KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eva Olofsson (V):
Jag försökte lyssna på Kenneth Johansson för att höra om han skulle vara lika naiv som Jan Björklund tyckte att alla hade varit på friskoleområdet. Jag kan konstatera att det verkar så. Det enda jag hörde när det gällde att begränsa riskkapitalbolag och privata vinstintressen inom vård och omsorg var meddelarskydd. Det är mycket viktigt. Det finns inte i dag. Men vi ska vara medvetna om att vi inte heller har den insyn som vi har i kommunalt drivna äldreboenden.
I Norrköping försökte man komma överens med Carema och skriva avtal om att man skulle få samma insyn som man har i sin egen kommunala verksamhet, men Carema tackade nej. Vi i Vänsterpartiet är tydliga. Vi vill ha verklig valfrihet och självbestämmande för de äldre.
Det är därför vi inte tycker att valfrihet är att välja mellan Attendo, Carema, någon annan privat utförare och kommunala äldreboenden som har för lite personal. Där kan man inte få den hjälp man vill ha för att kunna vara den person man är, få en vardag som är meningsfull och få sina personliga önskemål uppfyllda eftersom tiden inte räcker till. Det är därför vi tycker att man ska öronmärka pengar till äldreomsorgen.
Det skulle öka självbestämmandet och valfriheten rejält för de äldre. Jag vill ställa den här frågan till Kenneth Johansson: På vilket sätt vill du tillföra mer resurser till äldreomsorgen? Jag tror att vi alla är överens om att det är för lite personal. Jag tror också att vi alla kan vara överens om att kommunerna verkar ha lite ont om pengar för att fixa detta de närmaste åren. Vad vill du egentligen göra för att begränsa riskkapitalbolagen?
De har ju ändå 70 procent av den privat utförda äldreomsorgen. Jag tycker inte att det hjälper att prata om att det finns mindre företag också. De har 70 procent. Vad vill du göra? Och vad vill du göra för att få mer personal i äldreomsorgen? Det är en mycket viktig fråga i äldreomsorgen som verkligen skulle ge ökad valfrihet och självbestämmande till de äldre.
Eva Olofsson (V):
Jag kan bara konstatera att det är väldigt lite som Centern vill göra för vi inte ska gå in i samma naivitet som Jan Björklund ansåg att politikerna har gjort när det gäller friskolesystemet. När SNS utvärderade detta kunde man konstatera att det inte finns någon forskning och inga ordentliga utvärderingar. Det finns inget som säger att den här marknadsanpassningen är bättre.
Jag skulle vilja säga att det inte räcker att agera mot räntesnurror. En huvudidé för riskkapitalbolagen är att man köper in sig, köper till eller startar nya verksamheter, höjer värdet på bolaget och säljer efter fyra år. Det är just den kortsiktighet i ägandet som Jan Björklund tog upp på friskoleområdet. Varför ska det vara så mycket bättre inom vård och omsorg? Finns det inte mer saker man behöver göra?
Jag tycker också att det är lite intressant med valfrihet. Att öka självbestämmandet och införa verklig valfrihet för de äldre är en av de viktigaste frågorna för oss i Vänsterpartiet. Jag undrar om man har större valfrihet i Uppsala. Där kan man välja mellan olika äldreboenden, men man får ta den plats man blir anvisad. Sedan åker man ur kön och får ha en ny biståndsbedömning.
Är det större valfrihet än vad man till exempel har i Göteborg där man i första hand kan välja mellan olika kommunala äldreboenden som fungerar olika? Jag vill fortfarande ställa frågan: Vad vill egentligen Centerpartiet göra? Vad jag förstår bygger äldrepengen på idén att kommunerna inte heller ska äga fastigheterna. Det skulle flytta över ännu mer makt till de privata företagen.
Vad gör man med ett äldreboende som missköts och där dessutom det här riskkapitalbolaget äger kåken som de äldre finns i? Hur angriper man det? Ska inte kommunerna i alla fall ha kvar den strukturen att man äger fastigheterna så att man kan skifta utförare om denne missköter sig?
