KBLab/rixvox huggingface dataset:
Désirée Liljevall (S):
Jag vet att Eliza Roszkowska Öberg är mycket noga med formalia. Då borde Eliza Roszkowska Öberg veta att det är jag som ställer frågorna i det här replikskiftet, inte tvärtom. Med all respekt för Eliza Roszkowska Öbergs detaljkunskaper på IT-området tycker jag att det är viktigt att vi fortsätter att tala om det som är vitalt i debatten: allas möjlighet att ta del av IT-världen och en ambitiös strävan efter att få bredband över hela landet.
Bra uppkoppling ska finnas från Ystad i söder hela vägen upp till Kiruna i norr. Ett litet kundunderlag, tekniska hinder och bristande konkurrens får inte sätta käppar i hjulen och bromsa upp utvecklingen. Även om du bor och arbetar på landsbygden eller i glesbygd ska du ha tillgång till bredband. Bredband i hela landet gör det möjligt för företag utanför tätorten att satsa.
Det bidrar till att långdistanspendlandet kan minska. Det är alltså bra för jobben och för miljön - Eliza Roszkowska Öbergs paradgren - och landsbygden gynnas. Under det senaste året har den ena bredbandsutredningen efter den andra svischat förbi Regeringskansliet utan att någon har nappat på de goda idéer och förslag som har lagts fram. Kan jag lita på att Eliza Roszkowska Öberg fångar upp utredningarna och arbetar för att det ska bli ett bredband åt alla?
Désirée Liljevall (S):
Vi socialdemokrater har under många år arbetat för att överbrygga den så kallade digitala klyftan, alltså de skillnader som finns mellan dem som har tillgång till dator och Internet och dem som inte har det. Det ska vi fortsätta att göra. I Sverige ska invånarna känna att de går i takt med IT-utvecklingen, och alla ska få en chans att få del av informationssamhället. Jag tror mig minsann veta att jag har Sven Bergström med mig på den vagnen.
När jag läser gamla protokoll från tiden innan jag kom in i riksdagen ser jag att Sven Bergström var en ivrig förespråkare för den digitala allemansrätten. Det är han även i dag. Det hörde vi från talarstolen. Men vad är det som händer nu? Ska bredbandsutredningarna läggas på en hylla någonstans, eller, ännu värre, går de direkt till pappersåtervinningen?
Désirée Liljevall (S):
Det gläder mig att Sven Bergström tar min oro på allvar. Jag förstår att det inte är lätt. Infrastrukturministern talar för döva öron. Hon ska plädera för ordentliga satsningar på bredband. Sådant vill finansministern inte lyssna på. Satsningar på bredband ska som så mycket annat i den moderatstyrda regeringen ställas mot ofinansierade skattesänkningar för dem som redan har det bra ställt.
Men, fru talman, Sven Bergström kan väl göra en insats. Vid ett replikskifte mellan Sven Bergström och mig för två år sedan sade han att om jag hjälpte till så att han blev minister och fick sitta på avtryckaren skulle hans drömmar och idéer om den digitala allemansrätten bli verklighet. Fru talman! Sven Bergström har mitt stöd. Tryck på knappen nu och se till att svenska folket får sitt bredband!
Désirée Liljevall (S):
Jag vet att EU-kommissionen vill satsa på bredband i medlemsländerna. Det finns med som en del i återhämtningsplanen för EU. I morse hörde jag på nyheterna att EU-parlamentet och EU-länderna enats om nya så kallade roamingavgifter som gör att det nu blir billigare att skicka sms och mejl och att surfa med mobilen på utlandssemestern. För EU ligger IT-frågorna i pipeline, men här hemma i Sverige är det stiltje.
Jag vet att det är viktigt för Christer Winbäck att Sverige ligger i framkant på IT-området, och när då Post- och telestyrelsens generaldirektör Marianne Treschow ger vass kritik och säger att hon önskar att regeringen var tydligare med sina mål måste det bekymra Christer Winbäck. Vart har Sveriges ambitioner på IT-området tagit vägen?
