Lena Hallengren (S):
Debattformen är ju sådan att jag har fyra minuter på mig att försöka svara på alla inlägg och frågor. Jag ska göra mitt bästa, men hinner säkert inte med allt. Jag inser att riksdagens talarstol inte är den bästa platsen för dialog och för att försöka begripa varandra fyra månader före ett val. Jag beklagar det, för jag tror att denna fråga behöver just gemensam dialog, samtal och förståelse.
Det finns utan tvekan delade meningar, men jag tror att skillnaderna blir överdrivna i talarstolen och större än vad de egentligen är. Jag välkomnar Moderaternas besked om att vilja delta i att säkerställa assistansens långsiktighet, för det är precis det som det handlar om.
Hade tidigare regeringar klarat av att göra en översyn av en komplicerad, omfattande och viktig lagstiftning hade vi kanske hela tiden kunnat göra mindre förändringar. Nu står vi i ett läge då vi kommer att behöva göra ganska mycket, tillsammans med den grupp som är här just nu eller andra, och det är viktigt.
Sverigedemokraternas påståenden om att domslut och myndighetsutövning inte skulle utgå från lagstiftning förvånar mig. Det är dessutom instämmanden från flera partier här inne. Att regeringen skulle tolka domarna i stället för myndigheterna vore ovanligt, och jag tror inte att det är det som egentligen efterfrågas. Jag förstår dock att det finns en uppgivenhet.
Jag kände den när jag var vice ordförande i socialutskottet under förra mandatperioden och vi kallade de ansvariga statsråden till utskottet och frågade vad som händer när vi har domar som påverkar. Det hade vi redan då, även om det har accelererat. Det fanns inga enkla svar, och jag beklagar att vi inte tillsatte en utredning redan då. Som jag sa i min inledning är den utredning som nu arbetar mycket viktig.
Det är avgörande att utredaren kommer fram till en helhet som verkligen garanterar det som är lagens ursprungliga intention. Bengt Lindqvist, tidigare socialminister, tillsatte Handikapputredningen, och Bengt Westerberg, dåvarande Folkpartiet, lade fram LSS-lagstiftningen. Jag vill understryka att det var ett blocköverskridande arbete, och det är en del av det som vi också ska bära med oss i dag.
Jag vill också vända mig mot att vem som får eller inte får statlig assistans skulle styras av tilldelade resurser. Då borde det vara en budgetfråga och ganska enkelt att lösa, Så är det inte. Att ta itu med frågan om att få en bättre fungerande lag är svårt, men det är också enda sättet att få en lag som är långsiktigt hållbar, skapar trygghet och ger möjligheter och delaktighet i samhället.
Då krävs ett annat samtal om LSS och assistans än det vi har i dag. Vi måste komma bort från debatten om luftpengar och om att större anslag garanterar assistans åt dem som har förlorat den. Den bärande frågan är hur vi ska ändra lagstiftningen.
De beslut som har fattats om tvåårsomprövningar, väntetid och beredskap som ska räknas in i grundläggande behov, informationsskyldighet från stat till kommun och den enskilde är viktiga förändringar som spelar stor roll. Jag ska också säga något kort om Kristdemokraternas Emma Henrikssons fråga om att det inte ska vara kostnadsdrivande från dagens nivå.
Det är ett annat sätt att uttrycka att man inte har fria händer, vilket inga utredningar har. Vad LSS-insatserna sedan kommer att kosta får vi se. Det är inte budgeten utan lagstiftningen som styr vilka insatser som ges.