Ulf Kristersson (M):
Jag tycker att det är fascinerande att det liksom sitter i generna att fler sjukskrivna och fler förtidspensionerade är bättre än färre. Det finns inget anförande i kammaren som någon gång under fyra år har gått ut på att det vore bättre om färre människor använde våra trygghetssystem och att fler människor arbetade. Det är alltid bättre med fler sjukskrivna och fler förtidspensionerade. Det är en fascinerande världsbild, måste jag säga.
För det första: Det var vi som gjorde en satsning på att bygga ut företagshälsovården, inte ni. Vi har sett brister i den, utan tvekan, till exempel en sådan sak som att branschstöd inte räcker. Det måste vara resurser till operativa insatser för människor av kött och blod. De pengarna har inte ens använts.
Därför mångdubblar vi de resurser som används för operativa och förebyggande insatser för riktiga personer av kött och blod, och arbetsgivaren kan vara med och påverka vilket stöd och vilken hjälp man ska få. För det andra: Jag tycker att man ska vara djupt ödmjuk inför den tuffa resa som många människor har efter en lång tids sjukskrivning tillbaka till arbetslivet.
Vi som inte har varit med om den resan har nog svårt att föreställa oss hur tuff den kan vara, men det är fullt möjligt att förändra sin livssituation med andras hjälp och med egen vilja. Det går att byta arbete. Det går att komma till sin rätt också i något annat arbete än det som man först hade tänkt sig. Då måste vi ha koll på sakerna. Då kan vi inte låta sjukskrivningarna fara i väg.
Sverige hade före reformen dubbelt så långa sjukskrivningar med alla diagnoser från depression till benbrott. Det var djupt olyckligt för alla inblandade parter. Det var ett slöseri av sällan skådat slag. Om vi inte har koll på sådana fundamentala saker far det i väg. Då landar det förr eller senare i förtidspensionering och utanförskap. För det tredje - lite fakta kanske inte skadar.
I dag har vi 150 000 pågående sjukfall. År 2006 hade vi över 200 000 pågående sjukfall. Vi har halverat antalet långvariga sjukfall jämfört med 2006. I dag har vi 360 000 förtidspensionärer. År 2006 hade vi 550 000 förtidspensionärer. Det är en väsentlig skillnad!
Vad ni i grund och botten säger är att det var bättre förr, när fler levde på bidrag och färre var nära arbetsmarknaden. För det fjärde: Jag skulle ha respekt för om ni sade så här: Vi vill återgå till det gamla. Vi vill riva upp det som har gjorts, för det var bättre förr. Det är bättre att människor med svårigheter ställs bredvid och slipper söka arbete och slipper omskola sig. Det är bättre.
Då kan de nämligen göra som de vill, och vi slipper ha dem i statistiken. Då hade vi haft något slags respekt för resonemanget, för då hade det hade varit logiskt. Nu låtsas ni i stället att man kan ta bort tidsgränserna och höja ersättningsnivåerna utan att något påverkas, utan risk för att det blir fler sjukskrivna och förtidspensionerade och utan risk för arbetsmarknaden. Det är inte seriöst. Det håller inte.
Mina självklara motfrågor till er blir: Hur många långa sjukfall vill ni ha? Hur många av dem ska bli förtidspensionärer? Vill ni gå från dagens nivå tillbaka till 2006 års nivå? Räcker det? Vill ni gå tillbaka till 2002-2003 när Göran Persson sade att det var minst dubbelt så många som det borde vara? Kan ni inte ge en hint om ungefär var ni skulle vara nöjda så att vi kan jämföra våra olika positioner? Vart vill ni ta tillbaka Sverige när det gäller sjukförsäkringen?
Hur många människor ska vara sjukskrivna? Hur många människor ska vara förtidspensionerade?