Nyamko Sabuni (L):
Reshdouni undrar hur detta ska förändras om man inte vidtar åtgärder. Om du tror att kvotering är den enda åtgärden förstår jag att du är orolig för att ingenting kommer att förändras. Men historiskt sett har vi många bevis på att det inte behövs kvotering för att nå förändring, för att lösa problem och förändra normer - eller strukturer som du väljer att kalla det för.
Jag tror inte att någon för 100 eller bara 50 år sedan kunde tänka sig att prästyrket snart skulle komma att bli kvinnodominerat. Jag tror inte att någon kunde tänka sig att juristlinjen på högskolorna skulle komma att domineras av kvinnor. Vi kan se de olika utvecklingarna. Cheferna inom den offentliga sektorn är framför allt kvinnor. Det är en majoritet kvinnor där. Om strukturer inte gick att förändra utan kvotering skulle vi inte ha denna historiska bild.
Nu visar det sig att det fungerar. Det betyder att det finns annat man kan göra för att nå förändring. Jag tror att vi politiker ska ägna oss mer åt att skapa förutsättningar för att denna förändring ska komma, ge visioner, driva fram debatten och stödja utvecklingen med hjälp av till exempel familjepolitiken. Ni föraktar alla hushållsnära tjänster. Nu är det så att många av de kvinnor som skulle kunna ta platser i styrelserna inte är förmögna. De är hårt arbetande kvinnor.
Kanske är de egenföretagare, kanske sitter de i någon ledningsgrupp. De är inte förmögna, men det är väldigt dyrt att köpa tjänster i vårt land i dag. Det handlar inte bara om hushållsnära tjänster. Många tjänster i vårt land är dyra. Det är därför regeringen snart kommer att inkomma med en proposition där vi vill sänka skatterna i tjänstesektorn.
Det är inte många människor som har råd med de höga kostnader som det innebär. Du ställde frågan vilken kvinna som säger nej till en styrelsepost eller till att bli högt uppsatt i något företag. Det är många som gör det av olika anledningar. Jag tror att en av anledningarna är just att man inte mäktar med. Man orkar inte. Man hinner inte med att kombinera yrkesliv och familjeliv.
Inom familjepolitiken finns det väldigt mycket kvar att göra. Bland de personer som vi nu har tillfrågat för olika poster i Regeringskansliet är faktiskt 70 procent av dem som har tackat nej kvinnor. Det är tiden som anges som största skälet till att man inte kan ta de här posterna. Det kan vara för att man jobbar för mycket med den post man redan har, men det kan också handla om att man inte hinner kombinera arbetet med hemmet och familjen.
Vi måste hitta sätt att avlasta familjer, både män och kvinnor, så att de kan umgås med sina barn. Andra tjänster kan läggas på entreprenad, så att någon annan utför dem. Så det finns mycket att göra. Det vore fel att tro att det inte finns några kvinnor som tackar nej, utan bara kvinnor som inte blir tillfrågade. Men det senare är också ett problem. Det handlar till exempel om det antagande hos arbetsgivarna som jag talade om.
Man utgår ifrån att kvinnor ska vilja hinna med hem och familj och ställer därför inte frågan. Men återigen handlar det om politik. Jämställdhetsbonusen ser till att fler män tar sitt ansvar. De hushållsnära tjänsterna ser till att kvinnor inte nödvändigtvis måste hem och fixa de här arbetena. Det tar bort detta antagande från arbetsgivaren. Det tror jag är väldigt viktigt i sammanhanget.