KBLab/rixvox huggingface dataset:
Torsten Lindström (KD):
Låt mig allra först tacka statsrådet för svaret på min interpellation. I kunskaps- och informationssamhället blir det allt viktigare att alla medborgare har tillgång till modern informationsteknik. Jag håller naturligtvis med statsrådet om att en fungerande infrastruktur på IT-området är en viktig fråga för kommunerna och kommunernas invånare. Där är vi överens.
Skiljelinjen mellan statsrådet och mig är i synen på hur IT-infrastrukturen på bästa sätt omfattar hela landet. Naturligtvis ska IT-politiken leda till att det allmänna kompletterar och stöder de fria aktörerna, som statsrådet säger. Men det kan väl ändå inte vara rimligt med olovlig konkurrens? 83 % av Sveriges befolkning använder Internet. Nästan halva befolkningen har tillgång till bredband. Ännu finns vita fläckar.
Den satsning på utbyggnad av bredband som skett har inte nått alla än - om det nu någonsin kommer att ske. De statliga stödmiljarderna verkar milt uttryckt ha gått lite fel. I stället för att användas till det de skulle ha använts till har kommunerna varit aktiva i att bygga ut näten i tätorterna.
Jag upprepar vad Ulrica Messing sagt tidigare i kammaren: Stöden får endast användas för utbyggnad av bredband i glest bebyggda områden där det inte finns intresse för en kommersiell utbyggnad. Har regeringen ändrat ståndpunkt i den frågan? Statsrådet sade i sitt svar att kommunerna har en viktig roll när ingen annan aktör tar den. Det är lätt att hålla med om, fast verkligheten ser annorlunda ut.
Ett antal kommuner har byggt upp, eller håller på att bygga upp, monopolliknande strukturer för bredband. Med hänvisning till regeringens IT-proposition anser kommunerna att de har stöd för det. Staten delar också ut statsbidrag till denna utbyggnad.
De statliga medel som är avsedda för infrastruktur i glesbygd, där privata aktörer inte på marknadsmässig grund förmår bygga, används alltså till att bygga ytterligare nät i tätort och konkurrera med privata företag. Merparten av satsningarna som har gjorts på stadsnäten med hjälp av statliga subventioner ligger inom tätortsområden som privata aktörer visat intresse för eller där nät redan finns.
Det borde ha varit mer naturligt att låta de fria aktörerna sköta det som är en naturlig marknad med en konkurrenssituation i stället för att ta offentliga medel i anspråk. Är det rimligt, statsrådet, att kommuner och kommunala intressen på en fri marknad roffar åt sig ett eget monopol? Ett graverande exempel är Södertälje, som med hjälp av statsbidrag bygger upp stadsnät.
Kommunen har fått en dom mot sig i länsrätten som säger att detta är olagligt. I kommunens motiv finns en klar beräknad vinst. Inte blir det bättre av att politikerna i Södertälje struntar i länsrättens dom utan fortsätter att bygga. Sådant spär på politikerföraktet och demokratiunderskottet. Då blir det ett problem också för kommunministern. Hur ser regeringen på detta?
Hur tänker regeringen följa upp statsbidragen och se till att de går till de områden för vilka de är avsedda?
Torsten Lindström (KD):
Konsument- och medborgarperspektivet är viktigt att slå vakt om i den här frågan.
Konsumenterna hamnar i ett monopol som det inte går att ta sig ur, och detta är något mycket bekymmersamt. Jag är faktiskt nyfiken på vilka åtgärder som ministern tänker ta till om det framkommer att flera kommuner bryter mot beslutade domar. Vad tänker han göra åt Södertälje? Vad tänker han göra åt andra kommuner? Det är en viktig fråga, och jag vill gärna höra hur regeringen ser på den.
Genom att kommunerna väljer att investera i utbyggnaden av bredband riskerar många sin egen ekonomi. Ministern säger att det är upp till kommunerna själva. Jag har aldrig varit ute efter att staten ska detaljreglera. Vad jag däremot vill är att lagar och regler ska följas.
