Anders Borg (M):
Låt oss föra diskussionen om skillnaderna mellan dem som har mycket och dem som har lite i svensk ekonomi. Mellan 1997 och 2006 ökade förmögenhetskoncentrationen. Den mäter vi i termer av hur mycket topp 1 procent i Sverige äger. Den ökade under de här åren från 20 till 25 procent. Det är en 25-procentig ökning under det socialdemokratiska regeringsinnehavet.
Lönespridningen mäter vi i hur mycket decilgrupp 5 tjänar i relation till decilgrupp 9. Det var 1,46 år 1997 och 1,57 år 2006, det vill säga att löneskillnaderna ökade med 8 procent. Den allmänna inkomstspridningen mäter vi normalt sett med den så kallade Gini-koefficienten. Det är ett komplext mått för att bedöma skevheten i inkomsterna.
Den var 0,24 år 1997 och hade stigit till 0,28 år 2006. Det är en ökning med 15 procent. På en lång rad punkter kan vi alltså se att skillnaderna i svensk ekonomi har ökat. Vad beror det på? Ja, det har olika forskare tittat på. Bland annat har det gjorts en studie av den mycket erkända NBER i USA i samarbete med SNS.
Där konstaterar man att den jämna inkomstfördelningen i Sverige har byggt på flera komponenter - ett välfungerande utbildningssystem, starka fackliga organisationer och ett högt arbetskraftsuttagande. Det som har hänt under slutet av 1990-talet och 2000-talets början är att när utanförskapet har ökat har också skillnaderna mellan dem som har arbete och som inte har arbete ökat.
Man kan aldrig kompensera för vad utanförskapet betyder med olika bidragssystem. Det beror på att för dem som arbetar stiger produktiviteten, kompetensen ökar och man gör en lönekarriär. Man kan aldrig kompensera det med olika typer av bidragsinkomster. Det är därför man aldrig kan skilja frågan om hur fördelningen ser ut i samhället från frågan hur många som arbetar.
Arbetslinjen är kärnan i fördelningspolitiken i ett välfungerande välfärdssamhälle. Monica Green talar om soliga dagar. Vad är det som bestämmer arbetslöshet och sysselsättning när vi inte tittar på bara soliga dagar utan tittar på soliga, molniga, regniga, stormiga och igen soliga dagar, alltså den normala cykeln i ekonomin? Jo, det är hur många som anser att de vill delta i arbetskraften och har möjligheter att delta i arbetskraften.
Det hänger ihop med hur väl utbildningssystemet fungerar och hur man får ut människor på arbetsmarknaden som har en god kompetens. Det hänger ihop med hur mycket det lönar sig att arbeta. Det är en komponent. En annan komponent är hur det fungerar med lönebildning och arbetslöshet. Där är till exempel skatter och arbetslöshetsförsäkring bekymmersamma.
Det Monica Green säger sig vilja göra med höjd a-kassa, med höjda skatter och försämringar i kvaliteten i utbildningssystemet är naturligtvis att gradvis rulla tillbaka det som vi har gjort för att stärka arbetslinjen. När de soliga dagarna kommer tillbaka vet vi vad som kommer att hända, för vi har sett det förut. Då blir det som det var 2002, 2003 och 2004, det vill säga att tillväxten är stark, men svensk ekonomi förmår inte att generera tillräckligt många jobb.
Vi kommer med den typen av politik att för varje lågkonjunktur etablera oss med lägre sysselsättning och större utanförskap. Det är det som är skillnaden. Vi vill återupprätta arbetslinjen. Socialdemokraterna och vänsterblocket vill avveckla arbetslinjen. Hur minskar man skillnaderna då? Har vi förändrat skatterna så att de inte längre omfördelar? Det är inte sant. Värnskatten är fortfarande 55 procent.
Vad som däremot har hänt är att man kan tjäna betydande inkomster när man går in på arbetsmarknaden, till exempel jobba halvtid, utan att betala någon större skatt. Då handlar det om att betala 10, 12 eller 13 procent i genomsnitt - alltså en väsentligt lägre skatt, en väsentligt starkare omfördelning. Vi har satsat på välfärden, som gör att alla oavsett inkomst kan få tillgång till en bra utbildning och annat som lägger grunden för en stark förankring på arbetsmarknaden.