KBLab/rixvox huggingface dataset:
Elina Linna (V):
Jag fick inte svar på om antalet läkemedelsgenomgångar har ökat. Stimulansmedlen ska enligt betänkandet användas för att öka läkemedelsgenomgångarna. Det står antagligen inte i handlingsplanen, utan jag vill återigen ställa frågan till Finn Bengtsson om hur mycket de här stimulansmedlen har hjälpt ökningen av läkemedelsgenomgångar.
Kommunerna har i dag svårt att klara sitt uppdrag i och med att skatteinkomsterna minskar och till exempel försörjningsstödet ökar. Redan nu finns det flera kommuner som har sagt upp eller varslat personal, och personaltätheten minskar också inom äldreomsorgen.
Då är det svårare att se till exempel biverkningar som läkemedlen kan ge, och det finns risk att vi får osäkrare läkemedelsanvändande.
Det behövs naturligtvis personal som har kompetens att kunna följa de äldre så att de inte får sådana biverkningar som det finns beskrivna fall på och som verkligen är oroväckande. Man har gett mediciner under långa tider utan att göra läkemedelsgenomgångar.
Hur mycket har alltså stimulansmedlen ökat antalet läkemedelsgenomgångar?
Elina Linna (V):
Jag tackar jämställdhetsministern för svaret. Jag vill börja med att berätta för ministern att jag sitter i Nordiska rådets medborgar- och konsumentutskott. Där hanterar vi också frågor som handlar om mänskliga rättigheter.
Under flera år har vi i det utskottet engagerat oss i frågor som handlar om människohandel.
Det är en stor fråga som den nuvarande regeringen och den förra regeringen i Sverige har engagerat sig i, och det är viktigt att vi gör det.
Enligt FN genererar människohandel 7 miljoner kronor per år. Det är en lönsam verksamhet för dem som är förövare och bedriver människohandel.
Men det är en tragedi för de människor som är offer. Det är vår tids slavhandel. Slavhandel är förbjudet, men egentligen förekommer det slavhandel i form av människohandel. Det är en viktig människorättsfråga. Det nordisk-baltiska projektet ska nu utvärderas.
Ministern beskriver att det i väntan på utvärderingen just nu är nedlagt. Det är viktigt att utvärdera projekten. Projekt är projekt, och det är inte meningen att man ska hålla på med projekt hur länge som helst.
När det gäller det här projektet har man inte permanentat stödet för kvinnor, barn och män som utsätts för människohandel i de länder där vi har bedrivit projektet.
Det finns inte heller möjlighet för dem som stöder det - och då syftar jag speciellt på frivilligorganisationer - att bedriva verksamhet i och med att ländernas regeringar inte har prioriterat verksamheten. Det är olyckligt att det har blivit ett vakuum när det gäller våra möjligheter att hjälpa till i de baltiska länderna.
Jag deltog i en konferens i Riga förra våren med Nordiska rådet. Där var Beneluxländerna, Baltiska församlingen, forskare från Europa och Europol också med.
Vi fick höra att det inte finns något kriscenter för drabbade kvinnor i Riga. De andra baltiska länderna beskrev också att situationen är väldigt besvärlig för dem. Nu när pilotprojektet är avslutat har situationen för dem som kämpar mot människohandel blivit värre.
Jag vill passa på att fråga jämställdhetsministern: När är utvärderingen klar? Vad händer efter det? De aktiviteter som ministern beskriver sker nationellt. Men vad sker med Sveriges agerande när vi talar om de baltiska länderna?
Elina Linna (V):
Om jag talade om miljoner sade jag fel. Det handlar om 7 miljarder. Det vill jag rätta till i protokollet. Det är sant att Sverige tidigare har betalat 80 procent av kostnaderna för projektet.
Visst kan vi säga att de andra nordiska länderna inte har engagerat sig lika mycket. Det vet jag att vi diskuterar i Nordiska rådet, och det hoppas jag att också Nordiska ministerrådet diskuterar. Vid den konferens som jag hänvisade till i mitt tidigare inlägg fanns representanter också från de andra nordiska länderna.
