Solveig Ternström (-):
Först vill jag naturligtvis yrka bifall till utskottets förslag. Vi har fått en kulturutredning, och det är en spännande och innehållsrik läsning.
Där finns mycket att glädjas åt, inte minst överblicken över vår kulturpolitiska historia, beskrivningen av vår värld i förändring, förnyelseprogrammen med kulturens samspel med andra samhällsområden, inte minst kultur och hälsa och kultur och miljö. Detta gläder jag mig åt, för här finns en framtid inom kulturen, och den kommer jag att ägna mig mycket åt.
Jag vet däremot att detta just har retat upp vissa konstnärliga grupper, som anser att kulturen och framför allt konsten och dess former nu kan bli utslätade och ofarliga. Konsten ska nämligen vara inträngande och provocerande. Den får aldrig smeka medhårs, för det är konstens - åtminstone den modernistiska konstens - obevekliga lagar.
Människan får aldrig somna på en rosenbänk. I slutet av 1960-talet - jag tror att det var 1967 - var vi några unga skådespelare som började repetera en pjäs av Peter Handke på Dramatiska Teatern. Den hette Publikskändningen . Nu skulle vi sannerligen spränga gränserna totalt och ta publiken med på en hisnande färd.
Vi repeterade en vecka, men sedan lade vi av, för det gick inte. Man skändar inte publiken. Det har gått många år sedan 1967. I dag finns det ett stort underhållningsvärde i publikskändning. Skändarna blir till och med hjältar och stilbildare.
Jag läser varje dag om den unga konstfackseleven som simulerade ett självmordsförsök inom ramen för ett konstprojekt. För ett par månader sedan spelade hon självmordsbenägen på Liljeholmsbron och fördes till sjukhus där hon fick akut psykiatrisk vård. Det var ett examensprojekt som sedan skulle presenteras på Konstfacks utställning den 12 maj. Hon är nu polisanmäld och riskerar fängelse.
Hon är naturligtvis plågad och utsatt, men hon har erövrat medierna och hennes lycka är gjord. Ingen har ännu sett eller upplevt hennes verk, förutom personalen på psykakuten, som känt sig mycket kränkt. Kanske det var något liknande som jag var med om nyligen utanför Riksdagshuset, på Riksbron.
Mitt i rusningen hade folk samlats runt en ung flicka som bar på en stor blodig säck som hon försökte slänga ut i Strömmen. De flesta stod undrande och tittade på: En del flinade. Några försökte hindra henne från att kasta ned säcken i vattnet. Flickan spelade sinnessjuk och gjorde starkt motstånd.
Det skulle sedan visa sig att det var något slags installation eller en scenisk provokation som man skulle kunna skratta åt när nu folk var så dumma att de tog detta på allvar och försökte avstyra det hela. Några unga män stod i bakhåll och filmade hela händelsen, som sedan skulle visas på tv.
Jag måste säga att jag kände mig illa till mods länge efter denna händelse. Ändå borde jag kanske förstå. Jag minns Alf Sjöberg, vår kanske främste teaterregissör jämte Ingmar Bergman, när han i slutet på 1950-talet ropade till oss flickor som då var förstaårselever på Dramaten och stod och darrade av rädsla på stora scenen: Protestera, flickor!
Glöm aldrig det! Protestera mot verkligheten. Konsten är människans protest, hennes revolt mot existensvillkoren. Glöm inte det! Det kanske är just det som dessa flickor vill när de spelar psyksjuka på gator och torg.
De vill revoltera mot existensvillkoren, men de förmår inte skilja mellan protest och kränkning av andra människor. Hur ska teatern återta sin överlägsenhet som diskussionsform och visionärt konstnärlig gestaltning av samtiden?
Det var den stora frågan under Berlinfestivalen för en tid sedan, när man diskuterade den nutida teaterns stora problem: att ha förlorat sin angelägenhet. Kanske den nya Kulturutredningen skulle kunna inspirera till en ny angelägenhet?
Till sist skulle jag vilja återge det någon har sagt: Modernism är konst som handlar om konst, däremot är all stor konst i historien konst som handlar om livet.