KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
När det gäller sfinkterrupturer görs det ibland jämförelser med våra finska grannar, som uppenbart har lyckats bättre än vad vi har gjort i Sverige. Man kan också se att det finns ganska stora variationer mellan landsting i Sverige när det gäller hur väl vi lyckas här. Det tycks som att vi har en ökning i vårt land.
Det har spekulerats en del i anledningar till det här. Man brukar säga att en av dem handlar om att den nyföddes medelvikt har ökat, och det i sin tur hänger samman med våra matvanor och så vidare. Man pekar också på att medelåldern bland förstföderskor, eller den som föder över huvud taget, har ökat ganska rejält under de senaste 10, 20 åren.
Det gör att sårbarheten blir större. Det har också i sammanhanget framförts att det många gånger är den födande kvinnan själv som styr förlossningen i större utsträckning än tidigare. Tidigare var det barnmorskan som gjorde det, och i det läget hade kanske barnmorskan lättare att ha överblick och kunna ge stöd.
Nu väljer många att föda stående, och det försvårar för barnmorskan i det här sammanhanget. Det är svårt att göra jämförelser mellan olika sjukhus och regioner. En del av det här handlar om hur det är när det är tänkta riskförlossningar. Då flyttas ibland barnet från den tänkta kliniken till en där man anses ha en större kapacitet för att klara av det här fallet.
Det gör då att man kan få skevheter i statistiken. Men det här ger ändå väldigt goda skäl för oss att arbeta vidare med det här för att kunna förbättra ordningen, för den är inte tillfredsställande. Vi vill naturligtvis kunna möta en situation där vi i dag, som sagt, ser flera personer som drabbas av den här problematiken.
Det är inte tillfredsställande, även om det säkert finns delförklaringar som inte är så lätta att påverka, till exempel vid vilken ålder som man väljer att föda barn. Det här är frågor som, liksom annan vård, i huvudsak är landstingets sak.
Den nationella nivån kan stödja genom lagstiftning, förstås, och genom de myndigheter som vi har, som vi kan ge instruktioner inom vissa bestämda ramar. Det handlar inte om att klargöra hur myndigheter ska förhålla sig till enskilda läkemedel, metoder eller annat, utan det är sådant som vetenskapen och experterna klarar bäst själva.
Vi har också möjlighet att med medel styra för att fungera som katalysatorer i olika sammanhang för att till exempel höja kvaliteten, för att förbättra tillgängligheten och så vidare. Det är naturligtvis ett arbete som vi kommer att fortsätta att bedriva.
Jag vill återkomma till det som jag har sagt i båda inläggen tidigare, det vill säga att det under nästa år kommer vägledningar, rekommendationer och kunskapsöversikter på det här området, och dessa tror jag kommer att kunna spela en mycket stor roll.
Göran Hägglund (KD):
Vi har genomfört många och stora förbättringar av den svenska hälso- och sjukvården. Jag tror att vi har goda skäl att säga att vi i Sverige erbjuder kanske världens bästa vård på område efter område. Men det finns många saker där vi har mycket arbete att göra, bland annat när det handlar om att det i vården ibland - det ser vi när vi mäter, och mäter gör vi mycket numera - finns stora skillnader mellan olika landsting.
Vi kan se att det finns skillnader mellan Sverige ibland och resultat i andra länder som är framstående på olika områden. Där har vi någonting att lära oss för att utveckla vården ytterligare. Det här området är precis som alla andra områden. Det är inte mindre viktigt än något annat område när det gäller att förbättra kvaliteten.
De riktlinjer som kommer är jag övertygad om kommer att kunna leda till stora förbättringar, och det gäller förstås också att se till så att riktlinjer, vägledningar och kunskapsöversikter blir kunniggjorda på kliniker runt om i landet så att personal och naturligtvis också kvinnorna själva som är berörda får så stor kunskap som möjligt inför den viktiga uppgift de har framför sig.
