KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hanif Bali (M):
En förutsättning för att kunna ta del av en utbildning är såklart att man får en kommunplacering, vilket osökt för oss in på MP:s andra portfölj, nämligen den som Mehmet Kaplan har hand om som bostadsminister.
Det känns som att Miljöpartiet tack vare Socialdemokraterna nu har insett allvaret i situationen, men var är de bostadspolitiska förslagen?
Alla de åtgärder vi diskuterar här förutsätter att människor har tak över huvudet och en kommunplacering. När vi borde diskutera hur bostäderna ska komma till och så vidare står ni tyvärr helt svarslösa.
Ni pratar om småsummor i subventioner som ska skickas ut, men översätter man det i antalet lägenheter är det inte ens i närheten av att motsvara det behov som finns just nu. Vad gör Miljöpartiet?
Ni skriker och gråter och är arga och ledsna över att vi stänger gränserna, men om ni inte vill minska volymerna i asylmottagandet borde ni öka volymerna i bostadsbyggandet i paritet med er vilja att öka asylmottagandet. Var är de miljöpartistiska bostäderna? Det duger inte att göra som i dag. Täby är ett bra exempel.
Täbys miljöpartistiska kommunalråd går ut och sågar Moderaterna för att man vill stänga gränserna, och när motfrågan ställs om att Miljöpartiet varit emot alla bostadsprojekt i kommunen blir svaret: Ja, men då måste vi bygga i grönområden, och det tycker vi är lite jobbigt. Vad är det ni vill bevara? Är det grönområdena eller asylrätten?
Hanif Bali (M):
Ylva Johansson var inne på att rusta människor in på arbetsmarknaden genom utbildning och så vidare. Det är glädjande att hon nämner utbildningsplikten, som Moderaterna föreslagit. Vi fick igenom det på stämman, och en vecka senare var det en överenskommelse mellan sex partier. Det är glädjande, men det är tråkigt att utbildningsplikten inte finns med i budgeten.
Om man vill ha utbildningsplikt är det i Moderaternas budget den hittas. En annan viktig faktor, förutom att rusta människor, är hur många som väljer att ta del av utbildningar. Här blir det deprimerande siffror, för endast 7 procent väljer att gå vidare till studier efter två år i etablering.
Man kan fråga sig om etableringsprogrammet kanske är för kort. Ylva Johansson har kaxigt proklamerat - och det är bra - att på två år ska alla vara i arbete eller utbildning. Men så ser inte siffrorna ut. Snarare ser vi att den utbildningsnivå som de befolkningsgrupper har som nu kommer gör att vi behöver utöka etableringen till tre år, som Moderaterna föreslår.
Det skulle även avlasta kommunerna genom att de inte behövde stå för försörjning och annat. Det vore intressant att höra hur Socialdemokraterna resonerar när de har en tvåårig etablering samtidigt som det är en allt lägre utbildningsnivå bland dem som kommer och ska utbildas. Utbildning är ingenting som sker i en handvändning, utan det tar tid. Jag skulle därför vilja höra lite grann om hur Socialdemokraterna resonerar kring det.
Hanif Bali (M):
Det är intressant hur Ylva Johansson tar upp detta med trösklar och incitament. Hon säger att man förlorar sin ersättning om man går vidare till utbildning och så vidare. Det är detta som kallas för marginaleffekter, alltså trösklar. Man erkänner alltså att det finns sådana hinder - trösklar som håller människor tillbaka - på utbildningssidan.
Men samtidigt står Annelie Karlsson i talarstolen och säger att hon inte är ett dugg intresserad av att sänka trösklarna på arbetsmarknaden. Man erkänner alltså att trösklar kan hindra människor från att utbilda sig, men man erkänner inte att sänkta trösklar kan bidra till att få in fler på arbetsmarknaden. Detta är väldigt intressant.
