KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Stenberg (S):
Det är fascinerande att höra utbildningsministern två gånger tala om återförstatligande av skolan. Vad jag vet så sitter du, Jan Björklund, i regeringen. Om du tycker att det är den bästa vägen att gå kanske det är den frågan du ska driva. Nu är det inte så. Efter nästan två mandatperioder har utbildningsministern uppenbarligen inte övertygat sina borgerliga kamrater om att det är den bästa vägen att gå för skolan. Nog sagt om det.
Jag tror att vi mycket väl kan dela verklighetsbilden att det hela inte är becksvart. Det tror jag varken jag eller Hillevi Larsson har sagt. Men det finns brister, och dem måste man förstås kunna diskutera. Jag tittade i rapporten, och ett mått som används är statistik.
Statistik är som det är, men det visar att det i dag finns många, alltför många, fritidshem, framför allt i de större städerna, som har 20 barn och fler per anställd.
Ja, barnen är där före skoldagen och efter skoldagen, men 20 barn är rätt många om man ska hinna trösta, stödja, kanske hjälpa till med en och annan läxa eller hinna erbjuda en kreativ vistelsemiljö. Jag kommer från Norrbotten - Sveriges vackraste landsdel - och vi har ett genomsnitt på 20,6 barn per anställd. Jag slår mig inte för bröstet.
Vi kan som lagstiftande församling och regering säkert uppdra åt myndigheterna och vara hårdare mot skolhuvudmännen. Man brukar tala om att ge morötter för att få saker och ting att bli som man tänkt sig i den politiska världen.
Man kan till exempel ge skatterabatt för läxhjälp och så vidare - morötter för att få saker och ting att gå i den riktning man vill. Åtminstone kommunerna i Norrbotten är ekonomiskt klämda med en vikande befolkning och därmed mindre pengar i den kommunala budgeten.
Då kanske ett riktat statsstöd vore bra, ett statsstöd där man säger att vi under alltför lång tid sett de brister som finns inom fritidshemmen och att det nu är dags att ta steg framåt. Pengar, resurser, är inte allt, men det kan vara ett sätt att få utvecklingen att vända.
Många barn runt om på landets fritidshem har säkert en jättebra tillvaro, men alltför många anställda och föräldrar känner en oro. Jag läste i rapporten ett citat där en förälder sade: Jag blir så olycklig, för min dotter sitter bara ensam.
Därmed skapar man en stressituation för föräldrar som har ett heltidsarbete, där de jobbar från morgon till kväll, medan skoldagen bara är en del av barnens vardag. Det handlar om den där sista delen av dagen, när man vet hur trött man själv är på eftermiddagen. Då är barnen i stora grupper med stoj och stök och kanske alltför lite personal.
Maria Stenberg (S):
Jag tror att gruppstorlekarna spelar en rätt stor roll, oavsett vilka kompetenser man har i den personal som ska handha gruppen. Oavsett om man är barnskötare, fritidspedagog, förskollärare eller lågstadielärare är drygt 20 barn ändå rätt mycket. Det är en positiv utveckling för fritidshemmen att man har många kompetenser.
Men det finns en yrkesgrupp som jag ibland kan känna är lite styvmoderligt behandlad, och det är barnskötarna. Det är klart att de ändå har en roll att spela, framför allt på fritidshemmen. Fackförbundet Kommunal skriver att den yrkeskårens roll på fritidshemmen kanske skulle behöva förtydligas. Det är säkert ingenting som utbildningsministern styr över.
Det kanske är skolhuvudmännen. Men självklart har barnskötarna en roll att spela. Ett riktat statligt stöd landar i den kommunala budgeten och får kanske inte det utfall man skulle önska. Men jag bor som sagt i Norrbotten, där det finns små kommuner med liten befolkning och låg skattekraft.
Om jag tittar på siffrorna från min egen hemkommun ser jag att det är 19-20 barn i en grupp på ett fritidshem. Samtidigt har jag full insyn i och lyssnar på hur den kommunala budgetdebatten går. Det finns inga pengar. Det är klart att det skulle kunna spela roll om regeringen hade som ambition att rikta ett statligt stöd. Vår budgetmotion är vår politik.
