Niklas Wykman (M):
Ibland avslöjar det sagda ordet den ofärdigtänkta tanken. Vi lyssnade precis på Socialdemokraterna, som här i talarstolen argumenterade för införandet av den här skatten. Det är fråga om en rätt bedrövlig och sorglig tanke.
Först konstaterade Socialdemokraterna att bankerna ska betala. Okej - det tror jag att många kan ställa upp på. De stora, rika bankerna ska betala. Men bara en minut senare i samma anförande konstaterade Socialdemokraterna att staten ska kompensera kommunerna för de ökade kostnaderna för skatten. Då börjar man ju fundera: Vem är det som betalar skatten egentligen?
Om man i första andetaget säger att det är bankerna som ska betala skatten och i nästa sekund säger att staten måste kompensera kommunerna för de ökade kostnaderna har man visat att man antingen ljuger på den första punkten, inte har fog för det man säger på den andra punkten eller över huvud taget inte har förstått sakfrågan. Det kan inte vara på något annat än ett av de tre sätten.
Det här är allvarligt, för vi pratar om mycket pengar och för Sverige viktig verksamhet. Fru ålderspresident! Häromdagen kom jag i samspråk med ett lärarpar. Vi pratade om många olika saker, framför allt skolan men också andra politiska frågor. Lärare är ju en väldigt viktig del av vårt samhälle.
Det är en yrkesgrupp som utbildar sig länge, sliter hårt, tar hand om våra barn och lär våra barn och unga kunskaper som de själva behöver och som vi som samhälle behöver. Det är alltid lätt att utnämna olika yrkesgrupper till hjältar. Sanningen är väl att alla som jobbar är hjältar på sina sätt. Det finns ju inga arbetsuppgifter som samhället direkt klarar sig utan. Ibland behöver man en läkare.
Soporna behöver transporteras bort, kontoret behöver vara rent, man behöver någonting att äta till lunch och så vidare. Alla som jobbar är på sitt sätt hjältar. Men, fru ålderspresident, jag tror att vi alla kan vara överens om att lärare har en alldeles särskild och viktig roll. Därför är det väldigt tråkigt att notera att Liberalerna inte deltar i debatten om den skatt man så gärna vill införa för bland annat den här akademikergruppen.
Det handlar om personer som tar studielån, utbildar sig länge och sedan arbetar väldigt hårt för i sammanhanget medelmåttiga löner. Om Socialdemokraternas logik stämmer, vilket jag tror att den gör, kommer skatten att övervältras på och betalas av bankernas kunder. Ibland är det kommuner, oftast är det bolånetagare.
Ett lärarpar som har lånat till sin lägenhet kommer med denna skatt att få ungefär 4 000-6 000 kronor i höjd skatt varje år. Det hörs dock inte ett ord från Socialdemokraterna om att de ska kompenseras från staten. Nej, de får helt enkelt betala. Kommunerna ska eventuellt få kompensation, men lärarparet ska få betala 4 000-6 000 kronor per år.
Som de jag pratade med konstaterade: Häromdagen skröts det med att vi fick 100 kronor i sänkt skatt varje månad. Nu får vi alltså 6 000 kronor i höjd skatt varje år på vårt bolån. Man behöver inte vara mattelärare för att konstatera att det är fem gånger mer. Här pratar vi alltså om en skattehöjning för alla människor som arbetar och sliter och som äger sitt boende.
Det är ingen bra politik för Sverige, för att arbeta, anstränga sig, utbilda sig, äga sitt hem och ta ansvar för det är någonting positivt och någonting som borde premieras, inte beskattas och på olika sätt bestraffas. Fru ålderspresident! Det allvarligaste med det här förslaget, även om det är allvarligt i sig självt, är inte den höjda skatten för alla bolånetagare.
Vi tycker förvisso att det är helt fel inriktning på politiken att höja skatten med 4 000-6 000 kronor varje år för dem som arbetar, för de betalar redan väldigt mycket i skatt. Men det allvarligaste med det här beslutet är ju att det motverkar sitt syfte. Man har döpt skatten till många olika saker över åren.
Den har hetat "bankskatt" och "kreditskatt", och nu kom man på, troligtvis i något pr-samtal i fikarummet, att man skulle vara listig och döpa om den till "riskskatt" i stället. Problemet är att Riksbanken, Riksgälden och Finansinspektionen, samtliga remissinstanser, invänder mot eller avstyrker att skatten införs, eftersom den ökar riskerna i ekonomin.
Den svenska ekonomin blir alltså mer sårbar efter att den här skatten införs. Detta beror på många olika faktorer. Magdalena Andersson har redan vid ett tillfälle varit med och drivit ut en bank ur Sverige, Nordea som lämnade Sverige med sitt huvudkontor. Med den här typen av skatter som specifikt vänder sig mot just de svenska bankerna kan det givetvis hända att fler banker lämnar landet.
