Håkan Svenneling (V):
I valrörelsen 2014 satte Vänsterpartiet tydligt upp frågan om vinsterna i välfärden på den politiska dagordningen. Och efter valet 2014 gjorde Vänsterpartiet och regeringen en vinstöverenskommelse, där vi kom överens om att vinstjakten som incitament i välfärden ska tas bort.
Vi enades också om att säkerställa att offentliga medel används till just den verksamhet de är avsedda för och att eventuella överskott som huvudregel ska återföras till den verksamhet där de uppstått. En del av överenskommelsen var att en utredning skulle tillsättas, och den 5 mars 2015 tillsattes Ilmar Reepalu som huvudutredare för Välfärdsutredningen, som lämnat delbetänkandet Ordning och reda i välfärden .
Det är en tung och gedigen utredning på 861 sidor som Reepalu har lagt på regeringens bord. Utredningen visar att avkastningen bland välfärdsföretagen i förhållande till operativt kapital under åren 2005-2013 uppgick till 47 procent. Kartläggningen visar även att företag gör övervinster, det vill säga vinster som överstiger den ersättning som marknaden kan anse som rimlig.
Det finns företag som gör mycket stora vinster och därmed har en mycket hög kapitalavkastning. Enligt utredningen gick 6 miljarder kronor till övervinster 2014. Det skulle räcka till 10 000 nya lärare. Utredningen konstaterar också att välfärden har särskilda egenskaper som gör att den inte fungerar som vanliga marknader, där kunden eller brukaren själv betalar, utan kan betraktas som kvasimarknader.
De marknadsmekanismer som fungerar på vanliga marknader och då leder till ökad effektivitet fungerar inte på samma sätt när de uppstår i välfärden. Det är en utredning som konstaterar att det bara finns ett sätt att stoppa vinstjakten, och det är inte genom kvalitetskriterier. Utredningen anser att det bör införas en reglering som syftar till att offentliga medel som är avsedda för välfärdsverksamhet i huvudsak ska användas till den verksamhet de är avsedda för.
Utredningen har också övervägt alternativ till en sådan reglering, bland annat att ställa mer detaljerade kvalitetskrav i upphandlingar och att ställa bemanningskrav på utförarna av välfärdsverksamhet. Men man konstaterar att de problem och risker som kan konstateras i nuvarande system inte kan lösas genom att ställa bättre kvalitetskrav eller utveckla uppföljningen av dessa.
Man kan snarare konstatera att det skulle resultera i färre och stora aktörer som klarar av att ta sig genom krångliga upphandlingsprocesser samtidigt som mindre aktörer slås ut. Samtidigt kommer kontrollsystemet för det offentliga att bli gigantiskt stort. Dagens tillkännagivande från de borgerliga partierna och det rasistiska partiet handlar om att man vill se en mångfald av aktörer.
Det är något som Reepalus utredning har kollat på, och man konstaterar att utredningen anser att en fortsatt utveckling mot allt större, vinstsyftande aktörer riskerar att leda till mer likriktning och minskad mångfald för brukarna. Det är därför vi måste förändra lagstiftningen så att vi får en mångfald av aktörer som har verksamheten som huvudfokus, inte vinsterna.
Vi vill se aktörer som vill driva verksamhet i skolan för att barnen ska lära sig mer, som vill driva äldreomsorg för att de gamla ska få en bra ålderdom och som vill driva sjukvård för att de sjuka ska få vård efter behov - inte aktörer som vill göra enorma vinster.
För att stoppa vinstjakten som incitament måste vi reglera vinsterna så att vi får en välfärd med olika aktörer - offentliga, ideella och privata - som alla har verksamheten i fokus, inte vinstjakten. Vinstintresset i välfärden har varit en borgerlig experimentverkstad med stora komplikationer. Skolresultat har sjunkit, gamla har lämnats ensamma på natten, och förskolebarn har fått knäckebröd och vatten till frukost.
