Jan Björklund (L):
Jag tar verkligen frågan på allvar, men däremot är jag inte beredd att säga att just detta behov skulle vara så mycket viktigare än andra behov i skolan. Vi vet båda att det med jämna mellanrum avslöjas att det finns arbetsförhållanden på svensk arbetsmarknad som inte borde finnas. Så är det. Det vet vi. Det har vi mekanismer i vårt samhälle för att rätta till.
Där är fackföreningsrörelsen naturligtvis en väldigt viktig larmklocka. Att däremot säga, som interpellanten nu beskriver det, att när det förekommer är det ett bevis på att skolan inte har fungerat, tycker jag är att lägga ett alltför stort ansvar på skolan att säga att man ska fixa detta.
Det är klart att skolan ska ge en allmän orientering också om dessa delar av vårt samhällsliv, men det finns massor av saker som inte fungerar perfekt i ett samhälle, och man kan inte säga att det är skolans ansvar varje gång. Man lär sig en allmän orientering i skolan, men sedan måste det i vuxenlivet på olika sätt och i arbetslivet finnas mekanismer och saker som rättar till felaktigheter. Det kan inte alltid vara så att när man ser ett nytt problem i samhället ska det lösas genom ytterligare någon insats i skolan.
Jag känner som utbildningsminister mer generellt - det är därför jag drar frågan till det generella - att jag varje vecka står här i riksdagen och svarar på frågor om varför ett visst samhällsproblem finns och om inte skolan borde kunna fixa det. Den ena veckan gäller det att ungdomarna är tjockare än förr, nästa vecka är det miserabla arbetsförhållanden och tredje gången gäller det trafiksäkerhet. Jag vore glad om skolan kunde fixa allt, men det är liksom inte riktigt så.
Skolan måste få koncentrera sig på ett antal väldigt viktiga saker, och sedan ger man en allmänorientering till alla barn och ungdomar också om till exempel de saker som det står om här, men det betyder ju inte att allting fungerar smärtfritt när man har gått ut skolan för det. Det måste finnas andra mekanismer i samhället sedan som slår larm, till exempel om miserabla förhållanden på arbetsmarknaden. Just i vårt system med kollektivavtal har vi inte lagstiftade minimilöner. Jag förespråkar den svenska modellen på den punkten.
Men den bygger på att det finns fackföreningar som slår larm och så vidare. Det är fullt möjligt att det finns ungdomar som har gått igenom skolan och lärt sig hur det ska vara och ändå hamnar i den typen av arbetssituation. Det hjälper liksom inte. Det är inte skolans fel att det inte fungerar. Jag är ändå för den modell som alla partier i denna riksdag har varit överens om. Skolan fungerar så här att vi från riksdag och regering skriver en läroplan om vad eleverna ska lära sig.
Vi har mål för vad man ska lära sig. Hur man går till väga - om man tar in aktörer utifrån och utbildar om detta eller hur man lägger upp undervisningen - är en fråga lokalt för rektorer och lärare. Jag vill inte ha någon annan modell för skolan. Det är just den modellen jag tror på. Att jag skulle stå här och föreskriva att fackförbunden ska ha ett visst utrymme i skolan menar jag är en helt felaktig princip. Jag föreskriver inte heller att politiska partier eller några andra ska ha något utrymme i skolan.
Det är läroplanen som styr skolan. Där ska vi skriva in det vi tycker att eleverna ska lära sig. Hur man lär ut det och i vad mån skolan blandar in andra aktörer i detta är ingenting som jag vill stå här i riksdagen och uttala en bestämd uppfattning om som sedan kan åberopas i det ena och det andra sammanhanget. Det är upp till rektorer, lärare och våra skolor i Sverige att tolka läroplanen och se till att eleverna lär sig detta.
Sedan vet vi att hur många punkter vi än skriver i läroplanen kommer det ändå att vara så att ett antal elever går ut och inte kommer ihåg allting hela livet rakt igenom. Det kanske till och med är så att både interpellanten och jag själv har glömt någonting av det vi lärde oss i skolan. Skolan ger ändå en allmän orientering om detta, men sedan måste resten av samhället också ta ett ansvar. Skolan kan inte lösa alla samhällsproblem.