KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulf Kristersson (M):
Det finns risk att ni drömmer er tillbaka utan att vilja medge det. Ni vill inte säga och hålla med om att ni vill tillbaka till det som var förr, för då hade jag fått ett jakande svar. Ni vill tillbaka till något som inte är som förr utan som det borde ha varit förr men utan regler så att det inte blir som förr. Jag är ledsen, men det kommer inte att funka.
Ska man sköta något så känsligt och viktigt som socialförsäkringen måste man ha koll på grundläggande saker. Man får inte vara slarvig. Vi talar om alldeles för viktiga saker, både i enskilda människors liv och för hela Sverige, för att kunna ta lätt på det. Det finns inga genvägar. Vill man att människor ska komma till sin rätt måste man pröva förmågan systematiskt och ha respekt för förmågan också när den är ganska liten och begränsad.
De senaste fyra åren har jag träffat många människor med stora och betydande bekymmer som med andras hjälp har kommit tillbaka till liten del, ibland i subventionerade arbeten. Det kanske jobbar 10-20 procent, men de står på egna ben och gör allt de kan. De hade med hundraprocentig säkerhet varit förtidspensionärer i det Sverige ni lämnade efter er. Låt mig ägna lite tid åt det som ligger framför oss och särskilt peka på två saker.
För det första har vi i Sverige en utmaning vad gäller psykisk ohälsa, som jag tror att vi bara har sett början på. Den bottnar i en blandning av arbetslivets förskjutning och förändring och vår förmåga att i dag diagnostisera och tydligare se psykisk ohälsa på bredden. Det är en enorm utmaning. Om vi i inte blir lika bra på att komma till rätta med psykisk ohälsa på svensk arbetsmarknad som vi successivt kom till rätta med somatisk ohälsa på 1900-talet har vi ett jätteproblem framför oss.
För det andra måste vi ta itu med ungdomar och unga förtidspensionerade. I dag är vi bra på att inte i onödan förtidspensionera vuxna, men vi har en lång resa kvar när det gäller våra unga. De blir fortfarande i alltför hög grad förtidspensionärer.
Ulf Kristersson (M):
Eva-Lena Jansson har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder för att Försäkringskassans regleringsbrev ska förtydligas när det gäller jämställdhetsperspektivet. I Försäkringskassans centrala och långsiktiga styrdokument, det vill säga myndighetens instruktion, framkommer att myndigheten ska integrera ett jämställdhetsperspektiv i all sin verksamhet. Jämställdhetsperspektivet ska därmed genomsyra myndighetens samtliga ansvarsområden, däribland givetvis också sjukförsäkringen.
För att ytterligare betona vikten av frågan har regeringen även gett Försäkringskassan i uppdrag i de två senaste regleringsbreven, alltså de årliga instruktionerna, att bedriva ett utvecklingsarbete för att verksamheten ska bidra till att nå de jämställdhetspolitiska målen. Det första uppdraget, i regleringsbrevet för 2013, handlade om att ta fram en plan för detta arbete.
I sin plan preciserade Försäkringskassan insatser och aktiviteter, exempelvis att man ska inkludera ett jämställdhetsperspektiv i såväl myndighetens strategiska inriktning som den årliga verksamhetsplaneringen. I regleringsbrevet för 2014 gav regeringen Försäkringskassan i uppdrag att genomföra det som framkom i denna plan. Försäkringskassan har också tilldelats särskilda medel för detta arbete.
Vidare är det på uppdrag av regeringen som Inspektionen för socialförsäkringen, ISF, har granskat handläggningen av sjukpenning ur ett jämställdhetsperspektiv, vilket Eva-Lena Jansson hänvisar till. Regeringen välkomnar de åtgärder som Försäkringskassan angett i sitt svar på ISF:s rapport för att säkerställa jämställdhetsperspektivet i sin verksamhet. För närvarande finns det därför inte anledning för regeringen att vidta några ytterligare åtgärder.
