KBLab/rixvox huggingface dataset:
Katarina Köhler (S):
I den förra debatten talade ministern många gånger om att regeringen är handlingskraftig och duktig på att gå till beslut där det finns förslag och att allt i plan- och bygglagen syftar till förenkling och förbättring och till att förkorta handläggningstider med mera.
Vi håller med om och har länge sagt att det behövs en ny, modern lagstiftning. Men det som hände var att ni hade så himla bråttom att gå till beslut när det fanns ett förslag, så ni glömde bort att göra jobbet ordentligt. Det mesta blev därför helt fel.
Många kommuner säger att på nästan inga områden sker det som vi alla ville med lagen, nämligen att förenkla handläggningen, förkorta handläggningstider och förbättra för privatpersoner, kommuner och bransch. På punkt efter punkt fallerar det; det funkar inte.
Vi har klagat - vilket väl i viss mån hör till spelets regler - på att det gick för fort på många områden.
Facit på att vi hade rätt kan vi se i alla de utredningsdirektiv som är givna och alla de uppdrag som är gjorda för att förbättra det som inte fungerat efter att lagen kom till. Jag ifrågasätter hur ni tänker.
Det ni säger att Boverket ska göra nu borde Boverket ha gjort innan lagen kom till. Men det ska göras nu, och sedan ska det infogas i regleringsbrevet 2013. På samtliga punkter kan jag leda i bevis att ni inte gjorde läxan ordentligt. Sådana här saker ska givetvis vara klara när man sätter en ny lagstiftning i sjön, så att den kan fungera.
Det som hänt för privatpersoner, kommuner och bransch är att det har blivit krångligare och tar längre tid. På de flesta håll har det blivit försämringar.
Katarina Köhler (S):
Det finns punkter där vi är väldigt överens. Givetvis har ni ett ärligt uppsåt i att förändra och förenkla, och vi är överens om att det behövdes.
Men att 2012 skylla på oss 2002 vad gäller utredningsdirektiven inför att förändra lagen är lite magstarkt. När ni kom till makten gick allt så fort, och ni gjorde så många förändringar i skrivningarna inför förändringarna.
Ministern och ett par av ministerns tjänstemän har vid ett par tillfällen sagt: Det hann vi inte med. Det jag opponerar mig mot är att vi på punkt efter punkt kommer i den situationen att kommunernas handläggningstider blir förlängda. Vi ville naturligtvis tvärtom.
Det beror, menar jag, på att det är slarvigt gjort. Ni har gjort ett hafsverk. Ni har inte gjort så många fantastiska saker. Ni har just nu sabbat för er själva genom att slarva. Jag hoppas att jag nästa gång kan säga: Bravo, regeringen, nu blev det rätt.
Men jag tror tyvärr inte det eftersom man ständigt kommer med nya utredningar. Sätt er tillsammans och diskutera med dem som är sakkunniga och vet hur det fungerar. I dag är det många kommuner och privatpersoner som är väldigt irriterade.
Katarina Köhler (S):
Jag vill tala lite grann om palestinska barnfångar i israeliska fängelser. Det finns så mycket att säga om den här konflikten, och jag håller med många av dem som hittills har talat som säger att det finns ljusningar. Det börjar hända saker runt om i världen. Men det sker också mycket motsägelsefulla saker i det här området.
När det gäller de palestinska barnfångarna handlar det om barn från 12 år och upp till 18 år. Vi vet i dag att det finns 12-åringar som sitter i israeliska fängelser. Det som gör att jag tycker att vi går bakåt är bland annat att antalet barnfångar ökar.
I år är mer än 600 av de här fångarna barn, och förra året var antalet runt 400. Det känns oroväckande. De här barnen blir hämtade i sina bostäder av israelisk militär och blir fängslade. Många av dem får ingen rättegång, och många gånger är anklagelserna väldigt vaga. Det är barn vi pratar om.
Jag träffade för bara några veckor sedan två 14-åriga pojkar som hade suttit ungefär ett halvår i israeliskt fängelse, och de anklagades för att ha kastat sten och därmed vara fiender till den israeliska staten. För båda de här pojkarna tog det omkring två månader innan de över huvud taget fick träffa någon från sin familj.