Om regeringens satsning innebär satsningar på glesbygd och att knyta samman olika nät är det dit som resurserna ska gå, inte till kommuners tätorter, inte till att låsa in konsumenterna i offentliga monopol utan utväg. Jag återkommer också till frågan om Post- och telestyrelsen eftersom jag fortfarande inte är riktigt nöjd med ministerns svar.
Vad tänker ministern göra med den information som han och regeringen får från PTS? Det är faktiskt viktigt att regeringen följer upp hur de nästan 6 miljarderna används, 6 miljarder som motsvarar i runda slängar tio årsbudgetar i min kommun, som Sven-Erik Österberg känner till.
Det är enorma summor vi pratar om, och jag förutsätter att ministern snarast återkommer till kammaren med tydliga besked om vad som händer med den information som kommer regeringen till del.
Torsten Lindström (KD):
Så skrapade vi lite på Morgan Johanssons inställning och fann att när det kom till kritan handlade det egentligen inte om att skapa goda villkor utan om att krypa bakom den argumentation som han och tidigare ministerkolleger använt sig av i så många år. När det verkligen kommer till kritan blir det inte särskilt mycket av de goda villkoren.
Man ska naturligtvis hitta enskilda lösningar för det enskilda barnet så att barnet får den absolut bästa situationen. Bristen på familjehem har accelererat under så många år. Den socialdemokratiska regeringen har tittat på, som jag redovisade tidigare, utan att göra något åt det.
I den situationen borde Morgan Johansson kunna öppna för att se familjehemsinsatsen som en viktig insats för hela samhället med en status fullt ut som en arbetsinsats. Det behöver inte betyda att alla ska pressas in i ett och samma fack - även om jag vet att den nuvarande regeringen har lätt att se det så.
Det kan snarare betyda en tydlig signal om att familjehemsinsatsen är viktig för barnet och för hela samhället. Den signalen kommer inte från Morgan Johansson. Han smäller igen dörren ganska hårt i debatten, vilket jag naturligtvis tycker är väldigt tråkigt. Herr talman!
När vi tittar ut över landet och möter de barn som är i behov av att vara i familjehem, och där det kan vara en lösning för den enskilde under kortare eller längre tid, ser vi tydligt att något behöver göras för att öppna möjligheten för fler barn.
De barnen lär få vänta så länge vi har en socialdemokratisk regering med den styvmoderliga behandling som Morgan Johanssons regering ger familjehemmen år in och år ut.
Torsten Lindström (KD):
Det är intressant att lyssna. Det är ganska tydliga och avslöjande skillnader som kommer upp, precis som i tidigare debatter som vi har haft i det här ämnet i kammaren. Jag kommer från en bruksort i Västmanland.
Det är typisk mark där småfolket har hittat sina lösningar oavsett vad herrar överhet, eller för den delen damer överhet, har tyckt och tänkt. De kooperativa rörelserna och folkrörelserna var tidiga.
Det var ett sätt att skaffa sig makt och inflytande över sitt eget liv, att inte bara vara utlämnad åt patron. För några år sedan besökte jag min grannkommun som också är en bruksort, precis som min kommun. I min grannkommun Surahammar träffade jag ett undersköterskepar.
Både mannen och kvinnan var undersköterskor. De slet och släpade med deltider och heltider ibland när kommunen behagade ge dem det. Det är en offentlig arbetsgivare. Det var inte helt lätt att få ihop arbetslivet med familj och barn.
Tillsammans med många andra drog man i gång vad jag skulle vilja kalla för vår tids folkrörelse, en revolt mot den stelbenta, enahanda barnomsorgslösningen.
Man gjorde en namninsamling, och antalet insamlade namn översteg de 5 % som krävs enligt kommunallagen, som den borgerliga regeringen med Inger Davidson i spetsen genomförde i början av 90-talet, för att det ska finnas en möjlighet att ha en lokal folkomröstning. Den här folkomröstningen skulle då handla om mer valfrihet och mångfald i barnomsorgen.
Innan bläcket i alla namn ens hade hunnit torka hade den socialdemokratiska kommunledningen givetvis sagt nej, precis som i vår andra grannort Västerås, där motsvarande namninsamling skedde. Det här belyser flera problem. Det finns ett demokratiskt underskott.
