KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
Först är det viktigt att understryka att satsningen på 20 000 poliser till under mandatperioden, det vill säga utbildningen av 3 000 nya poliser och förstås anställning av dem, inte alls påverkas av Anders Danielssons utredning.
Eftersom vi i händelse av att vi hade fått en socialdemokratisk regering till och med hade gått ned i antalet studerande vid polisutbildningarna, fyller de utbildningsenheter som vi i dag har väl behoven. Det behövs inga nya skolor eller utbildningar för att klara av den utbildning som ska ske under den här perioden.
Den nya utbildningen som har diskuterats både i Agneta Starks utredning och i den som Anders Danielsson nu gör handlar i stället om hur en framtida polisutbildning ska se ut innehållsmässigt. Det är vad vi från alliansregeringen har velat ta reda på. Var den eventuellt ska ligga var det som den tidigare utredningen tittade på. Det påverkar inte i dagsläget den stora utbildningssatsning som vi nu gör.
Där används delvis den gamla utbildningen. Den kommer att fungera utan några nya enheter. Det pågår inte något parallellt arbete för att förlägga polisutbildning till fler ställen, utan vi avvaktar Anders Danielssons utredning. Det är dock viktigt att säga i det här sammanhanget att den utredningen är nödvändig. Agneta Stark lämnade naturligtvis utifrån sina direktiv ett omfattande material till den nya utredningen.
Men vad hon hade att titta på var frågan om högskolemässighet, på vilket sätt man omvandlar polisutbildningen till en högskoleutbildning och också hur den kan inlemmas i högskoleväsendet. Hon tog också in många synpunkter från de olika högskolor som har kunskap eller ett intresse på det här området. Det är många spännande förslag som har kommit från olika håll i det arbetet.
Problemet var att man inte hade tagit reda på vad som är bra respektive dåligt i nuvarande utbildning, hur den framtida polisutbildningen ska se ut utifrån ett verksamhetsperspektiv, hur antagningsreglerna ska bli bättre än vad de är i dag, hur man ska klara av mångfalden när det gäller rekryteringen till polisen, och så vidare. Det var inte ett uppdrag som Agneta Stark hade. Hon har inte heller några förslag - en del tyckanden, ja, men inga grundläggande förslag.
Vår uppfattning har varit att för att sjösätta en ny polisutbildning måste man också ha en beredning av frågorna på plats. Det är detta uppdrag som Anders Danielsson har fått. Han har också fått till sig det underlag som har tagits fram i den tidigare, alltför snäva utredningen så att det blir ett bra underlag. Utredningen kommer i slutet av mandatperioden då vi kan sjösätta en ny polisutbildning.
Ska vi klara av det som står i regeringsförklaringen om 20 000 poliser ska de utbildas nu, och intagningarna börjar direkt. Det finns det stort utrymme för, så vi har inga problem att klara det målet. Men det påverkar inte frågan om ifall vi ska ha fler högskoleorter eller om utbildningen ska bedrivas i någon annan form.
Det ligger vid sidan av, så det är två uppgifter som går parallellt med varandra och som naturligtvis också påverkar varandra i någon utsträckning.
Beatrice Ask (M):
Jag ser positivt på att det finns ett stort intresse för polisutbildningsfrågorna på många olika håll. Jag har här i kammaren pratat med folk både från Skåne och från Norrland, och jag vet inte hur många orter det är där man anser att man har de absolut bästa idéerna. Och jag tror att nästan alla menar att Agneta Stark anser att just deras förslag är det vinnande.
Den här regeringen kommer inte att begå samma misstag som Socialdemokraterna gjorde och diskutera lokaliseringsort innan vi vet vad utbildningen ska innehålla för att svara mot framtidens krav på poliser. Jag tror att det är viktigt att ha den inställningen. Dessutom är det så att det inte ens i Västra Götaland är bara ett förslag som drivs. Jag var i Skövde häromdagen, och där lämnade de omfattande material.
