KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Stenberg (S):
Jag sade i mitt inledningsanförande att jag i vardagstal kallar det för 450 NMT-systemet. Då är det lättare för arjeplogarna därhemma att förstå vilket system jag talar om. Jag vet mycket väl att det heter 2000CDMA1X. I dag har tillståndet till det gamla 450-nätet auktionerats ut och köpts, precis som ministern säger.
I dag innehas det av ett företag som heter Access Industries, och Net 1 heter bolaget som levererar tjänsterna. Det är stora bolag med kunskap om telekombranschen. En sak förstår jag inte riktigt, och det kan ministern kanske reda ut.
I tillstånden finns en punkt som heter 2.1 som lyder: Med täckning avses en signalstyrka som medger tal med handburen terminal på 1,7 meters höjd utomhus med en ytsannolikhet om 90 procent. Vidare står det att täckningsgraden ska vara 80 procent av landytan i varje enskilt län i Sverige och att tillståndshavaren ska se till att det tillhandahålls allmän tillgänglig elektronisk kommunikationstjänst i täckningsområdena.
Om den första delen i tillståndet, 2.1, där man skriver om den handburna terminalen är borttagen kan väl ministern bekräfta det, för det har jag i sådant fall helt missat. Det delas alltså inte ut några bonuspoäng till operatören för 91 procents täckningsgrad över Sverige när det är 80 procent i varje län som gäller enligt tillståndskravet.
Om det fortfarande står "handburen terminal" och jag tittar på operatörens hemsida och klickar på svaret på just den delen av kravet, så måste jag få citera en väns kommentar, för den var rätt humoristisk: "Så chict att ha en lur med en sladd till själva mobiltelefonen." Den telefon som visas på bild är nämligen ganska lik en vanlig bordstelefon med en sladd från enheten till själva luren.
Det var vad jag hittade på hemsidan, men jag kan ju ha fel. Varför ställer jag dessa frågor? Jo, för att jag gjorde en täckningssökning på min hemkommun hos operatören, och täckningsgraden visade sig vara 49 procent. Jag och alla arjeplogare som bor i detta område faller alltså under de 20 procent som inte behöver täckas fullt ut. Det kan förklara en del av mina frågor och min upprördhet. Herr talman!
Ministern skrev i ett skriftligt svar på min fråga den 20 april: "I motsats till vad Maria Stenberg grundar sin fråga på tillhandahålls mobiltelefoni av tillståndshavaren AINMT Sverige AB." Jag har försökt köpa ett mobiltelefonabonnemang från operatören via deras hemsida, men det gick inte. Jag citerar deras kundtjänstsvar till mig: "Vi kan tyvärr inte erbjuda dig något mobilabonnemang i dagsläget.
Du får hålla dig uppdaterad, för det är något som vi jobbar på. Vi kan inte svara på när det kommer." Jag är intresserad av den tekniska möjligheten som frekvensen kan ge oss som bor glest, därav mina frågor och funderingar. Jag har två frågor: Är delen med den handburna enheten borttagen?
Vad tänker statsrådet göra om hon inte är nöjd med att operatören inte tillhandahåller mobiltelefoni i en vanlig mobiltelefon - alltså utan en chic liten sladd?
Maria Stenberg (S):
Det var själva poängen med det gamla NMT 450-systemet. Det var ett system som var lite specifikt för oss som bor perifert där det är långt mellan människor. Det var det unika med det. Det är så bedrövligt att man inte erbjuder mobiltelefoni.
För mig är det två olika saker. Vad jag försökte säga i mitt inledningsanförande var att mobiltelefonen blir allt viktigare i dag. Här finns sms, mms och så vidare. Man får den ena tjänsten efter den andra i mobilen. Jag konstaterar att ministern inte svarar mig om den här delen, 2.1, i tillståndskravet där man skriver om det som handlar om den handburna terminalen.
Om det har försvunnit och man har beslutat att ta bort det har jag i sådana fall missat det. Hur det än är kan man väl lite humoristiskt säga att visst är det väl chict att ha en lur med en sladd till själva mobilen, men även vi som bor i glesbygd vill gärna ha en handburen enhet som ser ut som den här telefonen som jag håller i min hand.
