KBLab/rixvox huggingface dataset:
Boriana Åberg (M):
Jag tvivlar inte en sekund på att Föreningen Svensk Sjöfart bara har det bästa för både sina medlemmar, alla passagerare och alla andra för ögonen. Ingen vill utsättas för säkerhetsrisker.
Deras hemställan uttrycker det som även finns i den utredning som trafikutskottet gjorde för ett och ett halvt år sedan om sjöfarten och dess konkurrenskraft. Där uttrycktes att den typen av särregler som man från myndigheternas sida har kreerat med goda intentioner ibland leder till felaktiga resultat.
Jag uppfattar ministerns öppenhet att titta på frågan som ett positivt tecken på att denna regel förhoppningsvis kommer att ändras och att det förhoppningsvis kommer att ske snabbt.
Det är orimligt att Sverige har särregler för en bransch som är så konkurrensutsatt som sjöfartsnäringen. Vad kan vara bättre för en minister med rötterna i Göteborg än att göra något för underlätta för denna bransch?
Boriana Åberg (M):
Jag tackar ministern för svaret. Utbildning är bra och snabbspår är bra, men det är kombinationen av generösa bidrag, höga ingångslöner och stelbenta anställningsregler som håller människor borta från arbetsmarknaden. Är regeringen beredd att radikalt ompröva sin politik på området och göra ändringar som verkligen påverkar arbetslöshetssiffrorna?
Boriana Åberg (M):
EU:s nya vapendirektiv röstades genom i tisdags. Vi är många som tycker att direktivet slår hårt mot laglydiga vapenägare samtidigt som det är näst intill verkningslöst mot terrorister och grova brottslingar. Vid ett flertal tillfällen har statsrådet Anders Ygeman lovat att direktivet inte ska drabba svenska jägare och sportskyttar.
Hur tänker ministern uppfylla sitt löfte?
Boriana Åberg (M):
I veckan varnade SKL för att kostnaderna för kommuner och landsting kommer att öka med 6-7 miljarder mer än de förväntade intäkterna de närmaste åren. Det kommer allvarligt att hota den välfärd som ska erbjudas medborgarna. Det krävs en politik för fler företag, fler som arbetar och färre som lever på bidrag - en politik som regeringen saknar.
Jag skulle vilja fråga arbetsmarknadsminister Ylva Johansson, som svarar på allmänna frågor: Vad tänker regeringen göra åt de enorma kostnader som kommuner och landsting står inför?
Boriana Åberg (M):
Kartläggningen av antalet omhändertaganden enligt lagen om vård av unga visar på stora skillnader mellan de olika kommunerna. Detta beror troligtvis på att frågan om hedersvåld fortfarande relativiseras. Vad tänker ministern göra för att lagen ska skydda alla barn, oavsett varifrån deras föräldrar kommer?
Boriana Åberg (M):
Karin Svensson Smith ondgjorde sig över att allianspartierna inte vill lägga extra skatter på vägtransporter. Nej, det vill vi inte. Vi ställer inte transportslag mot varandra. Vidare nämnde Karin Svensson Smith att vi vill sänka skatterna. Ja, det vill vi, för det är det enda sättet att få fler i arbete.
Jag vill påminna om att skatteintäkterna under alliansregeringens tid ökade med drygt 200 miljarder, trots att skatterna sänktes. Det finns facit i hand på att det fungerar. Jag vill återgå till sjöfartsfrågorna. Karin Svensson Smith nämnde att pråmtrafiken är modern.
I många paneldebatter har hon uttryckt sig väldigt positivt om etableringen av pråmtrafik i Sverige. Tyvärr verkar regeringen inte dela Karin Svensson Smiths entusiasm. Efter förra regeringens initiativ om implementering av EU-regelverket för inlandssjöfart har det inte hänt mycket.