Eva Olofsson (V):
Jag vill börja med att läsa en punkt från Socialstyrelsens senaste lägesrapport. Där står: Äldre med goda inkomster köper i ökad uträckning tjänster på den privata marknaden med skatteavdrag, RUT-avdrag, medan äldre personer med små inkomster ibland avstår från hemtjänst eftersom de tycker att avgiften är alltför hög. I denna grupp är det också vanligare med hjälp av anhöriga.
Jag vill fråga Margareta B Kjellin: Är det ett problem att man tar 300 eller 400 kronor i timmen för en hemtjänsttimme i ett antal kommuner, eller är det som det ska? Kan det leda till att människor avstår hemtjänst och kanske också tycker att RUT-tjänster är för dyrt och i stället får be anhöriga att hjälpa till?
Jag vill gärna höra om delade turer och att människor får arbeta för mycket på helger. Det förekommer i både borgerligt och socialdemokratiskt styrda kommuner. Det är helt rätt. I Göteborg har man slutit ett avtal om rätten till heltid där man också har med att man inte vill ha delade turer. Det tycker jag är väldigt bra.
Jag har för mig att kvinnoförbundet hos Moderaterna försökte driva den frågan efter att ha varit ute på äldreboenden men inte fick igenom hos Moderaterna att man skulle få bort delade turer, men jag kanske har fel. Det kan du säga någonting om. Allt detta hänger ihop med att det är för lite personal i äldreomsorgen. Det är därför som vi har öronmärkt pengar för fler anställda inom äldreomsorgen. Då kan man komma till rätta med sådant som delade turer. Det är ingen som lägger det för sitt nöjes skull.
Så lägger man det när man inte får personalen att räcka till. Det skulle jag också vilja ha en synpunkt på. Behövs det mer personal? Sedan vill jag höra mer om detta att den lokala politiken har ansvaret. Men när regeringen fattar beslut om tvångsmarknadsanpassning med LOV, har inte regeringen då ett ansvar för att det finns kontroll och styrning och att det inte blir den naiva politik som Björklund talar om?
Eva Olofsson (V):
Det är ingen hemlighet att vi gör olika satsningar. Vi har olika syn på skattepolitiken och på vad vi prioriterar. Det finns saker som vi inte lägger pengar på. Att sänka restaurangmoms är till exempel en sådan sak. Vi finansierar varenda reform vi lägger fram förslag om. Det har vi gjort nu under många år. Äldreomsorgen gör serviceinsatser.
Man städar hemma hos människor, hjälper till med disk, ser till att man handlar och tvättar. I äldreomsorger som jag känner till får de äldre städat över sockeln även om man inte tar taken. Det kan vara lite olika med fönstren, men på många ställen ingår det. Det handlar om att man medvetet lägger timavgiften högt.
Man lägger den högt eftersom man vet att man då vältrar över kostnaderna på RUT och statlig subventionering. Då har man inte utbildad personal från hemtjänsten som kan reagera när någon börjar bli lite glömsk och äta sämre. De som inte har råd med 200 kronor ställs som Socialstyrelsen sade utanför hemtjänsten och tackar kanske nej fastän de behöver den.
Det är ett väldigt konstigt sätt att se på verkligheten. Vi har ju fortfarande diskussionen om man via regeringsbeslut och via stimulanspengar trycker ut en marknadsanpassning och privatisering. Om Göteborg ska öppna för Carema och Attendo Care, säger man då att det är Göteborgspolitikerna som får ta hand om resultatet för att vi här uppe inte har något ansvar annat än att få bort räntesnurrorna? Jag tycker att det är en väldigt oansvarig politik.
Jag börjar nästan önska att det fanns fler Jan Björklund som i alla fall kunde tycka att man skulle tänka till lite grann och lära sig av vad som har hänt på andra områden. Tycker du att ni inte alls har ett ansvar för det här centralt?
