Ali Esbati (V):
Utgångspunkten för dagens debatt är regeringens proposition Skärpta åtgärder mot missbruk av tidsbegränsade anställningar . Det är en proposition som gör ganska beskedliga förändringar i arbetsgivarens möjligheter att stapla visstidsanställningar på varandra och därmed ha arbetstagare i osäkra anställningsformer under lång tid.
Utgångspunkten för propositionen är förstås att de svenska reglerna för skydd mot osäkra anställningsformer har varit så svaga, sett från arbetstagarens perspektiv, att till och med EU-kommissionen har bedömt det som problematiskt. Och då vet man i de här sammanhangen att det är illa. Ändå drog den tidigare regeringen den här frågan i långbänk.
Medan man i många andra situationer var väldigt följsam mot EU-systemet ville man inte riktigt hantera de här propåerna gällande grundläggande arbetsrätt. Nu hanterar den här regeringen frågan, och det är bra. Jag återkommer strax närmare till innehållet i propositionen. Det är som sagt ganska beskedliga förändringar.
Först får jag konstatera det anmärkningsvärda i att det är ett parti som säger nej till och med till denna beskedliga förbättring av arbetstagarens rättigheter. Det partiet är Sverigedemokraterna. Det är två drivkrafter som förenas i Sverigedemokraternas ställningstagande, skulle jag vilja säga.
För det första har vi sett att Sverigedemokraternas längtan efter att närma sig de tidigare regeringspartierna för maktens skull har varit så stor att i princip varje politisk fråga kan behandlas väldigt löst och ledigt och underordnas det spel som SD nu spelar. Sverigedemokraterna hade väl tänkt sig att ställa till det för regeringen mest för sakens skull i det här fallet.
Nu valde de tidigare regeringspartierna i den borgerliga oppositionen att inte följa upp de motionsyrkanden de hade, så det blir av allt att döma inte så. För det andra är det bara att konstatera att det där är mer än bara spel från Sverigedemokraternas sida i arbetsrättsliga och fackliga frågor. Impulsen finns inbäddad i Sverigedemokraternas politiska dna.
Fientligheten mot arbetarrättigheter och fackliga ståndpunkter finns där. Så brukar det vara med partier som kommer från den tradition som SD representerar. Sammantaget landar det i att Sverigedemokraterna snickrar ihop argument av typen att det "kommer att försvåra rekrytering och anställning" om man förbättrar situationen lite grann för vissa utsatta arbetstagare.
På så sätt ställer sig Sverigedemokraterna längst till höger. Det förvånar väl inte mig, men kanske förvånar det en och annan som hört partiets retorik om de mot förmodan ett fåtal gånger över huvud taget hört ledande sverigedemokrater säga något om någonting annat än faktisk eller fantiserad invandring. Jag övergår till själva propositionen.
I dag är det möjligt för en arbetsgivare att låta bli att tillsvidareanställa genom att stapla olika former av visstidsanställningar på varandra och därmed undgå den begränsningsregel som finns. Det här sker trots att tillsvidareanställning ska vara normen. I propositionen föreslås en omvandlingsregel som skulle göra stapling svårare.
Vi från Vänsterpartiets sida välkomnar att det läggs fram en proposition på det här området, men vi tycker samtidigt, i likhet med flera fackliga remissinstanser, att förslaget kunde och borde ha varit skarpare och enklare. Det bästa hade varit maximalt två år under en femårsperiod, oavsett anställningsform, som gräns för när visstidsanställning måste övergå i tillsvidareanställning.
TCO, som för övrigt var den organisation som från början tog problemet med stapling av visstid till EU, menar till exempel att en arbetsgivare som trixar lite grann fortfarande kan ha någon hos sig i sex år utan att anställa personen fast, även med propositionens förslag.
Det tycker vi är problematiskt, eftersom tanken med lagen är att vi ska kunna komma åt den typen av onödig eller oseriös stapling av visstider. Ett särskilt problematiskt område i det avseendet är situationen för dem som jobbar inom staten, där man kan kombinera anställningar enligt den särskilda anställningsförordningen med anställningar enligt LAS i vad som skulle kunna vara oändliga kedjor av otrygga anställningar.
Det här är ett problem, och det kan inte vara meningen att det ska funka på det sättet. Det hade kunnat lösas om man hade varit tydlig med att begränsningsregeln ska gälla vid två år oavsett anställningsform. Nu har man, såvitt jag kan se, valt att göra det som framstår som minsta möjliga förändringar för att uppfylla minimikraven i visstidsdirektivet.
Det är lite synd, tycker vi i Vänsterpartiet. Vi har därför lyft fram förslaget om en generell begränsningsregel igen. Jag noterar att bifall för vår reservation på den punkten skulle innebära bifall också för flera socialdemokratiska motioner om missbruk av tidsbegränsade anställningar. Herr talman! Osäkra anställningar är generellt ett stort problem för många som befinner sig på den svenska arbetsmarknaden. Har man ingen tillsvidareanställning minskar möjligheten att planera sin tillvaro.
Det ökar stressen och minskar den individuella friheten. Visstidsanställda kan också få svårare att kvalificera sig för olika försäkringssystem. Det blir högre tröskel för att engagera sig fackligt. Det påverkar också ofta möjligheten till fortbildning och löneutveckling. Det är tydligt att visstidsanställningarna följer en del vanliga hierarkier i samhället i stort. Det är vanligare med tidsbegränsade anställningar i LO-grupperna än bland tjänstemän och akademiker. Det är vanligare bland kvinnor än bland män.
