Kalle Larsson (V):
Det är förstås inte särskilt överraskande att Tobias Billström hellre vill diskutera en annan fråga än hur avvisningarna ska gå till, nämligen om man ska avvisa eller inte. Jag kan göra Tobias Billström och kammaren den tjänsten att ännu en gång, för det blir inte första gången, redovisa att Vänsterpartiet har uppfattningen att svensk migrationspolitik i grunden behöver förändras.
Hela den inriktning på migrationspolitiken som både den tidigare socialdemokratiska och den nuvarande borgerliga moderatledda regeringen driver är i grunden felaktig. Man bygger högre murar, gör det svårare för människor att ta sig till Sverige och EU och kränker människors rätt att söka och få skydd undan förföljelse. Det är grundproblemet i dag.
Det betyder också att en massa människor som får nej på sin asylansökan egentligen har både konventionsstadgade och andra skäl att i stället få ja på sin ansökan. Med detta sagt har inte Vänsterpartiet någon gång förespråkat att alla som vill ska få komma till Sverige och stannar här. Det har jag flera gånger här från kammarens talarstol redogjort för, men jag vill gärna göra det en gång till.
Visst finns det också om Vänsterpartiet skulle styra den värld som vi i dag lever i människor som skulle få ett avvisningsbeslut. Det är ingen nyhet. Migrationsministern kommer kanske att låtsas som det. Men det är för att han vill föra en annan debatt än den som vi här i dag har att föra. Låt mig återgå till huvudfrågan. Hur ska avvisningen gå till? Det politiska ansvaret i detta är signalen.
Det är de ökade ekonomiska resurserna och det tydliga signalspråk som Tobias Billström och andra använder när det handlar om återvändandeåret. Jag har aldrig påstått att det handlar om kollektiva beslut i asylärenden. Men det handlar uppenbarligen om kollektiva avvisningar. De sker ju vid ett tillfälle när människor avvisas med samma flygplan.
Risken är förstås helt uppenbar att människor då känner en större press och paniken upplevs som värre än vad den skulle vara om de fick en annan mer värdig och human behandling under sin avvisning. Det är huvudproblemet för Tobias Billström.
Skickar man signalen: Kasta ut så många ni kan så snabbt ni kan, här har ni pengar för det, och här har ni order om att göra det, får man också stå här i kammaren och svara på varför det blir så att människor upplever sig kränkta och illa behandlade.
Det är ett faktum att flera än en, flera än två, faktiskt en massa människor, har vittnat om att de känner sig kränkta av de former för avvisning som är ett resultat av Tobias Billströms signalpolitik och extra budgetmedel. Herr talman! Sedan har jag ännu en gång ställt frågan om att avvisa människor till länder där det råder väpnad konflikt. Det är delvis men bara delvis en annan fråga.
Jag valde att ta upp den än en gång i hopp om att jag skulle få något slags skiftad variation i migrationsministerns svar. Faktum är att jag i någon utsträckning faktiskt har fått det. Den här gången kan Tobias Billström inte ens säga att det är fel att avvisa människor till länder där det råder väpnad konflikt. Han kan inte ens upprepa för kammaren det som står i svensk utlänningslag utan bara säga att man inte kan lägga sig i enskilda ärenden.
Det är måhända makabert, men det finns ändå en viss humor inlindat i detta. När en minister inte ens kan uttala sig om det är krig i världen eller huruvida det råder väpnad konflikt i olika delar av världen undrar jag vart vi är på väg. Det är ungefär som om man skulle fråga: Regnar det i dag? och svaret blev: Det kan jag inte uttala mig om. Regnet kan ju falla ned på enskilda individer, så jag har ingen åsikt.
Då undrar jag återigen varför man blir minister om man ingenting kan tycka eller ta ansvar för det som sker.