Berit Andnor (S):
Det är alltså dags för den del av konstitutionsutskottets granskning som inte brukar få särskilt stort intresse. Det är den allmänna granskningen av regeringens inre arbete, om man ska uttrycka det så. Sköter man det administrativa? Finns det protokoll på det man beslutar om? Hur sker beredningen av regeringens förslag? Följer man riktlinjer, och hur fungerar policyer inom verksamheten?
Det är de frågor som vi i dag ställer oss i granskningen. Det är viktigt att göra granskningen. Men det är uppenbart att det inte röner något större intresse. Utskottet får genom granskningen också en kontinuitet i vår uppföljning och granskning.
Det ger någonting som kanske går utöver det som kanske uppmärksammas mer av konstitutionsutskottets arbete, nämligen de anmälningar som utgår från riksdagsledamöterna. Ett sådant återkommande avsnitt i den allmänna granskningen gäller antalet anställda i Regeringskansliet.
Utskottet konstaterar att ökningen av antalet anställda i Regeringskansliet fortsätter. Vi konstaterar också att det självfallet har varit nödvändigt med en förstärkning under ordförandeskapet i Europeiska unionen. Men ökningen av antalet anställda i Regeringskansliet går utöver vad som kan vara relaterat till ordförandeskapet.
Den kommande minskningen av anslaget för Regeringskansliet ger förvisso färre anställda jämfört med förra året men utgör en utökning jämfört med före ordförandeskapet. Vi menar från utskottets sida att en utökning av antalet anställda kräver motivering.
Frågan om Regeringskansliets anslag har diskuterats av utskottet de senaste åren i samband med budgetdebatterna. Där har vi socialdemokrater ansett att anslagssparandet i Regeringskansliet hade kunnat klara stora delar av de nödvändiga förstärkningarna som EU-ordförandeskapet har krävt.
Likaså har vi inför budgetdebatten i år ansett att ytterligare minskningar av anslaget till Regeringskansliet är nödvändiga. Men enligt vår uppfattning är det helt utan motiveringar som regeringen har utökat Regeringskansliet, och vi anser att det är fel. Vi gör en annan prioritering än regeringen och den borgerliga majoriteten i utskottet.
Vi anser att det är viktigare att bekämpa arbetslösheten och investera i jobb och utbildning. Återkommande i den allmänna granskningen är också granskningen av regeringens utövande av utnämningsmakten.
Det är ett område som inför valet 2006 pekades ut som ett centralt och viktigt reformområde av de borgerliga partierna - ett område som i betänkande efter betänkande genom åren innehållit reservationer från de borgerliga partierna.
Det är därmed också ett område som följaktligen borde innehålla mängder av förslag från den moderatledda regeringen, men så är det inte.
Före jul diskuterade utskottet regeringens skrivelse om utnämningspolitiken, och jag konstaterade i den debatten att skrivelsen inte innehöll ett enda förslag på området.
Mycket av det som redovisades i skrivelsen var allmänna riktlinjer och policyer som hämtats från vad den dåvarande socialdemokratiska regeringen hade beslutat om 2005, ett dokument om statlig chefspolicy.
Det finns en sak som regeringen har sagt, nämligen att annonsering av tjänster ska vara mer regel än undantag. Hur detta har skett har granskats av utskottet i denna allmänna granskning.
Och låt mig börja med att säga att vad som ska annonseras, hur det ska ske och hur detta tolkas av regeringen är enligt min uppfattning ytterst osäkert. Först och främst har synen på vad som ska annonseras och inte skiftat över tid. Från uttalanden före valet om att allt ska annonseras har det skett ett antal varierande ställningstaganden.
Jag påminde i debatten före jul om att Mats Odell på drygt ett halvår helt bytt uppfattning i synen på annonsering. Han sade till exempel i september 2007: Jag är för min del beredd att också pröva att för första gången i svensk historia annonsera efter landshövdingar. Ett halvår senare sade han: Det finns fortfarande fall där det är naturligt att inte annonsera.
