KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Qarlsson (C):
Förslaget om en ny EU-myndighet väcker starka reaktioner. Det finns de som jublar och tycker att det äntligen kommer ett starkare socialt skydd så att man inte ska hamna mellan systemen när man jobbar i ett annat EU-land. Och den andra sidan konstaterar att den sociala pelaren är starten på en avveckling av den svenska modellen.
Centerpartiet ser att vi behöver förbättra samverkan mellan medlemsländerna, för att motverka att man kringgår lagstiftning, för att förbättra genomförandet, för att skydda arbetstagare och för att hantera gränsöverskridande frågor. Vi ser att allt fler rör sig över gränserna, vilket är bra och ett av EU:s syften. Men det leder till problem av olika slag. De problemen måste varje nationell myndighet hantera och agera på för att underlätta för medborgarna.
Det är ett ständigt pågående arbete, som måste pågå oavsett regering. I dagens subsidiaritetsprövning är det avgörande argumentet för att säga nej att detta område är nationell kompetens och ett nationellt ansvar att hantera. Men det finns flera skäl för att vara skeptisk till en ny europeisk arbetsmyndighet.
För att hantera de problem som uppstår när man rör sig mellan länderna inom EU skulle en lösning kunna vara att ha samma system överallt, att avveckla den svenska modellen till förmån för en europeisk modell. Den modellen skulle troligtvis ha väldigt lite gemensamt med det som vi nu tycker fungerar bra här hos oss. Men det är ingen som säger att de vill ha det alternativet.
Med en arbetsmyndighet, med det lilla som finns beskrivet så här långt, kommer arbetet att gå i den riktningen - trots att ingen säger att det är det man vill ha. Mervärdet av denna myndighet är ännu oklart. Men ambitionen att börja försiktigt och sedan växa finns i korten, med en utvidgning av regelverket på arbetsmarknadsområdet eller genom att utvidga myndighetens mandat.
Risken är uppenbar att den föreslagna europeiska arbetsmyndighetens verksamhet hamnar i konflikt med de nationella arbetsmarknadsmodellerna. Det är märkligt att höra både Socialdemokraternas och Vänsterns oreserverade entusiasm för något som inte ens arbetsmarknadsministern kan se mervärdet av i nuläget. Risken för att det blir en gökunge som växer från de 500 miljonerna årligen som anges i nuläget är trolig - dubbelt tufft med en utökning när EU:s budget ska krympas.
Det tillsammans med att mervärdet av en ny europeisk arbetsmyndighet inte preciseras eller framgår i kommissionens förslag och att vi inte vill ha en europeisk arbetsmarknadsmodell gör att vi säger nej till en myndighet, inte bara i subsidiaritetsprövningen. Redan i dag finns det väl etablerade strukturer både på nationell nivå och på EU-nivå för att hantera de frågor som myndigheten föreslås ansvara för. Jag yrkar bifall till förslaget i utlåtandet.
Annika Qarlsson (C):
Eva-Lena Jansson tog upp min kritik. Ja, vi har kritik mot att man genomför ändringen utan att ha ett underlag som ger förutsättningar för de små företagen att vidta de åtgärder som behöver vidtas och även gör det tydligt för människor med funktionsvariationer vad man kan kräva och när man kan begära att det vidtas åtgärder.
Otydligheten som finns i det vi går till beslut om i eftermiddag är alltså dubbelriktad. Kritiken jag har är riktad åt båda hållen. När vi införde den lag som har undantag för företag med upp till tio anställda var det utifrån att de stora företagen har större möjligheter att vidta åtgärder, och de har tid på sig att bygga upp en praxis.
När vi väl inför det för de små företagen ska de veta vad det är för krav som kan komma att ställas på deras verksamheter. Nu har det inte vuxit fram någon praxis. När vi fattade beslutet fanns det krav från oppositionen på att jobba fram det så att man visste vad det fick för konsekvenser för företagen.
Det finns inte heller som underlag till den här lagstiftningen, och det är det vi kritiserar - vi ger inte de små företagen förutsättningar att vidta de åtgärder som man vet behöver göras. Det skapar också otydlighet mot dem som vill kunna komma in i butikerna eller ta del av tjänsterna eller servicen. Vad är det vi kan kräva?