Det har inte skett några nyetableringar sedan 2014. Förutom det implementerade tekniska regelverket, som är på plats, väntar vi också på regelverk för bemanning, lösning av lotsfrågan och så vidare. Det är också så att vattenvägar väntar på att bli klassade.
Min fråga till Karin Svensson Smith är: Ert parti ingår i regeringsunderlaget och har alla möjligheter att påverka regeringen - vad har Karin Svensson Smith gjort praktiskt för att hjälpa etableringen av pråmtrafik i Sverige?
Boriana Åberg (M):
Idén bakom eco-bonusen är inte fel. Tyvärr har den inte omsatts i praktiken, eftersom reglerna fortfarande är oklara om hur man ska stödja inlandssjöfart, kustsjöfart och närsjöfart och om hur man ska hantera konkurrerande aktörer på samma sträckor. Jag vill återgå till pråmtrafiketableringen.
De pionjärer som kämpar med denna etablering anser att pråmtrafiken ska betraktas som ett eget trafikslag, det femte trafikslaget, precis som i andra europeiska länder.
Tyvärr tycker infrastrukturminister Tomas Eneroth att det är helt fel och att man inte ska betrakta pråmtrafiken som ett särskilt trafikslag trots att den skiljer sig väsentligt från de IMO-fartyg som man också kan använda inom inlandssjöfart.
Min fråga är: Hur ser Karin Svensson Smith på frågan om det femte trafikslaget?
Boriana Åberg (M):
Min fråga handlade om farledsavgifterna. Men jag kan ställa en annan fråga. Sjöfartsfrågor Suzanne Svensson nämnde också införandet av tonnageskatten. Vi vet att bara fartyg över 100 ton bruttodräktighet kan komma i anspråk. I vårt grannland Danmark, en känd sjöfartsnation, går gränsen vid 20 ton bruttodräktighet.
Ett önskemål som har riktats från branschen är att titta på tonnageskatt 2.0, det vill säga justera så att även andra typer av fartyg i till exempel offshoreverksamhet ska kunna ta del av tonnageskatten och förhoppningsvis flagga svenskt.
Hur ställer sig Suzanne Svensson till detta?
Boriana Åberg (M):
Jag var med och deltog i debatten. Jag instämmer i Eva-Lena Janssons beskrivning av den katastrofala situationen i Gaza, men jag instämmer däremot inte i vad orsakerna är.
Som Lotta Johnsson Fornarve nämnde i sitt tal brukar Gazaremsan beskrivas som det största utomhusfängelset. Precis som i alla andra fängelser sitter fängelsevakterna på insidan.
Det är faktiskt den palestinska terrororganisationen Hamas som bär skulden för den djupa tragedi och misär som det palestinska folket på Gazaremsan får utstå. De använder sin egen befolkning som gisslan.
Med sitt agerande väcker de människors protester - människor som står utan vatten, elektricitet och byggnadsmaterial. Varför? Jo, för att allt byggnadsmaterial som smugglas in används för att göra tunnlar för att kunna smuggla in terrorister i Israel.
Detta är anledningen till att jag röstade emot resolutionen. Jag tycker att man ska ha en balans och kunna se de riktiga orsakerna till den tragiska utvecklingen på Gazaremsan.
Boriana Åberg (M):
Jag uppskattar Eva-Lena Jansson som kollega, och jag uppskattar hennes engagemang. Men jag kan inte se annat än att hon har fel när det gäller inställningen att allt är Israels fel. Vi vet alla hur Gazaremsan såg ut när Israel lämnade den.
Det var ett välfungerande samhälle med drivhus där man odlade grönsaker, och människor hade jobb. Nu, 13 år senare, ser det ut som det gör. Jag vill också invända mot att palestinska medborgare inte får vård. Man utför till och med transplantationer av organ från avlidna israeler till palestinska barn, bland annat hjärttransplantationer.