Det är jätteviktigt att vi tänker på vad som händer med de barn som får uppleva dels allt det andra som de upplever, dels att hämtas hemifrån och sättas i fängelse. Det går inte att beskriva. Det oroar mig mycket att det här ökar.
Därför vill jag fråga utrikesministern vad regeringen gör här hemma och hur man agerar i EU och inom FN. Jag tror att jag vågar säga att Israel är det enda landet på jorden som tillåts göra så mycket som alla andra länder säger är olagligt.
Ändå kan man fortsätta. Barnen ska ju skyddas mest i alla sammanhang, men här går vi bakåt. Jag vill gärna höra lite grann från utrikesministern hur han tänker när det gäller de här frågorna.
Katarina Köhler (S):
För att se och förstå helheten och vidden av hela konflikten kan man inte blunda för detaljerna. Då måste man våga se detaljerna och än hårdare arbeta för att stoppa alla övergrepp och överträdelser som sker från Israels sida och som på många områden ökar i omfattning.
De ökar i antal, och de ökar i tid, beroende på vad det är. Det är många barn som är traumatiserade på båda sidor i konflikten och som lever ett otryggt liv och har det svårt.
Många av dem kommer aldrig att bli hela människor, vuxna trygga människor som ser hopp för framtiden. Jag anklagar inte utrikesministern för att inte vilja.
Men det går åt fel håll om antalet fängslade barn ökar för varje år trots att vi jobbar med fredsförhandlingar och samtal förs på de olika områdena. Vi måste jobba hårt med detaljerna i hela problematiken.
Vi får aldrig lägga ned arbetet med det för att nå barnen i det här fallet och ge dem möjlighet till ett värdigt liv så småningom oavsett om det är israeliska barn eller palestinska barn.
Katarina Köhler (S):
Det är drygt ett och ett halvt år sedan vi första gången debatterade denna fråga, det vill säga relining av friskvattenrör, vattenledningar inne i fastigheter. Jag var glad efter den debatten.
Jag blev glad över att ministern tog det på sådant allvar, och jag upplevde det verkligen som ärligt och uppriktigt när ministern sade att vi ska sätta ned foten i det här avseendet. Än gladare blev jag när jag någon månad senare hörde ministern på nyheterna på radion säga samma sak.
Jag tror att ministern ordagrant sade: Nu tänker jag sätta ned foten när det gäller bisfenol A i vårt viktigaste livsmedel, det vill säga dricksvattnet. Sedan har jag gått och väntat på att den där foten ska märkas och att vi verkligen ska få se att ministern sätter ned foten. Tyvärr har jag inte riktigt gjort det.
Jag vet att det har, precis som ministern säger i svaret, tillsatts nya utredningar.
Som ministern sade för en stund sedan i debatten med Carina Ohlsson går det inte att säga att bisfenol A eller andra kemikalier bara i liten omfattning eller på ett litet område drabbar oss människor, för det finns kemikalier på alla områden i vårt samhälle. När det gäller livsmedel har vi det i förpackningar, i plaster som har bisfenol A i sig.
Vi har det i en mängd olika material, både i nya och i gamla. Det är väldigt oroande att vi nu har det också i vårt dricksvatten, förutom i våra livsmedel, i och med att vi inte har lyckats stoppa metoden som heter relining. Ministern säger att företagen har slutat att använda den.
Jo, jag vet att branschen har sagt att man inte längre ska använda den, alltså branschorganisationen. Men ministern, jag och de flesta andra vet att det är fri rörlighet för varor och tjänster i EU, och vi vet att det finns företag som inte är med i branschorganisationer och som kanske inte har avgett ett sådant löfte.
Jag läser med förvåning, kanske inte varje vecka men väldigt ofta, hur man i annonser fortfarande erbjuder relining för renovering av just vattenledningar inne i fastigheter.
Det är oerhört allvarligt att vi exponeras för olika gifter och nu i synnerhet bisfenol A i det livsmedel som är det absolut viktigaste.