Kommer man att behöva ta det hela vägen till domstol för att få den rätten i stället för att det finns uttalat vilka krav man kan ställa? Därför är risken stor, särskilt med tanke på utskottets ställningstagande. Där tonar man ned detta och säger att det inte kommer att krävas så mycket, hända så mycket eller bli så mycket. Ska vi anta en lag i dag som för många känns kostsam men sedan inte får några effekter?
Annika Qarlsson (C):
Det var det jag försökte beskriva i mitt anförande, och det är det vi beskriver i vår motion: att vi tar fram en konsekvensbeskrivning som ger tydliga riktlinjer och tydligare ramar för vad man kan ställa krav på och vilka förväntningar man kan ha på företagen. Är det lättare för ett företag som har tolv anställda än för ett som har tio anställda? Nej, det är klart att det inte är.
Men många gånger har man en organisation med sig som får hjälpa till i de delarna, och vad gäller företaget har man betydligt större förutsättningar att möta kraven och göra de omställningar som i så fall behövs. Det var därför vi såg det som en väg framåt för att se till att praxis kunde växa fram. Nu har vi sett att det inte sker, och då tror jag att innan vi inför att det ska gälla också de andra företagen behöver vi ta fram ytterligare riktlinjer för vad det faktiskt innebär.
Jag återkommer till att man från majoritetens sida menar att det här ska vara en lagstiftning som betyder någonting och gärna saluför det så mot funktionsvariationsrörelsen - som ett stort steg framåt. Men i svaret tonar man ned det hela och säger att det inte kommer att spela så himla stor roll. Det kommer inte att bli så kostsamt, det kommer inte att vara så farligt, det kommer inte att ställas så stora krav och så vidare. Vad är det egentligen lagen innebär?
Det är lite motstridiga saker i den ena delen och i den andra delen. Vad är det egentligen som ligger bakom förslaget? Hur skarpt är det?
Annika Qarlsson (C):
Jag önskar av hela mitt hjärta att lagstiftningen blir precis så här bra och att det kommer att fungera precis så här bra, inte bara i tanken och vissheten, för personer med funktionsvariationer och för alla små företag som kommer att få möjlighet att göra dessa förändringar på ett bra sätt utan att de behöver stänga igen eller känna hotet om det. Men här någonstans skiljer vi oss åt.
Jag var med i hela processen då vi drev fram att göra tillgänglighet till en diskrimineringsgrund. Jag var också med och införde undantagen på grund av den osäkerhet som påverkar företagarna.
För den som ska starta företag eller redan har ett företag och vill utveckla handlar det hela tiden om att ta alla konsekvenser och kalkyler med i beräkningen om man ska våga ta steget att utveckla, växa eller annat. Jag delar ministerns uppfattning att de flesta företag gör allt som står i deras makt för att vara tillgängliga, för annars får de inga kunder och inget levebröd.
Lagstiftningen är inte helt tydlig och konkret, och det kan den inte vara, men den kan vara tydligare och konkretare. Det blir ett bekymmer, för man vet inte vad man ska förvänta sig. Vad ska man räkna in i sina kalkyler innan man tar beslut? Detta finns inte med som ett underlag. De två exempel som ministern tog upp visar på bredden.
Det är vitt skilda saker som kan krävas, som man ska ta ställning till och som man ska ha förutsättningar för att räkna in. I slutänden landar det i vad som är rimligt för företagen. Vad anser ministern är rimligt för en företagare att vidta vad gäller åtgärder?
Annika Qarlsson (C):
Ministerns svar kokar ju ned till det som är anledningen till att vi vill ha mer underlag, mer praxis och mer utarbetat innan vi inkluderar de små företagen. Vi var med och drev att detta skulle genomföras, men vi sa att vi ville undanta de minsta företagen i det första skedet eftersom de inte har resurser att stå i domstol.
