KBLab/rixvox huggingface dataset:
Amanda Lind (MP):
Martin Kinnunen har frågat mig vad jag avser att göra för att idrotten under rådande pandemi ska få rättvisa villkor i förhållande till andra näringar för att bedriva sin verksamhet. Han har även frågat varför jag anser att det finns anledning att förändra fördelningen av stöden till idrotten så att förvärvande av spelarkontrakt blir en faktor.
Från den dag förordningen om förbud mot att hålla allmänna sammankomster och offentliga tillställningar trädde i kraft har jag haft en intensiv och konstruktiv dialog med företrädare för idrottsrörelsen och har lyssnat till hur pandemin och de införda restriktionerna drabbar idrotten. Under hela pandemin har det också varit viktigt för mig som idrottsminister att säkerställa att en dialog förs mellan idrottsrörelsen och Folkhälsomyndigheten.
Regeringen har under hösten arbetat för en mer hållbar och träffsäker reglering som möjliggör sammankomster och tillställningar samtidigt som risken för smittspridning kan begränsas på ett betryggande sätt. Som interpellanten vet gav regeringen den 14 oktober Folkhälsomyndigheten i uppdrag att löpande analysera behovet av, och förutsättningarna för, förändringar av förordningen om förbud mot att hålla allmänna sammankomster och offentliga tillställningar.
För att stötta ansvariga aktörer att genomföra arrangemang och andra verksamheter så smittsäkert som möjligt har Folkhälsomyndigheten även fått i uppdrag att löpande se över befintliga, alternativt ta fram nya, allmänna råd eller rekommendationer för hur olika typer av arrangemang och andra verksamheter ska kunna genomföras på ett säkert sätt.
Efter en nära dialog med Folkhälsomyndigheten beslutade regeringen den 22 oktober att införa ytterligare undantag i förordningen om förbud mot att hålla allmänna sammankomster och offentliga tillställningar. Undantaget gäller arrangemang med sittande publik, och med anledning av smittläget har det högsta antalet deltagare satts till 300.
Syftet med det extra krisstödet till idrotten är, precis som med det krisstöd som fördelades under våren, att mildra coronapandemins ekonomiska konsekvenser för idrottsverksamheter i hela landet, särskilt för barn och unga. Vi gör emellertid vissa förtydliganden för att stödet ska träffa idrotten så effektivt som möjligt, särskilt med hänsyn till de förutsättningar och utmaningar som redan finns i idrottsrörelsen. Stödet ska hjälpa idrottsföreningar att överleva.
Utöver krav på förlorade intäkter kan fördelningen av stödet också ta hänsyn till i vilken utsträckning föreningen har tagit del av andra stöd och till vilka behov som finns. Att köpa och sälja spelare är, om det sköts korrekt, en naturlig och oproblematisk del av de stora lagidrotternas elitverksamhet. Regeringen inför inget villkor mot att värva spelare. Däremot tydliggör vi att stödet ska utgå från behov.
Att spendera stora summor eller dra på sig stora kostnader inför framtiden kan vara ett sätt att visa att man har mindre behov än andra föreningar som är nära att gå under. Med det sagt är det dock i slutänden idrottsrörelsen som genom Riksidrottsförbundet och i dialog med specialidrottsförbunden tar fram detaljerade kriterier och avgör var pengarna hamnar.
Amanda Lind (MP):
Vi är väl medvetna om hur hårt pandemin och 50-gränsen har slagit mot svensk idrott. Vi är lika medvetna om att höjningen till 300 fortsatt kommer att vara bekymmersam för de stora publikidrotterna och motionsloppen. Nu ser vi dessutom hur pandemin tar fart igen, vilket får ytterligare konsekvenser.
Att vi tog steget och höjde till 300 kommer dock att göra skillnad för en stor del av idrotten, om det finns möjlighet att ha det som en grund regionalt. Precis som Martin Kinnunen säger finns det inga enkla lösningar; det är komplexa frågor. Jag värnar vår fristående idrottsrörelse, och vi ska inte detaljreglera stöden.
