KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gabriel Wikström (S):
Tack än en gång, Lars-Arne Staxäng, för att du lyfter fram den här frågan, som är så viktig inte minst ur perspektivet hur vi kan motverka den psykiska ohälsan, som ju är ett växande problem i samhället. Jag kan bara understryka det jag också angav i svaret, nämligen att den här typen av kunskapsstöd naturligtvis är väldigt angeläget.
När det nu många gånger finns utomordentliga kunskapsstöd på plats som är framtagna i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet är det naturligtvis djupt beklagligt att de inte används fullt ut.
Däremot kan jag konstatera, och det tror jag särskilt gäller i behandling och arbetet med att motverka psykisk ohälsa, att de strukturer och den verksamhet som finns kan uppvisa brister som gör att man måste söka förklaringen till varför kunskapsstöden inte används.
Därför har regeringen aviserat att det här året ska en ny strategi för att motverka psykisk ohälsa tas fram. Vi vet att flera regeringar av olika färg under 20 års tid, allt sedan den stora psykiatrireformen, har engagerat sig från nationell nivå för att stötta landsting, kommuner och andra aktörer i att arbeta med psykiatrin.
Men många gånger har dessa stöd handlat om olika former av projekt, inte sällan med ganska stora summor pengar inblandade. Ofta har projekten pågått en kort tid och varit inriktade på den specialiserade psykiatrin.
Vi tror, och detta visar också en del utvärderingar, att om vi ska komma till rätta med detta och skapa strukturer som fungerar över tid och är hållbara över tid behöver vi ha ett mer långsiktigt fokus, och vi behöver också ha ett fokus på hela den kedja som inbegriper människor som lider av psykisk ohälsa.
Då räcker det inte med att koncentrera sig på att stärka den specialiserade psykiatrin, för vi måste också göra något åt det förebyggande arbetet, som i dag många gånger är bristfälligt, och vi måste på allvar etablera en första linjens psykiatri, dit man kan vända sig vid psykisk ohälsa som kräver olika typer av vårdbehandling.
I första hand handlar det om att stärka primärvården, men det kan också handla om att etablera verksamheter som i dag över huvud taget inte finns inom den svenska vården. För att detta ska bli verklighet kommer vi som sagt att ta fram en ny strategi från regeringens sida. Vi behöver också ha en bättre samverkan mellan de olika aktörer som är inblandade.
Det handlar om stat, landsting och kommuner men också om ideella föreningar. Skolan måste finnas med mycket tydligt eftersom vi ser att graden av psykisk ohälsa stiger inte minst bland skolelever. Det handlar kort och gott om att ha ett helhetsperspektiv på denna mycket komplicerade problematik.
Gabriel Wikström (S):
Jag börjar i den ände som Lars-Arne Staxäng slutade sitt inlägg i. Jag kan försäkra att det redan i dag finns ett väldigt gott samarbete mellan staten och Sveriges Kommuner och Landsting, inte minst via de samordnare som finns hos staten respektive SKL. Det är naturligtvis också från dessa som arbetet med den nya strategin utgår.
Jag vill lyfta upp en annan aspekt som Lars-Arne Staxäng berörde, som jag tror är oerhört viktig för att vi ska kunna få ett bättre arbete mot psykisk ohälsa. Lars-Arne Staxäng gjorde i sitt första inlägg en jämförelse med den somatiska vården. Jag tror att det är en väldigt relevant jämförelse att göra.
Kommer man in med ett brutet ben eller med någon typ av väldefinierad somatisk sjukdom blir man ofta genast trodd. Man går direkt in på att prata om vilka typer av behandlingar som skulle kunna gälla. Kommer man i stället in med någon form av psykisk sjukdom eller har symtom på psykisk ohälsa möts man ibland med misstänksamhet, också från vården.
Det hänger naturligtvis ihop med att den här typen av tillstånd ofta är djupt stigmatiserande. Det är någonting som anses skamfullt. Det är någonting som man inte pratar om. Många människor drar sig för att erkänna till och med för sig själva att de skulle kunna lida av detta.
