Peter Hultqvist (S):
Den princip för anskaffning av försvarsmateriel som riksdagen har fastställt handlar om att i första hand via samordnad internationell upphandling och i andra hand genom egen nationell upphandling lösa försvarets materielbehov. Först därefter kommer nyutveckling med andra och slutligen, som sistahandsalternativ, egenutveckling. Det är det beslut som finns. Sverige har som nation ställt sig bakom de direktiv som gäller för den så kallade fria inre marknaden i Europa.
Den bild av verkligheten som officiellt marknadsförs är en bild av en försvarsmaterielmarknad där den fria konkurrensen fungerar och ger valalternativ. Denna bild motiverar också den svenska ambitionen att för varje givet anskaffningsbehov absolut i första hand förlita sig på vad denna marknad har att erbjuda.
Sverige är därför ett land som saknar en försvarsindustriell strategi och i dag till och med saknar en tydlig definition av vilka teknologier och vilken försvarsmateriel som är att beteckna som motsvarande särskilt känsliga eller väsentliga nationella säkerhetsintressen. Vi mäler här ut oss i förhållande till andra stater på vår teknologiska nivå. I många länder i Europa, bland annan i våra grannländer Norge och Finland, har man inte denna syn.
Där finns en försvarsindustriell strategi - men inte i Sverige, där vi nu ska förlita oss på att marknaden med automatik löser våra problem. Blickar vi ut över Europa kan vi med enkelhet konstatera att verkligheten inte stämmer överens med vad som är den svenska idealbilden. Den så kallade marknaden är grundmurat politisk.
Det är i realiteten regeringar som styr handeln med försvarsmateriel och handlar med varandra inom och utom Europa. På många håll är handeln med försvarsmateriel till och med en erkänd del av säkerhets-, försvars-, utrikes- och näringspolitiken. Ofta finns betydande offentliga ägarintressen i försvarsindustrin.
De länder som har dels ett försvarsindustriellt arv, dels en stark försvarsindustri vill inte tillåta att dessa värden förskingras. Det har i sin tur lett till att det finns undantag i EU:s lagstiftningar och regelverk när det gäller försvarsmateriel. Det gäller sådant som är att beteckna som väsentliga nationella säkerhetsintressen samt viss känslig utrustning.
Det finns också undantagsregler i försvarsupphandlingsdirektivet när det gäller projekt som innefattar forsknings- och utvecklingssamarbete med andra stater eller samarbete enligt internationella avtal med ett eller flera länder utanför Europa. Dessa regelverk har i Sverige hittills inte värderats på samma sätt som i andra länder.
Genom att inte definiera de nationella säkerhetsintressena försvagar vi dels svensk försvarsindustris positioner, dels övergripande strategiska säkerhetsintressen. Från socialdemokratiskt håll har vi därför entydigt krävt att de nationella säkerhetsintressena ska definieras. Därefter har vi krävt att branschprogram ska upprättas.
I betänkandet är det första kravet tillgodosett, vilket vi anser vara en politisk framgång, även om detta borde vara gjort för länge sedan. Dessutom är det så att det jobbet måste göras och de nationella säkerhetsintressenas definition redovisas. På den andra punkten är överenskommelsen att ett långsiktigt utvecklingsarbete ska inledas när säkerhetsintressena väl är fastställda.
Detta utvecklingsarbete måste då utgå från vad man har kommit fram till och har definierat som nationella säkerhetsintressen. Då måste statsmakten och försvarsindustrin arbeta tillsammans med detta, i syfte att tillgodose vårt behov av strategisk försvarsmateriel på de områden som kommer att pekas ut.
Utan att vilja föregripa detta arbete kan jag säga att det kan handla om viktiga system inom flygvapnet, exempelvis inom Gripensystemet, undervattensteknologi, telekrigföring, sensorer, krypto, stridsledning, teknologi för defensiva missiler och andra för nationen unika system.
Det är viktigt att statsmakten här skaffar sig en agenda, men också att vi har ett realistiskt synsätt när det gäller hur marknaden för försvarsmateriel fungerar och utvecklas. Med en tydlig politiskt förankrad definition av de nationella säkerhetsintressena har man möjlighet att undanta de utpekade teknologiområdena från EU:s upphandlingsregler.
Det är den suveräna statens rätt att göra det på detta politikområde. Det är oerhört viktigt att Sverige också agerar i den riktningen. När riksdagen har fattat beslut om detta betänkande förutsätter jag att dessa frågor prioriteras i Regeringskansliet och att regeringen och Försvarsmakten till försvarsutskottet kontinuerligt rapporterar hur arbetet fortskrider.
Sju partier står bakom uppgörelsen, och det om något förpliktar till att resultat levereras. Att ha en tydlig relation mellan staten och försvarsindustrin är mycket viktigt. Ytterst handlar det om vilken kraft som ska finnas i denna industrigren i framtiden. Men det handlar också om trovärdigheten i att Sverige som partner i framtida samarbeten ska ha något att erbjuda.
Utan utvecklingsarbete sjunker kompetensen successivt, och intresset för svensk försvarsindustri som partner falnar. Såväl investeringar som arbetstillfällen går då förlorade. I Europa dominerar de fyra fem största länderna marknaden för försvarsmateriel. De levererar till de övriga 22-23 länderna, som utgör kunder.
