KBLab/rixvox huggingface dataset:
Kjell-Arne Ottosson (KD):
I början av sitt inlägg hyllade Maria Gardfjell grön infrastruktur, och då kommer vi in på äganderätten. Vi har tidigare noterat att äganderätten inte alltid står högt i kurs hos Miljöpartiet, så därför skulle jag vilja fråga Maria Gardfjell: Hur ser regeringen och Miljöpartiet på grön infrastruktur och äganderätten?
Är äganderätten och därmed brukanderätten förenlig med grön infrastruktur, eller ser Maria Gardfjell att det finns en konflikt däremellan?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Det är ingen tvekan om att det blir inskränkningar. Maria Gardfjell har rätt i att ingen äger vattnet, men den plats där vattnet flyter fram ägs av någon. Maria Gardfjell nämnde att markägare måste bidra. Ja, men vem ska hålla i plånboken? För det kommer att innebära inskränkningar.
Är regeringen beredd att gå in och bidra till att markägarna får den ersättning som de har rätt till när staten går in och pekar med hela handen på deras markinnehav?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
I mitt anförande här tidigare var även jag inne på detta med tillståndsprocesser och den så kallade gröna gräddfilen, som röstades igenom med ett tillkännagivande under riksmötet 2016/17. Jag nämnde i mitt anförande att jag har frågat både representanter för regeringspartierna och miljö- och klimatminister Isabella Lövin. För att vara helt sanningsenlig har jag frågat representanter för det ena regeringspartiet men inte för det andra.
Det är det jag ämnar göra nu genom att fråga socialdemokraten Markus Selin. I sitt anförande sa Markus Selin om effektivare tillståndsprocesser och kortare handläggningstider att det ska vara enkelt, förutsägbart och effektivt och att det ska vara rättssäkert. Det lät jättebra, Markus! Det kunde inte bli bättre. Men varför har det inte hänt någonting? Det här antogs alltså 2016/17.
Nu är vi inne på riksmötet 2019/20, och vi har fortfarande inte kommit i mål. Vi får nu väldigt ofta rapporter om att det faktiskt är väldigt bråttom om vi ska klara temperatursänkningen för att nå temperaturmålet. Ändå kan inte regeringen leverera. Min fråga till Markus Selin är varför regeringen inte har levererat på detta tillkännagivande från 2016/17.
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag står här och ler lite grann för mig själv, för Markus Selin kommer med samma svar som en alltid får när en ställer en skriftlig fråga till en minister: Frågan bereds av Regeringskansliet. Det är standardsvaret, och det är ju inget svar. I övrigt skulle vi kunna ha en diskussion om huruvida klimat- och miljöpolitiken är effektiv eller om den till stora delar är plakatpolitik, men det ska jag låta ligga.
Däremot står det i skrivelse 75 från förra riksmötet att den här frågan inte är färdigbehandlad och att man jobbar. Där står det också vad man jobbar med, och när man läser det ser man att det endast är med att inhämta statistik och statistik och statistik. Ibland är det även med statistikinsamling. Man byter ord, bara, men allt handlar om att samla in statistik.
Vi får inga bättre tillståndsprocesser, effektivare tillståndsprocesser, mer förutsägbara tillståndsprocesser eller rättssäkra tillståndsprocesser bara för att vi samlar in statistik om vad som hänt tidigare. Det måste bli verkstad. Det är min uppmaning till Markus Selin - han måste se till att hans kompisar i regeringen faktiskt kommer längre i den här frågan så att vi når ända fram.
Som jag sa i mitt anförande: Ibland är det bråttom i miljö- och klimatpolitiken. Men tydligen inte alltid.
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Att Maria Gardfjell går till angrepp mot Kristdemokraterna är inte så märkligt. Men att Maria Gardfjell går till angrepp mot en av våra grundlagar, regeringsformen, är anmärkningsvärt. Jag citerade i mitt tidigare inlägg från betänkandet där man har hämtat text från regeringsformens 2 kap.
15 § om egendomsskyddet. Det står i betänkandet att äganderätten är skyddad i vår egen grundlag och att den är skyddad i Europakonventionen. Men det som inte står med i texten i betänkandet är att äganderätten även finns med i FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna. Men helt plötsligt ska vi kunna strunta i denna rättighet enligt Maria Gardfjell.
