Birgitta Sellén (C):
Tack för svaret, kulturministern! Jag ska inledningsvis säga några ord om filmerna. Svenska Filminstitutet fick på 60-talet i uppgift att tillgängliggöra de här filmerna för forskning och allmänhet. Då kan man fundera: Varför skickades de här filmerna ned till Italien på 70-talet?
Varför var vi inte måna om att behålla dem i vårt land, så att man verkligen skulle kunna nyttja dem till forskning och att allmänheten skulle kunna ta del av dem? Jag vet visserligen att det finns kopior av dem, men inget är så bra som originalet. Det har sedan visat sig att filmerna förvarades lite knepigt där nere.
Enligt uppgifter som jag har fått förvarades de i någon typ av container som har stått i värme, och vi vet att de behöver kyla för att det ska fungera bra. Vi fick en förfrågan till Sverige när de ville skicka tillbaka filmerna till oss, men då tog vi inte emot dem. Varför gjorde vi inte det?
Varför fick de i stället skickas till Kodak, som var så kallade ägare till filmerna, så att de i dag ligger på andra sidan Atlanten, oändligt långt bort från oss här i Sverige, oändligt långt bort från alla forskare och från allmänheten? Eventuellt ska filmerna återbördas till Sverige, säger kulturministern i svaret.
Men ministern säger också att han inte vill föregripa diskussionen om hur man ska göra det. Varför det? Är det någonting som är hemligt? Är det pengar det hänger på? Jag tycker att har man sagt A bör man säga B i den här frågan. Jag ser fram mot att få det lite mer förklarat. Så till Filmarkivet i Grängesberg. Första spadtaget togs 2002, ungefär tre veckor före valet.
Inledningsvis pratade man om 5 miljoner, som skulle växa och snabbt ge jobb till 20 personer. Det har bara kommit 5 miljoner årligen, och det är långt kvar till de 20 jobb som utlovades när spadtaget togs. På sikt ska arkivet bli "en rik källa för forskning, studier och folkbildning", säger kulturminister Pagrotsky. "På sikt", hur långt bort i tiden är det?
Vi vet att det saknas pengar från staten. Kommunen har gjort vad den har kunnat. Under de fyra år som har gått efter löftet har man satsat stora pengar i byggnaderna där. Man kan då fundera: Är det pengar som de har grävt ned i berget där, eller vad har hänt? Förra året, 2005, digitaliserade man 200 000 meter film i Filmarkivet.
Det låter väldigt mycket, men med tanke på att det finns 100 miljoner meter kan man snabbt räkna ut att det tar fem år att digitalisera bara 1 miljon meter. Och det finns alltså 100 miljoner. Det tar oändligt många år innan det kan verkställas med den kapacitet som finns i dag.
I år har man projektanställt sex personer under en tid av två år, så att man ska kunna digitalisera ännu mer, och fördubbla verksamheten. På fem år har man då hunnit med 2 miljoner meter, men det är inte så mycket mer. Det var inte ett projekt det handlade om 2002 när dåvarande kulturministern tog det första spadtaget. Eller vad var tanken?
Var tanken att det skulle bli projekt, att söka EU-pengar, att det skulle bli sysselsättningsåtgärder inom kulturen? Kulturministern säger att det är "en fråga om kapacitet och resurser, men ofrånkomligen också en prioriteringsfråga". Därför undrar jag: Vilken prioritering har regeringen när det gäller att ge Filmarkivet möjlighet att bevara hela det värdefulla kulturarv som finns i dessa miljontals meter?