KBLab/rixvox huggingface dataset:
Kerstin Nilsson (S):
Jag tackar arbetsmarknadsministern för svaret. Men när ministern säger att arbetsmiljöfrågorna har hög prioritet tycker jag att det klingar lite falskt. När ministern säger att det inte bara handlar om hur mycket resurser, alltså pengar, som satsas utan också om hur resurserna används håller jag med henne - men bara delvis.
Det är väl självklart att varje satsad krona ska användas effektivt. Självfallet ska Arbetsmiljöverket precis som alla andra myndigheter ständigt jobba för att bli så bra och effektiva som möjligt. Sedan hörde jag att ministern stolt sade att Arbetsmiljöverket sedan 2007 har effektiviserat sin verksamhet och sänkt sina driftskostnader väsentligt. Ja, men hade de något val?
Mindre pengar in ger mindre pengar ut hur man än räknar. Men det finns en gräns för när de minskade anslagen får negativ effekt på verksamheterna. Den gränsen har nåtts, och värre blir det. Arbetsmiljöverket har för små och alltmer krympande resurser. Specialistkompetens riskerar att försvinna när allt ska plattas ned och alla ska göra allt.
ILO rekommenderar att det finns en arbetsmiljöinspektör på 10 000 anställda. Vi har en på 17 000. För ett tag sedan hörde jag arbetsmiljöinspektörer be och tigga sina kolleger som var på väg att gå i pension: Stanna! I dag måste tre pensionärer gå innan man får en ny inspektör.
Det får mig att undra hur arbetsmiljöinspektörerna har det med sin egen arbetsmiljö. När ska vi börja med utbrändhet och sjukskrivningar i den gruppen? Inspektionerna har minskat, och verket har svårt att följa upp sina förelägganden och beslut. Skyddsombuden har fått ta en allt större roll, som de ofta inte är utbildade för.
Vi vet också att det saknas villiga skyddsombud på många arbetsplatser. Det är inte enkelt att vara skyddsombud. Det kan få konsekvenser hos vissa arbetsgivare när man jobbar som skyddsombud eller har ett fackligt uppdrag. I tidningen Arbetet, som jag har med mig här, kunde vi nyligen läsa att skyddsombuden inte får den uppbackning de behöver.
Metall säger: Arbetsmiljöverket har i dag gått från sin tidigare tillsynsverksamhet till att bli en informationsmyndighet. Byggnads säger: Det stöd som de regionala skyddsombuden har haft från verket har försämrats, och förtroendet för myndigheten har minskat. Här står också om arbetsgivare som skrattar år skyddsombuden när de "hotar" med Arbetsmiljöverket.
För mig handlar effektivisering inte om minskade resurser utan om hur man med befintliga resurser ska kunna göra ett ännu bättre arbetsmiljöarbete. Ministern säger att vi ska komma ihåg att Sverige i en internationell jämförelse ligger väl till när det gäller arbetsmiljö. Det är väl bra, men ska vi nöja oss med det? Är det ett svar vi ska ge till dem som skadar sig på eller blir sjuka på jobbet?
Vi ligger bra till - ska vi säga så? Är det att ha hög prioritet? Vad menar ministern egentligen med att fortsatta ansträngningar måste göras för att minska riskerna? Vad är det som ska eller, rättare sagt, kan göras med minskade resurser och anslag?
Kerstin Nilsson (S):
Företagshälsovården är en viktig och stor del av arbetsmiljöarbetet. Företagshälsovården har två huvuduppgifter. Man ska jobba med förebyggande arbete på arbetsplatserna. Man ska vara ett kompetensstöd till arbetsgivarna. Det handlar om ergonomi, kemiska hälsorisker och alltmer också om den psykiska arbetsmiljön.
Man ska bidra till att arbetsuppgifterna anpassas till individens förutsättningar och till rehabilitering. Den bästa rehabiliteringen är dock den som aldrig behövs. Många företag och anställda saknar i dag företagshälsovård, och täckningen har minskat. Det är bara 66 procent av alla som är anslutna till företagshälsovården.
