KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Det tonläge som Börje Vestlund väljer här tror jag bygger på en genuin okunskap om hur det går till när nationella riktlinjer tas fram. Jag tror inte att han kommer att be om ursäkt för det, men jag tror att han inte förstår hur det går till.
Min syn som socialminister är att det inte är särskilt klokt om vi voterar om till exempel vilka medicinska områden som ska ha riktlinjer. Sådant är det klokt att överlämna till expertmyndigheter och, naturligtvis, till specialistfunktioner inom läkarvetenskapen och den medicinska vetenskapen i stort.
Det är alltså inte så att regeringen har sagt till Socialstyrelsen att det är parkinsonriktlinjer eller ms-riktlinjer som ska göras. I just det här fallet har vi efter en långvarig dialog med landstingen sagt att just när det gäller kroniska sjukdomar ser vi att vi inte lyckas tillräckligt bra i Sverige.
Väldigt många personer är i högsta grad experter på sina egna sjukdomar och dras med dem under decennium efter decennium, kanske hela livet. Då blir de ganska kunniga.
Ändå är vi sämre än när det gäller behandling av andra diagnoser på att skapa en delaktighet där patienten känner att han eller hon själv är utgångspunkten och att vården servar på de olika sätt som vården ska. Delaktigheten är för dålig när det gäller personer som är kroniskt sjuka. Detta leder också till sämre medicinska resultat.
Därför har vi sagt att det är viktigt att ta fram en strategi för att bättre kunna arbeta med kroniska sjukdomar. Det är inget som bestäms vid socialministerns skrivbord utan något som har beslutats efter en dialog med landstingen runt om i Sverige.
Vi har sett undersökningar som visar att den här patientgruppen i Sverige inte upplever att den riktigt kommer till sin rätt, inte får göra sin röst hörd och inte känner sig delaktig ens som de personer som drabbats av sjukdomar av mer temporär art. Vi har sagt att vi bör arbeta målmedvetet med den här strategin. Vi har sagt till Socialstyrelsen att vi tror att det skulle ha ett värde att ta fram mer av riktlinjer på det här området.
Vilka riktlinjerna ska vara har vi själva inte haft någon synpunkt på. I regel har myndigheten som utgångspunkt att det ska handla om relativt vanligt förekommande sjukdomar, alltså sådana som väldigt många läkare möter i sin praktik.
Det ska finnas en alltför stor spridning när det gäller metodval som inte är vetenskapligt grundad, och det ska finnas en bra hälsovinst genom att vi har ett likartat förhållningssätt även om vi är väl medvetna om att varje patient är unik och att man kan behöva göra undantag. Där behövs riktlinjer.
Det är alltså inte regeringen som slår fast vilka riktlinjer som ska fram, utan vi lämnar det till expertmyndigheterna. Jag tror på fler riktlinjer. Det blir alltmer komplext för läkarna, som möter människor med många olika sjukdomar, och mer lättillgängliga riktlinjer tror jag är bra.
Jag tror dock att det är olyckligt om vi på politisk väg beslutar exakt vilka de ska vara eller om vi, i värsta fall, skulle votera i riksdagen om vilka sjukdomar det fordras riktlinjer om. Låt vetenskapen tala där.
Göran Hägglund (KD):
När det gäller riktlinjerna är vi som sagt överens om att de har en väldigt viktig roll att spela för att vi ska få en någorlunda likvärdig behandling runt om i landet. De är åtminstone ett instrument för det. Den skrivning Börje Vestlund har använt i sin interpellation visar dock på antingen en häpnadsväckande förenkling av tillvaron eller någonting annat - jag vet inte vad. Det är ingen garanti, men det är betydelsefullt.
Där tycks vi vara överens. Återigen: När det gäller regleringsbrev är det inte så att uppdraget i just det här avseendet kommer till genom att regeringen sitter frikopplad från myndigheterna och tänker, utan det sker en dialog med myndigheterna utifrån vad de ser är det största behovet och var det i första hand bör ske ett framtagande av riktlinjer.
