KBLab/rixvox huggingface dataset:
Leni Björklund (S):
Allra först ska jag säga att när nu detta underlag har kommit in prövar vi det i Regeringskansliet. Jag är inte beredd att i dag säga exakt när denna prövning kan ske, om det blir i anslutning till budgetpropositionen eller om det blir vid ett särskilt tillfälle. Dessa underlag för kostnaderna är de bedömningar som Försvarsmakten gör.
Det är inte så att vi gör någon egen räkning på den punkten. Jag uppfattar ändå att Karin Enström har förståelse för att vi prioriterar och nu gör så att EU Battle Group har en stor prioritet i det fortsatta förändringsarbetet.
Sedan tror jag att det är bra om både Karin Enström och jag kan tydliggöra att det inte är kört bara därför att man inte står i ett styrkeregister. Just när det gäller alternativ som vi tittar på för en eventuell insats i Afrika, beroende på vad FN ber oss om, har Försvarsmakten fått i uppdrag att titta också på ett inslag med amfibisk förmåga.
Det är väl också ett tecken på att vi inte är så stelbenta utan har den möjligheten. Däremot är det mycket diskussioner. Och jag är glad om den här debatten något har kunnat skingra diskussionen om de myter som finns om vad det handlar om. Den prövningen har skett. Regeringen satte ned foten. Kostnaderna har en viss betydelse.
Vi fokuserar på EU:s snabbinsatsförmåga som är en tydlig beställning från riksdagen. Men vi kan också tänka oss att använda förband som inte är anmälda om det visar sig att det är den förmågan som skulle kunna göra operativ nytta och efterfrågas.
Leni Björklund (S):
Det tycks ha undgått Marietta de Pourbaix-Lundin att vi gjort en stor förändring av det svenska försvaret. En viktig del i den förändringen handlar om att vi har minskat volymen. Vi har minskat antalet värnpliktiga som vi utbildar. Vi har också minskat antalet officerare.
Det har rått stor samstämmighet om att vi ska minska volymen, att vi måste ställa om vårt försvar genom att gå ifrån det gamla invasionsförsvaret till ett modernt insatsförsvar som svarar mot den hotbild vi har.
Vi lever i en del av världen, i Europa, som är lyckligt lottad vad gäller fred och säkerhet. Då uppstår frågan hur det gått med andelen kvinnor. Jag kan säga att trots dessa förändringar har andelen kvinnor inte försämrats.
Jag skulle gärna vilja påpeka att jag hela tiden sagt detta. En neddragningsperiod innebär naturligtvis att man inte kan nyrekrytera och öka antalet kvinnor lika mycket, men det är viktigt att relationerna inte försämras. Helst ska också jämställdhetsmålen finnas med så att man trots allt kan öka andelen något.
Jag vill påminna Marietta de Pourbaix-Lundin om vad hon sade i riksdagsdebatten i december 2004. Då sade hon nämligen: I dag finns det 509 kvinnliga yrkesofficerare. Om försvarsbeslutet går igenom kommer i princip 150 att försvinna. Det är nästan 35 % av de kvinnliga officerarna.
I dag, Marietta de Pourbaix-Lundin, har elva försvunnit. Det är ganska långt från de siffror som då användes som argument för varför överbefälhavaren inte hade några verktyg.
Tvärtom visar det sig att de verktyg som handlar om att hitta överenskommelser med de fackliga parterna och även beakta de mål för jämställdhet och försvarets utveckling som ligger i riksdagens beslut fungerar ganska bra. De fungerar bra när beslutet genomförs.
Det är ett av skälen till att situationen för de kvinnliga yrkesofficerarna inte märkbart försämrats i denna förändringssituation. Det är jag glad för.
Jag kan säga att jag gärna hade sett att antalet ökat, men som Marietta de Pourbaix-Lundin kan se från den debatt som ägde rum före beslutet lovade jag inte att antalet skulle öka. Däremot lovade jag att andelen inte skulle försämras, och det gäller fortfarande.