Jag tror inte att det finns någon högskola i det här landet som inte har tagit fram egna förslag, och många är mycket väl genomarbetade. Det gör att jag tycker att frågan får ligga hos den utredning som nu sitter, som tar frågorna i rätt ordning och börjar med vilket innehåll den framtida polisutbildningen ska ha.
När vi har bestämt det ska vi också ta ställning till hur och var utbildningen ska organiseras.
Beatrice Ask (M):
Jag vill bara avsluta med att säga en sak som jag tycker är viktig. Dagens utbildning är inte genomdålig. Den håller mycket hög kvalitet i vissa avseenden. Man får fram väldigt duktiga poliser. Det pågår, precis som i alla andra utbildningar, en ständig utveckling av kvaliteten. Det kommer också att ske framdeles.
Det är viktigt att inte tro att den polisutbildning som vi har är dålig, för 3 000 poliser kommer att få den utbildningen. De kan få högskolepoäng, men inte fullt ut. Vi kan inte ändra på det förrän vi har ett innehåll klart för oss när det gäller hur den framtida utbildningen ska se ut.
Vi måste som sagt ta fram det underlaget innan vi kan förändra det som gäller högskolebehörigheten. Det mest centrala är inte högskolebehörigheten, utan att vi får en riktigt bra polisutbildning. Jag har diskuterat detta många gånger i den här kammaren. Jag tror att mycket av den utbildning som då krävs är högskolemässig.
Det finns många inriktningar av polisutbildning som man kan tänka sig där det är alldeles självklart att man måste läsa på en akademisk nivå. Men det finns också inslag som är av ett annat slag. Det är balansen däremellan och de stora frågeställningarna som Anders Danielsson har att utreda så att vi landar rätt. Avslutningsvis i debatten vill jag gärna säga: Låt oss inte sprida rykten om att vi inte håller god kvalitet på vår polisutbildning!
Den är bra, men den kan och måste bli ännu mycket bättre.
Beatrice Ask (M):
Lena Olsson har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att de yrkesutbildningar som i dag finns i Kriminalvården inte ska dras in. Vidare har Lena Olsson frågat vilka åtgärder jag avser att vidta för att förbättra möjligheterna till utbildning och arbete som kan leda till vidare anställning efter strafftiden. De frågor Lena Olsson ställer berör ett högprioriterat område för regeringen: hur vi ska få människor i arbete.
Att kriminalvårdens klienter i allt större utsträckning framöver ska kunna gå ut i arbete ingår naturligtvis som en del i regeringens arbetslinje. Jag vet att Kriminalvården i dag har ett ambitiöst program för att öka omfattningen av den dagliga programverksamheten som består av utbildning, arbetsdrift och behandlingsprogram. Men jag kan ändå se ett behov av att lyfta fram arbetsdriften. Därför har jag också uttalat att arbetsdriften inom Kriminalvården behöver stärkas och utvecklas.
De yrkesutbildningar som finns inom Kriminalvården ingår här som en viktig komponent. Under 2000-talet har Kriminalvårdens yrkes- och arbetsmarknadsutbildning finansierats av Arbetsmarknadsstyrelsen, Ams. Under 2006 fanns utbildning att tillgå på 24 anstalter spridda över landet. Nu reformerar regeringen arbetsmarknadspolitiken, och som framgår av regeringens budgetproposition för 2007 har regeringen valt att bland annat minska resurserna för programinsatser.
Det är ett medvetet val eftersom efterfrågan på arbetskraft nu ökar kraftigt. Regeringens ambition är inte att yrkesutbildningen inom ramen för Kriminalvårdens verksamhet ska minska i omfattning, utan Ams uppdrag är att ge dem som står längst från arbetsmarknaden hjälp att återinträda på arbetsmarknaden. Regeringen har också tillsatt en utredning som tittar på hur vi ska få en flexiblare arbetsmarknadsutbildning som ger bättre kvalitet, innehåll och dimensionering.
