KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anders W Jonsson (C):
Det blir så uppenbart i det här replikskiftet vilken skild syn Vänsterpartiet och Centerpartiet har på företagande. Om en företagare köper ett företag i dag och vidareutvecklar det så att det om fem eller tio år är mycket mer värt och vederbörande kan få in mer pengar när företaget säljs tycker vi att det är en bra och positiv utveckling, oavsett om det handlar om att ta över ett äldreboende, en affär eller ett apotek. Det är i grunden något positivt.
I Vänsterpartiets värld ska man, om man tar över ett företag i dag, helst se till att man går med förlust när man säljer det fem eller tio år senare eller också sälja det till samma pris. Annars är det inte bra - då har man gjort en oskälig vinst. Karin Rågsjö säger att hennes känsla inte är att apotekstätheten har ökat i Blekinge, men man kan inte gå på sin känsla när det gäller apotekstätheten.
Här finns hårda fakta. Sverige var ett av de absolut mest apoteksglesa länderna i Europa. Vi hade ett apotek per 10 000 invånare. Snittet i Europa låg på ett per 4 000. I dag har vi ett apotek per 8 000 invånare. Det län där apotekstätheten har ökat mest är Blekinge. Det län som fortfarande ligger i topp när det gäller apotekstäthet är Jämtland. Det är fakta. Det är bara att ta till sig och läsa in och se.
Där behöver man inte gå på någon vänsterpartistisk politisk känsla, utan där kan man ta till sig de fakta som finns. Om man tittar på utvecklingen på svenska apotek ser man att farmaceuterna inte har börjat ge hudmassage. Det är en vrångbild. Det handlar om att utveckla farmaceutiska tjänster. Man kan via internet gå in och prenumerera på sina läkemedel och få rådgivning på ett helt annat sätt än tidigare. Vi har fått en öppenhet så att det blir betydligt bättre tillgänglighet.
Vi ser i dag en jättespännande utveckling på apoteksmarknaden som jag hoppas får fortsätta.
Anders W Jonsson (C):
Min fråga går till statsrådet Hellmark Knutsson. Läkarbristen i de fyra nordligaste landstingen är ett jätteproblem. Det blir inte bättre av att vänsterpartierna gör allt de kan för att skrämma bort alla läkare som vill jobba hos privata vårdgivare. Längst har man gått i Västernorrland, där man till och med vill sätta stopp för de privata hälsocentralerna. En positiv kraft under åren har varit den regionaliserade läkarutbildningen.
I dag bedriver man läkarutbildning i såväl Luleå som Sundsvall och Östersund, förutom i Umeå. Vi vet att närmare 80 procent av de läkarstudenter som läser på dessa utlokaliserade program väljer att stanna kvar och göra sin AT där. Nu har Umeå universitet aviserat att man tänker sätta stopp för detta. Man vill dra ned på den regionaliserade läkarutbildningen. Detta skulle få förödande konsekvenser för läkartillgången i Norrland.
Min fråga till statsrådet Hellmark Knutsson är: Vad kommer statsrådet att göra för att garantera en regionaliserad läkarutbildning i norra Sverige?
Anders W Jonsson (C):
Jag vill tacka statsrådet för svaret. Under Alliansens åtta år vid regeringsmakten byggde man ut läkarutbildningen från 900 platser till 1 400 platser. Inte minst var det en satsning på den norra regionen. Jag blir lite förvånad över den passivitet som statsrådet uppvisar. Här har vi ett allvarligt hot mot läkarförsörjningen i hela Norrland.
Inte minst gäller det den klappjakt som man från vänstersidan bedriver på de privata sjukvårdsorganisatörerna där uppe. Och nu är Umeå universitet berett att rikta ett verkligt dråpslag mot den regionaliserade läkarutbildningen. Statsrådet nöjer sig med att säga att detta är upp till Umeå universitet och att hon inte tänker lägga sig i det. Det är ju i praktiken det svaret som ges.