Jag har ingen aning om hur Maria Gardfjell bor. Men låt oss säga att hon bor i ett hus med två våningar. Helt plötsligt kommer det någon hem till Maria Gardfjell och säger att hon inte får använda trappan upp till övervåningen. Därmed blir inte bara trappan utan även hela övervåningen värdelös. Hur skulle Maria Gardfjell agera och reagera då?
Precis på samma sätt är det nämligen i skogen när man kommer och säger att den inte får användas och inte brukas. Därmed kan än större delar av någons skogsinnehav göras helt värdelöst. Ser Maria Gardfjell bekymret med hur vi hanterar äganderätten och därmed brukanderätten i dag?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Det är faktiskt så att äganderätten och brukanderätten inte kan delas upp. Äger du någonting äger du dessutom rätten att bruka det. De två är ett, och att dela upp dem så som Maria Gardfjell försöker göra i sitt svar fungerar inte. Det hänger inte ihop på det sättet. Det framgår tydligt i den text jag läste att du ska få ersättning när det görs en inskränkning.
Vi ser dock gång efter gång att staten säger "Det här ska inte brukas - det här får du inte hugga" men att det inte är värdefullt nog för att staten ska stå för pengarna. I stället är det den enskilda markägaren som i sin godhet måste stå för det, trots att det är storebror staten som pekar med hela näven och talar om att marken inte får brukas. Ja, Maria Gardfjell, vi drog ned på pengarna när vi lade fram vårt budgetförslag.
Det var självklart eftersom vi inte ville avsätta mer skog där innan vi hade fått en rättssäkerhet värd namnet. Vi har fortfarande inte kommit dit, utan det är fortfarande rättsosäkert. Nu ser vi glädjande nog att man har kommit till insikten att nyckelbiotoper, för att ta ett exempel, faktiskt är ett ingripande i en annan persons egendom och inte bara ett kunskapsinhämtande.
Det har även Skogsstyrelsen nu kommit på, och man måste titta på andra möjligheter. Jag måste fråga Maria Gardfjell: Om den skog man har inte är skyddsvärd nog för staten, är den då skyddsvärd nog för att markägaren ska behöva stå för det ekonomiska? Staten behagar alltså inte göra det, men det är staten som har talat om att marken inte får brukas.
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Då lyssnade nog Jens Holm lite ouppmärksamt. Jag var tydlig med att jag inte på något sätt försvarar tjuvjakten. Det sa jag i mitt anförande, vilket Jens Holm borde ha hört om han hade varit uppmärksam. Illegal jakt förekommer tyvärr, och jag tog också upp varför det förekommer.
Det finns nu ganska många forskningsrapporter som entydigt pekar på att eftersom det inte finns någon legal jakt tar tyvärr vissa människor lagen i egna händer då de inte blir hörda. Jag skulle vilja fråga Jens Holm vad han vill göra för att minska den illegala jakten.
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Ja, vi har skyddsjakt i Sverige. Tyvärr används det alldeles för sällan. Om vi hade varit duktigare på att använda instrumentet skyddsjakt skulle situationen bli betydligt mer annorlunda. Men även där ser vi myndigheternas motvilja. Jag har flera gånger påpekat att jag absolut inte står bakom illegal jakt, utan ser den som en styggelse eftersom den förstör för inte minst den legala jakten. Detta har jag varit tydlig med flera gånger, men Jens Holm vill inte höra det utan försöker sprida något annat.
Jag kan fundera lite på vem Jens Holm försöker legitimera när han till exempel är ute och demonstrerar i djurrätts- och rovdjursmarscher i Stockholm. Där finns en hel del organisationer som håller på med väldigt märkliga saker, inte minst ute hos våra bönder. Det finns organisationer som gör allt de kan för att förstöra jakt och förstöra för bönder.
Vi såg till exempel nyligen när Adam Alsing dog att en av dessa organisationer gick ut och hyllade att en jägare hade dött i covid-19. Organisationer som dessa demonstrerar Jens Holm med. Detta är betydligt mer skrämmande, herr talman.
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag skulle vilja ställa en fråga till Lorentz Tovatt av nyfikenhet. Riksdagsåret 2016/17 kom det ett tillkännagivande om att vi skulle satsa på en grön gräddfil, alltså ett strategiskt klimatprojekt där man skulle snabba på tillståndsprocessen när industrier ville ställa om till en mer miljövänlig verksamhet.
