KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gabriel Wikström (S):
Jag tänker inte bemöta alla påståenden som Jeff Ahl tar upp i sitt inlägg eller i sin interpellation. Jag tänker heller inte fästa särskilt stor vikt vid de svepande formuleringar och etiketter som Jeff Ahl försöker klistra på mig och det socialdemokratiska partiet. Vad jag tänker göra är att försöka besvara den grundfråga som han ställer och som jag tycker är mycket viktig.
Jag vill tacka för att ledamoten tar upp den här i Sveriges riksdag. Precis som jag sa i mitt inledningsanförande ligger tandvårdsfrågan denna regering väldigt varmt om hjärtat.
Det vi i dag debatterar är att det finns en skillnad mellan olika grupper eller, kanske framför allt, att så många får betala så mycket pengar för grundläggande tandvård. Detta är en stor orättvisa, och det är märkligt i ett land som så länge har haft en i stort sett avgiftsfri hälso- och sjukvård i övrigt.
Den socialdemokratiska regering som satt fram till år 2006 gick till val på att förbättra tandvårdssystemet genom kraftigt sänkta kostnader och genom att se till att fler skulle ha råd att inte bara gå till tandläkaren regelbundet utan också att man om man har stora besvär inte själv skulle behöva bekosta detta med surt förvärvade slantar. Detta skulle tas från skattesystemet så som övrig hälso- och sjukvård.
Tyvärr fick den socialdemokratiska regeringen inte fortsatt förtroende 2006. Det blev en borgerlig regering, som visserligen införde ett slags tandvårdsreform, men den täckte långt ifrån behoven. I stället prioriterade man stora skattesänkningar i mångmiljardklassen framför att införa ett tandvårdssystem värt namnet. Denna situation har vi nu att hantera.
Jag är stolt över att jag som sjukvårdsminister har fått ta steg på vägen mot ett rättvisare tandvårdssystem, både genom att höja gränsen för när unga har gratis tandvård, på sikt upp till 23 års ålder, och för att vi i ökad omfattning har kunnat subventionera tandvården för äldre. Detta räcker inte, utan vi måste göra mer.
Om jag får måla upp en dröm och vision som jag skulle vilja realisera i närtid är det att tandvården inte skulle vara dyrare än övrig hälso- och sjukvård och att alla verkligen skulle ha råd med den. Detta är också det mål som det socialdemokratiska partiet strävar mot. Men samtidigt som vi gör detta kommer naturligtvis Jeff Ahls andra frågor och argument upp.
Man pekar ut en grupp människor och säger att de inte borde ha subventionerad tandvård. Nivåerna för vad man ska betala som enskild och hur mycket samhället ska subventionera kan alltid diskuteras.
Men jag vet - och det borde Jeff Ahl också veta - att de som han säger sig värna, de som han säger byggde upp det här landet, de som grundade vårt välfärdssystem, hade en överskuggande tanke, nämligen att de som har störst behov av välfärdstjänster också ska få del av välfärdssamhället.
Det betyder att man inte låter den som har så allvarliga tandhälsoproblem att han riskerar livet stå utan vård, utan den personen ska naturligtvis få vård. Det är det som politiken för att också papperslösa ska få subventionerad tandvård och hälso- och sjukvård egentligen handlar om.
Gabriel Wikström (S):
Jag är inte ett dugg rädd för Sverigedemokraterna. Jag vet att det finns många i vårt land som är rädda för Sverigedemokraterna på väldigt goda grunder. Men jag är inte rädd för Sverigedemokraterna eller deras chanser att få föra sin politik i riksdagen.
Det innebär att alla människor ska få tillgång till grundläggande välfärdstjänster utifrån sina behov. Detta har en lång tradition i Sverige. Jag vet att det är en vanlig diskussion inom Sverigedemokraterna att göra åtskillnad mellan medborgerliga rättigheter och mänskliga rättigheter. För mig är medborgerliga rättigheter mänskliga rättigheter.
Jag har väldigt svårt att se framför mig en situation där sjukvårdspersonal i praktiken får neka svårt sjuka människor vård som inte kan anstå därför att dessa människor inte har förmåga att betala för stunden. Det gör inte sjukvården. Det strider mot de etiska principerna.
