Malin Björk (C):
Vi debatterar i dag KU10, KU:s granskningsbetänkande, där konstitutionsutskottet årligen granskar statsrådens tjänsteutövning och regeringsärendenas handläggning. Jag tänker först uppehålla mig en stund vid det avsnitt i granskningen som rör gruvärenden.
Det handlar om totalt sju ärenden om bearbetningskoncession enligt minerallagen som under innevarande mandatperiod antingen har avgjorts av regeringen eller fortfarande handläggs inom Näringsdepartementet. Av granskningen framgår att flertalet ärenden uppvisar långa eller till och med mycket långa handläggningstider.
För två av de tre avslutade ärendena rör det sig om tre respektive fyra år. Drygt hälften, fyra av ärendena, handläggs fortfarande inom Näringsdepartementet, och för tre av dessa var handläggningstiden vid tidpunkten för KU:s genomgång uppe i tre till fyra år.
Den här typen av ärenden har dessutom ofta handlagts under en längre tid innan de hänskjutits eller överklagats till regeringen. Det innebär att merparten av de granskade gruvärendena totalt sett har mycket långa handläggningstider. Visst är sådana här ärenden i regel omfattande och komplicerade.
Men sett till tidsåtgången mellan de olika åtgärder som vidtagits framstår handläggningstiderna som omotiverat långa i flera fall. Den förvaltningsrättsliga principen att ärenden ska handläggas så enkelt, snabbt och kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts gäller även för regeringen när den handlägger förvaltningsärenden. I grunden rör det sig om rättssäkerheten för den enskilde.
Långa handläggningstider medför inte bara osäkerhet för de inblandade utan kan även leda till personliga och ekonomiska förluster. Herr talman! Granskningen av gruvärenden har även avsett rätten till insyn för olika parter, en myndighets utredningsansvar och kravet på kommunikation med parter.
När det gäller det pågående ärendet Kallak noterar utskottet att regeringen, såvitt framkommit, inte tidigare har vänt sig till Unesco i ett gruvärende, något man alltså valt att göra här. Om det var motiverat att inhämta ett sådant utlåtande är inte klarlagt, men värt att notera är att regeringen väntade i över tre år med att bereda Unesco tillfälle att yttra sig.
Vidare hade Unescos utlåtande vid tidpunkten för KU:s genomgång endast kommunicerats med bolagen. Av granskningen framgår att det även i andra ärenden har dröjt flera månader innan Näringsdepartementet kommunicerat inkomna handlingar med aktuell part. I ett av ärendena översände Näringsdepartementet ingivna handlingar till en berörd sameby först efter det att samebyn efterfrågat inkomna handlingar.
Som framhållits tidigare är gruvärenden i regel omfattande och komplicerade. Dessutom har parterna i dessa ärenden ofta motstående intressen. I kravet på en snabb handläggning av ett förvaltningsärende ligger att det bör tas upp till avgörande så snart som möjligt. Detta krav ska samtidigt vägas mot regeringens utredningsansvar.
Jag vill liksom utskottet framhålla att en viktig del i detta är just kravet på kommunikation med parter. Det innebär att Näringsdepartementet redan i ett tidigt skede måste ta ställning till vilka som är kommunikationsberättigade parter. Konstitutionsutskottet förutsätter att Regeringskansliet vidtar nödvändiga åtgärder för att förbättra hanteringen av gruvärenden.
De åtgärder som hittills vidtagits går visserligen i rätt riktning, men ytterligare åtgärder förefaller nödvändiga för att de principer som kommer till uttryck i förvaltningslagen ska få ett fullgott genomslag. Herr talman! Remissväsendet är ett centralt och viktigt inslag i beredningen av regeringsärenden.
Under hösten har KU genomfört en granskning av remissväsendets utveckling över tid, som flera tidigare talare har varit inne på. Det gäller bland annat antalet remisser, remisstidens längd och antalet remissinstanser. I granskningen konstateras att antalet remissinstanser har ökat över tid. En jämförelse mellan åren 1999 och 2020 visar en ökning med cirka 35 procent.
Samtidigt har antalet begränsade remisser minskat kraftigt under samma period. 23 procent av remisserna var begränsade år 1999, och 2 procent av remisserna var begränsade år 2020. Mot den bakgrunden vill KU understryka vikten av att antalet remissinstanser är välmotiverat och att valet av varje remissinstans är övervägt.
Särskilt då det remitterade underlaget är omfattande eller då remissen skickas till ett relativt stort antal remissinstanser bör möjligheten att på olika sätt begränsa remisserna kunna användas i större utsträckning. Det minskar risken för att remissinstanserna blir överbelastade, och de kan då använda sin tid mer resurseffektivt.
Slutligen vill jag säga något om KU:s höstgranskning av regeringens pandemihantering, där KU tittat på kontrollen och samordningen av regeringens normgivning under coronapandemin. I granskningen undersöks bland annat vilka åtgärder som regeringen vidtagit för att säkerställa en effektiv samordning av de föreskrifter och beslut som syftat till att stoppa smittspridningen.
KU noterar här att regeringen har vidtagit vissa åtgärder för att få fram en samlad bild och åstadkomma samordning, men pandemin fortsätter ju.
Den samlade bilden krävs även för att säkerställa att de föreskrifter som meddelas är träffsäkra och att man inte reglerar likartade verksamheter med likartade förutsättningar på olika sätt. Vi i KU förutsätter att regeringen följer utvecklingen och löpande gör bedömningar av de föreskrifter som meddelats för att kunna vidta åtgärder vid behov.