Men det är inte den som styr det här landet. Det är er budget och er politik som får verkan ute bland landets kommuner, inte vår budgetmotion. Därför är det kanske lätt att peka finger åt oss.
Maria Stenberg (S):
Alla ungdomar har inte svårt att hitta en anställning. Därför behöver man inte smeta ut en subvention över hela den unga generationen. Det vore mycket bättre att använda dessa pengar till att hjälpa och stödja de unga som faktiskt har svårigheter att hitta ett jobb i dag. Jag vet inte om sänkt arbetsgivaravgift för unga har fått någon större effekt på befolkningsutvecklingen i Arjeplogs kommun, om jag ska vara krass.
Jag håller med statsrådet om att vi behöver fler arbetade timmar. Det är ju skatteunderlaget som möjliggör en kommunal service. I Arjeplogs kommun, där jag bor, har vi Transportstyrelsen. Det var ett mycket medvetet politiskt beslut att flytta ut en del av de statliga jobb som man styr över politiskt till glesbygden, bland annat till min hemkommun.
Det har gett 60 arbetstillfällen i Arjeplog. En sådan politiskt strategisk handling är oerhört viktig för en liten kommun. I min lilla hemkommun består den arbetsföra befolkningen av ungefär 1 800 personer.
Mig veterligt har denna regering inte fattat ett enda politiskt strategiskt beslut om att möjliggöra en del arbetstillfällen för att hjälpa upp den situation som finns i glesbygden. Det är klart att alla människor i vårt land vill arbeta, men det måste finnas arbetsplatser. Det privata näringslivet, den offentliga sektorn och en del statliga arbeten möjliggör för fler att kunna stanna kvar i glesbygden, men det har jag inte sett något av.
Det är viktigt att ha en medveten politik för att hela landet ska kunna leva. Då krävs en politik för både stad och landsbygd, och nu känns det som att det inte finns det.
Maria Stenberg (S):
Jag tackar arbetsmarknadsministern för svaret. Det finns massor av siffror och massor av statistik som visar att den långa arbetslösheten ökar dramatiskt i Sverige. Dessutom visar statistiken och siffrorna att det har varit allra värst de senaste fem åren.
Den statistik och de siffror som finns säger att från och med 2007 till i år, 2012, har den långa arbetslösheten ökat från 25 000 människor till 70 000 människor. När vi talar om långtidsarbetslöshet talar vi alltså om människor som har varit arbetslösa i 24 månader eller mer.
Det är alltså två år - två långa år - som de inte har haft ett jobb. Det är den arbetslöshet som jag talar om, och det är den som min interpellation handlar om. 70 000 människor är utan jobb, och har varit det i 24 månader, alltså mer än två år.
Det är kanske de människor som Alliansen talade om i valrörelsen 2006 och det utanförskap som man skulle bryta, knäcka eller vad det nu var man sade att man skulle göra. Det måste vara det vallöftet till de här människorna som man absolut inte har hållit eftersom man på fem år under den borgerliga regeringens tid har gått från 25 000 till 70 000 människor. Fru talman!
70 000 människor är väldigt många människor. Jag kommer från en valkrets som heter Norrbotten. Vår största stad, Luleå, är en stad som har strax över 70 000 människor. Tänk er en hel stad som är långtidsarbetslös - som inte har haft ett jobb att gå till på 24 månader eller två år! Det är förfärligt.
Det måste vara det största svek som den moderatledda regeringen har gjort mot människor utan jobb. Man säger till människor att man ska bryta ett utanförskap, men det visar sig att det har ökat från 25 000 till 70 000 människor. Där tycker jag att arbetsmarknadsministern är svaret skyldig.
Verkligheten i dag är att trots att det finns en hel stad som är långtidsarbetslös och trots att företagen uppenbarligen vill anställa kan de inte anställa. De kan inte rekrytera nya medarbetare. Det är det som är så sorgligt. Att hitta nya medarbetare med rätt kompetens i dag verkar vara som att leta efter en nål i en gigantisk höstack.
Som långtidsarbetslös verkar arbetssökandet vara som ett lotteri. Det känns nästan som att man möjligtvis får en chans till en ny utbildningsmöjlighet - eller kanske inte. Kanske får man träffa en handläggare - eller också får man det inte.