Jag är dock inte nöjd utan tycker att det är viktigt att vi arbetar med verktyg som handlar om hur mönstringsprocessen går till och hur informationen sker men också hur man väljer kriterierna och lägger upp utbildningen. Dessutom behöver förhållandena för dem som utbildar sig och för dem som arbetar vara sådana att de inte lämnar yrket utan stannar kvar.
Vi har anledning att vara noggranna med de kvinnliga yrkesofficerare som vi har för de behövs.
Leni Björklund (S):
Låg mig först säga att det stöd som vi ger som fritt och obundet organisationsstöd till frivilligorganisationerna kan de använda till verksamheter som de själva fattar beslut om. Det är viktigt att komma ihåg. Nu är vi inne på vad jag ska ta ansvar för.
Jag är beredd att ta ansvar för försvarsbeslutet. Det var ett riktigt beslut att ställa om försvaret. Det var viktigt att det beslutet togs och att man fick besked ute i organisationen. Det var en riktig anvisning att se till att man inte försämrade anställningstryggheten.
Det har visat sig fullständigt möjligt för Försvarsmakten som arbetsgivare att finna en sådan diskussionsnivå tillsammans med sina arbetstagarorganisationer att man på ett mycket snabbt och bra sätt har kunnat klara av omställningsprocessen.
I den omställningen har man, såvitt vi nu kan bedöma, också lyckats värna andelen och till och med antalet kvinnliga officerare. Det är en viss mindre förskjutning, som dock är väldigt liten jämfört med vad som har hänt bland de manliga officerarna. Jag sade i den debatten att om andelen dramatiskt förändras är det ett misslyckande.
Jag har gott hopp om att den andelen hålls och att vi tillsammans med de övriga åtgärderna kommer att kunna hålla andelen men också öka den i fortsättningen.
När det allra sist gäller Pliktverkets arbete handlar det om att de tillsammans med Försvarsmakten mycket noga ska definiera vilka krav som ska ställas på de olika befattningarna, så att det inte ställs vare sig överkrav eller underkrav utan rätt krav för de olika befattningarna i Försvarsmakten.
Sedan kan Försvarsmakten också anpassa utbildningen så att man har möjlighet att förkovra sig på områden där man kanske inte har lika stark kompetens vid starten av utbildningen som man bör ha när den är avslutad.
Allan Widman (L):
Det kan säkert intolkas i riksdagens olika beslut att Försvarsmakten ska arbeta med målet att skapa nätverksbaserade lösningar. Men jag tror inte att riksdagen har bestämt att de ska produceras i Sverige av svensk försvarsindustri och utvecklas av Försvarsmakten och industrin gemensamt. Det är viktigt att erinra om vad ministern sade i sitt svar.
Jag brukar inte läsa innantill, men jag ska göra det kort: "Försvarsdepartementet har gjort en noggrann värdering av ledningssystemutvecklingen, som förutom tekniska ledningssystem även omfattar metoder för ledning, organisation och personalutveckling. Försvarsmakten har för regeringen redovisat vidtagna åtgärder avseende tidigare identifierade brister i organisation, projektledning, personalförsörjning, hantering av risker med mera. Enligt min mening har Försvarsmakten hanterat bristerna på ett tillfredsställande sätt.
Det finns därför inte nu något som talar emot fortsatt inriktning mot ett nätverksbaserat försvar." Herr talman! Regeringen uppdrog för över ett år sedan åt Statskontoret att göra utvärderingar och genomföra en granskning bland annat av utvecklingen av det ledningssystem som försvarsministern här har berört.
Statskontoret levererade i en promemoria den 22 oktober 2003 en delvis annan bild när det gäller utvecklingen av ledningssystemet. Under rubriken Sammanfattning anför Statskontoret, som har regeringens uppdrag att granska detta, följande: "De förhållanden som redovisas i rapporten rör såväl strategiska frågeställningar som frågor av mer teknisk och projektadministrativ art.
Detta tillsammans med rapporteringens omfattning leder till svårigheter att få en någorlunda heltäckande bild av uppnådda resultat i förhållande till uppställda mål och insatta resurser. Därtill saknas i rapporten en uppdaterad redogörelse rörande det ekonomiska utfallet. Det sammantagna intrycket blir att rapportens värde som underlag för regeringens styrning och förestående investeringsbeslut kan ifrågasättas."
