KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carl Bildt (M):
Jag ska vara alldeles ärlig och säga att utrikespolitiken, liksom all annan politik, också handlar om prioriteringar. Inom ramen för prioriteringar om mänskliga rättigheter, som inkluderar allting, har vi prioriterat frågan om dödsstraffet mycket högt. I det ligger självfallet att dödsstraff mot barn är synnerligen prioriterat.
I detta ligger också hedersrelaterat våld, som de facto ofta syftar till mord. Det hedersrelaterade våldet handlar om att man försöker ta livet av människor. Ibland misslyckas man, men det gör inte saken mycket bättre. Det har vi prioriterat och kommer att fortsätta att prioritera med stor styrka.
Det kan ske i FN:s generalförsamling, i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna eller i de bilaterala dialoger och samtal som vi för. Frågan om lagstiftningen vad gäller barnaga inom den europeiska unionen är fortfarande viktig, men jag ska ärligt medge att den i mina aktiviteter inte har legat på riktigt samma nivå som dödsstraffet och avrättningen av barn. Men det innebär inte att den inte finns.
Prioriteringen har dock varit dödsstraffet, och i det ligger självfallet en speciell prioritering av våld mot kvinnor syftande till att döda dem, hedersrelaterat våld och självklart avrättning av barn. Det sistnämnda är ännu värre i den mån det går att gradera sådant här, vilket jag alltid känner en viss svårighet att göra, för allting är vedervärdigt. Men om man ska gradera i vedervärdighet är väl avrättningen av barn nästan i en kategori för sig.
Carl Bildt (M):
Först vill jag tacka för dessa synpunkter. Birgitta Ohlsson påpekade med all rätt att det henne veterligt är första gången HBT-frågorna nämns i en regeringsförklaring i denna riksdag eller från någon regering. Jag noterar också att Birgitta Ohlsson och Hans Linde hade lite olika bilder av om utvecklingen går framåt eller bakåt sett i det större globala perspektivet. Jag skulle nog våga påstå att det i alla fall går framåt. Det är mycket öppnare debatter i dessa frågor än som tidigare var fallet.
Jag skulle till och med vilja säga att jag bedömer det som mindre sannolikt, försiktigt uttryckt, att denna diskussion för några decennier sedan hade kunnat äga rum ens i denna kammare. Vi ska inte heller sätta oss på alltför höga hästar i Sverige när det gäller fördomar. Men nu diskuterar vi den internationella scenen och vad vi kan göra. Vi gör i grunden samma bedömning av sakfrågan, av vikten av det som görs och det som möjligtvis kan göras.
Vi gör olika bedömningar av huruvida man ska gå fram med ett separat arbete med en internationell konvention eller utnyttja de instrument som finns. Jag står rätt fast i bedömningen - men lyssnar alltid på riksdagen - att det nog är bättre att utnyttja de konventioner som faktiskt finns där dessa rättigheter också finns. Sedan kan man ställa sig frågan: Respekteras dessa konventioner? Svaret på den frågan är nej. Det vet vi. Då ska vi arbeta för det. Då ska vi utnyttja de instrument som finns.
Och fungerar de instrumenten tillfredsställande? Svaret på den frågan är nej. Det gör de inte. Det gäller inte bara HBT-personer utan också mycket annat. Då ska vi försöka förbättra de instrumenten precis som vi har gjort i samband med reformarbetet i FN. Jag tror att det är det arbetet som steg för steg - långsamt, kanske inte så spektakulärt men i alla fall stegvis - leder till framgångar också i denna fråga.
Skulle vi byta spår och dra i gång ett stort arbete för en separat konvention skulle vi, tror jag, de facto blockera våra möjligheter att nå framgång i steg-för-steg-arbetet med HBT-rättigheterna inom ramen för de existerande konventionerna under relativt lång tid framöver. Jag tror alltså, fruktar alltså, att det kunde vara kontraproduktivt. Sedan tror jag i och för sig att en debatt som denna om möjligheterna att gå fram den vägen i sig kan vara stimulerande.
