Ann-Charlotte Hammar Johnsson (M):
Tack för svaret, statsrådet! Möjligheten att utföra offentliga tjänster har spelat en avgörande roll. Det har uppstått nya möjligheter att möta enskildas behov av stöd och hjälp när de blir äldre i och med att det har kommit nya utförare.
Kvinnor som tidigare har arbetat i det offentliga eller som mammor har sett problemen, tänkt hur man skulle kunna göra i stället och har belånat hus och andra saker för att kunna starta sina verksamheter. Nära mitt hem i Skåne finns ett äldreboende som en kvinna har startat. När hon renoverade och byggde ut använde hon två kvinnliga arkitekter som utgick från sina egna erfarenheter.
De frågade runt bland sina mammor och pappor, morföräldrar, farföräldrar, grannar och vänner om hur de såg på det hela. Resultatet blev en byggnad som inte såg ut som de byggnader för äldreboenden som utformades i Sverige på 70-talet och som stöptes i en och samma form. Det här blev något annat. Det har blivit ett genomtänkt bygge, där solen får avspegla sig i husfasaden.
Det har blivit en sinnenas trädgård där man ser färger och förändringar och kan ta in intryck, där det finns saker och ting som gör att man kan stå såväl som sitta och ligga. Man kan komma ut på verandan under varma dagar på året när solen skiner. Och det finns fönster som går från golv till tak. Det kan självklart göras inom den kommunala verksamheten också. Men där ligger man efter. Så är det bara. Det finns goda exempel, men de är inte jättemånga.
Det här är för mig innovationer för den lilla människan. Det är något som regeringen talar om när det gäller industri och företagande. Men för den här sektorn verkar det som att möjligheterna ska dras tillbaka. Ponera att vi skulle befinna oss längre fram i tiden och att regeringens förslag skulle ha gått igenom; i så fall skulle den här kvinnan inte kunna göra det hon har gjort. Det gäller andra kvinnor också. Vi gör inget annat än att tala om att det är brist på kapital.
Det är jättesvårt för företagare i allmänhet att få banklån och i synnerhet för kvinnor. Det har vi också talat om. Här handlar det om god verksamhet för de människor som man är till för. Det är samtidigt ett system som skulle kunna växa och bli det som statsrådet tar upp, det vill säga en möjlighet att använda de goda exemplen runt om i Sverige så att det kan bli möjligt för alla.
Men nu ligger det ett förslag på bordet som helt enkelt stoppar det här, som bromsar det så att folk får stänga ned. Ett annat exempel är Linus. Han har haft hjälp och stöd inom kommunen. Schemat för familjen har legat på ett år. Man ska alltså inför januari tala om hur ens liv ska se ut fram till december. Det finns ingen flexibilitet över huvud taget. Linus fick möjlighet att komma till ett gruppboende. Helt plötsligt har man fått flexibilitet.
Linus och familjen har en kontakt som man kan ringa till, till exempel om ett bröllop står för dörren, så att familjen kan åka i väg. Det har varit jättekomplicerat tidigare. Det har byggts upp en sådan byråkrati att det har drabbat familjen. Första dagen Linus kom till gruppboendet fick han massage, vilket han inte hade kunnat få tidigare. Det hade det inte funnits tid till. Familjen berättar att de grät när boendet ringde och frågade: "Är det okej att vi ger Linus massage varje morgon?
Vi ser att han responderar på det." Linus kan inte tala. Han kan inte röra sig. Jag tycker att vi ska ta vara på de här goda exemplen. Jag vill höra varför statsrådet är så angelägen om att använda förslaget som ligger på bordet i stället för att använda de goda exemplen som utgångspunkt för vad vi ska bygga i vårt land.