KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikael Damberg (S):
Jag vill börja med att säga att jag tycker att ingången med kunskapsrätt och lika regler för alla typer av skolor är helt rätt. Jag tror att det är så vi måste angripa de här frågorna, för här handlar det ytterst om värderingsgrunden för skolan och om mänskliga rättigheter. Då måste det gälla lika för alla. Det tycker jag är en bra utgångspunkt för den här diskussionen. Det jobbiga med den här frågan är att det behandlas olika på olika skolor.
En skola som Rinkebyskolan som kunde tänkas ha stora problem har inte ett enda undantag för detta, för det finns ett ledarskap, en insikt och en beredskap att hantera frågan. På andra skolor beviljas det undantag lite hipp som happ, och man har inte tänkt igenom frågan. Man har inte satt gränsen för vad elever har rätt till. Jag tror alltså att det behövs en uppstramning. Jag ska inte säga att jag har en katalog med listor.
Jag lyssnar gärna på dig och på andra som har kloka inspel i den här frågan, för jag tycker att det är viktigt att vi tar tag i den och tar den på största allvar. Sedan får vi fundera på om det är riktlinjer som krävs från Skolverket, om det är sådana saker som krävs, om det är en lagändring eller ledarskapsutbildning för rektorer och andra så att de tar sitt fundamentala ansvar. Jag är öppen för alla de diskussionerna. Det viktiga är att vi talar om mänskliga rättigheter, för de här unga tjejerna och killarna har mänskliga rättigheter som de har rätt att upprätthålla i vårt land.
Det får inte råda någon form av tvekan kring de frågorna.
Mikael Damberg (S):
Jag instämmer i mycket av det som ministern säger. Jag tror dock att man ska vara lite observant på att tonläget kanske inte alltid är det bästa. Jag läste en debattväxling i Nerikes Allehanda den 13 november där man pucklar på varandra med insinuationer fram och tillbaka. Man behandlar inte varandra särskilt respektfullt i denna diskussion.
Ska man gå till grunden med detta måste man fundera över vilken kvalitet det är man ska granska och hur det ska göras i framtiden. Det måste vara där någonstans man inte är överens. Då har vi ett problem.
Skulle vi vilja hitta tydligare kvalitetsdrivande processer och införa nya system och det finns en diskussion om grunderna för vad kvalitet är så är det lite oroväckande att sätta ett system i sjön där man inte är överens om vad kvalitet är.
Det gäller särskilt om de som driver kvalitetsarbetet och är ytterst ansvariga för kvalitetsarbetet, högskolor och lärosäten, inte är överens med den granskande myndighetens syn på kvalitet. Det som väckte nästan mest diskussion bland lärosätena under utfrågningen var Högskoleverkets svar på frågan om vad kvalitet är. Högskoleverket svarade: "Vi har gjort det enkelt för oss.
- - - Kvalitet enligt Högskoleverkets definition är det vi mäter när vi granskar kvaliteten." Det provocerar högskolevärlden att man kan svara på ett sådant sätt när man i en akademi talar om kvalitet och säga att kvalitet "är det vi mäter". Det är inte en första diskussion om att man vill mäta detta för att man anser att det är kvalitet i utbildning. Här har vi ett av grundmomenten.
Högskolor och universitet tycker att Högskoleverket har lagt för stor vikt vid förutsättningar och det som är lätt att mäta och lagt för lite vikt vid learning outcomes , det som produceras, det som blir resultatet för studenten efter utbildningen. På vilken sida i denna diskussion står ministern när man talar om vad kvalitet är i grundutbildningen?
Det handlar inte bara om att kolla om kvaliteten är okej eller inte. Det handlar också om att granskningar är basen för indragning av examensrätter. Då måste man kunna ställa höga krav på transparens och förutsägbarhet i detta.
Jag vet att det finns ett krav hos utvärderingsagenturerna i det europeiska registret på att man ska införa någon form av överklaganderätt. Hur ser ministern på den frågan framöver?