Sedan har det också att göra med hur sfi-systemet och hela vårt utbildningssystem är uppriggat: Det gäller att man måste ha svenskan på plats först innan man får börja studera något annat, till exempel matematik. Det är ett ologiskt system. Ofta är det sista som faller på plats just svenska språket, men man klarar att studera matematik eller andra ämnen på sitt eget språk eller något annat språk.
Vi har öppnat för digitala distansutbildningar inom sfi för att just avlasta sfi. Det är något jag tycker att regeringen saknar. Det är klart att vi ska lyfta människor. Det är det enda sättet vi klarar av att göra detta på. Vi måste lyfta människor. Men vi kommer inte att klara av det om vi inte också sänker trösklar, och här saknar Socialdemokraterna svar. Vi har gjort vår läxa.
Förr pratade vi nästan bara om sänkta trösklar, men nu talar vi också om utbildning. Men när ska Socialdemokraterna börja tala om sänkta trösklar?
Hanif Bali (M):
Det finns det i den lagstiftning som gäller anhöriginvandring. Det här var ju också en del av sexpartiöverenskommelsen, nämligen att man ska ha försörjningsskyldighet. Däri ingår också att man ska ha en tillräckligt stor bostad. Man kan inte bara låta hela sin familj anhöriginvandra och bosätta sig i en etta och sedan dyka upp på socialkontoret dagen efter och säga: Jag vill ha en större bostad nu. Man måste helt enkelt planera.
De som täcks av försörjningsskyldigheten, vilket var en viktig förhandlingspunkt i den här sexpartiöverenskommelsen, har skyldigheten att på egen hand ordna en större bostad innan man väljer att låta sin familj anhöriginvandra till Sverige. Det här är alltså någonting som är hanterat i den sexpartiöverenskommelse som finns.
Jag kan förstå att det är förvirrande för Sverigedemokraterna att man gör kompromisser. Det är kanske inte vanligt hos dem, och jag förstår därför att man inte har den erfarenheten. Men i grund och botten handlar svensk politik om att föra fram den bästa möjliga politiken. Jag tror att Sverigedemokraterna är fullt kapabla att räkna mandat och att de förstod att det fanns en mandatfördelning som gjorde det omöjligt att stoppa den här lagstiftningen.
Men vi behövde också mandat för att genomföra till exempel försörjningsskyldigheten och många andra viktiga regler, till exempel den om tillfälliga uppehållstillstånd, som vi lyckades få på plats med den här överenskommelsen.
Hanif Bali (M):
Om du har synpunkter på hur förhandlingarna har skett, Paula Bieler, är det rimligt att du riktar den kritiken till dem som bjöd in till förhandlingarna. Men jag ser det inte som en alltför stor förlust att Vänsterpartiet inte var med, i alla fall när överenskommelsen slöts.
När det gäller anhöriginvandringen kommer det inte - utifrån vad jag kan utröna av lagstiftningen, men också i kombination med andra lagar - att leda till att någon blir kommunplacerad och sedan kan välja att anhöriginvandra efter det. Det kommer inte att gå till riktigt på det sättet.
Om anhöriginvandringen sker efter att man har blivit kommunplacerad kommer man inte att kunna gå tillbaka in i Migrationsverkets omsorg för att senare utplaceras till en annan kommun via utjämningssystemet. Anhöriginvandring är däremot viktig att ha med som en nyckel.
Många kommuner, till exempel Solna som jag tog upp tidigare, har stor anhöriginvandring eftersom det i kommunen redan finns en stor population av utrikes födda, som har högre benägenhet att ta hit anhöriginvandrare. Då blir det orimligt att, som Socialdemokraterna gör, bara räkna antalet nyanlända. Även antalet anhöriginvandrare måste finnas med i den totala beräkningsgrunden.
Annars blir det en ganska orättvis fördelning av nyanlända.
