KBLab/rixvox huggingface dataset:
Isabella Hökmark (M):
Jag är här för att ställa frågor till statsrådet som ändå har varit ansvarig för detta område under fyra år. Det är det som gör att det blir viktigt. Jag vet inte riktigt hur det ligger till, men vi verkar läsa olika statistik. Man kan varje vecka läsa om kraschade bostadsprojekt där det inte blir av att man bygger några bostäder. Ett skäl är att människor inte kan flytta, köpa en bostad eller låna. Detta ser vi nu, och därför upprepar jag mina frågor. Det finns så många förtvivlade människor.
Jag skulle vilja be statsrådet att se hur det ser ut och sätta sig in i hur det är för en familj eller för nya som vill komma in på en bostadsmarknad. Det kan handla om familjer som växer eller splittras eller om äldre som vill flytta. Det här är jättesvårt. En familj som kanske bor i en trea i dag och splittras kan möjligtvis köpa var sin etta. Där ska de sedan ha hand om barnen varannan vecka.
Och de som är helt nya på bostadsmarknaden har ingen möjlighet att spara ihop till de miljonbelopp det handlar om i Stockholmsområdet för att kunna köpa sig en bostad. Det är detta som är så tokigt. I slutet av statsrådets svar säger han att han inte vill "vältra över riskerna på hushållen genom vidlyftig kreditgivning eller påtvingad överskuldsättning". Men det är precis det som händer. Vet statsrådet vad som händer när man går till banken för att låna?
För det första får man inte låna mer än 4,5 gånger årslönen. Vad händer sedan? Man kan få ett sådant lån till en låg ränta. Sedan tar man ett blankolån. Det kan vara på samma bank eller på ett kreditinstitut. Där måste man ta ett lån med kanske 5-6 procents ränta, för att kunna köpa sitt drömradhus eller sin första etta. Detta är tokigt. Skuldsättningen går heller inte ned.
Det blir sämre om man lånar utan någon som helst säkerhet till mycket högre ränta. Det är detta jag försöker beskriva. Jag undrar varför statsrådet inte ser att detta är ett problem. Det har blivit ett jätteproblem för alla att låna till en bostad eller byta bostad. Jag kände att jag måste föra fram dessa frågor, eftersom jag ideligen får frågor om detta. Många hör av sig.
Speciellt efter i dag kommer jag säkert att få ännu fler mejl om detta, eftersom många tittar, reagerar och säger: Vad bra att du lyfter upp den här frågan! Detta är verkligen ett problem. Jag undrar om ni i regeringen är nöjda. Tycker statsrådet inte att vardagsverkligheten för vanliga människor är ett problem?
Isabella Hökmark (M):
Det är relevant att tala om blankolånens ökning i och med att de är kopplade direkt till bostadsköpet. Det är där man kan se skillnaden - de är kopplade direkt till att kunna köpa sin bostad. Det är såklart bara fler bostäder som kan minska ökningen av priserna. Ju fler bostäder och ju större tillgång till bostäder, desto mer pressas priserna. Så är det; det är ju ganska enkelt.
Jag menar inte alls att man ska titta på människors ekonomi och vad de har för säkerheter när de tar lån. Det ska ju bankerna göra. Det har de klarat tidigare. Jag förstår inte varför man ska påtvingas ett amorteringskrav. Det verkar inte sitta några kreditgivare på bankerna och bedöma, utan de bara kör de här reglerna utan att titta på helhetsbilden för familjen eller sådant. Det är det som är ett problem. Jag skulle vilja måla upp en bild av hur det har blivit i Sverige i dag. Jag tittade på tv häromkvällen.
Jag förstod först inte vad det var. Det var en familj som klev in i en ny bostad och sa: Åh, nu har vi äntligen kunnat förverkliga våra drömmar! Vi har fått en ny bostad. Jag undrade vad som hänt. Jo, det visade sig att de hade vunnit på travhästar. Det är liksom tipset i dag: Om du vinner pengar kan du köpa dig en bostad.
Tipset är att ta en lott i miljonärsfabriken i Sverige, inte att jobba, plugga och utbilda sig. Vill du ha pengar att spendera i dag ska du spela mer. Det är den bild man får när man ser på tv och när man hör hur svårt det är. Det finns ingen öppning från statsrådets sida för att se att det kanske har blivit tokigt. Kan vi mildra effekterna?
