KBLab/rixvox huggingface dataset:
Peter Danielsson (M):
Hade hyresmarknaden varit en normal marknad hade byggföretagen inte velat någonting hellre än att just bygga. Jag är rätt övertygad om att vi hade haft ett betydligt större utbud av hyreslägenheter då. Som bekant leder också ett större utbud till lägre priser. Inte minst i mindre attraktiva områden hade hyrorna sannolikt stått still eller kanske till och med minskat. Man kan fråga sig: Vem är det egentligen som tjänar på hyresregleringen? Många hävdar i dag, inte minst från vänstersidan, att det är låginkomsttagarna som tjänar på bostadssocialismen. Jag menar att det är precis tvärtom.
Genom hyresregleringen sker en ganska stor resursöverföring från fattiga förortsbor till mer välbeställda innerstadsbor. En reglerad marknad gynnar nästan aldrig människor med tunn plånbok. När det är en oerhörd brist är det hundratals människor som vill hyra varje ledig lägenhet som finns. Då har en fastighetsägare utmärkta möjligheter att välja och vraka. Vem tror man egentligen att han väljer? Han väljer knappast en person med tunn plånbok.
Han väljer den med den tjocka plånboken. Även på den svarta marknaden har de med tjocka plånböcker betydligt bättre förutsättningar. Dessutom har ofta de som är mer välbeställda de rätta nätverken för att skaffa sig en sådan eftertraktad hyreslägenhet. Jag är förvånad över att Vänsterpartiet och Sten Lundström kan försvara ett system som så uppenbart är en snedfördelning till nackdel för dem som är mindre beställda i samhället.
Jag skulle vilja att Sten Lundström utvecklar hur det kan vara ett rättvist system. Man kan också lägga till att detta knappast är någonting som har lett till att man undvikit någon bostadssegregation. Ett argument som man har är att alla ska kunna bo överallt. Men vi vet i dag att Stockholm och många andra städer är mer segregerade än någonsin. Det gäller inte minst de områden där man har många allmännyttiga hyresrätter ute i miljonprogramsområdena.
Peter Danielsson (M):
Precis som Rigmor Stenmark sade har vi pratat om de här frågorna en hel del i kammaren. Men så länge lagen fortsätter att vara så orimlig som den är i dag och så länge statsrådet Lövdén bara duckar för debatten får vi fortsätta. Listan över orter där människor har drabbats av de orimliga effekterna av den här lagstiftningen blir hela tiden längre och längre. I dag tar Nina Lundström i sin interpellation upp östra Skogås i Huddinge.
Jag kan fortsätta och nämna miljonprogramsområdena Östberga och Akalla utanför Stockholm. Vi kan nämna Brottby utanför Vallentuna, Liatorp i närheten av Älmhult eller Robertsfors i Västerbotten. Man kan fortsätta. Gemensamt för alla de här orterna är att den så kallade stopplagen har skapat orimliga konsekvenser för enskilda människor eller för kommuner. Ofta är det också så att det finns en politisk enighet i kommunerna om hur man vill agera, men stopplagen sätter käppar i hjulet.
Jag ska ta ett exempel på hur fel lagen kan slå. Det är hämtat från Nystadsgatan i Stockholmsförorten Akalla. På Nystadsgatan ligger två stycken femvåningshus. Ett är gult och ett är rött. I övrigt är husen helt identiska, förutom att det i ena huset är hyresrätter och i det andra bostadsrätter. Det var nämligen så att för några år sedan ville man i båda de här husen omvandla sina hyreslägenheter till bostadsrätter. Hyresvärden Svenska Bostäder sade ja.
Man författade ett köpekontrakt, och lyckan var stor i de båda husen, tills länsstyrelsen sade nej. Det märkliga var att man sade nej till det ena huset och ja till det andra. Man hänvisade då till den så kallade stopplagen. I dag har vi 92 familjer av 20 olika nationaliteter i det hus som inte fick ombildas som är jätteförbannade så klart. De ville inget hellre än att få köpa sitt hus och förstår inte varför politikerna, som de säger om stopplagen, säger nej.
