KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sven Britton (S):
Jag ska inte förlänga debatten så mycket. Jag tycker att det finns en stor enighet om att vi måste hjälpa de psykiskt sjuka, och den hjälpen är på gång. Men när vi då försöker ta reda på om hjälpen verkligen har kommit menar jag att det är viktigt att vi främst bygger det på patienterna själva och deras anhöriga, på deras åsikter, och inte åsikterna bland dem som har vårdansvaret, som kanske vill ge en lite förskönande bild.
Man ska komma ned på den nivå där problemen finns och be att få ett svar där. Det ska vara möjligt, och det är det som jag längtar efter att se. Och får vi då se att det håller på att bli bättre känner vi att vi gör någonting för dem.
Precis som socialministern säger är det här personer som inte har så lätt att föra fram sin åsikt, och kanske inte heller deras anhöriga, som Metin har talat om. Man vill inte gärna prata om att det finns psykiskt sjuka i släkten. Det är viktigt att vi kommer ned på den nivån så att vi verkligen får se att dessa medmänniskor får det bättre. I ett civiliserat samhälle som vårt måste vi hjälpa just dessa människor som har det svårt.
Som Metin mycket riktigt säger finns det bra metoder, och människor kan bli mycket bättre och bli friska. Vi har de arsenalerna, och får de bara komma patienterna till del ska det kunna bli mycket bättre. Jag hoppas och tror att vi ska kunna få bevis för att de psykiskt sjuka människorna och de som behandlar dem verkligen har känt att det har blivit en förbättring. Då kommer åtminstone jag att bli väldigt nöjd.
Sven Britton (S):
Det här är första gången jag ställer en interpellation, trots min höga ålder, och jag ska göra så gott jag kan. Jag ska börja med att tacka ministern för att hon redogör för flera fina utvärderingar av missbrukspolitiken som är väldigt viktig, i synnerhet när den står inför så stora förändringar som den gör nu. Vi har ju rört oss från en restriktiv politik till mer av en harm reduction-politik, och det innebär förstås att man måste följa upp hur utfallet blir.
Ministern hänvisar till att hon inväntar resultat som kommer så småningom och att hon vill vänta innan hon kan ta ställning till det jag har frågat om, nämligen en antalsinventering av hur många injektionsmissbrukare det finns i Stockholms län. Anledningen till att jag vill ha en sådan undersökning utförd är att vi ska göra ett sprututbytesförsök här som förhoppningsvis startar vilken dag som helst.
Det är en stor förändring. Vi har aldrig gjort detta. De flesta injektionsmissbrukarna i vårt land finns i det här området, och när vi nu ska inleda en ny politik är det viktigt att veta hur stort problemet är och hur många missbrukare det finns.
När man har fastställt det ska man efter sprututbytesförsökets avslutande om tre fyra år ånyo räkna missbrukarna för att se om antalet eller fördelningen mellan unga och gamla har ändrats som ett resultat - kanske - av sprututbytet. Det är väldigt viktigt. Det är inte så svårt, men det finns ett omedelbart behov av det. Vi kan inte vänta till nästa år.
Då är en antalsinventering mindre intressant, för då har redan sprututbytesförsöket pågått i ett år. Man vill ju göra det vid inledningen av försöket och vid avslutandet av försöket för att se om det blir några förändringar. Det är en viktig sak. Vi har kunnat konstatera, med den undersökning som vi gjorde, att vi tror att det är en minskad ingång bland unga missbrukare när det gäller injektionsmissbruket. Det tar sig i stället andra former.
Det totala missbruket har tyvärr inte minskat, men sannolikt har injektionsmissbruket börjat minska. Det antal som man nu baserar det här försöket på är resultat från 1998. Det är 14 år sedan, och förändringarna går ganska fort. Jag tror därför att det är angeläget att vi gör en räkning innan försöket inleds, alltså ganska omgående.