Det borde vara främmande också för Jeff Ahl och Sverigedemokraterna att försöka tvinga på svensk sjukvårdspersonal att göra detta. Vad har då den här regeringen gjort? Steg för steg förbättrar vi situationen inte minst för pensionärerna och inte minst när det gäller hälso- och omsorgstjänsterna. Vi gör det i stort genom att tillföra mer personal till äldreomsorgen.
Vi gör det genom att tillföra ökade resurser till hälso- och sjukvården, så att man bättre kan ta hand om de många gånger multisjuka äldre. Och vi gör det genom att förbättra tandvårdsstöden, inte minst för äldre. Räcker detta? Är vi nöjda? Absolut inte! Det finns fortfarande stora behov, och det finns fortfarande stora utmaningar som vi måste möta.
Men den fråga man måste ställa sig - om man inte har en pengamaskin, som Jeff Ahl och Sverigedemokraterna, så att man kan trolla fram fantasisummor ur tomma luften - är: Med vilken politik kommer man att nå målet att fler ska få ökade subventioner av tandvård och att fler ska få en bättre hälso- och sjukvård?
Är det med en politik för stora skattesänkningar som framför allt går till höginkomsttagare, eller är det med en politik där vi använder våra skattemedel för att förbättra välfärden? Är det med en politik där man ställer grupp mot grupp, eller är det med en politik där man kan få grupper att samverka för att nå gemensamma mål? Det är frågan som Jeff Ahl och Sverigedemokraterna måste ställa sig.
Jag kan inte låta bli att notera att Jeff Ahl etiketterar Reinfeldtregeringen som en total katastrof för välfärdsstaten. Jag tror att det här är en åsikt som delas av väldigt många av Sverigedemokraternas kärnväljare.
Då måste jag fråga mig: Varför är Sverigedemokraterna så pigga på att till varje pris stödja en ny moderatledd regering om man betecknar den som en katastrof för välfärdsstaten? På vilket sätt kommer välfärden att förbättras med en moderatledd skattesänkarregering?
Gabriel Wikström (S):
Jag kommer inte att gå in på och bemöta alla de etiketter som Jeff Ahl försöker att klistra på både mig och det socialdemokratiska partiet. Den fråga som vi diskuterar är väldigt viktig.
Det handlar om hur vi ska kunna värna den grundläggande välfärden och tryggheten för människor som saknar ekonomiska resurser och som behöver välfärdsstatens skydd och hjälp på olika sätt. Jag är väldigt upprörd över att vi har en situation där många äldre inte känner att de har råd att betala för tandvårdstjänster och att gå till tandläkaren.
Det är ett stort problem. Men lösningen på det ligger inte i att chockhöja avgifterna för akut sjuka asylsökande eller papperslösa. Det vore oanständigt och att trampa på människovärdet. Men det är också, vilket borde intressera Sverigedemokraterna om de har ett intresse av att få plus och minus att gå ihop, inte särskilt mycket pengar.
De pengarna i sig skulle inte täcka upp för att ge ett bättre stöd till äldre fattigpensionärer. I stället måste krafterna inriktas på att förbättra situationen för dem som har små ekonomiska marginaler. Man ska kunna gå till tandläkaren och kunna få den vård som man förtjänar.
Det är där vi måste sätta in politikens verktyg och inte i att trampa på dem som redan har det svårt i samhället. Det handlar snarare om att kunna höja de grupper som behöver samhällets stöd och insatser. Om Sverigedemokraterna på allvar vore intresserade av just detta är det också om detta som debatten borde handla.
Gabriel Wikström (S):
Jag tror, precis som interpellanten, att det är väldigt viktigt att utbyta internationella erfarenheter på detta område. Vi ser nämligen en ökning av den psykiska ohälsan i en lång rad länder världen över. Jag har som minister gjort flera resor, och på flera av dem har ett tydligt tema varit att just diskutera psykisk ohälsa, vilka åtgärder som vidtas i det aktuella landet och vad Sverige skulle kunna lära från det.
Detta har inte i första hand varit aktuellt på mina resor till de nordiska länderna, men däremot pågår sedan länge ett arbete, inte minst i Nordiska rådets regi, med att se på vilka sätt man kan utbyta erfarenheter på hälsoområdet. Det är helt klart intressant att se vad Danmark och Norge, men också Finland och Island, gör på området psykisk hälsa eftersom de länderna är så pass lika Sverige.
