KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
Jag förstår av inrikesministerns inlägg att han lyssnade på representanter från Strömsund och många Norrlandskommuner - det gjorde även jag. Det är riktigt att man från Strömsund tog upp ett exempel där det var sex kommuner på en kommunpolis. Dessvärre, ska jag säga, har jag träffat kommunföreträdare från stora städer i Mellansverige som har precis samma problem. Det överraskade även rikspolischefen när han besökte utskottet senast.
Han skulle gå hem och kolla om det verkligen kunde vara sant. Om de inte har ljugit för mig är det tyvärr sant. Då handlar det om stora kommuner, stora städer, som minsann kräver mer än en kommunpolis om man ska kunna prata om lokal förankring och samordning mellan olika insatser för att stävja brottslighet och kanske tillrättavisa personer som har begått brott tidigare. Det är riktigt att kommuner är olika. Det finns små kommuner, och det finns stora kommuner. Jag har respekt för det.
Men ofta är det så att små kommuner inte är helt befriade från brottslighet. Det finns allvarlig brottslighet även på små orter. De små kommunerna har dessutom ofta problemet med väldigt långa avstånd. Det tar otroligt lång tid. Jag ska inte uppta tiden med att ge exempel från Härjedalen även om de är otroligt spännande, men det är problematiskt att bedöma hur många kommuner en kommunpolis kan räcka till och om man kan göra ett bra arbete.
För oss moderater är det väldigt viktigt att människor kan känna trygghet och att rättsväsendet och polisen är närvarande i hela landet. Det tycker jag är viktigt att ta fasta på. Det är därför målet med lokal närvaro är så betydelsefullt och måste följas upp.
Jag tror också, herr talman, att vi här i riksdagen som har varit eniga om att förändra polisorganisationen har en skyldighet att noggrant följa upp de olika delarna, pröva vad som händer och vara beredda till beslut och initiativ om det krävs.
Beatrice Ask (M):
Vi satt i bänken och sa precis att det egentligen är lite märkligt att man går med överskott inom polisen när situationen ser ut som den gör. Det är märkvärdigt att man inte har lyckats göra av med flera hundra miljoner kronor när vi så ofta får svaret att man inte har resurser att rycka ut eller att göra saker som behöver hanteras. Det är också lite av ett underbetyg till organisationen och säger någonting om att den inte fungerar.
Jag menar att det handlar om kulturen, det handlar om resurser och det handlar om ledarskapet. Det handlar om att här och nu faktiskt göra det som behövs. Polisen verkar i medborgarnas tjänst.
Jag skulle vilja se mer av den serviceanda som är nödvändig så att man inte lite avogt lyssnar på någon som ringer och anmäler utan faktiskt är på tårna och gör den där bästa insatsen och har förmåga att berömma den polis som gör det där lilla extra som ofta är skillnaden och som gör att man löser ett brott. Tittar man på utredningsresultat ser man att det är de som gör det lilla extra, som verkligen gör sitt jobb och tar det på allvar, som når resultat.
De andra får mediokra resultat. Här behöver man göra något. Det är intressant att höra på inrikesministern. Han är ju tacksam över förslag från Alliansen. Det kommer fler, och det är roligt att de är välkomna, men min fråga är: Vad tänker ministern göra själv? Vilka initiativ kommer regeringen att ta för att det ska bli förändringar?
Jag förstår att inrikesministern inte har så mycket draghjälp av kompisarna i regeringen, för om man påstår att det är viktigare att satsa på välfärdsreformer i stället för poliser har man inte förstått någonting. Om vi inte har poliser på plats som kan ge människor som bor i utsatta områden lugn och ro, som kan se till att ambulans och räddningstjänst kommer fram, ja, då spelar inga välfärdsinsatser någon roll över huvud taget. Man måste göra både och.
