Olle Thorell (S):
Jag tackar utrikesministern för svaret. Det här är en debatt som förs alltför sällan i kammaren och i samhället. Hotet mot mänskligheten från kärnvapen finns där; det är en realitet. Det är inte bara en kvarleva från det kalla kriget.
Det vet vi som har varit på gränsen mellan Nord- och Sydkorea, besökt Hiroshima och Nagasaki och tagit del av berättelser från överlevande därifrån och från kärnvapenprovsprängningar - människor som än i dag lider av det som hände då. I världen finns fortfarande över 17 000 kärnvapen, och flera tusen av dem kan avfyras inom några få minuter.
Kärnvapenmakterna lägger också gigantiska resurser på att modernisera sina arsenaler - det uppskattas att 100 miljarder dollar per år investeras i kärnvapenprogram. Det är pengar som förstås kunde göra oerhörd nytta på en mängd andra områden. Det är tyvärr inte mycket som tyder på att det nedrustningsarbete som hittills har pågått och pågår i dag kommer att leda till en kärnvapenfri värld inom en överskådlig framtid.
Fortsätter nedrustningsarbetet för kärnvapen i det snigeltempo som nu pågår kommer inte vi här i kammaren, våra barn eller ens våra barnbarn att få uppleva en värld fri från kärnvapen. Det är därför det initiativ som bland annat den norska regeringen har tagit är så intressant.
Det handlar om att sätta press på kärnvapenstaterna att börja nedrusta genom att peka på de katastrofala humanitära konsekvenserna av en kärnvapendetonation och på det sättet göra vapnen mindre legitima. Från början, i Wien i maj 2012, var det 16 länder som lyfte fram frågan. Ett halvår senare, i FN:s generalförsamling, var det 35.
I våras var det 80, och nu i höst var det 125 länder som har ställt sig bakom ett uttalande i den riktningen - dock ej Sverige. Jag vill helt enkelt veta varför. Är det för att det inte är några "seriösa" länder som har skrivit under, som statsrådet tidigare hävdat? Är det för att det kan störa andra processer inom det internationella nedrustningsarbetet?
Jag undrar hur det kan komma sig att 125 länder - bland annat våra nordiska grannar Norge, Island och Danmark men också länder som Österrike, Irland, Japan, Sydafrika och Mexiko, för att nämna några - kan ha kommit till en så motsatt slutsats som Sverige. Det här är ju länder som vi i vanliga fall brukar liera oss med i nedrustningsarbetet. Vad är det Carl Bildt har förstått som alla dessa länder inte har begripit?
Statsrådet räknar upp en del åtgärder Sverige har ägnat sig åt. Låt mig då göra klart att vi socialdemokrater förstås tycker att det är bra att Sverige är aktivt i arbetet med provstoppsavtalet, att Sverige använder sin plats i IAEA:s styrelse på bästa sätt och att Sverige använder sin tekniska expertis för att bidra till ökad kärnsäkerhet.
Vi välkomnar förstås också de diplomatiska framsteg som har gjorts i Genève vad gäller Iran. Det är inte det min interpellation handlar om. Den handlar inte heller om huruvida Carl Bildt och jag är för en kärnvapenfri värld. Jag betvivlar inte heller att statsrådet vet att de humanitära konsekvenserna av en kärnvapendetonation är katastrofala. De sakerna kan vi lägga åt sidan, för där är vi överens.
Min fråga, som jag inte tycker att jag fick en gnutta svar på, är följande - jag ställer den igen: Kommer Sverige att medverka i kommande initiativ om krav på kärnvapennedrustning baserat på dess oacceptabla humanitära konsekvenser?