Hans Linde frågade sedan om den allmänna kompetensutvecklingen inom utrikesförvaltningen. Det är en fråga som är något bredare än så. Jag har varit utrikesminister under en relativt kort period och har att ta itu med relativt omfattande strukturella problem inom utrikesförvaltningen. Jag kan lova Hans Linde att även denna fråga kommer att finnas på listan när vi tar oss an de större strukturfrågorna och kompetensutvecklingsfrågorna inom utrikesförvaltningen.
Carl Bildt (M):
Det är bra att lyssna innan man pratar. Det är inte alltid så vanligt att denna regel observeras i politiken. Men jag lovar att lyssna, och jag är alldeles övertygad om att om inte annat kommer Birgitta Ohlsson att se till att vi får möjlighet att diskutera frågan vad det lider. Det förefaller som om vi är rätt överens i de grundläggande frågeställningarna. Detta är en viktig fråga inom ramen för den stora viktiga frågan. Vi skulle göra saken lite av en otjänst om vi skilde ut den för mycket.
Detta är en del av vårt försvar för frihet, demokrati och lika rätt och mot diskriminering. Här handlar det om diskriminering på grund av sexuell läggning. Då är det självfallet rätt som Birgitta Ohlsson säger, att det i olika konventioner inte i detalj står specificerat vad sexuell läggning och avvikelse i den delen kan vara. Jag är inte alldeles övertygad om att det internationella arbetet för att specificera det skulle vara helt produktivt.
Men om konventionerna ger oss tillräckligt underlag att ta upp detta i bilateral dialog och i olika multilaterala forum ska vi utnyttja de möjligheter som finns i detta sammanhang. Sedan ska vi göra det med den effektivitet som ibland kräver viss selektivitet när det gäller när och hur vi gör det, så att vi inte skapar vare sig backlash eller de blockeringar i diskussionen som vi talade om.
Jag tackar Birgitta Ohlsson för debatten och även Hans Linde för bidragen och uttalar närmast förvissningen om att vi kommer att ha anledning att återkomma i frågan i denna konstellation i denna kammare.
Carl Bildt (M):
I oktober upptäcktes i Kuru i sydöstra Turkiet en massgrav med ett stort antal skelett. I internationella medier framhålls att det kan handla om offer för fördrivningen av armenier eller andra religiösa minoriteter ur det osmanska riket 1915. Fyndet har även fått viss medial uppmärksamhet i Turkiet. En turkisk organisation för mänskliga rättigheter, IHD, har i ett öppet brev till det turkiska inrikesministeriet begärt en oberoende undersökning av skelettfyndet.
Det är viktigt att de turkiska myndigheterna hanterar saken på ett sätt som med tanke på den betydelse som fästs vid frågan om den armeniska tragedin möjliggör för forskare och rättsmedicinska experter att grundligt undersöka graven. Jag anser, liksom Hans Linde, att oberoende historisk forskning och fri debatt är avgörande för att kasta ljus över de övergrepp som drabbade flera etniska och religiösa grupper i Anatolien vid tiden för det osmanska rikets upplösning.
Det är i det sammanhanget välkommet att de turkiska myndigheterna förklarat att de osmanska arkiven är helt öppna. Det är bra om det internationella forskarsamfundet nu prövar källmaterialets faktiska tillgänglighet. För att få en helhetsbild behöver förstås full öppenhet råda även i andra berörda länders arkiv. Från turkisk sida har bildandet av en internationell historikerkommission föreslagits, med medverkan från såväl Armenien som Turkiet.
Det är en tanke som vi från Sveriges och den europeiska unionens sida har uppmuntrat. Oberoende och full öppenhet bör prägla arbetet. Om kommissionen kommer till stånd är jag övertygad om att såväl EU som enskilda medlemsstater också skulle vara beredda att bidra till dess finansiering. Från turkisk sida bör ytterligare ansträngningar göras för att öppna samhällsdebatten också om den armeniska frågan.