Det är vanligare med otrygga anställningar i sektorer som hotell och restaurang, butik, städning och hemtjänst, det vill säga områden där det är tufft och där lön och status ligger under genomsnittet. I går, var det väl, kom det en rapport från Handelsanställdas förbund som visar att de tidsbegränsade anställningarna för arbetare i detaljhandeln ökade från 12 till 28 procent mellan 1990 och 2015.
Det är också så att otrygga anställningar ofta går ihop med ofrivillig deltid, särskilt inom kvinnodominerade yrkesgrupper, både i offentlig och i privat sektor. Andelen som har tidsbegränsade anställningar fluktuerar en del, men en viktig tendens är att de otrygga anställningarna har fördjupats, det vill säga blivit mer otrygga. Till exempel har vikariaten varit på nedgång medan vi fått en ökning av timanställningar och sms-anställningar.
Det som framför allt gör det möjligt att ha den här typen av de mest otrygga anställningarna är anställningsformen allmän visstid. Det här är en kärnfråga som vi inte kan komma runt när vi diskuterar visstider. Det är ett problem. Av alla tidsbegränsat anställda inom vård och omsorg var det förra året över hälften som var anställda på allmän visstid. De var anställda på timmar och som springvikarier.
I rapporten från Handels som jag nämnde konstaterar man att den stora majoriteten av dem med tidsbegränsade anställningar - jag tror att det är runt 80 procent - har tim- och behovsanställningar. Det här pekar mot det som jag tycker borde vara en självklarhet för en socialdemokratiskt ledd regering, att allmän visstid borde försvinna som anställningsform. På en dynamisk arbetsmarknad behövs förstås den flexibilitet som visstidsanställningar ger.
Därför är det viktigt att det finns möjligheter till vikariat, provanställningar och andra typer av tidsbegränsade anställningar som parterna dessutom kan reglera vidare i kollektivavtal. Men allmän visstid som anställningsform är en ensidig gåva till arbetsgivarsidan. Det är den obalansen som vi har problem med och som regeringen borde vara intresserad av att räta upp. Allmän visstid institutionaliserar motsatsen till det som borde vara poängen med arbetsrättsliga regleringar, nämligen att minska godtycket.
Om grundprincipen att tillsvidareanställningar är norm ska betyda någonting borde det vara så att anställning på visstid, alltså icke fast anställning, ska kunna motiveras på något sätt. Det är det här frågan om allmän visstid handlar om för oss. Dagens regelverk sanktionerar i stället godtycke och går ut över dem som har det svårt på arbetsmarknaden till att börja med. Jag känner en viss besvikelse över att regeringen inte agerat och inte agerar i den här frågan, som är betydligt mer grundläggande än problemet med stapling.
Från Vänsterpartiets sida fortsätter vi att driva det här. Vår reservation finns på riksdagens bord. Allmän visstidsanställning bör tas bort. Argumenten som ibland framförs om att parterna måste sköta det här och att det är det som är den svenska modellen faller platt. Allmän visstid är snarare det som ger arbetsgivarsidan långtgående friheter att undergräva huvudregeln om tillsvidareanställning. Att ta bort allmän visstid slår vakt om den huvudregeln. Det är därmed att slå vakt om den svenska modellen mer allmänt.
Det måste man göra genom att uppdatera regelverket på basis av vad som faktiskt händer i verkligheten. Vi menar från Vänsterpartiets sida att man ska ha objektiva kriterier för tidsbegränsade anställningar. Vi menar dessutom att lagen i den här delen fortsatt ska vara dispositiv, det vill säga att parterna i centrala kollektivavtal ska kunna komma överens om de anställningsformer som är lämpliga inom respektive bransch.
Skillnaden mot i dag blir att ett förbund som Handels inte ska behöva sälja en massa legitimt löneutrymme för att skaffa sig den självklara rätten att se sina medlemmar skyddade från godtycke och ekonomisk stress. Däremot blir det gott om utrymme med vårt förslag att komma överens om lösningar för denna situation. Det är något som näringslivsorganisationer nu kampanjar mot och angriper facket med. Några av er har kanske sett reklamen.
Det är någon som står vid en skidlift, och det är sommar. Sedan sägs det: Alla jobb behövs, men inte hela tiden. Facket vill nu förstöra detta, ungefär. Om det är så att arbetsgivarna inte känner till att det tidigare var fullt möjligt att teckna avtal om till exempel säsongsanställning är det allvarligt. Om man känner till det och ändå kampanjar på det sättet är det möjligen ännu mer allvarligt.
Så ser dragkampen om den svenska modellen ut, liksom med de återkommande utspelen från högerpartierna om lönebildningen. Så funkar det. Min poäng är att om regeringen duckar i de frågorna är det andra som flyttar fram positionerna. Herr talman! I detta betänkande behandlar vi till sist några motioner om vikariat och om så kallade intermittent anställda. Jag vill säga något mycket kort om dem. När det gäller vikariat vill vi att man ska tydliggöra regelverket så att det ska vara tydligt att vikarien ersätter en annan person.
Det ska inte vara så att vikarier kan användas på vaga grunder för att täcka upp strukturell underbemanning. När det gäller så kallat intermittent anställda, till exempel timanställda springvikarier, menar vi att samhället borde ha bättre koll. Vi vill därför se en utredning med uppdrag att analysera de ekonomiska och sociala effekterna av sådana anställningar. Jag vill att yrka bifall till Vänsterpartiets bägge reservationer nr 2 och nr 3.