Josefin Brink (V):
Jag måste börja med att säga att det är fel att påstå att diskrimineringslagen på jämställdhetsområdet skulle ha skärpts under den förra mandatperioden. Det är inte sant. Jag deltog själv i den debatten. Det som hände på jämställdhetsområdet var att man sänkte kraven just när det handlade om aktiva åtgärder och förebyggande arbete.
Från att alla arbetsgivare med fler än tio anställda varje år skulle genomföra en jämställdhetsplan och lönekartläggning sänktes kravet till att bara arbetsgivare med fler än 25 anställda behövde göra det, och dessutom inte varje utan endast vart tredje år. Att kalla det för en skärpning tycker jag är ganska fantastiskt. Där är Erik Ullenhag antingen felinformerad eller så får han nog förklara vad han menar med en skärpning av lagstiftningen.
Sedan tar Erik Ullenhag upp frågan om det här egentligen är en resursfråga och i vilken grad regeringen har möjlighet att styra diskrimineringsarbetet. Nej visst, budgeten för DO har inte minskat jämfört med den budget som respektive Diskrimineringsombudsman hade tidigare. Å andra sidan har man fått betydligt fler områden att bevaka.
Diskrimineringsombudsmannen, alltså generaldirektören Katri Linna, kommenterar kritiken från Lena Svenaeus just med att DO, som hon säger, aldrig kommer att ha resurser att granska arbetsgivare på samma sätt som JämO gjorde. Man kan i och för sig inte säga att de aldrig kommer att ha det. Det beror förstås på vilka resurser myndigheten får eller möjligen hur man prioriterar resurserna.
Det i sin tur handlar naturligtvis om vilka frågor regeringen väljer att prioritera och lägga tonvikt vid. Som det ser ut i dag är dessa farhågor, som sagt, tydliga. När man inte har en jämställdhetsmyndighet med ett renodlat jämställdhetsuppdrag, med ett tydligt regleringsbrev med just det innehållet, har jämställdhetsfrågorna hamnat i skymundan.
Dessutom har det förebyggande långsiktiga, tragglande, aktiva arbetet prioriterats ned för att i stället hinna med att ta hand om diskrimineringsanmälningar, vilket var en annan farhåga. Man befarade att man skulle tappa det grundläggande, mer långsiktigt strukturella benet i antidiskrimineringsarbetet, det som de flesta bedömer vara det viktigaste och det som ger störst effekt.
Det är klart att regeringen har möjlighet att göra någonting åt det här om man verkligen prioriterar och är intresserad av det. Regeringen hade kunnat lyssna på alla de fackförbund vars medlemmar har haft väldigt konkret nytta av lönekartläggningar och jämställdhetsplaner i stället för att vika ned sig för arbetsgivarorganisationernas krav på mindre regelkrångel; det var faktiskt det som man angav som skäl när man sänkte kraven på aktiva åtgärder.
Det var en del i regeringens regelförenklingsarbete för företagen. Regeringen hade också kunnat säkerställa att expertkunskapen som fanns på JämO togs till vara i den nya myndigheten. Det gjorde man inte; det fanns också farhågor om det. Och naturligtvis kan regeringen vara väldigt tydlig i regleringsbrevet till myndigheten med att detta är ett prioriterat arbete som resurser ska läggas på.
Naturligtvis borde man också, när nu Diskrimineringsombudsmannen liksom Lena Svenaeus är ute och säger att det saknas resurser till detta, kunna vara ödmjuk nog att säga att man kanske måste titta om det faktiskt saknas resurser, eller åtminstone vara beredd att öppna för det.
Det är klart att mer pengar inte löser alla problem i sådana här sammanhang, men om nu myndigheten hävdar att det är ett problem tycker jag att det i alla fall är värt att lyssna på det, om man tycker att det är viktigt att långsiktigt och varaktigt göra någonting åt lönediskrimineringen på arbetsmarknaden.