Jag är på riktigt oroad över vad som håller på att hända och över den kemikalieanvändning som vi, naturligtvis inte bara i Sverige utan i hela EU, drabbas av. Vi vet vad bisfenol A kan ge för skador.
Vi vet att det kopplas ihop med diabetes och hjärt- och kärlsjukdomar hos vuxna. Till och med när det gäller adhd pratar man om samband mellan bisfenol A och skador hos människor.
Inte minst vet vi att det är hormonstörande.
Katarina Köhler (S):
Då vill jag fortsätta där miljöministern slutade. När vi pratar om gränsvärden pratar vi om tolererade nivåer. Vi känner till hur farligt ämnet är, men vi känner inte till när det fäller ut, hur det fäller ut och i vilka situationer det fäller ut.
Vi känner inte heller till den mängd som ämnet fäller ut. Detta är också ett problem i andra länder, men vårt gränsvärde ligger på 60 mikrogram per liter. I Tyskland är gränsvärdet 30 mikrogram per liter.
Varför vi har ett så mycket högre värde kan inte jag svara på. Jag hoppas att ministern kan lämna besked om det. När Kemikalieinspektionen gjorde sina undersökningar i olika fastigheter var det precis som ministern sade, att man hittade spår av bisfenol i olika mängder, från 6 till 60 mikrogram.
Men på ett ställe hittade man väldigt höga värden, 6 000 gånger högre än de lägsta värdena vid andra provtagningar. Detta är allvarligt. Det är sådant som finns i fastigheter i dag. EU-parlamentet har antagit en resolution om att hormonstörande ämnen - och i synnerhet bisfenol A - ska betraktas som särskilt farliga och som så kallade tröskellösa ämnen.
Det finns alltså ingen nedre gräns för vad som är en risk och därför borde förbjudas. Det som miljöministern säger är så viktigt, och naturligtvis tror jag på det. Men vi skulle kunna bli tuffare.
Vi kan diskutera gränsvärden och titta på andra länder. Vi kan också ställa hårdare krav gentemot EU, men framför allt måste vi själva i en fråga som den här med de myndigheter som vi har kunna säga: Nej, det här medlet och den här kemikalien är för farliga.
Vi ska inte ha det i produkter, och definitivt inte i vårt dricksvatten. Ett förbud mot bisfenol A är jätteviktigt, och det måste vi våga stå för. Marknadens eller andra länders synpunkter får inte vara det som väger över.
Vi måste se till det som är säkert och tryggt för oss som bor här. Jag skulle inte vilja bo i en fastighet där man har använt relining, för vi vet vad det kan ha för effekter. Jag vill inte skrämma upp någon, men vi måste sätta ned foten på riktigt och göra någonting åt detta.
Katarina Köhler (S):
Jag tycker att det är bra, och jag tror och hoppas att vi tillsammans ska kunna göra någonting väldigt bra politiskt i den här frågan.
Vi vet att det varje dag kommer till nya ämnen och nya kemikalier som gör underverk med förpackningar eller med mat som håller i flera månader. Men det finns också, som vi tidigare diskuterade, kemikalier i leksaker och textilier.
Därför är det jätteviktigt att politiken ligger i framkant, att vi kan säga att marknadens krafter inte kan vara så starka att vi till och med går med på att bli förgiftade när vi ska använda kläder eller framför allt dricksvattnet. Så det är en jätteviktig fråga.
Jag förstår i och för sig att det inte är gjort i en handvändning, men jag hoppas verkligen att miljöministern kan få ordning på det här. Innan jag slutar vill jag ta upp detta med utredningen som ska föreslå hur svenska myndigheters ansvar beträffande material i kontakt med dricksvatten ska fördelas. Ja, det är ju inte en minut för tidigt.
Egentligen är det inte klokt att det inte har funnits ett tydligt ansvar när det gäller dricksvatten. Jag hoppas att förslaget kommer nu - på riktigt.
Katarina Köhler (S):
Jag ska fortsätta där mina kamrater slutade, och en del har redan sagts. Stora internationella företag visar sitt intresse för att etablera sig i Sverige, och kanske särskilt i norra Sverige.