Eva Olofsson (V):
Jag skulle vilja börja med en mycket konkret fråga. Jag var nyligen på Åkerhus äldreboende i Göteborg. Jag var på enheten för teckenspråkiga döva och fick se fyra äldre kvinnor sitta där och teckna med varandra med teckenspråkig personal.
Någon hade tidigare bott på äldreboende och hade då inte kunnat prata på sitt modersmål med vare sig de andra äldre eller personalen. I Göteborg finns en äldrevägledare. Hon arbetar med att stötta äldre döva och samarbeta med Dövas Förenings äldre och med äldrekyrkan.
Hon är med på biståndsbedömningar och finns där på alla sätt för att underlätta för äldre döva. Hon berättade att en av kvinnorna vid biståndsbedömningen inte hade använt teckenspråket på 40 år. När hon började teckna med henne började hon så smått, och dottern började faktiskt gråta. Man kan tänka sig så isolerad den kvinnan har varit. Men nu satt hon bland de fem och tecknade, med fyra andra kvinnor.
Från Vänsterpartiet har vi föreslagit att man ska ta ett nationellt ansvar för att se till att teckenspråkiga döva får en värdig äldreomsorg. Det löser sig inte av sig självt. Det är en liten grupp. De är ofta spridda. Det behövs ett regionalt samarbete. Om det fanns äldrevägledare över hela landet skulle deras situation förbättras väldigt mycket.
Äldre döva i dag har vuxit upp med att komma hemifrån och gå på internatskola borta från sina föräldrar. Från början fick de inte lära sig teckenspråk, utan de skulle försöka lära sig prata som vanligt. De har en egen sammanhållning och en egen kultur. De kan väldigt lätt bli isolerade och få dålig äldreomsorg. Skulle inte detta kunna vara något vi kunde enas om tvärs över alla partier och blockgränser?
Eva Olofsson (V):
En väldigt enkel lösning vore ju att ge stimulansmedel för att bygga upp en verksamhet för teckenspråk i äldreomsorg. Om man bara fick äldrevägledare regionalt skulle man höja kvaliteten för de äldre döva rejält. Man skulle kunna ge stimulanser för att man ska samarbeta regionalt. Den här gruppen är så liten att man inte kan bygga upp en verksamhet för den i varje kommun. Man ska samarbeta regionalt.
Nu har Malmö och Göteborg kommit ett steg på väg. I Stockholm har det gått lite upp och ned med att skapa en verksamhet för äldre döva. Det är ingen verksamhet som är så stor att några företag skulle kunna se en nisch i detta, utan det är en verksamhet som vi behöver ta ansvar för. Äldrevägledare kostar inte mycket pengar, och det är inte särskilt svårt eller krångligt att ta ett sådant beslut.
Det skulle vara ett väldigt viktigt första steg. Då skulle man också kunna fånga upp vad de äldre döva själva vill, för då får de någon att vända sig till och prata med. Sedan har jag en fråga till Barbro Westerholm. Jag förstår inte riktigt att vi blandar lokalt och centralt, som du sade.
De här besluten om exempelvis vad som rör vad företag får göra eller inte och där vi sätter upp regler, riktlinjer och kontroll måste många gånger fattas centralt. Det är också centralt, på regeringsnivå, som man antar lagstiftning.
Jag tänker till exempel på att lagen om valfrihet bestämmer om Göteborg, Malmö, Eskilstuna och andra kommuner ska bli tvungna att göra något som de själva inte vill. Jag skulle vilja fråga dig om du delar Jan Björklunds syn när det gäller friskolorna och om du tycker att det är något annat som ska gälla för äldreomsorgen.
Eva Olofsson (V):
Det här med att vi som inte gillar marknadsanpassning och riskkapital i äldreomsorgen inte vill ha en värdig äldreomsorg och visa respekt för äldre tycker jag är att hårdra alldeles otroligt. Jag skulle vilja fråga dig, Anders Andersson, om du inte ser några problem med att 70 procent av den privat utförda äldreomsorgen bedrivs av riskkapitalister?