De kommer att vika sig undan - antingen viker de ned sig, förändras eller drar sig undan den typen av krav, för de har inte möjlighet driva dessa ärenden i domstol. Därför menade vi också att vi skulle låta de stora företagen gå före, så att det växer fram en praxis. Väljer man att göra det tidigare behöver det ändå finnas ett mer genomarbetat underlag.
Det handlar både om att de små företagen ska känna en trygghet i den verksamhet de bedriver, som ju är viktig för oss alla, och att de under sina förutsättningar och i sitt tempo ska kunna göra de anpassningar som behövs. Men det handlar också om dem med funktionsvariationer. Vad kan vi förvänta oss?
Vi har fått höra en mängd olika exempel här, och det har kanske kommit en del exempel som inte var så bra - handlar det om att man en gång varit på en viss lunchrestaurang, har man varit där flera gånger och så vidare? Här i debatten råder det olika personliga uppfattningar om vad som är rimligt eller skäligt. Det är detta som gör att vi tycker att vi behöver ha mer på fötterna innan vi fattar beslut. Vi är absolut inte emot att ta detta steg.
Vi har också sagt, både i förra vändan och i denna vända, att vi vill se att det även ska omfatta de små företagen, men vi vill ge dem bättre förutsättningar att kunna ta steget.
Annika Qarlsson (C):
Tack för din tydlighet i debatten, Helén. Det är alltid intressant att diskutera dessa frågor eftersom det är så mycket makt involverad. Det gäller både makten från politikens sida och makten över sitt eget liv, sin situation och sin möjlighet att påverka sin vardag. Låt oss vända denna diskussion och fundera utifrån det andra hållet.
Då låter det kanske inte som att vi står så långt ifrån varandra. I grund och botten tror jag visserligen att det finns stora skiljelinjer, men det finns också en gemensam ambition. Den tycker jag kommer bort när vi bombastiskt dundrar på i god valrörelseanda.
Det som driver svensk arbetsmarknad, och som handlar om möjligheten att utveckla enskilda företag och framför allt svensk ekonomi, är att människor väljer att utveckla sig kompetensmässigt eller erfarenhetsmässigt. Samma sak gäller företagen.
De anställda är oerhört beroende av vilken arbetsgivare de har och vilka ytterligare kompetenser som tillförs för att man ska utvecklas vidare och vice versa. Det är ett ömsesidigt beroende av varandra. Att ha regler som helt och hållet fokuserar bara på antalet år hjälper och driver inte en sådan utveckling.
När vi diskuterar att gå över och i stället använda kompetens är vi inte ute efter att det ska vara godtyckligt för en enda person att avgöra vad som är kompetens. Detta måste självklart regleras så att det finns en gemensam bild av vad den kompetensen utgörs av. Vi tycker att det skulle vara tydligare för både företagen och den anställde att man hela tiden måste utveckla sin kompetens. Det är det som driver framåt.
Annika Qarlsson (C):
Det Helén beskriver som totalt omöjligt att definiera är något som sker i alla förhandlingar som hon nyligen hänvisade till, så det är klart att det går att göra det här. Det finns även forskare som jobbar med dessa frågor som säger att det självklart går att ersätta ett turordningssystem som bygger på år mot ett som bygger på kompetens och samtidigt reglera det.
Det som ibland beskrivs som att man skulle släppa loss allt så att man får möjlighet att säga upp hur som helst är inte vad vi föreslår. Det gäller att hantera den situation som finns på svensk arbetsmarknad i dag, nämligen att tryggheten inte sitter i åren utan i kompetensen.
Vi måste vara tydliga med detta och beskriva den utveckling och konkurrens som finns inte bara i Sverige utan även i resten av världen. Det handlar om att vi hela tiden måste utvecklas vidare. De människor som står långt ifrån arbetsmarknaden måste få ta ett första steg in för att sedan utvecklas vidare och kunna ta nästa steg.
Om vi inte ser att dessa bitar måste finnas med och vara tydliga ger vi inte rätt signaler till de människor som är på väg ut på arbetsmarknaden eller som befinner sig där i dag. Den här tydligheten gäller inte bara oss i politiken eller arbetsgivarna utan även individen. Man måste veta att detta är en del av att stå väl rustad på arbetsmarknaden.