Kanske ser en arbetsgivare just din ansökning i den gigantiska högen med ansökningar - eller också inte. Antalet långtidsarbetslösa människor har ökat från 25 000 år 2007 till 70 000 år 2012.
Då undrar jag naturligtvis: Hur tänker statsrådet när antalet långtidsarbetslösa bara ökar och ökar, trots de 2 miljarder som statsrådet hänvisar till att man har avsatt i sin budget för att bryta långtidsarbetslösheten?
Maria Stenberg (S):
Det är inte nog med att långtidsarbetslösheten kan beskrivas med mängden människor som bor i Luleå. Det finns många andra konsekvenser för samhället, inte minst för näringslivet. Man förlorar kompetens, missar affärsmöjligheter och tappar tempo i produktionen.
Arbetslöshet och missade rekryteringar innebär rätt stora konsekvenser för hela samhället. Jag satt i arbetsmarknadsutskottet redan under förra mandatperioden.
På fem år har långtidsarbetslösheten stigit från 25 000 till 70 000. Samtidigt finns det ett behov hos företag och arbetsgivare att rekrytera. Det är dessa två delar som arbetsmarknadsministern och den borgerliga regeringen aldrig har fått ihop.
Faktum är att arbetsmarknadsministern ser problematiken. Hon skriver om det i svaret och vittnar om det i talarstolen. Men de åtgärder som har vidtagits under ett, två, tre, fyra, fem, sex år av regeringsinnehav hjälper inte.
Hade det funkat skulle långtidsarbetslösheten inte öka dramatiskt. Då skulle vi inte ha arbetsgivare och företag som säger att de har svårt att hitta människor med rätt kompetens. Det finns många, många människor där ute som är arbetslösa och som med nya utbildningsmöjligheter och nya chanser skulle kunna ha rätt kompetens.
I stället började man med att kraftigt ta bort utbildningsmöjligheter när man vann valet 2006, och som man sår får man skörda. Det ser vi i dag, och det är väldigt bekymmersamt. Jag bor i ett län som lever på exportindustri, och man behöver nya medarbetare men vittnar om att man inte kan anställa.
Det finns två delar av problemet. Å ena sidan har vi de människor som är långtidsarbetslösa, å andra sidan har vi ett näringsliv och företagare som inte kan anställa. Dessa två delar har den borgerliga regeringen aldrig fått ihop. Man har inte klarat av att vidta åtgärder som har gjort att dessa två delar har mötts, och det är ett stort bekymmer. Det skulle vara intressant att höra vad statsrådet har att säga om det.
Maria Stenberg (S):
Jag har länge fastnat för det uttryck som den nuvarande arbetsmarknadsministern har ärvt från den föregående arbetsmarknadsministern, Littorin. Det är att alla som kan och vill ska jobba. Vad betyder det egentligen för de 70 000 långtidsarbetslösa? Vad betyder det för dem som är på väg att stämpla ur a-kassan?
Vad betyder det för dem som är på väg att stöta emot stupstocken i sjukförsäkringen? Alla som kan och vill ska arbeta. Trots det har vi 7 1⁄2 procents arbetslöshet, 70 000 långtidsarbetslösa och nästan 138 000 unga utan jobb.
Det låter dock vackert: Alla som kan och vill ska arbeta. Det låter nästan som när utskottets ordförande lite upprört säger att det är oseriöst att säga att man ska trolla fram jobb till alla som är långtidsarbetslösa.
Det är minst lika oseriöst att säga att alla som kan och vill ska arbeta när vi har 7 1⁄2 procents arbetslöshet, 70 000 långtidsarbetslösa och 138 000 unga arbetslösa. Debatten lär nog fortsätta - för dem som har ett jobb, för dem som inte har ett jobb, för dem som är långtidsarbetslösa och för de unga som inte kommer in i jobb.
Sedan kan man säga att man har importerat en kris från Europa och så vidare, men det handlar också om de människor som faktiskt bor och lever i Sverige i dag. Förklara alltså vad det betyder i verkligheten för de 70 000, för dem som är på väg att stämpla ut eller för dem som har stött emot stupstocken i sjukförsäkringen att alla som kan och vill ska arbeta!
