KBLab/rixvox huggingface dataset:
Aron Emilsson (SD):
Vi kan börja där ministern avslutade med att kultur och det kulturella perspektivet måste genomsyra och ge genklang inom fler politiska områden än bara kulturen.
Att förklara sina visioner måste ju vara en utmaning, men hur ser möjligheterna ut att sätta resurser bakom idéerna? Det är en springande punkt. Finansministern har deklarerat att samtliga departement, däribland Kulturdepartementet, måste vända på alla stenar för att få fram resurser till de enda frågor man prioriterar, det vill säga migration och integration.
Vilka garantier finns det för att ens de nuvarande aviserade satsningarna kan komma att implementeras? Vad finns det mer än att satsa mångmiljonbelopp på integrationsåtgärder inom kultur, idrottspolitiska och folkbildningspolitiska områden?
Kultursverige skriker efter medel, resurser och verktyg till kulturmiljövården, Riksantikvarieämbetet och Sveriges museer, som hade 18 miljoner besökare förra året och är en riktigt stor attraktionsfaktor för Kultursverige för både invånare och turister. Jag tycker att Miljöpartiet och ministern symboliserar det kulturella glappet.
Vi måste kunna se balansen. Också den stora kulturarvssektorn frågar efter vilja, resurser och stöd.
Aron Emilsson (SD):
Äntligen en angelägen debatt då kulturministern efter försiktighet i propositionsfloden i övrigt i våras lade fram kartan för en ny filmpolitisk färdriktning! Detta gjordes efter ett samrådsförfarande som inleddes efter att stommen i svensk filmpolitik, filmavtalet, hade sagts upp utan samråd. Det korta samrådet brakade sedermera samman då ministern aviserade att hon inte var beredd att diskutera helheten.
I dag har ministern också gett uttryck för en märklig syn på tillkännagivanden från riksdagen med uttrycket: De är inte världsomvälvande. Riksdagen är Sveriges högsta beslutande organ och ger på ett antal punkter regeringen bakläxa. Regeringen som verkställande organ ombeds verkställa bland annat en ny bred utredning och ett slopande av momshöjningen.
Problemet med ministerns husbeskrivning är att man har rivit huset och satt upp ett tält. Så kan man sammanfatta regeringens filmproposition. Vad menade ministern med dagens uttalande om tillkännagivanden? När räknar man med att återkomma till riksdagen med ett blankt papper för en parlamentarisk utredning i alla de delar man får bakläxa på?
Aron Emilsson (SD):
Apropå tidsplan verkar regeringen ha saknat både tidsplan och kompass från början i denna fråga. Förstod man inte när man valde att avbryta samrådet för att man inte ville diskutera helheten, till exempel finansieringsfrågan, att man kunde åka på bakläxa? Och hur skulle man i så fall hantera det?
Regeringens indirekta styrning och de råd från branschen som kommer att tillsättas under Svenska Filminstitutet och som man sedan från statligt håll ska samråda med är, efter två led, politiskt tillsatta. Bör inte branschen avgöra vilka som ska företräda den i ett samråd?
Men det är klart, vi har ju den senaste tiden varit med om diskussioner på departementsnivå i den miljöpartistiska och socialdemokratiska regeringen om att man vill gå in och styra både public service och andra kulturinstitutioner som är grundläggande i det svenska demokratiska samhället. Frågan blir relevant: Hur kommer kulturministern att agera för att kunna upprätthålla avståndet och inte koppla ihop bransch och politik?
Aron Emilsson (SD):
Jag började mitt inledningsanförande med att lyfta fram vår omvärld och den problematik som finns med Polens och Ungerns förändrade medielagar och det tillkännagivande som utskottet gjorde om en ny utredning om framtida finansiering och så vidare. Det är skönt någonstans att vi har en enighet om dessa två viktiga mediefrågor.
Det finns också anledning att tydliggöra vad Sverigedemokraternas uppfattning om finansieringen är. Det har vi uttryckt i vår reservation. Men för alla andra som följer debatten ska jag säga följande.