Jag tror därför att det är väldigt viktigt att, precis som regeringen har gjort, förlänga de projekt som handlar om hur vi kan öka kunskapen om psykisk ohälsa, hur vi kan öka medvetenheten om att den existerar och naturligtvis också hur vi kan bidra till att avdramatisera den. Att man drabbas av lättare former av psykisk ohälsa är egentligen inte konstigare än att man får en vinterinfluensa.
Det är någonting som många människor drabbas av, och kommer att drabbas av, under sin livstid. Men just eftersom man inte vågar tala om det söker man heller inte vård. Och när man söker vård är det inte alltid man blir bemött på samma sätt som om man hade haft en annan typ av sjukdom.
Jag tror därför att det är helt centralt för det arbete som regeringen nu har initierat att vi betonar vikten av att öka medvetenheten om psykisk ohälsa, att vi minskar de delar i detta som kan anses vara skambelagda och att vi ser till att förbättra bemötandet i vården.
Gabriel Wikström (S):
Tack än en gång, Lars-Arne Staxäng, för att du lyfter fram den här oerhört viktiga frågan! Jag upplever att vi har talat om två saker i dag. Vi har bland annat talat om hur de kunskapsstöd som inte minst Socialstyrelsen tar fram ska kunna tillämpas i större utsträckning inom den svenska vården. Vad är egentligen statens ansvar för att detta sker? Och vad skulle vi kunna göra vidare för att det ska bli så? Vi har också pratat om kampen mot psykisk ohälsa som sådan.
Det räcker inte att det finns kunskapsstöd på plats. Det räcker inte heller att kunskapen om dessa kunskapsstöd finns på plats. Man behöver också skapa de praktiska förutsättningarna för vården och för relevanta aktörer att använda sig av kunskapsstöden och erbjuda vård och ett gott stöd till de människor som lider av psykisk ohälsa.
Jag kunde konstatera att regeringen har initierat ett arbete kring just detta, som handlar om att vi ska utforma en ny strategi som tar sin utgångspunkt i att de insatser vi gör från samhällets sida ska vara långsiktiga. Vi ska skapa stabila strukturer som fungerar över tid. Och vi ska koncentrera oss på hela kedjan, inte bara på den specialiserade psykiatrin utan också på det förebyggande arbetet.
Det handlar om att på allvar etablera en första linjens psykiatri. Tack, än en gång, för en konstruktiv interpellationsdebatt!
Gabriel Wikström (S):
Återigen får jag konstatera att jag och Finn Bengtsson och jag och Barbro Westerholm är överens om väldigt mycket. Vi ser samma typer av problem och delvis också samma typer av lösningar. Det finns, som vi har konstaterat, mycket att göra när det gäller organisation och kanske delvis tydlighet från statens sida. Låt oss återkomma till just detta.
Det handlar kanske också om en tydlighet framöver när det gäller att förbättra ramverket men också förutsättningarna och rättigheterna för enskilda medarbetare att få den fortbildning som så väl behövs för vårdens kvalitet.
Men jag vill ta tillfället i akt att också prata om några andra strukturellt viktiga aspekter av vården, som vi från statens sida behöver ägna vår uppmärksamhet åt och som jag tror skulle skapa bättre förutsättningar för att stärka fortbildningen.
Det handlar bland annat om life science, alltså om att förbättra och fördjupa samarbetet mellan akademi, näringsliv och vårdens verksamheter. Det är någonting som vi i Sverige traditionellt sett har varit väldigt duktiga på. Vi har kommit långt där. Jag tror att vi skulle kunna göra mer. Vi får naturligtvis aldrig tumma på etiken.
Vi får aldrig släppa loss vem som helst i den svenska vården för att forska på våra patienter eller för den delen ha arrangemang som låter någon ifrågasätta läkarens etik eller opartiskhet. Men jag tror att vi utan att göra just detta kan göra väldigt mycket för att stärka det här samarbetet.