Det riktigt allvarliga och riskfyllda, fru ålderspresident, är dock att man skapar incitament till ett ekonomiskt beteende som gör det svårare för staten att hantera kriser. Om de allra flesta har sina bolån i ett antal banker och det inträffar en kris kan staten, likt 2008, gå in och stötta dessa banker och stabilisera systemet.
Människors skulder förfaller inte. Det uppstår inte situationer som i USA, där människor drivs från sina hem när de inte kan betala sina räntor och skulder. Med den här skatten skapar dock regeringen ett incitament att i stället låna pengar av många små kreditinstitut som inte träffas av skatten. Man skapar också ett incitament att låna utomlands. Detta innebär att hushållen tar på sig en valutarisk, vilket är dåligt.
Om det uppstår en kris och människors bolån är utspridda på hundratals eller tusentals små institut är statens möjlighet att stabilisera ekonomin mycket mindre än om man har ett mindre, begränsat antal banker som fungerar på liknande sätt. Trots att man har döpt det här till "riskskatt" är det alltså precis tvärtom så att denna skatt försvårar möjligheten att hantera en ekonomisk kris.
I stället ökar incitamenten att skapa instabilitet och ojämlikheter i ekonomin. Därför instämmer vi självklart i Riksbankens, Riksgäldens och Finansinspektionens kritik mot den här skatten. Fru ålderspresident! Man måste också säga någonting om hur skatten har införts och nu kommit till riksdagens bord.
Magdalena Andersson har som enda finansminister gjort sig känd för att ha fått kritik av Finanspolitiska rådet för att bryta mot det finanspolitiska ramverket. Ett av Magdalena Anderssons första beslut som finansminister var att börja trixa med skatteredovisningen. Man slutade att redovisa sysselsättningseffekter och bedömningar av enskilda skatter. Det ska höljas i dunkel och vara ogenomskådligt för allmänheten, precis så som Socialdemokraterna vill ha skattesystemet.
I det här fallet har man dock slagit någon form av rekord. Det går inte att förstå eller följa när man beslutade om den här skatten, dess storlek eller namn. Det är helt enkelt obegripligt, därför att man har gjort våld på det finanspolitiska ramverket och på de budgeteringsprinciper som finns. Kring detta har regeringen fått allvarlig kritik från många olika håll, och den är minst sagt välförtjänt.
Beslutsfattandet i Sveriges riksdag ska präglas av transparens, öppenhet och spårbarhet för enskilda, för journalister och för oppositionen. Så är inte fallet den här gången. Skatten lämnades också på riksdagens bord utan att det var godkänt av EU-kommissionen. Det är i sig lite lustigt när man tänker på att vi har ett konkurrensregelverk i EU för att länder inte ska gynna sin egen nations företag.
Här var man snarare tvungen att utreda om Sverige missgynnade sina egna företag så mycket att det inte var rimligt att genomföra den. Det säger kanske något om regeringen i många sammanhang. Skatten lades alltså på riksdagens bord utan att vi visste om den var godkänd av EU-kommissionen eller inte. Inte nog med det: Regeringen har, från det att man aviserade att skatten skulle införas, haft två år på sig att lägga den på riksdagens bord.
Men man hann ändå inte få med den i budgetpropositionen. Det här är ett fifflande och ett trixande med budgetprocessen och det finanspolitiska ramverket som helt enkelt inte hör hemma i Sverige. Fru ålderspresident! Moderaterna kommer inte att delta i beslutet om propositionen, och vi kommer inte heller att delta i beslutet om de här tillkännagivandena.
Den sista punkten som behöver noteras är nämligen att Finansdepartementet, dess tjänstemän och socialdemokratiska statssekreterare, har informerat riksdagen om att dessa tillkännagivanden är omöjliga att uppfylla. Det går alltså inte att uppfylla dessa tillkännagivanden, vilket utskottets ledamöter är fullt informerade om.
Det går inte att inom befintligt regelverk undanta Kommuninvest, för det skulle bryta mot de regler som finns. Det går helt enkelt inte. Det är omöjligt. För att sy ihop en majoritet som egentligen inte finns och trixa igenom förslaget i riksdagen har man ändå valt att lägga ett sådant tillkännagivande, trots att regeringen alltså redan har meddelat att det strider mot de lagar och regler som gäller. Det går inte.
Ändå väljer man att lägga fram ett beslut på riksdagens bord som man på förhand vet inte går att genomföra. Regeringen kan givetvis bara svara på detta tillkännagivande med att det bryter mot regelverket och därför inte kan genomföras, precis som man redan har sagt till riksdagen. Vad har vi då fattat för beslut här? Vi har alltså fattat ett beslut som vi på förhand vet inte går att genomföra. Fru ålderspresident! Är det så svensk demokrati ska fungera?