Yttrandefriheten är grundlagsfäst men i praktiken har många författare och journalister åtalats för uttalanden som ansetts såra nationens värdighet, enligt strafflagens artikel 301. Även om ingen har fängslats för några sådana brott, och flertalet åtal har lagts ned eller lett till frianden, bidrar situationen till att kväsa debatten. Ingen som vill uttrycka sin personliga uppfattning om historiska sakförhållanden ska behöva frukta åtal.
Det är därför ytterst angeläget att den turkiska regeringen ser över de delar av strafflagen som i praktiken begränsar yttrandefriheten. Jag välkomnar de diskussioner i Turkiet som nu pågår om detta. Från Sveriges sida har vi länge varit engagerade i Turkiets europeiska process. De senaste årens reformer har medfört en mer öppen debatt kring många av de frågor som tidigare har varit närmast tabubelagda i Turkiet.
Det bästa vi kan göra för att främja fortsatta reformer i Turkiet, inklusive pluralism och åsiktsfrihet, är att stödja landets ansträngningar för att uppnå medlemskap i den europeiska unionen och de därmed förknippade kraven. Det kommer jag och den svenska regeringen att oförtröttligt fortsätta att verka för.
Carl Bildt (M):
Vi har en regering med ambitionen att besluta om mycket, men den har inga ambitioner att besluta om historien. Den saken överlåter vi åt den fria samhällsdebatten, och så tror jag att det ska vara. Jag tror för övrigt att det vore bra ifall även andra länder lite tydligare höll sig till den principen. För att återkomma till det som togs upp i slutet vill jag säga att arkiven faktiskt är öppna. De osmanska arkiven är öppna. Det är viktigt att veta. Problemet är av en annan karaktär.
Arkiven är nämligen svårtillgängliga trots att de är öppna. Det beror på att handlingarna delvis är skrivna med arabisk skrift, om än med gammalturkiska varianter på gammalturkiska. Dessutom är de inte klassificerade över huvud taget.
De är alltså öppna men inte alldeles lätta att tränga in i. Det vittnar om omfattningen av den forskningsuppgift som ligger framför oss.
Slutligen håller jag helt med om - i synnerhet efter att i går ha genomlidit en dag i Bryssel som huvudsakligen handlade om just tullar, hamnar, flygplan, paragrafer i olika typer av bestämmelser, vilket vi ju måste hantera - att frågan om det turkiska medlemskapet i Europeiska unionen handlar om så mycket mer.
Det handlar om frihet och demokrati, om rätten och möjligheten till utveckling för människor, alldeles oavsett religiös, nationell eller kulturell bakgrund och orientering. Ytterst handlar det om den försoningsprocess som behövs i hela det rike som en gång var det osmanska, från Bihac i nordväst till Basra vid Persiska viken i sydöst. Den processen är inte avslutad. Innan den avslutas kommer vi inte att få den stabilitet som vi vill ha i den delen av världen.
Carl Bildt (M):
Får jag störa bilden igen genom att börja med att hålla med Lars Ohly om att det här inte främst är en religiös konflikt, men det är klart att det finns religiösa dimensioner. Det finns en fundamentalism i de olika religionerna som kan försvåra.
Anledningen till att detta är en av de svåraste konflikterna är förmodligen att detta lilla land mellan Medelhavet och Jordanfloden är centrum för tre av världens största religioner med samma ursprung, men det har dessvärre inte hjälpt så mycket i det här sammanhanget. Uppgiften som ligger framför oss nu är mycket svår. Peter Hultqvist sade att vi kanske inte ska överdriva optimismen. Jag håller med om det.