En tredjedel har en bra företagshälsovård, och en tredjedel har företagshälsovård bara till namnet. En tredjedel har ingen företagshälsovård alls. Det är dålig täckning där riskerna finns, främst de nya riskerna. Det handlar om småföretag, visstidsanställningar, bemanningsföretag och om det gränslösa arbetslivet, som man tar med sig hem.
Det är stress, utbrändhet och psykisk ohälsa. Nu har regeringen valt att skära ned stödet till företagshälsovården med över 300 miljoner, och detta sker samtidigt som vi ser att sjuktalen ökar. Företagshälsovården hade redan tidigare problem med lönsamheten. Man har inte fått konkurrera med kvalitet utan med lägsta bud. Det har därför blivit mindre fortbildning och kompetensutveckling.
När det gäller företagshälsovården konstaterar ministern att det bidrag som var sökbart för företagshälsovården utnyttjades dåligt. Ministern menar att arbetsgivarna därmed inte fått stöd för att vidta åtgärder och arbetsplatsnära rehabiliteringsinsatser. Vad menar ministern med att de inte fått stöd?
Är det inte så att arbetsgivarna inte har utnyttjat möjligheterna, att de inte själva har krävt detta och att de inte har anlitat företagshälsovården? Om nu inte arbetsgivarna har anlitat företagshälsovården tidigare, vad är det som får ministern att tro att arbetsgivarna kommer att bli bättre för att de kan ansöka om pengar direkt? Det är pengar som de kan köpa olika tjänster för på en alltmer kunskapsmässigt och smalsynt urholkad arbetsmarknad.
Företagshälsovårdens styrka ligger ju i dess bredd och framför allt dess långsiktiga arbete. Till Katarina Brännström vill jag säga: Ja, det är möjligt att Katarina Brännström tittar, men hon ser inte. Katarina Brännström hör, men hon lyssnar inte.
Katarina Brännström är så fast i sin föreställning om hur bra det fungerar att hon verkligen tror att det är sanning. All statistik, alla mätningar, alla rapporter från många fackliga förbund och forskare och att vi socialdemokrater debatterar här i kammaren tycker Katarina Brännström är osanning och fabulering. Ja, vi ser nog olika sanningar.
Men jag tror att vi har mer styrka när vi säger att det inte fungerar.
Kerstin Nilsson (S):
I min interpellation frågar jag också vad ministern avser att göra för att förbättra Arbetsförmedlingens insatser. Det är mycket viktigt. Under senare år har både arbetsmarknadens utveckling och flera politiska reformer bidragit till att förändra förutsättningarna för Arbetsförmedlingen att uppfylla sitt uppdrag. Därför har regeringen beslutat om en översyn av Arbetsförmedlingen.
Så sade ministern. Men jag undrar om alla dessa verktyg och regelförenklingar gjort arbetet lättare, smidigare och mindre byråkratiskt. Tar det mindre tid? Jag håller med om att det behövs en översyn. Men först borde man se över om arbetsmarknadspolitiken fungerar.
Men man beslutar om en översyn eller tillsätter en utredning, som vanligt. När verkligheten inte ser ut som regeringen önskar att den gjorde tillsätts en utredning. I stället för att göra förbättringar här och nu skjuts problemen på framtiden. Och där ute i verkligheten får de arbetssökande och AF-handläggarna fortsätta som tidigare.
Det är många gånger ett spel för gallerierna. Det är hopplösa åtgärder som inte leder till något. Många av de aktiva arbetssökande hos Arbetsförmedlingen väntar i dag på svar på om de får börja en viss utbildning, om de beviljas starta-eget-bidrag eller om de får en praktikplats.
Slutkörda förmedlare försöker göra vad de är ålagda men hinner inte, och korta möten hålls bara för mötenas skull och för en pinne till i statistiken. Vi har också sett hur Arbetsförmedlingen tidigare har skickat tillbaka pengar som inte har använts för att man inte har hunnit med. Jag har tyvärr inte koll på hur det är nu, och jag hoppas att alla slantar används på bästa sätt och inget skickas tillbaka.
