KBLab/rixvox huggingface dataset:
Luciano Astudillo (S):
Jag tackar arbetsmarknadsministern. Vi kommer att fortsätta följa utvecklingen med nystartsjobben. Vi kommer att ha den här bilden med oss: Det finns bara en väg. Hittills i den här diskussionen har arbetsmarknadsministern i och för sig retoriskt sagt att han är beredd att ändra sig, att han är ödmjuk och att om han ser att samhället och verkligheten förändras runt omkring honom kommer den borgerliga regeringen att ändra sin politik. Men i praktiken rör han ingenting alls - nada .
Nystartsjobben förblir vad de varit. Fler kommer ut ur nystartsjobben som arbetslösa än med ett riktigt jobb efteråt. Det är ett bekymmer, och han visar ingen ödmjukhet inför detta. Sedan är det så, Elisabeth Svantesson, att det finns ett politiskt alternativ, inte minst när det gäller det som Patrik Björck tog upp sitt sista anförande, om arbetsmarknadsutbildning. Det är precis som han sade.
Arbetsgivarna, arbetsförmedlarna, de arbetslösa, IFAU och den senaste utredningen om arbetsmarknadspolitiken - alla säger samfällt att den borgerliga regeringen ligger på en på tok för låg nivå när det gäller arbetsmarknadsutbildning. Men de håller fast vid det - den enda vägens politik. De håller fast vid att det är den nivån det ska vara på. Vi socialdemokrater har ett alternativ där.
Vi säger: Satsa mer på arbetsmarknadsutbildningen, för det är ett sätt att hjälpa dem som står längst bort från arbetsmarknaden att faktiskt rustas för att ta de jobb som ändå kommer. Det är så att sysselsättningen har ökat i Sverige. Vi har haft en konjunktur som har varit väldigt bra för Sverige. Men de som står längst bort från arbetsmarknaden står kvar och väntar i socialbyrån och på arbetsförmedlingarna och lyfter sjukförsäkring.
Där har ni ert totala misslyckande. I den konjunktur som vi befinner oss i har ni inte kunnat hjälpa dem som har haft det största behovet av det just nu.
Luciano Astudillo (S):
Jag vill tacka arbetsmarknadsministern för svaret, men jag är inte alls nöjd med det. Det är kort, det är oengagerat och något nonchalant.
För bakom min frågeställning finns en genuin oro att man på arbetsförmedlingarna i dag kanske inte kommer att klara av den viktigaste uppgiften som finns, att hjälpa dem som fortfarande väntar på sin chans, att hjälpa dem som under lång tid varit arbetslösa, att se de individer som i dag finns och hamnar i jobb- och utvecklingsgarantin.
Om det är något som är mycket anmärkningsvärt här i dag är det just svaret jag fått. Det är kort, oengagerat och nonchalant. När Ams gör sin prognos på de här 32 000 platserna är det utifrån högt satta ambitioner att kunna hjälpa de här individerna, att ge den coachning, det stöd de behöver för att kunna få ett jobb.
Erfarenheter visar, och det vet ministern själv, att genom individuellt stöd, genom att varje arbetsförmedlare får en rimlig grupp att jobba med, 15-20, kan även den här gruppen komma ut i arbete. Men det behövs mycket jobb och mycket resurser för det.
Följaktligen har sittande regering också lovat flera gånger under hela förra året att i jobb- och utvecklingsgarantin ska det finnas 15-20 individer per coach, per arbetsförmedlare. Det är ett löfte. Det är ett löfte som ni sviker.
När Littorin här stoltserar i sitt svar och säger att den senaste veckan var det 34 000 i jobb- och utvecklingsgarantin, alltså 2 000 mer än de 32 000 som Ams gjorde en prognos för, blir det fler människor man ska stötta med samma mängd pengar. Då sviker man löftet om 15-20 deltagare per coach. Då hjälper man inte dem som står längst från arbetsmarknaden.