Ambitionerna var i varje fall gemensamma att vi ska hjälpas åt och stödja de baltiska länderna. Jag vet att jämställdhetsministern inte hade möjlighet att delta i debatten i går kväll när vi antog handlingsplanen mot prostitution och människohandel för sexuella ändamål. Där finns många bra åtgärdspaket.
Men Vänsterpartiet har tidigare kritiserat att de inte är tydliga. Det är inte tillräckligt tydligt vem som ska göra vad, när det ska vara färdigt och sådana saker.
Det står till exempel som åtgärd nr 4 att regeringen avser att vidta åtgärder för att utveckla ett stödprogram för rehabilitering av personer som utsatts för människohandel för sexuella ändamål. Utskottet skriver i betänkandet att det gäller såväl de som stannar i Sverige som de som återvänder till sitt ursprungsland.
Redan i maj år 2008 berättade organisationen Marta i Riga att de hade förstått att det inte längre går att få finansiellt stöd från Sverige. De var väldigt oroliga för verksamheten.
Jag själv uppfattar det som att det är eldsjälar som jobbar med verksamheten. Men de har varken stöd från myndigheterna eller från regeringen i Lettland. Vi vet ju allihop att det finns många eldsjälar som jobbar mycket, men det håller inte i längden.
Myndigheterna och regeringen måste hjälpa till mer än vad det finns ambitioner för nu i de baltiska länderna.
Det står i åtgärd 28 i regeringens handlingsplan att regeringen avser att främja det nätverk av yrkesverksamma som har genomgått utbildningsinsatser inom Östersjöstaternas råd om barn utsatta för människohandel. I åtgärd 29 lyfter man upp stödet till samarbete i Östersjöregionen.
Jag passar på att fråga jämställdhetsministern lite mer konkret: Vad tänker regeringen göra när det gäller åtgärderna 28 och 29?
Elina Linna (V):
Jag har läst på regeringens hemsida. Det är bra att detta finns där; det tycker jag också. Det är inte så konstigt att personer som har utsatts för människohandel återfaller. I just det brott som det handlar om här kan man ju använda offren om och om igen.
Det är det som gör det så omöjligt för offren att komma ifrån det hela. Det finns inga skyddsmöjligheter i hemländerna när de kommer tillbaka. De har ingen möjlighet att få skydd, och det finns inte heller personal, psykologer och socionomer som kan hjälpa dem.
Det gäller speciellt eftersom inte ens regeringen eller myndigheterna anser att problemet är så pass stort och viktigt att de vill prioritera det.
När det gäller pengarna till länsstyrelserna blir jag inte riktigt på det klara med om det finns möjligheter för till exempel svenska kvinnojourer att söka pengar så att de kan hjälpa exempelvis föreningen Marta i Riga.
Kan de på det sättet få större möjlighet att verka för det viktiga arbete som de gör där?
Elina Linna (V):
Jag vill tacka statsrådet för svaret! Jag har läst hela svaret, så jag vet hur det slutar. Upprinnelsen till min interpellation var beskrivningar i medierna för cirka en månad sedan av isolering av barn som tvångsvårdas enligt LVU, lagen om vård av unga.
Radioprogrammet där barn och ungdomars liv på behandlingshem beskrevs har nu blivit anmält till Granskningsnämnden för radio och tv för bristande objektivitet, och Barnombudsmannen som har kommenterat uppgifterna i radioprogrammet har i sin tur fått stark kritik för sitt agerande.
Jag tänker inte ifrågasätta vare sig medierna eller Barnombudsmannen utan i stället debattera tvångsisolering som företeelse - eller avskiljning som det kallas i lagen - i relation till FN:s konvention om barnets rättigheter. Fru talman!
Enligt lagen kan barnet, den unga personen, hållas i avskildhet om han eller hon uppträder våldsamt eller är så påverkad av berusningsmedel att han eller hon inte kan hållas till ordningen.
Det som fick mig att reagera var att över en tredjedel av barnen i åldern 12-16 år som satt inlåsta gjorde det mer än 9 timmar i sträck. Det fanns också barn som satt inlåsta i upp till 23 timmar.
Jag har full förståelse för att även barn kan bli farliga för sig själva eller för sin omgivning, men jag kan inte förstå att man låste in barnen så långa tider. Det måste vara otroligt frustrerande för barnen att vara inlåsta.