Man fortsätter något längre fram: "Trots att åtgärder vidtagits måste det inledda utvecklingsarbetet på grund av bl.a. sin omfattning och komplexitet alltjämt bedömas som ett högriskprojekt. Statskontorets bedömningar av risknivån går i vissa avseenden längre än de som redovisas i Gartners senaste granskning."
De här sammanfattande raderna från Statskontoret i slutet på oktober 2003 ska jämföras med svaret att det finns "inte nu något som talar emot fortsatt inriktning mot ett nätverksbaserat försvar, eller mot metoden att genomföra en successiv demonstratorverksamhet". Herr talman!
Jag vill påstå att antingen har regeringen inte läst den rapport som man har beställt från Statskontoret eller också har man inte förstått innehållet i den. Det är enligt min mening ställt utom allt tvivel att det finns mycket som talar emot den utveckling som nu pågår av ledningssystemen och som ifrågasätter både interoperabilitet och kostnadseffektivitet.
Allan Widman (L):
Bara för att man ska förstå dimensionerna på NBF och utvecklingen av ledningssystem kan jag säga att det för närvarande, medan vi fortfarande är i ett beredande och utredande stadium, är 260 personer som arbetar heltid med den här frågan. Då har vi ändå inte räknat in alla de officerare och annan personal ute på de militära förbanden som deltar i arbetet. Jag måste ställa en fråga.
Försvarsministern gav i sitt svar mycket tydligt besked när det gäller ledningssystemutvecklingen, vilket står i det här stycket, att det finns "inte nu något som talar emot fortsatt inriktning mot ett nätverksbaserat försvar, eller mot metoden att genomföra en successiv demonstratorverksamhet". Hur går detta ihop med de sammanfattande slutsatser som regeringens eget granskningsorgan drar?
De säger där att den rapport som Försvarsmakten tagit fram i oktober kan ifrågasättas som beslutsunderlag inför de kommande investeringsbesluten. Hur kan man säga att det inte finns någonting som talar emot när Statskontoret säger att detta är ett högriskprojekt? Det är, herr talman, ett högriskprojekt i mångmiljardklassen. Det går inte ihop.
Jag tror avslutningsvis att risken är utomordentligt stor att de svenska skattebetalarna, som förr eller senare måste erlägga priset för NBF, först kommer att få göra detta i form av en egen i Sverige utvecklad version och sedan kommer att få betala för den version och den teknik som är nödvändiga för att Sverige ska kunna delta i internationella insatser.
Vill det sig sedan riktigt illa, herr talman, kommer Sveriges skattebetalare också att få betala en tredje version, som innebär möjligheter för Försvarsmakten att kommunicera med blåljusmyndigheterna. Det är värt att notera att de i Statskontorets rapport också påpekar att Försvarsmakten i sin oktoberrapport inte nämner ett ord om samordningen med de civila delarna.
Allan Widman (L):
Jag väljer att tolka det sista som försvarsministern säger som att det förslag som arbetsgruppen lämnar efter sig blir offentliggjort. Det tycker jag är mycket bra. Jag välkomnar det. Är det så att jag därmed har gjort en alltför djärv tolkning hoppas jag att vi kan fortsätta att diskutera detta något ytterligare.
När man lyssnar på försvarsministern inställer sig frågan: Varför bekostar vi ett försvar som årligen kostar ungefär 40 miljarder kronor? Den frågan har riksdagen besvarat på ett mycket tydligt sätt. Vi har utsett fyra huvuduppgifter för verksamheten som den ska lösa.
Jag försökte mot slutet av mitt förra anförande illustrera hur svår denna uppgift blir när försvarsekonomin krymper och vi samtidigt från politiskt håll lastar på nya uppgifter. I det sammanhanget vill jag understryka att det är dubbelt viktigt att de pengar vi avsätter verkligen används för de ändamål som var avsedda.