Det är inte så lätt, men det är en engångshandling som borde gå att göra. Vi har ju så väldigt många institutioner som sysslar med det här, så jag tror inte alls att det är omöjligt. Det är också viktigt för att veta hur många av injektionsmissbrukarna som kommer att få del av sprututbytesförsöket. Det kanske bara är hälften av alla. Om inte alla missbrukarna tar del av programmet skulle det i så fall förklara varför det är relativt dålig effekt när det gäller att förebygga infektioner.
Det är sådana viktiga uppgifter som jag hoppas att ministern ska kunna bidra till att vi blir klara över innan vi startar detta viktiga försök.
Sven Britton (S):
Det låter ambitiöst och bra. Jag är glad att ministern också inser att vår restriktiva narkotikapolitik har tjänat oss väl. Men det är ju stora förändringar på gång, och en av de förändringarna är det sprututbytesförsök som nu kommer i stor skala i vår huvudstad. Det är klart att det mest är en infektionsförebyggande åtgärd, men den ger också en narkotikapolitisk signal om att man ger redskap för att fortsätta injektionsmissbruket.
Så tolkas det i alla fall av många som sysslar med beroendevård. Det är en ny sak som vi har inlett här. Visserligen har det förekommit i Malmö länge, men där har det aldrig gjorts några sådana här undersökningar, och det är ju för sent nu. Men här har vi chansen att göra det. Då skulle vi kunna tolka sprututbytesförsöket mycket bättre än om vi inte har siffrorna. Nu säger ministern att det kommer siffror.
Sammantaget kanske de erbjuder den tolkningsmöjligheten, men jag skulle vilja se en antalsinventering som definitivt inriktar sig just på att ha en säker uppgift innan man startar försöket. Jag hoppas på det. Det borde inte vara omöjligt att få det genomfört. Jag anar ändå från ministerns sida att det kommer undersökningar som kanske kan motsvara det jag hoppas på här. Det vore bra. Det är bra redan nu.
Ansatsen från ministerns sida är jag tacksam för, men jag skulle mer precist vilja föreslå att vi fick en ordentlig antalsinventering. Det är viktigt för att kunna tolka det nya försök som vi nu inleder. Det borde inte vara omöjligt. Jag är ledsen om jag upprepar mig, men jag vill gärna skärpa in det, för det är väldigt viktigt för mig.
Jag har ju själv varit sysselsatt med att göra en baslinjestudie och då gjort en riktig uppsökande fältstudie, varit ute och träffat inte mindre än 1 200 narkomaner. Jag kanske inte har träffat alla, men jag har ändå varit ute väldigt mycket och sett hur problematiken är ute i samhället. Det är sådana studier vi borde få lite mer av.
Den stora studien är rätt långt ifrån problematiken, men just de studier där man går ut och tittar på hur missbruket ter sig ute i samhället är viktiga. Vi skulle vara betjänta av att veta hur stort missbruksproblemet är ute i vår stad. Det kan man bara få genom att göra en antalsinventering. Den ska också innehålla vilka preparat vederbörande tar, hur gammal han eller hon är och hur länge man har hållit på.
Det är uppgifter som om möjligt ska ingå i en antalsinventering.
Sven Britton (S):
Det var en lustig tillfällighet att rapporten skulle läggas fram just i dag. Makterna är med oss, eller mot oss - eller hur man vill tolka det. Jag måste naturligtvis läsa rapporten. Den kanske ger svar på många av frågorna som jag har ställt här.
Vad man efterlyser i den typ av substitutionsbehandling som nu ökar i så pass stor omfattning är någon form av ordentlig kvalitetskontroll på kliniknivå.
Man skulle vilja ha årsrapporter som talar om hur många som finns med i program, hur många nya som har kommit in, hur många som har lämnat program på grund av att de antingen har återfallit i missbruk eller för att de har nått slutmålet att bli helt fria även från att använda substitutionspreparat. De har också biverkningar. Målet måste vara att alla ska bli fria från att använda beroendeframkallande preparat.
Det skulle vara intressant att höra hur många som kan räknas in i sådana program. Det har man ingen aning om. I vår studie oroades vi av att de som ingick i programmen fortsatte injektionsmissbruket. Vi vet inte i vilken utsträckning, men injektionsmissbruk förekom i hög utsträckning inom programmen.