Jag hoppas verkligen att statsrådet nu utnyttjar möjligheten att ta direktkontakt med Umeå universitet och förklara att detta är en fråga av yttersta betydelse för att vi ska kunna garantera en bra och säker sjukvård i hela Norrlands inland.
Anders W Jonsson (C):
Jag håller helt och hållet med ministern om att det är en allvarlig situation vi har i Sverige. Vi har stora hälsoklyftor. De har ökat under senare år, till stor del beroende på att vi under ett antal år har haft en stor invandring. Det påverkar också detta. Vi vet att det krävs generella insatser. Det krävs att vi ser till att människor kommer i arbete och att vi får en fungerande skola. Jag håller också helt med ministern om att det krävs större resurser till den svenska välfärdssektorn.
Ministern nämner 10 miljarder som har tillförts den generella välfärden. De ska ställas i relation till alliansåren, då statsbidragen ökade med i storleksordningen 45 miljarder och då det totalt sett gick uppemot 150 miljarder mer till kommunsektorn eftersom fler människor kom i arbete. Det viktiga är dock att inte gömma sig bakom att det krävs generella insatser och mer pengar till landstingen.
Vi har ett specifikt problem framför oss som vi diskuterar i den här interpellationsdebatten, nämligen att det är sju gånger så stor risk att en kvinna född i ett annat land dör vid förlossningen. Det är också fem gånger så stor risk att hennes barn dör i samband med förlossningen. Man kan inte gömma sig, utan man måste fundera på vad vi kan göra här och nu - konkret.
Ministern har faktiskt i sin hand två av de absolut viktigaste verktygen för att påverka detta. Det handlar för det första om att se till att vi får statistik och möjligheter att följa upp hur utvecklingen ser ut på det här området. Det har nämligen visat sig vara ett av de absolut mest effektiva verktygen vad gäller att förändra svensk hälso- och sjukvård.
Det handlar inte alltid om ekonomiska resurser, utan det handlar minst lika ofta om att implementera nya arbetssätt och öka på utbildningsinsatser. Min första fråga till ministern är därför om han nu är beredd att se till att Socialstyrelsen redovisar hållbar statistik och hållbara uppföljningsmöjligheter på det här området.
Det gäller risken för den nyanlända kvinnan - kvinnan som är född i ett annat land - att dö vid förlossningen respektive risken för hennes barn att dö. Bara det kommer nämligen att innebära att man kan fokusera på det här området.
Min andra fråga till ministern handlar om det andra verktyg han faktiskt har skaffat sig, nämligen ett antal hundra miljoner kronor som ska ut till de svenska landstingen för att förbättra förlossningsvården, mödrahälsovården och kvinnosjukvården i primärvården. Är han beredd att se till att de pengarna faktiskt går till att åtgärda det jag skulle säga är en av de absolut största hälsoklyftorna vi har i den svenska sjukvården?
Det är två konkreta frågor till ministern, som har verktygen i sin hand. Är han beredd att gå från ord till handling och inte bara gömma sig bakom Folkhälsokommissionen och generella åtgärder? Är han beredd att faktiskt fokusera på problemet?
Anders W Jonsson (C):
Den här interpellationsdebatten visar på den stora skillnad som finns mellan sjukvårdsministerns sätt och mitt sätt att se på en fråga, nämligen hur vi ska se till att få mer pengar till den svenska välfärden. Ministern står för en regering som tror att kraftiga skattehöjningar på jobb och företagande ger mer skatteintäkter som sedan kan ge mer pengar till den svenska välfärden. Jag tror precis tvärtom.
Vi visade under våra åtta år med alliansregeringar att vi kunde genomföra stora skattesänkningar, i storleksordningen 140 miljarder, samtidigt som vi kunde konstatera att landstings- och kommunsektorn 2014 hade i storleksordningen 150 miljarder mer att tillgå för välfärdssatsningar än de hade 2006. Därmed har vi visat att det inte är skattehöjningar som leder till mer resurser till välfärden; snarare kan det vara tvärtom.
