Ola Johansson (C):
I februari 2009 träffade Alliansen en historisk överenskommelse om en hållbar energi- och klimatpolitik för miljö, konkurrenskraft och trygghet.
Det innebar att decennier av osäkerhet kring energipolitiken kombinerat med att en utveckling av förnybar energi som oavsett regeringsunderlag varit näst intill obefintlig tog slut, decennier av oförmåga att göra verkstad av det beslut som fattades i folkomröstningen.
Marianne Berg kallade dessa regeringar väldigt träffande för kärnkraftskramare. Jag vill påminna om att de i flera fall stöddes av Vänsterpartiet. Sedan dess har mycket hänt. Vi producerar till exempel sju terawattimmar vindkraft. Det ska jämföras med en terawattimme innan Alliansen tillträdde 2006.
Det här är ingen energidebatt, som någon sade tidigare, men det måste ändå tjäna som en bakgrund till de årligen återkommande debatterna om skadeståndsansvar vid radiologiska olyckor. Vi har verkligen åstadkommit en förändring.
En sådan förändring har gjorts möjlig just genom att radiologisk verksamhet fortsatt är en del av kraftproduktionen, men då under strikt begränsande villkor vad gäller omfattningen, antalet reaktorer och driften.
Från att ansvaret från kraftägarna varit näst intill obefintligt har vi nu, i och med den här historiska överenskommelsen, nått till ett obegränsat skadeståndsansvar och utöver det krav på garantier som ska täcka konsekvenserna av en olycka i form av personskador och förstörelse.
De gällande reglerna, som vi nu ändrar på, bygger på en lagstiftning från 1968, då den socialdemokratiska regeringen inledde marschen in i kärnkraftsberoendet. Då var det inte tal om att ställa krav på reaktorägarna. De skulle stöttas till varje pris! Som väl är så är det inte bara vi i Sverige som har haft ett grönt kärnkraftsmotstånd som har lett till ökande säkerhetskrav och andra villkor.
De europeiska länderna är enligt Pariskonventionen överens om att det ska vara möjligt att ställa krav motsvarande 7 miljarder kronor eller mer. Centerpartiet och regeringen menar att det inte räcker. För att starta krävs det således garantier motsvarande 11 miljarder kronor, och som sagts utöver det en möjlighet att mäta ut resten av de tillgångar som finns i ägarbolaget.
Garantierna är högt ställda just därför att man vill motverka risken att ägarbolagen står med tomma fickor den dagen som ansvaret ska utkrävas. Dessutom måste det finnas sakförsäkringar, och där är det ägarbolaget som ska vara förmånstagare, inte moderbolaget eller någon annan än just ägarbolaget.
I de värsta av fallen inser nog alla att det inte finns några försäkringar eller garantier i världen som skulle räcka för att ersätta den förödelse som vore följden av en riktigt allvarlig olycka. Några här har nämnt dem som redan har skett. Det är inte heller troligt att ett ansvarsgenombrott i det läget skulle ge så hemskt mycket mer.
Det är bland annat därför som Centerpartiet fortfarande har som mål att Sverige ska bli oberoende av kärnkraften. Inom en generation menar vi att Sverige har en möjlighet att driva och utveckla samhället med 100 procent förnybar energi.
Det är för kommande generationers skull som vi vill ställa om till ett fossiloberoende, klimatneutralt samhälle som inte lämpar över skulder, avfallsproblematik och klimatpåverkan på kommande generationer, på framtiden. Det är så, herr talman, som vi i Centerpartiet tacklar frågan om årtal, belopp och preskriptionstider - genom att ersätta kärnkraften med annan kraftproduktion så snart det är möjligt.
Det som framförs här i en gemensam reservation från Miljöpartiet, Socialdemokraterna och Vänsterpartiet är som att väcka orimliga förväntningar på vad som är möjligt att åstadkomma. Det är som att säga hur långt ett snöre är eller hur stort universum är.
Lika svårt är det att beräkna kostnaderna för en stor radiologisk olycka, ett omfattande världskrig eller andra av människan orsakade mänskliga katastrofer eller naturkatastrofer.
Det finns ingen gräns, och så länge det inte gör det kan man alltid bjuda över och föreslå något som är mer, bättre, mindre eller någonting annat som i praktiken blir svårt att genomföra, för att inte tala om hur svårt det kommer att bli för er tre att en gång komma överens om det här om det någonsin skulle bli aktuellt. Principen i den här försäkringsfrågan är att det är förorenaren som ska betala och som ska ta det fulla ansvaret.
Inte nog med det; redan i förväg ska den visa att den har en beredskap genom att garantera det här beloppet. Utöver det har de stater som står bakom konventionen ett solidariskt ansvar som gör att det i själva verket handlar om 15 miljarder kronor som ska garanteras och som det ska ersättas med.
Som framgår här väntar vi på att de tre återstående länderna under 2013, kanske någon gång in på 2014, ska ratificera konventionen och tilläggsprotokollet som medger att vi kan utkräva ett större ansvar än vad vi kan i dag med den föråldrade lagstiftningen från 1968. Sverige är inte ensamt om att trycka på dessa länder, och utöver de 13 EU-medlemmar som har ratificerat är det Norge och Turkiet som omfattas av Pariskonventionen.
Sverige kan inte ensamt gå före utan är beroende av att de övriga, om det skulle behövas, kan komma överens om att göra de ändringar som behövs av beslutet om konventionen från 2004. Detta om det mot förmodan skulle dröja innan Storbritannien, Belgien och Italien ansluter sig och ratificerar. Herr talman! Jag har ägnat min talartid åt den här frågan eftersom det är det här som det finns önskan från partierna om att debattera.
I huvudsak är vi ense om det mesta inom detta område som rör ersättningsrätten. Frågan om barnförsäkringar har uppmärksammats av utskottets uppföljningsgrupp och en del talare här. Vi har fått en gemensam bild av på vilket sätt utbudet av barnförsäkringar anpassats till kontraheringsplikten, som det kallas, som betyder att inget försäkringsbolag kan neka någon att teckna en försäkring.
Jag har egen erfarenhet av svårigheten att teckna försäkringar för mina barn och det på grund av ganska lindriga besvär av astma, atopisk hy och andra hudbesvär hos dem. Man kan föreställa sig hur det varit för dem som vill försäkra barn med hjärnskador och utvecklingstörningar, tidigt födda barn eller barn som från början har en nedsättning av sin hjärt- och lungfunktion.
Det är bra att det i dag verkar vara fler barn än tidigare som försäkras till ordinarie villkor. Det här är ett område som vi måste fortsätta följa noga så att avsikten med den förändrade lagen uppnås. Jag vill därför passa på att tacka civilutskottets uppföljningsgrupp som tagit initiativet till den här rapporten, som redovisades för utskottet för någon månad sedan.
Vi har gemensamt i utskottet, över partigränserna, tagit ett ansvar för att ta initiativ till ytterligare skärpningar om det skulle visa sig att den här utvecklingen ändå inte leder till att alla barn i fortsättningen kommer att vara möjliga att försäkra.