Lars Adaktusson (KD):
När vi i dag debatterar EU-kommissionens arbetsprogram för 2019 sker det i en situation där Europasamarbetet är viktigare än på mycket länge.
Arbetsprogrammet behandlar de politiska prioriteringarna för det kommande året, som präglas av att mandatperioden går mot sitt slut men också av att vi har val till Europaparlamentet som ska hållas i maj. Kommissionen lägger i sitt arbetsprogram fokus på att göra klart sitt arbete och avsluta pågående förhandlingar.
Det gäller inte minst i fråga om Storbritanniens utträde ur unionen. Från Kristdemokraternas sida delar vi den uppfattning som utskottets majoritet ger uttryck för när det gäller brexit. Vi understryker vikten av att utträdet sker på ett sätt som ger rättslig tydlighet och förutsägbarhet.
Vi betonar att EU ska ha goda relationer till Storbritannien och nära samarbete även i framtiden. Fru talman! Få europeiska ledare har under efterkrigstiden lyft fram nödvändigheten av goda relationer som den tyske kristdemokraten Konrad Adenauer.
Efter att själv på nära håll ha sett nazismens ohyggliga fasor var hans politiska övertygelse mycket tydlig. Utan samarbete och utan försoning mellan länder förblir Europa en världsdel av konflikter och krig. I april 1953 höll Konrad Adenauer ett anförande i New York.
I talet bemötte han kritik som gick ut på att den då nybildade kol- och stålgemenskapen i praktiken skapade ett litet och begränsat Europa. Adenauer sa så här: Ett antal europeiska länder är under sovjetisk ockupation. De har inte makten att själva välja medlemskap. Men självklart ser vi på dessa länder som kommande medlemsländer.
År 1953, mitt under det kalla kriget, såg Adenauer potentialen i det europeiska samarbetet på båda sidor av järnridån. I dag lever vi i fred och säkerhet och i en europeisk gemenskap som nära nog har femfaldigats sedan Adenauers dagar.
Bara sedan Sverige blev medlem i EU 1995 har över 100 miljoner människor som tidigare levde i kommunistdiktaturer integrerats i det samarbete som består av demokratier med mänskliga rättigheter, rättssäkerhet och fria val. Med detta har också ekonomierna i det före detta Östeuropa vuxit. De senaste åren har det skett snabbare än i övriga EU-länder.
Förra året växte exempelvis Rumäniens ekonomi med 8,8 procent. Framgången för det europeiska samarbetet till trots har vägen framåt aldrig varit spikrak. Stora utmaningar har kantat färden, och så är det även i dag. Sedan Europaparlamentsvalet 2014 har vi sett de största flyktingströmmarna sedan andra världskriget.
Vi har upplevt en akut kris för den gemensamma valutan. Brexit har omkullkastat tron på orubblig sammanhållning, och allvarlig terrorism hotar Europas säkerhet. Därutöver har medlemsländer som Ungern, Polen och Rumänien ifrågasatt och skapat debatt om grundläggande värderingar om den konstitutionella demokratin är värd att bevara.
Det är mot den bakgrunden som vi nu måste föra debatten om EU:s framtid. Det är möjligt att Europavänner för tio år sedan hade sagt samma sak. Men min känsla är att framtidsdebatten är mer angelägen än på länge.
Samtidigt är det uppenbart att utgångspunkten för debatten och vilka slutsatser som ska dras skiftar mellan partigrupper och Europas länder. En majoritet av ledamöterna i Europaparlamentet tycks se framtidsdebatten som möjlighetens fönster för ökad centralisering av beslutsfattandet.
Det innebär en större budget, införande av EU-skatt, social pelare, gemensam EU-armé och nya europeiska myndigheter. Mer maktöverföring till Bryssel lanseras som lösningen på de flesta av dagens samhällsutmaningar. Europavänlig är bara den som aldrig säger nej till ökad EU-makt och svällande EU-budget.
I andra änden av debatten finns de som är emot EU och firar triumfer genom politisk populism och tar varje tillfälle att försvaga Europasamarbetet. Inte sällan handlar det om partier till både höger och vänster. I den här kammaren förenas Sverigedemokraterna och Vänsterpartiet i kravet på att Sverige ska lämna EU.
I debatten står Kristdemokraterna för en position som lyfter fram EU:s historiska betydelse och som ser vad som har krävts för att bygga stabilitet och säkerhet i vår del av världen. Vi ser också hur lite som behövs för att omintetgöra det som har uppnåtts. Europas öde är varje europeisk stats öde.
Så formulerade sig Konrad Adenauer, och så ser Kristdemokraterna på Europasamarbetets framtid. Europa är fria och självständiga stater, och samtidigt en sammanhållen enhet. Fru talman!
Vägen framåt för Europa under 2019 och därefter är ett mer solidariskt och ett mer ansvarstagande samarbete. Det är ett samarbete som förmår att leverera effektiva lösningar på de gränsöverskridande problem som de flesta länder brottas med i dag.
Parallellt med detta måste avståndet mellan medborgare och beslutsfattare minska och den parlamentariska och folkliga förankringen av EU-samarbetet stärkas. Kristdemokraterna står för den uppfattningen. Vi ställer oss bakom det som sägs i betänkandet och övriga kommentarer till kommissionens förslag till arbetsprogram.
Det handlar om ökad användning av kvalificerad majoritet, stärkt skydd för demokrati och rättsstatens principer, genomförandet av Parisavtalet och EU som global aktör. Fru talman! Med detta yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkandet att lägga utlåtandet till handlingarna.