Jag är nöjd med den andra delen i interpellationsdebatten. Jag förstår att ministern är beredd att följa upp den här hälsoklyftan på ett allvarligt sätt, nämligen genom att i den informella kontakten med Socialstyrelsen se till att vi får instrument som gör att vi i Sverige noga kan följa hur klyftan ska minska. Det är inte rimligt att risken att dö vid förlossning ska vara sju gånger större för en utlandsfödd kvinna.
Det är inte rimligt att risken att dö ska vara fem gånger så stor för hennes barn. Jag utgår från att ministern kommer att se till att få fram verktyget för att kunna mäta, följa och se utvecklingen. Jag hoppas också att ministern kommer att ta chansen att se till att de pengar som nu är avsatta för att stärka förlossningsvård och mödrahälsovård inte smetas ut jämnt utan faktiskt kommer de sämst ställda till godo.
Därför är jag nöjd med resultatet av den här interpellationsdebatten.
Anders W Jonsson (C):
På mycket kort tid har antalet asylsökande ökat kraftigt. Det handlar om 80 000 på bara två månader. Läget är oerhört ansträngt vad gäller mottagandet. Vi har full respekt för att regeringen väljer att lägga fram ett antal förslag, även om vi ser förslagen som mycket problematiska och inte kommer att stödja dem. Vi ser en annan väg. I stället för att stoppa antalet asylsökande skulle vi kunna erbjuda flyktingar skydd men med en betydligt lägre standard än hittills.
Samtidigt som vi har att hantera den akuta situationen gäller det att också tänka framåt. 80 000 människor har kommit hit på kort tid. Om de ska bli en del av det svenska samhället, komma in och få jobb och bostad, krävs ganska stora reformer. Om vi inte kan lägga fram och besluta om dem nu kommer vi att behöva vidta akuta åtgärder och det blir panik.
Min fråga till statsministern är därför: När kommer regeringen med genomgripande förslag som gör att integrationsprocessen förbättras?
Anders W Jonsson (C):
Jag uppskattar att det hos statsministern finns ett genuint intresse för att göra något på det här området, men tyvärr går regeringens politik åt helt fel håll. När regeringen lägger fram förslag handlar det om höjda skatter och mer regelkrångel i ett läge där vi vet att nyckeln till att de nyanlända ska komma in i det svenska samhället heter småföretag. Vi befinner oss i ett helt nytt läge.
Det handlar inte bara om att ta hand om de asylsökande, utan det handlar också om hur vi ska få de 80 000 människor som redan finns här, de som kommit under de senaste månaderna, att komma in i det svenska samhället och få jobb och bostad. Här måste vi tänkta utanför boxen, och därför är min fråga: När kommer det genomgripande förslag på reformering inte bara av den svenska bostadsmarknaden utan också av arbetsmarknaden? Vi måste tänka helt nytt.
Det går inte att falla tillbaka till det traditionella sättet och säga att här finns människor som ska ha utbildning och som ska in på arbete den vägen. När kommer förslagen från regeringen?
Anders W Jonsson (C):
Ni har hört de här orden förut, men det gör dem inte mindre sanna: Det är jobb som är nyckeln till integration. I Centerpartiet tar vi detta på största allvar. Vi sitter inte och rullar tummarna och väntar på att det här ska lösa sig självt. I stället har vi lagt fram ett stort antal förslag på hur jobben kan bli fler, inte minst genom att man satsar på att företagen ska kunna växa och gör det lättare att anställa.
Men vi har också uppmanat arbetsmarknadens parter att ta sitt ansvar genom att sluta avtal om att anställa nyanlända som kanske saknar språkkunskaper och har bristfällig utbildning till lägre ingångslöner. Vi har också sagt att om arbetsmarknadens parter är beredda att göra detta tänker vi politiskt driva att man bör matcha det med sänkt inkomstskatt eller sänkta arbetsgivaravgifter. Fru talman!