Jag tror inte att det skulle vara lyckosamt för någon patientgrupp om det blev ett politiskt avvägande i första hand, utan det måste vara medicinska bedömningar som är grunden. Sedan kommer jag att fortsätta att arbeta för att fler ska komma fram i de sammanhang där vi tror att det är ändamålsenligt, och det finns utan tvekan stora behov som kvarstår.
Ingen grupp som hittills inte har fått riktlinjer ska uppfatta det som en snyting i ansiktet, som Börje Vestlund uttryckte det, eller någonting annat. Det handlar i stället om att ta saker och ting i tur och ordning, göra det på ett rationellt sätt och täcka in så många som möjligt, för att säkerställa att riktlinjerna kan fylla den viktiga funktion de faktiskt kan ha ute i Vårdsverige. Det är framför allt till nytta för enskilda patienter.
Göran Hägglund (KD):
Låt mig först få referera några siffror från utvärderingar som gjorts av förlossningsvården i Stockholms läns landsting. Nöjdheten med bemötandet från barnmorskorna är 98 procent. Nöjdheten med bemötandet i telefon är 96 procent. Nöjdheten med bemötandet vid ankomsten är 96 procent.
Därtill anser 96 procent att barnmorskorna är tillräckligt tillgängliga, 96 procent tycker att de får tillräcklig information från barnmorskorna under förlossningen och 96 procent är helt nöjda med vården som helhet. Jag skulle kunna räkna upp många andra siffror.
Det är uppenbart att personalen som möter de kvinnor, och för den delen män, som kommer in för att vara med om en förlossning gör ett jättejobb. De gör ett fantastiskt bra arbete för att skapa den trygga miljö som man behöver i den här situationen. Det gäller naturligtvis särskilt personer som föder för första gången, men det gäller andra också.
Alla meddebattörer i dag vet vilken arbetsfördelning vi har mellan de olika politiska nivåerna. Där råder det ingen tvekan. Därför tror jag att frågor som ställs om ifall regeringen kommer att göra någonting för att förbättra arbetsmiljön ute i landstingen skjuter bredvid målet.
Inom utbildningen har vi när det gäller både läkare och sjuksköterskor under de år som vi har haft regeringsmakten satsat mycket på nya utbildningsplatser. Det går naturligtvis att säga att vi skulle behöva ha ännu fler, för människor har ju den fria vilja som gör att en del väljer andra banor än den som de utbildade sig för. Antingen väljer de någonting som är närliggande eller någonting annat.
Vi har inte livegenskap. Men det gäller naturligtvis för varje arbetsgivare att tänka på: Hur kan vi vara så attraktiva som möjligt för att behålla den personal som vi har och rekrytera nyutbildade eller flyttande personer?
Till det hör naturligtvis att skapa en arbetsmiljö, en lönebild och ett samtalsklimat som gör att man trivs och att man får en möjlighet att utöva det yrke som man en gång utbildade sig för.
Jag har noterat att man i Stockholms läns landsting har gjort en extra satsning bland annat när det gäller lönerna för personalen i vården. Man säger att den satsningen ska ge minst 1 500 kronor mer per månad för de medarbetare som omfattas, efter en individuell bedömning. Det räknas retroaktivt.
Det här är bra och viktigt, och jag tror att vi kommer att få se mer av det. Regeringen avgör inte löner, men jag tror att landstingen och kommunerna måste ställa in sig på att för att vara attraktiva arbetsgivare måste man säkerställa att man har en bra lönenivå. Löner är inte hela saken, det vet vi.
Det handlar också om att känna att man är en del i en större helhet som personal, att ens ord betyder någonting när arbetsplatser utformas och väldigt många andra saker.
Göran Hägglund (KD):
Hur förlossningsvården fungerar är av jättestor betydelse. Den är av betydelse för de barn som föds.
Hur det går för barnen avgörs mycket av hur mammorna upplever situationen när de kommer till BB, vilken trygghet de känner inför den upplevelse som är en stor sak i livet och som förstås också innebär medicinska risker.
Frågan var om det är barnmorskornas fel eftersom många av dem jobbar deltid. Det går inte att resonera på det sättet, och jag är säker på att inte heller Filippa Reinfeldt menat det så. Men självklart skulle vi ha mycket mer resurser i form av arbetstid om fler valde att arbeta heltid. Det är en självklarhet, men människor som väljer att gå ned i arbetstid har rätt att göra det.
