KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulf Kristersson (M):
I Dagens Nyheter från i lördags säger statsministern: "De som har fått nej måste lämna landet." För två år sedan sa dåvarande inrikesminister att uppemot 80 000 personer med avslagsbeslut skulle kunna behöva utvisas ur Sverige. Uppgifter pekar nu tvärtom på att 50 000 personer vistas illegalt i Sverige, och antalet väntas öka med ytterligare 40 000 de kommande fyra åren.
Tillsammans motsvarar det här hela befolkningen i min egen grannstad Eskilstuna. Om inte det här förändras leder det till ett permanent skuggsamhälle med utsatthet, utnyttjande och kriminalitet. Det är fråga om människor som riskerar att både fara illa och göra illa. Jag tror att det här gör oss båda djupt bekymrade. Det urholkar dessutom den legitimitet i svensk migrations- och integrationspolitik som är absolut nödvändig.
Nästan alla svenskar tycker egentligen att ett ja ska vara ett ja och leda till att man snabbt lär sig svenska och får ett jobb och att ett nej ska vara ett nej och att man då lämnar Sverige. Alla vet dock att det inte fungerar så i dag. Migrationsverkets förvar är nu helt fulla. Man tvingas släppa personer som ska utvisas. Regeringen säger att situationen är oacceptabel men gör nästan ingenting för att på allvar bryta utvecklingen.
Jag tycker att det här är en fråga av nationellt intresse. Vi skulle kunna samla en mycket stor majoritet för en hänsynsfull, trovärdig och tydlig politik för vad som gäller i Sverige. Jag är öppen för sådana politiska överenskommelser, både före valet och efter valet, oavsett vem som leder nästa regering.
Den akuta frågan till statsministern blir: Hur tänker regeringen få kontroll över återvändandet utan att ge polisen och Migrationsverket tillräckliga verktyg?
Ulf Kristersson (M):
Som jag sa ifrågasätter jag inte statsministerns grundläggande goda vilja. Vad jag ifrågasätter är förmågan att göra någonting. Det är jättebra att 60 000 lämnat landet. Om 90 000 ändå är kvar i landet har vi dock ett mycket stort problem under alla omständigheter. Jag tycker inte att regeringens aktivitet riktigt står i proportion till problemets allvar. Ni tar nu emot en utredning och börjar sakta bygga ut ett ganska begränsat antal nya förvarsplatser.
Men de som jobbar med detta säger att det är ett akut problem och att man inte ens kan ta hand om de människor som man vet ska utvisas. Dessa riskerar att gå under jorden därför att man inte har förvarsplatser. Det är för lite och för sent. Jag tycker inte att regeringen tar frågan på det allvar som den förtjänar, framför allt inte i ljuset av att man nu dessutom med en proposition i gymnasielagens anda skickar dubbla signaler till dem som redan har lagakraftvunna beslut om att lämna landet.
Det här skapar inte trovärdighet för svensk migrationspolitik.
Ulf Kristersson (M):
Den 27 april förra året, några månader före valet, avsattes plötsligt generaldirektören vid Försäkringskassan, Ann-Marie Begler. Formerna och skälen för detta var redan då mycket oklara. Först påstod det ansvariga statsrådet, Annika Strandhäll, att det fanns samsyn mellan regeringen och Begler, något som förnekades av Ann-Marie Begler själv. Därefter påstod Annika Strandhäll att Ann-Marie Begler varnats under samtal som skulle ha pågått under hela 2017.
Ingenting tyder på att det heller är korrekt. När Socialdepartementet fick veta att protokoll hade lämnats till medier varnades Försäkringskassan för "allvarliga konsekvenser". I två brev beskriver nu den tidigare generaldirektören, den tidigare rättschefen och den tidigare internrevisorn vid Försäkringskassan med betydande precision varför Annika Strandhälls svar i KU:s utfrågningar inte kan vara korrekta.
Det som har framkommit är utomordentligt allvarligt. Allting talar för att Annika Strandhäll har avsatt en generaldirektör av politiska skäl och därefter inte hållit sig till sanningen när detta skulle förklaras. Många har efterfrågat en sanningsenlig förklaring, men Annika Strandhäll har inte klargjort de egentliga skälen till den omedelbara avsättningen av Ann-Marie Begler.