Hanif Bali (M):
Min fråga gäller bostadsmarknaden. Det är ju oundvikligen så att börjar man prata kommunplaceringar måste man också börja prata bostadsmarknad. När regeringen tillträdde riktade allianspartierna ganska stark kritik mot regeringen för passivitet i bostadsfrågan. Mehmet Kaplan gick praktiskt taget under jorden.
De bostadspolitiska förslagen var de facto obefintliga, förutom någon bostadssubvention som branschen själv säger är otillräcklig och inte ens vill ha. Här fanns massor av utredningar som Alliansen hade tillsatt. Förvisso kan man rikta kritik även mot Alliansens hantering.
Visserligen fick man upp ett rekordhögt byggande men inte alls tillräckligt, inte alls de volymer som behövdes, även om man exkluderar det flyktingtryck som fanns. Här var regeringens svar att det man gjorde var tillräckligt. Det behövde vi inte tänka på. De 5 miljarderna i bostadssubventioner skulle lösa alla problem. Sedan klagade man lite på den förra mandatperioden.
Det vi ser nu är att regeringen plötsligt gör en kovändning och säger att nu lägger vi allting på bordet och nu ska vi förhandla fram det här. Då har vi dödat ett år! Det är ett år där människor får sitta fast på boenden, där ungdomar inte får flytta hemifrån, ett år där regeringen varit passiv och slagit sig för bröstet och trott att man gjort tillräckligt.
En fördel med alliansregeringen under den förra mandatperioden var att vi aldrig ansåg att det var tillräckligt. Vi sa aldrig att det här räcker, utan vi sa hela tiden att nu måste vi ta nya steg. Men då röstade Socialdemokraterna nej här i kammaren till massor av bostadspolitiska förslag.
Hanif Bali (M):
Det är ju så att Moderaterna inte kommer att rösta på något förslag som bidrar till ett minskat bostadsbyggande. Såklart företräder vi en linje för fler bostäder. Jag tror inte att det är där konflikten ligger, utan det handlar om vägen framåt.
Det är bra att regeringen nu har blivit ödmjuk och insett att man inte kan göra det här enbart med Mehmet Kaplan utan att man behöver fler partier med idéer om hur man löser bostadskrisen. Jag tror att det vore en lite felaktig historieskrivning från både vårt och ert håll om vi skulle skylla det här på något enskilt parti.
Vi ser ju att svenskt bostadsbyggande har varit för lågt i snart 30 år. Det vore såklart oerhört intellektuellt ohederligt att försöka peka ut något enskilt parti eller någon enskild idéströmning som orsak till detta.
Det här är liksom ett klassiskt exempel på hur vägen till helvetet är kantad av goda intentioner. Vi har lagt på lagar, regler och byggnormer på bostadsmarknaden, av goda skäl, och det har blivit otroligt dyrt.
Vi har gett ett extremt stort inflytande över bostadsmarknaden till lokala opinioner. Vi har begränsat marktillgången. Vi har fått ett byggoligopol som driver upp priserna i det här landet och där stora aktörer inte utmanas. Allt detta är viktiga saker som måste åtgärdas, och därför blir det lite märkligt att regeringen först går fram med flyktingkvoter till kommunerna innan man går fram med bostadskvoter.
Hanif Bali (M):
Det låter så enkelt när Markus Wiechel talar dogmatiskt om politiska lösningar. Men de facto innebär överenskommelsen med regeringen att antingen minska volymen av asyltrycket eller acceptera. Jag skulle vilja veta vad Sverigedemokraterna hade valt. Hade ni valt att ställa er utanför och låta volymen vara högre, eller hade ni gått med på lagstiftningen?
Det är lätt att ställa sig utanför och säga: Gud! Jag kan vara dogmatisk här, och ni kompromissar. Det är så dåligt. Ni vill inte stå för era principer. I grund och botten handlar politik om att ta ansvar, och att ta ansvar innebär att kunna kompromissa. Sverigedemokraterna skriver artikel efter artikel om hur de är redo att sätta sig ned och prata förutsättningslöst med vem som helst. Då är det viktigt att veta om ni kommer att vara så dogmatiska.