Ulf Kristersson (M):
Jag tycker inte att det finns skäl att misstänkliggöra Försäkringskassan på något sätt när det gäller deras intresse för jämställdhetsfrågor. Jag tycker att de är alldeles kristallklara på den punkten. Jag har självfallet läst i ISF:s rapport om de förbättringsmöjligheter som finns. Försäkringskassan instämmer i hög grad i dem. Det är inga konstigheter i det. Jag tror inte att någon som har hört mig förut har missat det faktum att jag tror att en fundamental jämställdhetspolitisk fråga i Sverige är de stora skillnaderna i sjukskrivning mellan män och kvinnor.
Att kvinnor är mycket mer sjukskrivna än män i stort sett i alla åldersgrupper är långsiktigt ett stort bekymmer. Risken för osakliga grunder måste klarläggas väldigt noggrant.
Kombinationen av långvarig sjukskrivning som drabbar kvinnor mer än män och kvinnors mycket högre grad av deltidsarbete, föräldraledighet och vabbande innebär att kvinnor arbetar väsentligt mindre än många män och riskerar att bli fattigare som pensionärer. Det är ett viktigt bekymmer. Försäkringskassan instämmer i detta. Det är alldeles uppenbart, och det räcker att läsa innantill i deras eget dokument om jämställdhetsintegrering för att se det.
Där står att Försäkringskassan ska ha en tydlig styrning mot det jämställdhetspolitiska uppdraget, att osakliga könsskillnader inte ska förekomma i handläggning och beslut och att Försäkringskassan ska arbeta systematiskt och hållbart med jämställdhetsintegrering. De har själva satt upp mål för detta: att inkludera ett jämställdhetsperspektiv i myndighetens strategiska inriktning, att medvetandegöra organisationen om jämställdhetspolitik, att utbilda chefer och controllrar i jämställdhetsintegrering med mera, med mera.
Min bild är att Försäkringskassan tar detta på mycket stort allvar, och det gör regeringen också.
Ulf Kristersson (M):
Jag tycker fortfarande att det är ett obegripligt misstänkliggörande. I den instruktion som är myndighetens permanenta regelverk från regeringen är det kristallklart att jämställdhetsfrågeställningar är viktiga. Regleringsbreven används för att år för år lägga extra tonvikt vid sådant man tycker bör uppmärksammas nu. Det var i själva regleringsbrevet vi krävde att man skulle göra analyser om just skillnaderna mellan män och kvinnor.
Hela det senaste årets diskussion om vad som är sakliga och osakliga skillnader kan väl inte ha undgått interpellanten. Den landade i ISF-rapporten, som hade massor av diskussion i sak om vad som är kopplat till barnafödande, till jämställdhetsproblem och till arbetsmarknaden. Allt detta är ett resultat av att vi tycker att frågan är viktig. Detta kommer ur regleringsbrev. Sedan står naturligtvis inte allt som en myndighet ska göra varje dag i varje års regleringsbrev.
Då hade regleringsbreven helt förlorat sin innebörd.
Ulf Kristersson (M):
Det är min bestämda uppfattning att såväl chefer som medarbetare på Försäkringskassan är fullt läskunniga. De läser både instruktioner och regleringsbrev, och de förstår vad som är permanenta uppdrag och uppgifter men också vad som är det här årets speciella prioriteringar givet särskilda problem som har uppmärksammats.
I just jämställdhetsfrågan råkar de sammanfalla, för specifika uppgifter har nämligen lagts i regleringsbreven som handlar om den övergripande uppgiften att verka för jämställdhet i samhället. Likväl påpekar ISF att det kan vara värt att uppmärksamma skillnaderna mellan mäns och kvinnors sjukskrivning i det fortsatta arbetet med att säkerställa jämställd handläggning. Jag uppfattar att Försäkringskassan instämmer i detta.
Om de hade sagt något annat hade jag blivit förvånad. Jag uppfattar att alla människor som jag arbetar med i de här frågorna tycker att de är angelägna. De vill veta mer, drar åt rätt håll och tar frågan på stort allvar. Svaret är fortfarande: Nej, vi avser inte att skriva ytterligare instruktioner eller skriva Försäkringskassan på näsan i dessa frågor.
