Gunilla Carlsson (M):
Låt mig börja med interpellantens fråga om säkerheten. EU är en central aktör i Somalia, den största biståndsgivaren till landet och även en finansiär till AU:s fredsbevarande styrka Amisom genom den afrikanska fredsfaciliteten. Det är alltså genom EU vi bidrar till att främst bygga säkerhet och bidra till detta i landet.
Vår uppfattning är att Amisoms närvaro under de kommande åren kommer att vara helt nödvändig för att upprätthålla vad jag skulle kunna kalla en relativ stabilitet i Somalia. Tidpunkten för just Amisoms tillbakadragande är avhängig de nationella säkerhetsstyrkornas utveckling.
Nya lokala och regionala administrationer som har folkets stöd måste kunna etableras i de områden al-Shabab lämnar, och det är viktigt att då se att vi samlat inte bara får utveckling utan också kan se till att fred och säkerhet därigenom stärks. Sverige bidrar till Amisom, och vi bidrar till EU:s Training Mission som just nu finns i Uganda.
Vi bidrar med personal, utbildare, stab och genderrådgivare samt stöder Operation Atalanta och den maritima kapacitetsuppbyggnadsinsatsen EUCAP Nestor. Fram till i somras har Sverige deltagit i en säkerhetskommitté för Somalia med deltagare från Internationella samfundet och den tidigare övergångsregeringen om den somaliska säkerhetssektorn.
Nu diskuteras i Mogadishu och Nairobi hur detta ska fortsätta, men det är mycket tydligt att förväntningarna på svenskt engagemang i denna del är stora. Vi ska respektera att det nu finns en ny politisk motsvarighet i Somalia som vi ska kunna arbeta tillsammans med och som måste få ägarskapet och känslan för sin egen säkerhet. Ett sätt att se att det finns framtidshopp och möjligheter är att titta på jobb.
Första gången jag var i Mogadishu träffade jag borgmästaren, som sade: Välkommen hit! Här har vi hundra procents ungdomsarbetslöshet. Det handlar om att kunna hitta möjligheter och fylla de behov som naturligt finns i ett land som har varit ödelagt av krig och våldshandlingar under drygt två decennier. Det finns mängder av behov som måste tillgodoses men också många som måste komma i arbete, inte minst de unga.
Att här göra de rätta insatserna snabbt och flexibelt tror jag blir avgörande för att visa att vi verkligen bidrar på bästa sätt till somalisk återuppbyggnad. När jag senast besökte Mogadishu, den 18 september, var jag faktiskt den första europeiska ministern där efter övergångsperiodens slut. Jag mötte bland annat presidenten och talmannen och talade om dessa saker, och jag utlovade då ett ökat svenskt engagemang med tydligt fokus på väl samordnat internationellt stöd för att det ska kunna göra skillnad.
Det fanns en stor uppskattning för de svenska insatserna men också, tror jag, potential att jobba tillsammans nordiskt. Det handlar inte bara om att se de rätt så omfattande behoven i Mogadishu utan också om att se att vi har kommit en bit på väg i Puntland och Somaliland, bland annat med den typ av samarbetspartner som nämndes i debatten, alltså NRK och Diakonia.
Vi har anledning, fru talman, att ta det svenska samlade engagemanget för Somalia vidare. Även här, när vi nu för första gången efter att det nya parlamentet och den nya presidenten har utsetts i Somalia debatterar på djupet, tror jag dock att det är viktigt att vi utrustar oss med respekt för somaliskt ägarskap och även med tålamod med att detta kommer att ta tid.
Jag tror att det svensk-somaliska engagemanget är brett, inte bara i kammaren utan runt omkring i vårt land. Om vi använder den relation vi har tack vare de många somaliska människor som bor och lever i vårt land och använder de länkar som redan finns tror jag att vi på ett väldigt effektivt och bra sätt kan ta vårt ansvar för utvecklingen i Somalia.