Carl Bildt (M):
Nu är vi inte och bör inte sträva efter att vara en del i den amerikanska inrikespolitiken. Det är naturligt att en sådan diskussion förs med betydande frenesi i USA, men den fördes inte på denna konferens. På den direkta frågan om vi tog upp denna frågeställning är svaret nej, det gjorde vi inte. Detta är en fråga för den irakiska regeringen i de förhandlingar som sker inte bara med den amerikanska utan även med andra regeringar som deltar i den internationella koalitionen.
Det må vara noterat att man i olika inlägg från Vänsterpartiets sida och i andra lite mer sura uppstötningar inför konferensen bara har velat tala om USA. Saddam Hussein verkar fullständigt bortglömd - bara USA, bara USA, aldrig Saddam, aldrig Saddam, aldrig Saddam. Jag har förståelse för att man diskuterar Iraks historia, närtid och fjärrtid.
Men att Saddam Hussein ska suddas ut ur historien tycker jag verkar något märkvärdigt. Jag har inte velat kommentera tidigare de lite sura inlägg som har varit från olika halvfrälsta representanter i debatten i anslutning till det här mötet. Jag tycker inte att det har passat med någon inrikespolitisk polemik, men låt mig utnyttja detta tillfälle till att uttrycka en viss förvåning över det indirekta försök att rentvå Saddam Husseins anseende som jag tycker mig möta.
Vårt fokus på denna konferens var att hjälpa Irak att bli ett fungerande samhälle. Det är inte enkelt. Det här är ett land, och det har jag sagt tidigare, som egentligen aldrig har haft en genuin nationell försoningsprocess sedan den sattes upp i början av 1920-talet. Det har varit en mer eller mindre brutal diktatur under en väldigt lång period.
Nu har vi en period och en situation där de olika stora befolkningsgrupperna, framför allt shia, sunni och kurder, ska hitta en nationell kompromiss, som förvisso inte är alldeles enkel. Vi ska vara medvetna om detta. I det arbetet har man en lång väg att gå enligt min mening. Det har dock skett icke oväsentliga framsteg under de senaste åren. Vi har i dag den bästa säkerhetssituation som vi haft på fyra år.
Vi har flyktingar som återvänder, inte så många men vi hoppas att det ska bli fler, men vi har i alla fall en betydande förbättringssituation. Man har lyckats bryta det som var det farliga för några år sedan, det vill säga när al-Qaida med direkt terrorism strävade efter att initiera ett sekteristiskt inbördeskrig mellan sunni- och shiamuslimer.
Med bomben mot Samaramoskén i februari 2006 gick Irak in i den farligaste perioden egentligen under hela detta skede. Det har man lyckats bryta. Sedan är det väldigt mycket som återstår.
Framför allt skulle jag vilja understryka, förutom de kristna komponenterna i det irakiska samhället, vikten av att de stora sunnimuslimska politiska grupperingarna nu närmar sig att återinträda i den irakiska regeringen. Där är de ännu inte. Det pågår en diskussion som delvis var förd i marginalen till konferensen angående ett statsråd, planeringsministern, och hur man ska hantera detta.
Men skulle vi få den komponenten på plats är det klart en väsentlig del av försoningsprocessen. Kan vi dessutom få oljelagren, som är en väsentlig del av den federala strukturen gentemot kurderna, har vi tagit ytterligare ett steg. Detta är framåtsyftande konstruktiv fredspolitik, och det är det som vi strävar efter att medverka i. Sedan kan vi föra alla möjliga diskussioner om Saddam Hussein, jag deltar gärna i dem, eller om vad som hände 2003.
Jag har deltagit i flera långa interpellationsdebatter om detta i denna kammare. Men det är den konstruktiva framåtsyftande fredspolitiken för människorna i Irak som var i fokus vid denna konferens, och som sådan var den också en betydande framgång.