Kan vi se till att det blir lättare för familjer att göra sina val och köpa sina drömbostäder?
Isabella Hökmark (M):
Min fråga går till statsrådet Bucht och gäller torsken i Östersjön. Kommissionen och Internationella havsforskningsrådet beskriver att torsken i Östersjön är i kris. Beståndet ligger långt under säkra biologiska gränser. Forskarna visar också att det helt saknas stora torskar i Östersjön. Jag förutsätter att statsrådet kommer att strida hårt för de vetenskapliga rekommendationerna.
Min fråga till statsrådet är: När Östersjöns viktigaste rovfisk är hotad, och därmed hela det ekologiska systemet, är det inte dags att vidta mer drastiska åtgärder?
Isabella Hökmark (M):
Forskare har pekat ut att det är de stora trålarna, som tar upp de största torskarna, som är problemet. Det är nu inte ett hållbart uttag. Man måste ta ut betydligt mindre. Det finns till exempel förslag på att man skulle stoppa trålfisket under en treårsperiod för att se hur tillväxten är. Fiskarna har sedan 2009 inte ens fått upp de kvoter som man har beslutat om. Min fråga är fortfarande: Kan statsrådet tänka sig mer långtgående åtgärder?
Isabella Hökmark (M):
Min fråga går till statsrådet Shekarabi. Riksdagen beslutade i mars 2015 att tillståndsplikten för LAN-spel skulle tas bort eller avgiftsbefrias. Samtidigt uppmanade man regeringen att påskynda detta arbete. Regeringen återkom i en skrivelse i mars förra året om att en proposition var att vänta under hösten. Detta upprepades i en skrivelse som avlämnades i mars i år.
Men trots två aviseringar fanns ingen sådan proposition med i den propositionsförteckning som publicerades häromveckan. Därför frågar jag statsrådet: När avser statsrådet att återkomma med en proposition i frågan?
Isabella Hökmark (M):
Nu har de här företagen betalat avgift sedan 2013. Det är en ganska hög avgift - ett stort onlineföretag betalar 70 000 om året. Det drabbar förstås dem som spelar: unga och barn. I våras uppfattade jag att ministern var lite mer positiv till att bryta ut den här frågan och avskaffa den här avgiften innan det kommer en proposition. Nu kommer det väl att dröja ett år till innan det kommer en proposition. Kan man tänka sig det?
Isabella Hökmark (M):
Min fråga går till statsrådet Alice Bah Kuhnke. På Instagram har ministern deklarerat att regeringen är enig om att Sverige ska skriva under deklarationen om ett förbud mot kärnvapen. Det skulle i så fall innebära att regeringen inte bryr sig om utredningen om hur ett signerande påverkar svensk säkerhet. I samma inlägg skriver statsrådet att frågan tyvärr måste beslutas i riksdagen.
Vad menar demokratiministern med att Sveriges riksdag och ett demokratiskt beslutsfattande ses som ett problem? Skulle statsrådet hellre vilja att detta beslutades i strid med en majoritet i riksdagen?
Isabella Hökmark (M):
Nu är det så att ministern är minister. Det som skrivs på Instagram sprids på sociala medier. Det är ett faktum att det står: Regeringen har tydligt deklarerat att vi vill skriva under, men dessvärre är det riksdagen och inte regeringen som måste ta beslut, och det betyder en majoritet av riksdagens ledamöter . Jag vet inte hur jag ska tolka det annat än att det är underligt att demokratiministern tycker att det är ett problem att Sveriges riksdag tar beslut. Är det en belastning?
Tycker ministern inte att riksdagen ska ta beslut i viktiga säkerhetspolitiska frågor? Det ska tydligen en minoritetsregering göra.
Isabella Hökmark (M):
Tack för svaret, statsrådet! Den ökade upplåningen beror snarare på att efterfrågan är mycket större än utbudet. Bostadsbristen beror just på bostadsbrist. Det förstärks av det minskade byggande vi ser. Det blir mycket svårare för många att skaffa sig en bostad. Unga, äldre och även människor som separerar och som behöver bostad får ökade kostnader. Vad säger statsrådet till människor som behöver skaffa sig ett boende? Hur ska de göra när ni låser marknaden på det här viset?