Däremot - och här tror jag att idrottsrörelsen håller med mig - vill man ta ett ansvar, både för pandemin och för sin ekonomiska situation. Det vet jag att man också gör. Man ser över både intäkts- och kostnadsbilden. Stödet från staten har under det här året varit väldigt betydelsefullt. Jag kommer att följa utvecklingen och ser framför mig att vi kommer att behöva fortsätta stötta idrottsrörelsen framöver för att man ska kunna ta sig igenom detta.
Det gäller både bredd- och elitidrott, för de hänger nära ihop. Folkhälsomyndigheten har nu fått ett tydligt uppdrag att löpande komma med underlag till oss om vad vi kan göra framöver, både om vad gällande lagstiftning möjliggör och om vad smittläget tillåter. Sedan behöver vi på sikt en ny lagstiftning. Jag vill också säga att Riksidrottsförbundet har gjort ett bra jobb med att fördela stödet.
Jag vet att man har haft en bred dialog om kriterierna där olika delar av idrottsrörelsen har varit med. Det är för mig riktigt att krisstöden också ska ta hänsyn till var behoven finns, utifrån hur idrottsrörelsen definierar det, för att vi inte ska tappa väsentliga och bärande delar av vår idrottsrörelse. Den ska vi värna framöver, både eliten och bredden. Tack för en konstruktiv diskussion!
Amanda Lind (MP):
Robert Stenkvist har frågat mig om jag och regeringen fortfarande anser att älvdalska är en dialekt och inte ett eget språk och om regeringen har för avsikt att klassa älvdalska som ett nationellt minoritetsspråk för att skydda och utveckla språket inför framtiden. Jag vill börja med att tacka för frågan och understryka att jag ser intresset för att bevara och utveckla älvdalskan som något mycket positivt. Som Robert Stenkvist redogör för är det här en fråga som engagerar även utanför Älvdalens kommun.
Det finns ett stort värde i att älvdalskan bevaras som en del av det gemensamma kulturarvet, och det är önskvärt att älvdalskan förs vidare till nya generationer. Det intresse som uppvisats inom ramen för Älvdalens kommuns arbete bland barn och unga är därför särskilt glädjande. År 2017 bedömde Institutet för språk och folkminnen att många åtgärder för att främja älvdalskan borde vara möjliga inom ramarna för den existerande lagstiftningen.
Jag tycker exempelvis att det arbete som pågår i Älvdalens kommun också visar på detta. Regeringen har tidigare gjort bedömningen att älvdalskan är ett så kallat folkmål, ett slags dialekt, och det har inte framkommit några nya omständigheter som ger regeringen anledning att ändra den uppfattningen. Att Europarådet bedömt att älvdalskan lever upp till kraven i den europeiska stadgan om landsdels- och minoritetsspråk är givetvis något som regeringen förhåller sig till.
Europarådets bedömning bygger dock i stor utsträckning på redan tidigare känd information, exempelvis den klassificering som tagits fram av organisationen SIL International. Det pågår därmed för närvarande inget arbete i frågan om ytterligare landsdels- eller minoritetsspråk i Sverige. Varje ändring av vilka språk som omfattas av Sveriges ratifikation av stadgan bör föregås av grundlig utredning. Det är ytterst riksdagen som har att besluta i dessa frågor.
Amanda Lind (MP):
Tack igen, Robert Stenkvist, för frågan! Jag vill verkligen understryka det jag sa i mitt svar och som jag verkligen menar: Jag och regeringen tycker att det är väldigt positivt att älvdalskan utvecklas och att det finns ett levande engagemang och intresse för att lära sig älvdalska bland både föräldrar och ungdomar.
Om man tittar brett både i Sverige och runt om i världen ser man att det finns ett antal språk men också en mångfald av dialekter och folkmål som skiljer sig rätt rejält från det officiella språket i ett land och som tyvärr, vill jag säga, successivt dör ut.
