KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lotta Olsson (M):
Det här är en gammal reform. En hubb skulle passa enormt bra i en centraliserad modell för elmarknaden som vi i Sverige har haft tidigare. Vi har haft kärnkraft och vattenkraft och stora ledningar från norr, och sedan har vi distribuerat ut det, och samma sak har skett med kärnkraften i söder som också har gått via stora ledningar. Men nu är det inte så framtiden ser ut. Framtiden bygger på helt andra saker.
Den bygger på en diversifiering, som vi i Sverige promotar och tycker är väldigt bra, både av förnybar sol, vind och vatten och av kärnkraft som bas. Har man vattenkraft och kärnkraft i portföljen har man också större möjlighet att bygga ut mycket vindel och solel, som är mer rörliga energisorter.
Dessutom är det, som ledamoten Brodin säger, en stor säkerhetsrisk att vi samlar alla data från all vår energiproduktion och energikonsumtion i Sverige i en hubb. Det är ju spionernas julafton att komma över sådana här data. När vi dessutom inte kan ha den faktiska nyttan av det gör det oss enbart sårbara.
Vinsterna finns inte i den här hubben. Det här är någonting som har funnits tidigare, men framtiden kommer säkert att gå mer och mer mot att jag producerar min egen solel på taket till min lägenhet eller mitt hus och använder det i min elbil.
Mycket kommer att vara lokalproducerat, och de större industrierna kommer att få el från större anläggningar. Då är en hubb en gammal produkt, helt enkelt.
Producenter är också konsumenter, och konsumenter är producenter, vilket gör att vi kommer att behöva kunna mäta på individnivå eller på organisationsnivå vad vi gör och inte gör och på så vis kunna ta ut data gällande hur vi kan effektivisera vår elanvändning och vårt beteende på ett bättre sätt.
Det kommer också att bidra till en ökad konkurrens och en ökad flexibilitet. Att då bygga in sig i en stor, otymplig och faktiskt säkerhetsfarlig hubb kan jag inte se finessen med.
Vi behöver inte bara titta på Coop, utan vi kan titta på tidigare skandaler då vi har stött på problem i Sverige inom it-säkerhetsfrågor.
Minister Ygeman vet vad det kan innebära när Sverige inte kan hålla it-systemen säkra, och det är en större fara än någonting om all vår elproduktion och vår elkonsumtion finns samlad i en databas.
Lotta Olsson (M):
De förslag som ledamoten Camilla Brodin redogjorde för här står vi också bakom. Det finns väldigt mycket att göra mer än att centralisera hela systemet. Jag blir lite besviken på minister Ygeman, som i så korta ordalag bemöter de här allvarliga frågorna. Det finns inget som är så viktigt som att vi kan säkra vårt lands säkerhet.
Om jag gör mig totalt beroende av el och lägger allt detta i en hubb kan det bli så att hela samhället står stilla, både vår industri och våra transporter, och därför tycker jag att det vore klädsamt om minister Ygeman kunde problematisera detta och förklara varför det skulle finnas ett så stort värde i att skapa just den här hubben.
Jag tror att vi i stället kan göra enormt mycket när det gäller hur vi som konsumenter och småproducenter kan bli mer flexibla och skapa mycket smartare system. Med all respekt vill jag också säga att det händer väldigt mycket på det här området, som vi har sagt i tidigare debatter. Det är svårt att hinna med i den enorma utveckling som sker. Det gäller att vi är proaktiva.
Det är inte alltid vi kan se 10-15 år in i framtiden, men när vi redan nu ser att det här är en produkt av en annan tid anser jag att det här projektet ska skrotas.
Lotta Olsson (M):
Många unga skadas och dödas av skjutvapen. Det är ett stort misslyckande för den svenska regeringen. Så har det inte alltid varit. Skottskador har ökat med 50 procent på tio år. På 1980-talet fanns inte skottskador mer än undantagsvis i Sverige. Läkare som skulle lära sig behandla det fick åka till Texas för att utbilda sig. I dag ser vi på tv i stort sett varje dag nyheter om skottskador. Hur kunde det bli så här? Det finns självklart många svar på det.