Ibland hänvisas det till att det vore fruktansvärt att förhandla bort att inte anställningsåren gäller. Samtidigt sker detta varje dag. Jag skulle i stället vilja att vi diskuterar hur man kan reglera detta på ett annat sätt så att det blir tydligare vad som faktiskt gäller i dag. Det skulle jag gärna vilja se.
Annika Qarlsson (C):
Min fråga går till Morgan Johansson. Vardagskvällar och nätter finns det en polisbil i hela södra Lappland - en yta nästan lika stor som Danmark. Där bor 30 000 människor som var och en betalar lika mycket skatt som alla vi andra. En kvinna som blir misshandlad av sin sambo kan få vänta två till tre timmar innan polisen är på plats, om hon vågar ringa. Detta är vardag i södra Lappland.
Frågan är om vi tycker att det är rimligt. Min fråga till justitieminister Morgan Johansson är: Vad blir ditt svar till kvinnan? Anser ministern att detta är rättssäkert?
Annika Qarlsson (C):
Ministern svarade inte på om det är okej att det är en polisbil i hela södra Lappland. Det var ju detta som frågan gällde, inte polisen totalt sett. Det som händer är att dessa kvinnor inte ens vågar ringa, för de vet att innan polisen ens har hunnit dit är de ihjälslagna. En av poängerna med den nya polisorganisationen var ju att det skulle vara en större lokal polisiär närvaro - att det skulle finnas polis i hela landet.
Inte kan det vara så att alla andra behövs någon annanstans och att det bara är en enda bil kvar till södra Lappland? Är justitieministern nöjd med att det ser ut som det gör?
Annika Qarlsson (C):
Demokratiska rättigheter, ekonomisk frihet och kroppslig integritet är tre viktiga storheter för ett jämställt samhälle. För dig som tittar på den här debatten och vill veta vart man ska vända sig om man behöver stöd och hjälp finns Kvinnofridslinjen med telefonnummer 02050 50 50. Du kan ringa dygnets alla timmar, det kostar inget och samtalet syns inte på telefonräkningen.
Socionomer och sjuksköterskor svarar på dina frågor. Du kan vara anonym, och du får råd och stöd om både hur du kan gå vidare och vart du kan vända dig. Telefonen finns för dig som själv är utsatt, för dig som är anhörig eller kanske misstänker att någon i din närhet är utsatt och för dig som i jobbet kommer i kontakt med något och behöver veta mer. Sprid gärna kunskapen! Telefonnumret är alltså 02050 50 50.
Det som göms i snö kommer upp i tö.
Många var det som trodde att det som var gjort var gömt och glömt för tid och evighet, men metoo har satt en samlad kraft i rörelse som ger oss möjlighet att aldrig mer acceptera det vi trodde att vi var tvungna att finna oss i. Nu är utmaningen att inte väja när du kommer för nära utan stå upp för människors lika värde, utan någon över- eller underordning.
Det som är intressant nu är att vi kan se att vi har betydligt fler med oss. Om det tidigare var en samlad kvinnorörelse som förde debatt i frågorna har metoo nu fått upp ögonen hos många fler. När vi går in i nästa år, har slängt ut julgranen och ställt in det sista av glöggen kommer vi att fortsätta med arbetet för att se till att faktiskt göra skillnad.
Då kommer vi att vara fler som har förstått hur utbrett det här är och som är beredda att göra skillnad. Tack för debatten!
Annika Qarlsson (C):
Vi har de senaste åren fått väldigt många nya in på svensk arbetsmarknad. Vi har tack och lov haft en helt fantastisk högkonjunktur. Det är ett gyllene läge när de två inträffar samtidigt, om matchningen och Arbetsförmedlingen hade fungerat vill säga. I dag anser varannan person att Arbetsförmedlingen är ineffektiv, långsam och stelbent. Det är bara en fjärdedel av de arbetssökande som uppger att de har haft stor nytta av Arbetsförmedlingen.