Det kanske bara var fråga om något enstaka tillfälle, men det är allvarligt nog. Sådana frågor är vi också intresserade av, i synnerhet som preparaten i allt högre utsträckning har börjat användas på den illegala marknaden. Jag har fått mig berättat att i Helsingfors har Subutex nästan gått om heroinet som förstadrog när det gäller injektionsmissbruk.
Det är oroande att de preparat som vi använder för att injektionsmissbrukare ska sluta att injicera och i stället leva ett drägligt liv läcker ut på den illegala marknaden. Då finns ett nytt problem att handskas med.
Det är dubbelt viktigt att vi får ordentliga rapporter från klinikerna om hur verksamheten går, hur stor omfattningen är och vilka resultaten är. De finns inte. De handfasta resultat som finns från verksamheten är gamla. Vi efterlyser verkligen de färska resultaten. I Gerhard Larssons utredning finns förslag på att behandlingen ska gå ut på fler händer.
Inte bara beroendeläkare utan även vanliga allmänläkare ska kunna skriva ut dessa preparat. Då är det viktigt att se vart utvecklingen är på väg. Av den här undersökningen verkar det lite oroväckande. Det är därför jag verkligen vill få till stånd en ordentlig kvalitetskontroll av behandlingen. Det tror jag absolut att ministern är inne på.
Sven Britton (S):
Jag är också intresserad av vad rapporten har att säga oss. Men jag tycker att det borde vara ett krav att man ska följa föreskrifterna. Det skulle framgå om dessa kliniker, som inte är så många, lade fram ordentliga årsrapporter. Det sker i annan företagsamhet, och det borde dessa kliniker också göra.
Av rapporterna skulle det vara möjligt att ta reda på om klinikerna följer föreskrifterna. Det är fråga om enkla saker, till exempel hur många nya som har tagits in, hur många som har fallit ut och hur stor andel missbrukare som finns kvar i programmen. Det borde rimligen kunna läsas ut av sedvanliga årsrapporter, men det går inte för närvarande.
Det här är vid sidan av de uppgifter som ministern får från Socialstyrelsen. Varje klinik borde lägga fram en årsrapport som kan tolkas i det avseendet. Det är ett rimligt krav som inte finns i dag.
Sven Britton (S):
Jag förstår att det är svårt och att utrikesministern inte kan avslöja alla insatser som är på gång, men vilka indikationer har utrikesministern, när tolv års tyst diplomati inte har gett resultat, på att 14 års tyst diplomati kommer att ge resultat?
Jag förstår om fritagning inte är något realistiskt alternativ för en svensk regering, även om frustrationen och det mänskliga lidandet mycket väl skulle motivera det. Det är väl insatser som är reserverade för israeler och amerikaner. Men jag undrar ändå, och jag gör det på djupaste allvar, om vi inte skulle kunna involvera statschefen i det här ärendet.
Kungen har uttryckt omtanke om fängslade svenskar förut. Han har besökt andra diktaturer, då för att befrämja försäljningen av svenska varor. Skulle inte regeringen kunna verka för att han besöker en annan diktatur och försöker befrämja frigivandet av en svensk medborgare?
Sven Britton (S):
Tack, utrikesministern! Utrikesministern bad ju om okonventionella förslag och jag levererade några stycken. Jag förstår att även de förslagen på något sätt kanske har varit aktuella i det här fallet.
Jag känner mig ändå tillräckligt övertygad om att utrikesministern och den svenska regeringen gör vad den kan i det här ärendet, men jag hoppas också att utrikesministern är medveten om den förtvivlan som många medborgare, inklusive jag själv, känner för det här och den frustration man känner för denna enskilda stackars medborgare som sitter ensam i ett land där han inte har kontakt med några andra.
Jag kan inte tänka mig en värre situation. Därför är det min innerliga önskan att regeringen tömmer alla sina resurser för att hjälpa denne man. Det är visserligen bara en enda medborgare. Om vi jämför med till exempel Gazas befolkning, en och en halv miljon människor som är instängda sedan sex år, är det naturligtvis en mycket större sak. Men det här är ett enskilt människoöde och det griper tag i oss alla.