Tuffare samhällsklimat, tillgång till vapen och en ökad brottslighet hos riktigt unga personer är några delar. De riktigt tunga brottslingar som lagförs har i större utsträckning än befolkningen i övrigt olika neuropsykiatriska diagnoser. Det är diagnoser som de inte alltid blivit utredda för trots tecken redan i tidig ålder.
Min fråga till justitieministern är: Hur ser justitieministern på att Kriminalvården ska lösa sociala problem och utbildningsproblem som under lång tid försummats?
Lotta Olsson (M):
Jag har ställt skriftliga frågor om detta till både justitieministern och skolministern. Det verkar som att det inte finns något riktigt samarbete mellan justitieministern och skolministern trots att det finns rapporter som visar att de neuropsykiatriska diagnoserna är många bland de unga som handhar vapen och är tungt kriminella. Finns det inget samarbete i regeringen om sådana här allvarliga samhällsfrågor?
Lotta Olsson (M):
Min fråga är riktad till handelsminister Anna Hallberg. Sverige skulle behöva producera mer egen mat, inte minst för att vi ska klara oss i händelse av krig och konflikt och även för att klara miljön. Svenskt jordbruk är bra på miljöfrågor. Det svenska jordbruket behöver för sin produktion mycket konstgödsel, och konstgödseln importeras från världsmarknaden.
Nu har världsmarknaden strypts beroende på ett ökat inhemskt behov av konstgödsel i Kina och ett kraftigt ökat behov i Indien. Priserna på den gödsel som ändå importeras har tredubblats. Avser handelsministern att vidta några åtgärder för att stärka den svenska importen av konstgödsel?
Lotta Olsson (M):
Min allmänpolitiska fråga går till Tomas Eneroth. Den svenska arbetsmarknadsmodellen är vi alla stolta över. Att vi har fristående fackföreningar som kan förhandla breda avtal för sina medlemmar med arbetsgivare har tjänat landet väl och har lett till konstruktiva avtalsrörelser under många år. Vi är också stolta över att man kan avstå från att vara med i facket och själv förhandla sina avtal och sin lön.
Något som gör mig mindre stolt är när jag läser att fackföreningar enligt pressen ger direkt order om hur en regering ska styra sin politik. Det jag dock vill fråga om är ifall regeringen anser att det är förenligt med svensk lagstiftning för arbetsmarknaden att enskilda inte får vara verksamma i fackförbund om de har fel partibok, vilket jag också har läst i pressen.
Lotta Olsson (M):
Min fråga går till justitie- och inrikesminister Morgan Johansson. Småföretagare har ofta elfakturorna integrerade - det är en privat faktura och företagets - men olika elmätare. På det sättet gör man det i en fastighet enklare för elleverantören att fakturera. Min fråga gäller hur skattesänkningarna när det gäller el tillämpas. Många småföretagare har firma i den fastighet som är privatbostad, och de har olika elmätare.
Då de olika elmätarna har olika skattesatser, och företagsmätare har en lägre skatt, går detta också in i rörelsen. Nu har det förekommit att man inte fått skatteavdrag när det gäller den privata fakturan. Då har man tvingats överklaga för att faktiskt få den skattelättnad som regeringen har beslutat om.
Min fråga är om ministern avser att verka för att förtydliga detta så att småföretagare inte missar sin återbäring när det gäller den privata elkonsumtionen.
Ali Esbati (V):
Det var fascinerande att höra Katarina Brännströms redogörelse. Jag hörde konstateras att det finns ökade behov av snabba omläggningar av arbeten och att bland annat invandrade och ungdomar oftare har osäkra anställningar.