Skulle inte vi kunna ha en äldreomsorg som icke hade privata vinstintressen som en del i det hela utan som bestod av kommunala äldreboenden, kommunal hemtjänst, personalkooperativ och ideella organisationer med idéer om hur de vill utveckla äldreomsorgen? De kan tillsammans skapa en mångfald. Varför måste företagarna in här?
Jag tror inte att det handlar om vad äldre vill ha, utan jag tror att det handlar om att ni helt enkelt lyssnar alldeles för mycket på olika företagsföreningar och näringslivet. Ni talar om entreprenörskap i stället för om en bra äldreomsorg. När det gäller en värdig äldreomsorg och värdighetsgarantierna är det som jag upplever som det största problemet när jag är ute i äldreomsorgen just detta att man stressar så i hemtjänsten.
Man har många gånger blivit pressad, ibland av att det lades för lite pengar när LOV infördes. Sedan har de kommunala fått anpassa sig. Det finns inte tid för gångtider, och det finns egentligen inte tid till något annat än att stressa mellan de äldre. Jag ser inte detta som en bra äldreomsorg. Som en kvinna i en kvällspatrull ute i Skärholmen sade till mig: Förut kunde jag ha tid att sitta ned och prata med någon och stryka den äldre över kinden.
Nu springer jag som en tätting mellan alla som jag ska hinna med, och jag hinner inte göra detta! Jag tycker att det är en värdig äldreomsorg att man har denna tid. Jag skulle vilja fråga dig: Vad är det som gör att det är värdigt att släppa in Carema och Attendo Care i Göteborg? Vad är det som gör att det blir en bättre äldreomsorg i och med det? Ska inte de äldre själva i Göteborg få bestämma över de insatser de får i hemtjänsten i sitt vardagsliv och på äldreboendet?
Eva Olofsson (V):
Det är intressant att du tror att riskkapitalbolag inte får finnas därför att man tar bort räntesnurrorna. Är detta något beslut som inte jag vet om och som ni inte har talat om som du refererar till? Riskkapitalbolagen har ju som idé att verka här i Sverige.
De köper upp andra företag, ofta småföretag, som kan öka värdet av det egna företaget, till exempel Carema, och säljer dem sedan vidare om fyra år och kan då göra en vinst. Jag har inte hört att ni tänker förbjuda eller göra något åt att man kan göra vinst här i Sverige, bara man skattar här också.
Det är väl inte lösningen när det gäller att slippa riskkapitalbolag och att Carema, Attendo och de största privata utförarna fortsätter att bedriva äldreomsorg här. Jag vill inte ha dem i äldreomsorgen, och jag vill inte ha dem i Göteborg. Jag har inte heller hört några starka krav från pensionärsorganisationerna i gemen om att detta är det viktigaste. Jag vill ta upp en sak med dig när man pratar om en värdig äldreomsorg.
Det jag hela tiden hör är att man har för lite personal. Oroar det inte dig att resurserna till äldreomsorgen har krympt de senaste åren när ni har suttit vid makten? De har krympt med 6 procent från 2000 till 2009, och antalet äldre har ökat. Äldreboendeplatserna fortsätter att minska medan ni sitter och regerar. Det är detta som är viktigt för en värdig äldreomsorg.
När man inte klarar sig längre ska man kunna få en äldreboendeplats så att min dotter inte ska behöva gå ned 25 procent i arbetstid för att hjälpa mig. Jag vill kunna bli sedd som den person som jag är genom att personalen har tid att sitta ned och prata med mig, att följa mig till torget och gå på kaféet. Jag kanske skulle vilja att någon följer med mig på bio eller något annat som jag tycker är extra viktigt. Är det inte detta som är värdighet? Då behövs det mer personal. Jag har bara hört att det är Vänsterpartiet som har öronmärkt pengar för det.