Jag frågar än en gång arbetsmarknadsministern. Vad kan göras nu för att förbättra Arbetsförmedlingens möjligheter att vara en myndighet som hjälper människor till arbete i stället för att lägga så mycket kraft på att vara en kontrollmyndighet?
Kerstin Nilsson (S):
Jag har inga betänkligheter när det gäller att se över våra myndigheter. Det är nog någonting som vi måste göra ständigt och återkommande. Vi var tidigare inne på regelverk, och det är många som vittnar om konstiga regelverk, meningslösa möten och meningslösa insatser. Men det var ju i går. Det kanske är bättre i dag. Ibland blir det dock riktigt konstigt, och nu ska jag ta ett litet exempel.
Jag vill att ministern lyssnar noga, för jag kommer med en följdfråga sedan. Jag läste om en kvinna som har tre deltidsjobb, och ofta jobbar hon kvällar och helger. Men inkomsterna från deltidsjobben är så små att hon inte kan försörja sig.
Hon får därför komplettering via Försäkringskassan, och för att få det ska hon delta i åtgärder via Arbetsförmedlingen. Det är inget konstigt i sig, men någonstans har det sunda förnuftet försvunnit. Det får nämligen till följd att hon vissa dagar deltar i åtgärder på dagtid mellan 9 och 16.
Därefter går hon till sitt ena deltidsjobb och jobbar då kanske 16.30-21. Hennes arbetsdagar är tio timmar. Vi kan dra det lite längre och anta att hon bara får arbete på lördagar och söndagar. Om hon deltar i Arbetsförmedlingens åtgärder fem dagar i veckan är hon i gång sju dagar i veckan. Det är väl inte acceptabelt?
Jag kan bara hoppas att hon inte är ensamstående småbarnsförälder. Jag och säkert kvinnan som befinner sig i den här situationen samt hennes handläggare på Arbetsförmedlingen vill gärna höra ministerns kommentarer till det jag nyss beskrev.
Kerstin Nilsson (S):
Jag tackar statsrådet för svaret. Vi lever och arbetar i dag i ett 24-timmarssamhälle, och då måste även barnomsorgen hänga med. Trots ökningen matchar tillgången på barnomsorg under så kallad ob-tid inte det behov som finns.
Enligt en LO-rapport från 2012 uppger var fjärde förälder att de inte kan arbeta heltid på grund av förskolans öppettider. Det är problem som vi måste ta på allvar. I vårt samhälle måste föräldrar, både sammanboende och ensamstående, kunna arbeta heltid om de vill.
Därför måste förskolan erbjuda verksamhet som föräldrarna känner sig trygga med och ha öppettider som matchar föräldrarnas arbetstider. Enligt Statistiska centralbyrån arbetar nästan 40 procent av löntagarna på kvällar, nätter eller helger, och det är en siffra som stiger.
Samtidigt saknar över hundra av landets kommuner barnomsorg på obekväm arbetstid, trots att skollagen fastslår att de ska sträva efter att erbjuda det. Riksdagen har drivit på regeringen att införa ett stimulansbidrag så att kommunerna i ökad utsträckning kan erbjuda barnomsorg på kvällar, nätter och helger - något som de borgerliga partierna tidigare röstat emot.
Men efter hemställan från riksdagen har regeringen infört ett mycket litet statsbidrag för att stimulera kommunerna att i ökad utsträckning erbjuda barnomsorg på kvällar, nätter och helger. Det är otillräckligt. Vi ser ett behov av större medel för att denna verksamhet ska komma till stånd i alla kommuner, och på sikt tror vi att denna rätt behöver lagstadgas.
När det gäller den ökning som har skett redovisar statsrådet ett antal siffror. År 2006 var det 116 kommuner som erbjöd omsorg på obekväm arbetstid. År 2013 var det 168 kommuner. Det är ju en ökning med 52 kommuner på sju år. Bryter vi ned det så är det sju och en halv kommun per år.
År 2014 ökade antalet som sökt med tre kommuner. Av Sveriges 290 kommuner är det 119 som ännu inte erbjuder barnomsorg på ob-tid. Fru talman! Låt oss titta lite närmare på dessa siffror. Räknar vi med sju nya kommuner per år skulle det ta 17 år innan alla Sveriges kommuner har barnomsorg på ob-tid.