Utredningen ska lämna sina förslag senast den 31 december 2007. Därefter ankommer det på regeringen att överväga konsekvenserna av förslagen. Jag kommer noga att följa hur förslagen på arbetsmarknadspolitikens område kommer att påverka innehållet i Kriminalvårdens programverksamhet.
Beatrice Ask (M):
Jag vill återigen bara upprepa att yrkesutbildningen, som interpellationen bland annat gällde, inte finansieras av kriminalvården. Och inom arbetsmarknadspolitiken gäller regeringens arbetslinje. Det innebär bland annat att insatserna ska fokuseras på dem som står längst från arbetsmarknaden, och dit hör ju många av de intagna.
Inom ramen för kriminalvårdens arbete är det också min uppfattning att vi ska arbeta för att öka på arbetsdriften, så att vi får mer innehåll i verksamheten än vad vi har i dag. Men vi har väldigt stora bekymmer, beroende på den eftersatta kriminalvårdssituation som vi har i dag. Det finns trängselproblem och brist på platser. Det gör att vi får lägga väldigt mycket på att försöka bygga bort den typen av problem.
Men vi prioriterar ändå upp innehållet. När det gäller Kramis verksamhet vill jag vara tydlig. Det är klart att det inte kommer någonting i vårpropositionen. Det här är ju en fråga som handlar om ett lokalt samarbete mellan arbetsförmedlingar, socialförvaltningar, socialnämnder och kriminalvården.
Om jag har förstått det hela rätt ska man, utifrån de förändringar som ska ske av Ams framöver, under våren lämna förslag på prioriteringar som man lokalt anser nödvändiga. Det ska lämnas in i maj. Innan dess är det svårt att veta någonting om hur det egentligen ser ut. Jag var inte klar över att interpellanten särskilt ville diskutera Kramis verksamhet i Örebro och Malmö.
Jag kan inte heller någonting om detaljerna i de två exemplen, varför jag inte kan ge något svar på hur det ser ut just där. Men det är, som sagt, utifrån omställningarna inom Ams som man nu tar fram lokala prioriteringar och annat. Först när man ser dem ser man ju resultaten. Men min grundinställning är den som jag har redovisat i övrigt.
Det är klart att vi måste försöka se till att människor som har begått brott och har avtjänat sitt straff har goda förutsättningar att komma tillbaka till ett hederligt arbete. Det är en av de viktigaste investeringarna i människovärdighet som vi faktiskt kan göra - det är viktigt också rent ekonomiskt. Det arbetet kommer jag att driva på. Jag får väl gå hem och läsa på mer om Kramis verksamhet. Men jag tror, som sagt, att det inte i första hand är en regeringsfråga.
Vårpropositionen är framför allt ett flerårsdokument när det gäller de ekonomiska ramarna, och där hanteras ju inte den här typen av detaljerade frågor. Det kan däremot göras i en tilläggsbudget. Men, som sagt, jag kan ingenting om detaljerna när det gäller Örebro och Malmö. De besked som jag har fått är att det handlar om lokala prioriteringar. Det är ganska stor osäkerhet och variation. Det skapar naturligtvis väldigt mycket oro runt om i landet kring den här verksamheten.
Det har jag också stor förståelse för.
Beatrice Ask (M):
Det är nog så att vi alla far ut lite grann i diskussionerna, och det är väl rimligt. Jag uppfattar att det i interpellationsdebatter ska vara ett fritt meningsutbyte, och saker hänger ofta samman. När det gäller kriminalvårdens ekonomi i framtiden och inte minst vad vi har råd att satsa på i innehållet finns det, som jag sade tidigare, väldigt mycket kvar att göra. Det som är bekymret och det vi har gjort är att ta ett antal beslut om utbyggnaden.
