KBLab/rixvox huggingface dataset:
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Det är en intressant debatt. Och jag är glad över att Eva-Lena Jansson har ställt denna viktiga interpellation till näringsministern så här dagen före nationaldagen. Om det är någonting som Sverige är känt för, förutom vår öppenhet och vår välfärdsmodell, så är det nog vårt arbete för jämställdhet mellan män och kvinnor. Mycket har gjorts, och jag tycker att vi har kommit en bit på väg. Men det finns mycket kvar att göra.
För mig är det viktigt att staten, våra bolag och den offentliga sektorn ständigt går steget före eller längre och vågar utmana de patriarkala strukturerna och visa att det går och att det rentav blir bättre med ökad jämställdhet både resultatmässigt och arbetsmiljömässigt. Det var därför som jag blev både förbannad och ledsen när jag i förra veckan tog del av TT:s granskning av de 27 största statliga bolagen.
Och bara var fjärde toppchef inom dessa bolag är kvinna. Sämst är jämställdheten i LKAB, vilket jag som norrbottning tycker är pinsamt. Samtliga nio chefer i ledningsgruppen är män. Och den första kommentaren från företagets vd Martin Ivert är: "Vi utser människor efter kompetens."
Viktigt är dock att säga att han sedan tillägger att LKAB har ett målmedvetet arbete för att underifrån bygga en rekryteringsgrund för framtida befattningar. Det är ett bra, seriöst och målmedvetet arbete där man har tillsatt några lägre chefstjänster och där man har ett samarbete med skolan för att skapa ett bra och attraktivt utbildningsprogram som också kan locka till sig kvinnor.
Det här är bra, men det räcker definitivt inte. Mina funderingar till näringsministern, herr talman, är: Ser näringsministern en koppling mellan de ojämställda styrelserna och den otroligt dåliga fördelningen av män och kvinnor bland statliga bolags toppchefer? Vilka konkreta åtgärder kommer näringsministern att vidta för att jämställdheten i styrelser men också bland toppcheferna ska förbättras?
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Martin Ivert, vd för LKAB, är långt ifrån ensam i den statliga bolagsfamiljen om att sitta i en mansdominerad ledningsgrupp. Jag tror definitivt att detta hänger samman. Ojämställda styrelser leder till en tragisk könsfördelning i toppskiktet i de olika bolagen.
Det är viktigt med signaler både från regering och riksdag om att jämställdhet mellan män och kvinnor i våra bolag leder till bättre arbetsmiljö, till bättre resultat och framför allt till att vi inte behöver höra att vi inte har nog med kompetenta kvinnor när nya poster ska tillsättas.
Om man tar de 27 största företagen ser man att bara tre av dem har kvinnliga vd:ar. Det är SBAB, Samhall och Systembolaget. Det är också viktigt att man har kvinnliga vd:ar som på det sättet kan hitta de här nätverken.
Jag tycker att det var ett bra batteri med åtgärder som näringsministern räknade upp - allt ifrån kandidatpooler till stöd i olika nätverk. Men jag tror också att det behövs ännu mer. Min fråga till näringsministern är om hon är beredd att peka med hela handen och tydligt ge alla bolag i uppgift att ha utvecklingsprogram för att bygga upp en egen rekryteringsgrund för framtida befattningar.
Jag tror att vi är många som definitivt är less på att höra att det inte finns nog med kompetenta kvinnor såväl inom politiken som inom bolagssfären.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Jag vill börja med att tacka arbetsmarknadsministern för det svar jag fått på min interpellation om sommarjobb. Jag måste tyvärr konstatera att jag och ministern lever i två helt olika världar. Jag ska kort inledningsvis bemöta vad som han sade om resursfrågan.
Man kan konstatera att regeringen i första hand har prioriterat att kraftfullt skära ned på arbetsmarknadspolitiken för att i stället lägga pengarna på annat, bland annat stora skattesänkningar för de redan rika. I andra hand har regeringen försökt att driva en arbetsmarknadspolitik på de kronor som blev kvar. Det tycker jag är tråkigt. Googlar man "sommarjobb" får man 1 080 000 träffar.
