Hans Wallmark (M):
Precis som utrikesministern konstaterade hade vi för ungefär två veckor sedan en aktuell debatt om säkerhetsläget - på moderat initiativ, dessutom. Den brutala verkligheten är väl den att vi återkommande kommer att få ha den typen av meningsutbyten. Det är en ny normalbild som har etablerat sig; det är en serie av händelser som nu utspelar sig som vi måste förhålla oss till och som det finns anledning att vara djupt bekymrad och oroad över.
Det faktum att Europas gränser för mindre än ett år sedan ritades om med hjälp av vapenmakt och hot om vapenmakt är extraordinärt och förändrar förutsättningarna. Det finns ett Europa före Krimannekteringen, och det finns ett Europa efter Krimannekteringen. Jag tror att det kommer att leda till konsekvenser för försvaret. Det måste det göra, och det hoppas jag att det gör. Det handlar om olika former av vår incidentberedskap i närtid.
Det handlar om hur vi långsiktigt ska möta hot i luften, på vattnet och under vattnet. Det handlar om fördjupad övningsverksamhet, och det handlar om en tydlig närvaro i Östersjöområdet. När utrikesministern nu hävdar att vi har nedrustat vill jag bara påminna om en sak. Jag deltog i valrörelsen 2010 och hade då att möta ett rödgrönt valmanifest där ni gick till val på neddragningar av försvarsanslag med 2 miljarder. Det var verkligheten. Men jag är glad över att Socialdemokraterna har gjort en positionsförflyttning och nu närmat sig oss.
Jag hoppas att vi kan göra positionsförflyttningar också när det gäller ett kommande försvarsbeslut. När det gäller frågan om Nato finns det en fara i att bli abstrakt och stå långt bort. För mig handlar det om Europa. Man kan måla ut väldigt konstiga bilder av vilka konsekvenser ett eventuellt Natomedlemskap skulle få. Då är min retoriska fråga, fru talman: Gäller detta Norge? Gäller detta Danmark?
Har de avhänt sig alla sina egna förmågor, all sin diplomatiska status? Nej, så är det inte. Jag tror att utrikesministern kan vidimera, bekräfta, att länder som står nära oss och som aktivt deltar i det internationella arbetet inom EU, inom FN och i andra forum är just länder som Danmark och Norge - två Natostater.
Allianslösheten som förordas av Socialdemokraterna tror jag att man måste ställa i kontrast till frågan: Vad bidrar långsiktigt till säkerhet - att vi deltar sida vid sida med länder som Norge, Danmark, Polen, Tyskland, Estland, Lettland och Litauen eller att vi avstår från det, precis som ni vill?
Min grundläggande fråga, som jag fortfarande inte har fått svar på, är: Vad sa man i Estland, Lettland och Litauen? Vilka reaktioner fick statsministern på den nya regeringens nya ställningstagande mot svenskt Natomedlemskap och för militär alliansfrihet?
Avslutningsvis, fru talman, kan man ställa frågan till utrikesministern: Estland, Lettland och Litauen blev alla medlemmar i Nato och EU 2004 - tror vi att det har medverkat till ökad säkerhet eller försämrad säkerhet för dem?
Jag är helt övertygad om att merparten av alla medborgare och alla politiker vi träffar i Tallinn, Riga och Vilnius kommer att säga att det har medverkat till ökad säkerhet. Jag är så ödmjuk att jag förstår att Socialdemokraterna inte här och nu kommer att öppna för medlemskap, men jag tycker att man åtminstone kunde ha öppnat för det naturliga att vi utreder det. Där finns ju goda exempel. Vad fick det för konsekvenser i Estland, Lettland och Litauen?
Hur gjorde man rent praktiskt? Den typen av kunskap vill inte jag avvisa, och jag tycker att det är tråkigt, fru talman, att Socialdemokraterna fortsätter att göra det. Kunskap är inte farlig.