Maria Stenberg (S):
Vi kan titta på vilka arbetsuppgifter som utstationerad arbetskraft har - det gäller för den delen också en rätt stor del av arbetskraftsinvandringen, som regeringen har infört. De finns i branscher där det finns en hög risk för arbetsplatsolyckor. Det är byggbranschen, skogs- och jordbruksbranschen och anläggningsbranschen, för att ta några exempel.
När vi då vet att det är branscher med risk för skador och arbetsplatsolyckor kan man tänka: Vad kan vi göra? Det är människor som kanske inte förstår svenska språket, som inte kan läsa på Arbetsmiljöverkets hemsida, som kanske är rädda för att förlora sitt jobb eller för att inte få ut sin lön.
Hur ska man säkra att de människor som är utstationerade på vår arbetsmarknad verkligen vet sina rättigheter? Och hur är det för de arbetstagarna om de hamnar i situationer där de skadas eller där de känner att arbetsuppgifterna kan skada dem? De kanske dessutom inte har en arbetsgivare som har tecknat kollektivavtal.
Det är ju den modell som vi har på vår svenska arbetsmarknad. Det är alltid roligt att berätta om en händelse från verkliga livet. Därför gör jag det, jag också, så här sent på kvällen. En del av röjningsarbetet runt järnvägen, kanske framför allt i norra Sverige, utförs av långa kedjor av underleverantörer, därav min interpellation. Där är både tiden för jobbet och priset rätt pressat i dag.
Förhoppningsvis har de utstationerade fått information om hur röjsågarna fungerar. Förhoppningsvis har de också fått information om den skyddsutrustning som krävs. Men vad de uppenbarligen inte har fått information om - det blir en liten brist som visar sig här - är att det varken är tillåtet eller förenat med säkerhet att gå omkring på järnvägsspåren, vilket sker.
Då kan vi förstå att det här är en liten händelse från verkligheten som hade kunnat bli en stor olycka. Jag som bor i Norrbotten ser bärplockare från andra sidan jordklotet som far omkring i otroligt skruttiga bilar. Man tänker: Hur har de gått igenom en bilbesiktning? Då tänker jag så här: Undrar om de har fått information från sin arbetsgivare om att det i Sverige är lag på att man ska ha bilbälte.
Jag kan också fundera på vad som händer de människorna om de är med om en trafikolycka på väg till eller från sitt arbete. Eller räknas det som transport till och från arbetet? Jag är inte säker på det, för det finns thailändska bärplockare som har varit med om trafikolyckor och som nu för en hopplös kamp om både framtida försörjning och hur deras rehabilitering ska finansieras.
Det är lätt att säga: Jo, alla arbetstagare på svensk arbetsmarknad ska omfattas av den lagstiftning vi har. Men det är ju efterlevnaden av vår lagstiftning som blir problematisk. Det är därför jag envisas med att återkomma till kollektivavtalen. Svensk fackföreningsrörelse har ju ett uppdrag att stödja och hjälpa till exempel genom skyddsombud eller regionala skyddsombud.
Varför kan inte arbetsmarknadsministern ta i sin mun att det är viktigt för utstationerad arbetskraft att man är på arbetsplatser där det finns kollektivavtal? Det finns faktiskt en hel del som man fortfarande kan göra politiskt för att säkra arbetsmiljön och ansvaret för arbetsmiljön för utstationerad arbetskraft när det finns oändligt långa leverantörskedjor i dag i riskfyllda branscher.