Göran Hägglund (KD):
Tack, Marianne Berg! Vi är överens om att all diskriminering, oavsett grunderna, är oacceptabel. Vi har tack och lov nått ganska långt i Sverige när det gäller formella regler, lagar, föreskrifter och så vidare. Det är inte riktigt det vi talar om nu. Nu talar vi om det som enskilda personer kan möta, i det här fallet till följd av sin sexuella läggning.
Jag tror att vägen framåt väldigt mycket handlar om att dels åstadkomma en medvetenhet hos ledningarna för vårdgivarna, dels se till att samtalet om vilka värderingar vi har och om bemötandefrågor förs i hela vården och bland alla medarbetare.
Fördomar och föreställningar är någonting som vi inte kommer till rätta med bara för att vi slår en klubba i bordet och beslutar någonting, utan det handlar väldigt mycket om att samtala, vrida och vända och försöka tänka sig in i andra människors situation. Det kunde ha varit du, det kunde ha varit jag. Det handlar om att byta plats med andra personer i grupper som kan drabbas av diskriminering.
Jag tror på det goda samtalet som en viktig väg framåt. Jag kan också berätta att vi vid ett par tillfällen har träffat aktörer på vårdområdet. Det handlar om företrädare för Sveriges Kommuner och Landsting, Vårdfacket, Läkarförbundet, privata vårdgivare, Läkaresällskapet och olika specialistorganisationer.
Vi har träffats vid ett par tillfällen och diskuterat bemötandefrågorna. Det finns glädjande nog en väldigt stor samsyn om att vi behöver gradera upp vårt kunnande på det här området. Vi vet att vårdens resultat inte bara avgörs av den medicinska kvaliteten utan också av hur du och jag känner att vi blir bemötta när vi träffar vårdens personal.
Det är viktigt att vi bemöts med respekt och med värdighet oavsett varför vi är där och vilka personer vi är. Därför tror jag att det är mycket viktigt att vi får många att engagera sig i detta och föra det här samtalet på vårdens alla arbetsplatser. Utbildning spelar naturligtvis också en roll i det här sammanhanget.
I det arbete som vi gör just nu där vi reser runt till alla landets landsting diskuterar vi mycket det här med jämlik vård. Ledningarna har förstås ett ansvar. Det är där det måste börja, och man måste se till att det finns ett utrymme för de här samtalen som gör att vi inte återigen behöver läsa sådana här artiklar.
Vi kanske också ska säga för protokollets skull att Diskrimineringsombudsmannen vann det här målet den 13 oktober. Stockholms läns landsting blev skyldigt att betala ersättning till DO för rättegångskostnaderna och 15 000 kronor i diskrimineringsersättning till den person som nekats vård på sin vårdcentral. Det är en tydlig signal till alla att vi måste lära någonting av detta. Det här ska inte upprepas.
Göran Hägglund (KD):
Jag tror att vi är helt överens om att vården inte är isolerad från övriga samhället. Människor som har vissa föreställningar och jobbar i vården har med sig de föreställningarna på sin arbetsplats. Det är oerhört viktigt att alla som kommer till vården bemöts på ett likartat sätt, oavsett vem man är och hur man är.
Då gäller det att vårdens personal uppträder professionellt gentemot alla. Det handlar mycket om de värderingar vi har. Jag tror att vi är överens om det som jag sagt om de viktiga samtalen och kanske också om att man per automatik föreställer sig en viss person på ett visst sätt.
Då kan man ibland såra och kränka personer på det viset. När det gäller frågan om nationella riktlinjer får jag säga att den är något tidigt väckt. Låt oss se vad som kommer fram av det arbete som pågår. Jag utesluter inte att det behövs, men låt oss först se vad som kommer fram i fortsättningen.
Vi har ett ansvar att tillsammans med vårdens huvudmän se till att alla människor bemöts på ett klokt sätt. Hbt-certifiering av till exempel ungdomsmottagningar finns här och var; det prövas runt om i Landstings- och Kommunsverige.