Riksrevisionen kritiserar att matchningen försämrats de senaste åren. IAF har även framfört kritik om hur myndighetsutövningen utförs. Det är allvarlig kritik som vi ser mot Arbetsförmedlingen. Under de senaste åren har vi haft ett pågående förnyelsearbete inom Arbetsförmedlingen.
Från Centerpartiets sida har vi varit kritiska och sagt att vi behöver ha en annan ordning, även om det såklart under en övergångsperiod kan behövas det. Min fråga till arbetsmarknadsministern är: Är hon nöjd med Arbetsförmedlingens arbete och resultat?
Annika Qarlsson (C):
Det finns siffror som pekar i rätt riktning, från oerhört låga nivåer ska tilläggas. Det är väl bra att det går åt rätt håll. Det tycker även jag. Det man kan konstatera är att det fallerar på så många olika områden. Det är nu vi har det här fönstret och man har chansen att använda sig av den fantastiska högkonjunktur vi befinner oss i. Upphandlingar missas. Jag var och besökte Keolis häromdagen. De skriker efter bussförare, men upphandlingen har fallerat. Det fungerar inte över huvud taget.
Det innebär helt enkelt att bussar blir utan förare.
Annika Qarlsson (C):
Mathias Tegnér beskrev ingångarna för regeringen och Socialdemokraterna. Det var intressant att lyssna på. En sak som jag tog upp i mitt anförande och som jag lite grann vill borra vidare i är kopplat till Inlandsinnovation och Fouriertransform, som bildades för att ge tillgång till riskkapital.
Det gällde dels geografiska områden som norra Sverige, Värmland och Dalarna, dels, i det andra bolaget, mer riktat till tillverkningsindustrin. Bolagen bildades just för att göra riskkapital tillgängligt i geografiska områden där det inte finns så stor konkurrens på marknaden och där behoven är stora. Regeringen bildade under förra mandatperioden i stället Saminvest och förde in bolagen där.
Jag ställer min fråga med anledning av den höga svansföring som fanns i kritiken mot bolagen tidigare: På vilket sätt kan Mathias Tegnér i dag beskriva resultatet utifrån det nya Saminvest? Frågan är om Saminvest når de områden och de branscher som bäst behöver det. Eller blir det bara ytterligare en aktör som finns där det redan finns tillgång på annat, privat, riskkapital?
Annika Qarlsson (C):
Kritiken var högljudd och stark mot de tidigare formerna, och därför blir det viktigt att se till att man levererar resultat. Vi kommer noga att följa vad som händer och sker. Den andra fråga jag skulle vilja ta upp nämnde Mathias Tegnér också i sitt anförande. Den gäller SBAB. Förutsättningarna när bolaget bildades var helt annorlunda än i dag.
Med de riktlinjer SBAB har i dag är det dessutom i allra högsta grad ett bolag som har halverat sitt marknadsområde till att bestå av delar av Sverige i stället för hela Sverige. Jag skulle vilja höra Mathias Tegnér beskriva varför vi ska fortsätta att äga och ha kvar SBAB.
Annika Qarlsson (C):
Tack så mycket för svaret, statsrådet, och tack så mycket för engagemanget! Jag tror att en av de viktigaste sakerna för att vi över huvud taget ska kunna ändra de här bitarna är ett tydligt ledarskap och nolltolerans för att detta ska fortgå. Det är klart att det finns gränser för hur tydlig en minister kan vara.
Men jag tror att i de här frågorna är det så stora motstånd som ligger under ytan och som man måste komma åt att det måste vara tydligt att det inte handlar om ett val på polisstationen om man ska ta upp fallet eller inte ta upp fallet.
Återrapportering, uppföljning av likvärdigheten och att det verkligen händer saker och att tiderna förkortas tror jag är helt avgörande för att sätta den pressen på organisationen.
Diskussionen som ibland blir om att det finns så mycket annan allvarlig kriminalitet och att man inte hinner med, den är också ett hinder i vägen för vad som är viktigt och riktigt och vad som är allvarligt. Att bli utsatt för en våldtäkt är ju något av det mest integritetskränkande en person kan råka ut för, och det sätter ofta spår långt senare i livet.