Maria Stenberg (S):
Jag vill börja med att tacka arbetsmarknadsministern för svaret. Jag hoppas att arbetsmarknadsminister Littorin fortfarande är vid god debattvigör efter dagens alla debatter. Klart är att dagens borgerliga arbetsmarknadspolitik och konsekvenserna av den är ett ämne som berör många, inte bara oss här i kammaren utan mest och främst de många arbetslösa.
Den senaste siffran, som kom i dag, på arbetslösheten är helt otroliga 9,8 procent. Bakom den skyhöga siffran finns människor av kött och blod, arbetslösa unga och arbetslösa äldre människor som lever, bor och har sin vardag runt omkring i vårt avlånga land. Just vårt avlånga land med stora variationer i avstånd och tillgång till utbildningsmöjligheter är värt en egen debatt, men det var inte den ingång jag hade på interpellationen.
Min ingång i den här debatten handlar om på vilket sätt arbetsgivare och alla dessa arbetslösa och arbetssökande kan mötas och tycke uppstå och på vilket sätt arbetsmarknadsministern tänkte sig att hans politik skulle stödja både arbetsgivare och arbetssökande i försöket att hitta varandra.
Problemet är, som jag hänvisar till i min interpellation, att Svenskt Näringsliv har skrivit en rapport som visar att vart femte rekryteringsförsök från arbetsgivarnas sida har misslyckats. Det är inte bara Svenskt Näringsliv som säger så. Organisationen Företagarna brukar lyfta fram precis samma problembild, det vill säga att det är ganska knepigt och ibland till och med mycket svårt att hitta den kompetens som krävs för de jobb som man just då söker folk till.
Min fråga handlar om vad arbetsmarknadsminister Littorin tänker göra åt problemet med att arbetslösa uppenbarligen inte rustas med utbildning för att bli anställningsbara. Både jag och arbetsmarknadsministern möter säkert människor med många olika livshistorier och därmed skiftande utmaningar och möjligheter att få ett nytt jobb om det skulle behövas. Alla människor är inte stöpta i samma form.
Därför blir den borgerliga fixeringen i arbetsmarknadspolitiken, som innebär näst intill bara matchning och coachning, helt obegriplig för en arbetslös som behöver en ny chans i form av en utbildning innan den personen blir anställningsbar. Låt mig berätta kort om en livshistoria och en krossad dröm om ett jobb. Jag träffade Malin som är arbetslös och just nu finns i fas 2.
Hon hade just fått en praktikplats och då även chans till ett jobb hos den arbetsgivaren om hon bara kunde få ta del av den kompetenshöjande utbildning som krävdes för just det jobbet. Det var faktiskt så att hon närmade sig fas 3 med stormsteg, så nu gällde det ju. Jobbet krävde en arbetsmarknadsutbildning - om hon fick den skulle jobbet vara hennes. Men vad inträffar då?
Jo, hon får inte någon arbetsmarknadsutbildning därför att hon mitt i utbildningsperioden skulle hamna i fas 3, och det innebär stopp i maskineriet hos Arbetsförmedlingen. Hur kan detta vara möjligt? Är det ett bra sätt att rusta människor för nya jobb och nya möjligheter på arbetsmarknaden, arbetsmarknadsminister Littorin?
Maria Stenberg (S):
Det kan hända att arbetsmarknadsminister Littorin tycker att det är trevligare att diskutera att man misslyckas med rekryteringen. Men det tyder på en skev fördelning. När du har en arbetslöshet på 9,8 procent och misslyckas med rekryteringen är det uppenbart något fel i politiken.
Jag har mött många som skulle behöva börja om med en grundläggande gymnasieutbildning eftersom de helt saknar den eller den inte är komplett. Vi ser också bland våra unga i dag att de inte har en fullständig eller komplett gymnasieutbildning.
Men eftersom den borgerliga regeringen började sin regeringsperiod med att rensa bort en tredjedel av komvuxplatserna ute i kommunerna är det inte så lätt att få den chansen i dag när man skulle behöva komplettera och läsa upp via en vuxenutbildningsplats.
Man kan krasst konstatera att det tack vare den borgerliga regeringen finns nästan 42 000 färre platser på komvux nu när det är lågkonjunktur och jobbkris och massarbetslöshet än när det var högkonjunktur. Var tredje utbildningsplats i komvux är puts väck i den borgerliga regeringens budget.