Vi som offentlig arbetsgivare, och för den delen också privata arbetsgivare, ska arbeta för att få en sådan arbetsmiljö att man vill arbeta mycket och att vi kan dra nytta av den utbildningsresurs som finns och den personalkapacitet som vi har till förfogande. Vad ska behöva hända för att vi ska gripa in på den nationella nivån? Återigen: Vi har en sådan ordning att det finns en arbetsfördelning. Till tillsynen hör att slå ned på sådant som inte fungerar, på sådant som behöver förbättras.
För det har vi myndigheter. I många landsting förekommer saker och ting som vi, oberoende av politisk färg, skulle kunna ha synpunkter på, men vi har enats om att ha den arbetsfördelning som vi har mellan de olika nivåerna. Slutligen konstaterar jag att situationen i Stockholms län hade kunnat se ut på annat sätt om man under tidigare majoritetsförhållanden inte hade lagt ned verksamheter som erbjöd möjlighet för kvinnor att föda barn.
Göran Hägglund (KD):
Genomgående tycker jag att vi kan säga att vi har en psykiatri som står sig väl i jämförelse med andra länder. Men psykiatrin är generellt sett i sämre skick än vad den somatiska sjukvården är i Sverige, alltså den kroppsliga sjukvården.
Och vi har under en lång följd av år - nu pratar vi om decennier - ett område som har varit satt på undantag när det gäller uppmärksamhet, resurssatsande och utveckling. Därför har regeringen, sedan den kom till, satsat mycket stora resurser på det här området.
Det är ett målmedvetet arbete där mycket handlar om att korta väntetider för barn och unga. Det handlar mycket om att förstärka kompetensen inom psykiatrin, där det har funnits och fortfarande finns brister.
Det handlar om att få fler läkare att söka sig till utbildning som ger psykiatrisk kompetens för att man ska kunna försörja vården med läkare som är kunniga inom den sektorn.
Vi har satsat betydande resurser på samarbete med frivilligorganisationer som är verksamma på det här området, både patientorganisationer och sådana som jobbar med personer som har förlorat en anhörig till följd av självmord. Mycket, mycket görs.
Jag sade redan när vi påbörjade det här arbetet att detta inte kommer att låta sig göras över en natt, inte ens under en mandatperiod, utan vi har många års hårt arbete framför oss innan vi kan säga att psykiatrin ens är uppe på den nivå som den somatiska vården är. Det behövs mångas medverkan och breda ansatser.
En del av detta, fru talman, är tyvärr inte sådant som vi kan lösa med enkla politiska medel och fatta beslut om eller sådant som genom mer resurser gör att saker och ting kommer att lösa sig. I mänsklighetens hela historia har psykisk sjukdom har drabbat människor.
Det tycks inte som att psykisk sjukdom, i takt med att vi har blivit rikare som folk och fått det bättre, har minskat som sjukdomsanledning. Tvärtom får det fortsatt ett stort utrymme. Allt det här går inte att möta med ekonomiska medel eller med aldrig så stora resurser.
Vi behöver tänka väldigt brett när det gäller hur vi kan skapa ett samhälle där människor som drabbas av till exempel depressioner vågar prata med andra och öppna sig i ett tidigt skede så att insatser kan sättas in och ett samhälle där de som finns runt omkring vågar prata om det, fråga hur det står till och göra personliga insatser på det här området.
Det kan aldrig någonsin bli en uppgift bara för det offentliga, men det offentliga har en väldigt viktig roll. Glädjande nog kan vi konstatera att en stor majoritet av patienterna inom psykiatrin, 84 procent, är nöjd med bemötandet i den psykiatriska öppenvården. 77 procent skulle rekommendera sin vårdkontakt till andra.
Men det tycks som att utmaningen i ganska stor utsträckning just rör tillgänglighet och delaktighet, där 61 procent är nöjda. Delaktigheten i den psykiatriska vården är sämre än inom den somatiska vården, enligt vad patienterna själva säger. Det är verkligen någonting att jobba med, fru talman.