Låt mig spekulera lite: I vissa kommuner kommer då de barn som föds i år att få barnomsorg på kväll, natt eller helg först när de är mogna att gå ut i vuxenlivet. Ja, jag raljerar, för naturligtvis kommer dessa barn inte att behöva barnomsorg då. Låt mig spekulera lite till: Blir det tre nya kommuner per år skulle dagens barn hinna bli 39 år.
Men det är klart, då har de barnomsorg till sina egna barn. På min fråga om vilka åtgärder statsrådet tänker vidta för att fler kommuner ska erbjuda barnomsorg på obekväm arbetstid fick jag svaret att inga ytterligare åtgärder kommer att vidtas och att statsrådet avvaktar den pågående utvecklingen. Tycker statsrådet att en ökning med tre kommuner på ett år är en utveckling?
Kerstin Nilsson (S):
Hur många barn som finns i barnomsorg på obekväm tid är det kanske inte helt lätt att få fram. Men något som jag vet är att det finns ett stort mörkertal när det gäller hur många barn som har behovet. Om min kommun inte erbjuder nattis eller kvällis står jag förmodligen inte heller i kö. Man köar ju inte till någonting som inte finns.
Vi vet alltså inte hur stort mörkertalet är. När allt fler verksamheter kräver bemanning dygnet runt ökar behovet av barnomsorg. Samtidigt som arbetslösheten är hög måste ensamstående ibland tacka nej till arbete för att de inte får ihop barnomsorgen.
Det är inte alltid man kan ordna det med släkt och vänner eller mor- och farföräldrar. Släkten kanske inte finns i närheten, för jakten på jobb kan ha inneburit att ensamstående föräldrar har tvingats bryta upp sitt liv och kontaktnät och flytta till en helt ny ort. En modern förskola ska vara öppen och tillgänglig när föräldrarna behöver arbeta.
Vi socialdemokrater är beredda att lagstifta om kommunernas skyldighet att erbjuda barnomsorg på kvällar och nätter. Genom nattis tar vi till vara människors vilja att arbeta samtidigt som barnen får en trygg omsorg under tiden.
Utvecklingen av denna omsorg behöver också följas noga och verksamheten kvalitetssäkras. Vill vi ha ett samhälle som tillhandahåller service som sjukvård och omsorg dygnet runt måste vi även ansvara för att folk ska kunna tacka ja till de här jobben.
Tycker statsrådet att det är rimligt att människor tvingas tacka nej till arbete på grund av att de inte kan lösa barnomsorgsfrågan?
Kerstin Nilsson (S):
Jag ska inte gå in på den ekonomiska politiken, för där har vi nog inte samma syn. Frågan om barnomsorg på obekväm arbetstid berör många yrkesgrupper, och ofta är det kvinnor inom vård och omsorg och inom serviceyrkena som har det svårast att förena arbetstider med barnomsorgens öppettider.
Det rör alltså i stor utsträckning kvinnor som redan i dag har lägre lön än männen. Tycker inte statsrådet att en bra tillgång till barnomsorg är en av de viktigaste frågorna när det gäller jämställdhet?
Kerstin Nilsson (S):
Jag tackar för svaret, ministern, men jag tycker inte att svaret duger. Bakgrunden till min interpellation är att vi för en tid sedan fick ta del av kommunalarbetarnas artikel om arbetsvillkoren för vikarier. Där framkom att många vikarier får arbeta i 300 dagar och sedan är det stopp.
Anledningen är att många kommuner har satt den gränsen för hur länge en person som saknar utbildning får ha ett vikariat. I vissa kommuner får de jobba kvar om de är i sluttampen av sin utbildning. Men i princip är det stopp, tack och adjö.
En outbildad vikarie duger dag ett, månad två, första halvåret och lite till, men efter 300 dagar duger de inte längre. Man undrar hur de ens kunde duga de 300 dagarna. Jag frågade därför ministern om hon kommer att vidta några åtgärder för att kommunerna ska erbjuda vikarierna utbildning och fortsatt anställning.