Jag har själv rötter i Västerbotten, och det är klart att bondskan också är en väldigt fascinerande dialekt som jag kan önska att jag hade fått med mig som barn. Jag tror att vi ska komma ihåg att oavsett om vi pratar om språk, dialekter eller folkmål finns det en koppling mellan språk, kultur och identitet. Det har betydelse, och därför välkomnar jag verkligen det arbete som Älvdalens kommun gör för att sprida älvdalskan.
Jag har tagit del av hur man har jobbat utifrån det stöd man fått från Allmänna arvsfonden, och det är ett imponerande arbete. Detta vill jag verkligen ha sagt. Med detta sagt: När regeringen antog de fem nationella minoritetsspråken var det föranlett av ett kommittéarbete - ett gediget arbete. Inom ramen för detta arbete slog man fast att älvdalskan är att betrakta som ett folkmål och en dialekt.
Detta gäller såklart även andra folkmål och dialekter. Dessa frågor har lyfts upp upprepade gånger. Jag är medveten om det engagemang som finns för frågan bland aktörer som talar älvdalska. Som jag sa pågår det inte något arbete, och det har inte framkommit några nya uppgifter.
Enligt Institutet för språk och folkminnen, som är regeringens expertkommitté, finns det fortfarande olika uppfattningar när det kommer till hur älvdalskan ska bedömas och klassificeras. Att SIL International gjorde sin bedömning är inte ensamt en ny omständighet som föranleder regeringen att ändra sin hållning.
Vi kände dessutom till denna klassificering sedan tidigare, då regeringen tog ställning till att inte ta frågan om älvdalskans status vidare. Svar på interpellationer Isof hänvisade i sin rapport från 2017, då frågan var uppe, till att det finns en komplexitet i frågan. Det finns många dialekter i Sverige som skiljer sig rätt rejält från standardsvenskan, bland annat andra mål i Dalarna och mål i Norrbotten.
Det är en komplex fråga. Jag vill understryka att det inte behöver vara en fråga om ekonomi. Den nivå som lyfts upp för älvdalskan av Europarådet handlar inte om att det ska ingå i ett förvaltningsområde och de åtaganden som detta handlar om. Så ligger frågan nu. Jag vill återigen understryka att det är en fråga som jag naturligtvis följer, också språkforskningsmässigt.
Jag tycker att det är en fråga där det är intressant att se vad forskningen fortlöpande kommer fram till. Och jag är som sagt väldigt positiv till allt som görs för älvdalskan i Älvdalens kommun.
Amanda Lind (MP):
För att börja med det som Robert Stenkvist nu nämner om meänkieli och våra nationella minoritetsspråk kan jag bara bekräfta att det är ett väldigt svårt läge även för våra erkända minoritetsspråk. Vi har tagit flera steg från regeringens sida när det gäller både lagstiftningsfrågor och språkrevitalisering, men det visar också på utmaningarna.
Då tycker jag att man får återkomma till den väldigt positiva utveckling som sker för älvdalska och det engagemang som Älvdalens kommun och många inom civilsamhället visar. Jag vill kommentera något som Robert Stenkvist nämnde i sitt förra inlägg - att Ulum Dalska inte har några krav på myndighetskontakter på älvdalska eller att älvdalska ska kunna användas i samhället i stort utan att det mycket handlar om det språk- och kulturfrämjande arbetet.
Det här var något som kommenterades i en proposition från regeringen. Minoritetsspråkskommittén 1997 fann att ett av de argument som finns mot att tillämpa minoritetsspråkskonventionen på folkmål är att syftet med den konventionen är att stärka minoritetsspråkens ställning i det offentliga livet.
Vi har från regeringens sida tryckt på att det är positivt med till exempel stödet från Allmänna arvsfonden. Vi vet att för att det ska beviljas stöd därifrån ska det handla om långsiktiga projekt och långsiktigt arbete. Det är positivt.