Elisebeht Markström (S):
Jag tycker också att det är positivt att det är fler anmälningar. Vi har sagt här varje år att det är väldigt bra att allt fler har förtroende för rättsväsendet och också gör en anmälan när de har utsatts för brott.
Vi kommer aldrig att använda den retorik som användes under den förra mandatperioden och som lät ungefär så här: Hur kan det komma sig att antalet våldtäkter ökar när Thomas Bodström är justitieminister? Hur kan det komma sig att antalet anmälda brott ökar när statsministern heter Göran Persson? Vi kommer aldrig att använda den retoriken.
Vi tycker tvärtom att det är väldigt bra att människor får ett ökat förtroende för rättsväsendet och vågar lita på att man blir tagen på allvar när man gör en anmälan och får den hjälp och det stöd som man har rätt till. Där är vi alltså helt överens. När det gäller HBT-brott, alltså hatbrotten mot HBT-gruppen, och hedersbrotten är mörkertalet som Krister Hammarbergh talade om oerhört stort.
Kanske är det så beroende på att just den målgruppen egentligen inte har någonstans att vända sig där man har en särskild HBT-kompetens. Därför är det särskilt allvarligt när den enda jour som har den kompetensen, och som ni dessutom skriver om i betänkandet som den som är så bra på att bemöta HBT-personer, nu ska läggas ned.
Det är ingen kommunal angelägenhet, Krister Hammarbergh, utan det har ju varit med statliga medel via Socialstyrelsen och Folkhälsoinstitutet som den här jouren har startats och drivits. Och för första gången på många år har den nu inga pengar. Hur ser du på det, Krister Hammarbergh? Kan du möjligtvis ta frågan med dig till regeringen och höra om det kanske går att åtgärda det problemet?
Elisebeht Markström (S):
Det är riktigt. Hela det här arbetet med stöd till brottsoffer har pågått under en lång räcka av år. Historiens klocka började inte ticka i september eller oktober 2006 som man skulle ha kunnat få intryck av när man hörde Krister Hammarbergh i talarstolen där uppe. Det här är ju ett långt arbete som har pågått under väldigt många år då vi i regel också har varit väldigt överens. Välkomna!
Ni fortsätter påbörjat arbete och vi är glada över det; det är helt okej. Men när det gäller just den här nationella HBT-jouren är det inte en fråga för Stockholms stad att driva den för hela landet, utan det är en jour som har fått stöd från staten just för att det är en nationell resurs och faktiskt den enda i sitt slag.
Håll med mig, Krister Hammarbergh, om att det naturligtvis är ett problem om den nu ska läggas ned och inte ersätts av något annat. Stockholms stad lär inte gå in och finansiera denna nationella resurs, utan det är med stöd från staten som den har påbörjats och som den har drivits och nu får läggas ned därför att stödet uteblir.
Pengarna till kvinnojourerna har ökat, ja, och nu är det så att de enda pengar som finns att fördela och som den här jouren kan söka är just i fråga om våld i samkönade relationer. Det betyder att verksamheten som rör hatbrotten och hedersbrotten alltså får läggas ned. Det är verkligheten. Jag läser inte betänkandet felaktigt när det gäller brottsskadeersättning.
Det står här att majoriteten anser att man inte kan ställa sig bakom de här motionerna och att riksdagen bör avslå dem. Så låtsas inte som att ni egentligen säger någonting annat än vad ni säger! Ni avslår de motionerna och har gjort en omvändning på 180 grader.
Elisebeht Markström (S):
Jag tänkte fråga också Otto von Arnold om inställningen till brottsskadeersättning. Utskottet föreslår att riksdagen avslår motionerna 233 och 408 om att Brottsoffermyndigheten utan egen prövning ska utbetala hela den ersättning som fastställs av domstol.
"Riksdagen bör avslå motionerna", står det på s. 14 i betänkandet. I nästa stycke talas det om en annan motion, som man besvarar med att det har tillsatts en utredning. I det första stycket vill man avslå de två första motionerna, och i det andra stycket så att säga besvarar man den tredje motionen genom att hänvisa till en utredning.