Göran Hägglund (KD):
När vi påbörjade psykiatrisatsningen och satsade ganska stora pengar på det området hände det att en del landsting samtidigt minskade sina egna anslag till psykiatrin. Det bekymrade mig, och jag har fört samtal med landstingen om det under ganska många år och sagt att det inte är tillfredsställande.
Vi måste se till att uppräkningen inom psykiatrin håller åtminstone samma nivå som när det gäller den kroppsliga hälso- och sjukvården. Mellan 2008 och 2011 skedde en minskning av landstingens satsning på psykiatrin med ca 1 procent. Det handlar om ungefär 100 miljoner kronor av en satsning på mångmiljardnivå.
År 2012 kunde vi se en nominell ökning av resurserna. Många landsting har jobbat väldigt bra med att ta fram nya modeller för att kunna möta patienter i öppenvården, alltså på vårdcentralerna.
Där har statistiken visat att kanske var tredje person som kommer till en vårdcentral kommer dit egentligen till följd av psykiatriska problem, även om man kanske söker hjälp för magont, ryggont, ont i nacken eller vad det nu kan vara. Det fordrar naturligtvis ett stort kunnande och tid av personalen för att kunna ägna sig åt den här personen för att identifiera det verkliga problemet. Det är verkligen inte lätt.
Det är lättare för oss att säga att man ska hitta det. Men det är betydligt svårare i vardagen när man ska försöka få fram vad det egentligen handlar om hos människor som ibland inte själva vill berätta därför att det fortfarande ligger någonting skamligt över psykisk ohälsa.
Det pågår väldigt många projekt, och jag har under det senaste året träffat många som jobbar i psykiatrin och som säger: Aldrig har så här mycket hänt; vi ser väldigt positivt på utvecklingen. Men jag träffar också sådana som tycker att det är extremt tungt. Det är viktigt att inte bara, som jag tycker att Hillevi Larsson gör, beskriva det som fungerar illa eller mindre bra eller det som är brister.
Brister ska uppmärksammas, men det gäller att också se att vi gör framsteg. Det satsas på nya arbetssätt och på ny forskning, och fler läkare söker sig till psykiatrin. Det är bra och jätteviktigt. Sedan har vi förstås saker och ting att arbeta vidare med.
Det som vi har jobbat mycket med nu på senare tid är att öka tillgängligheten, inte minst för barn och unga, samt att förbättra samverkan mellan landsting och kommuner, där det många gånger brister. Landstingen har ansvar för vårdens innehåll och kommunerna för boende och sysselsättning. Det handlar om att följa upp verksamheter och se vad som fungerar och inte fungerar. Den enskildes makt bör också stärkas.
Attitydarbetet är naturligtvis otroligt betydelsefullt för att fler ska våga berätta och för att fler ska kunna hjälpa till.
Vi ser en del goda resultat, men framöver handlar det om att vara tålmodig, att fortsätta att jobba när det gäller till exempel självmordsprevention, som ju är ett område som inrymmer allt ifrån att fundera på hur man bygger järnvägar och vägar till att möta den lilla killen och tjejen i skolan som det inte går så bra för och som inte mår bra.
Då ska det finnas en första linje som fångar upp dessa barn medan det är enklare att åtgärda och som ger det stöd som envar behöver.
Göran Hägglund (KD):
Jag tror att Hillevi Larsson gör sig själv en otjänst om hon bestämmer sig för att fokusera på det negativa. Det är väldigt viktigt att få folk att söka sig till den här sektorn, människor som vill arbeta med personer som har drabbats av psykisk ohälsa, och att man också kan peka på framsteg och förbättringar som görs.
Livet är i dag för väldigt många människor med psykisk ohälsa lättare att leva, bland annat till följd av nya läkemedel som har en fantastisk verkan och till följd av att öppenheten ökar allteftersom. Vi kan nu samtala om sådant som handlar om psykisk ohälsa. Det har också skett många andra positiva saker. Det ska inte hindra att vi tar itu med det som är brister, tillkortakommanden och sådant som måste förbättras.