Kommer ni att vara redo att göra några som helst kompromisser för att lösa de problem som finns? Orsaken till att man hamnade i krisen i höstas var dogmatism, att man inte var nyanserad, inte såg helheten och inte var redo att kompromissa.
Varför vill Sverigedemokraterna göra om det misstaget genom att återigen vara dogmatiska och inte se nyanser?
Hanif Bali (M):
Jag tänkte försöka fokusera lite på vad Paula Bieler sa. Hon hade några poänger om att integration innebär långt mer än bara ekonomisk sådan, nämligen att det är en social process att bli svensk och bli en del av det svenska samhället. Det stämmer. Här blir den klassiska vänster-höger-konflikten en fråga om vad staten kan uppnå. Vad är statens uppgift?
Det är här det inte går ihop. Med tanke på effektiviteten i andra åtgärder som vidtas av staten vore ett statligt program för att försvenska människor förmodligen det mest ineffektiva program som någonsin skulle implementeras. Först och främst finns inte några vetenskapliga modeller för att lyckas. Det är ett socialt projekt, det vill säga genom att socialisera med andra svenskar blir man svensk.
Här blir det svårare i frågan om ekonomisk integration. Förvisso kan du bli ekonomiskt integrerad men fortfarande leva segregerat. Det är fullt möjligt. Däremot är det nästan omöjligt att vara ekonomiskt segregerad och samtidigt försöka integrera sig själv socialt.
Det är jättesvårt om du inte har råd att bosätta dig där svenskar bor eller om du inte har råd att betala de omkostnader som finns för att till exempel skicka ditt barn till en annan skola. Alla dessa saker kräver en ekonomisk integration. Det handlar om ekonomisk integration, särskilt i ett land som Sverige som har den största andelen arbetande människor i världen.
Särskilt om vi tittar på "pursvenskar" pratar vi om en sysselsättningsgrad på upp till 95 procent. Det är på arbetsplatserna svenskarna befinner sig. Var är det man ska socialiseras med svenskarna om det inte är på arbetsplatsen?
Hanif Bali (M):
Om du kommer som nyanländ och får en subventionerad anställning för att lära dig svenska på en arbetsplats är det en poäng att inte hamna tillsammans med landsmän. Min hemkommun Solna har kravet i språkpraktiken att det inte får finnas landsmän där du ska arbeta. Det leder till en fantastisk språkutveckling. Det är ett sätt att lösa problemet.
Paula Bieler har en poäng i att vissa subventionsformer är otroligt ineffektiva. Snarare är de så pass ineffektiva att de inte används. De kostar inte miljarder eftersom de är för krångliga att använda. De ger inte någon påverkan på arbetsmarknaden i och med att det är så få som nyttjar dem.
Men låt oss titta på de lite effektivare formerna, till exempel nystartsjobben. Där går en stor andel vidare till arbete. Det är ett bidrag som ges till både inrikes födda och utrikes födda, vare sig du är invandrad eller inte invandrad. De får en god effekt.
Det finns poänger med sådana subventioner, särskilt genom att utflödet rimligtvis är stort jämfört med alla andra jämförbara åtgärder som staten har sysslat med. Däremot blir jag tveksam till Paula Bielers alternativ. Vad blir alternativet? Nu har gränserna stängts. Allt är relativt när man pratar med Sverigedemokraterna.
Nu har volymerna sänkts, och regeringen har utlovat att man ska fortsätta. Låt oss säga att regeringen håller fast och lyckas. Vad vill Paula Bieler då göra för att människor ska hamna i arbete?
Hanif Bali (M):
Annelie Karlssons berättelse om en invandrarfamilj som vill ha en lön att leva på, ha råd att äta på Subway ibland och gå till badhuset var gripande. Den påminner mycket om min egen barndom. Jag växte upp i det socialdemokratiskt styrda Stockholm och med en socialdemokratiskt styrd regering.