Det kan inte vara helt okänt för arbetsmarknadsministern att det går mycket fortare att rasera än att mödosamt bygga upp det som raserats har. Priset för de borgerliga besluten får betalas av Malin och många med henne som helt krasst fått sina livschanser klart begränsade i och med besluten. Det är en orättvis politik, arbetsmarknadsminister Littorin. Och om jag ska vara ärlig är det faktiskt en rätt omodern och gammaldags politik.
Frågan kvarstår. Trots att arbetsmarknadsministern har rabblat upp en del svar upplever Malin att hennes chanser till ett nytt jobb via en utbildning minskar för varje dag som går. Och Svenskt Näringslivs rapport visar på svårigheterna för dem att mötas i en lyckad rekrytering om hon inte får möjlighet till en utbildning.
Min och många andras fråga till arbetsmarknadsministern är: Hur, när och var ska de 9,8 procenten arbetslösa och Svenskt Näringsliv och företagarna mötas för att vi inte ska behöva uppleva nya rapporter där man visar att det är svårighet att hitta rätt kompetens till de jobb som faktiskt finns?
Det hjälper inte riktigt att rada upp en massa åtgärder om de inte finns där ute bland de arbetssökande. Malin upplever fortfarande att hennes chanser är klart begränsade, för hon fick inte chansen till den korta arbetsmarknadsutbildning som skulle ha inneburit att hon hade kunnat få ett jobb på den arbetsplats där hon i dag har en praktikplats.
Hon riskerade nämligen att hamna i fas 3, och då var det tvärstopp i hela maskineriet på Arbetsförmedlingen. Det måste ju politiken någonstans ta ansvar för. Hur och var och när får människor nya livschanser och utbildningsmöjligheter i arbetsmarknadsminister Littorins Sverige?
Maria Stenberg (S):
Jag är fullständigt övertygad om att näringsutskottets ledamöter har debatter med Maud Olofsson som är arbetsmarknadsminister Littorins kompanjon i regeringen med ansvar för näringspolitiken. Interpellationsdebatterna här i kammaren handlar ju om att oppositionen granskar och frågar ansvarig regering och dess företrädare om effekterna av den förda dagspolitiken.
Av den långa rad interpellationer vi har haft i dag kan vi se att arbetsmarknadspolitik engagerar. Jag ska ta chansen att berätta om vårt rödgröna politiska alternativ. Vi är övertygade om att det finns ett bättre Sverige. Sverige kan verkligen bättre. Sverige ska återigen bli möjligheternas land med en rödgrön politik i framtiden.
Vår främsta prioritet är kampen för fler jobb, inte minst för unga. Arbetsmarknadsminister Littorin hade för en stund sedan en debatt om kvinnors möjligheter. När vi nu debatterar våra olika regeringsalternativ vill jag säga att arbetsmarknadsminister Littorin har en regeringskamrat i Kristdemokraterna som har infört ett vårdnadsbidrag.
Då kan jag ställa frågan: På vilket sätt bidrar vårdnadsbidraget till att kvinnor arbetar mer? Räknas inte varje arbetad timma även där? Vi kan bolla fram och tillbaka. För oss socialdemokrater handlar det om att kunskap i grunden är makt.
Den makten vill vi återföra till människor så att man har möjlighet att gå en utbildning - en grundläggande gymnasieutbildning eller en arbetsmarknadsutbildning - så att man inte hamnar i den statistik som Svenskt Näringsliv rapporterar om, nämligen att man inte är anställningsbar eftersom man inte har rätt utbildning. Det är klart att Sverige kan bättre. Det finns ett alternativ. Det finns ett rödgrönt politiskt alternativ i dag.
Maria Stenberg (S):
Jag tycker inte att det är bra nog när arbetsmarknadsministern står i riksdagens kammare och talar med mild röst om att de som rasat in i fas 3 inte kan gå från de ena jobbet till det andra och att man måste vara lite försiktig och att det måste finnas tid. Jag vet inte om statsrådet har glömt att ni har försämrat på många områden i a-kassan.