Katarina Brännström har även hört någon ungdom som lär ha sagt till någon att det kan vara trevligt att ha en visstidsanställning i stället för en fast anställning. Jag tror på allt detta. Däremot är det lite oklart hur det ska motivera en lagstiftning som tar bort skyddet mot att behöva jobba under osäkra former och under mycket lång tid, kanske alltid.
Den begränsningsregel som vi föreslagit handlar om att ifall man under en femårsperiod har jobbat på samma ställe i mer en 24 månader ska anställningen övergå i en fast tjänst. Hur kan detta bryta mot någon av de saker som togs upp här? Hur kan det vara ett hot mot sådana snabba omläggningar som konjunkturförändringarna kan kräva av industrin?
Har man under en femårsperiod till exempel haft någon anställd i tre år och ändå inte vill ge den personen en fast anställning, borde det då inte finnas en regel som säger att nej, nu får det vara nog? Detta sägs vara en del av den svenska modellen. Är det så jag ska förstå Moderaterna, att en del av den svenska modellen innebär att det ska vara möjligt att utnyttja folk på det sättet, att inte ha några begränsningar mot osäkra anställningar?
Är en tillsvidareanställning som norm på arbetsmarknaden bara ett slags prydnad som ska finnas på papper men inte i verkligheten? Är det förståelsen av den svenska modellen?
Ali Esbati (V):
Jag måste säga att det är svårt att förstå hur man kan använda ordet balans om en situation där det för den arbetsgivare som i all evighet önskar utnyttja visstidsanställningar ska vara möjligt att stapla olika former av osäkra anställningar på varandra. Det ger i så fall en ny dimension till ordet balans.
Det finns stora möjligheter att, också med den begränsningsregel som vi föreslår, ha olika typer av visstidsanställningar som är anpassade till situationen. Man kan ha en vikarie om någon är sjuk. Man kan ha visstidsanställda under en begränsad tid när man bedömer att det är nödvändigt. Det vi i dag diskuterar är om man ska sätta en ganska generöst tilltagen gräns för utnyttjande på det sättet.
Dessutom finns alltid möjlighet för arbetsgivaren att säga upp personal som är fast anställd om man långsiktigt upplever att det råder arbetsbrist. Alla dessa möjligheter finns. Nu diskuterar vi hur man ska få balans. Förståelsen av ordet balans tycks vara väldigt olika. Jag blir mycket orolig över det mantra som upprepas, att en tidsbegränsad anställning är bättre än ingen anställning alls.
Det är ett ganska tomt argument som kan användas mot varje form av förbättring av arbetstagarens rättigheter. Varje jobb, med vilka villkor som helst, är alltid bättre än inget jobb alls, särskilt om man kombinerar det med en politik som innebär att det finns många fler med inget jobb alls. Då inser man att situationen blir ganska dålig för de arbetstagare som försöker slå vakt om sina rättigheter.
Som jag konstaterade i mitt anförande finns det ingen motsättning mellan goda villkor på arbetsmarknaden och låg arbetslöshet. Om det vore så skulle länder utan exempelvis arbetsrättslagstiftning ha full sysselsättning, och så är det väl ändå inte.
Ali Esbati (V):
Först ska jag svara på frågan om huruvida jag längtar tillbaka till 70-talet. Jag hann bara uppleva några få år av 70-talet. Jag kan konstatera att man visserligen hade bra musik och ibland skojiga kläder, men det är inte något huvudskäl för att återvända dit. Jag sade också i mitt anförande att det parti som leder regeringen historiskt har varit tveksamt till många arbetsrättslagstiftningar.
Jag vet att mittenpartierna i Sverige har varit mycket mer benägna att stödja bra fackliga förslag och arbetsrättsliga regleringar och inte bara har släpats dit. Men det är beklagligt att man har lämnat många av dessa positioner. Jag tycker att det var ett bra anförande som Christer Nylander hade. Han pekar just på att vi har olika uppfattningar om vad som läggs i begreppen dynamiskt, att ställa om och flexibilitet.
