Nyamko Sabuni (L):
Det ena jag vill säga är att det handlar om en strategi för att utveckla sin verksamhet. Det är som Esabelle Dingizian säger. Det är enligt lag någonting som myndigheterna ska jobba med. Jag tycker inte att vi ska stå här och till myndigheterna ge sken av att de måste ha mer pengar för att kvalitetssäkra sin verksamhet.
Det ska de göra för befintliga anslag. De pengar som avsatts är bara för att stimulera att forska fram ytterligare metoder. Strategin jämställdhetsintegrering är en strategi. För att genomföra en strategi måste man ha vissa arbetsmetoder. Detta verkar än så länge vara väldigt nytt för myndigheter. Vi har missat många år där vi bara jobbat med strategin inom Regeringskansliet. Därför är detta behövligt.
Vi lägger in lite stimulanspengar. Men det är inte så att det ska bli några permanenta pengar. Varje myndighet har till uppdrag att kvalitetssäkra sin verksamhet så att den når lika ut till medborgarna oavsett kön. Man måste utgå från de behov som finns hos medborgarna i samhället oavsett kön. Det är det första. Det andra är att det är via regleringsbrev, via dialog varje år och via årsredovisningar från myndigheter varje år som vi kan styra myndigheternas verksamhet.
Då kan vi uttala de mål vi vill se med den verksamhet som bedrivs. Vi har inget ministerstyre i Sverige. Vi kan inte gå in hur som helst och säga: Nu får ni göra så här, eller nu måste ni göra på det här viset. Det är via dialogen som vi uttrycker och formulerar vilka mål vi vill uppnå med våra verksamheter. Det är också vad statssekreterare Hallerby uttrycker i intervjun. Det är någonting naturligt som sker. Det är inte dialog varje dag.
Denna dialog handlar om att det återrapporteras till regeringen vad det är som sker och vad det ger för resultat. Och hur vet vi om det ger resultat? En del är att öka kunskapen hos myndigheterna om vad som är väsentligt att mäta. I dag vet vi. Det var först 2001, tror jag, som man inom landstingen började mäta hur vården faller ut för män och kvinnor inom vissa diagnoser. Man kunde se hur det såg ut till exempel inom psoriasisverksamheten. Utanför männens omklädningsrum låg det en massa handdukar.
Utanför kvinnornas låg det inga handdukar. En enskild person upptäcker detta och undrar varför det ser ut som det gör. Jo, männen får behandling inom sjukhusen men kvinnorna måste hem och behandla sig själva. Det är jätteviktigt med könsuppdelad statistik så att man upptäcker detta. Då inställer sig frågan: Är det nödvändigt att männen får behandling inom sjukhusens väggar eller kan de själva göra detta hemma? Eller får kvinnor sämre vård eftersom de måste göra detta själva hemma? Ska vi se till att kvinnor får denna behandling inom sjukhusen?
Jag tror att det både av kvalitetsskäl och av ekonomiska skäl är viktigt med denna typ av könsuppdelad statistik och uppmärksamhet för att servicen ska falla ut likadant för män och kvinnor. Då menar jag att det inte är framför allt mer pengar som behövs. Inledningsvis kanske man måste ta in en kunnig konsult som vägleder en: Vad är det vi ska titta på? Vad är det vi ska mäta? Hur kan vi mäta? Det kan man göra med hjälp av den kunskap som nu byggs upp bland annat på Genussekretariatet.
Men detta måste man klara av med de befintliga anslagen. Om man inte gör det är det just i mål- och resultatdelen som man också kan lägga fram önskemål om större anslag till myndigheten för att leva upp till de mål som regeringen vill se med myndighetsverksamhet.