Désirée Liljevall (S):
Det går inte att leva på gamla meriter. Sverige är inte längre med i matchen; det är bara att konstatera. Men det går att ändra på detta. Plocka fram visionerna och målen ur gömmorna och visa vad ni går för, för visst finns det sådana mål! Fru talman! Jag vill veta vad Christer Winbäck ska göra för att Sverige ska lämna perrongen, hoppa på tåget och återta sin förarroll i IT-världen.
Désirée Liljevall (S):
Varje dag fördjupas jobbkrisen. Sedan den 1 september har drygt 40 000 personer varslats om uppsägning, och varje dag tillkommer nya varsel. I Kalmar län har 1 036 personer varslats under september och oktober. November månads varsel är inte med i statistiken än. 600 av de 1 036 bor i Nybro kommun, som har runt 20 000 invånare.
Omsätter man dessa 600 varslade personer i Stockholmssiffror, det vill säga räknar ut hur stor andelen är av kommunbefolkningen, motsvarar det 35 000 personer. Regeringar världen över har satt omfattande stimulanspaket i sjön. På samma gång står den svenska regeringen passiv. Sverige är i behov av en räddningsplan för jobben och löntagarna.
En investering i spårtrafik är särskilt passande när vi nu står mitt i en oroande jobbkris och en fungerande pendling till och från jobbet blir ännu viktigare. Om vi använder de sämre tiderna för att rusta oss för framtiden, kan vi se framtiden an med tillförsikt. I går inleddes FN:s klimatförhandlingar i Polen.
Den viktigaste frågan är förstås hur utsläppen av växthusgaser världen över ska minskas. Det brinner i knutarna. Om inte den globala uppvärmningen ska gå över styr krävs att radikala åtgärder tar form så snart som möjligt. Transportsystemet står i dag för 30 procent av de svenska växthusgasutsläppen. Vi behöver stimulera människor att lägga om sina resvanor och investera i järnväg och kollektivtrafik.
Om vi socialdemokrater hade varit i regeringsställning skulle vi ha satsat 150 miljoner extra på tidigarelagt underhåll, utöver de extraresurser som vi lagt i vår infrastrukturmotion. Kan ministern tänka sig att stå bakom det förslaget eller har ministern ett ännu bättre förslag på lut?
Désirée Liljevall (S):
Jag vill också rikta ett tack till näringsministern för svaret. Att jag väljer att gå upp i den här debatten beror på två saker. För det första vill jag veta vad regionala varselsamordnare egentligen är för något. För det andra vill jag veta vad näringsministerns syfte med dessa är. Då menar jag det underliggande syftet. I mitt hemlän, Kalmar, finns två varselsamordnare utsedda av regeringen.
Det är landshövdingen och regionförbundets ordförande. De har med rätta tagit sina uppdrag på fullaste allvar och åkt kors och tvärs över länet och besökt företrädare för 45 företag och samtliga tolv kommuner. De har lyssnat, antecknat och känt in stämningarna. Sedan har de samlat sina iakttagelser i en särskild kraftsamlingsrapport som har lämnats till regeringen.
Det var den som Krister Örnfjäder hänvisade till. Den sammantagna bilden av besöken visar att kommunerna kommer att tvingas dra ned på kärnverksamheten: skola, förskola, barnomsorg och äldreomsorg. I stort sett alla företag har minskat sin produktion, och flera har tvingats varsla personal om uppsägning.
Ett av de företag som de regionala varselsamordnarna lyfter fram i sin rapport är Orrefors Glasbruk, som jag själv besökte för en dryg månad sedan tillsammans med min partikollega Krister Örnfjäder på Kalmarbänken. När vi kom fram till företaget hade facket precis suttit i förhandlingar med glasbrukets ledning. I de fackliga representanternas händer fanns färska turordningslistor över de personer som varslats och som riskerade att sägas upp.
Det handlade om glasblåsare, blästrare, slipare och gravörer som arbetat allt från 10 till 50 år på bruket, alla duktiga yrkesutövare med unika kunskaper om glaset. Vi fick möjlighet att gå runt i hyttan och prata med personalen. Stämningen var tryckt.
Även om inte någon själv berättade om sin frustration och oro syntes den tydligt i deras ögon: Finns jag med på listan? Är jag en av dem som inte längre behövs på jobbet? För två veckor sedan var arbetslösheten ett faktum för 154 av 200 varslade på Orrefors Kosta Boda. Fru talman!
