Ylva Johansson (S):
Jag delar uppfattningen att debatten med anledning av det här uppmärksammade fallet har varit positiv och bidragit till ökad kunskap. För egen del fick jag ökad kunskap när jag hade tillfälle att debattera den här frågan med justitiekanslern. Han är naturligtvis mycket mer bevandrad i juridiken än vad jag är.
Han klargjorde för mig att det är rättsligt oproblematiskt att avbryta livsuppehållande behandling, men det kan naturligtvis vara etiskt problematiskt. Men ibland lindrar man smärta och ångest med läkemedel som kan förkorta livet. Ibland kan det också förlänga livet - det vet vi - men det kan även förkorta.
Praxis inom vården har varit att det är tillåtet, om det behövs för att lindra smärta och ångest i tillräcklig omfattning, för att säkerställa detta. I den debatt som jag deltog i menade justitiekanslern att detta är lagbrott och att likställa med dråp. Har han rätt i detta har vi ett, tycker jag, mycket stort problem.
Det handlar bland annat om den rädsla som jag känner för att många ska tänka sig för lite för mycket innan de ger smärtlindring och ångestdämpande i livets slutskede, att vi ska få en sådan reaktion som en konsekvens av detta.
Jag är också orolig för att man inte ska våga låta de anhöriga, till exempel om det gäller ett mycket litet, för tidigt fött barn, få äga den stund när barnet går bort, utan försäkrar sig om att man tar ur dropp tillräckligt snabbt, så att det inte blir höga halter i den lilla kroppen eller så. Det vore förfärligt om vi skulle få en sådan utveckling i vården.
Därför delar jag inte socialministerns uppfattning att vi bara har ett problem för politiken om läkaren fälls när hon har följt praxis. Jag är väldigt orolig för att vi har ett problem även om läkaren frias.
Jag är orolig för att många anställda inte vågar lita till att de riktlinjer som professionen har tagit fram håller juridiskt - man kan ändå råka ut för det mycket obehagliga att bli anhållen och fara väldigt illa, som det upplevs, i medierna och inför sina kolleger och sina patienter. Även om man till sist skulle bli friad är det naturligtvis ingen som vill utsätta sig för detta.
Det kan leda till en reaktion där man drar sig för och blir överdrivet försiktig med att använda smärtstillande och ångestdämpande läkemedel. Jag menar därför att vi politiker även i fallet då läkaren blir friad kan ha ett problem som vi måste hantera. Jag vill också klargöra för socialministern vad jag har sagt tidigare och det som också står i min interpellation.
Jag menar att mot bakgrund av det som nu har hänt - nu läser jag ur min interpellation - bör nationella riktlinjer även inom andra områden kunna övervägas. Det är vad det handlar om. Huruvida vi ska ta fram nationella riktlinjer på det här området eller inte är en fråga som jag tycker att det är för tidigt att ta ställning till.
Men jag menar att vi bör ge signalen till Socialstyrelsen, att det är möjligt med nationella riktlinjer, att det inte enbart är allmänna råd som är den verktygslåda som man har möjlighet att använda. Det blir naturligtvis en viktig diskussion där man ser hur de riktlinjer som professionen har tagit fram väger i förhållande till om det hade varit Socialstyrelsen.
Jag tror nämligen inte att innehållet hade blivit särskilt annorlunda om det hade varit Socialstyrelsens riktlinjer i stället för professionsföreningarnas riktlinjer. Men kanske hade bedömningen gjort att säkerheten hade ökat för professionen, så att man inte hade behövt hamna i en rättslig situation.