Jag tror att det är viktigt att högskole- och forskningsministern följer frågan och ser till att det upprättas en dialog som är respektfull och där man lyssnar på varandra.
Skulle det visa sig att man vill gå vidare med sådana system när man inte är överens om grunden för detta riskerar vi att skapa mycket stök och kanske en negativ diskussion om kvalitet i högre utbildning. Jag hoppas att vi är överens om att vi ska undvika det.
Mikael Damberg (S):
Jag hoppas att vi är överens. Jag vill betona att vi måste klara ut de grundläggande förtroendefrågorna innan vi går vidare. Jag hoppas att vi är överens om basen och vad som ska mätas innan man går vidare. Det kan ju bli lite parodiskt, om jag får dra det till sin spets.
Statsrådet vill att Sverige ska bli pilotland, men vi vet fortfarande inte vad vi ska utvärdera. Vi ska ha någon form av utvärdering och vi ska jämföra oss med varandra, men vi har fortfarande inte bestämt vad vi ska jämföra och vad vi ska titta på för det är så svårt och det är lite komplicerat. Det blir lite bakvänd ordning. Jag hoppas att jag tolkade TT-telegrammet om rankning fel. Först kom Högskoleverket med sin bild av utvärderingen.
Den säger att den information vi har i dag inte lämpar sig för rankning som handlar om att man ska värdera sammanvägda data som innebär att man kan säga att ekonomiutbildningen här är bättre än ekonomiutbildningen där. Ekonomiutbildningen där borta kan ju vara bäst på internationalisering medan ekonomiutbildningen här kan vara bäst för arbetsmarknadsrelevans, eller vad det nu kan vara. Man avrådde ganska bestämt från att göra sådana rankningssystem. Det svar som man fick från statsrådet var att vi ska gå vidare.
Vi ska ha rankning. Vi vet inte riktigt hur det ska se ut och vad vi ska granska, men ranka ska vi. Om man i högskolevärlden känner sig osäker på det nationella kvalitetsutvärderingssystemet, och tycker att det inte är tillräckligt transparent och om man inte är överens om grunderna för vad man ska granska blir det lite provocerande om regeringen väljer att gå vidare med andra system som bygger på den här granskningen innan vi har klarat ut vad det är man ska granska.
Kan statsrådet ge ett tydligt besked om att vi blir överens om grunderna för att sedan kunna gå vidare med andra kvalitetsdiskussioner?
Mikael Damberg (S):
Jag reser också runt till arbetsförmedlingarna i Stockholmsregionen. Jag har besökt ganska många det senaste året. Man får inte riktigt samma bild där som den Sven Otto Littorin ger här i talarstolen, där man möter varje enskild människa och ger henne förutsättningar för praktik. Titta på ungdomsarbetslösheten som nu skenar i Sverige! Varje arbetsförmedling man kommer in på säger ungefär: Ja, först skriver vi in dem och tar fram en liten plan. Sedan får de gå hem och vänta tre månader. Sedan kanske de får vänta tre månader till.
Sedan kan det bli dags för en praktikplats. Det är briljant tänkt att jobba med unga människor på det sättet: Först ska ni vara arbetslösa i tre eller sex månader. Sedan kan vi börja jobba med praktikplats. Samtidigt säger alla arbetsförmedlare: Vissa av dessa ungdomar ser vi att vi kan ta tillbaka till en utbildning. De kommer att kunna fixa ett jobb. Andra ungdomar vet vi från början att vi måste göra någonting större med. Låt oss göra det från dag ett i stället för att vänta tre eller sex månader!
Detta är långt från den verklighet som du beskriver här i talarstolen. Och för det krävs det en del satsningar som regeringen inte verkar vilja se. Det krävs också stora stimulanser för att anställa unga människor som har gått arbetslösa, någonting som regeringen väljer att bortse ifrån. Logiken kring detta med statsfinansiellt ansvar är intressant.
