldres sjukdomar och kostfrågorna. Samverkan är inte nog. Vi behöver en gemensam punkt där man kan identifiera, bemöta och planera de insatser som behövs för de äldre och återkommande följa upp hur behandlingen fungerar.
Hur vi tar hand om äldre människor är en viktig framtidsfråga. Jag har i dag frågat äldreminister Maria Larsson om hon tänker ta initiativ till en utredning om att låta matkostnaderna ingå i maxtaxan för äldre. Varför det? Jo, det finns ett gammalt talesätt: Det man förlorar på gungorna tar man igen på karusellen.
Jag vill hävda att det är samhällsekonomiskt gynnsamt att ha en helhetssyn på omsorgen om äldre. Klinisk nutrition är ett etablerat forskningsområde. Vi vet att matbehandling fungerar. När det gäller andra grupper i samhället, till exempel barn i barnomsorgen, ingår måltiderna i maxtaxan. Skattefinansierade måltider i skolan är en självklarhet.
Vi vet att utan tillräckligt med näring fungerar inte inlärningen hos barn på ett optimalt sätt. Fru talman! Vi borde tänka likadant i äldreomsorgen. Vi vet att kroppen behöver extra näring vid en läkningsprocess. Medicinförgiftningar hos äldre är ett stort problem i dag. Förklaringen är ofta att medicinen ordineras och äts utan att kopplas till en ordentlig kosthållning.
Utan mat som forslar runt medicinen i kroppen hjälper inte medicinen på rätt sätt. Den psykiska ohälsan hos äldre ökar också, och även förvirringstillstånd kan kopplas till undernäring. Mat är en del av den medicinska vården. Jag är övertygad om att kostnaderna i den regionala sjukvården minskar i större omfattning än vad kostnaderna för det förebyggande arbetet ökar om vi lägger in kostnaderna för maten i maxtaxan.
Det viktigaste är dock att det mänskliga lidandet minskar. Jag vill nu ställa en fråga till Maria Larsson. Varför har vi skattefinansierad mat i barnomsorgen och skolan men inte i äldreomsorgen?
Laila Olsen (S):
Låt mig börja med att konstatera att jag inte fick något svar på min fråga om varför vi har skattefinansierad mat i barnomsorgen och skolan men inte i äldreomsorgen. Det kanske också kommer i nästa inlägg. I april månad i år ställde jag en skriftlig fråga till statsrådet Maria Larsson om avgifter för mat i äldreomsorgen.
Anledningen till frågan var att det i dag är många kommuner som tar ut en oskälig avgift för maten i äldreomsorgen. Maxtaxan för vården i äldreomsorgen inrättades, precis som Maria Larsson sade, 2002 för att skydda pensionärer mot för höga avgifter. Tyvärr hittade en hel del kommuner kryphål när det gällde avgifter för maten för äldre.
Det skiljer i dag 2 500 kronor i månaden mellan olika kommuners avgifter, alltifrån 1 500 kronor som är den matavgift som Socialstyrelsen rekommenderar kommunerna att ta ut upp till, som Maria Larsson sade, 4 000 kronor i månaden. I dag är det också stor skillnad på olika pensionärers levnadsvillkor. Taxe- och avgiftssystemet inom äldreomsorgen är i dag inte rättvist.
De pensionärer med låg pension får i vissa kommuner betala höga matavgifter, och som en konsekvens får de leva under existensminimum. Det finns inte tillräckligt med skyddsfaktorer i dagens taxa.
Fler och fler kommuner har hittat andra vägar att få in avgifter när maxtaxan begränsar avgifterna för vården, vilket drabbar dem som är svagast i samhället, det vill säga äldre, ofta multisjuka, låginkomsttagare. Statsrådet Maria Larsson svarade i april på min fråga att det kan vara så eftersom kommunerna i dag har rätt att ta ut olika avgifter.
Jag tycker att det finns även andra skäl än rättvisa för att lägga in matkostnader i maxtaxan. Trots flera års riktade stimulansåtgärder för att uppvärdera matens betydelse är fortfarande en tredjedel av de äldre i särskilt och ordinärt boende undernärda. Vi vet att kost- och näringsfrågor inom vård och omsorg för äldre har grundläggande betydelse för kvaliteten i hela äldreomsorgen.