Eva Olofsson (V):
Man får passa på. När vi plötsligt är eniga kommer man näst sist, och då kan man inte begära replik mer än på den som är sist. Det är ännu tråkigare för Anders. Jag har också varit ute på rätt många äldreboenden. Det som slår mig är, som jag sade i mitt anförande, att det många gånger fattas personal. När man borde vara tre är man två, och när man borde vara två är man en.
Det är väldigt vanligt när man går och tittar på till exempel en demensenhet. Det är också det personalen beskriver. De säger: Vi räcker inte till. Vi kan oftast, om ingen är sjuk, hinna med det som är nödvändigt, men att se varje människas egna behov hinner vi inte med.
Lika ofta träffar jag på detta att det finns en oro över att man ligger 30 eller 40 miljoner back - eller något annat, beroende på kommunens storlek.
Jag skulle gärna vilja höra med Anders Andersson som är med i samma parti som både socialministern och äldreministern: Att se till att det finns pengar till de förbättringar i kommunerna vi talar om, att faktiskt öronmärka pengar till äldreomsorgen - är det något KD kan tänka sig? Eller hur har ni tänkt att kvalitetshöjningen ska gå till? Ska man omprioritera i kommunerna, eller ska man höja skatten?
Betyder det kanske inte så mycket i verkligheten?
Eva Olofsson (V):
En av mina riksdagskollegor pryade på ett äldreboende för några dagar sedan. Där hade de 1 000 timmar biståndsbedömda timmar och bemanning 500 timmar. Det är det som jag tror kommer att hända på sina håll, det vill säga att när man går efter personernas enskilda behov och lägger ihop det ser man att man inte har den bemanningen.
Det är kommunerna själva som får stå för det här, och vi vet redan att resurserna har krympt med 6 procent, fast antalet äldre har ökat. Jag tycker att det vore ett väldigt bra krav att göra som man gjorde med skolan, där man öronmärkte pengar, och faktiskt öronmärka pengar till mer personal, för det är ju inte samma sak att de får stimulansbidrag som försvinner efter tre år eller ställs om till något annat. Jag har varit ute i äldreomsorgen där man har sagt: Det är jättebra med stimulansbidragen.
Vi anställde en aktivitetsledare som satsade på verksamheter, på det sociala innehållet och även för mindre grupper och enskilda personer. Men nu har vi tyvärr fått ta bort den personen, för nu finns inte pengarna längre. Just för det viktiga att få en permanent högre personalbemanning hjälper inte de här stimulanspengarna, som vi också har i vår budget och som jag tror att vi alla partier har i våra budgetar.
Och satsningen på de allra mest sjuka är en satsning som vi inte alls har kritiserat utan tycker är bra och också har i våra budgetar. De olika områdena kommer ju från propositionen som lades fram före valet, när vi bytte regeringen, av Ylva Johansson som socialminister. I den propositionen fanns inriktningarna med vad gällde vad man skulle satsa pengar på.
Den fråga som jag vill ställa till dig är hur kommunerna när de nu har ett tufft läge, är hårt trängda och på flera håll ligger på minus ska få fram de här pengarna. Är det inte en vettig satsning att öronmärka pengar i riksdagens budget för mer permanent personal?
Eva Olofsson (V):
Innan vi började trycka på knapparna sade Kenneth Johansson: Så segt det gick. Han pratade då om den socialdemokratiska regeringen. Då kunde jag inte låta bli att tänka på Bortom fagert tal , som hade varit ute på en remissomgång i november 2010. Det är alltså för ungefär 530 dagar sedan.
Så segt det gick, kan man gladeligen säga i det fallet. Du sade att det var din absoluta förhoppning, Kenneth. Jag ska gå tillgänglighetsmarschen i Göteborg den 26 maj. Jag skulle gärna vilja veta om det här blir min sista tillgänglighetsmarsch, för det skulle jag gärna se. Så segt det gick, kan man väl också säga om något annat.
År 2010 var det, precis som Lennart Axelsson sade, en rad organisationer som berättade för oss. Frågan har hanterats. Sedan skulle vi vänta på behovsbedömningsinstrumentet. Den 30 juni fick vi det. Sedan skulle vi vänta på Försäkringskassans rapport. Den fick vi den 30 augusti 2011.