Detta var alltså någonting som regeringen inte ställde sig bakom, så det blev ett tillkännagivande. I regeringens skrivelse 2018/19:75, som behandlar tillkännagivanden, kan vi läsa om just den här punkten. Där står det att Naturvårdsverket har fått i uppdrag att redovisa en modell för hur man redovisar statistik om miljötillståndsprövningar.
Sedan har länsstyrelserna och Domstolsverket i februari respektive mars 2018 redovisat kompletterande uppdrag i regleringsbrev för 2018 om hur de kan bidra till en sammanhållen statistikredovisning avseende miljöprövning. Lite längre ned kan vi läsa att Naturvårdsverket har fått ett nytt uppdrag att förbereda så att myndigheten från och med 2021 kan ansvara för att ta emot, sammanställa, analysera och presentera den statistik som övriga myndigheter har bidragit med.
I skrivelse 75 skriver regeringen alltså enbart om statistik och hur man hanterar statistikuppgifter. Vi är dock rörande eniga om att det är bråttom med klimatomställningen och att vi måste göra saker som är effektiva, vilket vi har pratat om bägge två. En sådan sak är att snabba på prövningsprocessen när det gäller strategiska klimatprojekt, vilket vi har ett tillkännagivande om från riksdagen. Utifrån skrivelse 75 kan jag inte se att någonting sådant har hänt, trots tillkännagivandet.
Det handlar endast om statistikinsamling. Kan Lorentz Tovatt berätta vad som faktiskt händer? Och om regeringen inte ämnar göra någonting med det här - varför?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Det är glädjande att höra att Lorentz Tovatt vill ta tag i den här frågan. Men detta var alltså riksmötet 2016/17. Nu är vi på riksmötet 2019/20, och det som stod i skrivelse 75 handlar endast om statistikinsamling och inte alls om det som tillkännagivandet tog upp och som Lorentz Tovatt berättar en del om här i talarstolen. Om vi vill göra något som faktiskt gör skillnad måste vi ta tag i det.
Och som jag sa i mitt förra inlägg: Vi har inte hur mycket tid som helst. Det är bråttom. Varför väntar då regeringen och håller på med statistikinsamlande i stället för att göra verkstad av det hela? Självklart, Lorentz Tovatt, ska vi satsa på miljö- och klimatfrämjande åtgärder som gör skillnad. Där har vi olika syn på vad vi ska satsa på. Till exempel vet jag att Lorentz Tovatt är en förkämpe för tåg.
Vi kristdemokrater ser att det inte fungerar med bara tåg i Sverige. Vi måste även satsa på flyg. Därför vill vi satsa på biobränsle för flyg och elektrifiering av flyg, för att ta ett exempel. Vi har CCS. Vi vill samla in CO2 och eventuellt använda till andra saker eller köra ned det i berggrunden. Vi har biobränsle. Den svenska skogen är jätteviktig även för våra bilar. Det finns många satsningar vi kan ta upp.
Vi kan fortsätta Industriklivet, en satsning som regeringen har gjort och som är bra, och satsa mer pengar på det. En omställning av industrin är jätteviktig. Som vi såg senast på nyheterna antingen i morse eller i går morse, bland annat från SSAB, är industrin en stor utsläppare av CO2, och därför måste vi satsa pengar på det. Det är helt rätt. Men det måste vara effektivt och kostnadseffektivt.
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag sa att jag skulle spara vargdebatten till debatten om biologisk mångfald, men jag klarade inte av att hålla mig längre. Det var en trevlig inledning som Malin Larsson hade på sitt anförande. Det var ljuv musik för en jägare att höra, och mycket kan jag absolut skriva under på.
Malin Larsson tog upp de konflikter kring inte minst vargen som på sätt och vis drar isär landet, mellan oss som bor i vargrevir och dem som bor i områden som inte är drabbade av varg. Jag uppfattade Malin Larssons inlägg som att Socialdemokraterna och regeringen vill agera för att få en fungerande rovdjursförvaltning.