Jag ställde en skriftlig fråga till finansministern i januari, och han svarade att Sverige genom det svala klimatet, stabil elproduktion, driftssäkra elnät, ett väl utbyggt fiberoptiskt nät och så vidare kan vara av intresse för dessa internationella företag.
Han nämnde Facebook som ett företag och förekomsten av mindre företag inom sektorn som visar intresse. Det handlar i dag om intresse från företag som inte är speciellt små. Jag skulle vilja säga det motsatta: Det är väldigt stora internationella företag som visar intresse för att etablera sig. Det ger som Sven-Erik Bucht säger mängder av jobb under uppbyggnadstiden.
Det investeras enorma summor pengar i etableringarna. Men det finns ytterligare skäl till att överväga att göra mer för att de här företagen ska välja Sverige, i det här fallet helst norra Sverige. Det handlar om synen på Norrland, framför allt övre Norrland.
I dag säger alla politiska partier att hela Sverige ska leva, och vi har med olika förslag och diskussioner talat om hur man skulle kunna göra norra Sverige mer attraktivt.
Företagen som av de skäl som ministern själv nu räknar upp vill komma och etablera sig där uppe ger ett enormt mervärde för regionen och naturligtvis för Sverige i stort.
Att visa att man kan etablera nya satsningar uppe i norr ger jobb, men det ger kanske framför allt en mer positiv syn på Sverige och norra Sverige om man på det här sättet etablerar nya företag.
Universiteten skulle få mycket större möjligheter till forskning och utveckling på de här områdena. Det skulle också generera fler företag i branschen och i angränsande branscher, som förmodligen skulle ha stort intresse av att ligga nära stora digitala tjänsteindustrier.
I svaret som jag fick av ministern i januari efter det att jag hade ställt min fråga säger han att han i nuläget inte är beredd att föreslå några ytterligare åtgärder. Det känns för mig som att man har gett upp.
Det finns annat än skattesänkningar för löntagare som skulle kunna generera mycket mer för vårt samhälle i stort.
Katarina Köhler (S):
Jag menar också att regeringen och finansministern talar med kluven tunga. I de fina talen om moderat politik står Moderaterna och regeringen för jobbskapande och tillväxt, men här i talarstolen säger finansministern att den globala konkurrensen hårdnar allt mer och att det blir allt svårare för företag att etablera sig.
Han har på något sätt gett upp innan vi ens har kommit någonvart. Vi har inte ens förslag, men det känns som om finansministern har gett upp. I det här resonemanget saknar regeringen en helhetssyn. Mina kolleger Sven-Erik Bucht och Hannah Bergstedt har tagit fram många av de viktiga argument som borde vara i förgrunden i den här diskussionen.
Sverige har tidigare haft gott anseende på många områden. Vi har varit framsynta. Vi har vågat prova och vågat ta beslut som har inneburit att vi har kunnat skapa tillväxt i Sverige med nya former av branscher. När finansministern talar om den digitala industrin känns det som om det vore någon liten dutt bara.
Om det stämmer menar jag att finansministern inte befinner sig i verkligheten. Hur långt vi än har kommit inom it-industrin och den digitala tjänsteindustrin är det förmodligen ändå bara en mycket liten del på väg. Det finns oerhört mycket som går att göra. Därför borde vi stå i främsta ledet.
Därför borde vi välkomna företag som vill etablera sig i Sverige, och vi borde också ha helhetsperspektivet på jobb, utveckling och tillväxt där det finns.
Katarina Köhler (S):
Jag tackar ministern för svaret. Det var ett tydligt svar, och naturligtvis var det väntat. Jag vet nämligen vad som står i planen. Jag ska villigt erkänna att jag skrev interpellationen i besvikelse över resultatet i den lokala folkomröstningen, där det alltså blev ett rungande nej till en ny centrumbro.
Jag ville dock få det bekräftat av ministern själv. Skellefteå är en vacker stad. Vi har två barriärer. Den ena går i öst-västlig riktning, och det är Skellefteälven. Det är en vacker och på många sätt mycket värdefull älv, men den försvårar stadsplaneringen. Sedan har vi den andra barriären, som går i nord-sydlig riktning.