Kostbehandling är en del av den medicinska vården och regleras av hälso- och sjukvårdslagen. Rätt mat i tillräcklig mängd och måltider rätt fördelade över dygnet är viktigt för multisjuka äldre. Då borde, enligt mitt sätt att se det, maten också ingå i maxtaxan för vården. Med en annan konstruktion på maxtaxan skulle ingen pensionär behöva leva under existensminimum. Fru talman!
Man kan uppskatta kostnaderna för undernäring i Sverige till 3 miljarder kronor per år. Det finns i dag inga statistiska beräkningar på detta. I Sveriges Kommuner och Landstings undersökning som publicerades i mars i år har man tittat på vårdkostnader för multisjuka äldre. Där konstaterade man att genom ett förebyggande arbete kan man få ned kostnaderna betydligt samtidigt som livskvaliteten ökar för den enskilde.
Tycker inte statsrådet Maria Larsson att det är rimligt att ta ett initiativ för att utreda för- och nackdelar ur ett samhällsekonomiskt perspektiv om matkostnaderna skulle ingå i maxtaxan?
Laila Olsen (S):
Det är sant att maxtaxan inrättades under vår tid. I förarbetena till lagen om maxtaxa framgår att tillagning av mat ska ingå i maxtaxan. Det som har hänt i dag är att kommunerna tillämpar maxtaxan på ett sätt som det inte var meningen från början. Det finns inte i dag någon möjlighet för den enskilde att överklaga om man tycker att det har blivit fel.
Det är bra med andra aktörer som levererar mat till de äldre i kommunerna. Den erfarenhet jag har haft av de många små aktörerna är att de inte klarar av att laga mat med annan konsistens, och de klarar inte alltid av att laga energi- och näringsberikad mat på ett bra sätt. Det behöver utvecklas. Fru talman!
Som politiker har jag ett uppdrag att lyssna på medborgarna och den samlade expertisen, att analysera och värdera vad jag får till mig för att slutligen föreslå lösningar på olika problem.
Jag har gjort min läxa, och jag tror efter att ha tagit till mig av den omfattande forskning som finns tillgänglig i dag att om vi arbetar utifrån ett förebyggande synsätt där maten är en del av den medicinska behandlingen både i särskilt och i ordinärt boende minskar de totala kostnaderna för vård av äldre.
Som jag sade innan pekar alla utredningar, alltifrån den omfattande Senior 2005 som publicerades för snart tio år sedan till SKL:s undersökning i år, på att så är fallet. Genom att arbeta på ett mer förebyggande sätt där vi ser på den enskilda människan utifrån en helhetssyn minskar trycket på platser i sjukvården och i särskilt boende, och framför allt ökar livskvaliteten för den äldre.
Eftersom maten är en del av den medicinska vården behöver avgifterna också ligga i maxtaxan.
Teres Lindberg (S):
Tack för svaret! Den nationella strategin mot hiv och aids som antogs av riksdagen 2005 har som mål att antalet nyupptäckta fall av hivinfektion och virusöverföringar som skett i Sverige ska halveras till 2016. Det är jättebra. Men det är omöjligt att uppnå om man inte riktar insatserna mot grupper som är överrepresenterade och allra mest är i riskzonen.
Det är kanske det som är problemet här. I den överenskommelse man gjort som reglerar dessa områden lyfter man undan gruppen män som har sex med män. Det överensstämmer inte med den nationella strategin. Insatserna för den gruppen borde fortsättningsvis ha en hög prioritet.
Man lyfter fram i överenskommelsen att frivilligorganisationerna ska ha en särskilt viktig roll i det förebyggande arbetet, och du lyfter också fram det i ditt svar. Det är bra. Man kan fundera på varför frivilligorganisationerna inte får vara med i överenskommelserna när man överför ansvaret för projekt till frivilligorganisationerna, och det är de som ska jobba mot den överrepresenterade gruppen.