Faktum är att förra mandatperioden drev Kristdemokraterna just den här frågan. Det var då inte Otto von Arnold utan hans företrädare Peter Althin som tillsammans med Folkpartiet, Moderaterna och Centerpartiet reserverade sig för motioner år 2005 när ni ville ha till stånd en ändring.
Brottsskadenämnden, alltså Brottsoffermyndigheten, skulle då inte pröva domstolsbeslut utan helt sonika betala ut det domstolen har fastställt. Det är självfallet en inställning som man kan ha, men nu har vi den motsatta ordningen här i landet. Från socialdemokratiskt håll har vi försvarat den ordning vi har.
Nu uppstår den situationen att ni tidigare har förfäktat en uppfattning och nu, två tre år senare, har en helt annan uppfattning. Vad har Otto von Arnold för uppfattning i den här frågan?
Elisebeht Markström (S):
Ja, det är ju här vi skiljer oss åt. Jag menar att ni i betänkandet avslår de här två motionerna. Sedan besvarar ni en tredje motion inte med att det finns en utredning utan med att regeringen har uttalat att den avser att påbörja en översyn av brottsskadelagen under mandatperioden. Det är inte detsamma som att man har gjort det. Jag har ingen kunskap om att man har gjort det, men det är möjligt att det kommer.
Men detta är faktiskt inte svar på de motioner som ni avslår. Menar ni att det skulle ha varit det skulle ni nog ha skrivit det i betänkandet och inte skrivit på det här sättet. För jag misstänker att det kan finnas fler än jag själv som uppfattar det på det sätt som jag nyss har redogjort för. Det var det ena.
Det andra är frågan om stöd till personer som utsätts för hatbrott på grund av sin sexuella läggning eller så kallat hedersbrott. Det finns en nationell brottsofferjour placerad här i Stockholm i RFSL:s regi med ekonomiskt stöd från staten - så har det varit under de senaste fyra fem åren. Det har skett via Socialstyrelsen, via Folkhälsoinstitutet.
För första året blir man av med sina pengar och därmed riskerar man att få lägga ned. Man inte bara riskerar, utan man kommer att lägga ned verksamheten här under våren. Vad säger Otto von Arnold om den saken? Maria Larsson, en kollega till Otto von Arnold, förfogar ju över styrmedlen för Socialstyrelsen.
Det är alltså de som har fördelat de här penningarna tidigare, men nu är de indragna. Har Otto von Arnold någon annan information än vad jag har när det gäller möjligheterna för den här jouren att fortsätta med sin viktiga verksamhet och kanhända också sprida den kunskap som man har tillskansat sig under de senaste fyra fem år som man har arbetat på det här sättet?
Elisebeht Markström (S):
Helena Bargholtz satt kanhända inte i justitieutskottet under förra mandatperioden, nej. Jag kan berätta att bland annat Folkpartiet då rätt kraftigt drev frågan om kriminalisering av handlingen att utsätta barn för att bevittna våld. Det skedde vid ett flertal debatter som vi hade.
När man diskuterar mäns våld mot kvinnor, som ju också är rubriken på det aktuella betänkandet, finns det många fler berörda än, som i detta fall, mannen och kvinnan. Vi ägnar mycket uppmärksamhet åt stöd till kvinnor; det är så att säga det debatten och diskussionen handlat om under många år.
För min del tycker jag att det är dags att vidga debatten ordentligt. Det är naturligtvis många fler inblandade - precis som i fråga om andra sociala bekymmer som människor kan ha. Det gäller förstås kvinnorna, det gäller männen, det gäller barnen och det gäller även de anhöriga.
Socialtjänstlagen säger att man har ett ansvar att också arbeta med närstående till dem som drabbats av våld. Jag tror inte att det står "anhöriga" utan "närstående". Det är framsynt och bra. Dessvärre är det ingen som arbetar med de frågorna. På den fronten är det alltså ganska tunnsått.
Även om Helena Bargholtz under förra mandatperioden inte så att säga personligen var ansvarig för vad Folkpartiet sade och gjorde i justitieutskottet skulle jag ändå vilja höra hur hon ser på möjligheten att utreda en ny lagstiftning som skjuter fram barnens position så att de kommer att omfattas av all lagstiftning som gäller för brottsoffer.
