Patrik Björck (S):
Jag får instämma i Eva-Lena Janssons förvåning över den lätt absurda tonen i debatten. Hamilton börjar med sitt siffertricksande och ifrågasätter statistiken. Då måste man fundera över om statistiken är jämförbar, och då måste man ifrågasätta den, tycker Hamilton. Om den inte är bra, var kommer den ifrån? Vem har infört den och när? Hur ser den ut jämfört med övriga länder i Europa?
Det är ändå det som är intressant. Som Pia Nilsson påpekade tillhör vi de länder i Europa som får stöd från EU för att vi har så hög ungdomsarbetslöshet. Det är många länder som inte får det stödet och som har lyckats bättre. Sedan finns de som har lyckats sämre och som får det, och Sverige tillhör dem som har lyckats sämre, enligt den här statistiken. Man har naturligtvis jämfört med andra länder med samma statistik. Men det är ändå intressant att reda ut det här. Vem har infört den, när och varför? Det skulle vara spännande om Carl B Hamilton kunde svara på det.
Jag reagerar naturligtvis oerhört starkt på detta förakt för kunskap och utbildning, på den märkliga inställningen att det finns en massa ungdomar som inte samhället ska satsa på och som inte är värda att få någon utbildning. Vi socialdemokrater tycker att alla ungdomar är värda att satsa på, och vi vet att det som är skillnaden mellan succé och fiasko på arbetsmarknaden är just utbildning.
Eftersom vi vet det skulle det vara extremt oansvarigt att inte erbjuda samtliga ungdomar möjlighet till gymnasiekompetens, som vi socialdemokrater vill. Det är naturligtvis en av de absolut viktigaste reformerna om man på lång sikt vill komma till rätta med ungdomsarbetslösheten. Vad den här reformen har inneburit är pengar i fickan på ägarna till de restauranger Gunnar Andrén besökte, som Eva-Lena Jansson redan gått igenom.
Det är inte så att ålderssammansättningen har förändrats på restaurangerna. De har alltid varit arbetsplatser för unga. Vi har debatterat de här nedsatta avgifterna flera gånger, jag personligen oftast med arbetsmarknadsministern, men naturligtvis också med finansministern. Vi har tagit upp hur ineffektiva nedsättningarna varit. De har inte fungerat.
Då har man stenhårt försvarat dem och stått fast vid dem - visserligen med ett undantag. Statsministern var ute häromåret och sade att det tydligen inte fungerar med sänkta löner för unga, eftersom man redan prövat att sänka kostnaden genom att sänka socialavgifterna och det inte fungerat. Så sade statsministern i en stund av insikt och klarhet, och det här är något vi vet. Alla som utreder och forskar på det här vet att det inte har fungerat och att det är en extremt dyr reform.
Man stoppar så att säga pengar på dem som redan har jobb, och de hamnar då möjligen i resultat längst ned hos dem som äger de här arbetsplatserna. Efter att man så hårdnackat har försvarat den här reformen ändrar man nu i den. Man ändrar i det som man förut beskrivit som en extremt lyckosam reform.
Man har anklagat oss för att vilja dra undan benen för de unga som skulle gå miste om sänkningen. När man nu ändrar reformen innebär det just att en massa ungdomar går miste om sänkningen. Då infinner sig frågan: Drar regeringen nu undan benen för dem? Varför ändrar man på detta om det varit så lyckosamt? Någonstans måste det ändå komma någon insikt hos regeringen.
Den förda politiken har lett till att Sverige tillhör den grupp länder i Europa som får ta emot bidrag från EU för att man inte klarar ungdomsarbetslösheten. Nu försöker man förändra politiken lite grann, men det enda man gör är att ändra lite grann på ett inslag i politiken som redan har misslyckats. Frågan kvarstår. Vad är det för insikt man har drabbats av när man nu ändrar utformningen?