Min fråga till statsministern blir därför: Kan Stefan Löfven nu i denna kammare en gång för alla reda ut regeringens verkliga skäl till att generaldirektören Ann-Marie Begler avsattes från sitt uppdrag?
Ulf Kristersson (M):
Riksdagens förtroende för ett statsråd prövas inte i konstitutionsutskottet. Jag konstaterar att inte heller statsministern ger något begripligt eller meningsfullt svar på den fråga som förr eller senare måste besvaras. Jag ställer min fråga igen: Vilka var de egentliga skälen? Herr talman! Riksdagens makt att avsätta statsråd ska inte användas lättvindigt.
Men Annika Strandhälls agerande undergräver integriteten och oberoendet för statsförvaltningen i Sverige. Det är sådant som brukar ske i länder som Sverige brukar kritisera. Herr talman! Vårt tålamod är slut. Vårt förtroende är förbrukat. Från Moderaternas sida yrkar vi i enlighet med reglerna om misstroendeförklaring i 13 kap.
4 § regeringsformen på att riksdagen ska förklara att socialförsäkringsminister Annika Strandhäll inte har riksdagens förtroende.
Ulf Kristersson (M):
7 250 var antalet vuxna utan asylskäl som regeringen gav uppehållstillstånd förra året med den så kallade gymnasielagen. Lagen fick hård kritik av Advokatsamfundet, SKL, Unicef och polisen. Upprördast av dem alla var Lagrådet. Det sa att gränsen har nåtts för vad som är acceptabelt i fråga om hur lagstiftning kan utformas. Men ni lät er inte stoppas.
Ni baxade lagen genom riksdagen. Moderaterna, Kristdemokraterna, Liberalerna och Sverigedemokraterna röstade nej. Nu har verkligheten kommit i kapp. Socialstyrelsen larmar om hemlöshet och prostitution. Sveriges Kommuner och Landsting slog förra veckan fast att dagens situation är ohållbar, som de skriver. De varnar för utbredd psykisk ohälsa och växande parallellsamhällen. Vad gör då regeringen?
Justitieministerns enda svar på kritiken är att, som han säger: Lagen gäller. Det är inte aktuellt med en översyn. Alla tar nu skada av politiken. Decennier av ogenomtänkt ryckighet måste få ett slut. I Sverige måste den enkla principen råda: Ett ja ska vara ett ja, och ett nej ett nej. Den som kommer hit ska veta att man förväntas och välkomnas att bli en del av det svenska samhället.
Den som får avslag måste lämna landet, inte fastna i hemlöshet eller parallella samhällen. Min fråga till statsministern är mot denna bakgrund: Vad svarar statsministern, nu och i denna kammare, på Sveriges Kommuner och Landstings nödrop?
Ulf Kristersson (M):
Jag uppfattade inte det glasklara svaret på frågan: Vad gör statsministern nu åt SKL:s nödrop? Gymnasielagen borde aldrig ha införts. Det absolut sämsta som regeringen nu skulle kunna göra är att övergå till regelrätt amnesti. Det vore principiellt farligt och fel.
Det skulle sända ett budskap till omvärlden att Sverige är ett land som emellanåt beviljar amnestier och göra Sverige ännu mer intressant och attraktivt för asylsökande utan asylskäl. Min andra fråga till statsministern, med förhoppning om bättre tur den här gången, är: Kan statsministern här och nu garantera att amnesti inte är aktuell för den grupp vi nu pratar om?
Ulf Kristersson (M):
Utsläppen i Europa kommer att öka med 8 miljoner ton, motsvarande 8 miljoner flygresor till Spanien, när Ringhals 1 och 2 stängs. Sveriges totala utsläpp förra året var 53 miljoner ton. Detta är makalöst dålig klimatpolitik, men det är också riktigt dålig energipolitik.
Sverige har i dag världens renaste elproduktion efter Norge, renast i hela EU. Det beror på vår unika kombination av vatten-, kärn- och vindkraft, till 98 procent helt fossilfri. De senaste åren har vi sett en fin utveckling för förnybara energislag, med fallande priser och ökande produktivitet - mer ren el för pengarna. Men det räcker inte med vind, för det blåser inte alltid.
