Elisebeht Markström (S):
Ledamöter i socialutskottet och i justitieutskottet!
Jag börjar med att yrka bifall till reservation nr 1, men jag står förstås bakom alla reservationer som det finns ett socialdemokratiskt s bakom. Jag vill också för protokollets skull peka på att vi har ett särskilt yttrande i justitieutskottets betänkande.
Här behandlar utskotten nu 85 av de 110 motionsyrkandena förenklat, det vill säga att den eventuella läsaren av protokollet får gå till föregående års behandling för att se hur vi socialdemokrater argumenterar. Vi har inte ändrat uppfattning sedan dess, men vi har avstått från att upprepa oss i reservation.
Vi anser fortfarande att regeringens beröringsångest med allt som stavas feministisk förståelse och könsmaktsanalys leder till att betydelsen av och förståelsen för att kön och makt spelar roll minskar.
Vi tycker att statistiken behöver förbättras. Dödsfallsutredningar vid dödligt våld ska sättas i gång. Alldeles nyligen publicerade Brå, Brottsförebyggande rådet, den nationella trygghetsundersökningen. Där befästs den bild som vi redan känner till.
När kvinnor hotas, misshandlas, trakasseras eller utsätts för sexuella övergrepp är det oftast fråga om en man som kvinnan har en nära relation till. Detta förklarar i sin tur att det fortfarande finns ett mycket stort mörkertal i brottsstatistiken trots att det år för år är fler kvinnor som gör polisanmälan.
Att det ändå går åt rätt håll är ett resultat av träget arbete sedan tio år tillbaka, och egentligen ännu fler år. Uppdrag på uppdrag har lagts på rättsvårdande myndigheter och kommunerna för att de ska förbättra sitt arbete. Utredning efter utredning har tillsatts och omvandlats till politiska beslut i den här kammaren.
Ett sådant exempel är utredningen med namnet Att ta ansvar för sina insatser, som tillsattes under förra mandatperioden. Den föreslog att dödsfallsutredningar ska göras vid fall av dödligt våld. Nu är ett sådant förslag på väg fram, och det är bra.
Det behövs ett systematiskt arbete för att analysera och samla kunskap om de fall där det har gått så långt att en kvinna har mist livet. Kunskapen ska samlas på sådant sätt att systembrister och eventuella enskilda tjänsteutövares felagerande klarläggs och åtgärdas för framtiden. Fru talman!
Alla talar om kvinnojourerna som en viktig resurs i det här arbetet. Dessvärre uttalade kvinnojourernas representant vid förra årets hearing att kvinnojourerna känner sig omyndigförklarade och styvmoderligt behandlade.
De har sedan den borgerliga regeringen tillträdde inte längre möjlighet att söka de utvecklingspengar som länsstyrelserna fördelar. Dessa pengar kan kvinnojourerna inte söka på egen hand, utan de måste gå i väg till kommunen och få dess godkännande för att ta del av regeringens satsade medel. Det resulterar i att goda idéer riskerar att aldrig förverkligas.
Kvinnojourerna har med sina 30 år på nacken nog kommit väsentligt längre än kommunerna har gjort. De ser sådant som kommunerna inte ser, och de måste tillåtas att verka fritt utan att vara beroende av godkännande från kommunerna - särskilt när det gäller utvecklingsarbete.
Det finns tyvärr kommuner som ännu i dag, år 2009, på fullt allvar påstår att våld mot kvinnor inte existerar i just deras kommun. Nu står kvinnojourerna inför nya prövningar genom att kommunerna uppmuntras att upphandla sådan verksamhet som kommunerna är ansvariga för.
Stöd för våldsutsatta kvinnor och deras barn hör definitivt dit, så nu ska kvinnojourerna ge sig ut och konkurrera och lägga anbud på en tänkt marknad. Vad kommer det här att leda till? Det har förmodligen ingen ett svar på. Vad kan det komma att betyda för en verksamhet som i grunden vilar på att kvinnor väljer att frivilligt ge av sin tid och sin kraft för att stödja medsystrar?
Fru talman! På Nya Zeeland har man sedan 1995 en lagstiftning som innebär att den person som utövar våld mot någon som ett barn är beroende av medan barnet ser och hör begår ett brott också mot barnet. Vår lagstiftning ser annorlunda ut. Här är det förvisso en grund för straffskärpning när någon utsätter barn för att bevittna våld mot en närstående.
Däremot betraktas det ännu så länge inte som ett brott begånget mot barnet att tvinga barnet att bevittna, det vill säga höra eller se, våldet. Samstämmiga uppgifter från olika studier visar att när det gäller barn som lever i familjer där våldet finns ständigt närvarande finns den absoluta majoriteten av barnen i hemmet när våldet pågår.
Åtta av tio befinner sig i samma rum, och sex av tio blir själva misshandlade. Vart fjärde barn har utsatts för grovt och upprepat våld, kan man påstå. Det är alltså grovt felaktigt att säga att barn bevittnar våldet om vi med det menar hör och ser.
De här barnen finns i händelsernas centrum, och de är mycket ofta direkt inblandade i våldshändelsen - inte sällan som den som försöker avleda den som slår och försöker skydda den som blir slagen. Barnet borde snarare omnämnas som deltagande vittne. De är direkt berörda.
Jag har här framme en film som jag vill visa som ett gott exempel. Kvinnojourerna har gått ihop och låtit barn som går i behandling på Alla kvinnors hus här i Stockholm komma till tals i den här filmen.