Dessutom kan man säga att det är rätt stora skillnader mellan de här två husen i dag. Hyresgästerna som bor kvar som hyresgäster påstår att hyresvärden inte bryr sig så mycket om underhållet. Där finns tvättmaskiner som läcker. De har inte haft någon stor renovering på länge. De tycker inte att de får gehör för sina klagomål. Samtidigt har det i huset intill hänt jättemycket sedan ombildningen. Man har renoverat, man har målat om, man har bytt fönster och man har planterat blommor.
Trots det har man en boendekostnad som är betydligt lägre än i hyreshuset. De boende i hyreshuset förstår med all rätt inte alls varför politikerna vill neka dem möjligheten att köpa sitt hus. De vill ju bara ta ansvar för sitt boende och kunna påverka sin närmiljö. I sådana här sammanhang brukar statsrådet Lövdén nämna och varna för spekulation i samband med ombildningar. Men det kan knappast vara ett argument i det här fallet.
En lägenhet i Akalla ger ju inga stora klipp direkt. Fru talman! Jag har två frågor till statsrådet. Den första frågan är: Tycker statsrådet att det här är ett rimligt resultat av lagstiftningen? Den andra frågan är: Är statsrådet beredd att besöka Akalla för att lyssna på de drabbades berättelse?
Peter Danielsson (M):
Det är ingen nyhet att regeringen är misstänksam mot ägande i alla dess former - bostadsrätten är ju en form av ägande. Ministern sade här tidigare att motivet till att det finns en tillståndsplikt är värnandet om bruksvärdessystemet. Det är åtminstone det man säger officiellt. Samtidigt vet vi att exempelvis den kooperativa hyresrätten inte behöver bruksvärdesprövas. Det behövs alltså inget tillstånd i det fallet. Ändå blir effekten exakt densamma.
Man skulle kunna hävda att värnandet om bruksvärdessystemet bara är ett skenmotiv, och att det verkliga motivet är att man är misstänksam mot ägande. Det gläder mig i alla fall att statsrådet har sett problemen med lagen. Dessa problem såg vi redan när statsrådet lade fram propositionen om lagen. Jag tolkar det som att statsrådet inte tycker att det är rimligt att lagen ger de resultat som den gav i Akalla.
Är det en korrekt tolkning av statsrådets svar?
Peter Danielsson (M):
Jag blev lite besviken när Majléne Westerlund Panke inte kom med fler förhandstips från propositionen. Sedan hörde jag henne säga att man inte står dagen innan en proposition kommer och berättar vad den innehåller. Var det en felsägning, eller kommer propositionen i morgon? Jag skulle gärna vilja ha svar på det. Eller kommer den som utsatt i slutet av maj?
Sedan tar Majléne Westerlund Panke i från tårna och hävdar att en friare och mer självständig högskola, som vi förespråkar, skulle leda till att det blir en sluten högskola och att vi stänger dörrar. Jag har faktiskt inte en aning om vilka dörrar hon talar om. Jag kan inte förstå hur det kan leda till en mer sluten högskola när politiker får bestämma mindre och de enskilda lärosätena får bestämma mer själva.
Det är väl inte så att Majléne Westerlund Panke tror att högskolorna bara kommer att utse folk inom sina egna led? All erfarenhet av sådana här test visar tvärtom att man söker sig ut och får fler människor från näringslivet, regionala profiler och politiker som faktiskt har vunnit förtroende från det enskilda lärosätet i styrelserna.
Det skulle vara lite intressant att höra hur Majléne Westerlund Panke menar att friare universitet och mer självständiga lärosäten skulle innebära att de blir slutna. Jag förstår inte det resonemanget alls. Sedan säger hon att vi ska rycka undan mattan för studentinflytandet. Där bubblar den låga tilltron till att studenterna har en egen förmåga att organisera sig och tillvarata sina intressen fram.
Jag tror att det är precis tvärtom, att frivillighet föder engagemang och motivation att engagera sig. Ett deltagande på 5-8 % i kårvalen i dag är inte särskilt imponerande. Jag tror tvärtom att ett avskaffande av kårobligatoriet kommer att leda till mer engagemang från studenternas sida.