Vi har också sagt från regeringens sida att folkbildningen bör kunna spela en viktig roll här när det handlar om de studiecirklar som redan finns, för att få en förankring av de här språken och för att stimulera det lärande och användande som sker. Jag vill också lyfta fram att när det gäller dialektpolitiken - för den finns faktiskt i allra högsta grad - har Institutet för språk och folkminnen ett arbete här.
Det är alltså inte bara de erkända minoritetsspråken som regeringen och vår ansvariga myndighet är engagerade i. Det finns ett dialektarbete och ett långsiktigt projekt med en ordbok för folkmålen i övre Dalarna. Det finns utpekat i Isofs instruktion att jobba med dialekter. Återigen: Vi ser älvdalska som ett folkmål, en dialekt.
Det finns många andra sådana runt om i Sverige som jag vet att det finns ett engagemang för att bevara, och jag ser själv att det är klart att det vore positivt. Som jag sa tidigare hänger dialekter, folkmål och språk väldigt mycket ihop med ett lokalt kulturarv och en lokal identitet, och det är väl värt att jobba med. Jag vill säga detta för att understryka att det inte handlar om ointresse från regeringens sida.
Men jag tycker att vi också ska komma ihåg att om det ska vara tal om en klassificering av älvdalska eller något annat folkmål som ett nationellt minoritetsspråk, ja, då är det inget som jag eller regeringen tar lätt på. I så fall skulle det bli tal om en gedigen utredning. Det är nämligen inte så att all världens expertis säger detta, som Robert Stenkvist säger, utan det råder oenighet också bland språkforskare om det här.
Och regeringen skulle såklart inte peka ut ett nytt minoritetsspråk på lösa grunder. Det här är en fråga jag följer. Jag känner starkt med det engagemang som finns. Men just nu pågår alltså inget sådant arbete inom Regeringskansliet.
Amanda Lind (MP):
Ja, jag vet att det här är ett ämne som väcker engagemang, och jag är glad att få möjlighet att diskutera språk- och dialektpolitik här i riksdagen. Det här är väldigt viktiga frågor som berör många människor och som engagerar. Som Robert Stenkvist nämnde står vi inför ganska stora utmaningar inom minoritetspolitiken när det gäller de redan erkända nationella minoritetsspråken, inte minst när det gäller språkrevitalisering.
Det är ett arbete som regeringen just nu jobbar intensivt med, både med handlingsprogram och med språkcentrum och liknande. Det här visar att oavsett om det är ett erkänt språk eller inte och på vilken nivå man erkänner det - för vi vet att det är skillnad på romani chib och jiddisch jämfört med de mer territoriella språken, som också är en del av förvaltningskommunernas arbete - skiljer det sig åt vilka åtgärder och stöd som kan vara möjliga.
Jag tror att det vi behöver landa i är att älvdalskan är väldigt värdefull. Det är värdefullt, det arbete som görs och det stöd som regeringen ger både genom Isofs arbete och genom andra aktörer som har möjlighet att stötta. Att lära sig språket och koppla ihop det med kultur, som Robert Stenkvist beskriver, är väldigt positivt. Det arbetet bör naturligtvis fortsätta.
Även om regeringen inte har sett anledning att ompröva hållningen i fråga om älvdalskans status ser jag och regeringen ett stort värde i älvdalskans bevarande som en del av både ett gemensamt kulturarv och den lokala landsbygds- och kulturhistorien. Sedan är det av stor vikt att vi fortsätter arbetet med bevarande av dialekter och andra delar av det immateriella kulturarvet.
Det är klart att jag som ansvarig minister fortfarande kontinuerligt överväger vilka förändringsbehov som finns inom mina ansvarsområden, och det här är ett område som jag kommer att fortsätta följa noga. Med det vill jag tacka Robert Stenkvist för en intressant debatt.