Svaret och förklaringarna från ministern är att målet för regeringens politik är full sysselsättning och att regeringen sedan 2006 har genomfört en rad reformer för att stärka arbetslinjen. Ministern säger att sysselsättningen har ökat med 250 000 personer, men då glömmer väl ministern att berätta att Sveriges befolkning faktiskt har ökat mer än sysselsättningen.
Ministern konstaterar också att det finns en arbetsrättslig lagstiftning som reglerar hur länge man får ha ett vikariat innan det övergår i en tillsvidareanställning. Det är en lagstiftning som ska vara ett skydd för arbetstagarna. Visstidsanställningarna har ökat sedan 2007, och inte bara för de outbildade eller bara för vård och omsorg.
Det är samma tendens på andra områden. År 2007 slår den ekonomiska krisen till, men den bidragande orsaken till att visstidsanställningarna har ökat kan nog snarare hänföras till den lagändring som trädde i kraft samma år.
Den lagändringen, som ministern hänvisar till, gjorde det möjligt för arbetsgivarna att stapla olika former av visstidsanställningar på varandra, i princip ett, två, tre eller fyra år - bara det varierar mellan formerna. Jo, det finns regelverk, men det går att laborera med anställningsformerna hipp som happ och hur som helst.
Anställningarna är otrygga, och det är otrygga villkor. Det är utan tvivel så att de otrygga anställningarna har ökat, och de har inte bara ökat utan också blivit mycket längre. Många gånger är det bara deltid. Jag vill fråga ministern: Var det så här regeringen hade tänkt sig att ändringen i den arbetsrättsliga lagstiftningen skulle fungera?
Om så är fallet undrar jag om den nya lagstiftningen snarare är till för att kunna frisera arbetslöshetssiffror än för att se till att människor får jobb i trygga anställningsformer.
Kerstin Nilsson (S):
Det är riktigt att jag i min interpellation nämnde de anställda som bara fick vara kvar i 300 dagar. Men eftersom ministern i sitt andra inlägg gick utanför det direkta svaret tillåter jag mig också att gå lite utanför interpellationens andemening.
Ministern säger att regeringen "sedan 2006 gjort omfattande satsningar på utbildning" och att "målet för regeringens utbildningspolitik är att Sverige ska vara en framstående kunskapsnation där utbildningssystemet präglas av hög kvalitet". Det håller jag med om. Men det är ett svar som egentligen inte har någon förankring i verkligheten.
Är de omfattande satsningar som ministern nämner bara för några? Inte verkar de vara för alla. Under regeringens tid har ju alla former av utbildningssatsningar minskat. Ni började med att dra ned, fortsatte att dra ned och satsade sedan lite. Faktum är att det finns färre utbildningsmöjligheter nu än när ni tillträdde 2006. Låt mig ta några exempel.
Antalet högskoleplatser är visserligen fler, men det är så många fler som söker en utbildning och så många fler som blir nekade. Nu finns det 311 högskoleplatser för 1 000 unga. År 2006 fanns det 365 platser. Det är en minskning. Hur är det med den kommunala vuxenutbildningen?
Har den ökat eller minskat? Hur blir det med yrkesvuxenutbildningen? Har utbildningssatsningarna blivit fler per medborgare? Nej, det kan jag inte se. Då undrar jag om ministern kan se det.
Sedan säger ministern att "regeringen har i vårpropositionen för 2014 presenterat avsikten att genomföra en satsning för ökad kunskap för stärkt arbetskraft". Ja, det känns som att ministern vaknar lite i elfte timmen. Har ministern försovit sig? Är det dags att komma med det nu? Vad har ni gjort de andra åren?
Vi har ständigt sagt att arbetsgivare inte hittar utbildad arbetskraft att anställa. Slutligen: Hur har ministern tänkt sig att alla de vikarier som är outbildade ska få en chans att utbilda sig när ni har dragit ned, och tydligen kommer att dra ned, på utbildningarna framöver?