Jag vill, jag hoppas, jag tror och jag känner mig faktiskt tillräckligt övertygad om att regeringen verkligen sätter till alla resurser den kan för att hjälpa Dawit Isaak. Jag tackar utrikesministern för hans inlägg.
Roza Güclü Hedin (S):
Tack, ministern, för svaret - ett väldigt kort svar men väldigt tydligt. Det blir så mycket enklare då när vi faktiskt tycker olika. Det handlar alltså om körkortsbehörigheten för C och D, det vill säga lastbils- och busskörkort och riskutbildning. Först och främst vill jag börja med att betona att det här inte handlar om att straffa de blivande förarna.
Tvärtom - det är av omtanke om dem och de trafikanter de möter ute på våra vägar. Jag ser det som en skyldighet att om möjligt erbjuda bättre och säkrare förare, just för att jag tycker att trafiksäkerheten är otroligt viktigt.
Den tunga trafiken är inblandad i dödsolyckor som när de förekommer är en oerhörd tragedi, inte bara för de människor som drabbas utan också för föraren, för dem som beställer transporten, för företaget som utför transporten och för dem som omhändertar de drabbade. Listan kan göras lång. Herr talman! I Sverige har vi en nollvision.
Det är bilden av en framtid där människor inte dödas eller skadas för livet i vägtrafiken. Ansvaret för säkerheten delas mellan dem som utformar och dem som använder vägtransportsystemet. Jag har hemma i mitt län, Dalarna, träffat företrädare för olika branscher som har beskrivit situationen på våra vägar ur olika perspektiv. Dessa människor arbetar med trafiksäkerhetsfrågor och förebyggande arbete på många olika sätt.
De har dock dragit en gemensam slutsats, och det är att mer måste göras för att olyckor ska undvikas. Man är överens om att olika faktorer påverkar förarens kapacitet. Det handlar om distraktion, trötthet, kör- och vilotider, stress, kunskap om hur man hanterar fordonet i olika situationer och så vidare. En oroväckande trend är att man kan koppla ihop fler och fler avkörningar med telefonanvändande och sms:ande.
Riskutbildningen finns som ett krav i dag när man tar A-körkort, det vill säga för motorcykel, och B-körkort. Det handlar ungefär om samma sak. En teoretisk del går igenom risker när det gäller alkohol och andra droger och trötthet. Så handlar det om den praktiska delen som är en halkbana. Låt mig betona att dessa riskutbildningar inte har någonting att göra med den fortbildning och grundutbildning för yrkesförare som ministern talar om i sitt svar.
Riskutbildningen är, i en teoridel, till för att öka kunskapen om just risker men främst genom att praktiskt tillämpa det i form av övning, alltså körning på halkbana. Grundutbildningen är en repetitionsutbildning, en väldigt gedigen sådan. Den är mycket viktig och väsentlig på många sätt. Men där ingår ingen praktisk tillämpning, ingen körning. Det vill jag vara tydlig med.
Det är naturligtvis ytterst allvarligt att så många av de tunga fordonen kör väldigt fort på våra vägar. Det finns statistik som visar att 40-50 procent av våra lastbilar kör för fort. Någonting måste göras. Vi kan se effekterna av vad som händer när en lastbil kör av vägen. Vägar förstörs, människor påverkas och så vidare.
Jag ställer därför min fråga en gång till: Kan ministern tänka sig att överväga att införa ett krav på riskutbildning för körkortsbehörigheterna C och D? Om inte, varför?
Roza Güclü Hedin (S):
Jag tackar ministern för detta. Det känns ändå som att det kanske finns en öppning här och att du, Catharina Elmsäter-Svärd, kan tänka dig att utvärdera detta. Precis som du säger är det inte bara en insats som är viktig, utan det är flera insatser som är viktiga för arbetet med att få en ökad trafiksäkerhet. Men det är en del som jag inte riktigt förstår. Jag har tänkt mycket på detta, och det är precis som du säger att jag har varit i kontakt med dem som utför denna typ av utbildning.