Vi ser, liksom Kristdemokraterna, en framtida lösning i form av att samtliga betalar en tv- och radioskatt som tas in separerad från den direkta statsbudgeten, i likhet med till exempel begravningsavgiften. Sverigedemokraternas uppfattning är, för tydlighetens skull, inte att knyta en framtida skattefinansiering direkt till statsbudgeten. Det kan vara viktigt att förtydliga.
Vad enskilda ledamöter motionerar om i enskilda motioner är ingenting som vi som parti styr över. Men jag vet att både Martin Kinnunen och andra tidigare ledamöter, däribland borgerliga ledamöter, har motionerat om att både snäva in uppdraget och knyta finansieringen mer direkt till statsbudgeten.
Jag vill fråga Gunilla Carlsson och Socialdemokraterna om de förstår den problematik som visar sig i att ledamöter vill ta till denna typ av verktyg och hur vi fångar upp den kritikstorm och den frustration som finns i samhället kring detta för att värna public services oberoende och saklighet.
Aron Emilsson (SD):
Jag tänker lämna de hypotetiska resonemangen därhän. Det är ett faktum att nuvarande finansieringsmodell inte fungerar optimalt. Därför finns också utskottets tillkännagivande om att mer omfattande än tidigare utreda frågan på nytt.
Sverigedemokraterna har efterlyst vilka nya grepp regeringspartierna och allianspartierna vill ta. Föregående public service-utredning tog bland annat upp finansieringen, som Gunilla Carlsson mycket riktigt påpekade. Vad lägger Socialdemokraterna i begreppet solidarisk finansiering av public service, som ändå skrevs in i det nya tillkännagivandet?
Det andas någonstans att ett licenssystem inte är långsiktigt hållbart utan man vill i förlängningen se någon form av gemensam skattelösning. Public service har under hösten och året som gått kritiserats kraftigt av ett antal olika debattörer och medieprofiler inte minst från ett flertal politiska kulörer.
Det är sällan sverigedemokrater men många gånger borgerliga kulörer och till och med vänsterorienterade kulörer. De frågar sig om det är rimligt att public service framför åsikter på nyhetsplats. Är det rimligt att inte titta på varför public service-bolag i grannländer inte lika ofta möter den kritik som public service kan möta i Sverige?
Det här är viktiga frågor. Någonstans är det vårt uppdrag som politiker och förtroendevalda att fånga upp den typen av frågor men mycket riktigt samtidigt inte gå in i detalj och styra och ställa hur frågorna ska hanteras. Vi måste förstå fenomenet, vi måste förstå frustrationen och vi måste förstå den kritikstorm som finns.
Om vi inte hanterar den på ett klokt, vist och genomtänkt sätt med rätt verktyg i kammaren får vi en situation där det glappar mellan förtroendevalda och public service och landets invånare i övrigt.
Aron Emilsson (SD):
Niclas Malmberg från Miljöpartiet kan ha något svårt att hålla sig till sanningen ibland. För att påminna vill jag säga att bland det första jag lyfte fram i mitt anförande var att omvärlden oroar, däribland Polens och Ungerns nya medielagar. Jag vet inte riktigt hur det kan missförstås.
Bland annat jag lyfte fram var att det finns en problematik med en obalans inom mediesektorn.
Men i medielandskapet generellt sett finns det en problematik i detta. Sedan vet jag inte hur Malmberg resonerar när han säger att jag skulle ha uttryckt något slags förtäckt varning om inte public service skärper sig. Det vet jag inte att jag ens uttryckte.
Däremot tryckte jag flera gånger på att public service är en oerhört viktig institution, aktör och idé i det demokratiska samhället och samtalet och att vi behöver armlängds avstånd.
Men lyfter vi inte upp en kritik och en diskussion som finns utanför den här kammarens väggar till politisk nivå och funderar på hur vi kan hantera detta i samverkan, i samråd och i samarbete med public service-bolagen gör vi oss själva en otjänst som folkvalda.
Aron Emilsson (SD):
Vi kan börja med den obalans som forskare som Kent Asp har uttryckt kring att en övervägande del av journalister har en tydlig politisk bakgrund och markering. Och så är det naturligtvis och ska så få vara i ett fritt demokratiskt samhälle. Men det är ändå ett faktum som måste förstås när det gäller hur nyheter publiceras, väljs ut, vad som skuggas, vad som väljs.