I stället svarar ministern och i överenskommelsen kan vi läsa att det i huvudsak är migranter och nyanlända som arbetet ska riktas mot. Men där finns också gruppen män som har sex med män. Det blir lite konstigt att man bara ska rikta sig mot vissa etniska grupper som har hiv och inte mer generellt. Jag anser inte att jag får svar på frågorna i min interpellation.
Möjligen kan man läsa mellan raderna att ministern inte tycker att det var helt bra att lyfta bort den här gruppen som prioriterad, men då borde kanske ministern också säga det i sitt interpellationssvar: Det här var kanske ett misstag. I den nya överenskommelsen som ska komma inför nästkommande treårsperiod borde man kanske lyfta fram den här gruppen.
Jag upprepar helt enkelt mina frågor: Varför finns inte gruppen män som har sex med män med i årets överenskommelse med Sveriges Kommuner och Landsting om hivprevention eller med i förhandlingarna om kommande överenskommelser? Varför har inte det nationella hivrådet och de frivilliga organisationerna varit med i diskussionerna om framtagandet av överenskommelserna och deras inriktning?
Teres Lindberg (S):
Problemet, socialministern, är snarare att man har tagit bort den här gruppen. Den har funnits med som prioriterad i tidigare överenskommelser, och nu finns den inte med. Jag hoppas ändå på det du säger här och det du skriver i ditt svar, att det här är en viktig grupp. Det är vi överens om.
Men jag kan faktiskt läsa mellan raderna att man ska försöka lyfta fram den här gruppen i nästkommande överenskommelse för 2010-2014. Där ser jag själva problemet. Det blir lite märkligt när det hänvisas till att man ska söka projektpengar för att jobba med gruppen män som har sex med män när det inte ska vara en mer generellt prioriterad grupp.
Det känns lite märkligt om man gör en sådan förskjutning, lyfter bort dem som prioriterad grupp och sedan säger: Ni får söka projektpengar. Det är väl å ena sidan bra att de kan göra det. Å andra sidan borde de kanske, när man gör en sådan förskjutning, vara med i en dialog inför framtagandet av de här överenskommelserna. Det har gjorts en förändring här, att man helt enkelt har lyft bort den prioriterade gruppen, som har varit med i tio överenskommelser men inte längre finns med.
Jag hoppas verkligen att man fortsättningsvis i de kommande överenskommelserna och i de diskussioner man har med Sveriges Kommuner och Landsting lyfter fram den här gruppen som prioriterad, för jag tror att det är väldigt angeläget.
Teres Lindberg (S):
Tack så mycket för svaret! Sverige har en lång tradition av att jobba just med sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. Trots det är siffrorna för könssjukdomar och oönskade graviditeter ganska höga. I dag är det landstingen som utformar SRHR-strategier och SRHR-policyer, men det finns inga riktlinjer för vad de ska innehålla.
Det märks ganska tydligt när man tittar på hur de olika landstingen hanterar dem. Till exempel kostar p-piller i ett landsting mer än i andra. En del ungdomsmottagningar stänger över sommaren.
Vi kan förvänta oss en fantastisk sommar, och det kanske är då som kärleken spirar allra mest och behovet av att besöka en ungdomsmottagning allra störst, där man har fokus på den unga gruppen. Här ser det väldigt olika ut. I Stockholm, där jag bor, kan köerna vara upp till tio veckor för att få en tid på en ungdomsmottagning.
Det är egentligen inte rimligt, och därför borde man ta fram en policy eller en nationell strategi för detta. Statens folkhälsoinstitut föreslog att man skulle få i uppdrag att ta fram en SRHR-strategi för dessa frågor så att det blir mer jämlikt över landet.
Jag anser att detta behov är väldigt stort. Det är fantastiskt många bra saker som ministern berättar om i sitt svar på min interpellation, men han svarar egentligen inte på frågan om han har för avsikt att lägga fram en nationell SRHR-strategi.
Ministern rabblar upp en massa saker i svaret i stället för att säga att han inte tänker lägga fram en sådan här strategi. Jag tycker att det är ganska tråkigt, inte minst när RFSU, som är väldigt engagerad i dessa frågor, ställer de här kraven och tydligt ser olikheterna över landet.
