Ulla Andersson (V):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret, annars finns det risk att jag glömmer det. Jag var på teater häromveckan, en föreställning som gav många reflexioner. Den heter Helgonlegender . I den pjäsen säger Olof Palme vid ett tillfälle: Det var på den tiden jag trodde att jag visste. Nu vet jag att jag visste att jag trodde. Där började jag tänka på utförsäljningarna av de statliga bolagen och vår utförsäljningsminister Odell.
Han tror att han vet att utförsäljningarna är bäst. Och den dagen han inser att han visste att han trodde, ja, då är det för sent. Då har demokratins räckvidd begränsats, våra egendomar är sålda, statens intäkter är allt mindre och det stora flertalet av de svenska medborgarna är förlorare, samtidigt som vi har betalat oerhört stora summor för att sälja ut våra egna tillgångar.
Johan Ehrenberg skriver i sin nya ekonomihandbok att den offentliga sektorn är den fattiges rikedom. När Odell är klar har vi socialiserat förlusterna och privatiserat vinsterna. Utförsäljningen av de statliga bolagen skulle kort kunna sammanfattas på följande sätt: En köpfest organiserad av de rikaste med de rikaste och för de rikaste.
Det kanske ska läggas till att i dag ägs 77 procent av det totala aktiekapitalet av de 10 procenten rikaste. Man skulle också kunna sammanfatta det hela med att den makt och det inflytande som kommer av ägande ska förbehållas privata kapitalägare. Det är en talande demokratisyn! Det demokratiska beslutets räckvidd ska begränsas. Ekonomiska beslut påverkar medborgarnas liv i stor utsträckning.
Medan det är en självklar princip att människor ska kunna påverka demokratiska beslut genom till exempel riksdagsval och kommunval, är det tvärtom i de privata företagen. Där är det i stället principen en krona-en röst som gäller. Jag kan konstatera att statsrådet har en märklig dubbelhet i sin analys av det hela.
Ägandet ska i hans värld ge mycket långtgående, ja, närmast absoluta rättigheter, men när staten äger något ska ägandet begränsas. Staten ska inte agera för att uppnå mål som är bra för samhället eller för staten som helhet. Och vare sig ägandet fungerar bra eller dåligt, enligt strikta marknadskriterier, ska staten sälja.
Det kan tyckas märkligt med denna dubbelhet, men det är ändå ingen dubbelhet i utförsäljningsministerns tänkande utan en alldeles nyliberal enkelspårighet. Vi kan läsa i svaret att Odell pratar om risk för konkurrenssnedvridning och inoptimala investeringsbeslut. Vi kan till att börja med konstatera att en utförsäljning av de här företagen faktiskt minskar konkurrensen.
Till exempel blir Vin & Sprit troligen uppköpt av en internationell jätte. Vi kan anta att Nordea eventuellt blir uppköpt av de tre andra bankaktörerna som vi har här i Sverige. Och vi vet sedan tidigare att SBAB har pressat ned bolåneräntorna väsentligt.
När det sedan gäller inoptimala investeringsbeslut undviker utförsäljningsministern och hans regering viktiga investeringar för framtiden över huvud taget. En bra ägare, om regeringen nu hade varit intresserad av att vara en sådan, satsar för framtiden när det går bra, och det går ju bra för de bolag som nu är satta att utförsäljas.
Man skulle ha kunnat satsa på en omvandling av forskningsrön till ny teknik, man kunde ha breddat tillgången till infrastruktur, man kunde ha satsat på en livsnödvändig miljö- och energiomställning med mera. Men i stället säljer man ut och ska betala av på statsskulden, som måste sägas vara den sämsta ekonomiska affär man har gjort. Det här är vad jag hinner med just nu. Jag får väl höra vad statsrådet har att säga ytterligare.