Peter Danielsson (M):
Sören Wibe och jag har debatterat dessa frågor förr. Göran Persson brukar ju säga att han är stolt men inte nöjd. Sören Wibe är alltid både stolt och helnöjd. Han säger gärna att han har fakta. I själva verket är det statistik han har, precis som den som jag åberopat.
Vi vet alla vad man brukar säga om statistik, nämligen att det lite grann beror på vilka tidsföljder man väljer och hur man vänder och vrider på dem. Jag tittade i Education at a Glance . Du påstod att jag ljög, och jag påstår att jag har rätt, för där står nämligen, om man läser innantill, att utgifterna per student sjunkit med 15 % mellan 1995 och 2002 på grund av stor utbyggnad. Därför står ord mot ord.
Det är häpnadsväckande att Sören Wibe står här och säger att han inte kan se de neddragningar per student som skett fastän många rektorer, Sulf och andra påstår just detta. Det finns tydligen ingen som helst insikt i den här frågan från Sören Wibes sida. När det gäller den industriforskning som du nämnde, de 300 miljonerna, kan jag inte hitta dem heller i budgeten. Du får gärna utveckla var de finns. Jag har letat men kan inte hitta dem i er budget.
Peter Danielsson (M):
Det som jag reagerade på tidigare var att Sören Wibe sade att jag ljög. Nu tolkar jag det som att han backar och säger att det var fråga om ett annat sätt att se på statistiken. Att vi har en väldigt hög andel av befolkningen som läser i högre utbildning, som Sören tog upp i sitt inledningsanförande och jag nu återkommer till i replikskiftet, stämmer. Jag tycker att det är bra så länge man kan upprätthålla en god kvalitet.
Men om vi tittar på statistiken i den OECD-rapport som vi nämnt tidigare kan man se att Sverige har en vikande trend när det gäller utgifter per student. Det handlar om 15 % under den perioden. Om man sedan tittar på andra som satsat mycket på utbyggnad, till exempel Japan, ser vi att de har en ökande trend under samma tid. Där är siffran 18 %.
Samtidigt som de svenska lärosätena fått uppleva den här neddragningen har vi också kunnat konstatera att alltfler nybörjarstudenter har sämre och sämre kunskaper med sig från gymnasieskolan. Dels har alltså utgifterna per student minskat, dels har bördan på universiteten ökat i form av repetering av kurser från gymnasieskolan.
Om regeringen får fortsätta med den här politiken, om trenden så att säga får fortsätta, kommer det om tio år inte att betyda någonting alls ifall Sverige ligger högt i de internationella tabellerna över befolkningsandel med högre utbildning. Det riktigt viktiga är ju att vi ligger högt i de tabeller som visar kunskapsresultaten. Därför, fru talman, skulle jag avslutningsvis vilja fråga vad Sören Wibe ämnar göra för att säkerställa kvaliteten i den högre utbildningen framöver.
Peter Danielsson (M):
Jag inleder med att rätta ministern på ett antal punkter, trots att jag vill ställa en del frågor till honom. Det är helt uppenbart att alliansen satsar mer på forskning än vad vänsterkartellen gör. Vi lägger nära 1 miljard mer än regeringen de kommande tre åren. Det råder inget tvivel om det. Det är bara att läsa i budgeten. Det är inte, som ministern säger, 1 miljard över fem år. Det är 2,3 miljarder över fem år; rätt ska vara rätt. Fru talman!
Vi moderater har sedan länge arbetat aktivt för forskningens frihet från politiken. Glädjande nog har jag noterat att Leif Pagrotsky gör det på Europanivå inom EU. Han har förtjänstfullt argumenterat mot politisering av forskningen inom EU bland annat genom att kämpa för att det europeiska forskningsrådet ska vara ett självständigt organ som står helt fritt från den europeiska kommissionen. Det tycker jag är bra.