Det samarbetet kan också bidra till att spetsen när det gäller forskning och spetsen när det gäller nya typer av läkemedel eller medicinteknik också kommer den svenska vården till del. Det handlar om att professionerna inom vården tar del av kunskapen och kan omsätta den i sin praktiska vardag. Det tror jag är ett strukturellt exempel där staten kan underlätta.
Jag har just börjat åka runt till landstingen för att ha sjukvårdsdialoger. Då tar jag upp life science som ett enskilt viktigt område att diskutera. Det handlar om att se hur långt landstingen har kommit och hur man tänker kring den här frågan.
En annan viktig fråga, som naturligtvis hör ihop med hur vi organiserar vården men som också är av högt strategiskt värde, gäller den högspecialiserade vården. Det finns en utredning. Vi ser fram emot att den snart kommer att presenteras. Det handlar just om att titta på den högspecialiserade vården. I vilken utsträckning kan vi till exempel koncentrera viss typ av verksamhet för att höja kvaliteten?
Det handlar naturligtvis också om att koncentrera kunskap eller att bygga upp kunskapscentrum, som också kan serva andra delar av hälso- och sjukvården. Det tror jag också är en strategisk fråga att diskutera i det här sammanhanget.
Kan vi förbättra den högspecialiserade vården och på det sättet skapa en spetsverksamhet som både kan inspirera och ge ringar på vattnet i övriga hälso- och sjukvårdsverksamheten tror jag att vi också bidrar till kunskapsspridning.
Vi bidrar till att hitta organisationsformer som i sig gör att vi skapar lärande organisationer och att vi kan bidra till att förändra kulturen inom hälso- och sjukvården, den kultur som jag tror är nödvändig att förändra.
Gabriel Wikström (S):
Jag vill återigen tacka för en mycket konstruktiv och intressant debatt här i kammaren. Jag är också väldigt glad över att just den här frågan lyftes som handlar om läkares, och sjukvårdspersonals i allmänhet, skulle jag vilja säga, fortbildning inom den svenska hälso- och sjukvården. Det är, som jag tycker att vi har kunnat konstatera under debatten, ett komplext problem.
Vi har också pratat om några strategiska områden, bland annat life science och den högspecialiserade vården. Vi har pratat om utmaningar kring stafettläkare som är viktiga komponenter att både beröra och förhoppningsvis lösa och komma fram i för att också underlätta för vårdpersonalens fortbildning. Än en gång: Tack så mycket för en konstruktiv debatt! Jag ser fram emot att fortsätta dialogen och samtalen om dessa viktiga frågor.
Gabriel Wikström (S):
Olof Lavesson har frågat utrikesminister Margot Wallström om när Sverige avser att underteckna Europarådets konvention mot handel med mänskliga organ. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Konventionen mot handel med mänskliga organ är angelägen, och Sverige ställer sig bakom dess syften.
Konventionen har tillkommit för att skapa skyddslagstiftning för främst de människor som på grund av ekonomisk utsatthet eller fattigdom ser möjligheten att donera organ mot ekonomisk ersättning. Så länge det råder brist på organ för donationer finns dessvärre en marknad för denna typ av handel. Den 1 oktober redovisar Utredningen om donations- och transplantationsfrågor sitt uppdrag till Socialdepartementet.
Utredningen har haft i uppdrag att ta fram förslag som ska öka antalet donatorer och tillgängliga organ. Områden som utredningen särskilt ska belysa är hur informationen till allmänheten kan förbättras när det gäller hur människor kan göra sin vilja att donera organ känd, vilket kunskapsstöd vårdgivarna behöver i fråga om organisation och arbetssätt samt förfarandena för ersättning till levande donatorer.
Flera av de handlingar som enligt konventionen ska göras straffbara är redan kriminaliserade i Sverige. Dock finns vissa bestämmelser i konventionen som i nuläget inte omfattas av svensk straffrätt, och det kommer att krävas ett relativt omfattande beredningsarbete innan det är möjligt att ta ställning till frågan om ett svenskt tillträde till konventionen. Frågan bereds för närvarande i Socialdepartementet, och jag kan därför ännu inte redogöra för om eller när ett undertecknande kan ske.