När det inte blåser i Sverige blåser det sannolikt inte heller i resten av Norden. Och när det är riktigt kallt i Sverige är det ofta kallt i hela Norden. Svensk industri behöver el dygnet runt, alla dagar om året, även när det bara är tio soltimmar under hela november. Nu behövs dessutom mer el. Ska vi klara klimatomställningen till 2045 behöver vi öka vår elanvändning motsvarande ett och ett halvt Danmark.
Därför behövs både förnybart och kärnkraft även i framtiden. Förra veckan öppnade kärnkraftens båda ägare för att driva svensk kärnkraft vidare långt bortom tidigare slutdatum. Detta är ett bra besked, både för svensk elproduktion och för klimatet. Min fråga till statsministern är mot denna bakgrund: Ställer sig regeringen bakom en livstidsförlängning av svensk kärnkraft även efter 2040?
Och för det andra: Kommer Socialdemokraterna att vara med och ta fram en uppdaterad energiöverenskommelse?
Ulf Kristersson (M):
Statsministern svarar på en drös frågor som jag inte ställde, men inte på den fråga jag ställde: Ställer sig regeringen bakom en livstidsförlängning av nu existerande svensk kärnkraft även efter 2045?
Corona sprider nu oro över Europa, världen och Sverige. Det mänskliga lidandet är störst och värst. Det är tusentals döda bara i Italien. Och fler kommer att mista livet - också här hemma i Sverige. Samtidigt har stora delar av världen stängt. Den globala ekonomin har tvärnitat, och många oroar sig över företag som kan gå omkull och anställda som förlorar sina jobb. För mig är det då självklart att regeringen och riksdagen nu samarbetar nära och förtroendefullt.
För att förtydliga min fråga: Anser statsministern att man därmed kan säga att kärnkraften är en del av det förnybara, om det är så att vi bara ska ha förnybart efter 2040? Det finns nämligen en motsättning mellan förnybart och fossilfritt. Min grundläggande fråga är: Är regeringen med på noterna när det gäller att svensk kärnkraft är här för att stanna under överskådlig framtid?
Vi talar med varandra. Vi litar på varandra. Vi har olika roller men ett gemensamt mål. Den inställningen kommer att vägleda mig och mitt parti i allt vi gör mot virusets härjningar - även förstås i denna kammare. Detta är också en svensk tradition i tid av kris. Vi samarbetar för att lösa problem. Vi lägger politisk träta åt sidan. Jag är övertygad om att Socialdemokraterna hade erbjudit samma stöd till en borgerlig regering.
Moderaterna står alltså till förfogande för att i riksdagen och regeringen samarbeta för att ta Sverige genom krisen. Det är en styrka för vårt land. Men vi har mer gemensamt. Både Stefan Löfven och jag lyssnar nu noga på våra lokala företrädare, som kämpar hårt i landets kommuner och regioner. Jag är djupt imponerad av alla de kvinnor och män som ser till att kommuner och regioner nu står på tå dygnet runt.
Regering och riksdag samarbetar alltså. Även det nationella och det lokala behöver gå mer hand i hand. Regeringen har gett Socialstyrelsen ett tydligare mandat att samordna och bistå alla regioner - det är mycket bra. Min fråga är: Vilka andra behov ser statsministern i dag när det gäller att stärka samarbetet mellan oss i staten och de som bär det svåra lokala ansvaret?
Ulf Kristersson (M):
Tack, statsministern, för svaret! Jag delar analysen. Man kan gå ett steg djupare. Socialstyrelsen har varit med på de båda partiledarmöten som statsministern har bjudit in till - det har varit mycket bra. De har nu fått ett utökat mandat att göra saker också nationellt. Om jag förstår saken rätt finns det fortfarande en risk att vi inte kan ha personal på exakt rätt ställe runt om i landet.
Finns det möjligheter att komplettera Socialstyrelsens uppdrag, så att de också på den personella fronten kan ha större befogenheter att se till hela riket?
Ulf Kristersson (M):
Nu gäller det att hålla två tankar i huvudet samtidigt. Den ena uppgiften är att stärka svensk sjukvård, begränsa smittspridning och skydda riskgrupper. Den andra uppgiften är att rädda ekonomin undan en fullständig krasch.
Moderaterna har därför föreslagit större direkta stöd till hotade företag och bred provtagning för att så snart som bara är möjligt kunna återstarta den svenska ekonomin. Men vi måste också skydda vitala svenska intressen som kan hotas i coronakrisens spår.