Dessvärre driver ministern utvecklingen i helt motsatt riktning hemma i Sverige. För att bara nämna några exempel så har ju våra lärosäten politiskt tillsatta styrelser. Regeringen styr även med järnhand över hur fakultetsmedlen fördelas mellan lärosätena. Vi hörde Britt-Marie Danestig säga tidigare att det egentligen inte finns något resursfördelningssystem. Det verkar vara regeringens godtycke som bestämmer vart fakultetsmedlen tar vägen.
Min första fråga till Leif Pagrotsky är: Är du beredd att vidta några åtgärder för att säkerställa att den svenska forskningens frihet ökar på samma sätt som du jobbar inom EU för att få den att bli friare där? Min andra fråga handlar om den svenska forskningen. Leif Pagrotsky slår sig ofta för bröstet och berättar om hur bra den är, så även i dag. Och jag håller med. Den håller världsklass på många håll. Men det finns en hel del oroväckande tecken.
Det hör jag framför allt överallt när jag är ute och träffar forskare och doktorander. Min sista fråga till Leif Pagrotsky blir om ministern inte ser de här problemen. Och om han ser dem, vad vill han då göra åt dem?
Peter Danielsson (M):
Trots att ministern gör allt han kan för att röra runt siffrorna kvarstår faktum: att den borgerliga alliansen satsar nära 1 miljard mer på fakultetsmedlen än vad vänsterkartellen gör de närmaste tre åren. Det går inte att komma ifrån. Att vi har väldigt många som numera går i högre utbildning är rätt, och jag tycker att det är bra så länge vi kan bygga ut med hög kvalitet. Just nu ser vi väldigt många tecken på att kvaliteten håller på att svikta.
Det hjälper inte att ligga högt upp i internationella rankningar när det gäller andelen högskoleutbildade om nivån på dem inte är tillräckligt hög. Då kan vi inte konkurrera i en global, kunskapsintensiv värld. Sedan noterar jag att ministern inte svarade på mina frågor angående politiseringen av forskningen. Det beror förmodligen på att man där är näst intill världsbäst i Sverige.
Vi har en mängd olika delar där regeringen går in och styr både forskning och högre utbildning. Det finns flera exempel. I den senaste forskningspolitiska propositionen har man nu gått fram med starka forskningsmiljöer. Då ska ansökningarna inte komma från de enskilda forskarna. De ska gå via lärosätenas styrelser, som är politiskt tillsatta för att de ska vara i samklang med lärosätets strategi. På vilket sätt tror ministern att det kommer att stärka den fria forskningen och debatten vid våra lärosäten?
Avslutningsvis blir jag bekymrad när inte ministern, och inte heller Sören Wibe tidigare för den delen, ser några som helst tecken på att svensk forskning håller på att tappa mark. Allting målas i väldigt rosenröda färger. Jag tror att det är farligt om vi har en regering som är helnöjd och tror att man kan leva på gamla lagrar från historiskt stark forskning.
Mycket tyder på, eller vi vet rättare sagt, att resultat och försämringar syns långt senare. De frukter vi skördar i dag sådde vi för 20 år sedan.
Sten Lundström (V):
Man kan ha respekt för trepartsöverenskommelsen. Jag har det. En av grunderna i trepartsöverenskommelsen var att allmännyttan skulle fortsätta att vara hyresledande. Varför kan inte ni ha samma respekt för trepartsöverenskommelsen som vi har? Sedan måste jag ställa en fråga när det gäller nyproduktion. Vi har ett konkret förslag om förhandlad hyra så att både hyresgäster och fastighetsägare vet vad som är en rimlig kalkyl. Ni föreslår en förförhandlad hyra.
Någon har föreslagit att man rättsligt ska pröva det, men jag tycker att vi ska behålla det svenska systemet med förhandlingar. Nyproduktionen är undantagen från bruksvärdesprincipen och har i stället fått en marknadssatt hyra. Hur länge ska det här pågå? Jag har förstått att efter sex månader ska man inte kunna ompröva hyran. Men när ska man då kunna göra det, om fyra år?
Och vad händer om hyran är alldeles för högt satt i det läget? Är det inte bättre att redan från början sätta ett bruksvärde även på de nybyggda lägenheterna som hyresgäster och fastighetsägare är överens om? Det här kommer att ställa till med oerhörda problem på sikt, för förr eller senare ska väl de här lägenheterna in i förhandlingssystemet. Eller ska de för all tid framöver ligga utanför förhandlingssystemet?