Det här är en känslig balanspunkt, samtidigt vill jag inte överdriva pessimismen. Vi får inte bara sjunka ned och säga att allting är eländigt och svårt, för då tar vi bort kraften i försöken att faktiskt göra någonting. Jag tror att det finns ett antal faktorer som gör att möjligheterna är något bättre den här gången än vad de har varit tidigare. Jag nämnde det breda internationella engagemanget, inte minst från arabstaterna med det arabiska fredsinitiativet. Det finns en annan inställning i Israel.
Man tror inte längre på det sätt som man kanske kunde tro att tiden arbetade för Israel. Man ser förskjutningar i den vidare världen som innebär att man inte kommer att klara detta på samma sätt. Det finns en insikt om att ockupationspolitiken är moraliskt förödande, för det är i grunden ett demokratiskt, humanistiskt och civiliserat samhälle Israel är.
Detta skapar nya och lite bättre förutsättningar Det är med dessa något bättre förutsättningar som vi ska göra allt som vi kan. Bakslaget kan komma, men skulle det komma ska vi i alla fall vara övertygade om att vi har gjort allt vad som stod i vår makt att förhindra. Kommer det ett bakslag efter denna process är det inte så att vi står vid den punkt där vi är i dag.
Då är vi i en snabbt nedåtgående spiral med katastrofala konsekvenser för människorna där, palestinier och israeler, och för freden och stabiliteten i området i dess helhet. Vad som på tyska kallas Zweck-Optimismus måste därmed vägleda också det politiska arbetet i den här situationen.
Carl Bildt (M):
Luciano Astudillo har frågat mig på vilket sätt jag inom utrikes- och biståndspolitiken ämnar verka för att demokrati och demokratiska strukturer stärks i Colombia. Låt mig inledningsvis framhålla att jag välkomnar Luciano Astudillos engagemang för Colombia. Regeringen har inom ramen för landfokuseringsarbetet beslutat att fortsatt stödja Colombia, med fokus på fred och säkerhet.
En av tre tematiska prioriteringar i den nya utvecklingspolitiken är dessutom demokrati och mänskliga rättigheter. Sverige, bilateralt och genom EU och FN, söker bidra till en hållbar politiskt förhandlad lösning på den interna väpnade konflikten i Colombia och verkar för att respekten för mänskliga rättigheter och internationell humanitär rätt upprätthålls.
Sverige har under ett antal år byggt upp breda kontaktytor och ett förtroendekapital som gör att vi kan bidra till nationella processer för fredsbyggandet och åtgärder mot den humanitära krisen. Genom en kombination av politiska initiativ och ett strategiskt utvecklingssamarbete, där Sverige är sjätte största biståndsgivare, åtnjuter vi i dag förtroende från de viktigaste aktörerna, såväl nationellt som internationellt, och har goda politiska relationer med Colombia.
Den 19 november antog EU rådsslutsatser om Colombia. Dessa lyfter fram EU:s beredvillighet att stödja den colombianska regeringen, de statliga institutionerna, det civila samhället och internationella organisationer i arbetet för fred, försoning, rättvisa och demokrati i Colombia.
Stärkandet av demokrati betonas också i deklarationen från det forum för dialog och utvecklingsfrågor mellan Colombias regering, det civila samhället och det internationella samfundet som möttes den 29 och 30 november.
Försoningsarbete, valövervakningsmissioner, utarbetandet av den colombianska nationella handlingsplanen för mänskliga rättigheter, efterlevandet av lagen om fred och rättvisa, stärkandet av programmen för utveckling och fred med mera är viktiga insatser, som Sverige stöder, i arbetet med att stärka demokrati och demokratiska strukturer i Colombia.
Jag vill också framhålla att i den politiska dialogen, bland annat i samband med vicepresident Santos och utrikesminister Araújos respektive besök under hösten, lyfte jag och biståndsministern fram vikten av demokrati, respekt för mänskliga rättigheter och fredlig utveckling i landet.