Maria Stenberg (S):
I fredags var jag i Piteå och såg studenterna lämna gymnasieskolan bakom sig. De var jätteglada över att äntligen få lämna gymnasieskolan och såg säkert fram emot att livet skulle börja, med jobb och egen bostad, att vuxenlivet verkligen skulle börja. Ja, men det gäller för de unga som nu har ett jobb att gå till denna vecka eller veckorna som följer.
Jag vet, vi vet och arbetsmarknadsministern vet att det inte är alla som har fått ett jobb efter sina studier. Sverige har, som sagt, en skyhög ungdomsarbetslöshet. Man kan säga att den är ungefär 25 procent. Det är så illa att när vi jämför oss med andra, liknande länder sticker vi ut, och då sticker vi inte ut på något positivt sätt.
25 procent ungdomsarbetslöshet är långt ifrån positivt. Vi vet alltså att vi har en hög ungdomsarbetslöshet. Vi vet att nätverk är bra. Vi vet dessutom att sommarjobb under skolgången hjälper.
Frågan är då varför den borgerliga regeringen och arbetsmarknadsministern inte satsar på sommarjobb och på att ge kommunerna en stimulans för att ta fram sommarjobb till skolungdomar. Det borde vara ett lysande sätt att hjälpa till att skaffa nätverk, ge arbetslivserfarenhet och kanske till och med kratta för ett jobb efter gymnasiestudierna.
Men här väljer den borgerliga regeringen och arbetsmarknadsministern att satsa noll kronor - ja, ni hörde rätt: noll kronor - på sommarjobben. Inte en enda krona går till sommarjobbstörstande skolungdomar, och inte en enda krona går till Sveriges kommuner för satsningar just på sommarjobb, trots att vi med all tydlighet vet att vi har en skyhög arbetslöshet bland unga.
Regeringen har misslyckats med jobben. Regeringen har misslyckats med långtidsarbetslösheten i Sverige. I detta läge lyckas regeringen inte ens satsa på sommarjobb till skolungdomar. Jag tycker att det är ett kraftigt underkännande av den förda politiken. Herr talman!
Vi hade och har fortfarande 100 miljoner i vår budgetmotion till just satsningar på sommarjobb i kommuner. Varför har vi det? Jo, det är med samma argumentation som när jag sade att det var bra. Vi vet att det är bra för skolungdomar att under sin studietid ha ett jobb att gå till. Vi vet att det är bra för skolungdomar att under sin studietid få hjälp att skaffa nätverk.
Vi vet att sommarjobben för en del unga kan innebära att man har ett jobb att gå till när man har sprungit ut från gymnasieskolan och lämnat den bakom sig. Den borgerliga regeringen har inte de pengarna i sin budget. Ni hade dem i er budget till valet 2010 - då dök de upp. Men efter valet försvann de - poff! - ur er budget.
Därför blir min fråga varför arbetsmarknadsministern och den borgerliga regeringen inte ser att en ekonomisk satsning på sommarjobb kan underlätta för unga människor att få ett sommarjobb och skapa sig nätverk som kanske så småningom innebär att man har ett jobb att gå till när man går ut gymnasieskolan.
Maria Stenberg (S):
Det kanske är lite skillnad mellan en sommarskola medan man fortfarande går sin utbildning och att slutföra någonting som man redan har försökt lämna. Jag tror att sommarskola för elever som inte har nått målet är bra, framför allt för de unga som inte har nått målen i grundskolan.
I arbetsmarknadsministerns svar till mig skriver hon om att det bland annat handlar om att erbjuda tidiga insatser. Det gäller bättre fungerande matchning till lediga jobb, reformering av gymnasieskolan och så vidare. Jag vet att arbetsmarknadsministern brukar hävda att unga visst får hjälp från Arbetsförmedlingen från första dagen. Men jag har en rapport från riksdagens utredningstjänst som visar på en helt annan verklighet.
Det krävs ganska mycket innan man omfattas av det som kallas för tidiga insatser hos Arbetsförmedlingen. Man ska löpa risk för långtidsarbetslöshet eller ha haft kontakt med andra myndigheter i ärenden som bedöms påverka ens arbetsförutsättningar. Det kan också handla om misstänkt ohälsa. Då kan man komma i åtnjutande av det som kallas för tidiga insatser. Jag vet att tiden är kort, men jag undrar om arbetsmarknadsministern skulle kunna utveckla lite grann vad hon menar med tidiga insatser.