Det handlar om här och nu, och det handlar om långsiktiga insatser. Förstår man inte det kan man inte hantera de här problemen, så det är klart att inrikesministern har en liten uppförsbacke där hemma. Som sagt: Alliansen återkommer, och vi moderater kommer att lägga fram ett bra budgetförslag.
Beatrice Ask (M):
Statsrådet Ibrahim Baylan är samordningsminister i regeringen och har fått ett särskilt ansvar för att samordna regeringens insatser i utanförskapsområden. Det här är en viktig och grannlaga uppgift, kanske regeringens svåraste, enligt Lena Mellin i Aftonbladet. I Sverige har vi 53 områden som av polisen är klassade som utsatta områden. 15 av dem är särskilt utsatta och har väldigt stora bekymmer.
Vid det här laget vet väl hela kammaren vad det handlar om: låg socioekonomisk status, kriminell påverkan på samhällsstrukturen, svårigheter för polis och räddningstjänst att fullfölja sina uppdrag och så vidare. Det behövs insatser. Jag var väldigt glad över att man nu skulle samordna detta. Sedan har jag tittat på hemsidan och försökt följa vad regeringen har gjort. Jag hittade ingenting.
Vad har statsrådet konkret gjort för att öka samordningen och för att bekämpa de svårigheter vi ser i utsatta områden runt om i Sverige?
Beatrice Ask (M):
Jo då, jag har läst de allmänna skrivningar som finns i budgeten och annat. Men min fråga var: Vilka konkreta insatser har samordningsministern gjort för att vi nu ska ha ett samordnat arbete i varje område? Under lång tid har många lokala myndigheter och nationella myndigheter gjort både det ena och det andra. Men det har inte varit tillräckligt.
Jag är helt övertygad om att man behöver ett strukturerat, långsiktigt och målmedvetet arbete fokuserat på varje område. Jag vill veta vad som görs.
Beatrice Ask (M):
Jag har en fråga till justitieministern. Jag har fått brev i dag för kännedom från Socialdemokraternas kommunstyrelseordförande i Kramfors. Brevet är skickat till regeringen. Han beskriver i brevet att medborgarna i Kramfors känner stor otrygghet, att kommunen under flera år har haft avtal med bevakningsföretag för att klara den lokala situationen och att man nu har byavakter som mer eller mindre börjar utvecklas till medborgargarden.
De begär nu också bidrag för att få skyddsbilar och annat för att kunna agera. Han ställer frågan till regeringen hur man ser på att kommuner tvingas lägga resurser på att säkra den lokala tryggheten. Det är också min fråga: Hur ser regeringen på detta? Bör Kramfors kommun och andra kommuner bifalla denna typ av ansökningar om bidrag till bilar och annat för bevakning runt om i kommunerna?
Beatrice Ask (M):
Nu talar vi om Kramfors. Polisutbildningen i Umeå har ganska ordentligt med tomma platser. Det är svårt att få poliser till regionen. Det bekymmer man har är att byalagen inte längre har någon kontaktperson hos polisen, om man inte har fått det i närtid. Det är de som bevakar hus, hem och företag. Kommunstyrelsens ordförande är väldigt bekymrad och vänder sig nu till regeringen.
Är tryggheten också på landsbygden en statlig uppgift, eller är det kommunen som måste gå in och se till att saker fungerar?
Beatrice Ask (M):
Sverige har stora problem med växande otrygghet och bristande lag och ordning. Vi möter detta varje dag. Kriminella aktörers våld blir både grövre och mer omfattande. Mer än var tredje kvinna säger att hon är otrygg under kvällstid i sitt eget bostadsområde. I dag fick vi siffror från Brå, som visar att andelen personuppklarade brott fortsätter att sjunka. Mer än hälften av de ärenden som anmäls avskrivs direkt.
Andelen ökar och har gjort det från år till år. Som statsministern vet har Moderaterna föreslagit många åtgärder för att öka polisens förmåga, bland annat fler poliser; vi har sagt att vi vill ha minst 25 000 poliser år 2025. Jag blev jätteglad när jag såg statsministern från Rom kommentera detta med att "vi har precis samma ambition".