Här berättar till exempel pojken Max om sin strategi och hur han bär sig åt när hans styvpappa, i det här fallet, ger sig på och misshandlar mamman gång efter gång efter gång. Han säger så här, och filmen har också fått den titeln: Jag sade att jag hade en mardröm.
Max strategi är att när våldet har pågått tillräckligt länge går han upp och säger att han har vaknat och att han hade en mardröm. Det gör att styvpappan slutar att slå mamman just då. Han avleder uppmärksamheten hos pappan så att någonting annat äger rum i stället. Ett annat exempel som han ger är att han hänger ut genom fönstret i sitt rum.
Han har laddat en liten korg som han har under sin säng med ägg. När han hänger ut genom fönstret kastar han de här äggen på fönstret i stora rummet där pappan misshandlar mamman. När de hör att någonting kraschar mot fönstret avbryts våldet och de intresserar sig för vad det är som har hänt. Det här är två exempel på strategier.
Man skulle kunna räkna upp hundratals sådana om tid fanns för det. Fru talman! Vi har i vår motion begärt att handlingar där en vuxen tvingar barn att uppleva eller bevittna våld mot en närstående person bör kriminaliseras.
Det är något som jag har hört de fyra allianspartierna tidigare begära lagstiftning om. Under den förra mandatperioden, som jag har närmast i minne, begärde ni alla fyra en lagstiftning som går ut på en kriminalisering. Ni har två olika varianter.
Den ena talar om att man borde kriminalisera det genom att säga att handlingar av det här slaget leder till psykisk misshandel av barnen. Moderaterna har talat om att juridiskt sett ska dessa barn anses som målsägande i rättsprocessen och att barnet ska tillerkännas ställning som målsägande. Det är en del av upprättelsen. Detta har ni tidigare talat er varma för här i kammaren.
Ni har reserverat er skriftligen. Ni vann valet för två tre år sedan, och nu har ni möjlighet att förverkliga det som ni själva tidigare har begärt. Då kan vän av ordning fråga: Om vi nu tycker så här, varför gjorde inte vi detta? Jo, under den förra mandatperioden införde vi möjligheten för de här barnen att få brottsskadeersättning.
Vi förtydligade socialtjänstens ansvar att hjälpa och stödja barnen på det här området. Vi trodde att det skulle vara bra och att det skulle räcka. Det visar sig nu att det inte är så. Vi har tagit till oss av den kunskap och de erfarenheter som finns på det här området. Vi har alltså nu sagt: Låt oss tillsätta en utredning! Låt oss granska och gå igenom den här frågan riktigt ordentligt!
Jag är ärligt och uppriktigt talat väldigt förvånad över att ni så lättvindigt har övergett det som ni tidigare har talat er så varma för. Med god argumentation har ni tidigare krävt en lagändring. Vi kräver inte en lagändring i första rummet, utan vi kräver en utredning. Vi begär en utredning.
Visst vore det väl intressant att få en utredning, gärna parlamentarisk, som funderar över hur vår nuvarande lag förhåller sig till barnkonventionens artikel nr 19 som talar om att barn har rätt att skyddas mot fysiskt och psykiskt våld? Hur förhåller sig vår lagstiftning till detta?
Visst vore det intressant att, utifrån de kunskaper vi nu har om konsekvenserna för dessa barn som tvingas att leva med våldet, fundera över om de kunskaperna leder oss till slutsatsen att vi bör ändra i vår lagstiftning? Hur ser vi på brottsoffers behov av upprättelse?
Gäller det dessa barn? Det vore också en intressant fråga. En annan intressant fråga är naturligtvis att om det ska vara brott, borde det då vara ett brott mot barnets rätt till frid eller är det fråga om psykisk misshandel. Det finns säkert olika tankar om det. Jag har inte svaret på den frågan i dag, utan vi begär att en utredning ska tillsättas för att arbeta med de här frågorna.
Eller stämmer det som ibland hävdas, nämligen att barn mår bäst av att inte berätta om de här sakerna? Det är också en åsikt som finns. Låt oss titta på det här.
Tänk så intressant det skulle vara att låta barnkunniga med olika yrkesbakgrund och verksamma inom Rädda Barnen, Bris och andra barnrättsorganisationer sätta sig ned tillsammans och uttala sig om vilka särskilda behov de anser att de här barnen har. Ur en utredning av det slaget skulle vi kunna få fram ett underlag.
Det skulle säkerligen göra livet väldigt mycket lättare för de här barnen om de tillerkänns ställning som målsägande, det vill säga inte bara är offer för brott utan faktiskt är målsägande. Jag tänker jaga er i allianspartierna i den här debatten. Jag vill gärna att ni svarar på frågorna redan i ert anförande.
Om ni inte gör det tänker jag återkomma i repliker och fråga hur ni har tänkt. Vad är det som har hänt från 2005 och 2006 fram till 2008 och 2009 då ni totalt har vänt? Ni signalerar inte en annan åsikt, för ni har inte uppgett någon åsikt här. Ni avstyrker bara motionen.
Det finns egentligen inga motiv för det. Till alla dem som lyssnar på den här debatten och följer den här frågan noga måste jag säga att det ska bli väldigt intressant att höra vad ni har att säga. Jag vill helst få höra att ni öppnar dörren lite grann för att se om ni inte skulle kunna sätta i gång det här arbetet redan i år.