Kritiken från statsministern mot Centerpartiets förslag om jobb för de nyanlända har inte direkt låtit vänta på sig. Det är något märkligt, särskilt som den enda i Sverige som har varit med om att sänka människors löner är just statsminister Löfven. Under sin tid som IF Metalls ordförande gjorde han ju en överenskommelse där man sänkte lönen för de flesta av Metalls medlemmar. Det var en överenskommelse som faktiskt innebar att det blev mindre pengar i plånboken för den anställde.
Min fråga till statsministern blir därför: Varför är det viktigare för statsministern att värna en IF Metall:ares jobb än att skapa möjligheter för nyanlända att komma in på den svenska arbetsmarknaden?
Anders W Jonsson (C):
Jag vill påminna statsministern om att grunden för den svenska modellen är att människor kommer i jobb. Vi har i dag en enorm utmaning. Det är 300 000 människor här i landet som saknar utbildning eller har bristfällig utbildning och dessutom inte kan det svenska språket.
I det läget har Centerpartiet föreslagit att arbetsmarknadens parter, tillsammans med oss politiker, måste vara beredda att ta ansvaret för det här genom att acceptera lägre ingångslöner för människor med bristfälliga kunskaper i svenska språket som dessutom har bristande utbildning. Det förvånande är de brösttoner som statsministern tar till i detta läge, när man från Metalls sida under krisen faktiskt var beredd att använda just precis det här instrumentet.
Då var det rätt, enligt statsministern, men det är inte rätt när det handlar om att lösa den enormt stora utmaning som vi i dag står inför i Sverige, nämligen hur de här 300 000 nyanlända med bristfällig utbildning och dessutom svaga kunskaper i svenska språket ska kunna komma in på arbetsmarknaden.
Anders W Jonsson (C):
Vi ser problemet med en tudelning av den svenska arbetsmarknaden, en uppdelning mellan dem som har jobb och dem som inte har jobb. Det har blivit ett A-lag och ett B-lag. Därför vill vi från Centerpartiet lägga fram konkreta förslag som gör att fler kan kliva in i värmen, in i jobbgemenskapen. Utan människor som jobbar kommer den svenska modellen, som Stefan Löfven så varmt förespråkar, att riskeras.
Utan människor som jobbar kommer det mindre resurser till välfärden. Ingångsjobb är en sådan brobyggare. Sänkta arbetsgivaravgifter är en annan. Men högre skatter innebär högre murar. Det är ett snävt fokus på dem som redan jobbar, på dem som redan är inne i värmen. Med denna ensidighet bygger man murarna starkare.
Det är helt fel väg att gå, inte minst i det läge som Sverige i dag befinner sig i. Socialdemokraterna skanderar att alla ska kunna leva på sin lön. Och jag håller med, men en egen lön är alltid bättre än ett bidrag. Faktum är att den ende i Sverige som har varit med om att sänka lönerna för dem som redan har ett jobb är Stefan Löfven.
Han öppnade den möjligheten i sin roll som IF Metalls ordförande, just utifrån att det var bättre att behålla jobbet än att bli bidragsberoende. Nu är det tyvärr ett annat ljud i skällan. Nu vill han inte låta arbetsmarknadens parter komma överens om avtal som skulle ge de nyanlända jobb till lägre ingångslöner. Nyanlända förvägras sitt första jobb för att Stefan Löfven egentligen slåss mot väderkvarnar.
Liksom Stefan Löfven vill vi utveckla den svenska modellen, men till skillnad från statsministern berättar vi också hur, nämligen med ingångsjobb. Jag kan också passa på att skicka ett lugnande meddelande till statsministern: Lägre ingångslöner leder till att nyanlända får jobb. Det leder inte till att de som redan har ett arbete får en lägre lön.
Däremot leder det tydligt till nya jobb, och då jobb som inte utförs i dag. Det borde, herr talman, vara ljuv musik i allas öron och inte minst i statsministerns öron. Han säger sig ju ha en jobbagenda, och dessutom har han ett löfte om Europas lägsta arbetslöshet som han ska uppfylla. Herr talman!