Ulf Kristersson (M):
Shadiye Heydari har frågat mig om jag är nöjd med dagens regelverk. En av de viktigaste frågorna för regeringen när den tillträdde i oktober 2006 var att minska det omfattande utanförskapet från arbetsmarknaden som till stor del bestod av sjukfrånvaro. Regeringen har genomfört en rad åtgärder som syftar till återgång i arbete. Åtgärderna har stor bredd och omfattar såväl en aktivare sjukskrivningsprocess som nya samverkans- och stödåtgärder för att underlätta för sjukskrivna att komma tillbaka i arbete.
Shadiye Heydari ifrågasätter om dessa åtgärder haft effekt. Jag vill därför peka på att när Alliansen tillträdde i oktober 2006 hade ca 550 000 människor en förtidspension, det vill säga mer än var tionde i arbetsför ålder. I februari 2014 hade denna siffra sjunkit med ca 190 000 personer till drygt 360 000. Sjukfrånvaron i Sverige har samtidigt från att ha varit en av de högsta i Europa gått ned till en genomsnittlig europeisk nivå.
Samtidigt som sjukförsäkringen ska ge drivkrafter och stöd för återgång i arbete behöver reglerna vara utformade så att de personer som är svårt sjuka kan känna sig trygga med försäkringen. Det är därför det finns regler till skydd för dem med allvarliga sjukdomar. Det kan givetvis vara svårt att bedöma vad som ska avses med en allvarlig sjukdom.
Försäkringskassan som bär ansvar för denna prövning har därför fått stöd av Socialstyrelsen, som har tillgång till landets främsta medicinska expertis, att ta fram de kriterier som bör användas vid en sådan professionell bedömning. Socialstyrelsen anser att det bör röra sig om sjukdomar med viss varaktighet eller skador som trots adekvata behandlingar har medfört omfattande funktionsnedsättning.
Även så kallade progredierande sjukdomar med sannolik risk för omfattande funktionsnedsättning och sjukdomar som fordrar en lång och krävande behandling bör, enligt Socialstyrelsen, betecknas som allvarliga. Till de allvarliga sjukdomarna hör också de som innebär en sannolik risk för individens liv inom fem år, enligt Socialstyrelsen.
Socialstyrelsens kriterier handlar alltså om att bedöma sjukdomars karaktär av allvarlighet och inte, som interpellanten framför, om att bestämma en enskild persons dödstillfälle. Avslutningsvis vill jag som svar på interpellantens fråga säga att jag anser att den sjukförsäkring vi har i dag är bra och att den är bättre än den vi hade tidigare.
Ulf Kristersson (M):
Utanförskapet har totalt sett minskat rejält. Det kan man läsa i nästan varje seriös genomgång av utanförskapets utseende. Senast häromdagen kom en ganska fyllig beskrivning över två sidor i Dagens Nyheter som del för del beskrev utanförskapets utveckling. Jag är den förste att titta på sådant som har en problematisk utveckling. Vi har en ökad korttidssjukfrånvaro i dag. Det är bekymmersamt, vilket jag sagt i kammaren många gånger.
Vi måste få bättre förståelse för vad det är som driver den kortaste sjukfrånvaron liksom vad det är som på längre sikt driver en ökad psykisk ohälsa, visserligen som spegelbild till minskad somatisk ohälsa. Vad driver på detta? Vad kan vi lära oss av det? Det är viktiga frågor att ställa. Det finns mycket som hela tiden kan förbättras och ändras. Jag är av den fasta övertygelsen att sjukförsäkringen aldrig blir färdig. Vi kommer aldrig att vara helt nöjda. Det måste vara en strävan att göra saker bättre än tidigare.
Vi måste hjälpa fler människor. Det måste vara själva idén bakom allt det. Vad beträffar den konkreta fråga som föranledde interpellationsdebatten kan jag inte göra annat än hänvisa till de professionella människor som interpellanten i praktiken anklagar för att missbruka sin arbetsuppgift och ställa illegitima frågor till människor. Det var alldeles uppenbart.
Det är en brutal anklagelse mot människor och har aldrig bevisats ordentligt. Det hela är mycket märkligt. Om människor begår allvarliga misstag ska de rättas till den vanliga vägen, inte av ett statsråd i riksdagens talarstol.