ÖB är ganska nytillträdd. Jag utgår från att regeringen åtminstone fortfarande har ett stort förtroende för honom. När han går ut och säger att det kommer att kosta stora pengar att ta dessa hänsyn måste väl också försvarsministern förstå att de andra målen med verksamheten därmed blir trängda.
Det är ingen tvekan om att när man bakar in andra för försvaret ovidkommande hänsyn i planeringsprocessen innebär det också, låt vara på ett indirekt sätt, att man åsidosätter de huvuduppgifter som riksdagen har fastställt. Detta är inte bra.
Det är inte heller bra att vi har en sammansättning i gruppen som består av representanter både från de politiska instanserna och från själva myndigheten. Det är självklart att en sådan konstruktion suddar ut den konstitutionella ansvarsuppdelning som var tänkt och förutsatt.
Samtidigt som det ger förutsättningar för en försvarsmakt som ska ta ansvar för beslutet de kommande åren och för att det genomförs på bästa möjliga sätt ger det denna försvarsmakt förutsättningar att säga: Jo då, de här förslagen var på alla punkter redan politiskt förankrade långt innan beslutet fattades. Därmed ges en möjlighet att avhända sig ett ansvar som enligt vår ordning myndigheten skulle burit.
Allan Widman (L):
Nej, kanske inte på ett formellt plan. Men jag menar att det är alldeles klart att enligt ÖB kommer Försvarsmakten inte att ta ansvar för det som man uppfattar som arbetsmarknadspolitiska och regionalpolitiska avvägningar. Det är klart att vi ändå kan säga: Man kan aldrig vetera de beslut som riksdagen kommer fram till. Men den förklaring som kommer att ges till samhället och skattebetalarna kommer att vara den förklaring som jag nyss antytt.
Jag slås ändå av att försvarsministern när hon beskriver utvecklingen av den svenska försvarsmakten utgår ifrån hur många förbandsorter vi har haft. Vi har haft 100. Nu är vi nere på 30. Snart har vi bara 19 eller 20 kvar om något av de huvudalternativ som nu utreds blir verklighet. Jag förstår att det underliggande resonemanget är att ju färre förbandsorter vi har, desto hårdare regionalpolitiska och arbetsmarknadspolitiska prioriteringar måste vi göra.
Den bild som du tecknar här är inte riktig. Den riktiga bilden för oss som är intresserade av att försvaret levererar den säkerhet och trygghet som svenska medborgare efterlyser är att utgå från den kapacitet och den förmåga försvaret har. När du säger att man går från 100 till 30 motsvaras det också av att resurserna har minskat i motsvarande mån.
Jag menar att det då är dubbelt viktigt att vi ser försvarets lokalisering i perspektivet av förmågan. När vi sätter ut förbanden på kartan över landet måste vi fråga oss själva: Var någonstans löser de bäst sina uppgifter?
Allan Widman (L):
Någon gång i morgon kommer vi att kunna läsa att Berit Jóhannesson sade att det inte kostade några pengar att rädda Arvidsjaur. I den reservation som Vänsterpartiet har lämnat in i försvarsutskottet står det att detta skulle betyda att för att budgettekniskt klara ett kvarvarande av K 4 i Arvidsjaur skulle det behövas en omfördelning från andra delar av Försvarsmakten på ca 10 miljoner.
Redan i går sade jag att jag inte på något sätt är beredd att godkänna det sätt på vilket Vänsterpartiet gör dessa uträkningar. Men hur kan Berit Jóhannesson stå i talarstolen och säga att det inte hade kostat något, när det i er reservation står att det kostar pengar? Det är inte att visa respekt för kammarens ledamöter. Du säger att de borgerliga inte tar ansvar för grundorganisationen.
Är det att ta ansvar för grundorganisationen att som i Vänsterpartiet lova att rädda förband efter förband utan att vara beredd att skjuta till en enda krona för den ram som kommer att styra försvarets verksamhet de kommande tre åren?