I Centerpartiet förväntar vi oss att regeringen all sin vakna tid ska vara fokuserad på att hitta lösningar som skapar fler jobb. Men tillåt mig att tvivla. Den gröna skatteväxlingen har blivit röda skattehöjningar. Id-krav och gränskontroller är det som ska värna asylrätten. Föräldrar ska skiljas från sina barn. Det här, herr talman, är helt fel väg för Sverige.
Anders W Jonsson (C):
Jag måste säga att den här debatten har gjort mig orolig. I stället för att låta människor jobba sig ur utanförskapet är det tydligt att de nyanlända ska förpassas till bidragssystem och väntan. Till den som kommer till det här landet och kanske till och med saknar sitt eget skriftspråk är budskapet att du ska gå igenom grundskolan, gymnasieskolan och kanske till och med högskolan, och först därefter kan du få ett jobb i det här landet. Fram till dess ska du leva på bidrag.
För oss i Centerpartiet är det självklart att ett jobb alltid är bättre än inget jobb alls. Det är bättre att snabbt börja jobba än att passiviseras. Herr talman! Jag är orolig. Jag är orolig över att vi har en regering som inte mäktar med att genomföra de reformer som krävs för att jobben ska bli fler. De är så upptagna med att skandera om den svenska modellen att de glömmer bort människorna bakom den.
Deras vilja att försvara systemen gör att människor kommer i kläm. Det handlar om tiotusentals människor. Nyanlända får inte en ärlig chans att bidra till vår gemensamma välfärd, att få kollegor, få en trygg tillvaro och kunna mötas vid kaffeautomaten. Centerpartiets förslag om ingångsjobb kan användas som en murbräcka mot arbetsmarknadens höga trösklar.
Vi har med oss en lång rad expertorgan i detta. Jag vill därför avslutningsvis rikta en uppmaning till regeringen. Inför ingångsjobb, och ge de här människorna en chans. Gärna utbildning, men först ett jobb. Det är hög tid för handling.
Anders W Jonsson (C):
Jag vill tacka Anna-Lena Sörenson för att hon tar upp två viktiga frågor i den här diskussionen. Den första är hur vi ska klara välfärdens framtida finansiering. Där har hon helt och hållet rätt - vi sänkte skatterna på jobb och företagande med 140 miljarder. Men om man tittar på de totala resurserna för kommun- och landstingssektorn, det vill säga de som har ansvaret för det här, ser man att de 2006 hade 656 miljarder till sitt förfogande.
År 2014 hade de 880 miljarder. Ni hörde rätt: 656 miljarder 2006 och 880 miljarder 2014. Om man står här och kallar det för en nedskärning av välfärdssektorn i Sverige behöver man lite extra räkneövningar, tror jag. Det här visar också på skillnaden mellan oss. Vi ser till att människor kommer i arbete.
Därmed får vi in mer skattepengar. På vänstersidan väljer man i stället att höja skatterna på jobb och företagande. Det kommer att leda till mindre pengar för vård, skola och omsorg. Vi har visat att vårt resonemang stämmer, och vi kommer tyvärr att få se konsekvensen av de kraftiga skattehöjningar som har gjorts. Vad gäller riktade statsbidrag välkomnar jag att Socialdemokraterna delar vår syn.
Men jag förstår också att man för att köpa Vänsterpartiets stöd är tvungen att dutta med de här små specialdestinerade bidragen. Det handlar om 100 miljoner här och 150 miljoner där. Det vore ju bättre om ni vore konsekventa, vilket vi har varit. Vi ser till att det i de riktade statsbidragen finns 12 miljarder mer per år. Det är ju det våra vänner i kommuner och landsting efterfrågar. De vill ha ekonomiska möjligheter att sköta sitt ansvar.
De vill inte ha pekpinnar från Helgeandsholmen.