Min fråga är: Kan jag tolka detta som att statsministern utlovar resurser för 5 000 fler poliser fram till 2025?
Beatrice Ask (M):
Det är lite märkligt när vi ska diskutera något så allvarligt som terrorism och terroristdåd att diskussionen hela tiden återkommer till frågan vem som var först. Med den erfarenhet jag har kan jag konstatera att de här frågorna har varit på agendan under många år. Inte minst från Moderaterna har vi ofta drivit de här frågorna. Det är viktigt att innehållet och det genomarbetade underlaget till förslagen finns på papper.
Jag nämnde i mitt inledningsanförande vår partimotion om terroristbekämpning. Den innehåller 26 olika konkreta förslag som är genomarbetade. Det är frågor som vi har arbetat med i många år. Jag tror att till exempel Säkerhetspolisens möjligheter att få tillgång till information från signalspaning har varit med i mitt arbete i minst tio år. Det har inte varit någon enkel fråga. Det är inte någon enkel fråga och kommer inte att vara en enkel fråga, men det är nödvändigt.
Demokrati fungerar på det sättet att det inte räcker med att bara ha idéer. Man måste också övertyga fler och åstadkomma en majoritet. Eftersom tryggheten och säkerheten i landet är en av statens viktigaste uppgifter tycker vi moderater att det är angeläget att samarbeta med så många som möjligt för att säkerställa att vi åstadkommer det medborgarna kan förvänta sig.
Därför är det också viktigt att vara lyhörd och att lyssna. Då fungerar det inte när någon ställer sig i hörnet och säger "jag var först!" när det dessutom inte är sant. Hade Sverigedemokraterna funnits på 1700-talet, när Jonas Alströmer införde potatisen, skulle ni först ta ifrån honom den äran i dag och sedan påstå att hade inte Sverigedemokraterna funnits på 1700-talet hade vi inte haft någon potatis i dag. Det är ju befängt!
Låt oss fokusera på det om är viktigt, nämligen de konkreta åtgärder som är nödvändiga för att förstärka Sveriges förmåga att förebygga, ingripa mot och lagföra dem som ägnar sig åt terrorism.
Beatrice Ask (M):
Hans Ekström har på ett spännande sätt tagit upp några av de skillnader som finns när det gäller våra olika budgetanslag. För oss moderater handlar det om besparingar på Regeringskansliet. Jag är väl medveten om de svårigheter som ligger i att spara på Regeringskansliet. Så har det alltid varit.
Samtidigt vill jag påstå att det inte är populism att ställa krav på en viss återhållsamhet när det gäller departementen och den centrala ledningen i Statsrådsberedningen. Det går åt väldigt mycket pengar. Vi ser också ett skifte. Jag tycker att det som SNS pekar på i sin demokratirapport långsiktigt är mycket bekymmersamt.
Vi har en riksdag som förlorar alltmer mark, medan regeringen förstärks. Långsiktigt är det en dålig utveckling. Då finns det två saker som man kan göra. Det ena är att man tillför riksdagen mer resurser eller befogenheter. Vi tar några steg i denna riktning. Det andra är naturligtvis att hålla igen på förvaltningsanslaget när det gäller regeringen. Vi har valt att försöka göra båda sakerna.
Det är helt riktigt att det gjordes en uppgörelse tidigare, eftersom det gick mycket snabbt när man drog ned på resurserna till ambassader och annat, och det fungerade inte riktigt. Men läget i dag är sådant att det är rimligt att man ändå försöker dra ned något. Det handlar inte nödvändigtvis om att lägga ned ambassader.
Min fråga till Hans Ekström är: Inser Socialdemokraterna det långsiktiga problem som vi har när maktförskjutningen är så uppenbar som man pekar på i demokratirapporten?