Sten Lundström (V):
Det känns ganska hoppfullt framöver. Vi har samma motstånd till ägarlägenheter. Vi har samma tilltro till förhandlingssystemet när det gäller hyressättningen. Men det som gör mig lite orolig är att Leif Jakobsson under sitt anförande inte med ett ord berörde de reservationer som Vänsterpartiet har avgett.
Hur förstärker vi det så väl omhuldade besittningsskyddet för hyresgästen som är grunden för bruksvärdesprincipen när det gäller andrahandshyresgäster. Som jag sade i mitt anförande innebär majoritetstexten för oss närmast ett moment 22. Å ena sidan tycker ni att vår reservation är bra, men eftersom ni tidigare har avslagit en motion kan ni inte tillstyrka den här motionen.
Det är svårt att veta hur vi ska klara ut det här. Jag skulle vilja att Leif Jakobsson på ett par minuter reder ut på vilket sätt Socialdemokraterna är beredda att stärka besittningsskyddet för andrahandshyresgäster. Jag kan ännu inte se något sätt.
Sten Lundström (V):
I en decentraliserad demokrati har statsmakterna - i det här fallet riksdagen och regeringen - till uppgift att skydda individerna. Om kommunerna inte tar det ansvaret, vilket de inte gör när det gäller dem som har andrahandskontrakt, då är det riksdagens sak att fastställa spelreglerna på ett sådant sätt att det blir rimligt för människor som bor på dessa villkor. Sedan är det lite lustigt när det pratas om fokusering.
Än så länge vet jag inget förslag för att få fart på byggandet där vi inte har gått fram gemensamt. Vi i Vänsterpartiet brukar till och med vilja lite mer, vilket inte är särskilt underligt med tanke på mitt parti. Än så länge finns det ingenting av investeringsstöd eller andra insatser där vi inte har varit överens. I de fallen har vår fokusering varit lika skarp. Vid tidigare riksmöten när vi i Vänsterpartiet har krävt investeringsstöd har vi fått höra att vi har varit opportunistiska.
Jag tycker att vi i Vänsterpartiet har lyckats att driva er framåt och att vi är väl överens om att det viktigaste är att bygga bort bostadsbristen. Det är vi fullständigt överens om. Om man åker landet runt och ser sig omkring även på de orter där det i dag rivs lägenheter finner man att det där finns sociala kontrakt och människor som är hemlösa. Det är alltså en attityd mot människor som det handlar om. Det är den attityden som finns ute i kommunerna.
Det har visat sig att man inte har klarat av detta, och då går det inte att vänta. Individens rättigheter är större än kommunens rättigheter att själv forma sin politik. Det är därför vi har LSS, det är därför vi har socialtjänstlagen, det är därför vi har skollagen och så vidare. Riksdagen ska tillse att individerna ute i kommuner och landsting har rätt till en hel rad saker.
En av de saker som vi tycker att socialdemokratin borde förstå är att de människor som i dag bor utan besittningsskydd också måste ha en förstärkt position på bostadsmarknaden.
Sten Lundström (V):
Det finns förutsättningar att lägga in detta med vindkraftverk i en detaljplan. Varje vindkraftverk ska dessutom prövas i en normal bygglovsprövning. Problemet med ert krav på detaljplaneläggning är att man tvingas detaljplanelägga en mängd områden som i dag inte är detaljplanelagda för att man ska kunna bygga vindkraftverk. Det här kommer att fördyra processen och minska utbyggnaden av vindkraftverk.
Det hade varit mycket bättre att kräva att detta ska läggas in i översiktsplanerna. Då slipper man detaljplanelägga områden enkom för att man ska placera vindkraftverk där. Målkonflikten finns.
Det finns andra målkonflikter i energipolitiken också, till exempel dålig luft, arbetare i urangruvor som dör i förtid, brist på förutsättningar för slutförvaring av utbränt uranbränsle och så vidare. Det vore klädsamt om Moderaterna också kunde ta till sig detta.
