Johan Hedin (C):
Det är en kväll i maj 2014. En ambulans är på väg i ilfart mot Södersjukhuset. I bilen finns en svårt sjuk patient i behov av akutvård. Plötsligt smäller det till, och kupén fylls av glassplitter. Någon har kastat en sten rakt genom vindrutan på ambulansen. Händelsen hade kunnat få katastrofala följder, både för patienten och för ambulanspersonalen.
Denna gång klarade de sig, och ambulansen fortsatte in till sjukhuset utan framruta. Året innan, under en utryckning i Jakobsberg, börjar det plötsligt regna stenar mot Mattias och hans kollegor i brandbilen. En av stenarna går igenom rutan och träffar Mattias i huvudet. Tack vare hjälmen klarar han sig, men ett stort jack i samma hjälm vittnar om hur illa det kunde ha gått.
Chauffören blir inte träffad och kan köra därifrån innan fler brandmän träffas av stenarna som viner genom luften. Jag tror att flera kommer ihåg det här, för efter händelsen publicerade medierna ett öppet brev från Mattias till gärningsmännen. Han skriver så här: "Jag kommer att hjälpa din mormor om hon får hjärtstillestånd och jag kommer även att hjälpa DIG om du går igenom isen en solig dag i mars. Varför gör du så här mot mig? Jag har också en familj som vill träffa mig igen, precis som du!"
Tyvärr är sådana här händelser numera inte särskilt ovanliga. Det tillhör blåljuspersonalens vardag att bli attackerad, ansatt och hotad i tjänsten, mitt i deras viktiga jobb när de rycker ut för att rädda liv. Exemplen ovan handlar om ambulanspersonal och brandmän som hamnar i skottlinjen, men vittnesmålen skulle lika gärna kunna ha kommit från poliser som också allt oftare utsätts för hot och våld.
Det kan handla om allt från hotfulla ord till hindrande av utryckning och rent planerat våld. Under det senaste året har jag haft tillfälle att besöka många delar av landet och följt med polisen för att bilda mig en uppfattning om hur deras möjligheter att arbeta för just denna trygghet ser ut. Senast i förrgår åkte jag med Norrköpingspolisen och besökte Klockaretorpet, där polisen råkat ut för bland annat stenkastning. Det första som slår mig när vi kommer dit är hur tomt det är. Det syns nästan inga människor ute.
Lokaler som tidigare har varit butiker eller ett kafé verkar tomma och oanvända. Något annat som jag tänker på är hur de platta taken bildar taktiska plattformar för den som har onda avsikter mot någon nedanför, till exempel polisen. Den som tar sig upp där kan lätt ställa till med stor skada med stenar eller annat och snabbt försvinna därifrån utan att polisen har en rimlig chans att få tag i dem. Efter ett tag börjar folk komma fram.
Ungdomar i 14- och 15-årsåldern sätter sig nära oss. De ringer, sms:ar och tar någon bild av oss. Det kan naturligtvis vara helt oskyldigt och bara ett uttryck för nyfikenhet, men troligare är att de rapporterar in vår närvaro till någon äldre, till en person som av olika skäl inte gärna vill ha poliser i närheten, någon som vill kunna ägna sig åt brottslig verksamhet utan att störas av ordningsmakten.
Många områden plågas ofta av ett kriminellt gäng eller flera kriminella gäng som anser sig kontrollera grannskapet - och anser sig ha rätt till det. Det är gäng som gör anspråk på att bestämma reglerna och vem som har rätt till vad. Det är en värld utanför majoritetssamhället, och det är en värld utanför rättssamhället där människors trygghet ständigt hotas.
När jag för några veckor sedan åkte med polisen i Botkyrka utanför Stockholm berättade de om ett allvarligt våldsbrott som hade ägt rum mitt på ljusa dagen, mitt på ett torg och där det borde finnas minst ett tjugotal vittnen - men ingen hade sett något. När poliserna pratar om detta är det deras samstämmiga bild att de har förståelse för att människor agerar så. Man vill inte bli indragen, och man vill inte stöta sig med fel personer.
Även poliser, människor som normalt är utrustade med ett stort rättspatos, förstår och erkänner att på något sätt är det rimligt och rationellt att vända blicken åt andra hållet, att inte riskera allt det som kan drabba dig och dem du bryr dig mest om om du hamnar på kant med det lokala våldskapitalet. Det här, herr talman, är en utveckling som obönhörligen måste brytas.
Vi kan inte acceptera att delar av vårt land tas över av kriminella, att människor hålls i skräck och inte vågar kräva sin rätt så som den är formulerad i lag. Vi måste vidta nödvändiga åtgärder för att rättsväsendet ska återta kontrollen där den har gått förlorad och säkra den där den är i fara.
Vi måste vidta de åtgärder som behövs för att stärka förtroendet för rättsstaten och sträva efter att alla i vårt avlånga land ska känna att rättssamhället finns där för dem, att vi, majoritetssamhället, skyddar dem när de hotas, att vi som inte accepterar rättslösheten står på deras sida. När hårt sätts mot hårt får samhället inte vika ned sig. Vi ska ståndaktigt ta de utsattas parti.
Tillsammans ska vi nedkämpa ett efter ett av de hot mot tryggheten som drabbar människor i det vi kallar utsatta områden. Det handlar naturligtvis om förebyggande åtgärder, dels i kontaktskapande aktiviteter där ungdomar kan möta räddningstjänst och polis och etablera förtroende, dels i många andra sociala åtgärder där unga som befinner sig i riskzonen för att hamna i kriminalitet ägnas särskild uppmärksamhet. Det handlar faktiskt också om hur vi rent praktiskt planerar våra städer.
Ibland är det enklare än vad man tror. En viktig del i denna debatt, som vi skulle kunna föra hur länge som helst, är hur utanförskapet kan brytas. Människor måste kunna jobba. För att människor ska kunna jobba krävs ett växande näringsliv, det vill säga företag i vilka värden skapas och som behöver anställa. Sverige måste ha en politik för tillväxt och företagande av så många skäl. Vi måste genomföra nödvändiga reformer för att göra det lättare att starta företag och få dem att växa.
Vi måste se till att framtidens stora svenska framgångsföretag kan agera på en internationell marknad och ha möjlighet att rekrytera och utveckla talang.