Kan detta bero på att det handlar om kostnader? Nej, det kan det inte. I dag kostar det nämligen nästan 45 000 kronor att ta ett lastbils- och busskörkort. Att sedan genomgå en riskutbildning under två dagar - det är en teoridel, och sedan tillämpar man detta på halkbanan - kostar 2 500-3 000 kronor. Den kostnaden får den som tar B-körkort och den som tar motorcykelkörkort ta.
Varför kan man inte likställa dem med dem som tar lastbils- och busskörkort? Jag kan fortfarande inte se varför det inte skulle vara nödvändigt att ha en ytterligare insats, nämligen praktisk tillämpning på halkbana. Jag förstår inte riktigt det där. Det optimala är naturligtvis att det inte sker fler olyckor, precis som ministern säger i sitt svar: "Jag är mycket angelägen om att ytterligare minska trafikstörningar och antalet olyckor med döda och skadade på våra vägar."
Då är detta också en del. Det handlar, som sagt, inte om pengar. Staten kommer inte att betala mer för detta, utan det får den enskilde göra. Om jag skulle ta körkort i dag skulle jag vilja gardera mig mot alla kommande situationer. Det är inte bara de som har trafikövningsplatserna som har nämnt detta. Det är även trafikpolisen, försäkringsbolagen och facken.
De är överens om att detta är ytterligare ett steg som måste tas. Varför vill ministern inte lyssna på deras oro, och varför stirrar sig ministern blind på statistiken? Det finns väl ändå en tanke om en nollvision? Varje olycka är en olycka för mycket, oavsett fordonstyp.
Roza Güclü Hedin (S):
Min kollega Anna Wallén gav ett bra svar till Fredrik Schulte. Ni är även välkomna till min verklighet. Jag har i dag debatterat denna fråga utifrån den verklighet jag känner till från möten med klienter och kolleger i mitt dagliga arbete som socialsekreterare. Det är en verklighet som ni inte ser.
Jag inser att denna debatt kan pågå länge, för det finns uppenbara systemfel. Men jag tror inte att lösningen på dessa problem är skattesänkningar, och det är väl en ideologisk skillnad mellan oss. Jag ser inte de problem som jag har nämnt i mina inlägg som att jag vill öka bidragen eller att jag vill att människor ska fastna i fattigdomsfällor.
Tvärtom redogjorde jag tidigt i mitt första inlägg för att regeringen redan gillrat denna fälla och att den i det borgerligt styrda Sverige redan är full av människor. Jag har i dag talat om verklighetens Sverige, Anders Borg. Jag hoppas att du tar till dig av det vi har sagt i dag. Jag måste också ta tillfället i akt att påpeka en del i ministerns interpellationssvar. Dalarna är Sveriges fjärde största exportlän och tredje största turistlän.
Dalarnas stål- och pappersindustri är viktig för Sveriges tillväxt, och det vet Anders Borg, även om statsministern vid något tillfälle sade att basindustrin är basically gone. Det duger inte att man säger att regeringen ska återkomma med beslut gällande den nationella planen för infrastruktursatsningar. Här finns utrymme att stimulera förutsättningarna mer. Jag hinner inte säga allt jag vill säga.
Men jag vill också önska mina kolleger Carl-Oskar Bohlin, Fredrik Schulte, Gunnar Andrén och finansministern och talmannen en god jul och ett gott nytt år. Jag hoppas att ni får tid att fundera lite extra mycket på de människor och de barn som inte får en julklapp i år.
Roza Güclü Hedin (S):
Jag kände mig tvungen att ge mig in i debatten, då den rör mitt hemlän Dalarna. Jag har inte följt tidigare inlägg, så jag vill ge min bild av det hela. Jag har träffat dem som är berörda av beskedet i Långshyttan. Jag vet inte hur många av er här som har varit i Långshyttan. Det är den ort som min familj flyttade till från Uppsala. Det är anledningen till att jag flyttade till Dalarna.