Problemet är Hamas som de facto styr Gaza. De har utropat Israel till sin fiende. Säga vad man vill, men Israel är den enda demokratin i Mellanöstern där till exempel homosexuella kan vara öppna med sin kärlek. Där har människor en frihet som grannar till Israel bara kan drömma om.
Jag skulle därför önska att Eva-Lena Jansson som en god person öppnade sina ögon och såg båda sidorna och också erkände Israels rätt att kunna försvara sig, eftersom terroristgruppen Hamas sysslar med stora brott mot mänskligheten. Det handlar om terroristbrott på Israels territorium.
De skickar raketer och provocerar demonstrationer. De demonstrationer som skedde i början av veckan var uppviglade av Hamas.
Boriana Åberg (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Jag noterade att det var exakt samma svar som Lotta Finstorp fick. Jag har också i mitt inlägg vissa upprepningar som jag ska försöka framställa på ett annat sätt, men jag vill inte på något sätt förringa vikten av den frågan.
Vi ska inte förtiga att Migrationsverket har hanterat sina skulder till kommunerna på ett väldigt dåligt sätt. Det har ställt till mycket problem för kommunerna och fortsätter att göra det för de flesta kommuner, inte bara i Skåne som min interpellation handlade om utan även i resten av landet.
Enligt de senaste siffrorna som jag har är staten fortfarande skyldig kommunerna 10 miljarder. Det är en ofantlig summa pengar som kommunerna får ligga ute med. I min kommun, Kävlinge, har vi tvingats låna pengar för att betala de anställdas löner. Kävlinge är ändå en kommun med väldigt bra ekonomi.
Det finns många som har det mycket värre. Min kollega Lotta Finstorp ställde frågan, och jag kan också göra det, om det är meningen att kommunerna ska agera bank åt staten. Det är omoraliskt. Det räcker inte att Migrationsverket har intentionen att betala.
Man sa förra året att man jobbade på, att belastningen på systemet blivit mindre och att man skulle jobba snabbare, men så blev det inte. Frågorna som infinner sig är: Vilka räkningar ska kommunerna strunta i att betala? Eller vilka verksamheter ska kommunerna dra ned på? Är det skolan, barnomsorgen eller äldreomsorgen?
Vi kan vända på perspektivet: Vad händer om en individ har skulder till staten? Har staten överseende med individens problem? Nej, det är raka vägen till Kronofogden. Du ska betala, och du ska betala saftiga böter på beloppet du är skyldig.
Jag undrar om ministern skulle kunna tänka sig att ändra lite på systemet så att kommunerna inte ska skicka in en ansökan som lämnas till Migrationsverkets godtycke utan att man i stället skickar en räkning på sina kostnader. Man kan ha förtroende för att kommunerna inte försöker lura staten.
Vi vet att man på Migrationsverket har varit väldigt godtrogen när det gäller andra bedömningar, till exempel ålder på asylsökande då 40-åringar har betraktats som 18- eller till och med 15-åringar bara på grund av det som de själva har sagt.
Det skulle vara klädsamt om Migrationsverket kunde ha förtroende för de bedömningar som kommunerna gör och om de inte ifrågasatte alla kostnader, på ett sätt som man själv betraktar som närapå ohederligt.
Boriana Åberg (M):
Jag beklagar om statsrådet uppfattade min ton som konfronterande eller ohövlig. Det var inte min mening. Det kan vi tillskriva mitt sydländska temperament. Jag är väldigt orolig över Migrationsverkets skuld till min kommun. Jag pratade med kommunalrådet i dag, och det rör sig om 60 miljoner. Det är mycket pengar, som skattebetalarna står för.
Det är min uppgift att se till att det inte fortgår längre än till den 31 december. Jag har uppfattat det som ett löfte, i princip, från ministern att Migrationsverket ska reglera sina skulder till Kävlinge och de andra kommunerna.
Nu ska vi återgå till frågan om Migrationsverkets bestridande av kommunernas kostnader. Lotta Finstorp berättade om sina erfarenheter. Jag ska berätta om erfarenheter från Skåne. Örkelljunga är en kommun som tog ett enormt stort ansvar.