Under och efter corona kan svenska företag stå inför akuta lönsamhetsproblem, låga värderingar och en svag svensk krona. Många företag kommer att vara beroende av nytt kapital för att klara krisen. Utländska investeringar i svenska företag har varit och kommer att vara viktiga för att skapa arbetstillfällen och stärka svensk konkurrenskraft i en global ekonomi.
Men just nu befinner sig en liten och öppen ekonomi i ett mycket sårbart läge, och vi kan inte vara naiva. Sverige har ännu inget regelverk för att granska och ytterst stoppa utländska direktinvesteringar som skulle kunna hota nationella svenska intressen. Det kan handla om infrastruktur och energi. Det kan också handla om att statsägda företag i centralstyrda länder vill köpa upp teknikföretag i framkant.
Frågan väcktes från början av EU redan 2018. Än så länge finns bara en svensk utredning, och den ska inte vara klar förrän i november 2021. Detta räcker inte. En temporär granskningsfunktion för utländska direktinvesteringar skulle behövas omgående. Mot bakgrund av detta frågar jag statsministern: Hur ser regeringen på dessa risker? Vilka åtgärder är ni beredda att vidta i närtid för att skydda svenska intressen?
Ulf Kristersson (M):
Jag uppskattar att vi ser samma problem i detta. Bara så att jag förstår saken rätt: Betyder detta att regeringen är beredd att tidigare än utredningens slutdatum föregripa denna fråga så att vi kan få en mekanism, antingen en temporär eller en definitiv, på plats i närtid så att det i princip direkt efter coronakrisens omedelbara förlopp finns ett regelverk som gör att vi inte står väldigt sårbara inför detta?
Om så inte är fallet skulle jag rekommendera att man använder de existerande lagmöjligheter som finns och breddar dessa en smula. En variant är att använda lagen om kontroll av produkter med dubbla användningsområden och av tekniskt bistånd. Inspektionen för strategiska produkter skulle kunna få ett bredare ansvarsområde. Det finns flera förslag som cirkulerar. Ser statsministern någon möjlighet att få en permanent lagstiftning på plats redan i slutet av detta år?
Ulf Kristersson (M):
Testa, testa, testa - uppmaningen har varit kristallklar. Väldigt många länder som i övrigt har valt olika strategier i den här krisen har gjort precis detta, det vill säga ägnat sig åt omfattande provtagning, för att mäta är att veta. Finland, Norge och Tyskland testar väsentligt mycket mer än Sverige. Danmark testar dubbelt så många trots att Sverige är dubbelt så stort som Danmark.
Sverige är alltså sämst i Norden när det gäller provtagning. Den 30 mars fick Folkhälsomyndigheten uppdraget att skapa en nationell strategi för provtagning, och en månad senare kom de med sitt resultat. De landade i slutsatsen att Sverige borde nå en kapacitet på 150 000 tester per vecka. I förra veckan testades i Sverige 29 400 personer.
I Aktuellt i går kom ett nästan övertydligt exempel på orsaker till testning. Rätt människor ska vara på jobbet, och rätt människor ska vara hemma från jobbet. Antikroppstester hjälper till att återstarta ekonomin. Hela exitfrågan ut ur corona bygger på omfattande provtagning. Jag tog upp denna fråga första gången på statsministerns möte den 11 mars. Då mötte jag ett rätt brett ointresse för den här frågan.
På varje partiledarmöte sedan dess har frågan tagits upp, med ett växande intresse. Strategier och planer räcker inte. Detta kräver logistik, provtagningskedjor, personal och turordningar. Det är inte raketforskning, men det är svårt.
Min fråga till statsministern i detta läge, när regeringen nu antytt att det snarare är regionerna som bär ansvaret för svensk provtagning, är denna: Exakt vem bär nu ansvaret för exakt vad som måste göras för att snabbt nå det svenska målet?
Ulf Kristersson (M):
Jag misstror inte alls statsministerns vilja att testa, men jag tycker att det är lite märkligt att vi nu kommer på att detta är svårt. En del saker är ju självklara; det håller jag med om. Att sjukvården bär ansvaret för patienterna tycker jag ingår i dess naturliga uppdrag. Att sjukvården testar sjukvårdspersonal är också rätt självklart. Att det krävs labbkapacitet, att det krävs en logistikkedja och att det krävs ganska många saker vet ju alla som någon gång har gjort någonting operativt på marken. Detta är en omfattande sak, men det visste vi för två månader sedan.