Det är en grundläggande princip inom journalistiken, inom medier och inom en rad andra områden, vet vi som tidigare har studerat källkritik och liknande, att man väljer ut och väljer bort och att det kan ha påverkan. Sedan ska naturligtvis alla ha rätt att ha sin politiska åsikt, men man måste förstå faktumet. Det här har konstaterats i vetenskapliga rapporter, så det är ingenting som Sverigedemokraterna hittar på.
Anledningen till att det inte blir särskilt många fällningar i Granskningsnämnden har mycket att göra med vad public service-bolagen själva har uttryckt, däribland Sveriges Television, nämligen att man måste börja arbeta med programetiken tidigare. Man har etiska råd och ett programetikarbete som börjar långt innan anmälningar ska behöva komma till Granskningsnämnden. Det är något som bolagen själva får ta till sig och arbeta med.
Diskussionen om hur det ska ske tänker inte jag som förtroendevald och politiker, som inte ska lägga mig i detta, fördjupa mig i. Nej, Niclas Malmberg, jag tror inte att etnisk kvotering och mångfaldskvotering av olika slag, oavsett om det handlar om att spegla alla typer av sexuell läggning eller alla typer av etniciteter, är ett verktyg för att spegla åsiktsmångfald i samhället.
Jag tror inte att det är särskilt konstruktivt. Det kan säkert ha många fördelar. Men jag tror snarare på att man kan ta intryck genom både omvärldsanalys och idéutveckling i hur vi, som till exempel program som Debatt har tagit upp, kan spegla hela den svenska åsiktskorridoren.
Aron Emilsson (SD):
Tack, Niclas Malmberg, för ett intressant anförande! Miljöpartiet verkar ibland vara rädd för kulturarvet. Men kärlek och respekt för arv och minne skänker ro och respekt för kollektivt sinne. Generationers lämnade spår mot framtidens sjungande vår kräver förvaltarskap, förståelse och förtroende - inte förnekelse.
Det är bara genom att vara trygga i oss själva som vårt kollektiva minne och vår identitet kan välkomna nya in i gemenskapen. Är vi däremot otrygga, ängsliga och rent av kulturellt självförnekande försvårar vi integration, delaktighet och sammanhållning. De miljöpartistiska ledamöterna Annika Lillemets och Valter Mutt har i en riksdagsmotion skrivit om "sådant som kulturarv.
Det vi fått i arv ska vi vårda och lämna efter oss i minst lika gott skick som vi fick det." Hur gör man då det? Läsaren spricker av nyfikenhet. Vilka är de framåtblickande satsningarna från Miljöpartiet? Vad vill de göra för att möta bristen på kulturarvskompetens utanför tullarna? Vad vill de göra åt en eftersatt kulturmiljövård och annat som branschen i kontakt med oss politiker vittnar om? Behov finns. Listan kan göras lång.
Men Miljöpartiet verkar ducka. Vad är Niclas Malmbergs svar på alla frågor?
Aron Emilsson (SD):
Jag skulle till att börja med vilja råda Miljöpartiet och Niclas Malmberg att läsa kulturarvsstudier utifrån axeln globalt, nationellt, regionalt och lokalt. Det finns många bra universitetsutbildningar. Jag har själv gått en och har någorlunda förståelse för frågorna. Vi har nog aldrig hävdat, framför allt inte jag, att det skulle finnas något slags statisk och förstelnad ursvensk kultur som aldrig har inympat intryck utifrån - tvärtom.
Kultur är odling - en organisk process. Jag nämnde det från talarstolen, om Niclas Malmberg lyssnade. Det påstås att regeringen inte saknar en kulturarvspolitik. Ändå är man nu i färd med att författa den första kulturarvspolitiska propositionen.
I riksdagen har jag de senaste åren inte kunnat hitta särskilt mycket av reformer, satsningar och höjda ambitioner för kulturarvet - snarare tvärtom. Miljöpartiet angriper som vanligt halmdockor. Man håller upp någon här bredvid som talar om något slags förstelnat ursvenskt som aldrig kan förändras. Vi har aldrig haft någon uppfattning åt det hållet.