Eftersom vi är så pass lika i Norden finns det dock ibland en tendens att blunda för de skillnader som finns. En skillnad som jag tycker mig se gäller vårdstrukturen. Sverige har väldigt goda resultat i hälso- och sjukvården, men vi har också en vårdstruktur som skiljer sig från inte minst den i Danmark och Norge.
Den skillnaden tror jag inte spelar särskilt stor roll när det gäller den somatiska vården, men när det gäller den psykiatriska vården kan den ha spelat roll. En nackdel vi ser med det svenska sättet att organisera den psykiatriska vården är nämligen att den är alltför fragmentiserad.
Vi har kanske haft lite för stort fokus på enbart den specialiserade psykiatriska vården och inte sett över de tidiga insatserna och det förebyggande arbetet.
När det gäller att upptäcka psykisk ohälsa tidigt, eller att komma i kontakt med barn och unga som bär på självmordstankar, är det minst lika viktigt, tror jag, vad man gör i de tidiga insatserna men även att det finns en bred medvetenhet i hela samhället.
Därför är en av huvudpunkterna i regeringens nya strategi för psykisk ohälsa just att bygga upp tidiga insatser och se till att det, när man söker vård på till exempel en vårdcentral eller kommer i kontakt med en ungdomsmottagning eller med elevhälsan, ska finnas en hög medvetenhet om psykisk ohälsa i allmänhet. Men man ska också kunna få hjälp, särskilt om man har en svårare form av psykisk ohälsa.
I dag ser vi som sagt att den här hjälpen och det här stödet är starkt beroende av var i landet man bor. I det här syftet har regeringen ingått en överenskommelse med Sveriges Kommuner och Landsting. En del av överenskommelsen är att inrätta så kallade psykiatricentrum över hela landet.
De här centrumens roll ska vara att sprida kunskap och erfarenhet och bidra till uppbyggnaden av första linjens psykiatri, framför allt genom att stärka vårdcentraler. Det kan också handla om andra inrättningar. Det var det här jag refererade till i mitt interpellationssvar. Vi behöver nu fokusera på att bygga långsiktigt hållbara strukturer. Vi har haft lite för många projekt.
Många har varit vällovliga, men de har ofta dött ut efter ett par tre år och sedan inte resulterat i någon långsiktig förändring. Vi behöver nu vända på perspektivet och fokusera just på de långsiktiga strukturerna.
Gabriel Wikström (S):
Det är sant att vi har alldeles för långa väntetider i en stor del av barn- och ungdomspsykiatrin. När det gäller väntetider till neuropsykiatrisk utredning, som interpellanten refererar till, skulle jag dock vilja hävda att det många gånger beror på att det kommer helt andra krav från skolan och föräldrar.
Det har blivit något av en sanning hos många föräldrar men också hos många skolledare att man behöver ha någon form av utredning i botten för att kunna få särskilt stöd i skolan. Det här är felaktigt. En elev utan utredning ska också kunna få särskilt stöd om den har behov av det. Men som sagt tror man många gånger att det behövs en utredning, och då söker man sig ofta till den specialiserade barn- och ungdomspsykiatrin.
Det här tycker jag är ett tydligt exempel på hur händelser och trender utanför psykiatrins kontroll påverkar sådant som väntetider och statistik. Det är därför det är så viktigt att vi har en utbyggd samverkan mellan olika aktörer.
En annan anledning till att det är viktigt att ha denna samverkan mellan olika aktörer är att det inte alltid är så lätt att upptäcka psykisk ohälsa, dels därför att det finns en låg medvetandegrad om problemet, dels därför att det fortfarande finns ett kraftigt stigma som gör att man inte vågar prata om psykisk ohälsa - varken de som lider av det eller nära anhöriga, vänner, bekanta och så vidare.
Om man ska upptäcka psykisk ohälsa räcker det därmed inte med att bara rusta vården. Man måste också sprida kunskap och öka medvetandegraden i skolan, på arbetsplatser, i idrottsföreningar med mera. Det är här behovet av en utökad samverkan kommer in.
