Karin Svensson Smith (MP):
Jag yrkar bifall till reservationerna 4 och 5 i betänkandet. Jag känner lite som Désirée Liljevall historiens vingslag för att vi för första gången i Sveriges riksdag har ett cykelbetänkande. Vi har all anledning att göra det. I den proposition som regeringen har lämnat till riksdagen finns det många vackra ord om varför man ska satsa på cykel.
Förutom hälsoargumentet, som Désirée Liljevall utvecklade väldigt väl, kan vi påtala att undersökningar har visat att man som cyklist förlänger livet med 30 procent. Vilka andra hälsopolitiska åtgärder har samma goda effekt? Ur klimatsynpunkt är det angeläget att många av de korta resorna med bil i stället görs med cykel för att minska belastningen på klimatet.
Det finns också goda säkerhetsargument för att öka cyklingen i förhållande till biltrafiken, kanske inte i första hand för dem som cyklar men för alla andra. Det är väldigt få personer som blir ihjälkörda av en cyklist. Det är ett säkerhetsargument för att fler ska cykla i stället för att köra bil. Frågan är varför cyklingen minskar.
Som vi redovisar i vårt betänkande har andelen persontransporter med cykel minskat trots alla goda argument. Det har med säkerhet att göra. Trots att alla skulle må bra av att fler cyklar och färre kör bil är det tyvärr vanligt att föräldrar som vill att barnen ska komma säkert till skolan skjutsar barnen dit i bil.
I många skolor består merparten av biltrafiken i samband med skolstart och skolslut av föräldrar som skjutsar sina barn för att skydda dem. Att föräldrarna då bidrar till andra barns osäkerhet är tyvärr inte bekant för alla.
En av de mest angelägna åtgärderna är därför att se till att säkra cykelvägarna och se till att det runt skolorna blir allt större zoner som är bilfria och där bara de som levererar varor till skolan och de som är rörelsehindrade får använda sig av bil.
Det skulle vara såväl en säkerhetsåtgärd som en hälsoåtgärd och en klimatåtgärd. I gårdagens Expressen fanns det en intressant artikel om en cyklist som cyklar i min valkrets. Han cyklar från Malmö till Lund flera gånger i veckan.
Han påtalar att man på de ställen där det inte finns separata cykelvägar möts av en aggressiv bilism. Det känns osäkert. Även om man är van och följer alla regler som finns för cyklister är man utsatt för faror.
Han påtalar att vi har en hel del av lära av Danmark och Holland där cykling är betydligt mer utbredd än i Sverige. Där är det ett annat beteende i umgänget mellan bilister och cyklister. I artikeln berättas att i Holland handlar halva körkortsutbildningen om hur man som bilist beter sig gentemot gångtrafikanter och cyklister.
Säkerhet är väldigt viktigt. Miljöpartiet har stora sympatier för det cykelpolitiska manifest som Svensk Cykling har tagit fram. Där påtalas behovet av biltrafikfria zoner runt landets alla grundskolor och att man tryggar cykelvägarna till och från skolorna så att barnen kan förflytta sig själva.
Cykelboxar, det vill säga en indragen stopplinje vid alla ljusreglerade korsningar, innebär att cyklister slipper den fara det innebär att ställa sig bredvid ett tungt fordon som lastbil eller buss. Det blir ofta en död vinkel när det fordonet ska svänga framför cyklisten.
Cykelboxarna gör att man tryggt kan ställa sig framför motorfordonen och vara först att ta sig över när ljuset slår om till grönt. Min erfarenhet av cykelboxar från den stad jag bor i, Lund, är mycket god. Det känns säkrare, är säkrare och leder till att fler använder cykel för sina transporter.
I Svensk Cyklings cykelpolitiska manifest talar man för en grön våg för cyklister i rusningstrafik. Det för mig in på ett annat gott argument för cykling. Det är faktiskt ett bra sätt att minska trängseln i trafiken. Vi pratar om trängselavgifter och andra åtgärder för att framkomligheten i våra större städer ska bli bättre i rusningstrafik.
Om fler cyklar i stället för att åka bil minskar faktiskt trängseln både för cyklisterna och för de bilar som har argument för att ta sig fram i rusningstid. En grön våg för cyklister i rusningstrafik, det vill säga att ljuset slår om till grönt så att man inte behöver vänta, är ett sätt att främja cykling.
Det har tidigare tagits upp från talarstolen att man kan utvidga zebraloggan till att gälla även för cyklister och inte bara för gångtrafikanter, så att man kan ta sig över i korsningarna. Det bör kombineras med fysiska hinder som sänker hastigheten för bilarna så att man minskar risken för olyckor. Det är också ett klokt sätt att främja cyklismen i Sverige.
Det cykelpolitiska manifestet påtalar en annan sak som vi har tagit upp i reservationen och i betänkandet, nämligen att man måste öronmärka det som är avsett för cykling. Bortom de vackra orden i propositionen om att cykling är bra minskar på många ställen möjligheten att cykla på grund av att man gör om två-plus-ett-vägarna av trafiksäkerhetsskäl.
Det är en utveckling som vi i Miljöpartiet biträder. Många gånger försvinner samtidigt den möjlighet man tidigare hade att cykla säkert vid vägrenen eller på separat cykelväg.
Därför är det viktigt, som vi framhåller i vår gemensamma reservation, att man säkerställer cykling på två-plus-ett-vägar genom att upprätta en säker cykelled och att man gör det med medel som är avsedda för vägutbyggnad och trafiksäkerhetsåtgärder på vägen.
Detta visar att det gäller att inte bara skriva vackert utan också, om man menar allvar med det man säger, förse politiken med möjligheten att nå de mål man sätter upp. Om man menar allvar med att cykling ska öka måste man vidta de åtgärder som behövs.
I det här fallet handlar det om att öronmärka pengar, kräva återrapportering och kraftigt öka den andel av medlen som tidigare Vägverket, numera Trafikverket, kan och bör använda för att främja en säker cykling. I många fall handlar det om en med- eller motfinansiering av de åtgärder som kommuner och regioner vill vidta.
Den granskning som har gjorts av hur regionerna tar sitt ansvar för cykling visar att det finns väldigt stora brister. Det har delvis att göra med vem som har beslutsmakten i trafikpolitiken. Många gånger är det till övervägande delen män, och dessutom män i den åldersgrupp där andelen cyklande är lägst.
Det kanske inte är helt konstigt att andra åtgärder än cykelvägar prioriteras när regionerna ska fastställa sina program. När man säger att man vill vidga arbetsmarknadspolitiska regioner och främja tillväxten är det infrastruktur för personbilar snarare än cyklar som hamnar i fokus när man fördelar åtgärderna.
Både för hälsans, klimatets och säkerhetens skull behöver vi ha det yteffektiva transportsystem som cykling utgör. Därför hoppas jag på en fortsatt klok debatt i riksdagen. Den startar i dag då vi behandlar vårt första cykelpolitiska betänkande.