Beatrice Ask (M):
Det finns också ett förslag om parlamentariska utredningar i demokratiutredningen från SNS forskare. Det kan man alltid diskutera. Men att sysselsätta fler riksdagsledamöter i parlamentariska utredningar ändrar inte det faktum att Regeringskansliet under 30-40 år har vuxit sig starkare och starkare. Den nuvarande regeringen har också dragit ned på en del redovisningar som är oerhört centrala för oss som riksdagsledamöter och för riksdagen.
Det enda sättet för oss att då få svar på om den politik som man bedriver och det som man säger att man ska åstadkomma stämmer är faktiskt att ta reda på det. Och vi har ganska små resurser i riksdagen för det, och det är skälet till att man försöker göra något här. Vi har olika uppfattningar i fråga om detta. Men vi kommer nog att fortsätta på den vägen och säkerställa att riksdagen får riktiga underlag och i alla fall förbättra förutsättningarna för det.
Samtidigt måste vi hålla ögonen på den utveckling som vi har sett inom Regeringskansliet. Vi har naturligtvis ambitionen att ta över regeringsmakten nästa höst. Jag inser alla bekymmer som finns med att spara, eftersom det aldrig är någon administration som anser att man kan göra det. Men jag kan säga att det är nödvändigt. I ett läge där många andra faktiskt har det bekymmersamt med resurserna kan vi inte hela tiden göda Regeringskansliet.
Det måste bli smalare och effektivare, även om det smärtar många gånger. Det finns i dag också modern teknik som gör att allt inte behöver vara så omständligt som det många gånger blir. Jag tror därför att vi ska följa flera av de förslag som SNS har lyft fram. Men vårt förslag när det gäller budgeten är ett steg i att faktiskt göra lite mer rätt. Jag hoppas att Socialdemokraterna framöver också kommer fram till det.
Beatrice Ask (M):
Vi är överens om den allmänna inriktningen. Jag tycker att detta centrum är bra. Jag tycker att det är bra att man utbildar personal, så långt det finns kunskap, i fråga om radikalisering, extrema åsikter och hur de kan arbeta med det. Det är också alldeles nödvändigt att vi utvecklar metodik som gör att det är lättare att leda människor rätt när de är på väg åt fel håll. Det finns i rapporten intressanta saker som pekar på att det inte bara handlar om barn.
I lokala handlingsplaner verkar det som att man tror att alla problem ska lösas av skolan. Det är inte riktigt sant. Det finns ju människor som hamnar fel fast de är vuxna. Detta är komplicerat. Det som jag bekymrar mig över och som jag förstår att justitieministern också bekymrar sig över är att vi kommer i närheten av det som är grundlagen och det som är grundläggande rättigheter.
Det finns en risk att man lokalt driver på personal i skolan, i socialtjänsten, på fritidsgårdar och i olika sammanhang att agera så att de lätt hamnar fel. Låt oss säga att det blir anmält och att någon skulle bli fälld för att ha fört vidare eller skrivit upp uppgifter eller gjort fel på annat sätt. Då kommer vi att få en backlash i den ambition vi har att få kommunerna att jobba mer effektivt och intensivt med detta. Det är därför som jag har lyft frågan.
Jag tycker att det behövs en ordentlig granskning, så att vi kan ge direktiv och riktlinjer till lokala verksamheter om var gränserna går och hur man gör. Det behövs för att vi inte ska få en ny REVA-debatt, som bara blir destruktiv. Det är viktigt att reda ut detta. Sedan finns det en annan problematik. Ministern påpekade vikten av att arbeta i skolorna. Det görs mycket på det området. Det är bra.
Och man skriver mycket om det i lokala handlingsplaner. Men när det gäller de samordnare som man har anställt är det bara 1 av över 120 som har något i skolan att göra. De flesta är säkerhetsansvariga. Den ena handen verkar alltså inte veta vad den andra gör. Vill man ha mer fokus på arbete och insatser i skolan borde det kanske vara en annan balans. Det får kommunerna ta tag i, men jag tycker att det är bekymmersamt.