Genom att stärka vården och inte minst den första linjens insatser, som vi ofta hittar i primärvården, tror jag också att man kan bidra till att sprida kunskap och medvetenhet till andra sektorer.
Genom att göra detta - genom att upptäcka psykisk ohälsa tidigare eller för den delen förebygga den, så att människor aldrig behöver må dåligt - kan vi också få ett minskat tryck på den specialiserade psykiatrin, så att den blir till för enbart dem som mår riktigt dåligt och verkligen är i behov av specialiserad psykiatri.
Tyvärr tror jag att det är så att väldigt många som har hamnat hos till exempel BUP kanske aldrig hade hamnat där om de hade fått hjälp mycket tidigare. Det är det som den här regeringen nu försöker rätta till genom det fokus vi har på tidiga insatser.
Gabriel Wikström (S):
Jag tycker att vi gör precis det som Dennis Dioukarev efterfrågar, det vill säga fokuserar på hur vi ska kunna öka tillgängligheten, korta köerna och förbättra barn- och ungdomspsykiatrin. Men för att kunna göra detta kan man inte bara fokusera på BUP i sig, utan man måste titta på hela kedjan av händelser som leder fram till att ett barn eller en ungdom hamnar hos BUP. Då är det som sagt många gånger så att man inte har fått hjälp och stöd tidigt.
Man kanske inte heller har varit föremål för några förebyggande insatser, utan har utvecklat psykisk ohälsa av olika skäl. Man har inte kunnat få hjälp någonstans i ett tidigt skede. Den psykiska ohälsan har därmed förvärrats tills man blivit tvungen att söka sig till BUP.
Att bara fokusera på att förbättra barn- och ungdomspsykiatrin riskerar att bli som att hälla vatten i en läckande hink - man fortsätter att hälla vatten, men så länge hinken läcker kommer man aldrig åt grundproblemet. Därför måste vi samtidigt som vi gör insatser inom BUP också koncentrera oss mer på tidiga insatser.
Målet för både mig och Dennis Dioukarev måste ju vara att färre utvecklar någon form av psykisk ohälsa över huvud taget.
Gabriel Wikström (S):
Edward Riedl har frågat mig om jag är beredd att ta ett lagstiftningsinitiativ eller vidta andra åtgärder för att möjliggöra försäljning av alkohol från gårdar såsom ombud för Systembolaget. Såvitt jag kan se har en lokal och småskalig alkoholproducent inget att vinna på en sådan ordning, eftersom ombudens uppgift är att ta emot beställningar från konsumenter för att sedan vidarebefordra beställningarna till Systembolaget, som i sin tur skickar beställda varor till ombuden för utlämning till konsumenterna.
Man kan även beställa varorna direkt hos Systembolaget och hämta ut dem hos närmaste ombud. Ombuden får alltså bara förvara alkoholdrycker som konsumenter tidigare har beställt. Om ett ombud skulle få lagerhålla varor för direktförsäljning, som det skulle innebära med den modell som Edward Riedl föreslår, blir det i stället fråga om detaljhandel till konsument. En sådan ordning skulle strida mot detaljhandelsmonopolet, och därför är något sådant initiativ inte aktuellt.
Det finns i dag ett stort intresse för det hantverksmässiga och småskaliga hos svenska konsumenter. Den här utvecklingen märks också i ökat intresse för de lokala och småskaliga drycker som Systembolaget säljer. För att möta denna ökade efterfrågan har bolaget utvecklat nya tillvägagångssätt i sin hantering av lokala och småskaliga artiklar och förbättrat både produktinformationen och kvalitetskontrollen.
Systembolaget ser också att antalet leverantörer till Systembolagets lokala och småskaliga sortiment har ökat. Det första halvåret 2016 levererade drygt 200 lokala och småskaliga producenter sina produkter till Systembolaget. Avslutningsvis vill jag säga att det finns ett stort förtroende för Systembolaget hos befolkningen. Kunderna har aldrig varit nöjdare med Systembolagets service. 76 procent stöder Systembolagets ensamrätt. Det visar att Systembolaget sköter sitt uppdrag väl.
Jag och regeringen har tydligt tagit ställning för att bedriva en alkoholpolitik som säkerställer förtroendet och legitimiteten för Systembolaget.
Gabriel Wikström (S):
Det blir lite av en favorit i repris eftersom jag och Edward Riedl har debatterat detta förut.