Det har också tillförts pengar. Men det har inte blivit så mycket. Så vi undrar lite vad det är som har hänt. Jag har bett om en ordentlig genomgång av investeringarna, de resurser som finns och annat för att vi ska ha ett riktigt bra underlag inför de kommande åren så att vi ska kunna göra rätt satsningar och att det också ska bli rimligt.
Det är klart att även om vi måste bygga ut fler platser och det kräver rätt mycket resurser så är jag angelägen om att inte helt glömma bort innehållet. För jag tror att det är otroligt viktigt att vi gör rätt saker. Jag var inne på det som den här interpellationsdebatten berörde, nämligen problemet med arbetsdriften, det vill säga hur många timmar som man faktiskt kan delta i någon typ av arbete, när man sitter i fängelse framför allt.
Det visar sig tyvärr att vi har gått ifrån en procentuell andel på 29 procent - av tiden måste det vara - till 22. Det har sjunkit från år 2000 till 2004 på ett sätt som är rent olyckligt. Vi har fler och fler som sitter inne. Det är mer och mer trångt. Vi har svårare och svårare att differentiera.
Samtidigt erbjuder vi inte tillräckligt med arbete och sysselsättning för de intagna. Det är en ekvation som inte håller. Jag vill ändå säga att oavsett hur mycket pengar det blir så kommer jag att använda en del av resurserna till att se till att vi förbättrar arbetsinnehållet och försöker arbeta med en arbetslinje med det långsiktiga syftet att den som avtjänat sitt straff också ska kunna få ett jobb när han eller hon kommer ut i frihet.
Beatrice Ask (M):
Alice Åström har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta med anledning av förslagen i betänkandet Internationella brott och svensk jurisdiktion . Betänkandet innehåller två separata delar. Jag har förstått Alice Åströms fråga som så att hon avser den del som gäller de internationella brotten. Det är självklart mycket viktigt att svensk strafflagstiftning möjliggör lagföring av personer som har begått folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelser.
Det råder dock ingen tvekan om att nuvarande bestämmelser ger sådana möjligheter. Vi har en särskild lagstiftning om straff för folkmord, och i brottsbalken finns bestämmelsen om folkrättsbrott som straffsanktionerar krigsförbrytelser. Även de gärningar som i Romstadgan betecknas som brott mot mänskligheten faller under svensk strafflag. För dessa kan brottsbalkens bestämmelser om bland annat mord, grov misshandel och våldtäkt tillämpas.
Svensk domstol har också i de flesta av dessa fall behörighet att döma över brotten oavsett var och av vem de har begåtts. Jag vill i sammanhanget också påpeka att bestämmelsen om folkrättsbrott nyligen tillämpats i praktiken. Det skedde vid en rättegång om krigsförbrytelser som genomfördes vid Stockholms tingsrätt under senhösten 2006. Åtalet ledde till fällande dom.
Den svenska lagstiftningen medförde inga hinder för lagföring av det som enligt internationell humanitär rätt var att betrakta som krigsförbrytelser i den mån det var föremål för prövning i målet. Sverige har ingen folkrättslig skyldighet att införa brotten i Romstadgan i svensk rätt. Romstadgan bygger i stället på den så kallade komplementaritetsprincipen enligt vilken det i första hand ankommer på de enskilda staterna att ansvara för lagföringen av brott mot stadgans straffbestämmelser.
Svensk lagstiftning uppfyller som sagt på det hela taget de krav på möjligheter till lagföring som komplementaritetsprincipen ställer. Trots det kan det finnas skäl att se över lagstiftningen i syfte att göra den tydligare och för att den bättre ska stå i överensstämmelse med utvecklingen på den internationella rättens område. Jag har flera gånger sagt att det är min ambition att lägga fram förslag kring detta. Tyvärr har det inte kunnat ske så snabbt som jag hade avsett. Men ambitionen ligger fast.