Däremot erkänner vi ett unikt kulturarv som finns i Sverige, precis som vi erkänner andra länders unika kulturarv som finns i andra delar av världen. Det är allmän baskunskap, men det går också att fördjupa sig i det inom socialantropologin, etnologin och en del andra vetenskapliga discipliner. Låt mig fråga följande: Varför ger man helt enkelt inte våra kulturarvsinstitutioner ökade möjligheter att fungera som forum där man vårdar, visar och förmedlar kulturarv?
Eller ska folkbildningen axla den rollen om Sveriges museer ska dumpa arvet och agera studieförbund, som det ibland låter som hos Miljöpartiet? Är ni i så fall införstådda med konsekvenserna av det?
Aron Emilsson (SD):
För att börja med att kommentera de i sammanhanget "enorma summor pengar" som verkar finnas för kulturmiljövården: Det är inte längre några enorma summor pengar. Statens fastighetsverks anslag på totalt 340 miljoner har man skurit ned med 150 miljoner det senaste året. Kulturmiljövårdsanslaget har de facto blivit lägre på grund av inflation och annat de senaste åren och inte räknats upp på många år.
Den kyrkoantikvariska ersättningen styr en del av de kyrkohistoriska miljöerna, men i stora delar är det fortfarande församlingarna som bär de största kostnaderna. Detta har inte heller räknats upp på länge. Sveriges kulturmiljöer är jätteviktiga. De gestaltar vårt lands historia och utveckling, precis som kulturministern nämner. De berättar också om det kollektiva minnet och bildar referenspunkter som inte sällan ger varje ort och ställe dess unicitet.
Samhällsbyggnad av högt kulturhistoriskt värde - det kan vara stationshus, skolor, kyrkor eller äldre landskapsmiljöer - uppbådar lokalt ideellt engagemang värt att värna men lockar också varje år turister från hela världen. Ett sammanhållet samhälle vårdar de fysiska rum som förmedlar vår mentala historia genom bebyggelsehistoria eller landskapsvård. Jag uppmanar regeringen att ta detta på allvar - om inte för oss nu levande så för våra kommande generationer.
Värt att nämna i sammanhanget är att Sverige var bland de första länderna att skydda sitt kulturarv. Redan 1666 utfärdades den första fornminneslagen, det så kallade plakatet. Det var den första lagen i sitt slag som utfärdats i något land. Under 1900-talet har en del byggnadsskydd tillkommit, men svenska kulturhistoriska miljöer har rivits och förvanskats - inte minst av socialdemokratin sedan 1960-talet, vilket kulturministern säkert känner till.
Gamla skrifter vittnar om svunna tider, om arbete och slit, om svett och tårar men också om gemenskap, samhörighet och glädje som har format de här fysiska rummen. Det är ett arv väl värt att vårda, och jag ser fram emot den proposition som regeringen kommer att presentera.
Aron Emilsson (SD):
Jag vill återigen börja med att tacka kulturministern för svaret och understryka vikten av att vi har den här debatten - liksom den förra. Frågan om evenemangslista engagerar såväl radio och tv i allmänhetens tjänst som själva allmänheten. Jag skulle vilja påstå att införandet av en evenemangslista är en av få kulturpolitiska frågor som många svenskar till sin glädje skulle märka direkt skillnad av i hus och hem från norr till söder och från väst till öst.
Att kunna se våra största idrotts- och kulturevenemang, oavsett om man har vad som i folkmun ibland kallas skogs-tv eller alla tänkbara kabelkanaler, är också en demokratifråga och en fråga om likvärdighet och nationell solidaritet. Den borde därför engagera ministern även i det avseendet. Frågan är hur man nu tänker agera.
Frågan om att upprätta en evenemangslista med ett antal stora idrottsevenemang som anses vara av allmänintresse för svenska folket har som vi kunnat konstatera diskuterats under flera år. År 2012 gav riksdagen den förra regeringen ett tillkännagivande om att låta ta fram ett förslag till hur en evenemangslista kunde utformas. Sedan dess har fler tillkännagivanden presenterats. I höstas gav regeringen Myndigheten för press, radio och tv ett förnyat uppdrag för att gå vidare med frågan, vilket naturligtvis var rätt och riktigt.