Det var därför det var bråttom. Det jag inte riktigt kan förstå är antydan om att det nu plötsligt är regionerna som ska ansvara för många fler saker än vad som ingår i deras egentliga uppdrag. Tvärtom står det på det grundläggande papperet att nya aktörer behövs, även utanför regionerna. Jag noterade häromdagen att Lena Hallengren inte tyckte att man skulle jämföra med andra länder. Hon hade en presskonferens där det antyddes att det var regionernas ansvar som nu inte riktigt fungerade.
Vad är det som gör att detta är så mycket svårare i Sverige, statsministern, än i andra jämförbara länder?
Ulf Kristersson (M):
Corona drar nu in över stora delar av Sverige igen. Smittspridningen ökar dramatiskt både här och i andra länder. Då måste vi samla ihop oss och samarbeta oss igenom krisen igen, samarbeta mellan riksdag och regering, mellan regering och opposition, mellan staten, kommunerna och regionerna. Det är tid att hjälpas åt, inte att peka finger.
Därför var det inte helt imponerande att höra socialministern i Sveriges Televisions Uppdrag granskning skylla vårens haveri med coronatestning på landets hårt arbetande regioner. Det är ovärdigt, för det var inte sant. Och i kris tar man ansvar och leder, i kris svär man sig inte fri från ledarskap. Jag förutsätter att det var sista gången vi hörde sådant.
Men för att kunna samarbeta och hjälpas åt måste man veta vad som är strategin, och den är just nu inte helt uppenbar. Det kommer dubbla budskap om vad som gäller, olika signaler från vecka till vecka, lättade nationella restriktioner om folksamlingar ena dagen som motsägs av hårdare regler andra dagen.
På gårdagens möte ställde jag frågan vad som egentligen är den svenska strategin och vilken analys som just nu ligger bakom den strategin. Jag fick då svaret: att göra rätt sak vid rätt tillfälle. Med all respekt, det är aldrig en dålig idé att göra rätt sak vid rätt tillfälle, men det är en förutsättning för framgång i alla strategier. Den ger mycket lite vägledning just nu.
Jag ställer därför frågan igen: Kan Stefan Löfven inför riksdagen förklara den svenska strategin just nu? Och vad är planen framåt?
Ulf Kristersson (M):
Jag sa i inledningen av pandemin att vi måste testa, smittspåra och isolera dem som är sjuka och smittade, så att inte landets äldre får bära den samlade kostnaden av total isolering och ensamhet. Det var det bärande skälet för att snabbare än vad Sverige lyckades med få igång en riktigt bred testning. Där har vi nu kommit en bra bit på väg. Jag tror inte att någon misstror regeringens eller statsministerns avsikter.
Men jag tror att många tycker att det råder otydlighet, en betydande otydlighet. Ena veckan lättar man på flera restriktioner och skickar signalen att nu är nog det värsta över. Andra veckan säger man att vi nu har lokala klusterutbrott med mycket lokala restriktioner som nu täcker en stor majoritet av landets regioner, och fler står på kö. Sedan lägger man till ett nationellt förbud mot sena krogkvällar.
Jag tror att det kan upplevas lite otydligt hur regeringen ser på läget.
Ulf Kristersson (M):
Hoppas gärna på det bästa, men planera alltid för det värsta! Det är den stora lärdomen Sverige måste dra av 2020. Gång på gång har Sverige underskattat riskerna och svårigheterna i pandemin, och nu ringer varningsklockorna igen. Den nationella vaccinationen fungerar inte som den ska. Ansvaret att sätta sprutan i armen på var och en av oss ligger på regionerna.
Det är i sig en enorm utmaning. Sverige ska genomföra den största massvaccinationen någonsin, mitt under en pandemi. Det är en uppgift som självklart blir helt omöjlig om det inte finns vaccin och som blir mycket svårare om den nationella ledningen brister. Trots det fick regionerna information om att tusentals doser skulle bli försenade och levereras alldeles för sent. Det var information som hade funnits i veckor.