Jag vill också påpeka att min första fråga, vad statsrådet tänker göra för att stoppa bruket av tvångsisolering, handlade om "missbruket" av tvångsisolering.
Att ordet "missbruket" under resans gång ändrats till "bruket" utan att jag uppmärksammat detta förrän i går när jag fick svaret beklagar jag. Statsrådet kan verkligen inte rå för detta. Jag förstår nu de kommentarer som jag har fått under tiden som min interpellation har varit offentlig.
Men min tanke var, som sagt, att använda ordet "missbruket", inte "bruket". Jag besökte Lövsta skolhem för ett par veckor sedan, och då fick jag en förklaring till att isoleringen kan bli så lång. Barnen somnar efter att ha blivit inlåsta, och personalen vill inte väcka dem.
Jag tror inte att det är behagligt att vakna på en madrass på golvet i ett kalt rum utan möbler. Vi ska komma ihåg att dessa barn ofta har utsatts för övergrepp och kanske liknande inlåsningar som de måste stå ut med på behandlingshemmet.
Även om det sägs att barnet inte ska uppleva det här som ett straff har jag svårt att låta bli att tänka att det nog ändå blir ett straff för barnet.
Elina Linna (V):
Varje avskildhet kan för just det barnet upplevas som straff, som bekräftelse av övergrepp som barnet kanske tidigare har varit med om.
Jag är helt införstådd med att möjligheten kanske behövs i väldigt speciella fall, som statsrådet beskriver i sitt skriftliga svar. Men jag är övertygad om att det också finns en risk för att det missbrukas.
När det gäller omhändertagande av barn borde vi verkligen tänka efter hur vi omhändertar dem. Vi har ju hört att barnhemsbarn som vuxna har berättat om förhållanden som vi skäms över i dag men som då var enligt gällande lagstiftning.
Jag tycker att det finns anledning att fundera över den lagstiftning som vi har i dag, också med tanke på barnkonventionen. Jag kommer då till min andra fråga, som handlar om konflikten mellan LVU och FN:s barnkonvention.
Statsrådet hänvisar till att FN:s barnrättskommitté inte har uttalat sig om att möjligheten till avskiljning inte skulle vara förenlig med konventionen. Men då vill jag fråga statsrådet: Har FN:s barnrättskommitté uttalat sig om avskildhet är förenlig med FN:s barnkonvention?
Det är ju det som är frågan. Har man över huvud taget diskuterat det i FN:s barnrättsrapport? FN:s barnrättskommitté kommer till Sverige igen i maj, och statsrådet beskriver att en utfrågning kommer att äga rum i Sverige.
Jag hoppas då att den här frågan kommer att tas upp och diskuteras där. I dag har vi FN:s barnkonvention, och när vi tittar på LVU och de andra tvångslagarna enligt vilka barn kan vårdas finns det en konflikt. Barnens rätt kommer inte alltid i första rummet när man använder tvång.
Elina Linna (V):
Jag hoppas verkligen att den här frågan kommer upp där. Jag vill endast kort kommentera att det aldrig får handla om bestraffning. Jag har i flera år arbetat inom tvångspsykiatrin. Jag har träffat patienter som till och med har bett om att bli inlåsta.
När vi ändrade vårt sätt att bemöta patienter berättade patienterna att de hade känt att de hade blivit bestraffade när de blev inlåsta. Det var vuxna personer, visserligen unga personer men ändå unga vuxna. Jag skulle aldrig våga säga så bestämt som statsrådet att det aldrig handlar om bestraffning.
Det är barnets upplevelse som räknas. Jag ska passa på att fråga om Maria Larssons uppfattning. Det gäller förslaget att barnkonventionen måste inkorporeras i svensk rätt. Det är Svenska Unicef-kommittén som tar upp frågan med tanke på att den svenska lagen inte alltid sätter barnets rätt i första rummet.
Vi har lagar som kan gå före FN:s konvention. Där menar Svenska Unicef-kommittén att vi i stället skulle inkorporera barnkonventionen i svensk rätt. Jag vill passa på att fråga vad Maria Larsson tycker om det.