Vi kan inte låta svensk välfärd vara en plats där borgerliga ekonomer och politiker får pröva om deras ideologi fungerar - om man kan göra en marknad av precis vad som helst. De borgerliga partiernas väljare håller heller inte med sina partier om vinsterna i välfärden. När SOM-institutet undersökte saken kom man fram till att 62 procent anser att vinstutdelning inte ska tillåtas medan mindre än 16 procent tycker att det är ett dåligt förslag.
Bland samtliga partiers sympatisörer finns en klar övervikt för att det är ett bra förslag att inte tillåta vinstutdelning. Bland Kristdemokraternas och Sverigedemokraternas sympatisörer är 60 procent för att man reglerar vinsterna. Bland Centerpartiets och Moderaternas sympatisörer är det drygt 50 procent, och 48 procent av Liberalernas sympatisörer tycker att förslaget är bra, medan bara 27 procent tycker att det är dåligt. Vad leder då vinstintresset till?
I vården undergrävs helt enkelt själva syftet med vården när marknadstänkandet och vinstintresset står i fokus. I hälso- och sjukvårdslagen står det så här: ". respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård skall ges företräde till vården."
Reepalus utredning konstaterar att hälso- och sjukvårdslagen, skollagen och andra lagar om vår gemensamma välfärd riskerar att komma i konflikt med vinstintresset. Lagen om valfrihet innebär att vårdbolagen själva får bestämma var de ska etablera sig, och så länge som de flesta av dem drivs med vinst som drivkraft så gör de det främst där befolkningsunderlaget är så stort som möjligt och folkhälsan god, för då kan också lönsamheten bli så hög som möjligt.
Huvuddelen av alla nya privata vårdcentraler har sedan LOV trädde i kraft etablerats i storstadsregionerna. De som redan bodde nära en vårdcentral har nu fått två vårdcentraler mindre än fem minuter bort. Men andra har i stället fått längre till närmaste vårdcentral. Lagen om valfrihet är uppenbarligen inte till för dem.
Riksrevisionen visar att befolkningen i 196 områden med sammanlagt 260 000 invånare har fått en försämrad geografisk tillgänglighet. Men framför allt ser man att resurser har gått från områden där inkomsterna normalt är lägre och vårdbehovet större till privata bolag i mer välmående områden.
Det offentliga, som till skillnad från de privata bolagen är skyldigt att ge alla vård, får fortsätta att försöka bedriva en så bra sjukvård som möjligt där de sjukaste patienterna finns men med mindre pengar än tidigare. Vården har inte obegränsade resurser, vare sig ekonomiska eller personella. Ska vi kunna erbjuda alla en effektiv och jämlik sjukvård måste de som arbetar i vården få ägna sig åt vård, inte åt ekonomi. Vården måste få de resurser som behövs.
Och de resurserna måste gå till de patienter som behöver dem mest, inte till de bolag som har de friskaste kunderna. Det är en förutsättning för att man ska kunna göra medicinska bedömningar och bedriva en bra folkhälsopolitik, inte att vinstintresset ska styra den svenska sjukvården. Det som kostar mest i välfärdsverksamheten är ofta personalen. Därför är det inte konstigt att det är just där som företagen oftast sparar in för att göra vinst.
Till exempel har privat äldreomsorg 10 procent färre personal än vad den kommunala har. Privata gymnasier har 17 procent sämre lärartäthet än kommunala. Det blir mindre tid för de äldre och mindre tid för eleverna. Det leder också till sämre löner och sämre utbildad personal. Lägre personaltäthet ökar också stressen för de anställda. Det har dessutom blivit färre heltider och färre fasta anställningar i det privata.
Undersökningar bland Kommunals medlemmar visar att bland dem som har arbetat både i privat och i offentligt driven äldreomsorg var det ungefär dubbelt så många som föredrog villkoren hos den offentliga framför den privata. Med 10 nya välfärdsmiljarder till kommuner och landsting kan vi anställa fler i framför allt vården och omsorgen. Fler anställda är A och O för kvalitetsförbättringar.