Ni har också försämrat för människor att göra omställningar, utan dag ett när du är arbetslös ska du packa ihop och flytta. Det kanske inte statsrådet inte riktigt kommer ihåg. De som företräder den borgerliga politiken brukar länge och kärleksfullt beskriva marginaleffekter och inlåsningseffekter av skatter. Det brukar vara ett mycket kärt ämne för nästan alla borgerliga politiker.
Men sällan eller aldrig får jag höra att de talar med känsla och beskriver inlåsningseffekterna för alla de människor som rasar in i fas 3 utan jobb och utbildningsmöjligheter i sikte. Den sortens bekännelse får vi från oppositionen klämma fram. Det finns människor som rasar in i fas 3 som är en arbetskraftsresurs.
Man borde med känsla och ambition kunna hjälpa och se till att de rustas för de nya jobben. Men då måste man titta på hela kedjan. Man kan inte försämra ersättningarna i a-kassan och göra dem mer stelbenta och ha stelbenta regler i sjukförsäkringarna. Många av dessa människor har kanske också en skör hälsa. Fru talman! Vi har talat om kompetens och att människor behöver nya utbildningsmöjligheter.
Men det behövs också ett politiskt krafttag för att höja, bredda och verkligen försäkra sig om att många människor kan få möjligheten att få sina kompetens- och utbildningsbehov fyllda. Precis som Ylva Johansson sade finns det en TCO-rapport att titta på när det gäller unga under 25 år. Där tror jag att det kommer att bli stora bekymmer i framtiden.
Maria Stenberg (S):
Som jag tidigare sagt är det viktigt att debattera just den här reformen. Den är viktig. Eftersom den kallas för århundrades integrationsåtgärd måste det finnas ett väldigt stort intresse för att se till att den fungerar. Man kan konstatera att det kanske inte går att dra så omfattande slutsatser efter fem månader.
Men siffrorna säger att av ungefär 2 650 nyanlända har 770 personer fått en lots som så att säga ska vara ingången till arbetsmarknaden och som ska se till att man får ett jobb och får ta del av arbetslivet. Roger Haddad talade om lotssystemet.
Men jag funderar på hur kvaliteten i lotsföretaget blir när hela månadsersättningen bygger på tre timmar. Från lotsföretaget ska man träffa sina nyanlända tre timmar på en månad. Av de tre timmarna är två garanterade individuellt.
Om man räknar på det kan man säga att den nyanlände garanteras 72 timmar från sitt lotsföretag. Men det är inte ens två 40-timmarsarbetsveckor. Ändå är detta århundradets stora integrationsåtgärd. Det här är vad dessa människor garanteras.
Då kan man bli bekymrad över att så mycket krut läggs på just den delen. Sveriges Kommuner och Landsting gjorde en studie 2008. Det är alltså inte så att Arbetsförmedlingen under tiden inte haft något ansvar för nyanlända och flyktingar - man har faktiskt haft ett ansvar.
I SKL-studien 2008 konstateras att en av tre nyanlända i åldern 16-64 år var inskriven hos Arbetsförmedlingen - okej. Men åtta av tio fick över huvud taget ingen insats. En annan orättvisa i systemet var att män dubbelt så ofta som kvinnor fick insatser.
Ytterligare en orättvisa var att de nyanlända som har svårast att komma in på svensk arbetsmarknad fick insatser hälften så ofta som alla andra. Två år senare sjösätts århundradets integrationsåtgärd. Ansvaret läggs på Arbetsförmedlingen, vilket är bra. Men vis av erfarenhet och vid en titt bakåt måste man kunna dra vissa slutsatser framåt.
Kan arbetsmarknadsministern säga att det är så att de nyanlända med den här reformen har fått tillgång till flera praktikplatser, får träffa flera arbetsgivare och flera företagare och så att säga får ta en större del än tidigare av det svenska samhället?
Kan man när undersökningen från 2008 visar att Arbetsförmedlingen inte var så himla duktig säga att Arbetsförmedlingen nu - två ett halvt år senare - liksom är ready to go och verkligen kan ta sitt uppdrag på fullaste allvar, fylla kostymen och se till att det här, som den borgerliga regeringen hävdar, blir århundradets integrationsinsats?
I vissa studier som gjorts uttrycks farhågor för att detta inte så blir så bra och för att man inte har så lång tid på sig. Två år är ändå inte så lång tid. Att man garanteras 72 timmar hos sitt lotsföretag kan jag inte säga är århundradets reform.