Det är platsannonser, söksajter, LO:s framgångsrika sommarjobbskampanj Facket i sommarland, positiva Amssiffror, erbjudanden om examensarbeten, kommuner med feriegaranti för universitetsstudenter och mycket mer, vilket är kanonbra.
Men tyvärr hittar man också väldigt många nyhetsartiklar från den här våren som denna: "Båstads kommun brukar alltid erbjuda gymnasieungdomar feriejobb under sommarloven. I år kommer det inte att finnas några.
För det första har den nya regeringen dragit in det statliga bidrag som kommunerna använt för att kunna erbjuda ungdomar feriearbeten och för det andra hotas kommunens arbetsmarknadsenhet av ett stort underskott på 875 000 kronor." Tyvärr är inte Båstad unikt. Man hade hoppats på det. Sida upp och sida ned kan man läsa om kommuner som i år inte tillhandahåller ett enda sommarjobb.
Jag tycker att det är en tragisk utveckling och är starkt kritisk till att regeringen har dragit in pengarna till stöd för ferieplatser för tonåringar, eftersom effekterna blir så tydliga och negativa för landets ungdomar. Sommarjobb är viktiga utifrån många olika aspekter. Det handlar om att lära sig att passa tider och leverera, känna sig behövd och lära sig nya saker och att få arbetslivserfarenhet.
Det handlar om att få tjäna sina egna pengar och inte minst att få pröva på och kanske hitta vidare vägar till såväl fortsatt extraarbete som kommande utbildningsinriktningar i livet. Herr talman!
Min fråga till arbetsmarknadsministern är fortfarande hur regeringen kunde fatta en sådant korkat beslut att dra in dessa pengar samt om inte arbetsmarknadsministern kan tänka sig att lägga fram något nytt förslag till hur man kan stödja kommuner och företag att erbjuda feriearbeten för våra tonåringar. Vi ser nu de förödande effekterna runt om i kommun efter kommun.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Arbetsmarknadsministern säger i sitt svar till mig följande: "Svaret på den första frågan är att regeringen prioriterar om resurserna inom arbetsmarknadspolitiken till dem som står längst från arbetsmarknaden och därmed har störst behov av stöd." Det är just detta ni inte gör. Ni har prioriterat en kraftig neddragning av arbetsmarknadspolitiken.
När vi talar om dessa 100 miljoner till stöd för ferieplatser som den borgerliga regeringen dragit in drabbas tusentals ungdomar i vårt land som verkligen står längst ifrån den vanliga arbetsmarknaden. Vi talar om ungdomar i åldern 14-17 år runt om i landet som i de flesta fall aldrig är gångbara till alla de jobb du nu talar om. Jag var i går inne på Ams hemsida för att kolla läget.
Jag gick till mitt eget hemlän Norrbotten. Det fanns 34 sommarjobbsplatser. Jag är fullt medveten om att det för några veckor sedan fanns betydligt fler och att sommaren ändå har dragit igång. Det handlar om receptionister, vikarierande distriktsveterinärer, lastbilsförare, montörer, bagare, sommarkockar och behandlingsassistenter.
Jag hittade en annons där det stod: Vi behöver dig i sommar. Vårdcentralen i Övertorneå söker en distriktsläkare. Men det är kanske inte ett alternativ för 14-17-åringar. Byggfirman som omgående behöver en eller två personer med byggkunskap eller allmän händighet kunde kanske vara någonting. Men då är kravet att man har körkort och tillgång till egen bil.
Jag hittade ett sommarjobb för sommararbetande ungdomar med intresse för service och yrket. Det gällde bland annat diskning, lättare mat- och brickplockning på ett kafé i Arvidsjaur.