Som jag sade i mitt anförande handlar flexibilitet rätt mycket om att se vem det är som böjer och vem det är som böjs, alltså vem som ska ha det flexibelt. Den situation som man drabbas av som arbetstagare är att när man inte har en trygghet i anställningen får man ett väldigt icke-flexibelt liv. Men som jag har konstaterat och pekat på får man också mindre möjligheter till kompetensutveckling när man har osäkra anställningar och deltid.
Det är inte alls säkert att man är mer benägen att ta risker när man är i den situationen. När vi har en situation där folk tas in och man har en slit-och-släng-kultur i företag är det inte alls säkert att det är en god grund för att de ska bli mer flexibla och bättre på att ställa om, att utveckla nya produkter och att utveckla ett nytt sätt att tänka.
Detta är ett stort problem som det skulle vara intressant att höra någon från högersidan reflektera över i stället för att de håller sig till denna närmast evangelistiska globaliseringsförståelse som inte har så mycket att göra med de verkliga utmaningar som Sverige står inför.
Ali Esbati (V):
Christer Nylander sade att det är en konstig åsikt att mena att globalisering inte påverkar Sverige. Då är det ju bra att ingen av oss har denna åsikt. Det är bra att konstatera det. Vi har väldigt olika syn på hur man skapar trygghet och vad som är en god grund för att bygga Sverige starkt i framtiden.
Christer Nylander var i sitt anförande inne på att sätta in diskussionen om arbetsrätt i relation till frågan vilka som är de stora samhällsproblemen. Jag kan nämna några strukturella utvecklingstendenser. Vi ser att löneandelen har sjunkit i hela västvärlden, inklusive Sverige, under lång tid. Det är en stor förändring.
Vi ser att investeringarnas andel av bnp i bland annat Sverige sjunker under lång tid. Vi ser allvarliga problem med det svenska skolsystemet som har förstärkts av en idé om att man kan låta skolan fungera som något slags glad marknad. Det har gått väldigt dåligt. Detta är tunga, stora problemställningar som påverkar Sveriges konkurrenskraft i framtiden.
På detta har Folkpartiet och Alliansen inte några svar. Tvärtom är den politik man för något som förstärker de här problematiska tendenserna. I stället vill man ta ut det som man kallar flexibilitet och dynamik genom att göra den enskilde arbetstagaren, ofta unga människor, till föremål för att bli utnyttjad av oseriösa arbetsgivare.
Jag tror inte att det är en särskilt framgångsrik väg om man vill - för att använda ord som låter bra - ackumulera humankapital eller göra folk mer benägna att ta risker, lära sig saker, förkovra sig och bli bättre på att konkurrera på en marknad med stärkt global konkurrens.
Ali Esbati (V):
Jag hade inte tänkt att mitt första inlägg i kammaren skulle handla om detta, men det var svårt att låta bli att gå upp i debatten när ministerns svar på interpellationen har så pass lite att göra med det som frågan handlar om.
Det är ganska principiellt viktiga frågor när regeringen har fått ett riksdagsbeslut att förhålla sig till och man faktiskt inte gör det och inte heller redovisar några tillfredsställande skäl för det. Samtidigt står det i svaret någonting ganska intressant. Där hänvisas till den stora utredningen som pågår om socialförsäkringarna.
Det står att det är regeringens ställningstagande i förväg att försäkringarna ska ha en principiell uppbyggnad som medför att det alltid ska löna sig att arbeta. Det kan man naturligtvis uppnå på en del olika sätt, exempelvis om man har så låga ersättningar som möjligt i alla försäkringssystem. Eller så kan man arbeta för en generellt hög lönenivå och hög sysselsättning.