Amanda Lind (MP):
Jag vill börja med att tacka Tobias Andersson för en intressant debatt. I september 1921 fick både män och kvinnor för första gången rösta i val till riksdagen. I år uppmärksammar vi detta 100-årsjubileum runt om i hela landet. Det är något som både riksdagen och regeringen bidrar till. Jag vill i den kontexten slå fast att demokratin inte är statisk utan är under ständig utveckling.
Även om vi för 100 år sedan fick ett definitivt genombrott för demokratin i Sverige har vi mycket kvar att jobba med, och vi har mycket kvar att värna och främja. Vi firar vår demokratis 100-årsjubileum i en tid då vi ser en bekymmersam utveckling för demokratin globalt. Även om jag har slagit fast i tidigare repliker att svensk demokrati står stark har vi fortfarande flera utmaningar som vi behöver möta.
Tobias Andersson lyfte hur tonen kan vara på nätet. Jag vill säga att det naturligtvis är oerhört viktigt att alla känner att man kan göra sin röst hörd. Hot, hat, våld och övergrepp mot förtroendevalda hör naturligtvis inte hemma någonstans - inte mot något parti, inte mot några företrädare - och det vill jag vara oerhört tydlig med. Sedan har Sverigedemokraterna och Miljöpartiet och regeringen olika syn på hur vi ska jobba för att främja ett gott debattklimat på nätet.
Jag har stått här i talarstolen ett flertal gånger och debatterat de stora techjättarnas ansvar. Gång efter annan jag har mött argument från Sverigedemokraterna med frågor som handlar om att alla i princip ska få sprida det de vill. Aldrig har frågan handlat om ansvaret för hotfullt och kränkande material. Tobias Andersson krävde så sent som för två år sedan ett avskaffande av lagen om hets mot folkgrupp. Jag ifrågasätter hur det skulle främja ett positivt samtalsklimat på nätet. Fru talman!
Det jag tar med mig från den här debatten är att det är viktigt att vi aldrig glömmer att den demokrati vi har i dag bygger på människors kamp för ytterligare rättigheter. Den bygger på värderingar och på många principer som vi måste värna varje dag.
Amanda Lind (MP):
Markus Wiechel har frågat mig vilka åtgärder jag vidtar för att stärka demokratin och minska polariseringen med efterföljande konsekvenser, vilka åtgärder jag och regeringen vidtar för att bidra till ett sakligt debattklimat i Sverige samt hur jag och regeringen verkar för att regeringens företrädare i sina respektive roller ska svara på frågor eller kritik från journalister eller folkvalda.
Under 2020-2021, i samband med att demokratins genombrott i Sverige firar 100 år, genomför regeringen en satsning som innehåller flera insatser för att möta demokratins utmaningar i dag och rusta den för framtiden. Flera av dem handlar om att stärka människors förmåga och förutsättningar att delta i demokratiska processer. Bland annat har 14 statliga myndigheter fått i uppdrag att genomföra kunskapshöjande och folkbildande insatser.
Regeringens åtgärder för att värna det demokratiska samtalet mot hot och hat beskrivs i handlingsplanen Till det fria ordets försvar . Det handlar om ökad kunskap, stöd till dem som utsätts och ett stärkt rättsväsen.
Under 2018-2020 har också kommittén Nationell satsning på medie- och informationskunnighet och det demokratiska samtalet haft i uppdrag att arbeta med utåtriktade insatser som ökar människors motståndskraft mot desinformation, propaganda och näthat.
Regeringen har på senare år även genomfört ett stort antal åtgärder för att motverka och bekämpa våldsbejakande extremism och terrorism som rör bland annat Säkerhetspolisens och Polismyndighetens arbete, insatser av Skolinspektionen och Center mot våldsbejakande extremism samt flera olika lagstiftningsinitiativ. Fru talman! Jag anser att alla framträdande politiker och opinionsbildare har ett särskilt ansvar att hålla en god och saklig ton i den allmänna debatten.