Anders W Jonsson (C):
Jag tycker att det här är ett intressant replikskifte som tydligt visar skillnaden mellan Centerpartiet och Socialdemokraterna. Vi vill skapa mer pengar i den svenska välfärden genom att se till att fler människor kommer i arbete och att småföretagen kan växa. Fyra av fem nya jobb kommer i småföretagen. Därför säger vi nej till de kraftiga skattehöjningar som ni gör på jobb och företagande. Vi vet att det på sikt kommer att innebära mindre pengar för vård, skola och omsorg.
Ni har en helt annan uppfattning: Om vi bara höjer skatterna tillräckligt mycket får vi kortsiktigt in några miljarder extra som vi sedan kan dutta ut i form av specialdestinerade bidrag till kommuner och landsting, menar ni. Där finns det en oerhört tydlig skillnad. Sedan tycker jag att det är bra att Anna-Lena Sörenson tar upp frågan om assistans. Här kan vi se någonting helt nytt i svensk politik.
Det var finansminister Magdalena Andersson som för drygt ett år sedan pekade ut assistansersättningen - där ska vi spara pengar, menade hon. Sedan har man vidtagit sex olika åtgärder som samtliga slår med precision mot de människor som behöver assistans. Det handlar om borttagandet av rabatten på arbetsgivaravgiften för ungdomar. Det handlar om att man bedriver ett korståg mot de privata välfärdsföretagen, och det innebär att man straffar dem som har valt privata assistansföretag.
Om det är så att det privata assistansföretaget begår en stöld mot skattebetalarna måste det ju vara så att den stackars assistansberättigade som har valt ett privat assistansföretag är medhjälpare vid stölden. Andra saker är regleringsbrevet, att man inte räknar upp kostnaden samt direktiven till utredningen. Jag beklagar det här, herr talman.
Jag känner inte igen Socialdemokraterna, som "pinpointar" och ger sig på en av de absolut mest utsatta grupper som vi har i det svenska samhället. Jag är oerhört besviken.
Anders W Jonsson (C):
Ja, jag använder begreppet "korståg" när det handlar om Vänsterpartiets, Socialdemokraternas och Miljöpartiets arbete för att bekämpa de privata företagen inom välfärdssektorn. Det som är helt avgörande för oss i Centerpartiet är att det ska vara hög kvalitet, nöjda patienter och nöjd personal som gärna jobbar kvar. Om det dessutom är så att det här företaget kan ha positiva resultat har vi ingenting emot det. Vänsterpartiet har en fundamentalt annan syn.
Det viktiga är inte att det är hög kvalitet, att patienterna är nöjda och att personalen är nöjd och gärna jobbar kvar. Vänsterpartiet går helt in på driftsformen. Den är det avgörande. Är det ett privat företag som dessutom har ett positivt resultat ska det bort till varje pris.
Om det däremot är en offentlig aktör som kanske har missnöjda patienter, missnöjd personal och dessutom dålig kvalitet och minusresultat, då har Vänsterpartiet över huvud taget inga dubier. Jag brukar citera en gammal kinesisk kommunist som sa: Det spelar ingen roll om katten är svart eller vit - huvudsaken är att den fångar råttor. Det är precis samma inställning vi i Centerpartiet har vad gäller välfärdsföretagen.
Sedan är det intressant att Karin Rågsjö lyfter fram frågan om förlossningar. Jag tycker att det är väldigt bra att vi i dag har sådan koll på förlossningsverksamheten i Sverige att vi i detalj kan följa hur förlossningsskador utvecklas. Jag är den förste att säga: Här måste man göra någonting. Här måste man uppmuntra professionen att gå fram och titta på vilka det är som lyckas bra och vilka det är som lyckas mindre bra. Där handlar det om öppna jämförelser och kvalitetsregister.
Det handlar inte om att pytsa iväg ett fåtal miljoner från Sveriges riksdag. Det är inte det som kommer att lösa problemen med förlossningsskador, utan det är just att man lyfter fram de positiva exemplen och ser till att andra kan ta efter.