Beatrice Ask (M):
Romstadgan är en milstolpe i den internationella rättens utveckling, och Sverige deltog väldigt aktivt i arbetet med att förhandla fram den. Eftersom stadgan bygger på komplementaritetsprincipen är det naturligtvis angeläget att staterna har straffbelagt folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Sverige har straffbestämmelser för detta. Våra domstolar har också mycket långtgående domsrätt.
Sverige har, inte minst tillsammans med övriga medlemsstater i EU, en viktig roll att spela för att Romstadgan ska få genomslag i så många stater som möjligt. Det pågår också andra lagstiftningsprojekt som i realiteten anpassar svensk lagstiftning till Romstadgan i viktiga delar. Ett exempel är förslaget om slopande av preskriptionstiden för vissa brott, bland annat mord, folkmord och grova folkrättsbrott, som nu är ute på remiss. Helt nedlagt är alltså inte projektet.
Trots detta kan det precis som interpellanten och även Birgitta Ohlsson säger finnas skäl att se över lagstiftningen för att göra den tydligare och bringa den i bättre överensstämmelse med den internationella rättens utveckling. Jag konstaterar dock att de framlagda förslagen är omfattande och juridiskt komplicerade och kräver ganska noggrant principiellt arbete.
Då fungerar det så på ett departement att man måste avsätta tid, och det handlar alltid om prioriteringar. Jag kan konstatera, vilket gör mig bekymrad, att vi inte har fått fram detta riktigt så fort som jag hade hoppats. Samtidigt kan jag konstatera att den förra regeringen hade fyra år på sig att lägga fram ett förslag utan att förmå sig att komma till skott. Jag har förhört mig lite grann om var arbetet ligger.
Det har ändå gjorts ett beredningsarbete som ligger på en viss nivå. Jag vet ungefär hur lång tid och hur omfattande arbete som krävs för att få fram detta och ska göra vad jag kan när det gäller att titta på prioriteringarna. Det viktiga är ändå att vi är trygga i att den svenska lagstiftningen fungerar som den just nu ser ut. Någon tragedi är detta naturligtvis inte.
Jag tror inte att vi kommer att hamna i en situation där vi får rycka ut och tala om att Sverige inte klarar av det här. Detta räcker inte. Vi ska också vara ett föredöme. Det arbetet är dock som sagt delvis inlett. Jag får återkomma med exakt besked om när ett förslag kan vara klart, för det har jag inte lyckats få fram. Detta är också en enhet som är väldigt hårt ansträngd av arbete.
Det är många viktiga saker vi behöver uträtta. Min ambition kvarstår dock. Jag anser att vi ska ha en översyn av detta och att vi ska införliva Romstadgan i svensk rätt, men jag vågar inte säga exakt när. Det är också en skillnad i förhållande till den förra regeringen, om jag ska tro Birgitta Ohlsson: Jag ger inga stora löften utan försöker redovisa min principiella inställning och skälen till den.
Beatrice Ask (M):
Först vill jag gärna säga att Norge fortfarande inte är klara med sitt arbete även om de inledde det tidigt. När man jämför med andra länder och hur långt länderna har kommit när det gäller implementering ska man också vara klar över att det ibland handlar om hur mycket hemläxa de olika länderna har att göra.
Det viktiga för Sveriges vidkommande är att vår lagstiftning ändå är någorlunda tillfyllest för att vi ska kunna döma människor som har begått den här typen av hemska brott, även om det så att säga finns andra skäl - tydlighetsskäl men också förebildsskäl om man kan säga så - för att Sverige ska göra implementeringen någorlunda snabbt.
I januari hade vi 24 förundersökningar om krigsförbrytelser eller något annat internationellt, allvarligt brott i gång i Sverige. Endast i ett av dessa fall har en misstänkt person underrättats om misstanken.
Den stora svårigheten i dag när det gäller att lagföra krigsförbrytelser och den här typen av brott är inte den svenska lagen utan svårigheterna att genomföra en korrekt polisutredning.