Det är ett demokratiskt underskott där i synnerhet socialdemokratiska kommunledningar har en oerhörd benägenhet att alltid säga nej till lokala folkyttringar och lokala folkomröstningar. Det är ett problem och ett demokratiunderskott som jag tidigare har debatterat i den här kammaren med demokratiministrar som Mona Sahlin och Jens Orback till exempel.
Det speglar en frustration hos de vanliga människorna över att inte få vara med, över att lämnas utanför och inte få chansen att påverka mer av sin vardag.
Det är klart att när man adderar själva sakfrågan, att inte bli sedd när det gäller kravet på att få vara med och bestämma mer om barnomsorgslösningar och ha en större flexibilitet, blir det naturligtvis dubbelt så illa.
Motståndet mot den lokala demokratiska yttringen, motståndet mot valfriheten för de vanliga småbarnsfamiljerna är ett dubbelt motstånd som kommer från en och samma kraft, socialdemokratin, där Lena Hallengren vill behålla makten för sig själv. Hon vill inte dela med sig.
Och det är ett bekymmer, i all synnerhet när det innebär att Lena Hallengren tassar i grundlagens utkanter genom att inte utföra det riksdagen har gett henne i uppdrag att göra.
Torsten Lindström (KD):
Lena Hallengren pratar om att besöka förskolor. Ja, Lena Hallengren, jag har besökt förskolor i 15 år som förtroendevald - olika förskolor. Och jag har lärt mig någonting. Det är att olika människor har olika verkligheter, och varje verklighet är rätt för den person som det handlar om. Förskolor kan vara olika. Grupper kan vara olika.
Barn kan vara olika. Och det är därför som vi kristdemokrater hela tiden kommer tillbaka till att det måste finnas en modell där alla ryms, där ingen lämnas efter och där ingen hålls tillbaka - där det finns olika lösningar för olika barn och olika lösningar för olika familjer.
Sedan tycker jag faktiskt att det är lite beklämmande att Lena Hallengren ältar siffror och ställer frågor som, vilket vi skulle se om vi tittade i protokollen, hon har fört fram i varenda debatt den här mandatperioden. Det vore väl bra om statsrådet någon gång såg till att uppdatera sig någorlunda i stället för att prata om 12-13 år gamla siffror. Herr talman! Statsrådet pratar om skollagar. Det är lite magstarkt med tanke på att det är ett av regeringens absolut största misslyckanden under den här mandatperioden.
Regeringen, Socialdemokraterna, klarar inte av att trots alla års beredning komma med en skollag. Lena Hallengren kallar sig förskoleminister. Ja, det är ju en signal i sig. Barn ryms inte, familjer ryms inte, mångfald ryms inte, utan alla ska in i en och samma form. Lena Hallengren efterfrågar genomslag för demokratin. Problemet är bara att Socialdemokraterna har hindrat demokratin när vi haft folkomröstningar.
Om man bett om att få göra olika saker på försök - observera ordet försök - har Socialdemokraterna sagt nej. Det är problemet, och det är skillnaden oss emellan. Vi kristdemokrater vill inte ha Lena Hallengren eller Göran Persson eller någon annan socialdemokrat vid köksbordet.
Vi vill flytta makt från detta hus och från Lena Hallengren till de vanliga människorna, till familjerna, för de vet i de allra flesta fall bäst.
Torsten Lindström (KD):
Jag hoppas att vi går i mål med den här frågan. Men jag blir faktiskt lite bekymrad. Hans Karlsson uttryckte det väl. Han sade att det kommer att ta en stund för regeringen. Jag undrar om inte det kommer att kunna klassificera sig i tävlingen The understatement of the year . Det är just "en stund" som det har tagit för den socialdemokratiska regeringen att titta på den här frågan, år in och år ut. Det är därför som jag kommer tillbaka till den om och om igen.
Den här frågan behöver lösas så att människor får plats i de välfärdssystem som finns, så att människor slipper falla mellan stolarna i de olika systemen. Det har under årens lopp kommit olika svar från olika socialdemokratiska ministrar.