Gabriel Wikström (S):
Jag tackar för interpellationen. Det är ett mycket angeläget område som Olof Lavesson belyser. Vi vet att det, precis som interpellanten är inne på, förmodligen finns ett stort mörkertal som ska läggas till de fakta som är kända om den illegala organhandeln.
Det är viktigt att understryka det jag tar upp i interpellationssvaret, nämligen att Sverige har ställt sig bakom syftet med konventionen. Det är inte det som frågan gäller, utan den gäller de delar där det kan behövas ny lagstiftning i Sverige.
Vad jag förstår behövs ett omfattande analysarbete för att kunna se hur konventionen bäst kan passa in i den svenska lagstiftningen och hur vår lagstiftning kan passa ihop med konventionen. Man kan tycka att detta är byråkratiskt och att Sverige borde kunna skriva under den här typen av konventioner mer lättvindigt när man nu ändå delar synen på syftet.
Det är dock viktigt att se att när Sverige undertecknar den typ av internationella överenskommelser som detta faktiskt är ska det betyda något i praktiken. Det är därför vi nu gör detta gedigna analysarbete, för att se över vilka delar vi eventuellt behöver komplettera i den svenska lagstiftningen.
Jag vill inte säga vare sig om eller när ett undertecknande kan ske, för jag tycker att man ska ha respekt för analysarbetet. Men det borde inte råda några som helst tvivel om att vi i sak är helt överens med Olof Lavesson.
Gabriel Wikström (S):
Jag ska börja med det Olof Lavesson själv var inne på i ett tidigare inlägg. När det gäller den illegala handeln med mänskliga organ är det viktigt att se att vi naturligtvis kan komma åt en del av detta med en lagstiftning som också innebär konsekvenser för dem som utövar den här handeln.
Men en annan del av detta - som kanske är en av de viktigaste - är att tillgången till organ på laglig väg måste öka. Fler människor måste ställa upp och vara beredda att donera sina organ. Kunskapen måste öka om att den möjligheten finns men också att det är ett slags skyldighet när man lever i ett samhälle som vårt.
Därför hänvisar jag i mitt svar till den utredning som nu är på gång. Jag tror att det är viktigt att Sverige också på det här området kan gå före och visa hur vi med hjälp av bättre information och bättre metoder kan få fler människor att ställa upp och vilja donera sina organ.
Det kan inte bara hjälpa hälso- och sjukvården i Sverige och hjälpa alla de patienter som är i behov av en organtransplantation, utan det kan också fungera som ett föredöme för andra länder i deras arbete med att förmå sina befolkningar att donera organ. När det gäller själva huvudfrågan, som debatten i dag handlar om, är det som jag har anfört tidigare.
Regeringen har ingen annan åsikt än att det är ett gott syfte med konventionen. Men det är samtidigt viktigt, som jag påpekade tidigare, att vi, när vi skriver under den här typen av konventioner, gör ett gediget analysarbete för att se hur de stämmer överens med svensk lagstiftning.
Det handlar om straffrätten, men det handlar också om att det inte ska bli negativa konsekvenser för den svenska hälso- och sjukvården, att det inte ska innebära att man sätter käppar i hjulet för det nödvändiga arbete med organtransplantationer som sker i Sverige.
En fråga som var uppe under arbetet med konventionen var till exempel hur man ser på samtycke, om det i väldigt sällsynta fall ska finnas möjlighet till undantag, till exempel när man ska göra vissa former av ingrepp på underåriga eller beslutsoförmögna. Vi har en bra reglering av detta i Sverige i dag.
Men det kan vara en reglering som inte helt överensstämmer med regleringen i andra länder, exempelvis Tyskland, och då riskerar vi att få en debatt om Sverige följer en konvention, om vi skriver under den i förtid utan att ha gjort detta mycket noggranna analysarbete. Det är ett exempel på en fälla som vi inte vill hamna i från svensk sida.
Gabriel Wikström (S):
Jag tackar än en gång Olof Lavesson för att han lyfter upp den här viktiga frågan. Jag tackar också för den positiva tolkningen av de svar som jag har gett här i kammaren.