När vi engagerar oss för en bättre tingens ordning när det gäller internationella brott är det otroligt viktigt att också arbeta med polisutredningarna och hur man kan få fram underlag rent praktiskt. Det är också något som är viktigt för regeringen: att praktiskt se till att polis, åklagare och andra har de resurser och den kompetens som krävs för att kunna arbeta med dessa viktiga ärenden.
Det handlar alltså inte bara om implementeringen av en stadga, utan man måste också få något gjort med regelverken. Vi måste försöka göra både-och. Vi har som sagt haft sex månader på oss, och man kan väl tycka att det är lite senfärdigt. Problemet är naturligtvis att alliansregeringen gav en rad löften i valrörelsen som berör just straffrättsenheten och en del av dessa områden. Dessa områden är också viktiga att ta fram.
Vi har inte hur många experter som helst för den här typen av komplicerat lagstiftningsarbete, men jag tycker ändå att jag på ett tydligt sätt har markerat min ambition och att jag ser de här frågorna som oerhört viktiga. Jag är däremot klar över att vi har en någorlunda bra lagstiftning på plats som gör att vi ändå kan döma personer om vi har tillräckligt bra utredningar för den här typen av grova brott i Sverige. Det är viktigt att vi gör detta.
Beatrice Ask (M):
Thomas Bodström har frågat mig vilka bedömningsgrunder jag har till mitt ställningstagande att inte lägga förslaget till lagstiftning om vållandebrott i trafiken på riksdagens bord. Varje år dödas och skadas många människor på grund av alkohol i trafiken. Det här är mycket allvarligt, och kampen mot rattfylleriet är därför en mycket viktig fråga för mig och för hela regeringen. Jag vet att den är det även för oppositionen.
Allians för Sveriges rättspolitiska grupp har förespråkat en strängare syn på alkohol i trafiken. Jag står givetvis fast vid denna uppfattning, det bör till en strängare syn på vållande till annans död som sker i samband med rattfylleri. Min grundinställning är emellertid att det finns skäl att skärpa synen på flera allvarliga brott. Lagrådsremissen som den här interpellationen handlar om byggde på en departementspromemoria som togs fram samtidigt som Rattfylleriutredningens betänkande remitterades.
Rattfylleriutredningen hade tidigare övervägt frågan och föreslog inga straffskärpningar. Promemorian möttes av skarp kritik från de flesta av de instanser som granskade lagförslagen från juridiska utgångspunkter.
Domstolar, universitet och flera myndigheter avstyrkte förslaget och ansåg det olämpligt att bryta ut en typ av vållande och ge sådana brott en strängare straffskala när det finns andra vållandebrott som innefattar samma medvetna och allvarliga risktagande och samma allvarliga konsekvenser. Jag har förståelse för den kritiken.
Det kan exempelvis vara svårt att motivera att det ska utdömas ett lindrigare straff för den som orsakar någons död i samband med sjöfylleri än vid rattfylleri. Vissa instanser som i och för sig tillstyrkte förslaget ansåg också att motsvarande straffskärpning borde övervägas vid vållande i samband med sjöfylleri. Den skarpa kritik som riktades mot förslagen är skälet till att lagrådsremissen återkallades.
Det är angeläget att åstadkomma långsiktigt hållbara lagförslag, och jag vill därför se efter hur vi kan tillgodose ambitionerna i det återtagna förslaget i en form som juridisk expertis inte ifrågasätter, i alla fall inte så hårt som de har gjort i det här fallet. Min ambition är att återkomma med förslag som markerar det allvarliga med vållandebrott som sker i samband med bland annat rattfylleri men som samtidigt inte innebär att lika allvarliga brott behandlas olika vid domstolarnas straffmätning.
Därtill kommer regeringen att ge riksdagen ytterligare förslag i syfte att minska antalet drogrelaterade olyckor i trafiken.