Anders Borg (M):
Vi har nu en diskussion om utanförskap. Vi har konstaterat att alla som tittar på svensk ekonomi är överens om att ska vi klara en svensk välfärdsmodell på lång sikt, med generös skola, hög kvalitet i barnomsorg och annat som utgör kärnan i vår välfärdsmodell måste vi ha fler människor i arbete.
Vi har under 30 år upplevt ett växande utanförskap, där varje lågkonjunktur har inneburit att fler människor står utanför. Det har inneburit att färre unga kommer in på arbetsmarknaden, att integrationstiderna förlängs, att vi inte har uppnått den jämställda arbetsmarknad som vi önskar och att alltför många människor går i pension för tidigt. Det här är vad diskussionen om utanförskap handlar om. Diskussionen om utanförskap är spegelbilden av diskussionen om full sysselsättning.
Vill vi att alla som vill och kan ska vara på arbetsmarknaden, eller inte? Om det problemet är jag och LO överens. Jag och LO har däremot olika uppfattningar om hur man ska uppnå detta. Var Mikaela Valtersson står i den diskussionen är mer oklart.
När hon ifrågasätter utanförskapsbegreppet hamnar hon nämligen hela tiden i diskussioner som gör att man får känslan av att Mikaela Valtersson står på Miljöpartiets ekonomisk-politiska grund, det vill säga att arbetslinjen - att människor ska arbeta och försörja sig och jobba och spotta i händer och hugga i - inte är viktig. I stället är det viktigt med medborgarlön och att man kan välja om man vill jobba.
Det moderna industrisamhällets krav på att man jobbar är något man vill komma ifrån, för det är omodernt och gammalmodigt. Det är lite det som gör att man inte riktigt känner igen sig i Mikaela Valterssons begrepp. Är det att hon har bekymmer med statistiken och vill klargöra hur vi ska nå full sysselsättning, eller är det egentligen så att hon ifrågasätter den fulla sysselsättningen?
Jag tror att Mikaela Valtersson de facto har som grundläggande utgångspunkt att hon inte delar min syn på arbete, arbetslinjen och full sysselsättning. Men då tycker jag att det är bättre att hon säger det än att låtsas att detta handlar om statistik. Varför kan jag tycka att det är så märkligt att Mikaela Valtersson för den här diskussionen? Jo, det sammanhänger med att begreppet helårsekvivalenter inte har uppfunnits av Anders Borg.
Det infördes i budgetpropositionerna från 1998 under den period Erik Åsbrink var finansminister. Varför gjordes det? Ett skäl var att helårsekvivalenterna blir ett mått på hur mycket offentliga utgifter vi har för de olika transfereringssystemen. Vi har ju vetat att vi har haft dålig koll på det. När det minskar i det ena transfereringssystemet ökar det nämligen i det andra, och det är helheten som belastar budgeten - att människor går från arbetslöshet till sjukskrivning eller från sjukskrivning till förtidspension.
Det är det ena skälet till att Erik Åsbrink valde att införa detta begrepp. Det andra skälet var att Erik Åsbrink fastställde ett sysselsättningsmål, där man ville öka den reguljära, långsiktiga sysselsättningen. För att kunna utvärdera det begreppet använde man begreppet helårsekvivalenter för att se hur omfattande frånvaron från arbetsmarknaden var. Jag är naturligtvis ingen expert på vilka förhandlingsstrukturer som fanns under Miljöpartiets, Socialdemokraternas och Vänsterpartiets samarbete.
Men om det här begreppet nu är så konstigt, så fel, så missvisande och på alla sätt olämpligt, varför rapporterades det då i varje budgetproposition och varje vårproposition från 1998 och framåt? Miljöpartiet ingick ju i regeringsunderlaget. Varför ställde sig aldrig Mikaela Valtersson upp i förhandlingarna och sade att begreppet var jättekonstigt och låt oss ta bort det?
Jag tycker att det skulle finnas ett större inslag av att vi är raka mot varandra och Mikaela Valtersson i stället säger som det är: Vi i Miljöpartiet tycker att det här med arbetslinjen - med full sysselsättning, att folk ska spotta i nävarna och hugga i, att vi ska jobba och bygga det här samhället på att vi gemensamt står till arbetsmarknadens förfogande - inte är Miljöpartiets syn.
Miljöpartiets syn är att vi ska ha ett samhälle där man väljer lite grann, och där det gamla industrisamhället är någonting som man förtalar och säger att det vill vi inte ha. Det ska vara ett annat, medborgarlönsbaserat samhälle. Varför inte i stället stå för det?