Jag hade aldrig råd att äta på Subway, och vi hade inte råd att gå till badhuset. Varför? Jo, därför att vi levde på socialbidrag. Det är så verkligheten ser ut. Alternativet för dessa människor är oftast inte om de ska in på den fina höglönemarknaden eller inte. Alternativet är bidrag.
Det finns ingen i den här kammaren som har sagt att bidragsnivåerna ska ned. Det är inga som har sagt att de vill skära ned på socialbidragen. Med andra ord riskerar inga att få det sämre ställt än de har det i dag.
Det enda de riskerar är att få det lite bättre ställt än de har det i dag - jämfört med att leva på socialbidrag, jämfört med att så att säga leva på statliga matkuponger. Det är alternativet. Vi kan titta på det socialdemokratiska skyltfönstret Malmö - där har vi det hemska exemplet. Vanligtvis brukar Vänstern stå här och säga att de inte vill ha det som i USA.
I Malmö har man en större andel människor som lever på vår motsvarighet till matkuponger, nämligen socialbidrag. De klarar inte av att ha en inkomst för att betala de grundläggande behoven och för att kunna mätta sig själva och ha kläder på sig. Det är en större andel som lever på socialbidrag i Malmö än i USA. Det är fruktansvärt. Annelie Karlsson! Du vill förvägra dem ett värdigt arbete.
Hanif Bali (M):
Du säger att du inte tycker att alternativet är socialbidrag, Annelie Karlsson, men det är verkligheten. Vad du tycker är alternativet spelar ju ingen roll. Om människor med lite lägre produktivitet inte ges tillträde till arbetsmarknaden är ju alternativet bidrag. Det är alternativet. Ingen av oss här som företräder att man ska sänka trösklar vill förneka någon alla de insatser du är villig att göra också.
Vi har inga problem med dem; det är klart att vi ska ha utbildning, komvux och språkpraktik. Allt det där ska vi ha också. Men du vill ta bort ett verktyg. Vi vill ha alla dina verktyg - och lägga till ett. Men du vill ta bort ett, nämligen att den som har lite lägre produktivitet kan vara på en arbetsplats under en tillfällig period och höja den produktiviteten där. Det här är det orimliga, för det handlar inte bara om språk etcetera.
Jag har ett exempel som gäller livsmedelsanställda, nämligen slaktare. Det kommer in en slaktare, och han får sina kunskaper validerade. Han har varit slaktare i sitt hemland, och allting är korrekt på papperet. Men när han dyker upp på arbetsplatsen klarar han inte av att slakta i den kedjeprocess, den industriella process, vi har i Sverige. Oftast är det nämligen mycket småskaligare etcetera. Det är typiska skillnader.
Vi har hög produktivitet i Sverige; Socialdemokraterna har ju kämpat med näbbar och klor och höjt produktiviteten i det här landet. Vad händer sedan när någon kommer från ett land med lägre produktivitet? Jo, den stängs ute. Vad arbetsgivaren då säger är: Låt mig anställa den här killen lite billigare, med en lägre ingångslön, så att han kan lära sig detta på arbetsplatsen och sedan - när han är redo - gå upp i en högre lön. Varför vill ni inte tillåta detta?
Ni ställer er ju emot detta, för ni vill ha ett fackligt veto mot det. Då vet vi hur facket agerar - de kommer att säga nej, blankt nej, precis som de gör i dag. Det är orimligt att ha modellen att ni och facket ska sitta och kontrollera vilka utbildningar som är okej.
Hanif Bali (M):
Diskussionen om utbildningspremie är intressant. Vi har länge haft en diskussion med arbetsmarknadsministern om det som Socialdemokraterna kallar missmatchningen på arbetsmarknaden, det vill säga att människor väljer akademiska ämnen och program som kanske inte är de mest rationella när det handlar om att kunna försörja sig efter utbildningen.
