Christer Nylander (L):
Den här veckan är något av de refuserades salong, det vill säga att riksdagens kammare går igenom alla de motioner och ekonomiska förslag som har refuserats i den första rundan. Som bekant har det funnits en annan salong för de refuserade. Den uppstod i Paris på 1800-talet.
I drygt hundra år, mellan ungefär 1780 och 1890, var Parissalongen helt dominerande i den internationella konstvärlden. Det var där det nyaste och finaste visades, det var där samtidskonsten definierades, och det var där man skulle bli representerad för att bli någon.
Juryn som avgjorde vilka som skulle få plats hade naturligtvis en väldig makt att definiera vad som var rätt men också en väldig makt att definiera vad som vackert och vilken riktning konsten skulle ta framöver. Det är kanske lite märkligt att det var just Napoleon III som till sist bröt Parissalongens makt och dominans.
Han blev dock mer liberal med åren, får man säga, men på 1860-talet tog han ett initiativ, förmodligen påskyndad av många andra, till en konkurrerande salong till Parissalongen - de refuserades salong. De som inte fick plats på Parissalongen fick där en ny chans. De som inte föll juryn i smaken fick ytterligare en möjlighet att visa upp sin konst.
Den första utställningen var 1863, och där fanns rätt så många numera kända konstnärer som hade blivit refuserade, bland annat Cézanne och Manet. Manets Frukost i det gröna blev en stor skandal men är också ett av få verk vi känner till från den tiden. Därmed öppnades också dörren för nya konstriktningar, inte minst impressionismen.
Detta, fru talman, tycker jag är riktigt bra kulturpolitik: en ledande politiker, som man får kalla Napoleon III, som öppnar upp för någonting helt annorlunda och skapar en möjlighet för dem som inte får plats i det nuvarande. Jag tror att vi kan lära av det både i vår tid och i vårt land. Fru talman! Jag tror nämligen att det är ett allmänmänskligt drag att det är svårt att tänka nytt.
Man säger förvisso ofta att man kan lära sig nya saker, men det är ännu svårare att glömma det gamla man kunde. Det gäller för oss människor liksom för samhället som helhet. Kanske behöver vi var och en av oss en liten salong för refuserade tankar där vi ges plats och tid att tänka efter, tänka nytt och möta sådant som vi inte visste att vi var intresserade av.
Den bildningssträvan som var så otroligt avgörande för att Sverige växte fram som ett land av frihet, demokrati och utveckling handlade om just detta: att fler människor tog sig tid att öppna sig för nya tankar och lära sig att växa både i bredd och i djup. Denna bildningssträvan behövs också i dag, kanske mer än på mycket, mycket länge.
Goda villkor för folkbildning, bra bibliotek med mycket litteratur och lugn för att lära och läsa samt en mediepolitik som gör det möjligt för fler att bli nyfikna och lära mer är några av de saker som jag tror behövs för att stärka bildningen i samhället.
Därför innehåller Liberalernas kulturbudget en satsning på biblioteken på 200 miljoner kronor mer, dels för att öka inköpen, dels för att få ordning och reda på de bibliotek som i dag är utsatta för stök. Vi satsar på kulturbonus som handlar om att institutioner som får offentliga bidrag ska sträva efter att nå nya publikgrupper. Det är så viktigt att nå ut ur sin bubbla och in i andra människors bubblor. Det är därför vi gillar Skapande skola och vill utveckla den ytterligare.
Det är därför vi i grunden gillar tanken att det är så låga trösklar som möjligt in på museer och gärna ser fri entré på så många museer som möjligt. Fru talman! Vi behöver också salonger för de refuserade i det svenska kulturlivet. Vi måste slå vakt om kulturens frihet och hålla politiska pekfingrar borta. Vi måste se till att det finns en mångfald av möjligheter att finansiera sin kulturutövning och sin gärning.