När regionerna tidigare i år ville spara vaccin, den andra dosen, blev de i stället tillrättavisade av både myndigheter och socialdemokrater. Inte heller diskuterades den nya, komplicerade vaccinprioriteringen med regionerna i förväg. I månader har regionerna bett regeringen om en nationell informationskampanj för att nå de allra mest utsatta och svårnådda i vårt samhälle, men ingenting händer.
Mina två frågor till Stefan Löfven är dessa. För det första: När kommer Sverige igång med en ordentlig nationell informationskampanj om vaccinationen? För det andra: Regeringen bedyrade precis att tidsplanen att alla ska ha fått vaccination senast den sista juni kommer att hålla. Vad gör Stefan Löfven för att se till att den tidsplanen håller och är trovärdig?
Ulf Kristersson (M):
Jag uppfattade inte svar på någon av mina båda frågor. För det första undrade jag när den kommer igång. När kommer den informationskampanj som alla tycker är viktig igång? Vi hoppas på mars, var Folkhälsomyndighetens svar i radio i morse. Är det även Stefan Löfvens uppfattning? Mina samtal med regionerna är av en helt annan karaktär. De efterlyste starkt denna kampanj i går.
De tycker inte alls att det är bra att vi inte har kommit igång. För det andra är min bild av regionerna att de är extremt frustrerade. De bygger upp en organisation för att kunna vaccinera, men det finns inte vaccin i den omfattning som krävs.
Min fråga var vad Stefan Löfven gör för att tidsplanen att alla ska ha fått sin vaccinationsspruta nummer två senast den sista juni ska hålla.
Ulf Kristersson (M):
Stefan Löfven beskyller oppositionen i Sverige för att vara odemokratisk. Det är det sista kortet vi har att spela ut, som en S-strateg säger i tidningen. Det här är anklagelser man brukar höra från regimer i länder som inte är demokratiska. Syftet är att söndra och splittra, inte bara mellan partier utan mellan människor - allt för att just Socialdemokraterna ska kunna behålla makten.
Det här är en farlig väg. Det skadar sammanhållningen i vårt land. Det vi ser nu är en desperat socialdemokrati på väg rakt utför. I snart sju år har Stefan Löfvens regering styrt Sverige. Problemen är stora, men väljarnas förtroende är litet. Stefan Löfvens regering har misslyckats med det allra mesta. I Sverige skjuts en person ihjäl nästan varje vecka, och det sker en skjutning nästan varje dag.
Det är en ökning med 50 procent sedan Stefan Löfven tog över. Risken för rån och sexualbrott har mer än fördubblats. Utvärdera mig på jobben! sa Stefan Löfven inför valet 2014. Nu har vi facit. Arbetslösheten och utanförskapet växer. Sverige ligger i EU:s bottenliga. Vi har aldrig förr haft lika många långtidsarbetslösa.
Regeringens krisledningsförmåga klarade inte av en pandemi. Beslut om testning, skyddsutrustning och besöksförbud på äldreboenden dröjde i månader. Nu ser vi samma sak upprepa sig med vaccinet, och regeringen duckar för alla frågor om hur vaccinmålet ska klaras till den sista juni.
Min fråga till Stefan Löfven - om han nu för en kort stund kan tänka sig att prata om politiska sakfrågor och Sveriges problem och inte bara smutskasta alla andra - är: Är Stefan Löfven nöjd med utvecklingen i Sverige de senaste sju åren?
Ulf Kristersson (M):
Jag sa inte att Stefan Löfven inte har gjort något. Jag sa att han har misslyckats. Jag sa inte att han inte har försökt. Jag sa att försöka duger inte. Om man har den sorts problem som Sverige har i dag duger det inte att försöka göra någonting åt dem. Man måste ta sig an de riktigt stora uppgifterna och göra någonting åt problemen snarare än att skylla på hur allting var tidigare. Stefan Löfven blandar bort korten.
Det parti som har lett Sverige under hela efterkrigstiden, med några få undantag, och systematiskt lutat sitt maktinnehav på kommunister ska nu läxa upp andra när vi vill ta tag i konkreta problem tillsammans med partier i frågor där vi tycker likadant. Skillnaden mellan mig och Stefan Löfven är att jag inte tänker som han.
Jag säljer alltså inte ut mina egna politiska övertygelser i frågor för att få behålla makten. Jag använder min övertygelse tillsammans med andra för att lösa problem.