Ja, visst finns det en del jobb utlagda som passar för den målgrupp som jag försöker fokusera på, alltså 14-17-åringar som till stor del har haft endast kommunala feriejobb att tillgå. Vilka av de här jobben tänker arbetsmarknadsministern uppmana en 15-åring i Luleå att söka? Det är väldigt få av dem.
Vidare är det viktigt att ministern inser att regeringens nationella arbetsmarknadspolitik, underfinansieringen och övervältringen av ansvar på kommunerna också har lett till att det inte bara gäller dessa 100 miljoner kronor som nu sparas utan betydligt mycket mer. Herr talman!
Min fråga till arbetsmarknadsministern är följande: Ser inte du en risk i att kommunerna när staten sparar på dessa tonåringar uppfattar att signalen är att det inte är viktigt att skapa sommarjobb till ungdomar och att vi nästa år får se ännu fler kommuner helt nolla antalet sommarjobb för landets tonåringar?
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Jag vill börja med att tacka försvarsministern för svaret kring den militära säkerheten i norr, även om jag tycker att mer finns att önska.
Det får bli vid ett senare tillfälle, för nu hoppas jag att vi här, till skillnad från hur ni har hanterat frågan hittills, kan ta det hela i rätt ordning och börja med det säkerhetspolitiska. Ett starkt försvar i norr har sina unika fördelar. Det är en viktig aktör inom säkerhetsarbetet i Barentsområdet. Barentsregionen är högintressant för EU och de direkt inblandade länderna.
Klimathotet, teknikutvecklingen, de minskade tillgångarna av råvaror och ökad konfliktrisk stärker behovet av militär närvaro i norra Sverige, anser jag och många med mig. Vi vet att det finns stora olje- och gastillgångar i området som fler länder kommer att göra anspråk på och öka instabiliteten i området.
En ökad konfliktrisk stärker behovet av närhet till militära resurser, vilket man tydligt ser i de övriga länderna i Barentsregionen. Jag har bara för någon timma sedan landat efter en resa till USA, men om jag inte är helt felinformerad ska Danmark, Ryssland, Kanada, USA och Norge ha träffats på Grönland den 27-29 maj för att diskutera sina intressen i Arktis.
Man kan tycka att även Island, Finland och Sverige borde varit inbjudna. Jag utgår ifrån att regeringen inte sitter still och bara väntar. Vi har all anledning att oroa oss för såväl förnyad maktkamp mellan stormakterna som växthuseffektens konsekvenser. Fru talman!
Jag skulle vilja veta hur försvarsministern egentligen ser på den militära säkerheten i norra Sverige och det säkerhetspolitiska läget i Barentsregionen.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Vi stärker förbanden, speciellt i norr, och samlar flygvapnets helikoptrar på Bardufoss. Sjöförsvaret kommer också att vara starkt representerat i landsdelen med en av världens mest moderna flotta, med bland annat nya fregatter, nya MTB:er och en kraftigt moderniserad kustbevakning.
Den viktigaste träningen av och med våra allierade ska i framtiden koncentreras till norr. Jag repeterar: Den viktiga träningen av och med våra allierade ska i framtiden koncentreras till norr. Samtidigt vet vi att Finland också riktar blickarna mot norr och den heta Barentsregionen.
Jag tycker att den norska försvarsministern sammanfattar läget norr om Skandinavien bra med orden: Energi, klimatförändringar och säkerhetspolitiken är de främsta drivkrafterna som vänder Arktis skede. En ny utmanande scen växer fram framför våra ögon.
Inför detta bokstavliga hav av förändring, hur ska vi skapa handlingsutrymme när vi går från något vi vet till en ny situation som vi vet är okänd? Fru talman! Vi gränsar inte till Barentsregionen, som försvarsministern sade. Vi är en del av den.
Det är en ganska viktig del varför det också är viktigt att lyfta fram de säkerhetspolitiska perspektiven innan vi börjar diskutera förband och orter för att ha en grund att stå på. Jag tycker fortfarande att det är intressant som ledamot här att få höra hur försvarsministern själv ser på utvecklingen kring Arktis och Barentsregionen.