Ett stort problem har ju varit att många utbildade lärare och socialsekreterare har lämnat sina yrken därför att de inte har ansett sig kunna göra ett bra jobb med dagens arbetsvillkor. Med fler anställda blir arbetsvillkoren bättre. Kontinuitet är avgörande för kvalitet. Därför är trygga heltidsanställningar bättre än det vi i dag ser hos framför allt privata aktörer, med fler deltider, fler visstider, lägre utbildningsnivå, färre anställda och lägre löner. Det är något som också leder till en sämre kvalitet.
För att lösa de enorma rekryteringsbehov välfärden står inför under de närmaste decennierna behöver vi höja lönerna för undersköterskor och andra yrkesgrupper. Lönen är dock inte den enda faktor som avgör om man trivs på jobbet. Minst lika viktigt är att man får känna sig stolt över sin arbetsinsats. Den som kroknar under en orimlig arbetsbörda går inte hem från jobbet uppfylld av just yrkesstolthet.
Därför är det viktigt även för personalen att vinstjakten får ett slut. Men motståndet mot Vänsterpartiets politik är hårt. Vinstlobbyn med sina miljarder i kassakistan gör nu allt för att snurra upp borgare och rasister för att få dem att företräda deras vinstintresse. Man drar igång storstilade kampanjer och pumpar in pengar för att skydda sin älskade vinster.
Man slåss med näbbar, klor och miljontals lobbykronor för att försvara den fria dragningsrätten på offentliga medel. Går man in på Svenskt Näringslivs sajt slussas man just nu till en instruktion för den som vill lämna ett så kallat spontant remissvar om vinstbegränsningarna. Så funkar kapitalismen. Som SVT Nyheter avslöjade i går stämmer inte heller Svenskt Näringsliv räknesnurra där man presenterar hur mycket ett företags vinster skulle begränsas.
Man använder sig helt enkelt av "alternativa fakta" för att driva sina argument. De allra flesta av oss i Sverige tycker inte att skattefinansierad välfärdsverksamhet ska utgöra ett vattenhål för obegränsad privat profit. Det hänger nog i grunden ihop med en mer eller mindre intuitiv förståelse för att detta är själva kärnan av samhällelig välfärd - man ska slippa vara konsument och upphöjas till medborgare när behoven väl gör sig påminda.
När vi är konsumenter och går in på en resebyrå vet vi att det inte är den med störst behov av solsemester som ges företräde framför alla. Det finns inga bestämmelser i restaurangnäringen om att man ska främja jämlikhet i levnadsvillkor. Inte heller finns det lagar och förväntningar som kräver av klädbutiken att i sitt utbud eller sina försäljningsråd uppväga kundernas skilda förutsättningar att inhandla och bära produkterna.
Vi vet redan vad som händer när vinstmotivet släpps loss i välfärden. De kommersiella bolagen hittar sätt att tjäna pengar. Det är deras uppgift. I den marknadsmiljö som skattefinansierad välfärd erbjuder kan detta betyda att skolor sätter omotiverat höga betyg för att stärka sin konkurrenskraft, att vårdcentraler etableras där patienterna är friskast eller att pengar som är avsedda för utsatta barn på HVB-hem kanaliseras till lyxbilar för företagsamma entreprenörer.
Tanken att dessa drivkrafter ska tämjas genom diffusa kvalitetskrav kombinerat med byråkratiska kontrollmekanismer, vilkas storlek och kostnader man är oprecis om, är i bästa fall naiv. Det som lobbyisterna i praktiken slåss för är ett systematiskt undergrävande av den medborgerliga relationen till välfärden.
Att vara medborgare i förhållande till välfärden betyder att vi eftersträvar att bjuda varandra på det bästa vi som samhälle kan organisera. Det är inte lätt, och det kommer aldrig att vara problemfritt. Men det är något annat än att vara konsument. Det är en kärnfråga som är värd att kämpa för. Jag yrkar bifall till reservation 1.