I eftermiddag ska jag debattera med Gustav Fridolin om skolans verksamhet när det gäller detta. Det jag vill fokusera på i mina frågor till justitieministern är den svåra gränsdragningen när det handlar om att se unga människor och andra som är på väg att skaffa sig väldigt extrema åsikter och kanske är beredda att ta till våld. Hur kan vi se och agera på det på ett sådant sätt att vi inte kommer i strid med grundläggande regler?
Det vore ju förödande för ambitionen men också i sak. Svensk lag gäller.
Här har justitieministern ett oerhört stort ansvar som jag utgår från att han tar, och jag vill fråga: Kommer det i instruktionerna eller i samtal inför att man öppnar det här centret att finnas en diskussion om regelverket så att lärare, socialtjänstens anställda och andra känner att de står på fast grund i sina ambitioner och i sitt arbete?
Beatrice Ask (M):
Statsrådet har helt rätt: Radikalisering kan gå oerhört fort. Det är dessutom så att de tecken man i efterhand kan se på att en radikalisering pågått över en längre tid inte alltid är så lätta att dra slutsatser av. Jag läser just nu Åsne Seierstads bok om två systrar. Den handlar om ett exempel från Norge med två tonårsflickor som radikaliseras och reser till Syrien för att delta i terroristverksamhet.
Det man ser är att flickorna blir mer och mer föreningsaktiva. De deltar i olika aktiviteter, vilket vi ju brukar tycka är ganska bra. Det tycker föräldrarna och även skolan. Någon av flickorna blir mer religiös, och det är ju inte direkt olagligt att vara religiös. Man byter klädstil och vill klä sig mer stramt. Så småningom går man över till mer religiös klädsel.
Det är ju också tillåtet, och självklart är det inte så enkelt för skolan att ha synpunkter på elevernas klädsel. En av tjejerna är väldigt duktig i skolan från början. Hon är väldigt kritisk, diskuterar mycket med lärarna inte minst i religionskunskap och har bestämda uppfattningar. Läraren säger att det är ju fantastiskt vilken intresserad, engagerad, kunnig och påläst elev! Så småningom skolkar hon ganska mycket, och det gör ju ungdomar ibland.
Alla de här sakerna kan var för sig verka ganska ofarliga. Det handlar om helheten, och exemplet visar på svårigheterna. Ska man börja ifrågasätta att de börjar bli föreningsaktiva och religiösa också? Är det risk för terrorism här? När man driver på detta kan det lätt hamna fel, och det är det som är min poäng: Det här är så svårt, och det säger ju också statsrådet. Därför tycker jag att man måste analysera regelverket och fundera.
Det är ändå så att man som vuxen måste ingripa i några av dessa skeenden och ställa frågor: Hur har du kommit på att du ska ägna dig åt det här? Vad gör ni på de där kvällsaktiviteterna? Vad handlar det om? Vem umgås du med?
Beatrice Ask (M):
Just därför är det som står i de lokala handlingsplanerna lite märkligt. Där uppmanas ju även lärare att gå direkt till den lokala samordnaren. Med tanke på hur snabbt radikaliseringsprocessen kan gå är det också dumt att ta omvägen över socialtjänsten om man inte behöver det. Jag är väl medveten om komplexiteten i sekretesslagstiftningen när det gäller samverkan mellan myndigheter.
Men varken Gustav Fridolin eller jag själv kommer undan att förr eller senare ta i den heta potatisen. Det är viktigt att ingen ska kunna skylla på att det finns lagstiftningsmässiga hinder i vissa frågor. Vi måste dock reda ut när de inträder och under vilka betingelser. Vi har alltså att göra. Jag är glad över att ha fått en redovisning av att regeringen gör en hel del på det här området.
Självklart behövs det utbildning i de här frågorna för skolans personal, men jag är lite rädd för att man ägnar sig lite för mycket åt att beskriva sådant som jag utgår från att en samhällskunskapslärare redan vet, det vill säga vad olika rörelser innebär och vad ditten och datten tycker. Snarare måste man skapa kunskap för att hantera svåra debatter och diskussioner.