Vad tycker försvarsministern? Ska Sverige minska sin närvaro och flytta sin tyngdpunkt från the Arctic stage i detta läge? Det tycker jag är helt orimligt ur säkerhetspolitisk synpunkt. Och hur viktig är militär samövning med andra nationer för avspänning och stabilitet?
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Försvarsministern skriver själv i sitt svar till mig att det är en viktig skillnad mellan produktion av förband och den operativa militära förmågan. Det håller jag med om. Jag har inte diskuterat förband eller förbandsorter. Jag försöker få försvarsministern att svara på hur han ser på det säkerhetspolitiska perspektivet när det handlar om Barentsregionen.
Det mesta i regeringens arbete, och i svaren på våra frågor, handlar om att fokusera på förbanden, vilket är naturligt eftersom det drabbar orter, rycker upp familjer och kastar ut tusentals människor i ovisshet. Det vet vi alla att det blir verklighet vid förändringar av försvaret. Ändå behöver vi göra det.
Jag delar bilden att det går att spara pengar inom försvaret, men man måste ta det i rätt ordning. Jag tror och hoppas att vi båda är överens om att vårt försvar ska vara kostnadseffektivt, ge mycket output för pengarna och vara strategiskt placerat.
Vi ska hitta det unika, bli specialister på förmågor som skiljer ut oss och lyfta fram våra helt unika förutsättningar för test, utbildning och övningsverksamhet. Men svaret på min fråga tycker jag inte att försvarsministern har gett i dag. Hur ser han på säkerhetspolitiken kopplat till Barentsregionen?
Jag måste avslutningsvis också fråga försvarsministern vilken säkerhetspolitisk bedömning eller analys som ska vara den offentliga. Är det Försvarsberedningens, försvarsministerns, överbefälhavarens, den militära underrättelsetjänstens eller statsministerns?
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Vi har nu kommit till civilutskottets betänkanden som i dag ska debatteras här i kammaren. Först ut är namnlagen och betänkandet CU12 där jag vill börja med att yrka bifall till reservationen 1 avseende ändringar i namnlagen.
Namnlagen är en fråga som berör, upprör och engagerar människor i betydligt större utsträckning än vad man kan tro vid första anblicken. Dagens lagstiftning är 25 år och styr våra förnamn, mellannamn och efternamn.
Den styr vad föräldrar får döpa sina barn till, hur man får byta namn, lägga till namn och hur makar ingår namngemenskap. Namnlagen avgör möjligheten till dubbelnamn, nya namn, könsneutrala namn och utländska namn.
Tyvärr kan vi dock konstatera att namnlagen i dag är alltför begränsad i vad den tillåter och många gånger rent av omodern. Herr talman! Jag ska ta två exempel från vardagen och utgå från min vän Jan-Olov och mig själv. Jan-Olov Ågren bor i Luleå och är transvestit.
Han är också känd som Madeleine såväl i privatlivet, på jobbet som i samhället i stort. Han vill lägga till namnet Madeleine, men det verkar falla på att det kan väcka anstöt eller skapa obehag att en vuxen man också heter Madeleine. Jan-Olov får heta Kim men inte Madeleine.
Själv har jag friat till min sambo, har barn och skulle gärna dela såväl mitt som min sambos efternamn inom vår familj. Men jag hindras eftersom lagen säger att man bara kan ha ett efternamn. Tar vi namnet Sammeli får jag själv däremot ta Lundh som mellannamn.
Jag får heta Fredrik Lundh Sammeli men inte Fredrik Sammeli Lundh. Herr talman! Listan på exempel kan göras betydligt längre, men den ger en likartad bild. Den nuvarande namnlagen behöver förändras.