Det är ett sätt att hjälpa personalen till bättre förmåga och större kunskap så att alla ska kunna känna sig välkomna oavsett bland annat sexuell läggning.
Det är förstås utmärkt att certifieringen finns och något som kan tas efter av långt fler. Det är dock en fråga för vårdens huvudmän. Det vi diskuterar är oerhört betydelsefullt. Marianne Berg nämner några konkreta fall, och jag är helt säker på att det förekommer fler.
Det förekommer att personer som inte berättat om sin sexuella läggning bemöts på ett sätt som känns jobbigt. Kanske kan det rent av hända att människor inte söker vård för att de är rädda för hur de ska bli bemötta. Det är naturligtvis totalt oacceptabelt. Rätten till god hälsa och ett bra bemötande gäller alla och alltid.
Göran Hägglund (KD):
När det gäller det som tas upp i interpellationen tror jag att vi på det hela taget är överens. Vi vet att det samtal vi för här inte omedelbart förändrar vardagen på alla våra vårdinrättningar runt om i landet, men vi vet också att det spelar roll. Det stora arbetet sker när vi lämnar dessa lokaler.
Det handlar om att fortsätta att föra detta viktiga samtal så att alla människor ska känna sig välkomna till vården och bemötas på ett likartat sätt. Vad gäller riktlinjerna är det, som jag sade, en fråga som vi får titta på när det arbete som jag beskrivit i interpellationssvaret kommit ytterligare en bit på väg. Som jag sade utesluter jag inte sådana riktlinjer.
Beträffande frågan om fastställande av könsidentitet bereds ärendet på departementet, och vi har naturligtvis inga skäl att vara långsamma. Vi jobbar igenom detta. Socialstyrelsens uppdrag måste dock hanteras enligt de formella regler vi har. Sedan får vi säkert tillfälle att diskutera det ytterligare. Jag tackar Marianne Berg för att hon tog upp denna viktiga fråga.
Göran Hägglund (KD):
Jag vill understryka det som Gunilla Nordgren tog upp, att den statistik som hittills har presenterats bygger på uppgifter från 2009. Det finns tyvärr en alltför stor eftersläpning i den för att den ska vara riktigt relevant i den dagsaktuella debatten. De åtgärder som vi har vidtagit pekar, som jag sade i mitt interpellationssvar, på förbättringar för de mest utsatta barnen.
Det är förstås betydelsefullt, och det kommer att visa sig i statistiken längre fram. Som Särlevandeutredningen visat har det en oerhört stor betydelse om föräldrar kan förmås att sluta ett frivilligt avtal sig emellan som reglerar ekonomin.
Utredningen för ett resonemang om att barnen många gånger upplevs vara bärare av ekonomiska förmåner och blir ett slagträ i debatten mellan tvistande vuxna. Det gör att det finns dubbla skäl för att föräldrar bör få så mycket stöd och hjälp som de någonsin kan få för att kunna komma överens.
Göran Harnesk, tidigare generalsekreterare för Bris och den som ledde utredningen, gjorde detta mycket målande.
De föreslår att vi ska underlätta för föräldrar att komma överens genom att det ska finnas någon nivå, någon instans - det skulle kunna vara kommunen eller Försäkringskassan - som fungerar som en plattform för en överenskommelse mellan föräldrar.
Tanken är att vi, om det skulle röra kommunen eller Försäkringskassan, på respektive myndighets webbsida tillhandahåller ett enkelt verktyg som gör att man kan beräkna grunderna för underhållet på ett bättre sätt än man kan göra i dag. Detta upplevs i dag av många föräldrar som knepigt, även av föräldrar som står på god fot med varandra.
Är man dessutom inte riktigt goda vänner är det klart att det försvårar att nå en bra överenskommelse, och då gäller det att med alla medel vi kan ha till förfogande hjälpa föräldrarna att sluta en överenskommelse.