För att börja med folkhälsan och huruvida småskalig gårdsproduktion och försäljning av det man producerar på gården direkt hotar folkhälsan är svaret att de små kvantiteter det handlar om, kanske 1 000 liter alkohol per år, inte är ett direkt hot mot folkhälsan i Sverige. Däremot utgör det ett mycket stort indirekt hot.
En etablering av en småskalig försäljning skulle innebära att monopolet utmanas. Ett monopol betyder att man har en ensamrätt att sälja någonting. I det här fallet har Systembolaget ensamrätt att sälja den mesta av alkoholen som ska konsumeras någon annanstans i Sverige.
Man har de facto brutit monopolet så fort man öppnar någonting som liknar en annan typ av försäljningsställen än dem som Systembolaget har. För att då inte verka diskriminerande mot andra företag i till exempel andra EU-länder måste man också tillåta dem att öppna till exempel vin- eller ölbutiker.
Det är detta som har gjort att jag och regeringen kommit fram till slutsatsen att vi inte vill pröva frågan om gårdsförsäljning. Vi vill inte göra någonting som kan hota monopolet eftersom det är själva grundbulten i den svenska alkoholpolitiken.
Det är med stor sannolikhet en stor förklaring till att alkoholkonsumtionen har sjunkit under ett stort antal år inte minst bland ungdomar och till att den svenska alkoholpolitiken på många sätt är väldigt lyckad särskilt i jämförelse med en hel del andra länder. När det gäller möjligheten att förena ett alkoholmonopol med gårdsförsäljning i andra länder lyfts ofta Finland upp som exempel.
Då ska man komma ihåg att Finland förhandlade fram ett undantag i samband med att man gick med i Europeiska unionen. Det undantaget har framför allt, och framför allt i början, handlat om att tillåta drycker som är producerade på bär och örter som är typiska för att växa norr om den 60:e breddgraden.
Det har alltså inte primärt handlat om vin eller för den delen öl utan om andra typiska drycker. Det är någonting helt annat än det som Edward Riedl efterfrågar. Detta förhandlades fram i samband med hela EU-förhandlingen då det fanns ett helt annat fönster av möjligheter att göra den här typen av speciallösningar.
Jag skulle i stället vilja peka på, som jag också gjorde i mitt interpellationssvar, att vi inom ramen för Systembolagets ensamrätt har möjlighet att lyfta fram lokalproducerat öl, vin och andra drycker.
Här har Systembolaget genomgått ett stort utvecklingsarbete där man har ett mycket ingående samarbete med väldigt många lokalproducenter och därmed också lyfter fram det lokalproducerade på ett helt annat sätt än vad man gjorde för bara några år sedan. Det tycker jag är en rimlig kompromiss.
Man fortsätter att värna Systembolagets ensamrätt och utmanar den inte på något sätt men tillser ändå att lokala producenter av öl, vin och andra drycker kan få marknadsföra sig och sälja via Systembolaget. Det tycker jag är bra.
Gabriel Wikström (S):
Jag kan egentligen bara upprepa vad jag sa i mitt tidigare inlägg: Det är inte så att en småskalig gårdsförsäljning i sig skulle utgöra några allvarliga hot mot folkhälsan. Men det skulle utgöra stora indirekta hot i och med att det hotar Systembolagets ensamrätt. När man etablerar fler försäljningskanaler kan man inte göra det bara för svenska småskaliga producenter av vin, öl eller cider.
Då måste man, med tanke på den hårda antidiskrimineringslagstiftning som EU har, också öppna upp för andra typer av försäljare. Det kan till exempel vara stora vingårdar från övriga Europa. Därför är hela utgångspunkten att skydda Systembolagets ensamrätt.
Vi tror att det är en av de viktigaste grundbultarna i den svenska alkoholpolitiken och en av de viktigaste förklaringarna till att alkoholkonsumtionen nu sjunker, inte minst bland unga.
Min utgångspunkt är i stället att vi ska ha ett starkt systembolag som kan vara lyhört inte minst för små lokala producenter och därmed i samarbete med dem se till att kunna erbjuda olika typer av lokalproducerade produkter på ett rimligt sätt inom monopolets ram till konsumenter i Sverige.