Är det inte så, Littorin, att ni svikit löftet om individuellt stöd, coachning, vägledning till dem som står längst från arbetsmarknaden? Om det inte är så, vilken arbetsförmedling i Sverige i dag lever upp till det löfte som ni har satt om 15-20 deltagare per arbetsförmedlare? Ge mig exempel på de arbetsförmedlingarna!
Luciano Astudillo (S):
Det handlar inte bara om en artikel. Det handlar om en verklighet som jag möter när jag besöker Helsingborgs arbetsförmedling, när jag åker till Borås och pratar med arbetsförmedlingen där eller i Söderhamn där jag var för två veckor sedan.
När jag frågar dem hur det nu blir med jobb- och utvecklingsgarantin, om de lever upp till att det är 15-20 deltagare per handläggare skrattar de åt mig, Littorin, eller ler och säger att det är helt omöjligt, för utifrån de resurser som de har fått tilldelade arbetsförmedlingen kan de inte klara av det. Det är verkligheten. Det är det som händer där ute, att ni inte satsar på de människor som behöver extra stöd nu.
Det går inte ihop. Ni har ju dragit ned på stödet till Arbetsförmedlingen. Samtidigt har ni lovat just det här. Det går inte ihop. Littorin är annars en av de, kanske tillsammans med Odell, mest frispråkiga ministrarna. Han kan ta i lite bombastiskt när han försöker beskriva den politik som han vill stå för.
När det är lite jobbigt och motigt är han inte sen att leverera det. I höstas var det en sådan period. Då var Littorin ute och sade att det inte alls var det roligaste han hade gjort att vara statsråd. Han kände sig ensam, beskrev han. Nu känns det lite som att Littorin försöker ta nya tag efter jul- och nyårsuppehållet.
Han försöker stråla lite, och i artikeln i tidningen Arbetsmarknad - det är en annan artikel - använder han det bombastiska språket igen: Nu är det dags att hjälpa dem som ingen jäkel - ursäkta, fru talman - har brytt sig om. Nu är det deras tur. Men, herr Littorin, deras tur har det varit rätt länge.
Först gav ni er på dem genom att försämra deras inkomsttrygghet, genom att dra ned det stöd som arbetsmarknadspolitiken ändå innebär. Och nu är det deras tur. Nej, så är det ju inte.
Framför allt: Var finns de arbetsförmedlingar, Littorin, som har 15-20 deltagare per handläggare? Nämn dem för mig här!
Luciano Astudillo (S):
Och det är som vanligt när man debatterar med herr arbetsmarknadsministern. Jag blir också väldigt matt. Så fort han blir lite pressad börjar han prata om oss socialdemokrater och vad vi har gjort och inte har gjort, trots att han nu har suttit vid makten i ett och ett halvt år, trots att alla därute i verkligheten ser konsekvenserna av den borgerliga politiken.
Man sålde ett Sverige man ville skapa med jobbersättning, som i slutändan handlar om att bekämpa de arbetslösa. Det är det Sverige vi ser växa fram, ett hårdare och kallare Sverige. Det är därför opinionen straffar er så hårt. Det var en berättelse när ni gick till val. Vi är nästan lite som Socialdemokraterna, bara med lite fler jobb, sade ni. Men det är ett helt annat Sverige som växer fram, hårdare, kallare, där man ger sig på sjuka och arbetslösa.
Så är det ju, Littorin! Jag blir så matt. Det finns en annan grej som Littorin också alltid gör när han blir lite pressad. Han tar upp lite siffror - en miljard hit och ett par miljarder dit - och tror att det skulle vara lösningen. Men åk ut och prata med de långtidsarbetslösa! Åk runt till de arbetsförmedlingar där jag har varit och diskuterat vad vi behöver bli bättre på.
Lyssna in! Hur många av de arbetsförmedlingarna har 15-20 deltagare i jobb- och utvecklingsgarantin? Det har ni lovat. Er statssekreterare lovade det, för övrigt också i tidningen Arbetsmarknaden. Inga! Så är det i dag.