Min pappa drev den lokala pizzerian där i början av 1990-talet. På den tiden var det en otroligt levande bygd. Jag minns som barn att det var otroligt vackert, jag hade vänner som bodde där och bygden levde. Det fanns människor som rörde sig i bygden. Affärer och annan samhällsservice fanns. I dag bor det ungefär 1 600 personer i Långshyttan.
När man i dag tar en promenad genom staden slås man av hur tomt det är. Jag var där för ett par år sedan för första gången sedan min pappa sålde pizzerian, och jag möttes av att det hus som pizzerian låg i höll på att förfalla. Skolor har lagts ned och affärer har stängts. Den utvecklingen är oroväckande, och den bekymrar.
De som bor kvar eller flyttar dit gör det av en anledning: De trivs med att bo på landsbygden. Det berikar dem på många olika sätt. En förutsättning för man ska kunna bo på mindre orter är att det finns tillgång till samhällsservice, skolor och arbete. Arbetstillfällen är det som lockar människor dit. Vad händer i dag? När beskedet om nedläggning kom från Outokumpu försattes bygden i stor sorg. Herr talman!
Beskedet om nedläggningen drabbar de drygt 170 anställda direkt. Men det man inte får glömma bort är att samtidigt som dessa drabbas så drabbas även deras familjer, sambor, fruar och män, deras barn. Det är flera människor och företag som drabbas av nedläggningen, liksom underleverantörer som verkar i Dalarna. De förlorar också en grundpelare. Därför ställer vi oss frågan: Vad tänker regeringen göra i frågan? Jag tycker att frågan är relevant.
Arbetsmarknadsministern har faktiskt uppvaktats i frågan. Skriftliga frågor har ställts av bland annat min kollega Peter Hultqvist. Men jag tycker inte att de svar jag har läst ger hopp. Ministern hänvisar till kompetensen i länet att sköta frågan. Jag vill understryka att kompetensen finns i länet. Det finns otroligt duktiga människor som jobbar med det här. Men den så kallade arbetslinje som regeringen står för fungerar inte i praktiken.
Vi från Socialdemokraterna har gett ministern konkreta förslag på åtgärder, för vi tycker att frågan kräver ett snabbt agerande. Det duger inte att hänvisa till arbetsmarknadspolitiska reformer som inträder först efter 300 eller 450 dagars arbetslöshet. De som bor och verkar i bygden och de som jobbar på bruket behöver en snabb omställning, en individuellt anpassad omställning.
Är ministern beredd att på allvar diskutera frågan om den så kallade fria zonen, som kommunalrådet i Avesta och kommunalrådet i Hedemora tidigare har lyft fram, en frizon för arbetsmarknadsåtgärder? Vad säger ministern om det? Jag vill ha ett besked, gärna här och nu.
Roza Güclü Hedin (S):
Jag kan inte låta bli att tänka mig in i hur det är att leva i Hedemora och Långshyttan i dag med detta besked. Nermin Basic är en av de metallare som jobbar på bruket, en 60-årig metallare, och han ställer sig frågan: Vem ska anställa mig? Titta på mig! Vem ska anställa mig? Det finns många som Nermin. De har olika behov av hjälp, men alla har rätt att få hjälp och stöd.
Många av dem som jobbar på bruket har varit där i många år, och de har helt olika förutsättningar - unga, gamla och så vidare. De är enormt duktiga, de har otrolig arbetsförmåga, de har en vilja och de har en kraft. Det jag frågar mig är vilken framtid som regeringen vill att de ska möta. Ska de verkligen behöva vänta i 450 dagar på en åtgärd, en insats? Och vilken åtgärd ska de då in i?
Är det fas 3? Ska de samsas med de 35 000 som redan är i fas 3? Det är det här som vi angriper, precis som Marie Nordén säger. Vi tar ansvar för människorna som arbetar i Långshyttan. Vi vill att de ska få en omställning som går snabbt. Vi vill att man absorberar deras kraft, deras vilja och deras önskan om att bo kvar i Långshyttan, kunna arbeta där och försörja sin familj.
Det är inget konstigt. Det är därför jag ställer frågan till ministern en gång till: Hur ställer sig ministern till förslaget om en frizon?