Kan min mans grabb, som gick ut gymnasieskolan i fredags, gå till Arbetsförmedlingen i morgon och därmed få tidiga insatser och hela det programutbud som Arbetsförmedlingen har?
Maria Stenberg (S):
Tack för svaret, utbildningsminister Björklund! Precis som du påpekade ställde jag från början min fråga till arbetsmarknadsminister Hillevi Engström. Det gjorde jag med utgångspunkt i generationsskifte, välfärdsjobbens framtid, kvalitet och tillgänglighet och med den extra lilla knorren att ha glesbygdsperspektivet i fokus. Men jag har ingenting emot att debattera med utbildningsministern. Det ska bli rätt intressant. Fru talman!
Jag känner en oro för mitt eget yrke, undersköterskorna, inte för att yrket inte behövs eller för att det inte finns jobb att få utan för att rekryteringen till yrket går så trögt. På många håll gapar gymnasieskolans yrkesprogram tomt. Generationsskiftet inom välfärdens yrken går helt enkelt trögt. Det oroar.
Eftersom jag bor i glesbygdskommunen Arjeplog med 3 054 invånare och en åldrande befolkning känner jag en extra oro för oss som bor glesbygden ganska långt norrut. Vi kommer att få, eller vi har rättare sagt redan i dag det tufft att nyrekrytera. Det gäller inte bara undersköterskor utan även lärare, sjuksköterskor och tjänstemän till den kommunala förvaltningen, för att inte tala om läkare. Det oroar.
Arjeplog, precis som många andra små kommuner, erbjuder förhoppningsvis en variation i innehållet på jobbet, men vi klarar sällan av att erbjuda de löner som de större städerna kan erbjuda. Det innebär, som jag ser det, att vi riskerar att kvaliteten kan bli lidande i den andra änden.
Äldre, sjuka och barn kan få en minskad kvalitet eftersom svårigheten att nyrekrytera är så stor. Det oroar. Fru talman! Jag tror att vi är många som känner till och kan läsa om sjukhusen som inte kan rekrytera sjuksköterskor, läkare och undersköterskor. Semestertiden närmar sig, och oron blir större och större.
I tidningar hemma i Norrbotten kunde man i dag läsa att Kalix sjukhus stänger ett antal vårdplatser på grund av svårigheter att rekrytera sjuksköterskor. Belastningen på den personal som jobbar året runt ökar, och erbjudandena om att skjuta på sin sommarsemester kommer ofta som ett brev på posten. Stressen och kraven ökar, och vi vet vart det leder. Det leder till ökad ohälsa med ökad sjukfrånvaro.
Många kvinnor betalar priset för ett pressat arbetsliv. Många äldreboenden, sjukhem, trygghetsboenden och hemtjänster behöver nya medarbetare. Skolan behöver anställa lärare, och socialtjänsten behöver socialarbetare. Kommunerna behöver anställa byggnadsingenjörer och väldigt många andra kommunala handläggare.
Välfärdens yrken behöver helt enkelt nyanställa, och det finns en framtid för dem som väljer de yrkena. Men den verkligheten i bagaget blir för min del utbildningsministerns regeringskollega finansminister Anders Borgs uttalande på en konferens som hölls för kommuner och landsting helt obegripligt.
Eller också är det fullständigt begripligt om det finns en önskan att trycka ned lönerna och lägga sig i lönebildningen. Därför måste jag fråga utbildningsministern om han håller med Anders Borg om att lönerna inom välfärdsyrkena är för höga och behöver hållas tillbaka.
Maria Stenberg (S):
Okej, låt oss diskutera gymnasieskolan, yrkesprogrammen och min egen yrkeskår undersköterskorna. Jag blir faktiskt lite glad när jag hör om utbildningsministerns ambitioner när det gäller omvårdnadsprogrammet. Hur det än är finns det en brist. Som jag försökte säga orkar vi i glesbygden inte hålla jämn takt med de större städerna när det gäller löneutvecklingen.
Det handlar inte bara om undersköterskor utan också om lärare, sjuksköterskor och även läkare. Utbildningsministern har gjort om gymnasieskolan och, lite förenklat, delat upp den i två spår. Det ena spåret är yrkesprogrammen, och det andra är de högskoleförberedande programmen.