Det är E4:an, som skär igenom centrala delar av Skellefteå. Det E4:an gör för Skellefteås centrum är att ge oss en mycket sämre miljö. Det är mycket avgaser på grund av långa bilköer vid tre fyra trafikljusstopp i staden.
Det gör att vi inte kan bygga bostäder vid dessa punkter, som ligger mitt i centrala stan. E4:an försvårar också tillgängligheten för gångtrafikanter och cykeltrafikanter som ska tvärs igenom staden, alltså i öst-västlig riktning. Det här gör att det är besvärligt att utveckla centrum.
Vi trodde att vi skulle klara att göra det enklare om vi fick centrumbron. Nu blir det inte så, utan nu får vi gilla det läge som är. Jag tror att det är nästan bara Skellefteå och Örnsköldsvik i dag som fortfarande har en Europaväg som går genom staden.
Vi har försökt i 20-25 år, med flera regeringar, att få en omdragning utanför stan, men vi har inte lyckats. E4:an genom Västerbotten och Norrbotten - men nu talar vi om Västerbotten - har mycket tung trafik, godstrafik med malmråvaror och skogsråvaror av olika slag och naturligtvis även annat gods till våra tunga industrier.
Min fråga till ministern blir: Vad är det för kriterier som prioriteras och för faktorer som ni tar utgångspunkt i när ni lägger fast planerna? Är det miljöfrågor, tillgänglighet, utvecklingsmöjligheter eller vad det nu kan vara? Jag skulle önska att ministern svarade mig på den frågan.
Katarina Köhler (S):
I 25-30 år har vi försökt få E4:an omdragen utanför Skellefteå. Vi har inte avvisat en omdragning. Det måste vara ett missförstånd. Vi kanske kan reda ut det. När folkomröstningsresultatet kom sade vi: Nu har medborgarna sagt så här. Nu får vi gilla läget. Det innebär att vi har stoppat centrumplanerna som var i gång, för vi ska naturligtvis respektera folkomröstningsresultatet.
Jag blir ändå lite fundersam. Nu är jag ju part i målet, men när jag åker omkring i bil på vägarna - vi har inte så mycket kollektivtrafik uppe hos oss - i både Norr- och Västerbotten och i andra delar av Norrland funderar jag över vad det är som gör att Trafikverket prioriterar vissa sträckor men inte andra.
Jag tycker att det år 2014 borde vara självklart och prioriterat att få undan en Europaväg som går igenom ett samhälle. För Skellefteås del skulle det inte räcka. Vi behöver ändå göra något åt älvbarriären.
Men Europavägen är ju en stor väg med väldigt mycket trafik, och det är klart att det skulle underlätta för oss om den leddes om men också för Örnsköldsvik och andra samhällen som en Europaväg skär rakt igenom. Det är en mycket viktig fråga.
Jag förstår alla skäl som ministern räknade upp som finns i transportplanen, som ökad konkurrenskraft och allt vad det är. Men jag menar att miljöfrågorna och det faktum att vi har en Europaväg som skär genom ett samhälle borde vara en viktig prioritering.
Det här gör också att miljöarbetet försvåras för Skellefteå kommun. Man får svårt att bygga gång- och cykelvägar som blir funktionella. Människor har svårt att få tillgänglighet till alla delar av staden. På många olika sätt försvårar det här. Det kanske återigen är ett missförstånd.
När jag sade att svaret var väntat var det för att jag har läst det som faktiskt är beslutat. Jag ville ändå lyfta fram frågan, för jag tycker att den är viktig.
Av alla 500 miljarder som är satsade och som regeringen säger är den största satsningen någonsin, med 280 miljarder till vägar, kan jag bara konstatera att Norr- och Västerbotten, med behovet av Norrbotniabanan och många vägar, har fått knappt 2 procent.
Av skälet att hela Sverige ska leva kan jag inte låta bli att fundera - jag är inte bitter - över vad det är som gör att vissa saker prioriteras och andra inte.