Så sent som den 16 november 2004, det vill säga för ett drygt år sedan, sade Hans Karlssons statsrådskollega Lena Hallengren i en interpellationsdebatt med mig här i riksdagen: När det gäller frågan om att kombinera deltidsstudier med deltidssjukskrivning är mitt svar att det är en fråga som ses över.
Ett livslångt lärande är naturligtvis någonting som inte minst gäller människor som är sjukskrivna men som är förmögna att arbeta eller studera på deltid. Det är ungefär det svar som Hans Karlsson kommer med också i dag. Skillnaden är att nu har riksdagen uttryckt att den här frågan måste lösas. Tack och lov att riksdagen har uttryckt detta!
Det har också kommit ett förslag från Försäkringskassan och Centrala studiestödsnämnden strax före jul som nu är ute på remiss, som Hans Karlsson nämner. Där finns det en modell för att hitta en lösning på det här problemet. Då är frågan hur lång den där stunden ytterligare kommer att bli.
Hans Karlsson får finna sig i att jag faktiskt befarar att den här frågan kommer att dra ut ännu längre på tiden, att den här långbänken blir ännu längre. Frågan blir onekligen om vi måste vänta på ett regeringsskifte för att den till slut ska kunna lösas ordentligt så att alla människor, också studenterna, får plats i välfärdssystemen. Hans Karlsson får bli lite mer precis och faktiskt också ge ett konkret svar.
Tror han att det kommer att bli en lösning nu eller kommer det här att läggas på högen av sådant som ska ske nästa period, därför att den regering som har haft så många år på sig inte har bemödat sig tillräckligt om att lösa problemen när den hade chansen?
Torsten Lindström (KD):
Då fick vi ytterligare lite mer att gå på. Statsrådet har lust. Det lovar också det gott. Samtidigt är Hans Karlsson, som sagt var, en del av det socialdemokratiska kollektiv som utgör regeringsmakten och som haft så många chanser på sig att ta tag i den här frågan.
Men man har faktiskt gått från att förneka att problemet finns till att medge att problemet eventuellt finns och att det ska utredas och beredas till att så småningom, härtill nödd och tvungen, höll jag på att säga för att citera biskop Brask, låta en utredning titta på frågan. Nu finns det ett utredningsförslag som ska remissas. Det har tagit tid.
Det riskerar att ta ytterligare tid, eftersom vi inte får något riktigt klart besked om det här över huvud taget kommer att åtgärdas om den nuvarande regeringen får fortsätta. Jag ser naturligtvis också risken att det är frestande för Hans Karlsson att i riksdagen i dag uttrycka sig i positiva ordalag och så kanske det inte blir så oerhört mycket mer.
Vi har som sagt var väldigt dåliga erfarenheter av den socialdemokratiska regeringen i den här frågan och i en hel del andra studentfrågor. Fru talman! Kristdemokraterna fortsätter sitt engagemang för att frågan ska lösas. Jag hoppas att Hans Karlsson har varit allvarsam med sina ord i dag och att frågan kommer att få en lösning om han sitter kvar.
I annat fall kan studenterna vänta sig att frågan kommer att bli löst vid ett förhoppningsvis regeringsskifte under hösten.
Torsten Lindström (KD):
Lyssnar Lena Hallengren utanför sitt tjänsterum? Har hon hört företagens rop på kvalificerad arbetskraft att anställa? Det finns en brist i dag. Ett av de stora hindren för nya jobb, tillväxt, utveckling och välfärd i vårt land är bristen på arbetskraft. Vad gör Lena Hallengren åt det? Den frågan är fortfarande obesvarad.
Lyssnar hon på signalerna om utslagningen i skolan, på de studerande som vill ha sjysta regler, på de arbetsgivare som står och stampar för att det inte finns folk att anställa? Tidigare har Lena Hallengren och Socialdemokraterna hänvisat till att det skulle komma en ny lag om vuxenutbildning som lite grann skulle lösa en del av de här problemen. Nu kommer ju ingen sådan, har jag erfarit.