Utifrån det anförande som Malin Larsson höll vill jag därför fråga: På vilket sätt ämnar Socialdemokraterna och regeringen jobba för att vi ska få en ny och fungerande rovdjursförvaltning?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Då hoppas jag att även regeringen står bakom Malin Larssons tyckande. Vi skulle kunna diskutera mycket om fakta och forskning, men jag väljer att i stället lyfta upp skyddsjakt, som Malin Larsson tog upp. I 23 § jaktförordningen står det att man ska ta hänsyn till bland annat sociala aspekter när det gäller att bevilja skyddsjakt, men vi ser att detta inte alls sker i dag.
Malin Larsson lyfte i sitt anförande upp att vi måste få en väl fungerande skyddsjakt. Hur tänker regeringen agera för att vi ska få en bättre fungerande skyddsjakt?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Ledamoten Maria Gardfjell tog upp jakt- och viltvårdsuppdraget, som det numera heter. Jag tänkte inleda med det, även om det inte är det som min fråga gäller. Jakt- och viltvårdsuppdraget är ett bidrag. Inga skattemedel tillförs fonden. Ett bidrag kan inte upphandlas. Jakt- och viltvårdsuppdraget bryter därför inte mot lagen om offentlig upphandling eller mot EU:s krav på offentlig upphandling. Det har gjorts en rättsutredning tidigare som tydligt visar att upphandling inte är relevant.
Så till den sak som jag tänkte att jag skulle ställa en fråga om. Om jag inte minns alldeles fel ställde jag exakt samma fråga till Maria Gardfjell när vi stod här för ett år sedan. I förra veckan anordnade Kristdemokraterna jaktens dag här i riksdagen. Temat var varg, och det pratades om illegal jakt.
Vi hade bland annat flera forskare på plats. Erica von Essen, som har forskat om illegal jakt, var där. Vi har andra forskare, till exempel Olof Liberg, som är en känd vargforskare. Även Brå har påpekat att om vi får legal jakt minskar den illegala jakten. Men Maria Gardfjell stod i talarstolen och sa emot dessa forskare.
Därför skulle jag vilja ställa frågan till Maria Gardfjell: På vilket sätt ämnar Miljöpartiet agera för att vi ska få mindre illegal jakt?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag noterar att jag inte fick en tillstymmelse till svar på min fråga. Jag ställde frågan till en representant för Miljöpartiet hur Miljöpartiet vill jobba för att vi ska få mindre illegal jakt. Det borde man kunna svara på oavsett om man var med på jaktens dag eller inte. Vi har en skyddsjakt som inte fungerar, vilket flera har tagit upp tidigare i debatten. Tyvärr har vi ingen fungerande licensjakt.
Vi har ingen fungerande rovdjursförvaltning. Därmed tappar folk totalt förtroendet för våra myndigheter, och till slut tar man lagen i egna händer. De som drabbas mest är tyvärr dels vi lagliga jägare, dels vargen. Därför ställer jag frågan än en gång: På vilket sätt ämnar Miljöpartiet agera för att vi ska få mindre illegal jakt? Maria Gardfjell nämnde EU-domen, som jag också tog upp i mitt anförande.
Jag vill hävda precis raka motsatsen mot vad Maria Gardfjell sa: Den är ett tydligt utslag på att den licensjakt vi har haft kan anses som hållbar och att den därmed skulle kunna fortsätta. I Frankrike pågår en ganska stor vargjakt för tillfället. Jag kollar ganska mycket på nyheter, och jag ser inte att EU har agerat på något sätt när det gäller den franska vargjakten.
Där jagar man på för fullt utan att EU sätter käppar i hjulet, vilket det hela tiden hotas med här. Jag tror alltså inte att vi ska vara så rädda för EU. Och i så fall vore ju det väldigt mycket bättre om vi faktiskt vågade dra ett ärende hela vägen till EU och fick en slutgiltig dom. Men min fråga är som sagt: På vilket sätt ämnar Miljöpartiet agera?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag hade egentligen inte tänkt begära replik. Rebecka Le Moine skjuter högt och lågt, och jag tänkte att det står bäst obemött. Jag måste ändå få bemöta den kritik som Rebecka Le Moine för fram. Enligt riksdagens föreskrifter om upplåtande av riksdagens lokaler vid inbjudan till sammankomst får inbjudningar samt besök endast ske genom riktad inbjudan till enskilda personer samt avgränsade organisationer.