Det gäller till exempel landshövdingar. Jag kan återigen konstatera, precis som jag gjorde före jul, att hur annonsering efter kandidater till högre statliga tjänster ska användas som metod är ett problem för den borgerliga regeringen. Det är ett virrvarr av lösa uttalanden, ogenomtänkta utspel och inkonsekvent agerande.
Vi kan också konstatera att systemet för utnämningar i dag är splittrat. Olika departement verkar göra lite som de vill, vilket får till följd att det i nuläget är nästan omöjligt att följa processerna eller hitta den röda tråden i utnämningspolitiken.
Dokumentationen är bristfällig, och i den redovisning som utskottet fått från Regeringskansliet vimlar det av borttappade dokument, ej diarieförda handlingar och handlingar i samma ärende spridda över olika akter och departement.
Det är också så att genom att använda konsultfirmor har regeringen på olika sätt försökt att tricksa och fixa, dels för att undvika att behöva göra rekryteringsprocesserna offentliga, dels för att försöka dölja sitt misslyckande med annonseringarnas resultat. Man visar fram en ny generaldirektör som tillsatts efter att tjänsten annonserats ut, men utan att riktigt vilja kännas vid att annonseringen inte gett tillräckligt kvalificerade kandidater.
Vi konstaterar i vår reservation att i endast 50 av 166 utnämningar som har skett under den här mandatperioden har annonsering skett. Av de 50 där man har annonserat har endast i 33 fall någon av de personer som lämnat in en intresseanmälan fått tjänsten.
Den process som i augusti 2006 kallades korruption av den nuvarande näringsministern är nu den process som den borgerliga regeringen använder sig av bakom sin kuliss och sin retorik om öppenhet och transparens.
För att på något sätt göra den här processen rumsren har man nu kommit med ett förslag till mörkläggning av hela rekryteringsprocessen genom att ansökningar ska hemligstämplas. Den här frågan kommer utskottet att återkomma till under våren i en särskild debatt. Slutligen vill jag ta upp det avsnitt som rör frågeinstituten.
Utskottet har genomfört en översiktlig granskning av de så kallade frågeinstituten, det vill säga interpellationer, skriftliga och muntliga frågor. Vi konstaterar att det finns anledning att gå vidare med en mer genomgripande genomlysning och diskussion om frågeinstitutens syfte och funktion.
Det här är en väldigt viktig del av det politiska kontrollinstrumentet, och jag tycker att det bör kunna fungera så också i framtiden. Men det förutsätter självfallet att det finns en respekt för den reglering och praxis som har utvecklats.
Endast i undantagsfall eller om det föreligger synnerliga skäl kan statsråd undvika att besvara en fråga eller interpellation. Låt mig också konstatera att det är otillfredsställande att svarstiderna förlängs, som vi nu kan se. Det finns en allt tydligare trend att svarstiderna förlängs.
Det innebär att hela idén om en levande aktuell debatt och fungerande kontroll av regeringen äventyras. Antalet framställda interpellationer har också diskuterats under mandatperioden.
Vi har hört både statsråd och majoritetsföreträdare klaga över att antalet interpellationer har varit för stort och att interpellationsinstrumentet skulle ha missbrukats av oppositionen. Nu har vi följt upp detta från utskottets sida och kan se att det var ett stort antal interpellationer under riksdagsåret 2007/08.
Men under förra riksdagsåret, 2008/09, sjönk antalet kraftigt till en nivå som ligger under den som var till exempel 2004/05, den förra mandatperioden. Så låt mig konstatera att de borgerliga partiernas företrädare återigen har varit ute i ogjort väder.
Dessutom tycker jag att det är anmärkningsvärt att anklaga oppositionen för att missbruka den grundlagsfästa rätten att kontrollera regeringen via interpellationer.
Det faktum att det finns stora svårigheter för den moderatledda regeringens företrädare att debattera politiska frågor ska självfallet inte innebära vare sig ifrågasättande av riksdagsledamöters grundlagsfästa rättigheter eller lock på den politiska debatten. Herr talman! Jag yrkar bifall till den reservation som är bifogad till detta betänkande.