Annika Qarlsson (C):
Nästa fråga som vi ska diskutera är arbetsmiljö och arbetstid. Det är en diskussion som går på tvärs genom hela arbetslivet, men som ser lite olika ut med tanke på vad det finns för risker. Det beror på var man jobbar och var man bor i världen. Många gånger har vi haft fokus på dödsolyckor.
Det är absolut det mest hemska som kan hända att inte överleva dagen på jobbet och inte komma hem. Det har funnits ett arbete under många år för att se till att undanröja sådana risker, och för några år sedan antog vi en nollvision. Det där är lättare sagt än gjort. Det är svårare att sedan införa det i praktiken.
Det ska bli intressant att lyssna till vad Magnus Manhammar har att säga om hur nollvisionsarbetet går vidare. Under vår tid i regering förändrade vi arbetsmetoderna. Vi försökte vända och vrida på detta för att i stället fokusera på dem som finns inom riskbranscher och de arbetsområden där det är större risk för dödsfall.
Vi ville kunna fokusera mer samlat i de frågorna. I det valet av arbetsmetod försökte vi också se var det är vi behöver sätta in de insatser och resurser som Arbetsmiljöverket har till sitt förfogande. Bland företagen ser vi att det finns de som både kan och vill göra ett bra arbete vad gäller arbetsmiljö. Det finns företag som kan men kanske inte lägger ned så mycket energi på det.
Det finns de som vill men som inte har kunskapen, och där är Arbetsmiljöverkets uppgift oerhört viktig och väsentlig: att tillföra den typen av kunskap. Men sedan finns det också en liten kategori som varken kan eller vill. Det är dit de viktigaste insatserna och åtgärderna måste riktas vad gäller Arbetsmiljöverkets resurser. Det har varit ett arbete som tagit lite tid.
Att ändra från att göra granskningar på kommunkontoret, som kanske inte är det område som är farligast ur ett arbetsmiljöperspektiv, till att fokusera på de branscher där det är bekymmer och problem är inte ett arbete som man gör med ett penndrag, utan det är någonting som man behöver se till att hela tiden uppmärksamma, påminna om och ställa frågor kring för att hålla arbetssättet levande.
I det här betänkandet finns det också lite svar på Riksrevisionens granskning. En av de saker som Riksrevisionen lyfter fram är kritik mot att det inte finns något system för vad man gör med tips som kommer in. Om det är någon som upplever att det finns bekymmer på arbetsplatsen och anmäler detta finns det inte något system för hur man sedan hanterar det.
Att fokusera på riskbranscher men också se till att man har ett system som fångar upp den typen av signaler måste vara ett prioriterat område, kan jag säga utifrån mitt perspektiv. Det skulle vara roligt att höra hur regeringen ser på detta. På vilket sätt ska man arbeta? Ska man tillbaka till det gamla sättet, där det bara var kontroller som gällde, eller vill man tillämpa den arbetsmetod som handlar om att stärka förmågan och kunskapen ute i företagen för att göra ett bra arbetsmiljöarbete?
Det tredje område som jag skulle vilja lyfta fram är kopplat till sjukskrivningarna och ohälsotalen. I statistiken över dödsfall finns oftast en övervikt för män eller kanske till och med en total dominans av män. Vad gäller sjukskrivningarna och ohälsotalen är däremot en majoritet kvinnor, väldigt ofta i arbete med andra människor.
Man känner en otillräcklighet och har för liten förmåga eller möjlighet att styra över sitt arbetsliv och förutsättningarna för att kunna göra ett bra jobb. Det här är ett område som tangerar socialförsäkringsutskottets ansvarsområde.
Men just det här att komma in i ett tidigt skede och se vad det är vi behöver göra för att man ska "hålla" på jobbet tror jag är oerhört viktigt, kopplat till att vi i dag har ett mer gränslöst arbetsliv vad gäller vad som förväntas av oss och när det förväntas av oss. Vi har också ny teknik som gör att gränsdragningen blir än svårare. Jag vet att det pågår arbete kring de här frågorna.
Det skulle vara intressant att höra om detta av Magnus Manhammar, som jag tror kommer att vara representanten för Socialdemokraterna senare i debatten.