Maria Stenberg (S):
Det kanske är så att arbetsmarknadsministern och den borgerliga regeringen tror endast på privatisering, valfrihet och nya coacher och lotsar. Socialdemokraterna är mer intresserade av att se resultat. Arbetsmarknadsministern försöker måla upp bilden att vi socialdemokratiska debattörer inte skulle vara överens.
Men det är den borgerliga regeringen som har lagstiftat om etableringsreformen. Det är inte någon socialdemokrat. De nyanlända som kommer till små kommuner ute på landsbygden och glesbygden kanske i bästa fall också ska få ha sin valfrihet. Om de omfattas av det i ett borgerligt samhällsbygge vet jag inte.
Jag vill med min interpellation säga att det är viktigt att följa utvecklingen, så att det inte blir katastrofalt och verkningslöst. Det är bara att titta på utvecklingen för de långtidsarbetslösa, människor som rasslar in i fas 3. Det kallar jag för verkningslös arbetsmarknadspolitik. Det finns en del personer som inte omfattas av rätten till etablering.
Det är i många fall kvinnor som kommer till Sverige som anhöriginvandrare och har en anknytningsperson. I många fall blir de kanske helt försörjda av anknytningspersonerna. Med andra ord kan man säga att en del av dessa kvinnor hamnar helt i händerna på de männen när de kommer till ett helt främmande land. De försörjs av och bor tillsammans med en anknytningsperson, ofta en man, och omfattas inte av rätten till etableringsplan.
De omfattas kanske inte av möjligheten att gå till egen försörjning. Där tycker jag att man har brustit i jämställdhetsperspektivet när man genomförde denna reform. Man har inte analyserat vad det innebär för ett antal människor som kommer till Sverige att de inte omfattas av det här. I många fall är det kvinnor.
Maria Stenberg (S):
Arbetsmarknadsministern räknade i sitt inlägg upp bristyrkena, var de finns i framtiden och vad som krävs för att man ska kunna bli läkare, sjuksköterska - alla de yrken som ministern räknade upp. Det är där bristyrken finns i framtiden.
Då undrar jag: Vilka ungdomar ska gå på de yrkesprogram som inte ger behörighet till de bristyrken som arbetsmarknadsministern ser framför sig? Vilka ungdomar ska gå där?
Varför har man minskat antalet platser på komvux, minskat antalet platser på arbetsmarknadsutbildningar? Nej, det är inte så att Socialdemokraterna tror att korta arbetsmarknadsutbildningar ska lösa allting på arbetsmarknaden. Om vi hade trott det hade vi inte under vår regeringstid infört Kunskapslyftet.
Om vi hade trott det hade vi inte byggt ut högskolor och universitet så att de nådde människor som bor långt ut i landet. Vi hade inte gjort det om vi hade trott att korta arbetsmarknadsutbildningar skulle lösa svensk arbetsmarknads alla problem. Jag blir bekymrad när ministern talar om dessa bristyrken.
Vilka unga ska gå på den borgerliga regeringens yrkesprogram som gör att de inte kan gå vidare till eventuella bristyrken senare i livet? När det gäller ministerns skrivning i svaret om full sysselsättning är det i dag 65 procent som är sysselsatta, arbetsmarknadsministern.
Det är väldigt, väldigt långt från full sysselsättning. Jag tror att den borgerliga regeringen behöver ta ett nytt och ett bättre tag om arbetsmarknadspolitiken.
Maria Stenberg (S):
Då halkar vi tillbaka i problematiken med framtida rekryteringar inom vård och omsorg och välfärden, ni vet den som berör barn, gamla, skola och så vidare. Jag är undersköterska till yrket och har arbetat deltid inom äldreomsorgen ända tills jag blev riksdagsledamot 2002. Möjligheten att få jobba heltid är begränsad till några tjänster per arbetsställe.
Nu hoppas och tror jag att det blir bättre för de studenter som kastar sina mössor i skyn här under flera dagar. Men jag tvivlar på den saken när jag ser utvecklingen. Då pratar jag inte om den kommunala arbetsmarknaden och landstingsarbetsmarknaden, utan jag tittar mest på den privata tjänstesektorn, som är en annan del av arbetsmarknaden som har rätt många nya och unga anställda och som erbjuder ganska otrygga anställningar under väldigt korta tider. Det är det jag menar.