Effekten av detta är, precis som Gunilla Nordgren beskrev, att de boendeföräldrar som tillhör den lägsta inkomstgruppen - de 10 procent som har de lägsta inkomsterna - skulle få i genomsnitt ungefär 1 000 kronor mer per månad i underhållsbidrag jämfört med underhållsstödet.
Bland barn som har en boendeförälder i de tre lägsta inkomstgrupperna beräknas över 90 procent få ett större underhållsbidrag än de 1 273 kronorna per månad. Om det nu är på det sättet - om man litar på utredningen - är detta det första spår vi bör gå på. Utredningen har varit på remiss, och det pågår en remissammanställning på departementet.
Jag räknar med att vi utifrån detta ska kunna ha ett bra underlag för att komma med förslag till riksdagen. Det som är viktigt att enas om och som har understrukits av båda de tidigare talarna är nämligen att vi så gott vi kan ska stötta de barn som lever under ekonomiskt utsatta förhållanden genom att förstärka ekonomin för deras föräldrar.
Sedan får man finna den mest ändamålsenliga metoden, som inte innebär inlåsningar utan kan leda till att det fungerar som en trampolin för förbättringar.
Göran Hägglund (KD):
Det här är en jätteviktig fråga. Jag tror att vi, åtminstone med tanke på avståndet till barndomen, med lite god fantasi ändå kan uppbringa känslan av att vara det här barnet i klassen som inte har råd med de prylar som andra har, där man behöver ljuga för att man inte vill att någon ska komma hem och se hur man har det eller vad det nu kan vara. Det här är tuffa förhållanden för många barn.
Därför är det otroligt betydelsefullt att vi gör saker som förbättrar situationen. Jag har redogjort för många av de saker som vi har gjort, och regeringen överväger vidare vad vi ska kunna göra för att ge ytterligare förstärkning. En gång till vill jag säga att lösningen långsiktigt väldigt mycket handlar om att vi bedriver en politik som gör det möjligt för fler människor att försörja sig själva.
Det är det som är vägen framåt för att kunna få de resurser som krävs för att kunna ge ett bättre stöd till många. Jag kommer i min roll som socialminister att fortsätta vara en försvarsadvokat för de barn som är utsatta. Jag är väldigt glad över att de beräkningar som vi nu gör visar att vi har brutit en lång följd av år med en negativ utveckling, oavsett regering.
Det här är betydelsefullt för många barn och också betydelsefullt för att vi ska få leva i ett anständigt samhälle också i morgon.
Göran Hägglund (KD):
Det var väldigt många frågor. Jag vill först repetera lite om bakgrunden till den reform som vi har genomfört. Vi hade en situation i Sverige med ett enda företag, ett monopol som var statligt. Det fungerade halvbra, får man säga. Det fanns en del brister som jag tror att också interpellanten och kollegerna kan se.
Vad som höll på att hända i Sverige var inte att vi fick fler nya apotek, utan vi fick färre apotek, och de apotek som försvann var i stor utsträckning glesbygdsapotek. Vi hade inte en positiv utveckling med fler apotek, utan det var tvärtom. Vad har då hänt sedan vi omreglerade marknaden? Det viktiga var att åstadkomma en ökning av tillgängligheten och få en bättre service till oss som medborgare. Har vi fått det?
Ja, när vi nu summerar så här långt kan vi se att det har tillkommit över 300 nya apotek i Sverige. Det har inneburit att den genomsnittliga öppettiden för apoteken i Sverige har ökat med några timmar per vecka. Öppettiderna har ökat, och vi har fått fler apotek. Är det bra eller dåligt?
Många av oss tycker att det är bra att de apotek som tidigare i en monopolsituation låste dörren under lunchtid och stängde tidigt på kvällen nu i stället håller öppet när människor har en möjlighet att komma till apotek. Stressade småbarnsföräldrar kan kila dit under lunchrasten på jobbet för att ta ut de mediciner som barnen behöver, den som önskar kan göra ett besök direkt efter jobbet i stället för att vänta till nästa dag och så vidare.