Om ministern menar att han inte tänker lägga fram någon strategi är det bättre att han säger det så att vi vet hur regeringen jobbar och vilka avsikter ni har.
Teres Lindberg (S):
Ministern lyfter själv fram problemen på området, att det egentligen inte finns ett sammanhållet politikområde. Men jag anser att sex är politik och att vi borde ha ett politikområde som vi kallar sexualpolitik. Nu är det splittrat på olika departement, olika ministrar och olika utskott.
Precis som ministern säger är skolans ansvar jätteviktigt, men skolan kan inte ta det enhetliga ansvaret för sexualundervisningen gentemot gruppen ungdomar till exempel, eftersom skolan inte klarar av det. Jag vet inte om ministern själv har varit med på någon sexualundervisning. Jag har varit det, och mina barn har också varit det.
De kan berätta om precis samma upplevelser som jag hade, hur pinsamt det var när samhällskunskapsläraren skulle stå där och berätta om hur det går till när man föder barn och så vidare. Därför behövs det proffs på det här området. En nationell strategi skulle kunna vara något som faktiskt ger skolorna möjlighet att använda proffs på det området, till exempel ungdomsmottagningarna.
Jag är också glad för att ministern nämner umo.se, den ungdomsmottagning som finns på nätet. Om man söker lite där kan man konstatera att om man bor i Pajala kommun måste man åka 15 mil till Gällivare kommun för att kunna besöka en ungdomsmottagning. Det är inte så himla lätt om man är 15 år och har behov av p-piller, till exempel.
Beträffande Stockholm kan man, om man genom umo.se försöker boka tid på en ungdomsmottagning, se att det är många veckor fram i tiden. Ganska generellt över landet har ungdomsmottagningarna öppet bara dagtid, alltså inte de tider då unga har möjlighet att besöka en ungdomsmottagning. Det gör att det blir väldigt svårt.
Att besöka en gynekolog eller få preventivmedel utskrivet för en ung person som aldrig har gjort det förut är ett stort steg att ta in i vuxenlivet. Om man då ska behöva transportera sig 15 mil eller om man inte får en tid just när man behöver den är det inte helt lätt.
En nationell strategi skulle kunna ge unga människor rättigheterna att faktiskt få möjligheter genom att kommuner och landsting, framför allt landstingen, jobbar med att prioritera tillgängligheten för unga människor. Som det ser ut i dag finns det enorm svarthandel av p-piller. Det är absolut inte bra. Unga människor köper och säljer av varandra, de beställer svart på nätet, de beställer kopior och så vidare. Här behövs det verkligen kontroll.
Detta om något är ju en hälsofråga, där unga människor redan från början hamnar snett på grund av pinsamheten eller svårigheten att få en tid på en ungdomsmottagning. Det är jätteviktiga frågor där det borde finnas en form av nationell likabehandling som inte finns i dag. Jag tycker att regeringen och ministern har ett stort ansvar.
En nationell strategi för detta skulle verkligen kunna underlätta också för unga människor och de intressegrupper som finns runt omkring att ställa krav på likabehandling.
Teres Lindberg (S):
Det är behjärtansvärt att ministern uppmanar landstingen att göra mer. Men det är just detta frågan handlar om. Det handlar om att visa politisk vilja. Det är det regeringen kan göra, har möjlighet att göra och borde göra, enligt min åsikt. Att göra ingenting ger inga resultat alls. Och att uppmana lite grann i en talarstol tror jag faktiskt inte resulterar i någonting.
Det är därför en strategi behövs. Att, som i ditt svar, hänvisa till den nationella handlingsplanen för klamydiaprevention känns direkt främmande. Jag har till exempel svårt att se att RFSU skulle tycka att det är ett bra dokument att använda för att jobba mer med ungdomsmottagningar. Jag tycker att det är lite tråkigt, och det känns verkligen att ministern inte har någon politisk vilja här.
Om man till exempel skulle få ned antalet oönskade graviditeter skulle det leda till stora samhällsekonomiska vinster. Vi har alltså mycket att vinna på det här området om det bara visas lite mer politisk vilja.