Den säger så här: Nu måste vi först sparka 15 000 lärare och sjuksköterskor för att på lång sikt försvara skolan och sjukvården. Det är briljant tänkt! Varför sparkar ni då inte 30 000 med en gång, om ni verkligen vill försvara skolan och sjukvården inför framtiden? Då måste det ju bli ännu bättre. Samtidigt har vi en samlad ekonomkår, regeringens egna ekonomiska rådgivare, som säger: Det är fel läge att nu, i den jobbkris vi befinner oss i, sparka lärare och sjuksköterskor.
Låt oss lära oss åtminstone någonting av 90-talskrisen och stå upp för kvaliteten i välfärden när det blåser hårt i Sverige! Inte ens det verkar regeringen förstå. Jag är lite orolig för framtiden, herr talman.
Mikael Damberg (S):
Det ska bli spännande med valrörelsen, Anders Borg. Det besked som vi får här i dag är att frågan om uppskov är en av de stora frågorna som ni har funderat över i årtionden för att ni vill värna skattebaserna. Ni kunde ha sagt någonting om det i valrörelsen. Ni kunde ha sagt någonting till de 200 000 stockholmare som nu drabbas av en ny skatt som de före valet inte visste skulle införas. Var detta ett så allvarligt problem, Anders Borg?
I så fall hade du väl hållit tal om detta, skrivit det i era valprogram och sagt att detta skulle införas som en ny skatt för att göra det dyrare att flytta och byta bostad i Stockholmsregionen. Detta är intressant. När det gäller fördelningseffekten blir det mest parodiskt, ärligt talat. Anders Borg, du angriper från alla håll samtidigt. Först angriper du oss för att vi vill ha en förmögenhetsskatt. Sedan angriper du oss för att vi vill ta bort en skatt som gör det dyrare att flytta. Då har du räknat ut att det finns några i den gruppen som kommer att få väldigt stora nedsättningar av den skatten.
Ja, men det är de som ska få betala den förhatliga lyxskatten på fastigheter som vi vill införa. Det är märkligt att du nu bryter ut bara en skatt, medan du talar tyst om de två skatter som du har uppehållit dig vid i resten av debatterna. Det är den samlade effekten av detta som vi man måste titta på. Den samlade effekten av era skatteförslag blir att de som har de största villorna får de största skattesänkningarna. Det är så det har blivit. Dessutom gör du det nu dyrare att flytta och byta bostad.
Varför talar du ingenting om detta - bostadsmarknadens funktionssätt? Det spelar i Anders Borgs värld inte någon roll hur vi får bostadsmarknaden att fungera. Är det bra att det relativt sett blir dyrare för människor att byta bostad och att det relativt sett blir billigare att bo kvar i sin bostad? Är det ett bra bostadsmarknadssystem? Är det ett bra skattesystem? Gynnar det unga människor som letar sig in på bostadsmarknaden? Gynnar det de pensionärer som behöver byta sin bostad?
Gynnar det de småbarnsföräldrar i storstadsområdena som måste göra en boendekarriär för att få någonstans att bo när deras familj växer? Detta är frågor som Anders Borg inte svarar på. Det är synd att han inte gör det. Han vill uppenbarligen mest prata om Göran Persson.
Mikael Damberg (S):
Jag börjar med den allmänna diskussionen om speciallösningen för de fyra universiteten. Varför gör vi en speciallösning för de universitet som verkligen drabbas hårdast av regeringens forskningspolitiska proposition? Vi gör det för att vi inte vill säga nej till ett kvalitetsbaserat forskningssystem. Vi tror att det är viktigt att göra det. Vårt alternativ hade varit att helt och hållet säga nej till detta. Det vill vi inte göra. Då måste vi ge de här universiteten en rimlig chans att komma in i systemet.