Att utmana monopolet på det sätt som Edward Riedl föreslår är inte jag och regeringen beredda att göra. Det tror vi allvarligt skulle hota just folkhälsan.
Gabriel Wikström (S):
Edward Riedl efterfrågar att vi ska pröva att införa någon typ av gårdsförsäljning. Frågan har prövats, inte minst i en utredning som presenterade sitt slutbetänkande 2014. Där konstaterades att det inte är möjligt att tillåta gårdsförsäljning enbart för svenska lokala producenter utan att också tillåta det för andra typer av företag från övriga Europa.
Det är på grundval av denna utredning som regeringen bestämde sig för att inte gå vidare med försök med gårdsförsäljning. Vi är rädda för att det hotar monopolet och därmed rädda för att de stora framsteg som har gjorts när det gäller en förbättrad alkoholkonsumtion och därmed en förbättrad folkhälsa skulle omintetgöras.
Edward Riedl hänvisar återigen till hur man har gjort i andra EU-länder, där man har lyckats kombinera ett alkoholmonopol med att tillåta gårdsförsäljning. Jag kan bara återigen upprepa vad jag har sagt tidigare: Låt oss ta exemplet Finland. Där fick man ett undantag vid EU-inträdet. Sverige har varit med i EU i snart 22 år.
Det är inte möjligt för oss att få ett undantag efter så lång tid på de villkor som Finland hade vid sitt inträde. Jag tror också att det vore en återvändsgränd att nu försöka göra detta. I stället hoppas jag att Systembolaget fortsätter att utveckla sitt nära samarbete med lokala producenter i Sverige så att man kan erbjuda deras produkter i sina butiker och i beställningssortimentet.
Jag hoppas att vi med olika insatser, inte minst från regeringens sida, kan stärka Systembolaget så att man fortsätter att åtnjuta det höga förtroende som man har hos svenska folket och fortsätter att få bra kundbetyg.
Gabriel Wikström (S):
Edward Riedl har frågat mig om jag har för avsikt att stödja en ansökan om vinter-OS i Stockholm/Åre 2026, och i så fall av vilka skäl. Det pågår ett arbete inom Stockholms kommun och andra berörda kommuner tillsammans med svensk idrottsrörelse med att närmare studera förutsättningarna för att ansöka om och att arrangera vinter-OS och Paralympics i Sverige 2026.
Svensk idrott är regelbundet värd för många internationella idrottsevenemang - idrottsevenemang som bidrar till sysselsättning och även ökat idrottsintresse, inte minst bland barn och unga. Riksdagen har vid flera tillfällen tydligt uttryckt sig positiv till att internationella idrottsevenemang förläggs till vårt land. En grundlig undersökning av förutsättningarna för att ansöka om och genomföra ett vinter-OS och Paralympics 2026 ger möjlighet att närmare bedöma om arrangemangen kan genomföras på ett ansvarsfullt sätt.
Det är i första hand berörda kommuner och idrottsrörelsen som har att ta ställning till om de bedömer att rätt förutsättningar finns för att ansöka. När det gäller säkerhetsfrågor kopplade till detta finns det ingen framställning till regeringen, och jag kan därför inte uttala mig i frågan. Jag följer det arbete som nu pågår med att undersöka förutsättningarna för att ansöka om att arrangera vinter-OS och Paralympics 2026.
Gabriel Wikström (S):
Svaret på Edward Riedls fråga huruvida jag tycker att det är önskvärt att arrangera ett vinter-OS 2026 eller inte är att det beror på. Det beror på vilken sorts arrangemang man tänker sig.
När det gäller huruvida regeringen kommer att ta ställning för eller emot en ansökan är det naturligtvis någonting som varken jag eller regeringen kan svara på förrän vi har fått ett underlag på vårt bord som beskriver just vilken sorts OS som man vill arrangera i det här landet.
Stockholms stad och idrottsrörelsen har ännu inte tagit något beslut, och man har ännu inte kommit in med någon begäran eller några önskemål till staten om vad staten borde göra och bidra med vid ett sådant arrangemang. Jag är alltså mycket positiv till att idén diskuteras. Jag tror att det kan finnas stora fördelar, men innan vi har någon som helst formell begäran på vårt bord kan regeringen varken säga bu eller bä.