De har fått avslag på i stort sett hälften av sina fordringar på Migrationsverket. Dessa skulder har uppkommit på grund av att barnen och ungdomarna som har kommit till Örkelljunga har haft särskilda behov i skolan.
I princip 100 procent av dem som kom har dessa behov eftersom de inte har fullgången skolgång, om alls någon skolgång. För att kunna fungera i det svenska samhället, med alla krav som ställs, måste man kunna läsa, skriva och ha en bra utbildning.
Därför är det extra stötande att Migrationsverket lämnar avslag till exempel för att dessa asylsökande barn, som de kallas, påbörjade sin utbildning i gymnasieskolan efter att de hade fyllt 18 år. Då omfattas de inte av asylersättningsförordningen.
Vi vet alla om problemen med åldersbestämningen. Folk har lockats att säga att de är yngre men har sedan bedömts vara äldre.
Men om de en gång har fått komma till en kommun och kommunen har avsatt resurser för att hjälpa dessa barn eller ungdomar att lyfta sina kunskaper och sin utbildning ska Migrationsverket inte bestraffa kommunen för det. Det är omoraliskt.
En annan anledning till att begäran om ersättning för kostnader förknippade med utbildning avslås är att dessa ungdomar har blivit kommunplacerade. När de är kommunplacerade kommer det inte några nya pengar från ovan. Någon måste betala dessa kostnader.
Antalet ungdomar som kom 2015 och fördelades på kommuner kan inte ha varit någon överraskning för Migrationsverket. Man måste ha kunnat förutse de extra behoven och svårigheterna för dessa ungdomar att få en bra framtid i Sverige. Alternativet är mycket värre: att lämna dem utanför utbildningssystemet.
Boriana Åberg (M):
Självklart är det inte meningen att vi ska diskutera enskilda kommuner. Frågan är principiell, och det handlar om hela landet. Men det är alltid bra ta upp ett konkret exempel som illustrerar det som man säger. Om inte annat skänker det lite mer trovärdighet i diskussionen.
Det ger också förtröstan hos dessa kommuner att någon har sett att saker och ting inte fungerar som de ska och är beredd att åtgärda problemet. Just nu kan vi inte åtgärda det, men jag hoppas verkligen att de goda intentioner som ministern ger uttryck för blir verklighet.
Debatten handlar i grund och botten om att det är dåligt när den ena parten, kommunerna, påtvingas nya skyldigheter hela tiden, också med hot om sanktioner, medan den andra parten, Migrationsverket, struntar i sin del av avtalet. Det är det som är kärnan i problemet.
Jag tycker att det är väldigt bra att ministern säger att det bara är 4-5 miljarder kvar av skulden till kommunerna. Men jag skulle gärna vilja veta: När kommer Migrationsverket att ha betalat alla sina skulder och hamnat på noll?
Kommer Migrationsverket att reglera alla skulder utan kattrakande och ohederliga diskussioner om vilka kostnader som ska hänföras till vem?
Boriana Åberg (M):
Tack för svaret, ministern! Det är ett långt svar som tyvärr har väldigt lite substans. Framför allt besvaras inte min tydliga och raka fråga: Vilka konkreta åtgärder tänker socialministern vidta för att fler ska få behandling mot prostatacancer i rätt tid?
Det handlar om människoliv. Årligen insjuknar 10 000 män i prostatacancer, och 2 400 dör. Folk dör därför att cancern inte upptäcks i tid och därför att det går alldeles för lång tid mellan diagnostisering och behandling.
I Sverige har vi en sjukvård av absolut världsklass. Men människor får inte vård i tid. Det går inte att beskriva ångesten och smärtan hos någon som är drabbad men måste vänta månad efter månad på behandling. Ibland är det för sent, och metastaserna hinner sprida sig i hela kroppen.