Kerstin Nilsson (S):
Det är alltså kommunerna och deras utbildning som bär ansvaret, inte ministern och hennes departement. I mitt sista inlägg vill jag belysa alla de olika formerna av visstidsanställning, alltså de som kan staplas på varandra år efter år.
De har faktiskt en hel del negativa konsekvenser, och frågan är om de inte är så många att de överväger det eventuella plus de kan ge. Till exempel har vi den visstidsanställdes ständiga oro över morgondagens inkomst, oron över hur schemat blir i morgon och i övermorgon och oron över om man kan ta ledigt för att åka på läkarbesök med sitt barn - eller något annat. Det är saker som medför sådan oro att det blir till sjukdom.
Det blir ohälsa. Tänk också på den fast anställda personalstyrkan, som ständigt ska mötas av nya arbetskamrater och lära upp dem. Man jobbar kanske dessutom i verksamheter där tryggheten i arbetslaget är väldigt viktig. Hur är det då med arbetsmiljön - blir den bättre eller sämre?
Får de tillfälligt anställda gå arbetsrelaterade utbildningar och utvecklas? Hur är det med vårdtagarens eller brukarens möte med alla nya ansikten hos vårdarna? Hur är det med kvaliteten? Tror ministern att alla dessa tidsbegränsade anställningsformer gör verksamheterna och arbetsmiljön bättre?
Och, slutligen: Hur påverkar detta jämställdheten i arbetslivet?
Kerstin Nilsson (S):
Min interpellation till arbetsmarknadsministern gäller de personer som av Arbetsförmedlingen bedöms ha ett funktionshinder på arbetsmarknaden. För 20 år sedan var det 10 procent av de arbetssökande som klassades med en kod för arbetshinder. I dag är det 25 procent. Det är en betydande ökning. Det finns flera förklaringar. Den ena är att arbetslivet i dag ställer ökade krav.
En annan förklaring kan vara att det är en direkt följd av att många har utförsäkrats ur sjukförsäkringen och nu går rundgång i Arbetsförmedlingens system med sina dokumenterade medicinska arbetshinder. I en artikel i våras i tidskriften Arbetsmarknad & Arbetsliv beskrivs det bedömningsarbete som ligger till grund för funktionsnedsättningskoden.
Två arbetslivsforskare har intervjuat specialister inom Arbetsförmedlingen, specialister som just arbetar med funktionshinderskodning. Deras analys ger en tredje förklaring till varför antalet personer med funktionshinderskod ökar. Det visar sig att allt fler arbetssökande får en kod som står för ett socialmedicinskt funktionshinder.
Det är en kod som egentligen inte finns enligt WHO:s internationella funktionshinderslista. Det har man själv skapat på Arbetsmarknadsverket för att kunna hjälpa allt fler att ta del av de öronmärkta pengar som går till människor med funktionshinder som medför nedsatt arbetsförmåga. Det kan gälla lönebidrag, lönestöd och andra skyddade anställningar.
Jag förstår verkligen att man gör så. Men det som bedöms vara ett socialmedicinskt hinder på arbetsmarknaden går numera mycket utanför vad vi anser att det egentligen är. Alkohol, missbruk och stora brister i den sociala kompetensen har vi köpt under lång tid.
Men problemet är att det nu är saker som att ha ett avvikande utseende, att man är lite mysko, överviktig, piercad och så vidare. Är man på något sätt synligt olik den stora massan kan man numera få funktionshinderskod.
Det handlar inte längre om sjukdomar eller skador som bedöms påverka arbetsförmågan och möjligheten till arbete. Det får mig att undra vem eller vad det är som sätter normen för normalitet. Naturligtvis har arbetsgivaren en stor del i det, och tyvärr har vi medmänniskor också det.
I allt tuffare tider i kombination med en arbetsmarknadspolitik som inte fungerar är det naturligt att arbetsgivare vill ha dem som förutom att de har rätt yrkeskompetens kan jobba i 120 och är flexibla och användbara i många andra sysslor. Allt fler hamnar alltså utanför.
Min fråga till ministern är: Tycker ministern verkligen att de åtgärder och resurser som står till buds räcker för att stötta individer som står utanför och knackar på dörren till arbetsmarknaden?