När Littorin lämnar interpellationsgolvet och ger plats för Anders Borg, passa då på att be honom om lite extra pengar och extra resurser för att hjälpa de människor som står längst bort från arbetsmarknaden trots den konjunktur vi är i.
Luciano Astudillo (S):
Det är väldigt kul att Jan Ericson från utskottet också vill vara med och ta diskussionen kring en så angelägen fråga som den här. Jag hade hoppats att fler moderater skulle ta debatten med mig. Jag förstår att Littorin verkligen behöver hjälp för att på något sätt lägga om den bild som alla ändå ser. Långtidsarbetslösheten har inte gått ned. Det vet både statsrådet och Jan Ericson.
Långtidsarbetslösheten för dem som står längst bort ligger på samma höga nivå. Socialbidragskostnaderna kanske ni inte har koll på, men då kan ni ringa Anders Borg och kolla. Det vi nu ser är att den borgerliga regeringen har lagt grunden för ett nytt utanförskap.
Ni har till exempel förstört a-kassan så att fler än 400 000 människor har lämnat den inkomstförsäkring och den trygghet som ändå fanns i den. Det är mer än hela Malmös och Lunds befolkning tillsammans. Nu vänder konjunkturen, och fler och fler saknar den trygghet som inkomstförsäkringen ändå innebar. Vad ska hända med dem?
Ni har lagt grunden för ett annat Sverige, där de sociala klyftorna ökar och fattigdomen blir allvarligare. Det är en enfaldig och enkelspårig politik. Eller som Littorin själv säger: Det finns bara en väg. Ni slarvar. Ni drar inte rätt slutsatser, och det är det mest allvarliga.
Men kompisar till er gör det. I det senaste numret av Folkpartiets medlemstidning finns en väldigt intressant artikel. Jag ska överlämna den till statsrådet senare. Det är en lång intervju med Maria Mattsson Mähl som är folkpartist. Hon säger att regeringen monterar ned yrkesutbildningarna. Det är alltså inte jag som säger det utan en folkpartist.
Vidare står det: Regeringen ritar om Sveriges utbildningskarta men glömmer att de arbetsmarknadsutbildningar man skär ned har försett den svenska industrin med arbetskraft. I värsta fall kan det leda till att företagen flyttar utomlands. Det här säger en folkpartist - inte jag. Det är allvarligt, det här. Man försitter chans efter chans.
IFAU, Åsa Sohlmans utredning, SNS konjunkturråd, Konjunkturinstitutet, arbetsförmedlingarna som jag har träffat och de rapporter som de skriver, Svenskt Näringsliv - alla säger att det behövs en högre nivå på arbetsmarknadsutbildning för att matcha dem som är långtidsarbetslösa med de jobb som ändå kommer. Men det finns bara en väg.
Vi socialdemokrater säger, och här finns kanske den tydligaste skiljelinjen mellan oss två och mellan socialdemokratin och den borgerliga regeringen, att även om vi ibland kan vara överens om målen finns det skillnader i hur vi tar oss till målet. Genom att investera i människor lägger vi grunden för att de kan ta de jobb som kommer.
Genom att investera i kvalificerade yrkesutbildningar kan människor utvecklas, ta chanser, börja om på nytt! Genom att investera kan de företag som i dag efterfrågar arbetskraft få den kompetenta arbetskraft de efterfrågar. Men nej. Det finns bara en väg. Och den enda vägen kommer att vara det som avgör nästa val.
Luciano Astudillo (S):
I grund och botten är Littorin och jag väldigt överens om en grej: De arbetsmarknadsutbildningar vi har måste ha en hög kvalitet så att de leder till jobb. Där är Littorin och jag helt överens med Sohlman. Men sedan avviker Littorin, från övriga Sverige för övrigt, från Sohlmans utredning, från Svenskt Näringsliv, från Konjunkturinstitutet och från arbetsförmedlingarna. De säger nämligen att ni ligger på en för låg nivå.