Det är ett ansvar som jag vet att hela regeringen tar på stort allvar. Det är också viktigt att de politiska partierna kontinuerligt för en intern diskussion om dessa frågor och odlar en kultur som utgår från att politiska samtal ska föras med respekt, lyhördhet och i god och saklig ton. Samtidigt är det viktigt att skilja på en kränkande och respektlös ton i debatten och på skarp kritik som har sin utgångspunkt i ideologiska åsiktsskillnader.
Att exempelvis kritiseras för vilken politik man för och vilket parti man samarbetar med är inte detsamma som att inte bli respektfullt bemött. Avslutningsvis är det min uppfattning att såväl jag själv som övriga statsråd generellt har en hög tillgänglighet när det gäller frågor från journalister och att vi även självklart gärna tar en politisk debatt med oppositionen eller svarar på frågor.
Amanda Lind (MP):
Markus Wiechel pratar om hur viktigt det är att hålla sig till sanningen, att inte använda överdrifter och överord och liknande. Jag kan väl göra en allmän reflektion och tänka att för den som tittar på den politiska debatten blir det väldigt märkligt att Sverigedemokraterna använder sig av den retoriken. Jag ser ju själv vad som står på Sverigedemokraternas hemsida och i Sverigedemokraternas sociala medier och hur man paketerar budskap.
Jag skulle ha mycket att invända om jag skulle gå in och exemplifiera flera av de uttalandena. Jag tycker också att det är anmärkningsvärt att Markus Wiechel i sin interpellation drar paralleller mellan regeringens, statsministerns och andra statsråds retorik och Donald Trumps. Det om något är väl en sanslös överdrift och en jämförelse som jag ser som närmast oförskämd.
Med det sagt, fru talman, ser vi ju att demokratin i Sverige står stark. Den påverkas av en mängd olika saker. Det finns många delar av Sverigedemokraternas politik som jag menar riskerar att i förlängningen försvaga vår demokrati. Det är en debatt som jag menar att vi måste kunna ta utan att få tillmälen kastade mot oss. Vi måste skilja på åsiktsskillnader och att underblåsa en skadlig polarisering.
Jag har stått här flera gånger, fru talman, och pratat om frågor om hot och hat på nätet. Här tycker jag också att det är slående att samtliga av de interpellationerna från Sverigedemokraternas sida har handlat om att man ska ha rätt att uttrycka sig och säga vad man vill snarare än att peka på de hot som faktiskt finns mot vår demokrati kopplat till hot och hat och att människor tystas. Det tycker jag är anmärkningsvärt.
Amanda Lind (MP):
Jag konstaterar återigen att Markus Wiechel i sitt avslutande inlägg gör precis det som han anklagar regeringen och mina ministerkollegor för att göra. Det finns ingen som har förklarat oppositionen som illegitim. Det är något som upprepas av Sverigedemokraternas företrädare. Det finns ingenstans där statsministern har uttalat att vår demokrati är i fara.
Däremot har statsministern, och det har också jag och flera av mina kollegor, påtalat att det finns delar av Sverigedemokraternas politik som vore negativa för vår demokratiska utveckling om de får genomslag. Det är något som jag tycker att vi måste kunna diskutera utan att få den typen av påhopp. Med det sagt, fru talman, är vår demokrati i Sverige väl värd att både värna och stärka för framtiden.
Många delar ingår i detta. I år firar demokratin i Sverige 100 år, och regeringen har gett en mängd olika myndigheter uppdrag att genomföra demokratistärkande insatser under året. Delar av detta handlar om det demokratiska samtalet, men det handlar också om hur vi stärker demokratin och får fler människor att känna sig delaktiga i detta.
Jag menar att vi som framträdande politiker har ett särskilt ansvar att föra ett sakligt och respektfullt samtal. Det blir i slutändan allas våra små handlingar och vägval som avgör tonen och klimatet i det demokratiska samtalet. Med detta sagt ska vi inte sticka under stol med att det finns åsiktsskillnader och stora ideologiska skillnader.
Jag kommer att fortsätta att debattera mot Sverigedemokraterna om de sätt på vilka jag finner deras politik skadlig för vårt land.