Frågan är om Lena Hallengren har något konkret över huvud taget att komma med under sin tid som minister för vuxnas lärande. Läs, Lena Hallengren, studera, lyssna på branscherna, lyssna på hantverksorganisationernas nödrop, på företagen, bilda dig en uppfattning och kom med förslag! Du har ansvaret för det som händer. Och just nu har du ansvaret för att ingenting händer.
Sedan förstår jag, herr talman, att Lena Hallengren byter taktik. I sitt skriftliga svar polemiserade hon mot och ironiserade över min fråga om rättssäkerhet. Nu förstår hon att det är något lurt här, så nu vill hon inte riktigt gå in i den diskussionen utan frågar efter mer fakta i målet. Hon ska få mer fakta i målet. Naturligtvis finns det en bristande rättssäkerhet inom KY när utbildningar kan innehålla väldigt olika saker.
Titta på exemplet som jag tog förut, lokförare/tågförare. Den utbildningen är kortare, 40 veckor lång, än den utbildning som bara benämns lokförare, som är 55 veckor lång. Hur ska en arbetsgivare begripa vem av de sökande som han eller hon ska välja? Och hur ska en sökande till utbildningarna kunna veta vad som är bäst? Det här pekar på behovet att hitta en norm som ger kvalitet och möjlighet att bedöma vad olika yrkesutbildningar egentligen står för.
Det förtjänar större uppmärksamhet från regeringen. Vi kristdemokrater ger den uppmärksamheten.
Torsten Lindström (KD):
Ja, visst är det bra att vi på olika sätt försöker hitta vägar att visa det vitryska folket att vi bryr oss om, att vi är intresserade, att vi vill ha goda och nära relationer med ett folk som är så nära oss och som utsätts för ett i det närmaste kommunistiskt förtryck - ett totalitärt förtryck. Detta är ett folk som finns i vår närhet och som är viktigt för oss - en del av Europa.
Då är det naturligtvis bra att utrikesministern pratar om att en svensk ambassad i Minsk står högt på dagordningen och att det på sikt ska bli möjligt. Men jag tycker faktiskt inte att det riktigt räcker till. Vi är ett antal partier i Sveriges riksdag inom alliansen som tycker att den här ambassaden är så viktig att den måste vara väldigt prioriterad.
Jag vill faktiskt be utrikesministern att vara lite tydligare på den punkten, alltså när vi kan vänta oss att få en ambassad till stånd i Minsk. Det är ju också så att Sverige och EU inte ska ses som några polariserande enheter - tvärtom. Sverige är ju en del av EU, och i och med högre svensk närvaro ökar faktiskt också den europeiska och nordiska närvaron i det vitryska samhället.
Det betyder mycket för det vitryska folket. Jag vill också komma tillbaka till hur Sverige i den här frågan använder sig av den europeiska unionen som ett instrument. Det var så att i en annan interpellationsdebatt med mig här i kammaren för drygt ett år sedan, i januari 2005, sade utrikesministern att "regeringen anser att Vitryssland bör få större uppmärksamhet inom EU.
I linje med detta har vi inom unionen fört fram kravet på ett långsiktigt och flexibelt agerande gentemot Vitryssland." Ungefär samma besked ger ju utrikesministern också i dag här i riksdagen, nämligen att EU är viktigt och att det är en del av de instrument som vi har att använda oss av. Det låter ju bra. Men vad, mer konkret, betyder detta egentligen?
Vad, mer konkret, menar utrikesministern med att hålla Vitryssland högt på EU:s dagordning, som hon väljer att uttrycka det? Lite mer konkretion skulle vara på sin plats. Jag vill också, fru talman, peka på hur viktigt samarbetet med det vitryska folket är i kampen mot människohandel.
Även där har utrikesministern tidigare svarat lovande, senast i ett frågesvar i november, att "kampen mot människohandel har fått ökad uppmärksamhet och blivit en prioriterad fråga". Trots det ser vi att trafficking ökar - dag för dag, höll jag på att säga - och Vitryssland har i hög grad blivit ett transitland för kvinnor och barn som är offer för denna slavhandel på sin färd mot Västeuropa.