Så är det. Företagen ropar efter utbildad arbetskraft, och ni förser inte Arbetsförmedlingen med resurser så att människor kan få hjälp att ta de jobb som ändå kommer. Det är det som det innebär att försitta chansen - att inte ta till vara den konjunktur vi har och hjälpa dem som står längst bort från arbetsmarknaden. Sedan kan man stå här och prata fint och nästan låta som om vi är överens.
Men där ute i verkligheten ser vi ett helt annat Sverige växa fram. Jag ska avslutningsvis ändå citera IFAU och den utvärdering som kom precis vid årsskiftet: Yrkesinriktad arbetsmarknadsutbildning sänker arbetslösheten.
Det gäller alla grupper och kurser, och störst utväxling får lågutbildade och de som är födda utanför Norden. Littorin, ta en koll på vilka det är som är långtidsarbetslösa i vårt land! Titta på vilka det är som tvingas uppbära socialbidrag! Ni försitter chansen, och det beror framför allt på att ni har valt en helt annan strategi.
Ni har valt att ge mer pengar till dem som redan har. Ni har valt att i stället för att investera i människor jaga dem. Ni har valt att öppna för en låglönearbetsmarknad.
Luciano Astudillo (S):
Ett så oengagerat svar - en lite trött minister som inte orkar stå upp för den svenska modellen och kollektivavtalen! Bakgrunden till den här interpellationen, som Littorin inte ens tar upp i sitt svar, är strejken mot Videomix Syd på som pågick i nästa två månader och som avslutades förra veckan.
Det var ungdomar som inte syntes i medierna som krävde rättvisa löner och bra villkor. Jag undrade vad det egentligen var som pågick där. Det var inget lämmeltåg av borgerliga riksdagsledamöter som åkte dit för att stödja arbetsgivaren.
Det var ingen arbetsgivarorganisation som stod upp för kollektivavtalsmodellen och sade att det nog var bäst att ägaren Kent Olsson ställde upp på de krav som finns om försäkringar och sjysta villkor, bland annat ob-tillägg. Och det var nästan inga nationella medier som satte fokus på de här unga människornas kamp. Varför så tyst? Varför ingen uppståndelse?
Varför inga arga tillrop och krav på proportionalitet? Jo, för det passade inte in i den bild som de borgerliga försöker skapa av fackföreningsrörelsen, bilden av pampar som bara jäklas med småföretag. Det passade helt enkelt inte in i den bilden.
Videomix Syds ägare Kent Olsson äger 18 butiker i södra Sverige och omsätter 114 miljoner kronor. Han gjorde en vinst på 13,5 miljoner kronor förra året. Han vägrade teckna kollektivavtal. Han tyckte att han hade en bra deal. I stället för ob hade han ett bonussystem, och det var helt oklart vilka försäkringar som fanns för de anställda.
När väl den här bonusen hade skiftat karaktär för tredje året i rad - och som av en ren slump blev det mindre bonus för varje år som gick - fick en tjej nog. Det var en av 240 anställda, för det var väldigt få i Videomix Syd som var med i facket. Hon ringde facket och frågade: Vad har vi egentligen för rättigheter som ungdomar på den här arbetsplatsen?
Då sade facket: Samla ihop ett litet gäng så berättar vi om vad ni har för rättigheter och vilka krav man får ställa. Flera ungdomar valde vid sittande möte att gå med i facket, för de förstod att de inte fick de krav tillgodosedda som alla anställda i Sverige har rätt att ställa på en arbetsgivare. De fick inte ob som de har rätt att kräva. De fick inte sjysta villkor.
Det var till och med en del timanställda som, trots den här förhöjda avgiften och trots att de bara jobbade ett par timmar i veckan, valde att i en solidarisk handling gå med i facket, trots att det kostade dem väldigt mycket, för att kräva att arbetsgivaren ställde upp på kollektivavtal. Många vågade inte. Andra hade inte ens råd.