Katarina Köhler (S):
Ministern behöver inte oroa sig för diskussionerna med mitt parti. Dem kan jag ta där. Det är ni som sitter i regeringen. I Skellefteå har vi lyckats samarbeta över partgränserna i de flesta frågor. Nu har vi egen majoritet. Vi gick till val på bron, och vi vann.
Det är historia. Det är klart att vi ska arbeta tillsammans, och jag tror att vi kommer att lösa det. Skellefteå kommer inte att gå under. Jag ville få höra av ministern hur man prioriterar när man planerar och anlägger sådana här stora objekt som Europavägar.
Vi är så desperata att vi till och med har erbjudit oss att vara med och finansiera med så mycket som 300 miljoner. Det tycker jag i princip är fel, men så är det. Det har dock inte hjälpt, för vi har ändå inte fått igenom det.
De faktorer som påverkar människors liv och vardag borde sättas högre upp på listan tillsammans med de viktiga miljöaspekterna. Det handlar om utvecklingsmöjligheter för Skellefteå kommun.
Vi ska göra vad vi kan, men regeringen och Trafikverket har givetvis också ett ansvar. Vi har fått åtgärdat åtta kilometer av en farlig E4-sträckning mellan Skellefteå och Umeå, vilket är bra. Vi har dock inte fått något genom staden, och det måste åtgärdas.
Katarina Köhler (S):
Jag tackar justitieministern för svaret. Som ministern påpekar har jag en gång tidigare interpellerat i frågan, och jag har för mig att jag även har lämnat in en skriftlig fråga. Skälet till det är enkelt: Det här är en viktig fråga. Det är en viktig fråga för samhället i stort, för det jag påpekar handlar inte bara om Västerbotten.
Det här sker över hela landet, men jag har valt att ta Västerbotten som ett exempel. Rättssäkerheten ska vara en garanti inom vårt rättsväsen, och det säger naturligtvis även justitieministern. Eftersom jag inte tycker att resten av svaret speglar detta fullt ut blir jag dock besviken.
Riksrevisionen gav svidande kritik i slutet av 2011. Man sade bland annat att de åtgärder regeringen har vidtagit inte har fått genomslag i verksamheten eller resultaten och att det är oklart vad insatserna har gett i form av ökad effektivitet.
Riksrevisionen konstaterar också att det saknas viktig kunskap för styrning av rättsväsendet och att regeringen inte har säkerställt att det finns tillgång till den kunskap som behövs för verksamheten och resultaten. Det här är allvarlig kritik.
I svaret säger ministern att man har tillsatt utredningar och gett uppdrag av olika slag, men det tycker sig Riksrevisionen inte se. Polismyndigheten i mitt hemlän, som jag talar med, ser det inte heller.
Jag tycker mig kunna härleda Riksrevisionens kritik direkt till min andra fråga, det vill säga att åklagarna i Lycksele och Skellefteå har tagits bort och att man nu tvingas åka till Umeå.
Man upplever inte ens att åklagarna åker till de här ställena, utan utredande poliser får packa sina väskor och åka ned till Umeå. Det känns naturligtvis inte alls tillfredsställande. När vi pratar om rättssäkerhet handlar det om rättssäkerhet för både offer och förövare.
Det handlar i fallet uppe hos oss också om att polisen anser att handläggningstiderna har blivit längre. Man anser också att ärenden stannar upp och ligger kvar länge innan man får ett slut på dem. Ministern säger i sitt svar att åklagarkammaren är nöjd.
Hon säger att åklagarkammaren i Umeå visar på goda resultat och princip uppfyller alla verksamhetsmål, inklusive brott mot barn, brott i nära relationer och ungdomsbrott, samt att Åklagarmyndigheten anser att samverkan fungerar. Då funderar jag naturligtvis på vem som frågar polisen. Vad säger polisen?
När jag pratar med polisen, både i Lycksele och i Skellefteå, får jag nämligen inte höra att de har den uppfattningen. Det kanske vore på sin plats att också polismyndigheten blir tillfrågad och har en del i detta, eftersom det är de som drabbas.