Allan Widman (L):
Förändringen är av mindre omfattning. Om man ska tolka överenskommelsen välvilligt, som i grunden är oklar, kan man konstatera att lokalerna ska vara kvar och övningsfältet ska vara kvar. Vänsterpartiet har dessutom ställt som krav att precis lika många människor som arbetar på K 4 i dag också i framtiden ska arbeta i Arvidsjaur. Det är väl inte någon mindre omfattning på den verksamheten? Berit Jóhannesson svarade inte på frågan.
Hur kan du stå i talarstolen och säga att detta inte kostar några pengar när ni vet att det gör det och skriver om det själva i era motioner? Att pengarna måste tas någon annanstans i Försvarsmakten innebär att det kostar pengar och att vi får avstå från annan verksamhet. Svara på den frågan.
Allan Widman (L):
Du sade inledningsvis, Tone, att det i dag av alliansen begärdes yttranden "i stor omfattning" i utskottet. Det är inte riktigt korrekt. Det begärdes ett yttrande från Försvarsmakten. Det är också det som står i den reservation som finns i det här betänkandet. Du sade i går att det skulle handla om övningsverksamhet, att förband från Boden skulle öva i Arvidsjaur från tid till annan.
Jag vill fråga dig om du fortfarande är beredd att stå bakom den beskrivningen. Är det innebörden av det här förslaget att förband ska öva på annat ställe? Det är den ena frågan. Den andra frågan gäller en sak som du också sade i går. Du var väldigt tydlig, så jag ska läsa innantill ur protokollet: Jag vill "vara väldigt tydlig med att vi inte bedriver regionalpolitik med militära medel".
Då är min fråga: Av vilket skäl kommer det då att bedrivas militär verksamhet i Arvidsjaur framöver?
Allan Widman (L):
Men nu står jag ändå här, och förhoppningsvis är det en och annan som lyssnar och ställer frågor. Vilken omfattning kommer detta att ha? Vilken kostnadspåverkan blir det? Vad var skälen till detta? Om det var av militära skäl som man skulle flytta verksamhet tillbaka till Arvidsjaur är min fråga: Varför föreslog då inte arbetsgruppen AG GRO, som tittade på grundorganisationen, just det?
Min slutsats är, som är uppenbar för alla: Det här är enkom av regionalpolitiska skäl, trots att du mycket tydligt har sagt att "vi bedriver inte regionalpolitik med försvarsanslaget". När det gäller möjligheten att förstå vad som sades i försvarsutskottet i dag kan jag bara upplysa om att vi lämnade skriftligen fram reservationen innan utskottet justerade betänkandet.
Mot den bakgrunden är jag inte beredd att acceptera ursäkten om att vi var svåra att förstå.
Allan Widman (L):
Jag har egentligen bara en väldigt enkel fråga till Berit Jóhannesson. Jag försökte i talarstolen nyss redogöra för hur jag har sökt efter goda argument för att inte reglera ansvaret för fartyg som har sjunkit till botten i Sverige och som utgör en fara både för sjösäkerheten och för miljön. Jag kanske ska understryka att det inte i den här fasen är någon kostnadsfråga.
Det handlar egentligen bara om att klarlägga vem som har ansvaret för bortforsling av de här miljöfarliga fordonen eller farkosterna. Min fråga återigen, Berit Jóhannesson: Har Berit Jóhannesson, eftersom hon inte biträder den uppfattning som de borgerliga partierna och Miljöpartiet har enats om, kunnat finna några argument på den här punkten som är hållbara för att fortsätta se tiden an och avvakta utvecklingen?
Allan Widman (L):
Det här är en av de kanske viktigaste och mest framåtsyftande punkterna i den nu liggande försvarspropositionen. Försvarsberedningen skrev i somras att det är det enskilt viktigaste bidrag som Sverige kan delta med på den internationella arenan.
För inte så länge sedan samlade överbefälhavaren sina chefer i Försvarsmakten och förklarade att i stort sett allt kan prioriteras bort utom det svenska deltagandet när det gäller snabbinsatsförmågan. Jag vill naturligtvis tacka för svaret, men dessvärre är det inte riktigt så tydligt som jag hade önskat.