Samtidigt verkar regeringen ännu inte ha satt ned foten i frågan och uttalat ett konkret ställningstagande för eller emot en evenemangslista. Sverigedemokraterna har motionerat i frågan de senaste åren, och även public service-bolagen och andra aktörer på tv-marknaden väntar ett ställningstagande. Det är, som vi vet, inte ovanligt att man skickar rapporter från myndigheter på en ytterligare remissrunda, men det är också fullt möjligt att lägga fram en proposition om man anser att man har tillräckligt underlag.
Med tanke på att nästan samtliga remissinstanser redan uttalat sig i rapporten är frågan vad regeringen väntar sig kommer att tillföras. I slutändan är detta en åsiktsfråga där regeringen måste ta ställning. Fortsatta utredningar kommer inte att föra sakfrågan framåt, utan regeringen måste själv sätta ned foten.
Ansvarig myndighet har inhämtat synpunkter från berörda aktörer, genomfört konsekvensanalyser och lämnat förslag på utformning av en evenemangslista som bättre motsvarar den viljeinriktning riksdag och regering har framställt. Man bedömer också att förslaget står i överensstämmelse med AV-direktivet, EU-rätten och de kriterier EU-kommissionen har satt upp.
Vad är nu regeringens utgångspunkt och ställningstagande inför fortsättningen?
Aron Emilsson (SD):
Man hänvisar förstås till att remissrundan nu pågår. Samtidigt får vi komma ihåg att det inte är länge sedan myndigheten genom sitt eget remissförfarande inhämtade konsekvensanalyser och svar på relevanta frågor. Men regeringen har egentligen inte uttalat något mål.
I jämförelse med andra större kulturpolitiska frågor som har utretts och behandlats hos myndigheter och intresseorganisationer har man här haft ett mycket tillbakadraget sätt.
Jämför man med hur man har agerat när det gäller filmpolitiken, som vi kommer att debattera senare i veckan, och det skyndsamma förfarandet där med en väldigt illa förankrad ny politik, är man här väldigt tillbakadragen och otydlig. Några frågor som infinner sig är: Tror kulturministern att den nya remissrundan kommer att ge tillräckligt underlag för en proposition?
Om inte, vad har då kulturministern gjort för att säkra att man får in nödvändigt underlag så snart som möjligt? Det är många frågor som är viktiga här, och naturligtvis har man många överväganden. Myndigheten för radio och tv har konstaterat att listan överensstämmer med AV-direktivet, EU-rätten och andra EU-kriterier, så frågan är om det är det svenska försiktighetssyndromet som gör att man vill låta det ligga i långbänk ett tag till.
Kommer det att leda till något nytt i sakfrågan? Som socialkonservativ är jag egentligen vän av försiktigt framåtskridande, konsekvensanalyser och grundligt beredande - vilket är gott och klokt - men det är ju ändå bra om det rör på sig.
Att Konkurrensverket och en del kommersiella tv-bolag har synpunkter är självklart, för detta kommer ju, som ministern också nämnde i interpellationssvaret, att medföra en viss snedvridning av konkurrensen. Det är en naturlig följd av införandet av en evenemangslista som är till gagn för medborgarna och det offentliga.
Detta måste vi förtroendevalda ändå bemöta och förklara: Medborgarnas tillgång är viktigare i det här fallet. Det handlar om den demokratiska tillgången till större idrottsevenemang som svetsar samman medborgarna och ger oss olika former av kulturell bildning. Frågan är hur regeringen vill gå vidare. Har man någon egen inställning än eller inte?
Aron Emilsson (SD):
Då avrundar jag med att meddela att jag och många av oss kommer att bevaka denna fråga noga. Vi ser fram emot vad regeringen kommer att presentera för ståndpunkt när denna remissrunda är avslutad och man kan komma vidare och göra verkstad av de tillkännagivanden, regeringsuppdrag, myndighetsrapporter och remissyttranden som har beretts under dessa år. Jag tackar kulturministern för svaret tills vidare.