Elisebeht Markström (S):
Det är riktigt, det finns fler personer runt kvinnorna, och det finns varianter på våld i nära relationer. Vi är helt överens om det. När det gäller brottsskadeersättning infördes den under förra mandatperioden.
Det var ett steg i rätt riktning, på samma sätt som det var ett steg i rätt riktning att uttala att socialtjänsten har ett långtgående ansvar för att hjälpa och stödja barn som bevittnat våld.
Vad gäller skadestånd är det oerhört viktigt att man i förundersökningen, och också i domslutet, synliggör barnen för att de ska kunna komma i fråga för skadestånd. Det är Brottsoffermyndighetens skadeståndsnämnd som hanterar dessa frågor. Om man talar med dem visar det sig, vilket vi kunnat befara, att såsom förundersökningarna och domarna är skrivna blundar de för barnen. Det är inte särskilt många barn som syns.
Det betyder att vi inte vet hur den straffskärpningsgrund som vi införde - jag tror att det är fem år sedan - används. Ofta står inget om det i domslutet. Förutsättningarna för att barnen ska få skadestånd undanröjs alltså när förundersökning och domstolar inte skriver på ett sådant sätt att det framgår att det har funnits några barn där.
När det gäller mamma som har misshandlats av son är det dessbättre så att hon fångas upp av fridskränkningslagstiftningen eller den vanliga brottsbalken när det gäller våld. Det gör dessvärre inte barnen. De fångas inte av fridskränkningslagstiftningen. Det betraktas inte heller som psykisk misshandel att utsätta barnen för att bevittna våld. Det är egentligen detta som vi vill undersöka: om det inte vore rimligt att vi skulle ha en sådan lagstiftning.
Elisebeht Markström (S):
Tack så mycket för svaret på vår fråga, Inge Garstedt, om kriminalisering av handlingen att utsätta barn för att bevittna våld, som det har kommit att uttryckas. Nu säger Inge Garstedt från Moderaterna att det här kan lösas administrativt.
Ja, det är möjligt att man kan det. Men jag har väldigt svårt att tro att man på Justitiedepartementet kan hitta lösningar som täcker de här barnens behov genom att, som Inge Garstedt sade, frågan starkt uppmärksammas på departementet.
Vi har i alla fall inte sett några resultat utanför departementet i form av skärpta riktlinjer eller uppdrag till myndigheterna. Det pågår utbildning hos åklagare, domstolar och polis, och det har det gjort länge.
Det har i och för sig inte gett till resultat att barnen syns något vidare i förundersökningsprotokollen eller i domstolsbesluten ändå, men det går säkerligen att göra det bättre. Vi får väl se vad Moderaterna kommer att komma med. Ni sade tidigare att barn som är kränkta genom det här brottet ska tillerkännas ställning som målsägande.
Det är en del av upprättelsen. Så skrev ni för ett par år sedan - en del av upprättelsen. Då menade ni, åtminstone i debatten, att det var väldigt viktigt att barnen får den rättsliga ställningen målsägande och inte bara betraktas som ett offer för brott som någon kan hjälpa om någon råkar få syn på dem, utan de ska ha ställning som målsägande.
Elisebeht Markström (S):
Jag skulle vilja kommentera något av det Inge Garstedt sade i sitt anförande. Det var frågan om att det är bra att kommunerna tar sitt ansvar, det är ingenting att klaga på. Nej, verkligen inte, det är så dags att man gör det. Vi får väl ändå poängtera att det måste vara ett delat ansvar. Offer för brott har ju rättigheter enligt helt andra regler än när kommunen hanterar frågan.
Det handlar om rättsväsendet, hur man bemöter brottsoffer, vad man får för information, att barnen verkligen får sitt målsägandebiträde som de har rätt till enligt lagstiftning och så vidare. Det finns en mängd saker att göra på det området. Jag har aldrig hört kvinnojourerna säga att de inte tycker att kommunerna ska ta sitt ansvar.
Vad de sade förra året vid hearingen var att de känner sig styvmoderligt behandlade och att de känner sig omyndigförklarade när det gäller att komma i åtnjutande av de utvecklingsmedel som regeringen har ställt till länsstyrelsernas förfogande och som kvinnojourer och brottsofferjourer kan komma i åtnjutande av om de får godkännande från sin kommun. Det är det de vänder sig mot.