Men det är en annan debatt. Ni har verkligen vridit på parametrarna i er proposition så att de missgynnas konsekvent och systematiskt. Det är ju ni som får ta ansvar för att ni bedriver svälta räv mot fyra nya universitet och att de därmed kommer att tappa mycket utvecklingskraft. Vi valde att i stället ge en stödjande hand för att de skulle kunna ta sig in i ett kvalitetsbaserat system på någorlunda rimliga villkor som liknar de andra högskolornas, så vi inför en kontrollstation.
Vi är helt övertygade om att det system som regeringen sätter i sjön inte kommer att överleva, inte för att vi säger det utan för att det är feltänkt på en massa olika punkter. Man har vridit på parametrar som gör att man kommer att få väldigt konstiga forskningspolitiska effekter. Det kommer inte att leda till kvalitetsutveckling över hela linjen, utan till mycket tricksande med siffror. Det var den övergripande debatten som vi kanske inte behöver ta i dag.
Jag kan konstatera att jag fortfarande inte har fått några besked om huruvida den uppgift i propositionen som man bygger beräkningarna på är rätt, och inga besked om hur man har gjort beräkningarna. I stället får vi besked om att Södertörns högskola får räkna med, eftersom man har forskningsresurser inriktade på Östersjön och Östeuropa, att forskningsanknytningen i grundutbildningen blir sämre.
Man får räkna med en sämre utbildning vid Södertörns högskola på grund av att regeringen tycker att det är en gräddfil att ha forskningspengar för Östeuropa och Östersjön. Jag tycker att det är beklagligt att regeringen har den linjen.
Mikael Damberg (S):
Jag noterar att statsrådet i svaret på interpellationen säger att regeringen avser att stärka den forskningsbaserade utvärderingen av utbildningsväsende och reformer. Men han säger inte någonting om att stärka den utbildningsvetenskapliga forskningen. Det är ganska symtomatiskt eftersom den forskningspolitiska propositionen inte innehåller några nya satsningar på utbildningsvetenskaplig forskning. Vi var nog många som var väldigt förvånade över detta.
Jag tror att det behövs mer forskning, också om förskolan, och om hur barn mår, både i förskola och skola och i samhället i övrigt. En av de slutsatser som man drar när man talar med Forskar-Sverige är att vi vet ganska mycket om hur äldre ungdomar mår men att vi inte riktigt vet hur yngre barn mår, oavsett om de går i förskolan eller inte.
Däremot kan jag säga att interpellanten har en negativ grundton i detta som antyder att vi inte vet om det är farligt med förskola för barnen precis på samma sätt som vi inte vet om det är farligt med annat för barnen eftersom forskning inte finns där om barns utveckling.
Jag tror att förskolan har utvecklats väldigt mycket på ett par områden - när det gäller läroplanen, kunnigheten och utbildningen hos personalen och att det har lett till en kvalitetsutveckling. Men jag ser också, som interpellanten tog upp i sitt inlägg, allvarliga kvalitetsproblem i förskolan med gruppstorlekar och med personaltätheten. Det är också en fråga, egentligen på samma tema, som jag skulle vilja ställa till ministern: Vad leder till kvalitet i förskolan?
Vi har ju sett, sedan regeringen i förtid avskaffade det riktade statsbidraget till förskolan för att anställa personal, hur personaltätheten har börjat sjunka igen i svenska förskolor. Jag välkomnar alltså mer forskning om förskolan - dock behövs då nog mer pengar till den utbildningsvetenskapliga kommittén. Men jag välkomnar också ytterligare kvalitetsinsatser i svensk förskola.
Mikael Damberg (S):
Med anledning av interpellantens senaste inlägg skulle jag vilja ställa två frågor till statsrådet. Den första är på vilket sätt man ska värdera studier av så kallad förskola i USA och Storbritannien jämfört med förskola i Sverige. Finns det skillnader, eller är likheterna större än skillnaderna?