Sverige har än så länge en mellanställning där vi lyckas upprätthålla en position, tekniskt och utvecklingsmässigt, som bygger på tidigare samverkan mellan näring och stat. Men frånvaron av gemensam försvarsindustriell strategi utgör i dag ett problem. Detta blir inte minst tydligt då vi kan se att de mest betydelsefulla länderna inom Europa bildar egna grupperingar där de kan styra utvecklingen.
Inom dessa grupper sysslar man med hela kedjan från identifiering av militär förmåga till forskning och utveckling, materielanskaffning och samverkan i konkreta fältoperationer. Frankrike och Storbritannien som dominerar marknaden med upp till två tredjedelar av utvecklingskraften på försvarsområdet i Europa står som modell för ett traktat från 2010.
Tyskland, Frankrike, Polen, Italien och Spanien siktar i det så kallade Weimarinitiativet från 2011 på att kunna inta en särställning i Lissabonfördraget som kallas "permanent strukturerat samarbete" - artikel 42 och 46. Ambitionen är bland annat att mellan sig bygga en fungerande och avgörande försvarsindustriell bas.
På det här sättet drar man sig undan från den så kallade öppna inre marknaden inom EU, trots att man enligt de avtal man har ingått borde gå före och visa att man menar allvar med en harmoniserad och tillgänglig marknad för försvarsmateriel. Frågan är då: Var finns Sverige i det här sammanhanget? Vilka konsekvenser får denna utveckling för den svenska försvarsindustrin?
I dag omfattar den svenska försvarsindustrin ca 30 000 anställda. Med alla företag som är kopplade som leverantörer och underleverantörer till försvarsindustrin handlar det sammanlagt om ca 100 000 personers arbete och utkomst.
Svensk försvarsindustri har präglats av hög kvalitet, och flera av de teknologier som utvecklats har så småningom också kommit till nytta i olika typer av civil produktion. Ytterst är det politiska förutsättningar som styr utvecklingen av denna bransch.
Det som nu sker i Europa i form av samarbeten har till syfte att med några få stora länder som leverantörer konsolidera marknaderna och med insikt om de höga investeringskostnaderna, det långsiktigt tekniskt krävande utvecklingsarbetet och de stora resursbehoven till forskning och utveckling successivt driva fram en koncentration och en strukturomvandling.
Det innebär nedläggningar, allt snävare kompetenskluster, fler monopolaktörer och därmed starka beroenden för dem som ställs utanför. Om svensk försvarsindustri ska ha en framtid krävs det att vi visar en försvarsindustriell avsiktsförklaring. Vi måste tydliggöra för omvärlden vad som är våra huvudinriktningar och prioriteringar.
Annars kommer vi på sikt inte att ha tillräcklig kunskap och kompetens att erbjuda i olika samarbeten. Vi blir inte intressanta som samarbetspartner. Vi blir hänvisade till att köpa från hyllan, som dessutom kanske inte har de valmöjligheter vi skulle önska. Vi kanske blir hänvisade till en andra klassens produktmarknad och får ta det som andra tycker är lämpligt.
Samtidigt riskerar en bransch som har säkerhetspolitisk betydelse, betyder mycket när det gäller investeringar och arbetstillfällen, har tydliga spin-off-effekter och bidrar till teknikspridning att successivt erodera.
Naturligtvis följer andra nationer och försvarsföretag både i Europa och i vår omvärld nogsamt utvecklingen vid Kockums och ubåtstillverkningen i Karlskrona, och hur vi i Sverige avser att handskas med den vidare utvecklingen av JAS-projektet är också viktigt i sammanhanget. Självfallet finns det andra som är beredda att ta över både produktion och marknader om vi från svensk sida av en eller annan orsak faller bort.
En sådan utveckling spelar naturligtvis de intressen i Europa som aktivt strävar efter en leverantörskoncentration i händerna. Naturligtvis är det viktigt att Sverige som militärt alliansfritt land upprätthåller en försvarsindustriell kompetens.
Mot bakgrund av att betänkandet FöU3 som sju partier nu står bakom innehåller en tydlig markering av vikten av att säkerställa de nationella säkerhetsintressena och att ett långsiktigt utvecklingsarbete därefter ska inledas yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet. Betänkandet är inte så långtgående som vi socialdemokrater skulle önska men får betraktas som ett steg i rätt riktning.
Det är nu förpliktande för regeringen att visa resultat på dessa områden och att riksdagens försvarsutskott får kontinuerlig återrapportering. Eftersom betänkandet med några meningar berör krigsmaterielexporten och med anledning av den senaste tidens diskussion som bland annat gäller Saudiarabien vill jag säga följande.
Från socialdemokratiskt håll ser vi brister i den nuvarande krigsmaterielexportlagstiftningen. Tidigare S-regeringar påbörjade ett arbete med en ny lagstiftning, och vi anser att det fortfarande är mycket angeläget att regeringen kommer till riksdagen med ett lagförslag som är i fas med utvecklingen på det här området och i enlighet med politiken för global utveckling.
Vi har pekat på behovet av mer restriktiva skrivningar i regelverket när det gäller export till icke-demokratier. Vi vill förbättra, modernisera och stärka lagstiftningen. Vi välkomnar därför att riksdagen gjort ett tillkännagivande om att regeringen ska inkomma med förslag till ny krigsmaterielexportlagstiftning i syfte att skärpa exportkontrollen gentemot icke-demokratiska stater.
Jag noterar att detta är omnämnt i betänkandet, och jag noterar också att regeringen har sagt att man ska återkomma med detta. Jag skulle dock vilja uppmana till lite bättre fart i den frågan. Det visar väl om inte annat den senaste tidens händelseutveckling.