Elina Linna (V):
Som Ann Arleklo tog upp i sitt inlägg förespråkar Socialstyrelsen allsidiga insatser. När man tittar i denna utvärdering ser man att det tyvärr inte är allsidiga insatser.
Om man till exempel tittar på personer som vårdas enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård, LPT, är det 39 procent av patienterna som får endast medicinsk insats. 46 procent av patienterna får medicinsk insats, omvårdnad och rehabilitering.
Men där saknas det psykologiska insatser, och jag delar socialministerns uppfattning som han beskrev i en tidigare interpellationsdebatt, nämligen att detta behövs. Det var endast 2 procent som fick medicinska och psykologiska insatser, och det var inte en enda procent som fick psykologiska insatser, omvårdnads- och rehabiliteringsinsatser.
Om vi tittar på ungdomarna, som vi har talat om här tidigare under kvällen, finns det en tabell när det gäller unga vuxna, men det finns även enstaka barn från 12 till 25 år. Där är det så många som 23 procent som får endast medicinska insatser.
38 procent får medicinska insatser, omvårdnadsinsatser och rehabilitering. Det är 2 procent som får psykologiska och medicinska insatser, och det är 4 procent som får psykologiska insatser, omvårdnads- och rehabiliteringsinsatser. Tyvärr lyser de allsidiga insatserna med sin frånvaro när det gäller patienter som tvångsvårdas.
Det är bra att SBU nu har fått uppdraget att kartlägga vilket vetenskapligt stöd som finns för olika strukturer och arbetssätt inom heldygnsvård. Men redan nu tror jag att vi kan vara överens om här att det är stora brister. Socialministern har själv tidigare tagit upp bristen på psykiatrer.
Det finns också en väldigt stor brist på rättspsykiatrer, och det är inte en utbildning som man klarar av i en handvändning. Nu hoppas jag att socialministern inte anklagar mig som har stött tidigare regering utan tar sitt ansvar som socialminister. Vad tänker socialministern göra för att förbättra situationen för tvångsvårdade patienter?
Elina Linna (V):
Jag tänker ta upp en vårdform som inte utvärderats i rapporten. Vårdformen tvång i öppen vård startade man med så sent som i september förra året. Därför är den inte utvärderad.
Socialministern redovisar i sitt svar att man under 2007 och 2008 har satsat 220 miljoner. Det här året satsar man 150 miljoner och nästa år 210 miljoner. Det görs alltså satsningar på den här vården.
Därmed måste det väl också finnas något slags tanke om hur de här pengarna kommer att gagna den grupp personer som vårdas enligt vårdformen tvång i öppen vård. Socialministern kommer säkert ihåg att Vänsterpartiet inte förespråkar mer tvång, något som vi anser att den här vårdformen innebär.
Vår kritik bygger väldigt mycket på att det inte finns någon evidens, inga vetenskapliga undersökningar, som visar att vårdformen tvång i öppen vård speciellt mycket gagnat gruppen i fråga. De här personerna har inte blivit bättre genom vårdformen tvång i öppen vård.
Jag undrar därför om socialministern i dag, då den här vårdformen är införd, känner till fler vetenskapliga undersökningar än jag - undersökningar som visar på att vårdformen tvång i öppen vård gagnar de patienter som vi här talar om.
Elina Linna (V):
Jag tackar Nyamko Sabuni för svaret. I november förra året ställde jag en fråga till statsrådet Maria Larsson om diskriminering av ledarhundsförare. Den gången fick jag också ett svar från henne. Jag kanske överdriver, men jag uppfattade svaret som bland det enfaldigaste som jag har hört.
Maria Larsson svarade nämligen: "Om en person som använder ledarhund upplever att den blivit diskriminerad kan man vända sig till Handikappombudsmannen och göra en anmälan." Sedan hänvisade hon till lagarna och avslutade med följande: "Från 1 januari 2009 tar den nya Diskrimineringsombudsmannen över dessa uppgifter."
Jag uppfattade att Maria Larsson inte hade läst min fråga eller i alla fall inte förstått min fråga. Den handlade nämligen om att det inte finns något stöd i något lagrum för gravt synskadade, för blinda ledarhundsförare eller för deras ledarhundar.
