Magda Rasmusson (MP):
Jag vill börja med att tacka Vänsterpartiet för att de begärt en aktuell debatt om den flyktingkris vi har i vår värld i dag. Det är just en kris - en kris för alla de människor som i samma stund som vi har samlats i den här kammaren tvingas fly på grund av krig och förtryck i sina hemländer. Men det är också en kris för Europas gemensamma moral.
Vid vartenda köksbord på vår kontinent gissar jag att vi nu diskuterar bilder på familjer som splittras av taggtrådsstängsel, barn som spolas upp på turkiska stränder och människor som möts av tårgas och våldsamma gränspoliser. Jag kan inte undgå att häpna över den historielöshet som råder i vårt samhälle.
Man hade kunnat tro att en kontinent som har en så blodig historia, där krigen avlöst varandra i århundraden och där miljontals människor tvingats på flykt, skulle visa en större solidaritet i dag. I somras ägnade jag semestern åt att läsa Vilhelm Mobergs Utvandrarna från 1949. Trots att den utspelar sig för mer än 150 år sedan är det mycket som jag känner igen från den situation vi ser i vår värld i dag.
Efter år av missväxt och svält bestämmer sig Karl-Oskar för att lämna lilla Ljuder i Småland tillsammans med sin gravida hustru Kristina och deras tre barn för att söka sig ett bättre liv i Amerika. Med på resan följer till slut även Karl-Oskars bror, Kristinas farbror och hans familj och anhöriga. Dessa 16 personer är några av de första av de människor som skulle komma att lämna Sverige de kommande decennierna.
Den stora emigrationen startade, som ledde till att nästan var femte svensk räknades som bosatt i USA vid förra sekelskiftet. Hela orter tömdes på människor. Skolor och kyrkbänkar gapade tomma.
Drängar och pigor lämnade sina tjänster, religiöst förföljda packade sina väskor, fattiga bönder sålde sina gårdar, mat lagrades och avskedshälsningar utfördes, allt för att förbereda sig för den stora och många gånger farliga resan till Amerika. Precis som i dag var det endast ett hav som separerade föräldrar från att kunna ge sina barn en ljus framtid. Då hette havet Atlanten. Nu heter det Medelhavet.
I dag tvingas ingen lämna Sverige. Vi har både fred och demokrati. I stället är det andra länder som människor tvingas bort ifrån. Frågan jag vill ställa här i dag är: Om en ny bok skrevs, vilka skulle i så fall bli vår tids Karl-Oskar och Kristina? Kanske är det de människor som syns på den bild jag visar upp. Den spreds för några veckor sedan världen över och visar Laith Majid och Nada Adel från Irak.
Bilden togs när Laith äntligen nådde fast mark med sin hustru och sina fyra barn. Familjen hade betalat 6 500 dollar för en två timmar lång båtresa från den turkiska semesterorten Bodrum till den grekiska ön Kos. Den lilla gummibåten hade tolv personer ombord, trots att den bara var gjord för fyra. Någonstans på vägen började den dessutom tömmas på luft och ta in vatten.
Alla som klev av på den grekiska stranden var genomvåta. Efter ytterligare fyra veckor nådde familjen slutmålet, nämligen Tyskland. Nya bilder av dem visar en helt annan familj. Det är glada och trygga människor som nu kan börja sitt nya liv. Men Laith och Nada är långt ifrån ensamma. Mer än 320 000 människor har i år gjort samma resa över Medelhavet.
Asads övergrepp och Isils brutalitet har pågått så länge att allt fler ger upp hoppet om fred. Oroligheterna i Libanon och Turkiet gör dessutom framtiden osäker, och matprogrammen i flyktinglägren har skurits ned. En mamma vittnar om hur hon knyter sina barns magar med sjalar, så att de inte ska vakna upp på natten av hunger.
Det är den verklighet som driver allt fler på flykt, och det är därför vi ser att siffrorna ökar så mycket här och nu. Den här verkligheten kan inte Europa blunda för. Mer måste göras. Och precis som vi i Sverige inte får glömma vår historia - vi var ett land som ingen såg sin framtid i - får inte heller resten av Europa glömma sin.
Hur kommer det sig egentligen att finnar bildar mänskliga ringar för att stoppa människor från att komma in i Finland, när så många finska krigsbarn mottogs av bland annat Sverige under andra världskriget? Varför möter Ungern dagens flyktingar med tårgas och våld, när 1956 års ungrare välkomnades i sina grannländer? I en tid då behovet av solidaritet är som allra störst behövs också Sveriges röst som allra mest.
Jag är därför väldigt stolt över att regeringens linje är att vi måste skapa fler lagliga vägar in till Europa. För att ta tillfället i akt att rätta föregående talare kan jag nämligen säga att det i dag i princip saknas lagliga vägar för att ta sig in i Europa och söka asyl. De kvotflyktingplatser som finns räcker inte på långa vägar till. Det är det som öppnar den oerhört vidriga marknad som vi har med flyktingsmugglare.
Det är det som tvingar folk att sätta sig i båtar, som Laith och Nada var tvungna att göra. Sverige ökar också biståndet till katastrofhjälpen i flyktinglägren. Vi kräver kvotflyktingar och mer rättssäkerhet i asylprocessen. Sverige deltar också i den internationella insatsen mot Isil och utbildar irakiska styrkor. Vi bidrar till räddningsinsatserna i Medelhavet och ger permanent uppehållstillstånd till syrier i stället för att låta människor leva i ovisshet i evigheter.
När människor flyr från krigets förtryck hälsar vi dem välkomna hit. Det är jag väldigt stolt över.