Vi har också öppnat upp marknaden för receptfria läkemedel, så att sådana läkemedel kan säljas i andra sammanhang än där det finns utbildad personal. Är det bra eller dåligt? Ja, vi har varit mycket noggranna med säkerheten och sagt att det gäller vissa receptfria läkemedel - inte alla.
Vi kan se att tillgängligheten har ökat när det gäller nässprej och värktabletter, vilket förstås är väldigt bra. Monopolets tid är förbi. Vi har fler aktörer. Vi har fått fler apotek, och vi har fått längre öppettider. Det är viktigt för servicen i Sverige.
För att sedan börja med det Kent Persson tog upp: Jag hänvisade till vad utredningen sade beträffande vertikal integrering. Det var alltså inte vad jag påstod rätt ut i luften, utan jag hänvisade till de slutsatser som utredningen kom fram till på sin tid. Detta är något som ska följas noggrant.
Jag vill påminna om att den som har tillstånd att bedriva partihandel med läkemedel ska leverera de läkemedel som omfattas av tillståndet till öppenvårdsapoteken. Det ska ske så snart som möjligt, och det är Läkemedelsverket som ansvarar för tillsynen.
Konkurrensverket har naturligtvis också en roll att spela, precis som på varje annat område, om någon missbrukar en dominerande ställning. Det är inte förbjudet att vara dominerande, men det är förbjudet att missbruka en dominerande ställning. Där är Konkurrensverket ansvarigt. Jag vill också påminna om att flera andra utredningar följer och tittar på effekterna på apoteksmarknaden.
Hittills har vi i allt väsentligt kunnat se positiva effekter. Jag ska återkomma till det i ett senare inlägg.
Göran Hägglund (KD):
Kent Perssons beskrivning att det handlar om två distributörer stämmer förstås, och så har det traditionellt varit i Sverige. Jag vet inte om Kent Persson är bekymrad över att det är för många eller att det är för få.
Det här är något som vi i någon utsträckning bestämmer genom det sätt på vilket området är reglerat. Vi har en ordning som gör det möjligt för fler att komma till.
Det gör det inte omöjligt för den som vill lägga ned att försvinna, men själva idén måste vara att det finns aktörer på det här området som på ett effektivt och ändamålsenligt sätt ser till att vi får tillgång till läkemedel på den svenska marknaden. Detta håller vi ögonen på hela tiden. Det här följs upp genom våra myndigheter och de utvärderingar som görs och har gjorts.
Hittills har vi fått ett gott betyg för det vi gör. Men vi följer detta hela tiden och är ödmjuka inför komplexiteten.
Göran Hägglund (KD):
Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. I regeringens regleringsbrev till Försäkringskassan avseende budgetåret 2011 beskrivs målen för myndighetens arbete. I regleringsbrevet för 2011 är ett av målen för utgiftsområde 12 Ekonomisk trygghet för familjer och barn att "föräldrar ska genom Försäkringskassans information få goda förutsättningar för att välja hur man vill fördela föräldrapenningdagarna mellan sig".
Att båda föräldrarna får god information om hur fördelningen av dagar påverkar bland annat ekonomi, föräldraledighetens längd och möjligheten att kombinera förvärvsarbete med familjeliv är av stor vikt.
Målet för Försäkringskassan är ett sätt att förverkliga regeringens övergripande mål med familjepolitiken, det vill säga att den ekonomiska familjepolitiken ska bidra till förbättrade förutsättningar för en god ekonomisk levnadsstandard samt ökad valfrihet och stärkt makt över den egna livssituationen för alla barnfamiljer. Skrivningen syftar även till att förverkliga det jämställdhetspolitiska målet om en jämn fördelning av det obetalda hem- och omsorgsarbetet.
Föräldrarna är de som har huvudansvaret för barnets välbefinnande och som ska se till barnets bästa. Föräldrarna är också de som känner sina barn bäst, och det offentligas roll när det gäller föräldraförsäkringen ska vara att stödja och informera föräldrarna i deras egna val. Regeringen sätter tilltro till att föräldrarna själva kan bestämma hur de ska fördela föräldrapenningdagarna mellan sig.
