Robert Stenkvist (SD):
Jag börjar med att yrka bifall till våra reservationer 4 och 6. Det är alltid intressant med propositioner som rör aktuella områden inom högskolan - saker som antagning och högskolans styrning. Jag tycker att man kan bryta ut saker från olika utredningar om man så vill; det är väl inget fel att göra det.
Men tyvärr kan vi inte bifalla en del i denna proposition. Vi har i stället en del egna förslag, som vi tycker är bättre. Det är väl rimligt att de gamla riksdagsbindningarna någon gång upphör och förs över till regeringens rättskompetens; det är väl ändå ingen som vet vilken regering som kommer att utöva denna rättskompetens efter valet.
Det finns saker som regeringen - vilken regering det nu är - ska besluta om genom sina regleringsbrev; så är det ju. Dock tycker vi att frågor gällande antagningssystemet inte ska falla under regeringens rättskompetens utan beslutas av riksdagen i demokratisk ordning. Dessa frågor är mycket viktiga, och de är helt avgörande för vilken kvalitet många utbildningar kommer att hålla i framtiden.
Vi tycker att detta har sådan dignitet att det ska beslutas av riksdagen. När det gäller förslaget att behörighet till högre studier ska ske genom kompetenser, som föregående talare var inne lite på, är väl tanken att fler med skilda bakgrunder ska kunna söka in till högskolan. Gott så, men vi vill att grunderna för att vara behörig till högskolan ska vara de vanliga.
Man behöver en gymnasieutbildning för tillträde till högskolan. För många utbildningar behöver man särskild behörighet för att klara studierna, som regeringen påpekar. Vår åsikt är att det inte går att erhålla dessa kunskaper på annat sätt än genom att gå gymnasieutbildningen.
Man kan inte förvärva de kunskaper man behöver i matematik, fysik och biologi på annat sätt än genom att läsa in kunskaperna, och det gör man vanligtvis genom gymnasiestudier i Sverige eller utomlands. Tänkbart skulle vara ett prov som visar att man besitter samma kunskaper utan att ha fullgjort gymnasiestudierna, fast det är ju inte det som propositionen handlar om.
Dessutom har vi problem med fusk nu på våra prov, till exempel högskoleprovet, så det ska vi också vara försiktiga med. Antagningssystemet är en delikat fråga där skilda grupper påverkas av varje förändring av detta. Vi anser att systemet måste förändras till att vara teoretiskt harmoniskt i sin utformning.
Vi måste förhålla oss till verkligheten vid utformningen av antagningsreglerna. Därför vill vi att den andel som tas in genom högskoleprovet minskas till främst lärarutbildningarna. Det kan också handla om fler utbildningar i framtiden. Vi vill att högskolelagen ändras så att lärosätena kan ta in en femtedel via högskoleprovet, om de så vill. Då tänker vi främst på lärarutbildningarna.
Som vi skriver i vår motion behövs det bara en liten ändring i en paragraf för att ändra det här. Statsrådet Hellmark Knutsson har ju själv påpekat problemet att för många tas in främst till lärarutbildningarna via högskoleprovet. Nå, låt oss då åtgärda problemet. Vi har ju ett problem. Varför inte åtgärda det?
Det som nämns lite svävande i propositionen om basårsutbildning - jag tycker att det var ett intressant avsnitt, även om det var mest brödtext utan skarpa förslag - är att man i framtiden vill ha flexiblare bestämmelser för intagningen till basårsutbildningen. Alltså jag blir lite orolig här och hoppas att det inte utmynnar i att man kommer med ett förslag om att slopa alla vettiga krav för intagning till den här utbildningen.
Det finns en oroande tendens att vi sänker kraven mer och mer över hela linjen, och det tror jag är fel väg att gå. Annars tycker vi att detta med basårsutbildning är en jättebra sak. Jag läste på lite om den inför den här debatten. Man har kommit fram till att den ökar andelen kvinnor på naturvetenskapliga utbildningar - jättebra.
Den ger migranter en chans att komma in på vettiga högskoleutbildningar - jättebra. Detta med basårsutbildning ska vi värna, tycker jag. Det verkar vara en jättebra grej, och då ska vi vara väldigt försiktiga med flexiblare regler, tycker jag. Det är en farlig väg att gå.
Slutligen högskolans styrning, som i sanning är en delikat men inte desto mindre viktig fråga. Det står en del i propositionen om detta. När det gäller styrelsernas storlek tycker vi i alla fall att universiteten bör ha samma storlek på styrelsen som de har i dag - om jag minns rätt är det 15 ledamöter. Det borde man klara om man vill kalla sig universitet.
Sedan kan andra lärosäten ha en mindre styrelse; det är helt okej. Jag har fördjupat mig lite i frågan om styrelsens sammansättning. Att ett lärosätes rektor inte kan vara styrelsens ordförande, som det påpekas i propositionen, ger sig självt. Vi förstår också att det skulle vara problematiskt om styrelsens ordförande kom från det egna lärosätet.
Jag har varit inne på detta förut, men i den här frågan har jag ändrat mig. Jag kan ändra mig, trots min ålder. Det får trots allt finnas en gräns för hur många stolar samma ända kan sitta på. Och det måste framför allt, som det står i propositionen, vara vettiga beslutsgångar. Däremot vill vi värna de akademiska värdena när det gäller styrningen av lärosätena.
Jag är lite orolig för att Peje Emilsson-kopior kommer att sätta sig som styrelseordförande. Jag tror inte att det vore bra. Vi måste värna de akademiska värdena. Det finns en oroande utveckling där new public management tagit över alltför mycket. Jag tror att det är dags att vända den utvecklingen. Då är det lämpligt att börja fundera över styrningen av lärosätena och hur den ska ske på bästa sätt.
Förslag om detta kommer i framtiden, och det är en mycket angelägen fråga inför framtiden.