Det är därför som jag frågar: Är statsrådet beredd att verka för en diskrimineringslagstiftning som inkluderar ledarhundsförare? Jag får inget svar på min fråga, men jag hoppas att Nyamko Sabuni kan kommentera den andra frågan som jag ställde i min interpellation.
Ministern hänvisar till skäliga stöd- och anpassningsåtgärder som arbetsgivaren ska vidta för att förbättra till exempel den fysiska tillgängligheten till arbetsplatsen. Men snälla integrations- och jämställdhetsministern, ledarhundsförare kommer inte till arbetsplatsen eftersom hunden inte släpps in.
Arbetsgivaren, eller för den delen till exempel restaurangägaren, kan säga till den person som är blind: Du kan komma in men inte hunden. Men det går inte att skilja den synskadade och hans eller hennes hund åt. Hunden är ett levande hjälpmedel för synskadade.
Vilken arbetsgivare, eller för den delen restaurangägare eller vakt vid en restaurang, skulle säga till en rullstolsburen person: Du är välkommen att komma in, men du måste lämna din rullstol utanför. Skulle det vara diskriminering?
Vad är det för skillnad mellan att ha ett vältränat levande hjälpmedel - en hund - eller att ha en tekniskt välutvecklad rullstol ur en tillgänglighetsaspekt? Jag undrar också vad ministern menar när hon i slutet av svaret tar upp intressekonflikten mellan hundförare och personer med allergi.
Mindre än 1 procent av befolkningen har allvarlig hundallergi, och i nuläget finns det 285 ledarhundsförare i hela landet.
Sannolikheten att en ledarhundsförare och en person med allvarlig hundallergi skulle hamna bredvid varandra någonstans är minimal. Ledarhundsförare vittnar om att de blir alltmer utestängda i samhället och får fler och fler inskränkningar i den frihet som en ledarhund ger.
Jag tycker därför att mina frågor är befogade.
Elina Linna (V):
Astma- och Allergiförbundet har en överenskommelse med Sveriges Ledarhundsförare. Det väger tungt om man till exempel blir nekad att få komma in på en restaurang och är hänvisad till en överenskommelse. Det finns väldigt många som vittnar om att man skyller på allergiker.
Astma- och Allergiförbundet är överens med Synskadades Riksförbund om att det är ett så litet problem att man kan stödja att ledarhundsförare får tillträde till restauranger och även till andra aktiviteter.
Men det är inte lätt att argumentera för sin sak inför till exempel en vakt eller en arbetsgivare. De hänvisar naturligtvis gärna till att handikapporganisationerna är oense om denna fråga. Men så är det inte.
I lagen finns inte någon text om ledarhundsförarnas möjligheter att komma in, utan det handlar överenskommelsen, som inte räcker. Ledarhundsförarna har gjort anmälningar till Handikappombudsmannen.
Dessa anmälningar har lagts ned då det inte finns stöd i något lagrum. Det är det som är problemet. Diskrimineringsombudsmannen har inte några nya formuleringar i lagen som handlar om ledarhundsförare.
Jag förstår därför inte vad det är för skillnad på att anmälan lämnas till Handikappombudsmannen, som man gjorde tidigare och där anmälan lades åt sidan därför att det inte berördes i lagstiftningen, och dagens lagstiftning. Det finns EU-länder som har en speciell lagstiftning om ledarhund.
Jag har med mig ett exempel från Italien. Översättningen låter ungefär så här: Ledarhunden är i dag fortfarande tillsammans med käppen det enda rörelsehjälpmedlet för synskadade. Om den används korrekt bidrar den till erövringen av fullständig rörelsefrihet och autonomi.
Därför är det uppenbart att varje individ bör kunna organisera sitt eget liv och sin egen fritid på bästa möjliga sätt enligt sina behov och önskningar. På grund av dessa motiv bör den synskadade åtföljd av sin egen hund fritt kunna vistas överallt där arbets- och skolaktiviteter samt sociala och kreativa aktiviteter försiggår.
Han eller hon bör kunna nyttja alla transportmedel, offentliga miljöer, skolor och arbetsplatser. Detta är en lagtext. Det finns andra EU-länder som också har antidiskrimineringslagstiftning som innefattar ledarhundsförare eller ledarhundsekipage. Finland och England har en sådan lagstiftning, och det har även Australien.