Då finns det bara en utgång. Går det att säga till en cancersjuk patient som väntar på behandling att regeringen tillsammans med landstingen har slagit fast vilka väntetider som är rimliga, från välgrundad misstanke om cancer till behandlingsstart? Nej!
Att ni har fastslagit vilka väntetider som är rimliga gör inte väntetiderna kortare, inte i någon mån. Ministern säger att målet om max fyra veckors väntetid sattes i en tidig fas i cancerarbetet och att det generella fyraveckorsmålet nu är överspelat.
Jag förstår att ministern inte kan säga rakt ut att Stefan Löfven har brutit sina vallöften. Men detta är fakta. Den medicinska vetenskapen har inte ändrat sig i det avseendet. De långa väntetiderna är förkastliga nu, och de var förkastliga redan för fyra år sedan.
För att citera Stefan Löfven: "Ovissheten och bristen på besked skapar en stor otrygghet för de patienter som drabbas. Socialdemokrater i alla landsting och regioner går till val på att garantera alla patienter behandling inom fyra veckor efter remiss."
Är det inte besvärande för ministern att just de landsting och regioner som leds av socialdemokrater har de längsta väntetiderna? Ministern nämner standardiserade vårdförlopp i cancervården och den halvmiljard som regeringen satsar på införande av dessa.
Ministern glömmer dock att nämna att regeringen efter bara en månad vid makten avskaffade den så kallade kömiljarden, som alliansregeringen hade infört. Det var en satsning som under flera år hade en positiv effekt när det gällde att minska vårdköerna.
Den som kan räkna inser lätt att det går att åstadkomma dubbelt så mycket för 1 miljard som för en halv, om den miljarden används rätt.
Boriana Åberg (M):
Självklart ska vi vara seriösa i debatten och hålla oss till den konkreta frågan och inte tala om till exempel skatterna i Region Skåne. Det finns för övrigt ingenting som heter statliga pengar. Det finns bara skattebetalarnas pengar. Jag går nu åter till frågan om standardiserade vårdförlopp.
Standardiserade vårdförlopp är en metod för att säkerställa kvalitet och en enhetlig behandlingsprocess för patienten. Målet är att minst 80 procent av cancerpatienterna ska utredas och behandlas i enlighet med det standardiserade vårdförloppet.
Vet ministern vad måluppfyllelsen för patienter med prostatacancer är i till exempel Skåne, som vi precis nämnde? Den är 16 procent. Det är en enormt stor skillnad mellan 16 procent och 80 procent.
Situationen är densamma för andra relativt vanliga former av cancer som bröstcancer, tjock- och ändtarmscancer och testikelcancer. Där är måluppfyllelsen under 40 procent, och köerna ökar ständigt. Vi kan tala om brutna löften.
Sommaren 2014 talade Stefan Löfven om vårdkontrakt och ökat inflytande för patienterna. Ni gick till val på att individen ska kunna påverka och ha information om hela vårdkedjan: besök, undersökningar, remisser och allt. Många som har drabbats av prostatacancer upplever att de inte har något inflytande alls.
Innan diagnostisering har skett tar man inte deras oro på allvar. Vissa har till och med vägrats tester. Det finns klagomål om att Socialstyrelsens broschyr om prostatacancer är skriven på ett sådant sätt att den som läser den uppfattar att det är fler nackdelar än fördelar med att testa sig.
Nyligen fattade Socialstyrelsen beslut om att allmänna tester för prostatacancer inte ska införas. För en lekman är det omöjligt att värdera det beslutet.
Men när professorer och andra sakkunniga inom området ifrågasätter att Socialstyrelsen bara resonerar om så kallade PSA-tester när det finns andra tester som är säkrare och ger färre biverkningar är det lätt för en patient att bli ännu mer orolig och förvirrad.