Jag vill igen understryka att det handlar om att vi ser positivt på intentionen bakom konventionen men behöver göra ett närmare analysarbete för att ett eventuellt undertecknande av konventionen också ska innebära en praktisk förbättring för alla de människor som i dag lider av den illegala organhandeln. I den frågan uppfattar jag att jag och Olof Lavesson är helt överens.
Jag ser fram emot ett fortsatt gott samarbete och en god diskussion tillsammans med Olof Lavesson och hoppas också att beredningsarbetet ska gå smidigt och fort.
Gabriel Wikström (S):
Johan Forssell har frågat vilka konkreta initiativ socialförsäkringsministern tänker ta för att förebygga framtida sjukskrivningar hos ungdomsgenerationen samt om ministern är beredd att verka för ytterligare undervisning i idrott och hälsa som en åtgärd för att förebygga sjukskrivningar hos unga. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Låt mig inleda med att säga att jag i stort sett delar den problembild interpellanten beskriver.
Att förebygga ohälsa är komplicerat och bygger på ett antal olika insatser. Låt mig också säga att jag är glad över att få besvara just denna interpellation, eftersom folkhälsofrågorna under alltför många år fört en undanskymd tillvaro i den politiska debatten. Min och regeringens utgångspunkt är att hälsa påverkas av socioekonomiska förhållanden och är ojämlikt fördelad i befolkningen.
Det förebyggande arbetet mot ohälsa, bland annat mot den ökade psykiska ohälsan och fetman, är en stor utmaning. Precis som interpellanten säger går det redan hos barn och unga att identifiera personer som senare i livet i högre grad riskerar att drabbas av ohälsa. För att öka möjligheterna att leva upp till målen för verksamheten måste de största barngrupperna i förskolan bli mindre och fritidspedagogiken i fritidsverksamheten stärkas.
Grundskolan har enligt läroplanen i uppdrag att sträva efter att erbjuda alla elever daglig fysisk aktivitet inom ramen för hela skoldagen. Alla elever ska också enligt skollagen ha tillgång till en väl fungerande elevhälsa som främst arbetar förebyggande och hälsofrämjande. För detta krävs en jämlik skola som kan ge alla barn och unga utbildning av hög och likvärdig kvalitet.
Det pågår även arbete inom Regeringskansliet om hur vi bäst ska kunna motverka stillasittandet och öka den fysiska aktiviteten hos befolkningen i stort, inte minst i gruppen barn och unga. Ett viktigt beslut som regeringen har fattat är tillsättandet av en kommission för jämlik hälsa. Kommissionens huvudsakliga fokus kommer att vara hälsoskillnader mellan olika socioekonomiska grupper i samhället. Den ska lämna förslag som på kort, medellång och lång sikt kan bidra till att hälsoklyftorna minskar.
Till sist: Det är den här regeringens ambition att sätta idrotten högre på den politiska dagordningen. Idrotten bidrar med mycket till det svenska samhället, och jag bedömer att det finns potential till än mer. Det är min förhoppning att idrottsrörelsen och regeringen ska kunna gå hand i hand i folkhälsoarbetet för att minska hälsoklyftorna. Regeringen har också i vårändringsbudgeten föreslagit ökade anslag till idrottsrörelsen.
Detta möjliggör att fler ges möjlighet att idrotta och därmed tillgodogöra sig en bättre hälsa.
Gabriel Wikström (S):
Jag upplever att jag har svarat på den fråga Johan Forssell ställer för tredje gången. Däremot kan jag poängtera det jag sa i mitt tidigare inlägg, nämligen att det är viktigt att se detta i ett sammanhang och i ett mycket bredare perspektiv än att tro att man med en quickfix i form av enbart fler timmar idrottsundervisning i skolan ska kunna lösa den stora utmaning vi står inför när det gäller att förbättra hälsan hos våra barn och unga.