Carl Bildt (M):
Jag tror att vi i grunden är relativt överens om synen på Colombia. Colombia är ett land i Latinamerika med gamla traditioner. Man kan möjligtvis säga att det är en av kulturmetropolerna i den delen av världen. Det är ett land som haft mycket djupgående problem med kriminalitet, konflikter, droghandel, korruption och styrelseform.
Om man tittar på Colombia under de senaste decennierna måste man emellertid säga att framstegen varit rätt betydande. I dag är situationen en annan än för tio eller tjugo år sedan. Jag har varit i landet ett antal gånger under den perioden. Samtidigt måste vi säga att det är ganska lång väg kvar. Konflikter kvarstår. Vi har sett vissa väpnade grupper desarmeras och därmed upphöra med striderna. Vi har sett andra väpnade grupper fortsätta sin kamp.
Vi har sett vissa framgångar i kampen mot droghandeln och den förfärande effekt som drogerna har på hela samhällsstrukturen. Vi har sett framgångar både när det gäller ekonomisk utveckling och den politiska stabiliteten. Men mycket återstår. Man kan fråga sig om Sverige har möjlighet att göra något och ge några bidrag till processerna i ett så pass avlägset land som Colombia.
Vi ska inte överdriva våra möjligheter, men som Luciano Astudillo och jag är överens om har det byggts upp kontaktnät och ett förtroende under en lång period, vilket kanske i vissa situationer skulle kunna medverka till att åtminstone på marginalen föra de olika fredsprocesser, som är en del av den samlade colombianska utvecklingen, framåt.
Det jag beskrivit i interpellationssvaret är att översiktligt något visa på de fortsatta insatser som vi från regeringens sida gör för att bibehålla kontaktnätet, stimulera utvecklingen i Colombia och vara till hands om möjligheten finns att göra ytterligare insatser. Vi har självfallet ett mycket starkt intresse av den demokratiska utvecklingen och respekten för mänskliga rättigheter i hela Latinamerika.
Om man ser tillbaka i historien hör Colombia till de länder som mest drabbats av inre strider, korruption, narkotika och mycket annat. Därför har vi desto starkare skäl att nu försöka stödja, underlätta och hjälpa en process som, trots alla sina svårigheter, är på väg åt rätt håll.
Carl Bildt (M):
Colombia genomgår en serie svåra processer, även om jag tror att vi är överens om att landet i allt väsentligt är på väg åt rätt håll. Landet har gått in i en process där en avväpning av de paramilitära grupperingarna sker. Det sker i enlighet med en lagstiftning som antagits. Enligt den finns det möjligheter till strafflindring för dem som frivilligt lägger ned vapnen, men det finns också möjlighet att ställa dem till ansvar som man anser ska ställas till ansvar för olika brott.
Det här är, som alltid i processer av denna art efter förödande interna strider, en mycket känslig och mycket svår process. Sydafrika och andra länder har gått igenom sådant som förvisso inte är identiskt, men som har illustrerat en del av de svårigheter man står inför. Vi ska hjälpa till så gott vi kan. Vi ska ha respekt för de svårigheter som finns. Det är en del av det hela.
På den andra sidan har vi, om man förenklar bilden över det tillåtna, Farcgerillan, som fortfarande är kvar. Det är övervintrade marxist-leninister, eller vad vi nu ska kalla dem, som hållit människor kidnappade i åratal. Häromdagen såg vi bilder på människor som knappt levde, människor som har hållits år efter år under vedervärdiga omständigheter ute i djunglerna.
Man bör försöka att på ett eller annat sätt få dem att lägga ned vapnen, att inse att det är demokrati som är lösningen på de sociala, ekonomiska och andra problem som Colombia och andra länder står inför. Jag håller med om att vi inte ska underskatta våra möjligheter. Vi ska inte heller överskatta dem. Ibland tycker jag att vi i Sverige har en tendens att tro att bara vi löser världens problem. Så är det inte riktigt.