Man ska kunna ta tag i missförstånd och annat på ett djupare plan. Jag vet att regeringen har inrättat ett institut. Så här i slutet av debatten kan jag också nämna att vi moderater anslår rätt mycket pengar - det är 30 miljoner i budgeten - för den här typen av arbete. Syftet är att stärka det utbildnings- och kompetensprogram som jag förstår att regeringen också är inne på.
Jag tror att det är oerhört centralt att de som står i första ledet känner sig trygga och åtminstone förstår vad som händer, så att de vågar och kan ingripa. Vi ska se till att lagstiftningen inte skickar dem åt fel håll.
Beatrice Ask (M):
Jag tycker att det är intressant att lyfta upp frågan varför det har tagit så lång tid. Jag är inte så förvånad. Jag vet mycket väl vilket arbete det ger, men det är en pedagogisk uppgift nu när vi går mot ett valår att berätta för allmänheten att allt som sägs på torgmöten och i pressen inte nödvändigtvis är något som görs omedelbart. Man ska inte spela Allan med snabba utspel, vilket vi politiker har lätt för att göra många gånger.
Varför gjorde inte Beatrice Ask något åt ungdomsrabatten som justitieminister, kan man fråga sig. Jo, därför att vi inte hade någon majoritet för det. Det har funnits ett motstånd som till och med räckte till dagen efter det att statsministern var ute och pratade. Vi har från Moderaterna drivit denna fråga under ganska lång tid, och det är faktiskt på senare tid som vi har fått en majoritet för detta.
Och politiskt arbete handlar om att åstadkomma en majoritet och att ha tillräckligt mycket stöd för en fråga för att kunna driva den. Det finns alltså en logisk förklaring i just denna del till att inget gjordes. Vi hade olika uppfattningar, och ni var verkligen inte någon medhjälpare. Jag tycker att det är bra att ministern visar på många av de åtgärder som vidtas mot denna problematik med unga som begår mycket allvarliga gängrelaterade brott.
Det är ett akut problem som vi måste arbeta med. Då vill jag gärna säga att vi har levererat i riksdagen också. Vi röstar för nästan alla förslag - många av förslagen men inte alla. Men många av förslagen är grundade på initiativ tagna av den förra regeringen. Det har hittills inte varit mycket som har varit särskilt kontroversiellt, åtminstone inte för oss moderater. Tvärtom drar vi åt samma håll i denna fråga. Det är bra att ni levererar mycket.
I just denna fråga, som ändå får uppfattas som ganska central, är jag bekymrad över den allvarliga kriminalitet som väldigt unga människor ägnar sig åt. Jag tror att man behöver ingripa tidigt och tydligt - oftast i tidigare ålder än 18-21-åringar.
Men när det gäller myndiga 18-åringar är det orimligt som vi har det i dag, att de får en rabatt därför att de är 18 år och inte 22 år. Detta gör att äldre kamrater i dessa gäng kan tvinga yngre att begå brott för att de ändå får lite lägre straff, som de säger. Detta är orimligt. Detta är komplicerat juridiskt. Jag har talat om att jag har respekt för att man behöver en ordentlig utredningstid.
Men det innebär att det tar mycket lång tid innan vi här i riksdagen kan fatta ett beslut som sedan kan genomföras. Det är viktigt att man har det klart för sig. Men vi har fått ett svar. Jag fick däremot inget svar om oredan vad gäller uppfattningar eller mängden diskussioner i Regeringskansliet. Men jag måste säga att det är kul att ibland ha samma uppfattning som statsministern, och jag var därför riktigt glad när han hade presskonferens i våras.
Jag beklagar att statsministern inte omedelbart fick fart på verksamheten på Justitiedepartementet, men jag ser fram emot att läsa direktiven, som Morgan Johansson har lovat att leverera lagom till jul.