Fråga nr 2 är om statsrådet delar den bild som nu kommer fram från interpellanten om skillnaden mellan förskola och dagis eller, för att tala moderatspråk, pedagogisk förskola och någonting annat före det, det vill säga att de första åren inte skulle vara pedagogisk verksamhet. Jag tror, och där är jag väldigt bestämd, att man gör ett väldigt felslut om man tror att barn inte behöver det.
Omtanke och trygghet, visst, men det handlar också om en enorm utveckling de första åren i livet. Min dotter kunde sjunga alfabetet innan hon var tre år. Det var ingenting jag hade drillat och ingenting förskolan hade drillat, men man ska inte tro att barn inte lär sig saker och ting de första åren. Barn mår bra av och tycker att det är kul att lära sig saker. Man lär sig motorik. Man lär sig socialt umgänge. Man lär sig språk. Man lär sig fungera emotionellt. Delar statsrådet bilden att man kan dela upp förskolan i dagis och förskola?
Mikael Damberg (S):
Först vill jag kommentera frågan om de 10 000 nya platserna. Det är litet märkligt att ni för ett år sedan när vi sade att ungdomskullarna växte, att arbetslösheten växte dramatiskt och att vi hade ett ökat söktryck avvisade alla planer på en utbyggd högskola. Nu berömmer man sig för att man har lagt till 10 000 platser i det här läget.
Hade det inte varit smartare - kan oppositionen få det berömmet - att fatta det beslutet för ett år sedan så att de unga människor som sökte in till högskoleutbildningarna 2009 faktiskt skulle ha kunnat gå på utbildningarna då i stället för att vänta? Faktum är att det fanns färre högskoleplatser att söka hösten 2009 än det fanns hösten 2006, trots att vi då hade en högkonjunktur och nu har en lågkonjunktur. Unga människor är arbetslösa. Det är en ganska osmart politik.
Sedan blir vi angripna med att det här är exakt uträknat. Jag vet inte vilka universitets- och högskolerektorer ni har talat med om den processen och förankringen av de 10 000 platserna. Det är ett skämt. Vi kan återkomma till det i något annat sammanhang. Jag vet inte om landshövdingarna var med i den processen eller de regionala samordnarna. Det var de nog inte eftersom rektorerna hade ett dygn på sig att svara på telefon hur många platser de trodde att de kunde skaka fram. Det kan man ju diskutera.
Det intressant är att vi kan bygga ut med flera platser, 2 500 fler platser inom högskolan och ännu fler platser inom yrkeshögskolan därför att det finns ett behov. Vi har föreslagit att man ska ha en kompetenskommission som tittar på arbetsmarknaden och ser var det finns bristutbildningar. Var finns ett högt söktryck? Det är flera universitet och högskolor som har utbildningar där det finns ett högt söktryck men som faktiskt inte har rätt att bygga ut. Varför inte göra någonting smart och nytt? Vi har tänkt en del nytt sedan förra valet.
Vi styr resurser tydligare nu mot de bristyrken som finns och ger fler unga människor möjlighet att förverkliga sina utbildningsdrömmar. Det är smart politik. Men det är klart att det blir mer kvalitet i utbildningarna när man satsar 400 miljoner kronor på ett kvalitetslyft som vi har föreslagit i utbildningarna och därtill 100 miljoner kronor till coachning och praktikkoppling.
Mikael Damberg (S):
Jag tror att Linköpings universitet hade varit mycket mer intresserat av att göra någonting bra på högskolan och kanske ta sig an några platser till om man hade fått 400 miljoner kronor i kvalitetssatsning och fått ökad lärartid för att kunna ge studenterna det de behöver. De hade kanske varit mer intresserade om de hade vetat att det var en långsiktig politik och inte en tvåårssatsning. De kan också räkna. De studenter som man tar in kommer att vara inne i systemet mer än två år.