Den grundar sig på ett föråldrat synsätt på namnets betydelse såväl ur familjerättslig synpunkt som ur värderingsmässig synpunkt. Det är dags för en ordentlig modernisering av den svenska namnlagen. Frågan bör utredas i syfte att ge utökad rätt för medborgaren att själv få bestämma sitt eget och sina barns namn.
Om detta är vi nästan alla överens om. Dagens namnlag lever inte upp till dagens behov. Dagens namnlag är omodern och behöver moderniseras. Dagens namnlag ligger i knät på den moderatstyrda regeringen, och precis som på många andra områden händer väldigt lite. Herr talman!
Man kan säga mycket, men jag ska hålla mig rätt kort. Detta är en fråga där det sedan länge finns ett uppdrag från riksdagen till regeringen att agera, att leverera och att komma till skott.
Arbetet påbörjades redan av vår socialdemokratiska regering men måste nu slutföras av den moderatstyrda regeringen så att utredningen kommer till stånd och får en mycket bred ingång. Vi är överens och kommer ändå ingen vart. Låt oss tillsammans se: Vad är problemen? Hur skulle de kunna lösas? Vad behöver göras?
Det skulle vara betydligt mer utvecklande att kunna få lägga kraft och fokus på att debattera de frågor vi kanske inte är överens om den dag utredningen är klar än att, som nu, år ut och år in debattera en utrednings tillsättande. Den här lagstiftningen behöver moderniseras, och jag hoppas att det sker snarast.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Jag tycker att det är intressant att ställa sig frågan: Vem betalar kalaset? Är det direktören med villa i Djursholm, som tjänar tusentals kronor varje månad, som får slopad förmögenhetsskatt och fastighetsskatt och som dessutom tack vare en statlig subvention kan få villan välstädad till halva priset? Så ser den ena sidan av regeringens politik ut.
På den andra sidan har vi dem som får betala för kalaset. Det är barn vilkas föräldrar har drabbats hårt av regeringens politik, barn vilkas föräldrar måste förklara att en ny skjorta till skolavslutningen är en omöjlighet, för att inte tala om semester, eller barn som inte vill gå på kompisens kalas därför att man inte har råd att ta med sig någon present.
Just så slår nämligen regeringens politik enligt en utredning som Vänsterpartiet tidigare låtit riksdagens utredningstjänst göra. Medan de mest välbärgade får dela på merparten av pengarna från regeringens skattesänkningar bekostas skattesänkningarna av bland annat försämringar i a-kassa och sjukpenning, med skrämmande resultat. Herr talman!
År 2006 var barnfattigdomen i Sverige på den lägsta nivån sedan mätningarna inleddes 1991. Nu är tiderna annorlunda. Varslen står som spön i backen, och arbetslösheten breder ut sig. Det har talats väldigt mycket om fordonskrisen, byggkrisen och bankkrisen men alltför lite om människokrisen bakom.
Varslen drabbar människor av kött och blod, familjer där ena familjeförsörjaren blir arbetslös eller rent av båda familjeförsörjarna blir arbetslösa. Varslen och arbetslösheten slår sönder barns trygghet och vardag. Det kommer att påverka dem för lång tid framöver, kanske för alltid. Barnens situation i krisens spår måste vi nu också våga tala om och reagera på.
Det får inte bli som det blev under 1990-talet, att barnen drabbades länge efter det att konjunkturen vänt, kanske under större delen av sin uppväxt. Nu måste regeringen analysera konsekvenserna för barnen av förändringarna i ekonomin och trygghetssystemen. Nu måste man ta larmsignalerna på allvar.
Det är dags för minister Hägglund att ta på sig barnglasögonen och se verkligheten som den ser ut. Jag vill veta om ministern är beredd att skyndsamt ta fram ett åtgärdspaket för barns välfärd under den ekonomiska krisen.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Regeringen kanske inte kan göra allt, men ni måste definitivt göra någonting. Vi ser tusentals människor varslas varje vecka, och bakom dessa tusentals finns barn och unga. Barnfattigdomen breder ut sig. Larmsignalerna och rapporterna avlöser varandra, och det går fort, mycket fort.