I två månader pågick den här striden, och arbetsgivaren gjorde allt han kunde för att undvika att teckna kollektivavtal. Tycker Littorin det är bra att arbetsgivaren Kent Olsson har krupit till korset? Försvarar han fackföreningsrörelsens rätt?
Och på vilket sätt vill han stärka facket så att sådana här konflikter inte ska behöva pågå två månader och så att unga människor ska ha de sjysta villkor, ob-tillägg och försäkringar, som de rimligtvis har rätt att kräva även om de jobbar på Videomix Syd?
Luciano Astudillo (S):
Tack för inbjudan, ministern! Jag har ett förslag. Jag föreslår att Littorin bjuder dit Petra, 21 år, Jenny, 24 år, Johan, 22 år och Frida, 24 år. De är fyra av de unga medlemmar i Handels som jag träffade och som tog strid mot detta företag för att få sjysta villkor som rimligt ob-tillägg och försäkringar som alla andra har rätt till.
Bjud in dem och fira den svenska modellen och hur bra den är för unga människor när de går in på arbetsmarknaden tillsammans med dem! Just denna typ av jobb är ju väldigt viktiga som första jobb in på arbetsmarknaden. Det är också viktigt att ungdomar får en bra bild av hur det fungerar och får sjysta villkor. Vi kommer att ha en debatt om ungdomars villkor på arbetsmarknaden senare.
Jag tycker att Petra, Jenny, Johan och Frida är värda en enorm eloge. De har varit modiga. De har varit solidariska. De har tagit strid inte bara för sig själva utan för 240 anställda på ett jätteföretag och för många andra som kommer att bli anställda där i framtiden.
De har tagit strid för att värna sjysta villkor och för att man ska ha ett ob-tillägg och inte ett bonussystem som innebär att man är osäker på vad man får för utfall när månaden är slut och som dessutom beror på väder. Det är klart att det i en sådan verksamhet som den som Videomix bedriver hyrs mycket filmer om det regnar mycket.
Regnar det inte alls, ja, då åker vi till playan i stället! Dessutom, och det är väl den ingången Littorin oftast har haft, är det så att kollektivavtalet också uppbär någon sorts konkurrensneutralitet.
Det Kent Olsson gjorde var att utnyttja att han hade sämre villkor än videobutikerna bredvid som tecknat kollektivavtal och som körde sjyst och betalade det man ska betala utifrån det kollektivavtal som gäller på Handels.
Patrik Björck har all anledning att fråga var Littorin fanns, för här hade vi en arbetsgivare som spelade ett lite märkligt spel. Det första han gjorde var att han gav en närvaropremie. Alltså betalade han mer till dem som arbetade under strejkperioden.
Han hotade under perioden som denna strid pågick med att han sannolikt var tvungen att säga upp 20 procent av de anställda. Kom ihåg: Företaget gick med 13 1⁄2 miljoner i vinst bara förra året! När han väl förstod att det loppet var kört föreslog han att man skulle teckna ett kollektivavtal med Teaterförbundet.
Jag vet inte om det var någon pajaskonst i det, men när man väl granskar Teaterförbundets avtal ser man att ob-tilläggen där ligger på en mycket lägre nivå än inom Handels. Alltså handlar det om pengar, cash. Det var det som det handlade om.
Patrik har alltså all anledning att efterfråga lite mer engagemang, lite mer känsla och passion, för den kamp som Petra, Jenny, Johan och Frida förde under två månader. Så, herr arbetsmarknadsminister, skicka en tårta ned till Kristianstad och gratulera dem!
Luciano Astudillo (S):
Jag vill tacka för den diskussion jag har haft med arbetsmarknadsministern. Men det är klart att man blir misstänksam. Littorin var ute och kommenterade salladsbaren. Han var ute och kommenterade striden med Plymouthbröderna. Men han sade inte ett ord om Petras, Jennys, Johans och Fridas kamp för sjysta villkor på Videomix Syd. Inte ens här i debatten har han nämnt vare sig dem eller arbetsgivaren vid namn.