Det är klart att det skapas en ryckighet med det här. Poängen hos oss är att vi tänker nytt. Vi tittar på de sektorer som har behov av ökad arbetskraft och där studenter söker. Det hade varit ett smartare system att jobba med för att tillgodose både ungdomars möjlighet till utbildning och arbetsmarknadens behov. Problemet för regeringen är att det här är andra budgeten i rad där det inte kommer en enda krona till kvalitet.
Nu bygger ni ut högskolan med 10 000 platser utan att säkra kvaliteten, det ni kritiserade oss för under hela förra mandatperioden. Ni bygger ut utan att satsa på kvaliteten. Vi har i vår budget lagt fram ett kvalitetsprogram med 400 miljoner kronor plus att vi bygger ut högskolan. Det är så man ska göra, det var så ni tyckte att man skulle göra under förra mandatperioden. Det är konstigt att ni ändrar er argumentation efter om ni sitter i opposition eller i majoritet.
Det handlar om kvalitet, som är viktig. Jag tycker att det blir med dessa 10 000 platser som Sture Nordh sade häromdagen: Man kan inte ha fler "tänkte inte på det"-lagar. Han tänkte på socialförsäkringssystemet. Ni tänkte inte på att vissa skulle ramla ur systemet. Littorin tänkte inte på att a-kassorna inte kommer att hinna betala ut pengar eller så. Ni har gjort samma sak med de här platserna. Ni tänkte inte på att vi i praktiken har högsta ungdomsarbetslösheten i hela Europa, och unga människor kommer inte in på sina universitetsutbildningar.
Det är inte smart politik. Det här beslutet borde ha fattats för ett år sedan. Jag tycker att det kunde vara trevligt om ni i den borgerliga majoriteten kunde erkänna att ni gjorde fel förra gången. Ni tänkte inte på det heller.
Mikael Damberg (S):
Jag har tre frågor till Ulrika Carlsson. Jag tror att Klas-Herman Lundgren från SFS och vi andra skulle vilja ha ett svar på frågan om Ulrika tycker att det är acceptabelt att tre av tio heltidsstudenter på våra universitet och högskolor har mindre än sex timmars lärarledd undervisning i veckan. De svar vi har fått hitintills har främst handlat om att ni har gjort en forskningssatsning. Det har vi hört från Fredrik Malm. Problemet är att den forskningssatsningen nästan helt går humsamområdet förbi.
Det kommer inga stora pengar rullande till humsamutbildningar via forskning. Det finns heller inget direkt samband, tyvärr, mellan forskningskvalitet och utbildning. Det har vi sett på Karolinska Institutet när det gäller sjuksköterskeutbildningen, så det svaret håller inte riktigt hela vägen. Det kommer nu en proposition men inga pengar. Sedan kan de internationella avgifterna på något sätt styras till lärarledd undervisning. Men de avgifterna, om jag har förstått planeringen rätt, ligger många år framåt i tiden.
Den stora frågan är, om man tycker att det är ett problem med för lite lärartid i undervisningen, varför det inte finns pengar för det i budgeten nu? Det är den första frågan. Först blev vi anklagade för att leka Följa John, och nu talar man om 10 000 platser på högskolan. Snacka om att leka Följa John! Vi föreslog en rejäl satsning på högre utbildning förra året. Vi tyckte att det behövdes därför att vi såg att arbetslösheten höll på att skjuta i höjden. Varför behövs det 10 000 platser nästa år?
Hade inte de platserna behövts i år? Och skulle kvaliteten ha varit sämre i år än vad den blir nästa år? Det är den andra stora frågan man måste ställa sig. Den tredje frågan handlar om forskning i hela landet. Ulrika Carlsson tog upp det här, och det tycker jag var bra. Men den skarpa frågan man måste ställa sig är: Varför då skapa ett fördelningssystem mellan universitet och högskolor som egentligen leker Svälta räv med de nya universiteten? Jag förstår inte logiken.