Det är alldeles uppenbart att om det är så som Försäkringskassan skriver, att den som är sjuk behöver aldrig lämna intyg eller liknande om graden av allvar hos sjukdomen utan bedömningen görs i en dialog mellan Försäkringskassan och vården, då tar jag det på allvar. Är man missnöjd med det tycker jag att man ska vända sig till Försäkringskassan med sina anklagelser.
Ulf Kristersson (M):
Eva-Lena Jansson har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder för att sjukskrivna ska slippa söka försörjningsstöd. En av de viktigaste frågorna för alliansregeringen när den tillträdde i oktober 2006 var att minska det omfattande utanförskapet från arbetsmarknaden. Regeringen har genomfört en rad åtgärder som syftar till återgång i arbete. Sjukförsäkringen har reformerats, och de arbetsmarknadspolitiska insatserna har i stor utsträckning fokuserats på dem som står längst från arbetsmarknaden.
Eva-Lena Jansson hänvisar till uppgifter som redovisas i en rapport från Akademikerförbundet SSR. Dessa uppgifter bygger i sin tur på statistik från Socialstyrelsen. Socialstyrelsen undersöker inte de bakomliggande orsakerna till att en stor grupp personer inte har sjukpenning utan uppbär försörjningsstöd i stället. En sådan undersökning har däremot gjorts av Sveriges Kommuner och Landsting, SKL.
SKL:s undersökning visar att ingen eller mycket svag arbetsmarknadsanknytning är den huvudsakliga förklaringen till att personer med arbetsoförmåga på grund av sjukdom uppbär försörjningsstöd i stället för sjukpenning. Endast en mycket liten grupp personer har sökt försörjningsstöd på grund av den bortre parentesen i sjukförsäkringen. Andra undersökningar som Försäkringskassan har gjort visar liknande resultat. Jag vill också nämna att från och med 2012 har två nya förmåner införts, sjukpenning i särskilda fall och boendetillägg.
Dessa förmåner kan betalas ut till de personer som tidigare har haft tidsbegränsad sjukersättning eller aktivitetsersättning och som annars skulle ha behövt ansöka om försörjningsstöd. Sjukpenningförsäkringen är en försäkring för inkomstbortfall på grund av sjukdom, och så har det alltid varit. För att en person ska kunna få sjukpenning krävs således att personen har en sjukpenninggrundande inkomst. För detta krävs i sin tur en viss arbetslivsanknytning.
Sjukförsäkringsreformen har inte inneburit någon ändring av denna grundläggande princip. För de personer som saknar sjukpenninggrundande inkomst vid insjuknande utgör försörjningsstödet det yttersta skyddsnätet i Sverige.
Ulf Kristersson (M):
Ibland är det bra att man klargör att vi tycker olika. Vi tycker genuint olika i de här frågorna. Jag hänvisar till framgångsrika kommuner därför att det är kommunerna som bär ansvar för socialtjänst och försörjningsstöd. Jag förväntar mig inget annat än kvalificerat arbete av kommunerna i deras ansvar på samma sätt som jag förväntar mig att staten tar ett rejält och gott ansvar för det som är statliga åtaganden. Dessutom kan vi samverka mellan sjukvård, socialtjänst och socialförsäkring.
Detta sker på många ställen eftersom många människor är beroende av olika instanser samtidigt och har multipla bekymmer. Allt detta är bra. Det finns antagligen alltid förbättringspotential, men det är rätt sätt att angripa problemet. Försörjningsstöden är relativt stabila. Trots en otroligt stark lågkonjunktur och finanskris har vi inte sett en dramatisk ökning av försörjningsstöden i Sverige. Det tycker jag är ett tecken på att det finns ett mått av stabilitet i detta.
Många kommuner bedriver, som jag sade, ett intressant och begåvat arbete för att minska risken för långvariga behov och långvariga beroenden, vilket visar att det går att påverka detta. Jag tror att man får konstatera att den vanliga visan som brukar höras härifrån egentligen inte handlar om försörjningsstöd. Den handlar om att det vore bättre om fler människor var sjukskrivna med sjukpenning eller förtidspension.