Det ska emellertid självklart finnas förutsättningar för både män och kvinnor att ta ett aktivt och jämställt ansvar för föräldraskapet, utan att för den skull frånta familjerna sitt självbestämmande. Därför anser regeringen att det är av vikt att föräldrarna, genom Försäkringskassan, får lättillgänglig information om föräldraförsäkringens regelverk och om ekonomiska konsekvenser av olika val.
För att ytterligare skapa förutsättningar för, och främja, ett jämställt föräldraskap infördes den 1 juli 2008 en jämställdhetsbonus som har till syfte att ge föräldrarna bättre ekonomiska möjligheter att fördela föräldraledigheten mer jämlikt samt att även förbättra förutsättningarna för en ökad jämställdhet på arbetsmarknaden. Regeringen har också i oktober i år beslutat att tillsätta en delegation för jämställdhet i arbetslivet.
Delegationen ska lämna förslag på insatser som kan främja jämställdhet i arbetslivet och minska lönegapet mellan kvinnor och män.
Göran Hägglund (KD):
Låt oss börja med skälet till att jag svarar. Det är mitt ansvarsområde i regeringen. Man får klura ett varv till på formuleringen av frågan om man vill få hit jämställdhetsministern. Vi närmar oss frågan som diskuteras i interpellationen.
Det har skett förändringar i formuleringen av regeringens mål som lämnats till Försäkringskassan. Det har tidigare funnits klart uttryckt vad målet har varit för försäkringskassans arbete, nämligen att öka och, precis som Wiwi-Anne Johansson säger, försöka styra föräldrars val.
Vi har en annan grundsyn, precis som Wiwi-Anne Johansson var inne på, nämligen att vi tror att människor själva kan bestämma över sina egna liv, att de själva ska ha makt och myndighet att avgöra många saker i livet. Det här är en fråga där vi sannolikt inte kommer att enas fullt ut under ens den här interpellationsdebatten. Här finns en konflikt i synsätt.
Wiwi-Anne Johansson tycker att politiken ska användas för att åstadkomma om inte lyckoriket så i alla fall ett bättre samhälle, medan jag tror att människor ska ha stor möjlighet att bestämma över sina egna liv. På det sättet får vi något bättre. Människor är olika. Behoven är olika. Därmed vill man göra på lite olika sätt.
Vi tror inte att det blir bra om alla föses in i en och samma mall. Det är bättre att skapa flexibla regler som ger stöd till alla oavsett vilket val man gör.
När det gäller regeringens syn på jämställdhet har det otroligt stor betydelse att män och kvinnor har samma möjligheter att välja och avgöra. Wiwi-Anne Johansson sade att Kristdemokraterna aldrig kallar sig ett feministiskt parti. Det stämmer.
Vi tycker att vår egen värdegrund räcker för att slå fast alla människors lika värde, lika möjligheter, och att människor ska bestämma själva oavsett om de är kvinnor eller män. Vi har infört en jämställdhetsbonus, som bekant, och precis som Wiwi-Anne Johansson säger blev det nog krångligt i överkant.
Därför har riksdagen nyligen tagit ställning till ett förslag från regeringens sida som dels innebär förenklingar, dels innebär att man får pengar, alltså bonusen, mycket snabbare än med det gamla regelverket, som kom att bli onödigt krångligt.
Jag tror att det kommer att bli en puff för användandet av bonusen och därmed innebära att de ekonomiska förutsättningarna förändras för familjen när man väljer på ett sådant sätt att männens uttag kommer att öka. Det ska bli otroligt intressant att se den statistik som levereras varje år på hur uttaget förändras över tid.
Vi ser en långsam men dock ökning av männens uttag, men jag ser fram emot att detta kommer att förändras i och med jämställdhetsbonusens förändring.