Aron Emilsson (SD):
Häromdagen anordnades konferensen Sverige tillsammans, där statsministern stod som värd. Syftet med dagen var att utifrån olika perspektiv belysa nyanländas väg till etablering i Sverige. En av konferensens talare var Ingrid Lomfors, överintendent för Forum för levande historia. Lomfors anförde följande: "Föreställningen om att det skulle finnas en enhetlig inhemsk kultur som går tillbaka till urminnes tider, den bygger inte på fakta."
Uttalandet mötte hård kritik, och trots en pudel i efterhand inställer sig frågan hur kulturministern ser på att man ger uttryck för denna uppfattning. Dels står den i strid med ministerns egna tidigare uttalanden, dels skapar den intolerans och försvårar förståelsen för vad människor behöver integreras i när de kommer till Sverige.
Aron Emilsson (SD):
Jag tackar kulturministern för svaret, och jag noterar att vi båda har förståelse sedan tidigare för att det finns en svensk kultur och att den naturligtvis utvecklas. Samtidigt återstår flera frågor. Det är naturligtvis allvarligt att en myndighet som har till uppgift att verka för tolerans och brobyggande ger uttryck för intolerans mot Sveriges land och folk, döljer uppenbara trösklar och förringar de utrikes födda som har lyckats anamma den svenska kulturen.
Hur kommer ministern att försäkra sig om att den här typen av uttalanden, som snarare stjälper än hjälper just integration och som skapar osämja och kolliderar med andra verksamheter - verksamheter som har till uppgift att främja, värna och visa just svensk kultur, inrikes och utrikes - kan förebyggas i framtiden?
Aron Emilsson (SD):
Min fråga riktar sig till samarbetsminister Kristina Persson. Vi kan konstatera att asyltrycket mot vårt land har varit ohållbart, och vi ser i grunden positivt på skärpt kontroll över våra gränser. Samtidigt är många av oss engagerade i det arbete som ständigt pågår för att långsiktigt avlägsna gränshinder inom Norden. Interna nordiska gränshinder innebär en prövning för nordisk mobilitet och är inte långsiktigt hållbart.
Det vore intressant att se över möjligheten att införa gemensamma nordiska yttre gränskontroller eftersom EU:s yttre gräns i mångt och mycket kollapsat. Det är nu reellt en möjlighet eftersom den danske statsministern Lars Løkke Rasmussen har öppnat för förslaget. Ministern har själv initierat en arbetsgrupp för en långsiktig gemensam nordisk lösning. Samtidigt finns en viss oro för att konkreta förslag saknas.
Hur vill ministern gå vidare med att ta ett gemensamt initiativ från ord till handling med sina nordiska kollegor?
Aron Emilsson (SD):
Inledningsvis kan jag instämma i ganska mycket av det som Olof Lavesson sa i sitt inledningsanförande. Men Moderaterna presenterade en väldigt tunn och ofullständig utgiftsområdesmotion där man inte svarar på alla frågor och fördelningar.
Man vill sänka den totala ramen med närmare en halv miljard, vilket ger stora konsekvenser även om man vill återgå till en lägre ambitionsnivå. Men de få satsningar som man gör satsar man på områden där utväxlingen ändå är relativt låg.
Den smala och i mångt och mycket exkluderande konsten premieras genom förstärkningar av Kulturbryggan. Samtidigt finns det skriande och kraftiga behov runt om i landet när det gäller satsningar på kulturarvsvård, kulturmiljöfrågor och liknande. Där vill man inte satsa någonting alls.
En av de få satsningar som Moderaterna gör är att de förespråkar en utbyggnad av Skapande skola till gymnasiet. Vi är överens om en utbyggnad av Skapande skola, men Sverigedemokraterna vill satsa åt andra hållet, på de lägre åldrarna där mötet med kultur från barnsben är än viktigare. Vi vill skapa ett intresse och stärka inlärningsmöjligheterna genom den stimulans som kultur och musik ger.
Är Moderaterna beredda att i större utsträckning rikta Skapande skola till förskolan framöver? Vi vet att det i gymnasieåldern finns en annan tillgång till kultur, men de pedagoger och lärare som undervisar i förskolan har inte någon kulturell eller musikalisk utbildning i sin pedagogiska utbildning.