När det gäller nollvisionen i trafiken om att ingen ska dödas eller skadas allvarligt i trafiken var det många som gjorde sig lustiga över den när den en gång infördes. Men det visade sig ju vara ett ganska bra instrument för att fundera över vilka svagheter det finns och var man behöver sätta in extrainsatser av olika karaktär för att få ned antalet dödsfall eller allvarligt skadade.
På samma sätt ska vi jobba inom psykiatrin. En av de saker som Hillevi Larsson tar upp och som är jätteviktig är ju att man ibland i vården får ett enda tillfälle att rädda en människa, och man kan inte veta vilka de människorna är. Då måste vården vara så professionell som den någonsin kan vara. Vi kan nog inte få en hundraprocentig träffsäkerhet, men vi ska fånga upp de människor som hör av sig genom ett nödrop.
Dessa människor ska ges bästa möjlighet att komma vidare. Där misslyckas vi i alltför stor utsträckning, och det ansvaret delas av många - ett ansvar som måste tas för att man ska komma till rätta med detta.
Göran Hägglund (KD):
Jag uppfattade det som att Amineh Kakabaveh tyckte att jag inte svarade på frågorna.
Jag tycker att det svar som jag gav inledningsvis besvarar alla de frågor som ställs. Jag tror att det är viktigt att konstatera, precis som Hillevi Larsson gör avslutningsvis, att vi från svensk sida inte vill att alla frågor ska vara föremål för beslut på EU-nivå. Det tror jag inte att Amineh Kakabaveh heller vill.
Därför gäller det att vi är noggranna med hur vi väljer att uttrycka oss för att kunna få ett så brett stöd som möjligt inom EU för det som vi anser är rätt. Då kan EU vara ett betydelsefullt verktyg, en betydelsefull kraft, i de sammanhang där vi möter representanter från andra länder.
Syftet kan ju knappast vara att åstadkomma de starkaste avståndstagandena, de tuffaste formuleringarna, utan syftet måste hela tiden vara att åstadkomma formuleringar - det är ju så långt man kan komma på internationella konferenser - och överenskommelser som leder till faktiska förändringar när det gäller kvinnors rättigheter oavsett i vilket land de bor.
Vi vet att internationella konferenser är förhållandevis trubbiga instrument. Det är inga snabba genvägar till fantastiska framgångar, utan det är ett tålmodigt och långsiktigt arbete.
Det är alltså inte en slump att Sverige agerar på det sätt som vi gör, utan det är mycket noggrant genomtänkt. Låt mig också säga - och jag tar Hillevi Larssons ord här också - att aborter aldrig kan vara målet. Målet måste vara att undvika oönskade graviditeter.
Aborter är en nödlösning på ett problem som har uppstått och som man inte kan hantera på andra sätt. Jag tror också att det är viktigt att man i dialogen med människor som har en annan uppfattning försöker nå varandra. Annars åstadkommer man inte ett skifte i tankesätt. Slår vi bara folk i huvudet med våra åsikter tror jag inte att vi förändrar särskilt mycket.
Kan vi sända på en våglängd som gör att vi kan få ett samförstånd, ett utbyte av tankar, tror jag att vi har betydligt större möjligheter att nå framgång i det viktiga arbetet för att stärka kvinnors rättigheter varhelst i världen de lever.
Göran Hägglund (KD):
En fråga som Amineh Kakabaveh ställer handlar om huruvida jag är beredd att ta ställning för en internationell konferens i Sverige. Interpellationer handlar ju om något annat, och det vore nog oklokt om ministrar stod här i talarstolen och utlovade internationella konferenser på lösa boliner. Det är en fråga om vad som kan vara ändamålsenligt och framgångsrikt. Lyckas man uppnå något med detta?
Jag tror att det kräver längre och djupare eftertanke än vad en interpellationsdebatt som denna medger. Det är en fråga om timing och om vad som är ändamålsenligt.
Sverige har, och det har jag redogjort för i svaret, en konsekvent och tydlig politik, där en del går ut på att påverka våra närmaste grannar inom EU att bedriva en gemensam politik på områden där vi kan uppnå så tydliga likheter att det fungerar väl gentemot världen utanför EU.