Det är ingen tvekan om att regeringens 37 specialutvalda regionala varselsamordnare har gjort ett hästjobb. Men till vilken nytta? I en artikel i Dagens Industri för ett par veckor sedan säger ekonomiprofessor Lars Calmfors att de regionala varselsamordnarna är exempel på regeringens improviserade jobbpolitik. Han frågar sig: "Vad är regionala varselsamordnare för någonting?"
Och han fortsätter: "Det är inte uppenbart för mig hur genomtänkt det är". Fru talman! Jag undrar detsamma. Vad är det egentliga syftet med regionala varselsamordnare? Ska det bara se ut som om regeringen gör något åt jobbkrisen? Är det ett spel för gallerierna?
Désirée Liljevall (S):
Förra veckan träffade jag Tessa på gymmet. Hon har varit mammaledig i 15 månader med lilla Tuva och berättade att hon skulle börja jobba igen. Efter att ha hållit hårt i slantarna under föräldraledigheten såg hon fram emot att hon äntligen skulle få två hela inkomster för att stötta familjens ekonomi. Och vad händer då? Jo, hennes man, som är snickare, förlorar jobbet.
När jobbkrisen sätter sina klor i Sverige berörs hela samhällen. Det berör företagen. Det berör samhällsservicen. Det berör människorna - grannar, släktingar, vänner och till och med hela familjer. Jobbkrisen berör alla. Att då sitta med armarna i kors och tro att situationen blir bättre utan att göra någonting är fel väg att gå.
Det behövs aktiva åtgärder för att samhällsekonomin inte ska braka ihop. Det krävs att bördorna fördelas rättvist, inte på det sätt som den moderatstyrda regeringen har valt att föra sin politik: riktade skattesubventioner till dem som redan har det bra ställt.
De regionala varselsamordnarna i Kalmar län har i en debattartikel riktat sig till regeringen med orden: "Agera snabbt på våra åtgärder så står vi bra rustade när konjunkturen vänder och tillväxten tar fart." Fru talman! Det är bara att stämma in, för det är väl inte tänkt att kraftsamlingsrapporten som Kalmar läns varselsamordnare har lämnat till regeringen, tillsammans med de andra rapporterna som näringsministern har fått, ska ställas att damma på en bokhylla i Rosenbad?
Désirée Liljevall (S):
Jag vill tacka infrastrukturminister Åsa Torstensson för svaret. Det är hedervärt av henne att komma till riksdagen för en interpellationsdebatt mitt under brinnande valrörelse. Samtidigt handlar faktiskt den här debatten till viss del om EU och hur EU kan påverka bredbandsutbyggnaden i Sverige i en positiv riktning. Sverige har en väl utbyggd IT-infrastruktur och en bra tillgång till Internet.
Det hänger i många stycken samman med de investeringar som gjordes i början av 2000-talet, till exempel bredbandsstödet och hem-pc-reformen. Det senare kan till och med sägas vara en bidragande orsak till att Sverige tillhör de ledande IT-länderna. Det är olyckligt att den borgerliga regeringen valde att skicka den satsningen till de sälla jaktmarkerna. Men det finns mycket kvar att göra.
Enligt World Internet Institute befinner sig nästan en tredjedel av svenskarna utanför Internetvärlden, med andra ord två miljoner. Den siffran presenterade institutet vid Internetdagarna i höstas. Samma siffra presenterades året innan. Det betyder att det fortfarande finns massor av svenskar som inte har börjat ta sina första steg på den digitala trappan.
Hur ska man få alla dessa människor att ta sig in i cybervärlden? För mig handlar det om två saker. För det första gäller det att ringa in vilka som har hamnat utanför och aktivt hjälpa dem in. För det andra måste bredbandsutbyggnaden fortsätta, så att alla får snabb tillgång till Internet. I dag är många uppkopplade jämt, antingen via datorn eller via mobilen.
Men för att det ska gå måste det finnas fungerande täckning, och så är det inte på alla ställen i vårt avlånga land. I dag saknar hundratusentals hushåll bredband, och på många platser i Sverige är det total mobilskugga. Herr talman!