I diskussionen om utbildningspremie läggs stor vikt vid detta, och här finns en förklaringsfaktor till varför människor inte har ett starkt incitament att välja utbildningar som också ger jobb.
Det handlar om att skillnaden mellan ett jobb med helt okej lön men med hög skatt och stora marginaleffekter och ett jobb som bara kräver gymnasiekompetens inte är tillräckligt stor.
Vi vet också att lönetrappan för högutbildade tjänstemän är mycket brantare, vilket betyder att marginaleffekterna kickar in mycket hårdare. Detta ger självklart effekt och är den rimliga förklaringsmodellen.
Men det vore intressant att höra från arbetsmarknadsministern om det finns någon annan rimlig förklaringsmodell till varför en stor andel av de svenska studenterna väljer utbildningar som inte efterfrågas på svensk arbetsmarknad. Vi ser detta i mycket större utsträckning i Sverige än i många andra länder, till exempel Tyskland.
Vi har ju ett skolsystem som är helt gratis oavsett vad man väljer att plugga. En ingenjörsutbildning kostar inte mer än en annan utbildning. Trots det ser vi en mycket liten vilja att gå dessa utbildningar. Det är dessutom en stark arbetsmarknadssituation.
Det är nästan arbetstagarnas marknad, och man får goda villkor, bra arbetsmiljö etcetera med dessa utbildningar. Trots detta väljer svenska ungdomar i stor utsträckning att inte gå dessa utbildningar. Då måste vi ställa oss frågan varför. Vilka ekonomiska effekter och drivkrafter är det som hämmar ett rationellt val? Jag tror att människor i grund och botten är rationella, smarta och vill sitt eget bästa.
Men det kan finnas politiska system som genom skatter eller bidrag hämmar ett rationellt val. Frågan är vad detta är. Det vore intressant att höra vad arbetsmarknadsministern anser är orsaken. Är det enbart att de inte får studie- och yrkesvägledning?
Det verkar orimligt att så många ungdomar måste få studie- och yrkesvägledning för att göra sitt högskoleval. Människor måste ju själva kunna tillgodogöra sig information för att kunna välja en bra framtid. Om marginaleffekterna inte ger utfall på utbildningsval, vad ger i så fall utfall på utbildningsval?
Vad är det som gör att människor som har tillräckliga betyg och grundkriterier väljer utbildningar som inte leder till arbete?
Hanif Bali (M):
Det är lite märkligt resonerat av arbetsmarknadsministern. Jag poängterade att det finns ekonomiska orsaker. Det finns en skillnad i att gå en förmodligen längre eller tuffare utbildning för att få ekonomisk avkastning senare för den tid man lägger in i utbildningen.
När jag säger att skillnaden är för liten tar arbetsmarknadsministern det till intäkt för att ekonomiska incitament inte fungerar. Men det är ju hela min poäng: Det finns inga ekonomiska incitament. De är inte tillräckliga för att man ska göra den insats som krävs på högskolan.
Det är inte någon hemlighet att de utbildningar där vi utbildar ett massivt antal och som leder till jobb endast med gymnasiekompetens är mycket lättare utbildningar.
De är inte lika intensiva vare sig tidsmässigt eller när det gäller svårighetsgrad jämfört med utbildningar som till exempel ger en mycket fastare situation på arbetsmarknaden och något högre inkomster. Men skillnaderna däremellan är för små - det är ju det som är min poäng. Det är hur som helst märkligt att ministern tar åt sig kredden för den ökade bnp-tillväxten och så vidare.
Ministerns budget har bara varit aktiv i 60 dagar. Om ministern har kommit på ett sätt att höja bnp och sysselsättningen så kraftigt med endast lite regleringsbrev måste hon avslöja det här och nu. Jag tror att vi har ett ekonomipris på gång här. Någon annan rimlig förklaring till ministerns självgodhet i den här frågan finns inte.