Enligt den tidigare ordningen, som gällde innan den borgerliga regeringen tillträdde, kunde kvinnojourerna och brottsofferjourerna själva gå in med en ansökan, eller tillsammans med kommunerna eller kvinnojourerna och brottsofferjourerna tillsammans. Det fanns ingenting som hindrade det. Goda förslag och goda idéer till utveckling skulle tas om hand vid länsstyrelserna och bedömas där. Nu måste man tröska igenom kommunen.
Har man oturen att bo och verka i en kommun där man kanhända har ett kommunalråd som påstår att det inte finns några sådana bekymmer i den kommunen och att det inte finns några skäl att lämna in en ansökan blir det platt fall.
Elisebeht Markström (S):
Låt mig klarlägga en sak: Jag sade i mitt anförande att när den här motionen behandlades motiverade ni inte varför ni avslog den. Det får Johan Linander titta efter i betänkandet vad gäller den nationella handlingsplanen. Precis som jag sade i början av mitt anförande har vi ett särskilt yttrande där vi talar om för läsaren vad vi har tagit för ställning.
Vi har alltså inte ändrat oss på de flesta punkterna - dock när det gäller den här. Nu är vi alltså på samma linje, Johan Linander. Nu säger du att jo, detta borde betraktas som psykisk misshandel. Det är precis vad ni sade för fyra år sedan. Men varför händer det då inget? Ni ingår ju i regeringsunderlaget. Hur i jösse namn ska omvärlden tolka detta?
Här har ni i flera debatter med emfas hävdat att det bör vara en annan ordning än den vi har nu. Men när ni kommer till grytorna överger ni plötsligt denna er idé - som vi nu stöder.
Vi har tagit till oss av den kunskap som finns, och vi är inte sämre än att vi kan säga att vi ser att de reformer som vi genomförde förra mandatperioden, med brottsskadeersättning och socialtjänstens ytterligare ansvar, inte räcker. Det duger inte. Barnen är värda något bättre än vad vi nu har, och det kommer vi inte att skämmas för.
Johan Linander kan raljera hur han vill i talarstolen - vi kommer inte att skämmas för den ståndpunkten, utan vi har faktiskt motionerat i ett par omgångar och sagt samma sak varje gång: Vi vill ha en utredning till stånd, men du tillsammans med dina allianskamrater, Johan Linander, avslår detta och har faktiskt inte motiverat det på något sätt som går att utläsa.
Elisebeht Markström (S):
Det är riktigt, med Johan Linanders terminologi kommer jag att fortsätta att tjata om samma sak. Vi tycker att den här frågan är väsentlig och viktig. Det är bra om Johan Linander diskuterar sakfrågan och inte formfrågan. Majoriteten får väl ta ansvar för betänkandet i dess helhet. Det är ju så att ni har avstyrkt vår motion.
Ni gjorde det förra året och ni gör det nu igen, visserligen summariskt. Men det kan väl inte innebära, herr talman, att man inte får debattera en fråga som finns i betänkandet. Jag förstår faktiskt inte den upprördheten. Det är självklart så att den här frågan kommer att leva till dess att vi har en utredning på plats.
Om det nu är så att Johan Linander tycker att det här är en viktig fråga, att ni står fast vid er uppfattning men att ni tyvärr inte har hunnit göra någonting åt detta på snart tre år, hur ska omvärlden uppfatta det? Vad är det som kan vara viktigare än barnens rättigheter och att ge skydd och stöd till de barn som vi nu talar om?
Jag har försökt beskriva vad det är för verklighet barnen lever i. Då undrar jag vad i jösse namn man har för prioriteringar om just den här frågan inte kan hinnas med på två och ett halvt år. Sedan har jag en fråga till Johan Linander och den gäller barnahusen. Ni avstyrker också vår motion där vi hävdar att barnahus bör finnas i hela landet.
De bör också ha ett klart uppdrag att de ska rikta sig till alla barn upp till 18 år. Det spretar i dag. Det ser väldigt olika ut. Jag vet att det pågår ett arbete för att definiera vad barnahusen ska göra, men ni avstyrker de facto vår begäran att barnahus ska finnas tillgängliga för alla barn i hela landet. Varför då, Johan Linander?