Vi hade skickat ut inbjudningar. Sedan hade andra människor fått tag på en inbjudan någonstans ifrån - jag har mina aningar men säger ingenting om det i denna kammare. Därefter anmälde de sig till det seminarium som de inte var inbjudna till. Dagen före seminariet fick de mejl om att de inte var välkomna eftersom de inte hade fått inbjudan på rätt väg.
Jag vet att Rebecka Le Moine ändå valde att ta med några av dem in i lokalen. Men de som inte fick lov att komma in hade inte fått inbjudan på rätt sätt enligt riksdagens föreskrifter.
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag fortsätter att hänvisa till riksdagens föreskrifter för vad som gäller, och de gäller alla oavsett vem man är. Dessa människor hade fått tag på inbjudan på fel sätt och anmält sig på fel sätt, och därför fick de en bekräftelse på att de inte var välkomna. I övrigt har jag inget att anföra vad gäller det. Rebecka Le Moine säger att det var ensidigt.
Jag påminner om att vi hade med flera parter i panelen för att få en bredd av både sådana som förespråkar jakt och sådana som inte förespråkar jakt. Rebecka Le Moine var själv med i egenskap av politiker som inte förespråkar jakt. Det var alltså människor med från bägge sidor.
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag har anmält mig till denna debatt bara för att tacka de partier som har bildat en majoritet och därmed ställt sig bakom Kristdemokraternas utskottsinitiativ om att ta bort avgiften för virkesavlägg längs allmänna vägar. Därmed får vi ett tillkännagivande i denna fråga - nu är det bara upp till regeringen att komma med mycket rask leverans.
När det blev känt att Trafikverket skulle återinföra denna avgift om 2 900 kronor blev det starka reaktioner i skogslänen, eftersom detta skulle medföra både kostnader och förluster för skogsbruket och för den enskilde skogsägaren. Genomsnittsskogsägaren i Sverige har 49 hektar. Vi har alltså väldigt många mindre markägare, vilket innebär att det blir små avverkningar.
Om vi dessutom får en vinter som den nu man haft i södra Sverige, med i stort sett obefintlig tjäle men däremot väldigt mycket vind, får vi många vindfällen som måste ut. Dessa är också ofta geografiskt spridda. Dessutom har vi barkborreangrepp som kräver att vi får ut barkborreangripen skog snabbt. Också detta är geografiskt spritt.
Om man ska betala 2 900 kronor för en ansökan försvinner därmed en stor del av vinsten. Man äger inte en skog för sin godhet. Man vill ha avkastning, och man vill jobba i sin egen skog. Det måste bära sig. En vd för ett sågverk hemma i Värmland skrev så här: "Det är verkligen fint att se att det faktiskt går att trycka tillbaka riktiga stollebeslut."
På ren värmländska är det ett stollebeslut att införa en avgift på nytt när vi inte behöver det. Det är alltså ett bra och viktigt tillkännagivande vi kommer att rösta igenom här i eftermiddag - för Sveriges skogsägare, för svensk skogsindustri och för svensk landsbygd. Än en gång: Tusen tack!
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag tackar ministern för svaret. Jag vill börja med att ge en liten bakgrund. Vid Nordiska rådets temasession i Köpenhamn i april 2019 sammanträdde Nordiska rådets gränshindergrupp. Den består av parlamentariker från alla länder, partigrupper och utskott i Nordiska rådet.
Gruppens uppdrag är dels att stödja Nordiska ministerrådets gränshinderråd i dess arbete med att försöka lösa och avklara konkreta hinder för den fria rörligheten inom Norden, dels att influera parlamentariskt i frågor som går längre eller som Gränshinderrådet inte längre arbetar vidare med.
Gränshindergruppen utgör även en förbindelselänk mellan de olika utskottens gränshinderarbete inom Nordiska rådet samt mellan Nordiska rådet och Nordiska ministerrådet. Vid nämnda möte konstaterades att ett antal gränshinder nu hade monterats ned, vilket är väldigt glädjande. Dock finns det många hinder kvar att eliminera för att främja nordisk mobilitet.
Rapportören och ledamoten i gruppen, Bertel Haarder från Danmark, presenterade följande vid mötet: Det är goda nyheter gällande erkännande av körkort över våra nordiska gränser. Specifikt är grönländska och färöiska körkort nu accepterade i alla de nordiska länderna, utom i Sverige, om man har kört bil minst 90 dagar och har två dagars kurs i det aktuella landet.