Många utsatta kvinnor och män tvingas leva resten av sina liv med trauman, och det studien från NCK visar är att den utsattheten lever man med resten av livet. Vi får kostnader för resten av livet. Det är samhällskostnader, men det är oerhört stora kostnader för varje individ som råkat ut för detta.
Det finns på NCK i Uppsala ett viktigt strukturerat arbete med kvinnofridslinjer, där man tar emot alla dessa samtal.
Men man har också kunskapen, och man har byggt upp myndighetsstruktur runt om i Sverige och jobbar på ett mycket bra och strukturerat sätt för att höja kunskapen och medvetenheten och se till att det kommer in kunskap i utbildningar och liknande för dem som är i yrkeslivet i dag men också för de nya studenter som läser till exempelvis socionom, tandläkare eller sjuksköterska så att de får med sig denna kunskap.
Jag har varit drivande i detta arbete för att se till att den satsning som presenterats i dag finns med. Jag har under många år jobbat tätt tillsammans med NCK och ser det arbete de gör. Det gör stor skillnad ute i verksamheter. NCK ser till att man har underlag på jourcentraler och inom sjukvården och äldreomsorgen för att kunna ställa de svåra frågorna och därefter också kunna följa upp.
Satsningen är ett oerhört välkommet tillskott för att fortsätta med dessa frågor. Jag tror att i den här delen är det oerhört viktigt att statsrådet Damberg fortsätter att begära in underlag och siffror för att se till att det hela tiden förflyttas så att det hela tiden gör skillnad.
Det får inte falla mellan två stolar, och det får inte bli något annat som är viktigare. Jag har en bok här med citat från Kvinnofridslinjen. En kvinna som ringer in säger: "I lagen står det att man ska samarbeta, men hur ska det gå till när jag aldrig har fått göra min röst hörd?"
En av de saker som presenteras i denna rapport är att var tredje känd gärningsman inte ens har hörts. Detta är någonstans en första, grundläggande del, och jag tycker att det belyser hur allvarligt låg nivå det är på arbetet. Där finns så oerhört mycket att göra.
Annika Qarlsson (C):
Jag tackar för svaret och, återigen, för engagemanget. Jag tror att det också handlar om att ge de verksamheter som möter detta verktyg för att klara av att möta dessa personer och göra ett bra jobb. Det handlar om att ha en grundläggande kunskap om vad det är som händer och sker. Vilken process är det som sker, och vilka ageranden är det som blir naturliga följder av att någon blir utsatt för våld i en nära relation eller utsatt för en våldtäkt?
Det behövs en generell kunskap i hela yrkeskåren, men det behövs också specialiserad och utvecklad kunskap hos dem som sedan sitter och utreder detta. Det jobbar NCK väldigt mycket med, både när det gäller att finnas med och komplettera utbildningar gentemot dem som redan finns i yrkeslivet och när det gäller att ta fram utbildningar till dem som är på väg ut i yrkeslivet. Jag tror att det någonstans i detta också handlar om att ställa krav.
I den uppföljning som behöver göras kan en del, som statsrådet kan ha med sig, vara att se till att verktygen med kunskap och formell kompetens i dessa frågor sprids brett bland dem som möter och jobbar med detta. Till sist vill jag säga att dessa frågor inte är nya för kvinnorörelsen.
Detta är frågor som fanns med i grunden när kvinnorörelsen bildades för länge sedan. Det vi ser nu, tack vare metoo, är att fokus har hamnat på att lägga skulden för det hela där den hör hemma. Detta är en stor revolution, och det måste också genomsyra de myndigheter som möter dessa kvinnor. Där har vi fortfarande ett stort arbete att göra.
Jag är tacksam över att statsrådet har gett mig svar på hur man systematiskt kommer att arbeta och över att vi lyckas satsa ytterligare resurser i vårändringsbudgeten. Framför allt är jag tacksam över statsrådets stora engagemang - jag tror att det är oerhört viktigt och avgörande för att detta ska genomsyra verksamheterna runt om i landet.