Hillevi Engström (M):
Jag tror att vi kan vara överens om att det inte finns någon enkel lösning för att hjälpa personer som har stått utanför arbetsmarknaden i 5, 10, 15 eller 20 år. Jag har försökt ägna min arbetstid åt att ungefär en dag i veckan vara ute i landet och resa. Jag har träffat väldigt många människor som kämpar eller som precis har tagit sig tillbaka till arbetsmarknaden.
Senast den här veckan besökte jag Stockholm Radio och hade där möjligheten att prata med Lars, som hade varit förtidspensionär i tolv år och sakteliga kommit tillbaka till anställning. Där fanns många långtidsarbetslösa som genom ett projekt i Stockholms stad äntligen hade fått chansen att komma tillbaka i form av praktikplatser. Deras glädje gick inte att ta miste på.
Att vara hemma och känna sig utanför, att vara förtidspensionerad och inte vilja något hellre än att kunna komma tillbaka - jag tror att det är svårt att föreställa sig den känslan.
Under den socialdemokratiska regeringen lämnade man 140 personer i förtidspension varje dag i många år, för att inte tala om alla de inte minst kvinnor som blev långtidssjukskrivna under många år och som nu har kommit tillbaka till arbetslivsintroduktionen då man sett att de har en arbetsförmåga. Och framför allt vet jag att de har en vilja: De vill bidra. De vill komma tillbaka på arbetsmarknaden.
Ett bevis för att regeringens politik fungerar är att vi har en av de bästa situationerna bland EU:s alla 27 medlemsstater. Jag tror att till och med oppositionen kan hålla med om det, om inte annat så kanske inofficiellt. 136 000 personer kommer tillbaka till arbetsmarknaden. Många lämnar jobb- och utvecklingsgarantin.
Vi ser också att de anordnare som finns inom fas 3 inte är som Raimo Pärssinen och andra påstår. De allra flesta är synnerligen seriösa, gör ett väldigt bra jobb och lägger ned mycket arbete och engagemang. Det handlar om många kommuner och ideella organisationer, för att inte tala om hela idrottsrörelsen, som äntligen välkomnar människor tillbaka och ger dem självkänsla, en känsla av att de är behövda - en bro tillbaka till arbetslivet.
Bland de anordnare som finns i fas 3 är det 74 procent som bara har en deltagare från fas 3. Jag är övertygad om att de allra flesta vill göra sitt yttersta för att hjälpa en medmänniska att få chansen. Sedan kan vi göra mer. Det viktiga är att man gör mer aktiviteter tidigare under en arbetslöshetsperiod. Där håller jag med kritikerna: Det har varit för låg aktivitet i jobb- och utvecklingsgarantin.
Detta har Arbetsförmedlingen nu i uppdrag att förbättra så att man verkligen får mer av insatser tidigt i en arbetslöshetsperiod. Det är inte heller så att Arbetsförmedlingen har haft ont om pengar. De har kontinuerligt tillförts resurser och till och med kunnat betala tillbaka pengar som man inte har gjort av med. I dag finns det nästan 1 miljard kronor kvar för lönebidragsanställningar.
Det finns pengar, det finns en vilja och det finns långtidsarbetslösa. Nu gäller det att matcha de här resurserna och de långtidsarbetslösa med nedsatt arbetsförmåga med anställningar ute i arbetslivet. Det är inte en fråga om resurser; det är en fråga om att man också från arbetsgivarnas och parternas sida måste arbeta aktivt med att hjälpa människor att komma tillbaka. Det finns regelverk på plats, och det finns resurser.
Där förväntar jag mig mer av arbetsmarknadens parter och arbetsgivarna, framför allt när det gäller att hjälpa de långtidsarbetslösa som både vill och kan bidra och som inte minst också tillför en viktig resurs i den flaskhalsproblematik vi hört nämnas tidigare här i dag.