Det är meningen att yrkesprogrammen ska slussa ett antal unga direkt ut på arbetsmarknaden. Det är det som är problemet med till exempel omvårdnadsprogrammet, alltså att jobben finns men söktrycket är litet. Unga människor är kloka. Det är inte säkert att man vill vara undersköterska i 45-50 år.
Tröskeln kan också vara för hög när man är 35-40 år och vill läsa vidare till sjuksköterska, sjukgymnast, ingenjör eller vad man nu vill bli om man behöver läsa in ett antal ämnen.
Jag och mitt parti tror att det inte är bra om yrkesprogrammen inte ger behörighet till högskola. Jag vet att det är fritt att välja de kurserna, men de följer inte med i grundutbildningen, och det är ett bekymmer. Därför blir utbildningsministerns skoldebatt lite uppochnedvända världen för mig.
Jag sysslar mest med arbetsmarknadspolitik, men jag följer skoldebatten lite grann ändå. Utbildningsministern agiterar mycket för prov, provtillfällen, kunskap och kärnämnen och så vidare hela vägen genom grundskolan. Någonstans där, när det börjar vara tre år kvar tills du ska ut i yrkeslivet, tappas det bort när det gäller de unga som väljer yrkesprogrammen.
Det är mycket märkligt att det i skoldebatten inte tas med att om man väljer att bli undersköterska ska man senare i livet kunna välja att göra någonting annat. Man kanske inte vill jobba i yrket i 40 år.
Utbildningsministern brukar säga att vissa ungdomar ska bli skickliga yrkesmän och yrkeskvinnor, att alla inte vill bli akademiker. Nej, det kanske de inte vill, men det kanske inte heller är till hundra procent självklart att du vet exakt vad du vill göra hela ditt yrkesverksamma liv när du är 15-16 år och ska välja gymnasieprogram.
Jag tror inte att uppdelningen på yrkesprogrammen underlättar rekryteringen av nya medarbetare till välfärdssektorn, framför allt inte till omvårdnadsprogrammet. Därför har jag två frågor, eftersom utbildningsministern inte svarade på min förra fråga. Varför fullföljer utbildningsministern inte sin skolpolitiska debatt om höga kunskapsmål även för dem som går yrkesprogrammen?
Delar utbildningsministern finansministerns uttalande på SKL-konferensen att lönerna borde ned i välfärdssektorn?
Maria Stenberg (S):
Nej, jag kräver inte att alla ska bli akademiker. Däremot är det bra om man har den möjligheten ifall man vill det senare i livet. Det blir lite intressant att höra att vi tvingade fram en längre gymnasieutbildning och att söktrycket på omvårdnadsprogrammet därför blev lägre. Det tål att synas i kanten.
Däremot tror jag att utbildningsministern har rätt när han säger att en orsak kan vara att omvårdnadsprogrammet gått från att vara medicinskt inriktat till att mer riktas mot omvårdnadssidan. Precis som utbildningsministern säger tycker unga att medicin är mer spännande än omvårdnad.
Om man då som undersköterska senare i livet upptäcker att nej, jag vill bli sjuksköterska eller lärare eller någonting annat som kräver en universitetsutbildning är det praktiskt och bra att den möjligheten finns i ryggsäcken, att den funnits med sedan gymnasieskolan. Vi tror att det är bra att man rustar de unga för den framtid de är på väg mot.
Sverige har en jättehög ungdomsarbetslöshet, närmare 25 procent. I förhållande till jämförbara länder har vi en skyhög ungdomsarbetslöshet. Det kan inte vara någon större överraskning för utbildningsministern att det är så. En del av jobben finns i välfärdssektorn.
Jag tvivlar på att yrkesprogrammen och den förändring som skett har gjort den mer attraktiv. Om ambitionen varit att få fler att söka exempelvis till omvårdnadsprogrammet tvivlar jag på att man genom att sänka kunskapskraven och rikta in sig på yrkeskunskaperna, som utbildningsministern säger, gjort det mer attraktivt för unga att jobba i yrket. Sedan skulle jag kunna ha en lång debatt om själva yrket, men det räcker inte min talartid till.