Om vi ska kunna behålla och förbättra vår goda position inom bredbandsområdet måste Sverige införa långsiktiga mål och formulera en nationell strategi, precis som Eva-Lena Jansson sade. Om vi inte gör det och om vi undertrycker behovet av förbättrad bredbandsinfrastruktur riskerar Sverige att hamna i bakvattnet.
Det är ingen lyckad framtidssyn om vi vill att Sverige ska vara en ledande IT-nation och om vi vill värna en ekonomisk utveckling av rang. Bredbandsförslagen har duggat tätt det senaste året. Ett förslag handlar om frekvensutdelningen och ett förslag är att staten ska gå in med 3 miljarder för att alla hushåll ska ha tillgång till bredband.
Och nyligen kom Post- och telestyrelsen med sin bredbandsrapport där man efterfrågar tydliga mål och visioner från regeringens sida. Men några sådana har vi inte sett till. I stället för att ta till sig utredarnas utredningar fortsätter regeringen att utreda.
Kan det vara så att infrastrukturminister Torstensson inte får gehör för en statlig bredbandsutbyggnad i de interna budgetförhandlingarna? Vänder finansministern bort huvudet när infrastrukturministern står med sin tiggarmössa utanför Finansdepartementet?
Désirée Liljevall (S):
För inte alltför länge sedan stod jag och infrastrukturministern här under riksdagens frågestund och debatterade bredbandsutbyggnaden. Då hade jag precis fått information om att EU vill satsa 190 miljoner kronor på en bättre tillgång till informations- och kommunikationsteknik på den svenska landsbygden, med särskild tyngd på snabba Internettjänster. En förutsättning för att få tillgång till EU-pengarna är att Sverige medfinansierar - det gäller 25 procent.
Med EU-pengarna skulle det till slut bli 250 miljoner kronor. I debatten svarade ministern att det handlar om att finna en medfinansiering för detta. Eftersom det vid det tillfället inte gavs utrymme för mig att ställa ytterligare en följdfråga har jag därefter skriftligen gjort det.
I det svar som jag fick förra veckan skriver infrastrukturministern att det inte är uteslutet att de kommuner som så önskar är med och medfinansierar. Jag tar mig för pannan! Är det meningen att kommunerna ska stå för notan när det gäller en statlig angelägenhet, nämligen utbyggnaden av den digitala infrastrukturen i landet?
Just nu befinner vi oss i ett läge där kommunernas ekonomi är hårt ansträngd. Kommunerna har svårt att klara sin kärnverksamhet - vård, skola och omsorg. Inte kan det väl då vara meningen att vältra över ytterligare kostnader på kommunerna, eller hur? Jag frågar därför igen: Hur avser ministern att implementera EU:s bidrag i bredbandsutbyggnadsprocessen i Sverige?
Désirée Liljevall (S):
Det måste finnas en politisk ambition att Sverige ska vara världens mest uppkopplade och avancerade land när det gäller elektronisk kommunikation. Bra uppkoppling ska finnas från Ystad i söder till Kiruna i norr. Men att förlita sig helt på marknaden, det vill säga operatörerna, för att en sådan ambition ska bli verklighet tror inte jag på.
Ett litet kundunderlag, tekniska hinder och bristande konkurrens får inte sätta käppar i hjulen och bromsa utvecklingen. Även om du bor och arbetar på landsbygden eller i glesbygd ska du ha tillgång till bredband utan att landets hårt belastade kommuner ska ta ansvaret. Följden kommer annars att bli att rika kommuner klarar det, men mindre rika och mindre täta gör det inte.
Det är bredband till alla som är digital allemansrätt och som ministerns parti, Centerpartiet, pratade så varmt om i opposition. Nu verkar den framåtandan ha fått fötter och stuckit sin kos. För drygt en vecka sedan presenterade OECD en sammanställning av bredbandspenetrationen i medlemsländerna. Danmark toppar listan, därefter kommer Nederländerna, Island, Norge, Schweiz, Finland och Sydkorea.
Sverige hamnar först på åttonde plats. Den största bredbandsmarknaden i OECD var föga överraskande USA. Men Obama är inte nöjd. Han är inte nöjd förrän alla amerikaner har bredband. I sitt ekonomiska stimulanspaket presenterade han en betydande satsning på bredbandsutbyggnad som ett led för att förbereda USA för tiden efter krisen. Sverige behöver en digital infrastruktur i världsklass, och frågan är vad den svenska regeringen väntar på.