Om inte ett åtgärdspaket för barns välfärd är intressant att prioritera för regeringen finns ändå en rad punktinsatser att göra. Situationen för barn och ungdomar från fattiga hem håller radikalt på att försämras ute i kommunerna. Genom dolda barnskatter i form av avgifter för utflykter och skolresor i grundskolan skapas en över- och underklass bland dagens unga.
De som kommer från goda ekonomiska situationer berörs inte så mycket, men de fattiga barnens möjlighet och frihet begränsas rejält. I mer än en tredjedel av landets kommuner tar grundskolor ut avgifter för utflykter, skolresor och föräldramöten. Det visar en undersökning som genomförts av Majblomman.
Kostnaderna för att ha barn i skolan håller radikalt på att öka för de ekonomiskt utsatta familjerna i Sverige. Det leder till ett utanförskap för barn och ungdomar som vi aldrig kan acceptera. Här måste regeringen agera. Fru talman! Avgifter i skolan måste upphöra. Jag tycker att det skulle vara intressant att höra hur ministern ser på de frågorna.
Vore det inte dags att också tydliggöra att måltidsavgifter för skolelever inte är acceptabelt? Det är små smulor, men om inte det stora åtgärdsprogrammet för barns välfärd är prioriterat kanske det finns en del små saker regeringen ändå mäktar med att genomföra.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Regeringsföreträdarna säger sig dela oppositionens problembild, vilket är glädjande. Men precis som vanligt och som i många debatter tidigare fokuserar man på äganderätten och ägandeförhållandena - det är inte mitt företag, inte ditt företag och så vidare.
Om det var så att de som kämpade för kvinnlig rösträtt hade nöjt sig med att konstatera att de som sitter på beslutandemakten någon gång i framtiden kommer att inse att det blir bättre beslut om även kvinnor får sitta med, när tror då Eva Bengtson Skogsberg att vi hade fått kvinnlig rösträtt?
Vad vill företrädarna för den moderatledda regeringen säga till de kvinnor som känner sig förbisprungna av män trots att kvinnornas meriter och utbildning vägt tyngre? Vad vill ni säga till min dotter och alla andra småtjejer som växer upp i dagens samhälle? Är det att de ska vänta i över 150 år till för att få samma rätt som sina killkompisar?
Nej, jag är helt övertygad om att vi behöver en lagstiftning som bryter mot det konservativa mönster som gör att kvinnor i dag är underrepresenterade i bolagsstyrelser och om att vi behöver en regering som tar detta på allvar.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Man är inte nöjd, och man skriver i betänkandet att det krävs eftertanke. Men ni kan inte på allvar mena att problemet är att Sverige nu, år 2010, saknar kompetenta kvinnor och att det krävs mer styrelseutbildningar - att bara vi åstadkommer detta kommer alla strukturer på området att förändras.
Varför kan man se en så tydlig förändring i Norge efter det att lagstiftning där genomförts - en förändring från en väldigt dålig kvinnorepresentation till en representation som är sådan att den faktiskt genomsyrar hela samhället? Jämställdheten är viktig och då inte bara på det här området. Vi behöver en regering som driver jämställdhetspolitiken och som har ett jämställdhetsperspektiv på hela samhället.
Det har definitivt inte den nu sittande regeringen. En rödgrön regering kommer på ett betydligt tydligare sätt att både hantera denna fråga och driva på för ett jämställt samhälle. Vi tror att vi alla därmed blir vinnare.
Jag och min partiledare Mona Sahlin tycker lika när det handlar om bolag och bolagsstyrelser och också när det handlar om hur vi ska avskaffa vårdnadsbidraget och öka jämställdheten och om att heltid är en rättighet och deltid en möjlighet. Det skulle vara intressant att få höra vad det är som skiljer mellan Eva Bengtson Skogsbergs och Fredrik Reinfeldts syn på kvotering.