Det har ni konsekvent tyckt nu i fyra års tid, och jag har konsekvent tyckt att det är bättre om människor i första hand inte är beroende av offentliga ersättningar utan i första hand kommer närmare arbetsmarknaden. Där tycker vi helt enkelt olika.
Ulf Kristersson (M):
Ulla Andersson pekar på en enda viktig fråga, nämligen demografin. Den säger oerhört mycket om de svenska utmaningarna just nu. Demografin visar att fler människor lever allt längre. Det är den demografiska utvecklingen som gör att fler människor måste arbeta för att försörja människor som lever allt längre. I grund och botten är det en fantastisk utveckling, men den riskerar att inte alls bli lika bra för människor som lever längre om vi inte samtidigt har välfärdsresurser.
Om man inte ser sambanden med att fler måste jobba, fler måste jobba längre, fler måste komma in på arbetsmarknaden, då finns det inga skatteintäkter till att försörja de människor som inte längre kan arbeta. Det är dessa fundamentala ekonomiska samband som jag tycker att ni, Ulla Andersson, systematiskt bortser från. Ingenting är, med all respekt, enklare än att föreslå angelägna utgifter. Behoven är oändliga. Resurserna är begränsade.
Om vi inte arbetar in pengarna finns det inga pengar att fördela. Om inte människor väljer att gå till jobbet, om inte företagen är framgångsrika, om vi inte säljer på världsmarknaden, då finns det inget välstånd att fördela. Det har vi vetat hur länge som helst. Vi begick misstaget på 90-talet när vi trodde att vi kunde fördela pengar som ännu inte fanns. Vi repade oss men inte i första hand på grund av Vänsterpartiet.
Jag tror att det vore meningsfullt om även Vänsterpartiet förstod att om vi lever längre måste fler arbeta så att vi kan försörja varandra.
Ulf Kristersson (M):
Jag tycker att två saker är uppenbara. Det ena är att skatter är viktiga om man vill finansiera gemensamma angelägenheter. Det andra är att skatter påverkar människors arbetsvilja, skatter påverkar hur mycket man får tillbaka, skatter påverkar vad som händer om man jobbar mer, jobbar extra, skatter påverkar möjligheten att komma in på arbetsmarknaden. Detta vet i praktiken alla människor. Därför måste vi hitta en mix. Sverige har väldigt höga skatter.
Sverige har högre skatter än många andra, för vi har högre gemensamma välfärdsambitioner. Men om man har höga skatter måste man fundera på vilka skatter som är problematiska när det gäller att arbeta. Jo, det är problematiskt när unga människor har hög beskattning på låga inkomster och därför har svårt att ta sig in på sitt första arbete. Jo, det är problematiskt när äldre människor har hög beskattning som gör att det inte är lönsamt att jobba kvar ett tag till och förbättra vår demografiska situation. Sådant är problematiskt. Låt oss vara ärliga och inse det.
Vi kan välja olika skattenivåer, men att skatten påverkar vår vilja att arbeta, att skatten påverkar hur många jobb som utförs, hur många timmar som arbetas, är med all respekt trivial kunskap. Om man inte förstår det kommer man alltid att landa i slutsatsen: Höj skatten där, där, där och där, för jag har nya angelägna reformer att genomföra. Det slutar i praktiken i extremt höga skatter. Vi har prövat det förut. Vi var överens på 90-talet om att det var en dålig idé. Vi förändrade den saken.
Nu är vi sakta på väg uppåt igen. Det är en dålig idé. Låt oss gå tillbaka till demografin.
Det finns ett skäl till att Vänsterpartiet varken vill eller får vara med i den nationella pensionsöverenskommelsen: Ni förstår inte det grundläggande sambandet när det gäller vad som behövs för att människor ska kunna och vilja arbeta längre och därmed se till att vårt pensionssystem håller, att fler människor arbetar längre och att fler är med och försörjer pensionärerna, som också lever längre. Det finns skäl till att det är på det sättet.
Det är säkert bra att någon är i öknen och ropar att allt inte är perfekt. Jag godtar det. Men det vore ansvarslöst att nu spendera de pengar som vi behöver för att klara av demografin.