Naturligtvis ska inte vi från Sveriges och Europas sida medverka till att de vitryska myndigheterna skärper kontrollen av de kvinnor och barn eller andra som reser in i och ut ur Vitryssland. Det kan aldrig vara vår avsikt eller mening - tvärtom. Vi vill att fler ska kunna resa fritt.
Men ändå: Inom ramen för relationerna med den vitryska regimen - hur, mer konkret, anser utrikesministern att hon lyfter frågan om kampen mot den här förfärliga sexhandeln, vår tids slavhandel?
Torsten Lindström (KD):
Det är bara att instämma i att vi har mycket att göra framöver, och det är naturligtvis bra med alla de insatser som görs och de lovvärda ambitioner som finns. Jag tror på ordets makt och att ordet har betydelse. Sedan gäller det att se till att dessa ord också leder till än mer konkretion.
Jag är övertygad om att Sverige kan göra än mer, till exempel höja statusen på kontoret i Minsk genom att göra den till ambassad. Om andra EU-länder kan göra det, om USA kan göra det, borde också Sverige kunna göra det. Jag noterar att utrikesministern lite grann passade på den punkten, och jag hoppas att hon kan komma tillbaka, antingen i nästa replik eller senare, med konkreta besked om när ambassaden öppnar i Minsk.
Alliansen står redan för den hållningen. Jag hoppas att även regeringen ska inta den. Sedan är det förstås, fru talman, angeläget att fortsätta människa-till-människa-arbetet, att motverka alla former av kränkningar och förtryck som finns i Vitryssland i dag, att öppna upp för dialogen, mötet, mellan människor. När människor ser varandra i ögonen blir det mycket lättare att kommunicera.
Vitryssar och andra européer måste mötas för samtal och dialog för att därigenom hitta varandra. Vi måste arbeta för mänskliga rättigheter och för fria tidningar samt stödja frivilligorganisationerna. Vi måste också stödja religionsfriheten. Den är i dag utsatt för hårt förtryck i Vitryssland genom en betydande antisemitism, förtryck av protestanter, utvisning av katolska präster och så vidare.
Något konkret måste göras i trafficking -frågan så att inte Vitryssland fortsätter att vara ett transitland i den slavhandel som pågår. Jag hoppas, fru talman, att utrikesministern tar med sig det engagemang som visats i dagens debatt och fortsätter att komma med konkreta besked om Sveriges relation till Vitryssland och det vitryska folket.
Torsten Lindström (KD):
Jo, världen blir bättre av att fler får vara med. Infrastrukturinvesteringarna är statens ansvar. Att de ska bli av har jag och många andra jobbat för i många år. Regionen har under väldigt många år pekat på behovet av dem. Men det räcker inte. Staten har ett ansvar att också se till att det som sker på spåren fungerar. Det är en springande punkt.
Där tar inte staten sitt ansvar. Ulrica Messing talar om Skåne. Det är sant att regionen går in och bidrar. Det har jag konstaterat här flera gånger i dag. Men i Skåne upphandlas trafiken i konkurrens. Vi har kunnat se i Bergslagen att trafiken upphandlas i konkurrens. Det har bidragit till bättre service och pressade priser. Det är bland annat Rikstrafiken som har varit med och upphandlat.
Frågan är: Varför inte våga låta detta ske också på Mälarbanan? Varför värna det monopol som göder statskassan med pengar, om det inte är just det som är motivet?
Om motivet hade varit att se till att trafiken fungerade skulle staten ha tagit till varenda möjlig insats för att bidra till det i stället för att slå vakt om ett statligt monopol som inte fungerar, förutom på en punkt: Pendlarna betalar dyra pengar till statskassan. Det finns en avgörande skillnad mellan statsrådet och mig på den punkten.
Det blir inte bättre av den proposition som debatterades här i riksdagen förra veckan, tvärtom. Fru talman! Vi har haft den här debatten många gånger förut. Jag misstänker att den kommer tillbaka, även om jag naturligtvis hoppas på ett rollbyte då.
Jag är envis och jag vill ändå tro att droppen urholkar stenen så att tågen någon gång ska börja fungera i Mälardalen så att människor kan färdas tryggt och säkert. Det kommer jag att fortsätta att arbeta för så länge jag har något att yttra i denna kammare.