Men vi har vissa möjligheter. Dem ska vi förvisso inte underskatta. Det som vi kan göra i det här fallet, förutom vad vi har diskuterat hitintills, kan ske till exempel inom ramen för Idea vid Strömsholmen där borta. Det är en internationell organisation som är lokaliserad i Stockholm och har kontakter med oss. Idea tillhör dem som nu hjälper till med att försöka reformera och utveckla bland annat valsystemet.
Det är en del av de insatser vi kan göra. Som sagt har vi en bra politisk dialog. Jag har träffat både vicepresidenten och utrikesministern - utrikesministern till och med två gånger, om än mer informellt i det andra sammanhanget. Det är viktigt att också på det sättet upprätthålla den förtroendefulla dialogen mellan Sverige och Colombia.
Carl Bildt (M):
Jag tackar för detta. Min spanska är inte obefintlig, men icke tillräcklig, men jag sätter värde på att få detta. Detta är mer ett samtal; vi är i grunden eniga. Vi ska på olika sätt försöka göra vad vi kan för att stödja den colombianska utvecklingen. Jag känner själv frustration över det som återstår att göra, men också en betydande respekt, när jag tittar på vad detta land var för 10 eller 15 år sedan, med det elände som var då.
Jag kommer ihåg första gången jag passerade förbi Bogotá. Då fick man rådet att över huvud taget inte gå utanför terminalen på flygplatsen; så farligt var det. I dag är Bogotá en av de huvudstäder i Latinamerika som det är säkrast att röra sig runt i. Allting är relativt här i världen, men vi vet samtidigt att situationen är annorlunda i andra delar av landet. Narkotikan har också varit ett förödande inslag i hela den colombianska utvecklingen. Men vi ska göra vad vi kan för att fortsätta att stödja denna utveckling.
Utrikesförvaltningen sätter värde på de ord som fälldes om vår ambassad där nere. Jag sätter värde på Luciano Astudillos engagemang både här och när det gäller Latinamerika i övrigt och passar på att tillönska en god jul och ett gott nytt år.
Carl Bildt (M):
Kerstin Lundgren har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder för att säkra att avvecklingen av Guantánamolägret inte riskerar att leda till nya fängslanden utan rättegång och till övergrepp och tortyr.
Låt mig inledningsvis påminna om att den svenska regeringen har varit tydlig i sin uppfattning om situationen i Guantánamolägret och fångarnas rättsliga status: De som tillfångatagits ska antingen behandlas som krigsfångar eller som civila som gripits i samband med en väpnad konflikt och i bägge fallen i enlighet med de rättighetsgarantier som återfinns i folkrätten. Vi har under lång tid framfört vår position till de amerikanska myndigheterna. Regeringen anser liksom flera europeiska regeringschefer att fånglägret måste avvecklas så fort som möjligt.
Jag välkomnar därför USA:s inriktning att stänga lägret. Jag delar Kerstin Lundgrens uppfattning om vikten av att Sverige fortsatt slår vakt om folkrätten och ökad rättssäkerhet i arbetet mot terrorism. Vi gör detta i Europeiska unionen, i Förenta nationerna och i bilaterala kontakter med USA och andra länder.
I detta arbete ingår att verka för att avvecklingen av Guantánamolägret sker på ett rättssäkert sätt och att fångarna inte utlämnas till länder där de riskerar att utsättas för dödsstraff, tortyr och andra övergrepp. Europeiska unionen och USA inledde 2006 en dialog angående folkrätten och kampen mot terrorismen. I dessa samtal har EU-ländernas rättschefer bland annat diskuterat frågan om Guantánamofångarnas rättigheter med amerikanska UD:s rättschef.
Dialogen är ett viktigt forum för diskussion om hur kampen mot terrorismen ska föras med respekt för rättssäkerhet och folkrätt, inklusive mänskliga rättigheter. Sverige är en aktiv part i dessa samtal.