I Liberalernas budgetmotion lägger vi också fram förslag om att skapa en bredare och friare finansiering av kulturen, dels genom att ha fler breda och långsiktiga satsningar i de offentliga stöden i stället för riktade små påsar, dels genom bättre villkor för donationer, stiftelser och privat kultursponsring. Man ska inte behöva vara beroende av en enda finansiär.
När man har blivit refuserad ska det finnas möjlighet att söka pengar också på andra håll, och därför behövs en mångfald av möjligheter till finansiering. Det här tror jag är någonting som kulturpolitiken har underskattat under lång tid. Visst behövs pengar för kulturpolitik, men inte vilka pengar som helst.
Det behövs pengar som driver kvalitet, pengar som står upp för mångfald och frihet och pengar för dem som behöver söka någonting annat, den som visar någonting annat som i dag inte är på modet och som i dag inte kan finansieras på det vanliga sättet. Fru talman! Jag tror att kulturpolitiken är viktigare än på mycket länge. Det beror inte minst på den politiska utvecklingen.
Det pågår en motreaktion runt om i världen mot det radikala nytänkandet. Människor tycker att det har gått för långt och att det är för jobbigt att bli provocerade. Politiker tycker att de ska använda den tröttheten inför provokation och nyheter som många människor känner i eget syfte och kontrollera samhället på ett tydligare sätt.
De vill kontrollera vad som syns och får finnas i medierna och vad som får visas i konsten. Vi ser det i land efter land och tyvärr, fru talman, obehagligt nära oss själva. Samtidigt är vi mitt uppe i en snabb och omfattande teknisk förändring. Till följd av en globaliserad ekonomi och många andra förändringar som skett i vår världsekonomi översköljs vi nu av intryck av olika slag.
Behovet av att bilda sig är viktigare än någonsin, samtidigt som det är svårare än någonsin att orientera sig. Kulturpolitiken verkar mitt i denna skärningspunkt som är så viktig för samhällets utveckling nu och framöver. Vilken avvägning ska man göra i politiken kring de här frågorna? Hur mycket ska man skydda det som finns? Hur mycket ska man våga utmana det som finns och öppna för det nya i stället? Hur gör man det utan att peka alltför tydligt med handen?
Jag tycker att man ska ha armlängds avstånd, ännu längre armlängd än vad man har i dag. Samtidigt har vi alla en önskan om att på något sätt lyfta fram det nya och ändå bevara det gamla. Den avvägningen blir till sist väldigt svår att göra. På lång sikt avgör kulturaktörer, kulturutövare, konstnärer och författare tillsammans med bland annat forskare mycket av vad som går att tänka i ett samhälle.
Det är därför kulturens frihet är så viktig. Det är därför kulturpolitik är så väldigt svårt. Ska man nöja sig med att undanröja hinder? Ska man nöja sig med att stå upp för friheten? Eller ska man också skapa bättre förutsättningar, och hur ska det i så fall ske? Det är frågor som är viktigare att ställa än på mycket länge. Fru talman! Vi är i en situation som inte alls liknar den Napoleon III var i när han bröt Parissalongens dominans.
Nu blir vi översköljda av intryck från alla håll. Nu kan vi välja och vraka mellan konst från alla tider och alla världens hörn. Nu är det svåra att veta vad som är värt att ägna tid åt. Den initierade smakdomaren som förr i tiden exakt kunde berätta vad som var värt att veta är i dag utmanad av influencers och algoritmer, och det är på både gott och ont.
Var och en av oss och samhället som helhet behöver ibland fundera på hur vi tar oss ur detta, hur vi skapar en salong för refuserade tankar och konst, och hur vi som samhälle ökar friheten. Fru talman! Det är bland annat mot denna bakgrund som Liberalerna har skrivit sin budgetmotion. Eftersom den inte vunnit kammarens gehör deltar jag inte i beslutet på den punkten utan hänvisar till vårt särskilda yttrande. Jag yrkar däremot bifall till reservation 2 om målen för kulturpolitiken.