Det handlar dock inte om att synkronisera politikens alla olika delar. Här måste det finnas ett mått av självbestämmande för de olika länderna. Världen utanför Europa är stor och ser olika ut. I höstas var jag i Uganda och Zambia, både i städer och på landsbygden, och diskuterade den här typen av frågor.
Där kan man se vilka enorma bekymmer det är att nå fram med en tillräcklig kunskap, en insikt om varje människas rätt att själv ta ställning till vad man vill medverka till och hur man hanterar konsekvenserna, till exempel i form av oönskade graviditeter.
Preventivmedelsfrågan är, precis som Hillevi Larsson nämnde, en väldigt viktig fråga i de sammanhangen. Jag vill återigen och till sist säga att i det internationella sammanhanget, när vi har olika uppfattningar i förhållande länder, tror jag inte att det bästa är att ta till de hårdaste orden.
Jag tror att det handlar om att hamna på talefot med representanter för de olika länderna - att utbyta tankar och idéer, kanske berätta hur vi i vårt eget land har löst frågorna och så vidare. Men den som kommer från helt andra förhållanden och som tror sig kunna skriva andra på näsan exakt hur det ska göras är nog många gånger dömd att misslyckas.
Det är mer ändamålsenligt att se till att vi kan samtala med varandra. Sverige har en roll att spela. Sverige har en långvarig och god tradition på det här området.
Vi har fortfarande mycket att vinna genom att agera klokt och konsekvent och där det finns möjlighet uppnå goda allianser tillsammans med andra länder för att nå de mål som vi här diskuterar, alltså att säkerställa att kvinnor i hela världen har tillgång till de rättigheter som vi anser vara självklara i vårt eget land.
Göran Hägglund (KD):
Vem som arrangerar en sådan här konferens spelar kanske mindre roll för mitt ställningstagande. Målet måste ju vara att man lyckas åstadkomma något värdefullt. I mitt svar räknade jag upp ett antal viktiga sammanhang där dessa frågor diskuteras. FN:s generalförsamling är naturligtvis det största och viktigaste, men därutöver finns MR-rådet, FN:s kvinnokommission, Världshälsoorganisationen, FN:s befolkningskommission och många andra organ.
Frågan är då om en av EU anordnad konferens skulle förändra något i det här avseendet. Det är jag inte mannen att svara på, i alla fall inte här och nu i talarstolen. Tack för den här diskussionen, som berör väldigt centrala frågor.
De är i stor utsträckning sådana som vi i vårt eget land betraktar som tämligen självklara, men vi möter representanter för folk och länder som har en annan syn. Där är det viktigt att Sverige kämpar vidare och gör det på ett förnuftigt sätt, med målet att nå framgång och därmed anpassar metoderna efter det.
Målet är naturligtvis att säkerställa att kvinnor över hela världen har tillgång de rättigheter som tillkommer varje enskild person och som förtrampas för många människor runt om i världen.
Göran Hägglund (KD):
Sara Karlsson har frågat socialförsäkringsministern om hen avser att lägga fram ett förslag i enlighet med utredningen och hur det i så fall motiveras. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. I juni 2011 lämnade Särlevandeutredningen sin utredning med analys och flera förslag vad gäller familjer där föräldrar inte längre lever ihop.
Där konstaterades olika brister inom regelverken för föräldrar som har separerat och hur dessa regler bör ändras. Grundläggande utgångspunkter för utredningens förslag är att de offentliga systemen så långt som det är möjligt inte ska vara konfliktdrivande för särlevande föräldrar och inte heller särbehandla någon särskild boendeform.
Ett av förslagen gäller just förändringar inom bostadsbidraget för barnhushåll och växelvisstödet inom underhållsstödet. Ett problem med bostadsbidraget är att reglerna utgår från att barn bor heltid hos den förälder som barnet är skrivet hos, och det kan bara vara skrivet på en adress.
Det tas ingen hänsyn till om barnet bor växelvis hos föräldrarna eller om föräldern barnet är skrivet hos också får ett underhållsstöd som är kopplat till växelvis boende. Förslagen, utifrån utredningen och remissinstansernas åsikter, bereds inom regeringskansliet.