För dagens färdigutbildade undersköterskor, måltidsbiträden eller barnskötare, som står för upprätthållandet av välfärden, väntar deltidsjobb och alltför sällan faktiskt en trygg visstidsanställning. De som nu ska hålla uppe välfärden ställs ju i något slags vänteläge i ett par år.
Dagens problem är att det där vänteläget, väntan på en trygg visstidsanställning, bara blir längre och längre och längre. Jag bor i Norrbottens inland i en väldigt liten kommun. Där oroar vi oss rätt mycket för hur vi ska lösa framtidens rekrytering när det gäller jobb inom välfärdssektorn.
Det handlar inte om att vi inte har tagit del av statsrådets myndigheters kunskap om demografi, utan det handlar mer om att vi bor i en liten kommun med en åldrande befolkning, en krympande kommunekonomi och där inflyttningen är mindre än utflyttningen.
Statsrådet skulle kunna ringa till kommunstyrelsens ordförande i Arvidsjaur och prata med honom och höra hans berättelse om hur orolig han är över just rekryteringen till välfärdsjobben. Det handlar ju om vården av barn, sjuka och gamla.
Därför säger jag så här: Lösningen för äldreomsorgen, skolan eller förskolan är inte, som jag ser det, det som finansministern framförde, nämligen att ingångslönerna i de här yrkena skulle behöva sänkas för att man skulle kunna förbättra rekryteringen. Jag skulle vilja säga att det är tvärtom.
Bättre löner och möjlighet till heltid och en god arbetsmiljö som inte sliter ned människor är väl en av framgångsfaktorerna eller medicinen för den framtida rekryteringen. Det finns nog inte en kommun eller ett landsting som inte har tittat på hur demografin ser ut. De vet vilka pensionsavgångar som väntar. Det handlar om hela den här missmatchningen på arbetsmarknaden.
Den borgerliga nya gymnasieskolan är en del av den framtida missen i matchningen. Vi kan ju se att unga är smarta, så smarta att de inser att de borgerliga nya gymnasieprogrammen kan bli en återvändsgränd för dem. Därför minskar söktrycket på yrkesprogrammen. Unga inser att om de går på det här gymnasieprogrammet innebär det att de blir vid sin läst, så att säga.
Det vill man inte när man är ung i dag. Min fråga är om arbetsmarknadsministern delar finansministerns, tillika partikamrat, uppfattning att en av lösningarna i fråga om rekryteringen för framtiden inom vård och omsorg är sänkta ingångslöner.
Maria Stenberg (S):
Det är med viss förvåning jag hör statsrådet hänvisa till lönekartläggningen som ett verktyg när det gäller arbetsmarknadspolitik och hur det ser ut på arbetsplatserna.
Jag vet inte om statsrådet helt har glömt att den borgerliga regeringen kraftigt har försämrat lönekartläggningen som ett verktyg för att upptäcka oskäliga skillnader i lön mellan kvinnor och män. Om man har jobbat hela sitt yrkesliv inom en kår klappar naturligtvis hjärtat hårt för den.
Vi socialdemokrater konstaterar att det gäller att skapa en vård och omsorg i världsklass för våra äldre och våra barn. Då behöver vi arbetskraft med bästa möjliga kompetens. Därför säger vi att det är dags att återinföra utbildningsvikariaten inom vård och omsorg. De ger den personal som finns inom yrkena möjlighet till nödvändig kompetensutveckling.
På det sättet kan de kanske förhandla fram en bättre löneutveckling. Utbildningsvikariaten skulle också ge en långtidsarbetslös möjlighet att få in en fot på arbetsmarknaden och upprätthålla arbetslinjen, som den borgerliga regeringen pratar så varmt om. Att införa utbildningsvikariat inom vård och omsorg är ett steg och en politisk tanke när det gäller hur man skulle kunna lösa rekryteringen.
Vi socialdemokrater har också konstaterat att rätten till ett sommarjobb är jätteviktig om man går på vård- och omsorgslinjen. Det är också viktigt att veta att man har chans att få ett heltidsarbete när man är färdig med sin utbildning. Det finns politiska tankar, om man vill uttrycka dem.