Jag efterlyste handlingskraft och uppmanar regeringen: Lär av Obama!
Désirée Liljevall (S):
Jag vill börja med att tacka försvarsminister Sten Tolgfors, men jag tycker att ministern slingrar sig från själva kärnfrågan, nämligen vad som händer med den handlingsplan för samhällets informationssäkerhet som Krisberedskapsmyndigheten, KBM, lämnade till regeringen i våras. Samtidigt bekräftar det min farhåga att regeringens arbete med IT-säkerhet går med snigelfart.
När KBM i våras lämnade över sin handlingsplan till regeringen tror jag inte de i sin vildaste fantasi kunde tro att det mesta skulle skjutas på framtiden. Av de 47 åtgärdsförslag som handlingsplanen består av är det flera som regeringen bör sätta tänderna i redan i år. Herr talman! Anledningen är inte svår att förstå. Hot som rör informationssäkerhet ökar.
För en enskild datoranvändare räcker det med ett klick på fel länk i ett e-postmeddelande eller på en hemsida för att datorn ska bli kapad. Det mest kända exemplet på hur informationssäkerheten i ett helt land kan riskeras är incidenterna mot Estland under förra året. Banker, medier, regeringskansli och lång rad departement utsattes för organiserade överlastningsattacker som världen inte sett tidigare.
20 000 datorer kapades. I somras under Georgienkonflikten fick vi se ytterligare exempel på modern krigföring. På samma gång som ryska stridsvagnar rullade över georgisk mark var ett annat krig i full gång i cyberspace. Georgiska webbplatser utsattes under flera veckors tid för gigantiska nätangrepp.
Bland annat hackades nationalbankens och flera viktiga myndigheters sajter och ny information lades ut. Landets invånare visste inte vad som var sant eller falskt. Frågan som alla genast ställer sig är förstås: Skulle det här kunna hända i Sverige? Vilken beredskap har egentligen Sverige för att ett cyberkrig av den kaliber som drabbade Georgien och Estland? Behöver svenska folket känna sig oroliga? Tyvärr är det nog så.
Den ena efter den andra undersökningen som har presenterats under det senaste året visar på stora brister inom svensk IT-säkerhet. Det var bland annat dessa larmrapporter som föranledde den handlingsplan för samhällets informationssäkerhet som vi diskuterar här i dag. Herr talman! KBM:s handlingsplan togs fram därför att den behövs och för att läget i många stycken är akut.
Det var inte tänkt att den skulle läggas på hyllan och sedan tas fram ur gömmorna lagom till att den nya Myndigheten för samhällsskydd och beredskap sjösätts i januari nästa år. Det är därför oroande att försvarsministern envisas med att endast tala om denna myndighet som inte ens finns än. Det är en del av framtiden även om det är en nära framtid. Jag är intresserad av att veta vad som händer nu. Hur står Sverige berett i dag om vi skulle utsättas för ett nätangrepp?
Vilka av KBM:s högprioriterade åtgärdsförslag har regeringen påbörjat?
Désirée Liljevall (S):
Jag är självfallet mycket positiv till att Estland tittar över vad som har hänt och lär sig några läxor så att man vet hur man ska hantera framtiden. Men när ministern fortsätter att tala om den nya myndigheten MSB vill jag tala om fakta.
I november förra året kunde KBM tillsammans med .SE, Stiftelsen för Internetinfrastruktur, påvisa att sex av tio samhällsviktiga organisationer brister i sin IT-säkerhet och inte skulle klara en attack utifrån. Det konstaterades att tre av fyra undersökta webbservrar skulle kunna användas för spridning av falsk information.
En fjärdedel hade så allvarliga brister att KBM och .SE bedömde att de måste åtgärdas akut. Att det går att kapa svenska myndigheters hemsidor var det få som kände till. Det säger sig självt att den insikten gav anledning för regeringen att agera med omedelbar verkan. Nu har det gått ett år sedan KBM och .SE lade fram sin rapport om svenska myndigheters och organisationers stora IT-säkerhetsbrister.