Så kan man också uppnå det målet. Principiellt skulle man från regeringens sida också kunna nämna några andra saker som skulle kunna vara viktiga principer. Till exempel skulle man kunna säga att det principiellt är viktigt att arbete alltid ger lön. Ett problem som är inbyggt i fas 3-systemet är att det inte alltid är så det fungerar.
Man skulle kunna säga att det principiellt är viktigt att fattigdom ska undvikas, inte framskyndas, av de statliga system som man bygger upp. Här är det snarare tvärtom.
Genom fas 3-systemets konstruktion ser man till att människor i större utsträckning än vad som är nödvändigt flyttas över från ett system där poängen är att undvika att människor blir fattiga till att fattigdomen i praktiken ses som något positivt för att uppnå principen om att det alltid ska löna sig att arbeta.
Det blir en bestraffningsmekanism snarare än en mekanism för att få människor som står långt bort från arbetsmarknaden att växa in i den.
Man skulle kunna hävda att det är en viktig princip att det är de arbetssökandes behov som ska vara i centrum och att man ska jobba för att de ska komma närmare arbetsmarknaden, medan fas 3-systemets konstruktion i dag tillgodoser de arbetssökandes individuella behov väldigt lite.
Däremot är det en uppsjö av mer eller mindre glada och seriösa företagare som är inne och får stöd för att erbjuda någon typ av sysselsättning, men uppföljningen har varit dålig. Vi har många exempel på att det helt enkelt inte fungerar bra.
Om man nu ska ge sig in på att diskutera principiellt viktiga saker som man vill betona i ett svar, som i övrigt inte säger så mycket om det som interpellanten vill ha svar på, vore det fint om regeringens representant kunde diskutera den typ av principiella frågeställningar som jag försökte ge några exempel på.
Fortfarande återstår frågan att riksdagen har fattat ett beslut som regeringen tydligen inte känner är särskilt viktigt att förhålla sig till och inte heller redovisar något gott skäl för det.
Ali Esbati (V):
Det är sällan man får höra ett så engagerat försvar för arbetslöshetssiffror som uppenbart är dåliga på många olika nivåer. Det är en ökning av långtidsarbetslösheten. Det är en snabbare ökning än i många andra europeiska länder. Det är i dag högre arbetslöshet än i alla andra nordiska länder och så vidare. Men det får stå för den föregående talaren.
Jag fick inga svar på mina funderingar heller, om principiella ingångar i socialförsäkringssystemen, till exempel att arbetet ska ge lön och att fattigdom ska undvikas i stället för att framskyndas.
Vi såg mot slutet av förra året hur vi fick en kraftig ökning av antalet personer som genomförde arbete i samband med fas 3-systemet men inte fick någon ersättning alls och därmed hänvisades till försörjningsstödet, där själva syftet, alltså uppbyggnaden, är att man först ska bli fattiggjord innan man har rätten att få ersättning.
Det är ingen som har hävdat i en seriös debatt om fas 3 att det är enkelt att få personer som har varit borta länge från arbetsmarknaden in i arbete igen eller att det finns en enkel administrativ åtgärd som löser det.
Men om det som vi fick höra från regeringen här var allvarligt menat, att arbetsmarknadspolitikens syfte ska vara att man satsar på dem som är längst bort för att de ska komma närmare, är det regeringen som borde ha dragit sig själv hårdast i håret och tänkt: Detta gick inte så bra. Vi måste göra någonting åt det här. Det är det som är problemet. Det är det som riksdagen också har insett, och man har gett i uppdrag till regeringen att göra någonting åt det. Vi får fortfarande inga svar om vad regeringen ska göra åt det.
Det är problemet.
Ali Esbati (V):
Jag är glad att det finns en möjlighet att säga någonting i den här debatten. Vänsterpartiet hade begärt en aktuell debatt med anledning av detta, men det gick inte igenom på grund av motstånd från andra partier. Men det som är intressant här är att regeringen under en längre tid har stått för en signalpolitik runt invandringsfrågor och flyktingpolitiska frågor.