Detta är ett arbete som måste bedrivas brett, på flera politikområden, men det är också ett arbete som kräver att vi gör saker och ting annorlunda än i dag. Det gäller idrottsundervisningen, där vi som sagt verkar vara överens om att den ibland kanske är för ensidig och ibland kanske riktad mot ungdomar som redan i dag idrottar utanför skolan.
Det handlar också om hur skolan skulle kunna främja fysisk aktivitet även på de stunder man inte har en schemalagd idrottsaktivitet. När det gäller de löften om höjda anslag som Socialdemokraterna gav idrottsrörelsen och svenska folket i valrörelsen står vi fast vid dem. Vi har nu börjat med det första steget mot att uppfylla dessa löften, med 32 miljoner extra i år. Det kommer sedan att växlas upp till 64 miljoner från och med nästa år.
Detta är första gången sedan 2009 som idrottsrörelsen får ökade anslag, så om jag var Johan Forssell skulle jag nog vara lite försiktig med att peka finger åt regeringen i den här frågan. Jag skulle nog i stället se till att Moderaterna uppdaterade sin egen idrottspolitik innan man klankade ned på vår.
Gabriel Wikström (S):
Jag vill börja med att tacka Karin Rågsjö för att hon lyfter fram denna mycket viktiga fråga. Det gjorde jag inte i min inledning. Men det är, som Karin Rågsjö påpekar, ett väldigt viktigt område. Det handlar inte om, som det ibland felaktigt betecknas, missbruksvård, utan det handlar just om alla människors rätt till hälsa. Jag håller med Karin Rågsjö om väldigt många av hennes analyser och slutsatser och särskilt om målen för politiken.
Vad jag särskilt vill understryka från den här talarstolen är det som Karin Rågsjö tar upp om att alldeles för mycket av debatten har styrts av moral och allmänt tyckande och inte utgått från lika människovärde och från vetenskap och beprövade metoder.
Som jag avslutade mitt interpellationssvar med är det här viktiga frågor som regeringen nu kommer att studera närmare och naturligtvis konkretisera politiken för, för det är naturligtvis inte vare sig önskvärt eller acceptabelt att en så viktig åtgärd, som sprututbytet faktiskt är, bara finns i 3 av 21 landsting.
Gabriel Wikström (S):
Jag kan egentligen inte konkretisera mer än vad jag gjorde i mitt interpellationssvar. Jag kan bara konstatera, återigen, att jag och Karin Rågsjö är överens om målen och många analyser.
Ska man lyfta upp diskussionen en nivå och titta på hela ansvarsfördelningen i hälso- och sjukvårdssystemet är det en viktig uppgift för staten, naturligtvis tillsammans med landsting och kommuner, att se till att vi har en likvärdig vård över hela landet. Det är viktigt att vända den diskussion som har funnits under ett antal år.
Där har man pekat ut inte minst socialpolitiken som en tärande faktor. Man har inte sett att kostnaderna för till exempel socialpolitiken mycket väl skulle kunna ses som investeringar för att undvika ytterligare lidande för enskilda individer, eller att det innebär stora samhällskostnader om man inte gör något åt problemen när de är mindre utan väntar tills de har blivit större.
Jag vill försäkra Karin Rågsjö, kammaren och alla eventuella åhörare och tittare att den här regeringen har som utgångspunkt att snarare än att prata om kostnader för socialpolitik och hälso- och sjukvårdsarbete se dessa som investeringar i bättre liv för enskilda individer men också i bättre möjligheter för samhället där man lägger sina resurser.
Gabriel Wikström (S):
Låt mig avslutningsvis svara lite kort på de frågor Karin Rågsjö ställde på slutet. Regeringens planering är att vi under nästa år ska se över och förnya strategin för arbetet mot alkohol, narkotika, dopning och tobaksbruk.
Strategin har funnits på plats ett antal år men behöver som sagt ses över och i vissa delar förnyas och kanske också breddas för att omfatta fler områden. Jag ser fram emot detta arbete eftersom det handlar om en viktig verksamhet. Missbruk innebär både stort lidande för enskilda individer och stora utmaningar och kostnader för samhället.
Jag ser fram emot att samarbeta inte minst med Karin Rågsjö i detta arbete.