Regeringen har alltså haft ett år på sig att se till att svenska myndigheter och organisationer är bättre rustade och har skaffat de viktiga rutiner som behövs. Men den rapport jag har med mig här, .SE:s uppföljning av förra årets undersökning, visar på motsatsen, även om .SE tillstår att det har blivit lite bättre. Resultatet talar dock sitt tydliga språk.
Av de 621 samhällsviktiga domäner som testats har 28 procent allvarliga fel som måste åtgärdas snarast, och 57 procent, mer än hälften, har brister av en karaktär som genererar varning. Sämst ser det ut för de svenska landstingen. 33 procent av alla namnservrar har någon typ av fel som kan betraktas som allvarligt.
Sätter jag det i relation till det faktum att landstingen är ansvariga för svenska folkets sjukjournaler, som ligger lagrade i sjukvårdens datorer, reser sig håren på mina armar. Vad händer om någon går in och läser journalerna, eller ännu värre, ändrar i journalerna? Estland har förstås rannsakat sig självt, och det har man gjort bra.
En av de läxor man har lärt sig är att aktören bakom en attack kan vara grannbarnen lika gärna som ett fientligt grannland. Det är viktigt att ha en god beredskap på IT-området, både under normaltillstånd och under kris. Att svenska myndigheter har stora brister är oroväckande. Organisationsledningarna måste vara medvetna om att ansvaret för informationssäkerhet är en del i verksamhetsansvaret.
Det är bekymmersamt att många fortfarande verkar tro att informationssäkerhetsfrågorna ligger på IT-avdelningen, och endast där. Herr talman! Jag vill veta när regeringen kommer att sätta handlingsplanens sjätte åtgärdsförslag i verket. Kommer regeringen i fortsättningen att kräva att svenska myndigheter i sin årsredovisning redovisar hur informationssäkerheten uppfylls?
Désirée Liljevall (S):
Jag stod här för ett år sedan och debatterade IT-säkerhet med försvarsministerns kollega i regeringen, Åsa Torstensson. Hon bedyrade då att regeringen hade läget under kontroll och sade: Det vidtas åtgärder nu. I dag står jag och försvarsministern här och debatterar samma fråga. Det har gått ett år, men några åtgärder och handlingsplan har jag inte sett röken av.
Jag förstår att ministern därför vill tala om annat, sådant som inte har med handlingsplanen att göra, men jag vill tala om informationssäkerhet och det debatten handlar om, det vill säga handlingsplanen. Att det brister i informationssäkerhet är inte bra. Åtgärder ur handlingsplanen måste tas om hand redan nu. Men det kanske allra viktigaste är att se över hela paketet, det vill säga ha ett ovanifrånperspektiv och se vad som verkligen behöver göras.
I stället för att stifta en lag i taget är det bättre att ta ett övergripande ansvar och uppnå en informationssäkerhetsnivå i Sverige som är heltäckande och sammanhållen. Med detta sagt, herr talman, vill jag fråga försvarsministern när regeringen kommer att ta tag i KBM:s fjärde åtgärdsförslag. Med andra ord: När tar regeringen initiativ till en ordentlig författningsöversyn på informationssäkerhetsområdet?
Désirée Liljevall (S):
Jag kan också konstatera, precis som Malin Löfsjögård, att trafikutskottet är överens om att cykeln blir viktigare för svenska folket som transportmedel och att vi politiker behöver hitta lösningar för att underlätta cyklisternas möjligheter att röra sig säkert, tryggt och smidigt i trafiken.
Vi har hört Malin Löfsjögård plädera för att få utvecklingen att ta fart och för att man snabbare ska nå målet om en ökad andel cykeltrafik. Det verkar alltså inte råda någon tvekan om målmedvetenheten från Malin Löfsjögårds sida. Däremot är regeringens ambitionsnivå något blekare och behöver förstärkas.
Jag undrar varför vi inte har kunnat enas i trafikutskottet om att ge regeringen en tydlig signal om att vi verkligen tycker att en fungerande gång- och cykeltrafik ska prioriteras. Varför kunde inte trafikutskottets borgerliga ledamöter ställa sig bakom ett tillkännagivande till regeringen i denna fråga?