Eva Olofsson (V):
Först vill jag tacka för svaret på min interpellation. Jag blev inspirerad av Kommunals rapport De äldres och anställdas situation inom äldreomsorgen - Om Kommunals medlemmar i äldreomsorgen får säga sitt . För mig känns det särskilt viktigt att ta till mig det som Kommunals medlemmar säger. Det är ju de som dagligdags ger stödet, omsorgen och omvårdnaden till de äldre kvinnor och män som har hemtjänst eller som bor på ett äldreboende.
De står dagligdags mitt i verkligheten. Rapporten tar upp hur ett antal av Kommunals medlemmar upplever de äldres situation och sin egen arbetssituation. Det hänger ju ihop. Stress, dåliga arbetstider och brist på inflytande över den egna arbetssituationen ger en sämre äldreomsorg.
I undersökningen bland Kommunals medlemmar uppges att varannan av de äldre inte har rätt att lämna sin bostad när de har lust. Fyra av tio uppger att de gamla inte får vara med och bestämma rutiner och tider, det vill säga påverka sitt vardagsliv. 25 procent uppger att äldre inte får den mat de tycker om. Man kan titta på en av orsakerna. Det är att tiden inte räcker till.
Förra veckan var jag ute och pryade i hemtjänsten och på ett äldreboende i Tynnered i västra Göteborg. Det är en stadsdel där man jobbar väldigt aktivt med äldres inflytande. Man satsar på aktiverare men också på att all personal ska vara med och se till att äldre kan få komma ut. Man ordnar bioutflykter och andra utflykter. Man tittar också på det här med att man ska kunna uppfylla individuella önskningar. En kvinna har varit på operan.
En man har varit på brottarträning - det var det som han hade varit mest intresserad av i livet. Det händer mycket positivt i äldreomsorgen, men det återstår mycket att göra. Och att varannan äldre inte kan lämna sin bostad när de har lust är inte acceptabelt.
Många av oss som arbetade i eller nära äldreomsorgen under början av 90-talet och under 90-talskrisen upplevde väldigt starkt hur krisen slog mot den kommunala ekonomin och äldreomsorgen. Jag gjorde det, och jag kan känna en stor oro i dag.
Ska vi återigen uppleva de besparingar och nedskärningar som främst gick ut över just det här, sociala aktiviteter, gemenskap, tiden för att sitta ned och prata med den äldre som behövde det? Nu har ju nedskärningarna i kommunerna i rask takt också börjat i det tysta. Vikariat tillsätts inte. Tjänster dras in. Det är anställningsstopp. Arbetsgivaren drar in på antalet timanställda.
Kommunal har kommit med ytterligare en undersökning sedan det här, där man pekar på att 7 500 av Kommunals medlemmar ute i kommunerna drabbas av detta. När Kommunal frågar sina fackliga företrädare var detta händer mest får de svaret: Det händer mest i äldreomsorgen. Sedan kommer barnomsorg, skola och sjukvård. Vi vet också att Sveriges Kommuner och Landsting har påpekat att man behöver mer pengar i år.
Man har sagt att man behöver 3 miljarder i år och 5 miljarder nästa, minst, för att man inte ska behöva säga upp och varsla i kommunerna. Men uppenbarligen har man redan tvingats börja. Jag vill poängtera att det här brevet kom efter de satsningar på 2,1 miljarder till äldreomsorgen som Maria Larsson tog upp i sitt svar till mig. Trots dem finns alltså den här bristen. Min fråga till Maria Larsson är: Är det inte dags att lyssna på kommuner och landsting nu och även på oss i oppositionen?
Är det inte dags med ett krispaket i välfärdssektorn för den kvinnodominerade sektorn? Det är nämligen väldigt många kvinnor som nu blir utsatta för tysta varsel, och det drabbar direkt äldreomsorgen och utrymmet för de äldre att ha inflytande i äldreomsorgen.