Det är helt otroligt! Hur ska vi då kunna lita på att det är på riktigt och att det finns ett engagemang bakom det? Arbetsgivaren agerade här väldigt märkligt. Han gav närvaropremie - mer betalt - under strejktiden och hotade att sparka 20 procent av de anställda trots en vinst på 13 1⁄2 miljoner kronor.
Sedan, när han väl skulle teckna avtalet, ville han teckna avtalet med ett annat förbund än det som hans anställda tillhörde, Handelsanställdas förbund. Ministern säger inte ett ord om Petra, Jenny och Johan. Det har inte varit någon kommentar i TT eller någonting. Hur ska vi då veta att det här är på fullt allvar?
Tack för inbjudan att fira de 100 interpellationsdebatterna! Jag har säkert bidragit till rätt många av dem.
Men som sagt: Den tårtbit som du ville ge mig kan du skicka ned till Petra, Jenny, Johan och Frida och gratulera dem till de sjysta villkor som de har fixat - ob-tillägg och försäkringar - inte bara för sig själva utan för de 240 anställda på Videomix Syd.
Då, herr arbetsmarknadsminister, har du agerat som en minister bör göra.
Luciano Astudillo (S):
Jag vill inledningsvis tacka integrationsministern för svaret. Jag hade verkligen hoppats att få ha det här samtalet med statsministern, men jag kan förstå att han har rätt mycket annat att göra i dessa dagar kring krishantering och annat.
Bakgrunden till att den här interpellationen ställdes var de fyra borgerliga partiledarnas jippobetonade besök nere i Malmö, där Fredrik Reinfeldt fick flera moderata kommunalråd att gå i taket efter sina uttalanden kring en eventuell icke-styrning av mottagandet av flyktingar. Anja Sonesson, kommunalråd från Malmö, moderat, sade så här: Fler kommuner måste dela på bördan.
Tutti Johansson Falk, moderat kommunalråd i Landskrona, var väldigt kritisk till att Reinfeldt innan utredningen - nu blir det utredningarna - var klar uttalade en position, hur det skulle se ut. Också Peter Danielsson, moderat kommunalråd i Helsingborg, var kritisk till de här uttalandena.
Faktum är - det är väl det som den här debatten handlar om, och det är något som de här moderata kommunalråden också inser - att Sverige inte har en generös flyktingpolitik. Det är inte Sverige som har det, utan det är ett antal kommuner i vårt land som står för den största delen av mottagningen. Det skapar problem i de kommunerna.
Jag har konstaterat nu efter ett år att det finns få områden där skillnaden är så stor mellan det man sade innan man vann valet och det man gör nu. Innan valet gav man sken av att man visste och kunde det mesta. Det behövdes inte fler utredningar. Man skulle hantera frågan. Sabuni gick in för det med hull och hår.
Hon lade ned utredning, lade ned den struktur som fanns kring flyktingmottagning och lade ned det mesta, för hon visste precis vad som skulle göras. Billström stod här i kammaren på våren innan valet och sade att det är lite, osammanhängande och feltänkt om vår politik. Han var mycket konkret och hade en ingång för hur det skulle hanteras. Nu kan jag konstatera att regeringen inte bara tillsätter en utredning.
Man berättar här att man kommer att ha en utredning till på området. Det enda man åstadkommer med detta är att man skjuter frågan framför sig. Samtidigt fortsätter ett ovärdigt mottagande i många av landets storstadskommuner: Malmö, Göteborg och Södertälje inte minst. Samtidigt fortsätter en del av landets kommuner att vara de som bär den stora bördan när det gäller flyktingmottagningen.
Samtidigt fortsätter andra kommuner att konsekvent vägra ta emot flyktingar och gömma sig bakom det kommunala självstyret. Det är allvarligt, och det skapar ökad segregation, ett samhälle som klyvs isär. Jag tycker att det är tragiskt att så här ett år efter konstatera att Sabuni och den borgerliga regeringen gjort så lite på det här området.