Ulf Kristersson (M):
Vi ägnade rätt mycket av vår tid i regeringsställning åt två fundamentala saker. Det ena var att få ned skattebelastningen på helt vanliga inkomster eftersom Sverige är världsbäst på att taxera människor som arbetar i normala inkomstlägen. Vi gör det med en sådan frenesi att inget annat demokratiskt land kan jämföras med oss.
Det andra vi gjorde var att bryta utanförskapet genom en kombination av reformer som gör det mer lönsamt att arbeta och en stramhet i socialförsäkringarna, som ni såg behövdes men inte vågade genomföra. Jag ger dig båda sakerna: Ni såg att det behövdes, ni pekade på det och fattade problemet, men ni orkade inte genomföra förändringarna. Dessa båda saker gör att Sverige är mycket bättre rustat i dag än det var tidigare.
Vi är långt ifrån felfria, men vi är bättre rustade i dag än tidigare. Då ser vi behov av att gå vidare. Det stora bekymret nu är att vi har hög beskattning på människor som börjar arbeta med låga inkomster. Vi ligger väsentligt högre när det gäller beskattning av låga inkomster än de flesta jämförbara länder. Vi har fortfarande hög beskattning på äldre människor som fortsätter att arbeta, och ni vill göra det ännu dyrare.
Vi har till detta en mycket liten tjänstesektor i Sverige - en privat tjänstesektor som skulle kunna ersätta en traditionell tillverkningssektor som det inte finns lika mycket av i Sverige längre. Allt detta vill ni bortse från och hoppas att människor ska hoppa direkt från att ha nästan ingen utbildning alls till att bli civilingenjörer på Ericsson. Det funkar inte riktigt på det sättet. Vi menar att resan måste starta någonstans.
Att komma in på sitt första arbete är helt fundamentalt av många skäl, för det är det första jobbet som skapar resan till det andra och det tredje och till det jobb man vill ha. Det är det första jobbet som skapar erfarenheter som gör att man kan visa att man kan arbeta och bli efterfrågad av andra. I dag förmenar vi väldigt många människor chansen till detta första arbete. Det understryks med massiv kraft av den invandring vi har i dag i Sverige, där många inte har de kunskaperna.
Ulf Kristersson (M):
Jag tror att det där är en historieskrivning som mycket få skulle instämma i. Jag har tre korta kommentarer. Den första är: Vi gick från ett samlat utanförskap på i storleksordningen 20 procent - var femte svensk i arbetsför ålder levde helt på sociala ersättningar - ned till de lägsta nivåerna sedan mätningarna började i början av 1990-talet. Ni såg samma problem men gjorde inget åt det. Vi gjorde saker åt detta som på allvar förändrade utanförskapet. Det var en absolut nödvändig början.
I dag finns mer att göra för att utanförskapet förändras med många nya i Sverige. Den andra är: Man måste ha vägar in. Utbildning är jättebra, men utbildning utan arbete kommer inte att räcka. Om man inte får chans att komma in på sitt första arbete kommer man aldrig att få chansen att visa vad man kan. Utan det första arbetet kommer därför aldrig det andra jobbet att kunna finnas, och inte heller det jobb man helst vill ha.
Förklara en enda sak för mig - den är liten men väldigt viktig i ett land som har en mycket liten privat tjänstesektor: Hur kan det komma sig att ni ena dagen bestämmer er för att med Vänsterpartiet avveckla en del av RUT-reformerna, som har varit framgångsrika, och påbörja en demontering av det som ger en väg in på arbetsmarknaden, för att sedan bara några månader senare med Alliansen gå i precis motsatt riktning? Vilken av dessa är rätt, och vilken är fel? Ni försöker sitta på två stolar samtidigt.
Ni har ingen aning om vilken strategi ni ska välja. Min tredje kommentar är: Det är mycket populär socialdemokratisk retorik att kalla det för nedskärningar när man inte ställer upp på de utgiftsökningar som ni föreslår och vill finansiera med höjda skatter på arbete. Så är inte fallet. Vi säger nej till era höjda skatter. Vi säger nej till en hel del av era utgiftsökningar, för vi tror inte att de bäst gagnar svensk ekonomi.