Men Sverige har inte det, och det är därför jag frågar om ministern är beredd att verka för att vi får en lagstiftning som garanterar att ledarhundsekipage inte diskrimineras.
Elina Linna (V):
Jag hoppas verkligen att ministern hjälper till att påverka attityder, för det handlar naturligtvis också mycket om attityder. Det finns 285 ledarhundsförare. Det är alltså en väldigt liten grupp. Det säger också någonting att gruppen krymper.
De som är ledarhundsförare upplever under årens lopp att de har blivit nekade och hotade både på arbetsplatser och under sin fritid i så hög grad att de har anmält det till Handikappombudsmannen. Jag ser fram emot att de här personerna nu orkar anmäla detta till Diskrimineringsombudsmannen så att man kan vidta åtgärder.
I interpellationen exemplifierade jag detta med en arbetsplats och en person som har arbetat länge där, men som nu ska ha hunden i ett annat hus och en annan lokal. Då har man ju helt och hållet missat det viktiga samarbetet.
Ledarhunden och den blinde eller synskadade kan inte skiljas åt eftersom ledarhunden är ett levande hjälpmedel. Det finns brister i det här.
Jag ska avsluta med att återge något som en synskadad person har sagt: Det är en paradox att en ledarhund, som gör att jag kan leva ett självständigt liv, studera och fungera på jobbet på samma gång gör att jag riskerar att diskrimineras när jag söker till en utbildning eller går på anställningsintervju.
Elina Linna (V):
Jag måste ändå påminna Kenneth Johansson - han kommer säkert ihåg det - om att Vänsterpartiet redan förra mandatperioden hade uppe frågan om ensamstående kvinnors rätt till insemination. Det är inte bara Centerpartiet som har initierat frågan under den här mandatperioden. Jag begärde inte replik på grund av det, utan jag begärde replik på grund av att Kenneth Johansson lyfte upp folkhälsofrågorna. Det tycker jag är bra.
Kenneth Johansson delar säkert min uppfattning att distriktssköterskorna gör ett väldigt viktigt arbete när det gäller förebyggande insatser. Jag tog upp frågan om konsekvensanalyser. Vi har en reservation i betänkandet som handlar om distriktssköterskornas möjligheter att arbeta med förebyggande insatser i dag.
Fler och fler landsting har infört avgifter, och vi menar att man borde göra en konsekvensanalys för att se vilka konsekvenser avgifterna har speciellt för det förebyggande arbetet. För äldre personer har distriktssköterskan en mycket viktig roll i arbetet med äldres hälsa.
När det gäller barnfamiljer har de flesta landsting inte avgifter för barn, men det sker ändå en förskjutning mot mer och mer avgifter inom vården. Då blir kanske det förebyggande arbetet lidande. Min fråga till Kenneth Johansson är: Vilka konsekvenser kan du se av avgifter hos distriktssköterskorna?
Elina Linna (V):
Visst är det snopet att diskutera narkotikafrågor med det här lilla motionshäftet med 31 yrkanden från allmänna motionstiden som underlag. Det är inte bara ni i majoriteten utan också vi i oppositionen som ivrigt har väntat på de propositioner man har utlovat. Vi vet ju att departementet har jobbat väldigt mycket, men det handlar om prioriteringar.
Det tog inte lång tid innan man lade fram propositioner om LOV och försäljning av sjukhus. Den första utredningen om apoteksomregleringen kom efter bara ett år. Det handlar om prioriteringar.
Om propositionerna inte hinner komma före valet hoppas jag att ni, om ni sitter kvar vid regeringsmakten - vilket jag absolut inte vill - gör ordentliga konsekvensanalyser av era förslag. Det har varit en stor brist under den här mandatperioden att Socialdepartementet skickar iväg lagändringar utan att ha gjort konsekvensanalyser.
Den fråga som jag vill ställa gäller det som Jan R Andersson sade från talarstolen om läkemedelsorganisationernas företrädare i samtal om de här frågorna i stället för patientorganisationernas. Kan du utveckla vad du menar med det, Jan R Andersson?