Det handlar om ökningen av koldioxid och så vidare. Det vore klädsamt om man ställde samma krav på den här verksamheten som på vindkraften. Jag tror inte heller att vi ska ha en vilda västern-situation när det gäller vindkraft. Jag tror också att det är bra att vi är medvetna om vilka faror och brister som finns. Än så länge är jag ganska nöjd med de riktlinjer som Boverket har gett ut.
När det gäller byggandet till havs utgår jag ifrån att det kommer att prövas enligt vattendom ungefär på samma sätt som Öresundsbron blev prövad enligt vattendom. Då ställdes också de här kraven. Exakt samma sak kommer naturligtvis att ske när det gäller de havsbaserade vindkraftverken. Det kommer att prövas. Man måste ha en dom för att få göra detta. Det är samma system.
Jag var motståndare till Öresundsbron, och när det gäller tillgången till fisk och ålgräs, som var så viktigt för fiskarna enligt oss som jobbade aktivt mot Öresundsbron, kan jag konstatera att vi kom på skam. Det har faktiskt varit en positiv utveckling för både ålgräs och musslor som har ökat fiskebeståndet ganska rejält runt bron.
Sten Lundström (V):
När det gäller koldioxidutsläppen kan vi väl hoppas att den globala bubblan - även om USA tyvärr inte har skrivit på Kyotoavtalet och det som finns inom EU än så länge - på sikt kommer att minska koldioxidutsläppen i Europa, och därmed inte bara lokalt över enskilda länder. Det är naturligtvis en brist att det fungerar på det här viset.
När det gäller närboende och de som är direkt berörda av ett bygge kan jag konstatera att Barsebäck aldrig skulle ha byggts eftersom det finns folk på andra sidan sundet, i Köpenhamn, som är direkt berörda vid en olycka. Danskarna har aldrig velat ha något Barsebäck. Om vi hade haft den principen skulle inte Barsebäck ha byggts över huvud taget. Det är väl antagligen ett av världens mest olyckligt placerade kärnkraftverk. Därför hälsar jag med tillfredsställelse att vi i alla fall har lyckats stänga dessa två kraftverk.
Men det förutsätter faktiskt, och där ger jag Ewa Thalén Finné alldeles rätt, alternativ energi. Vi ska så långt som möjligt ersätta detta med biogas, vindkraft, solkraft och annat. Under en övergångsperiod kommer vi antagligen att behöva använda naturgas och annat också för att lösa de här problemen. Men då ska vi inte försvåra, som Moderaterna gör, möjligheterna att bygga ut vindkraftverk och lägga dem i detaljplaner.
De är i och för sig inte heller juridiskt bindande längre än till den stunden då man bestämmer sig för att göra en ny detaljplan. Så den är inte så särskilt juridiskt bindande. I en översiktsplan får folk däremot möjligheter att tycka till om sitt område. Jag tror att det är en ganska bra nivå på detta.
Sten Lundström (V):
Det fungerar så, Lars Tysklind, att man i översiktsplanen kan bestämma både vad som ska byggas och vad som inte ska finnas i ett område. Du kan därmed i översiktsplanen också peka ut områden där det inte ska byggas vindkraftverk. Den är styrande och kan leda fram till en detaljplan.
Jag utgår ifrån att man säkert kommer att följa Boverkets regelverk för etablering av vindkraftverk när det sker ett överklagande. Låt oss i stället försöka att via skattesubventioner, skatteregelverk och annat se till att vi får fart på utbyggnaden.
Vi kan i varje fall komma lika långt som man gör i Tyskland och Danmark på några år eller England. Jag förstår inte varför det ska vara så långsamt i Sverige. Vi har lång kust, och vindkraftverk går att placera både på land och utanför. Det blåser ganska friskt på många ställen i det här landet. Det blåser kanske inte lika mycket som i Danmark men dock lika mycket som i Tyskland. Vi borde ganska fort komma upp i en stor utbyggnad. De riksintressen som nu är utpekade kommer förhoppningsvis att sätta lite fart på detta.