Då gäller även färöiska körkort, enligt rapportörens rapport till oss. Efter mötet ställde jag en skriftlig fråga till statsrådet Eneroth och fick då till svar att frågan var "komplex och innehåller bland annat frågor om trafiksäkerhet och andra säkerhetsaspekter. Det är viktigt att främja mobilitet i Norden och frågan bereds för närvarande inom Regeringskansliet".
Det sa alltså vår egen samarbetsminister i oktober, vilket gjorde att jag nu ställde denna interpellation till henne och inte till statsrådet Eneroth. Nu har man behagat att ge frågan till statsrådet Eneroth i stället. Svaret som statsrådet läste upp är i stort sett en kopia av det svar som jag fick på den skriftliga frågan i april. Dock hänger inte regeringens argumentation helt ihop.
I april 2019 var det viktigt att främja mobilitet i Norden, och frågan bereddes inom Regeringskansliet. I oktober 2019 var frågan i princip avskriven som olösbar, enligt statsrådet Hallberg. Nu i januari 2020 när frågan harvat runt på Regeringskansliet i nästan två månader efter att jag lämnade in interpellationen ses den återigen som angelägen, och den bereds fortfarande inom Regeringskansliet.
Jag måste avsluta med att fråga statsrådet: Vad är det som gäller?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Tack, statsrådet, för svaret! Det är glädjande att få höra att statsrådet nu är betydligt tydligare med att man ämnar hitta en lösning på frågan. Det nordiska samarbete är viktigt. Det är särskilt viktigt för oss som bor i gränsområden där det är väldigt tydligt med gränshinder. I en del av gränshinderfrågorna är min upplevelse, och för många av oss som sitter i Nordiska rådet, att det inte alltid handlar om att de är svåra att lösa.
Det handlar lika mycket om att det egentligen inte finns någon vilja. Utifrån det som statsrådet har sagt nu upplever jag att det ändå finns en vilja. Jag hoppas att det verkligen ligger något konkret bakom det. Vi har ett särskilt samarbete i Norden som är viktigt. Det är ett samarbete som vi ska jobba för att stärka än mer. Nordiska rådet borde stärkas än mer som den viktiga institution som det är.
Nordiska rådet har tagit fram en ny vision, nämligen att vi ska vara världens mest hållbara och integrerade region inom tio år. Menar vi det, eller är det bara fina ord på ett papper? Om vi menar någonting med det borde vi klara av att lösa sådana här, för att citera samarbetsministern igen, "bittelille" frågor. Klarar vi inte att lösa de här små frågorna, hur ska vi då klara att lösa de stora frågorna?
Jag hade glädjen att få vara på Färöarna förra sommaren på ett sommarmöte med vårt utskott. Vi var bland annat ute och körde bil. Färingarna körde alldeles fantastiskt. Vi körde igenom en tunnel till Gásadalur. Det är en 1,7 kilometer enfilig tunnel, vilket färingarna hittills har bemästrat galant. Jag är inte säker på att en 1,7 kilometer enfilig tunnel hade fungerat lika bra i den hetsiga trafiken här i Stockholm. Jag är rädd för att det hade krockats betydligt mer här.
Det viktiga borde vara vad som ingår i körkortsutbildningen, inte i vilket land som körkortet har utfärdats. Sedan erkänner jag direkt att jag inte kan allt det bakomliggande. Men det borde ändå vara vad som ingår i utbildningen och vad man lär sig. Det är så vi ser på det när vi till exempel ska anställa människor från andra länder.
När vi ska validera deras kunskap måste vi se vad de faktiskt kan. Det borde vara på samma sätt här. Man kan fråga sig: Vad är det som gör att färingarna är så mycket farligare i trafiken här än i övriga länder i Norden? När en färing flyttar hit och skriver sig i Sverige får han köra bil här. Men efter ett år blir helt plötsligt samma person en trafikfara, och då måste han ta svenskt körkort.
Om nu färöiska körkort inte är tillfyllest, är då inte personen farligare just när han kommit hit och börjar att köra här än efter ett år när han helt plötsligt måste ta ett svenskt körkort? Det får jag inte att hänga ihop, fru talman. Det vore lite intressant att få höra statsrådets svar på detta.