Ministern säger i sitt svar samma sak som egentligen står i propositionen angående detta. På s. 73 står att "regeringen bedömer att det nu planerade samarbetet med Finland avseende utvecklandet av en multinationell snabbinsatsstyrka är ett långsiktigt åtagande".
Men redan i den följande meningen sägs att "på längre sikt bör kapacitet motsvarande en svensk snabbinsatsstyrka organiseras".
Detta medför att min fråga till försvarsministern kvarstår: Har Sverige en ambition att organisera en egen så kallad battle group eller inte?
När det gäller "på lång sikt" räknar man enligt regeringens proposition med att år 2010, alltså två år efter att man kan organisera en styrka tillsammans med andra skandinaviska länder, ha kapacitet att inrätta en helt egen svensk snabbinsatsstyrka.
En multinationell styrka kommer att vara sämre än en nationell. Detta hänger samman med att när flera länders försvarsmakter ska mötas krävs en helt annan samövning och helt andra förberedelser än vad fallet är med en nationell lösning.
Därtill ska också läggas den osäkerhet och möjliga fördröjning som ligger i att flera länders politiska instanser ska enas om bidraget och insatsen.
De språkliga och kulturella skillnader, de skillnader som finns i stabsmetodik med mera, kommer att sätta frågetecken för den operativa förmågan hos en multinationell stridsgrupp. Jag förvånas något över det svar som min interpellation fått.
Jag uppfattar försvarsministern så att även om Sverige skulle få egen kapacitet att organisera styrkan vill man trots detta göra insatser multinationellt, det vill säga tillsammans med andra i ett och samma förband.
Att man vill ha en egen kapacitet och också en kapacitet tillsammans med andra kan dock bli så svårt och så dyrt att det resulterar i att Sverige inte förmår göra vare sig det ena eller det andra.
Allan Widman (L):
Det är intressant att höra försvarsministern säga att också de övriga långsiktiga internationella insatserna är viktiga, inte minst mot bakgrund av att det bland annat är just de som får stryka på foten när snabbinsatsförmågan ska organiseras. Detta framgår också av propositionen. 2007 kommer Sverige att ha en kapacitet motsvarande 1 700 soldater utomlands.
Ca 1 100 av dessa beräknas åtgå till snabbinsatsstyrkan, vilket gör att de övriga långsiktiga åtgärderna får en numerär som i princip blir hälften av den som gäller i dag, 600 personer.
Jag känner respekt för det försvarsministern säger om att det är svårt att nå målet, särskilt inom den ekonomiska ram som regeringen har valt, att sätta upp en egen kapacitet till 2008.
Men hela min frågeställning handlar om att om man 2008 har en gemensam styrka med Finland och Norge och två år senare ska ha en egen kapacitet, hur mycket pengar kommer då den svenska försvarsmakten att bränna här?
Alla de pengar vi satsar på samövning och på att få en kompatibel materiel mellan Finland och Sverige och så vidare kommer ju, om man väljer ett eget koncept efter 2010, åtminstone till en del att vara satsade i onödan. Jag konstaterar att jag inte riktigt får håll på ministern när det gäller huruvida Sverige ska ha en egen så kallad battle group , bataljonsstridsgrupp, eller inte.
Nu uttryckte försvarsministern det som att Sverige naturligtvis aldrig ska vara i en egen formation, men vad betyder detta? I det praktiska fallet blir det naturligtvis inte så att man skickar en bataljonsstridsgrupp och fattar beslut om detta i ministerrådet och i FN:s säkerhetsråd. Man kommer att skicka flera stycken.
En bataljonsstridsgrupp räcker ju knappt till att betvinga en styrka motsvarande ett kompani, ca 250 man. Alldeles oavsett om Sverige organiserar en egen bataljonsstridsgrupp eller inte är det alltså självklart att vi kommer att samverka på mycket nära håll med andra länder. Om försvarsministern är oroad över att detta inte blir tillräckligt multilateralt tror jag att jag kan lugna henne på den punkten.
Men återigen: Om Sverige når kapaciteten att ha en egen bataljonsstridsgrupp, ska vi i så fall sätta upp en sådan, och ska den i så fall få sättas in i det skick som den har blivit organiserad?