Då är det lite märkligt att man blir förvånad och slår ifrån sig när det finns de som faktiskt uppfattar signalerna. Det som gör den här frågan extra principiellt intressant är ju våldsmonopolet, att en viktig myndighet som polisen i praktiken blir ett aktivt verktyg för den här signalpolitiken i invandrings- och flyktingpolitiska frågor.
Detta är problematiskt på flera sätt, för det första därför att det är klart att de prioriteringar och metoder som används i polisens arbete på olika fält påverkar hela samhället.
Hur man behandlar människor - och i begreppet "människor" ingår naturligtvis också de som har fått avvisningsbeslut i Sverige - är och förblir en del av den totala samhällsbilden och påverkar också andra människor i samhället.
För det andra och som en följd av detta har det sätt som polisen agerar på i samband med utvisningar och i förberedelser för utvisningar naturligtvis en stor påverkan på människor som råkar ha samma typ av utseende som jag.
Det har varit ganska många exempel på människor som upplever väldigt starkt att de har blivit drabbade av polisens metoder under ett antal år, men det har blivit extra aktualiserat i samband med det som har hänt i Stockholms tunnelbana under en period.
Man uppfattar att det faktum att man råkar se ut på ett visst sätt påverkar rätten att slippa bli behandlad som en potentiell brottsling av polisen, och det är ingen oviktig fråga. Det är en central fråga hur människor uppfattar polisen i det samhälle där de lever.
Är det eller är det inte den politiska ledningens uppgift att se till att polisen i så hög utsträckning som möjligt uppfattas som hela samhällets polis? Det är naturligtvis en fråga som dyker upp i det här sammanhanget. En annan fråga blir: Är det intressant för ministern att diskutera vad det är som polisen inte får göra? Finns det några gränser som man tydligt vill dra?
Då räcker det inte med att bara säga att polisen ska följa lagar och regler och att det är en självklarhet. Ja, det är en självklarhet, och det är lika självklart att det nu finns en massa människor som uppfattar dessa gränser som diffusa och att polisen har agerat på ett sådant sätt att man uppfattar det som övertramp.
Ali Esbati (V):
Jag tror inte att någon i den här debatten har förväntat sig att justitieministern ska komma med några listor med namn på polismän, ge dem betyg eller något sådant där. Det handlar om den bredare politiska diskussionen om hur man från regeringens sida ser på polisens prioriteringar och hur man ser på hur polisens agerande uppfattas brett i samhället.
Inget av detta var någonting som justitieministern egentligen berörde i någon särskild grad i sin kommentar, utan hon gömmer sig bakom en formulering som är oerhört intetsägande - att det är en självklarhet att polisen ska följa lagar och regler i allt polisarbete. Just eftersom det är en självklarhet är det inte heller något särskilt intressant uttalande. Vi diskuterar allt det andra som uppenbarligen inte är självklart.
När det gäller prioriteringar och agerande finns det, som jag sade, två dimensioner. Den ena är den rent juridiska gränsdragningsproblematiken. Frågan i interpellationen handlade bland annat om ifall man är beredd att initiera en analys av lagligheten i metoderna. Vilka metoder är okej, och vilka är inte okej? Vilka riskerar åtminstone att inte vara okej?
Det borde gå ut signaler om detta till polismyndigheten. Var får man spana? På vilket sätt får man lägga upp sitt spaningsarbete och sitt arbete generellt med de här frågorna? Det vore intressant att få det analyserat, men det verkar inte finnas något direkt intresse av det hos regeringen. Den andra, och kanske ännu viktigare, frågan är: Uppfattar man detta som ett problem? Är man beredd att agera för att polisen ska uppfattas som hela samhällets polis?
Hur bygger man upp ett förtroende som uppenbarligen har blivit skadat? Där hörde jag inte heller någonting från ministerns sida. Det är beklagligt. Jag tror att debatten kommer att fortsätta.