Det är exempel på konkreta åtgärder som man skulle kunna vidta. Jag hoppas verkligen att ministern i sitt följande svar konkretiserar sig och inte svävar över en massa andra områden som arbetskamrater och arbetsmiljö. Det är väldigt viktiga områden. Men diskussionen handlar just om behandlingen av prostatacancer i rätt tid.
Boriana Åberg (M):
Skattehöjningar är inget universellt recept - tvärtom. Ni har höjt skatterna med 44 miljarder, och vårdköerna har fördubblats. Ni socialdemokrater är över huvud taget väldigt bra på att gå i opposition mot er själva. När ni har regeringsmakten och det är något som inte fungerar är det alltid den föregående regeringens fel.
Ni erkänner aldrig era tillkortakommanden. Ni lockar alltid med nya löften: Under nästa mandatperiod kommer sjukvårdsköerna att försvinna. Prostatacancerpatienterna kommer att få vård i tid, och ni kommer att satsa på personalen. Allting kommer att ske nästa mandatperiod. Men ni har makten nu !
Gör någonting nu! 2 400 män dör i prostatacancer varje år.
Boriana Åberg (M):
Tack, ministern, för svaret! Tyvärr kan jag inte tolka detta svar på något annat sätt än att regeringen inte har några konkreta planer för att underlätta etableringen av pråmtrafiken. Det tycker jag är beklagligt. I svaret framkommer också att regeringen inte ser någon skillnad på pråmtrafik och övrig sjöfart.
Men skillnader finns, och just dessa skillnader behöver tas hänsyn till när vi utformar styrdokument, regleringsbrev och så vidare. Pråmtransporterna i Europa är ett viktigt redskap för logistiken i stadsregioner, framför allt eftersom de är flexibla och inte behöver full hamninfrastruktur - det räcker med kajutrymmen.
Ministern har säkert någon gång promenerat på kajerna längs floden Seine i Paris. Då är det bra att veta att dessa kajer nattetid används som terminaler där man lastar och lossar gods. Varför kan vi inte ha det så i till exempel Stockholm? Jo, därför att kunskapen saknas.
Jag är inte säker på att det är så många som vet vad pråmtrafik innebär, vare sig bland medborgarna, hos myndigheterna eller hos politikerna. Ett exempel på denna kunskapsbrist är bortbyggandet av kajutrymmen under de senaste 50 åren.
De kvarvarande kajutrymmena i städer vid vatten måste skyddas; de kommer att behövas för framtidens sjöfart. Inom Europa används pråmtrafiken som en faktor för skapandet av ett mer hållbart transportsystem.
I många städer, däribland London, finns krav på att byggmaterial ska transporteras med inlandssjöfart eller på att en viss procent av godsflödet till och från stora containerhamnar måste ske med pråm. Varför kan vi inte ha något liknande i Sverige?
Därför att det saknas initiativ från den högsta politiska ledningen, det vill säga regeringen. Det är bråttom. Transporterna blir fler och fler, och vi behöver nya vägar för att dessa transporter ska ske smidigt och effektivt och utan att belasta våra redan belastade vägar och järnvägar. Införandet av pråmtrafiken i transportsystemet är en lösning inom räckhåll.
Ministern nämnde i sitt svar implementeringen av det grundläggande EU-regelverket för inlandssjöfart under 2014. Men vad har hänt under dessa snart fyra år? Har inlandssjöfarten ökat? Har den uppnått den potential som finns på våra vattenvägar? Nej, tyvärr inte. Det finns fortfarande alldeles för många hinder.
Bland annat har Sverige endast implementerat EU:s tekniska regelverk. Regelförordningar som återstår är lotsfrågan, bemanningen av pråmarna och inte minst reglerna för cabotage. Jag tror nämligen att dessa pråmar initialt kommer att bli flaggade med annan flagg än den svenska, eftersom de kommer att hyras in från till exempel Holland.
Jag vill fråga ministern en gång till: Finns det några tankar på att lösa dessa frågor och underlätta etableringen av pråmtrafik i Sverige?