Maria Ferm (MP):
Motionerna i det här betänkandet rör alltså polisfrågor. Jag vill inleda med att säga att jag självfallet står bakom alla Miljöpartiets reservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall endast till reservation 3 och reservation 10. Vi lever i en tid då trygghetssystemen i samhället försämras och arbetslösa får det svårare samtidigt som de med höga inkomster får stora skattesänkningar. Barnfattigdomen ökar.
Allt fler har inte råd att ge tillräckligt med mat till sina barn. Frivilligorganisationer och kyrkor vittnar om hur allt fler är i behov av hjälp för att ha råd med de mest basala saker. Denna utveckling är direkt kontraproduktiv för det brottsförebyggande arbetet. Ett samhälle med ökande klyftor och urholkade trygghetssystem är inte direkt ett mer säkert samhälle.
Det som behövs är ett solidariskt och tryggt samhälle där den som råkar bli sjuk vet att samhället backar upp och den som blir arbetslös vet att det finns ett samhälleligt stöd under omställningsprocessen. Det som behövs för att unga ska tro på framtiden är att vi satsar på vår gemensamma framtid och tar oss an vår stora ödesfråga, klimatet. Vi behöver rusta upp miljonprogrammen, bygga ut järnvägen och satsa på förnybart och energieffektivisering.
Nu behövs en politik som tar oss framåt i stället för ett samhällsklimat som skapar otrygghet och splittring. För mig som grön är det inte mer befogenheter, även kallat mer muskler, som är det mest relevanta för en effektiv brottsbekämpning. Jag anser det vara minst lika viktigt med en bra möjlighet för poliser att hantera och bearbeta sina upplevelser och att effektivisera polisens arbete.
En motion som behandlas i det här betänkandet, av en moderat riksdagsledamot, vill dock att polisen ska få ökade befogenheter att begära ut IP-adresser även för bötesbrott och inte bara för brott som kan leda till fängelse, som i dag. Jag vill beklaga regeringens agerande under det senaste året, som gör att motionen anses tillgodosedd.
Regeringen föreslog nämligen i en lagrådsremiss i december 2010 att skyldigheten för operatörer att lämna ut uppgifter om abonnemang till de brottsbekämpande myndigheterna inte ska vara begränsad till brott av en viss svårighetsgrad. Anledningen till att sådana personuppgifter endast lämnas ut för brott som i alla fall kan leda till fängelse i dag är att det är så pass integritetskränkande att det hittills inte har ansetts försvarbart.
Tyvärr verkar den här regeringen inte bry sig särskilt mycket om den personliga integriteten. I stället är detta ytterligare ett steg vad gäller att utöka möjligheten att begära ut personuppgifter. Redan för några år sedan gav regeringen privata företag rätt att kräva ut IP-adresser vid misstanke om bötesbrott. Ipredlagen gav stora företag rätt att göra detta i jakt på fildelare. Nu ska alltså även denna möjlighet utökas till polisen.
Precis som när Ipredlagen infördes är det inte otänkbart att även en lagstiftning som ger polisen rätt att kräva ut dessa personuppgifter kommer att leda till fler anonymiseringstjänster och därmed försvåra för det brottsbekämpande arbetet. Inte heller är det för mig som grön endast viktigt med kvantitet när det gäller polisfrågor. Jag tror inte att lösningen på alla problem är fler poliser.
Jag tror att det är helt andra saker som behövs för att minska brotten och öka tryggheten, till exempel att arbeta mot fattigdom, utsatthet och missbruk och att ge unga en framtidstro och se till att polisen kan arbeta effektivt och få stöd i sina upplevelser. Personer som har krävande arbeten där de möter svåra berättelser, livsöden och traumatiska händelser varje dag, som poliser, är i behov av handledning för att kunna hantera och bearbeta händelserna.
Det är inte någon vanlig debriefing det handlar om, utan det som beskrivs i reservation 3 är personalhandledning som ska vara obligatorisk. Redan våren 2006 gjorde riksdagen ett tillkännagivande om detta på förslag från justitieutskottet, men trots riksdagens beslut och trots att Rikspolisstyrelsen har tagit fram ett projekt är så kallad vardagshandledning ännu inte fullt genomförd i polismyndigheterna. Det är viktigt att detta snarast sker.
Det är av högsta vikt att poliser genomgår obligatorisk handledning för att inte de svåra upplevelserna ska hanteras på ett olämpligt sätt. Om man inte får möjlighet att bearbeta svåra upplevelser riskerar hjärnan att hantera detta genom att man till exempel kan bli avtrubbad, cynisk eller bryta ihop. Detta är varken humant, rättssäkert eller särskilt effektivt för det brottsbekämpande arbetet. Herr talman!
Trots att Sverige var det första landet i världen att införa extraterritoriell lagstiftning som möjliggör lagföring av svenskar för bland annat sexualbrott mot barn begångna utomlands finns det fortfarande ytterst få fällande domar i Sverige. Huvudregeln är att brott ska beivras där de har begåtts, men i förhållande till andra brottsområden är skillnaden markant.
En anledning till detta är att brottsområdet som sådant inte har varit, och fortsättningsvis inte heller är, ett prioriterat brottsområde. En annan anledning är att anmälningar av detta slag har lagts ned per automatik för att de ansetts vara för svåra att utreda.
Många gånger har inte ens den misstänkte hörts eller nåtts med information om att han eller hon har varit misstänkt, vilket bidragit ytterligare till den gängse uppfattningen, att det är riskfritt att utnyttja barn sexuellt utomlands. Anmälningsbenägenheten är mycket liten när det gäller brott som barnsexturism. Vad avsaknaden av anmälningar från enskilda individer, till exempel medresenärer, beror på är okänt.
En förklaring kan vara att de saknar kännedom om att det är olagligt och att det går att anmäla på plats. Än mindre vet de att det går att anmäla i Sverige. En annan anledning kan vara att man inte litar på den lokala polisen och inte känner till de olika anmälningskanalerna samt att det känns lönlöst att anmäla i Sverige eftersom anmälan inte kommer att leda någonstans. Det gäller i synnerhet om det rör sig om okända offer och förövare.
För att underlätta möjligheten att anmäla har man exempelvis i Thailand inrättat en telefonfunktion för att kunna ta emot tips om barnsexturister. Detta har skett i samverkan mellan den svenska polisen och den svenska ambassaden. Exemplet borde få fler efterföljare i länder där svensk barnsexturism är vanligt. Sverige får kritik för att man gör för lite på det här området.
Så sent som förra året fick Sverige kritik från FN:s barnrättskommitté för att man gör för lite i arbetet mot barnsexturism. FN:s barnrättskommitté underströk att Sverige måste "increase its efforts to prevent and combat the worrying phenomenon of child sex tourism".
Sverige måste ta kritiken från FN på allvar och i enlighet med reservation 10 öka insatserna för att nå målet, som det uttrycks i handlingsplanen mot sexuell exploatering av barn: Inga barn i andra länder ska utsättas för sexuell exploatering av personer från Sverige.