Och nu ska vi fortsätta att vänta till december 2012, för det räckte inte med den tid som vi har avvaktat. Då ska det eventuellt så småningom komma ett ställningstagande, så fort regeringen kan, om det behöver göras något.
Det här tycker jag också är väldigt segt, för under tiden förlorar ytterligare hundratals personer sin assistans, utifrån den regeringsrättsdom som finns. Jag skulle vilja höra med dig om det här är acceptabelt. 900 människor har förlorat assistansen.
En del har fått någorlunda vettig hjälp från kommunerna, men ett stort antal har inte fått det, utan de har, som jag pratade om förut, fått sina liv förstörda.
Eva Olofsson (V):
Kenneth Johansson menade väl inte att Bortom fagert tal inte dög som underlag? Den utredningen satte ju regeringen själv till, och det var den som hade fått alla remissvar färdiga i november 2010. Det har gått en ganska bra tid sedan dess. Jag vet inte allt, och Kenneth Johansson vet inte allt. Vi har fått tydliga signaler från dem som har det här in på skinnet.
Det handlar om dem som organiserar människor som har personlig assistans, de brukarkooperativ som bistår med personlig assistans, Independent Living-kooperativen. Det finns en artikel på Newsmill i dag där de organisationer - det är en hel radda - som står bakom Utan assistans stannar livet säger att vi inte kan vänta längre. Människor drabbas för hårt.
De uppmanar andra partier att våga ta ställning för att det behövs en översyn av lagstiftningen. Jag tror inte att det här är att handla i blindo. Vänsterpartiet har faktiskt valt att säga: Vi ska inte låta välviljans våta filt ligga över funktionshindersområdet. Vi behöver en debatt.
Och vi vill vara en blåslampa när det gäller att människors liv inte ska förstöras för att de mister rätten till personlig assistans på grund av den dom som finns, som byggde på en person och som nu många andra personer också drabbas av. Jag tror att vi alla är ganska eniga om att vi inte är så värst förtjusta i den domen, men då är det vårt politiska ansvar att göra något åt det.
För Försäkringskassan kan inte säga: Vi följer inte högsta rättsinstans. Det är vårt politiska ansvar att se till att inte ytterligare flera hundra personer drabbas.
Eva Olofsson (V):
Jag skulle vilja ha ett besked av Margareta B Kjellin om en lagstiftning som gäller bristande tillgänglighet som diskrimineringsgrund är en prioriterad fråga för Moderaterna. När jag hör Margareta B Kjellin tala låter det som att lagstiftning inte är så viktigt, utan det viktiga är att man gör något lokalt. Margareta hänvisar till kommuner och landsting som är socialdemokratiskt styrda. Har de borgerliga kommunerna och landstingen över lag ett strålande tillgänglighetsarbete?
Finns det inga problem i dem? Jag frågar eftersom Margareta bara nämner de socialdemokratiska. En lagstiftning gör faktiskt att tänkesätt förändras, att människor tänker till och ändrar värderingar. En lagstiftning sätter normen att samhället ska vara tillgängligt för människor med funktionsnedsättning. Det är inte så att det är helt omöjligt med en sådan lagstiftning.
Vårt grannland Norge har en sådan lagstiftning. Jag vill veta om det här är en viktig fråga för Moderaterna eller om det är en "lätt känslomässig" fråga, som jag tror att Fredrik Reinfeldt sade vid något tillfälle.
Vänsterpartiet har föreslagit att i stället för ROT för att göra om villor skapa ett tillgänglighets-ROT där pengar satsas för att få kommuner och även kaféer, restauranger och småföretag att göra sina lokaler tillgängliga. När jag hör Margareta tala låter det som att det bara handlar om kommuner och landsting.
Men det handlar om att kunna komma in på en restaurang, i en affär, i alla apotek, att ta del av kulturliv som inte är kommunalt. Det finns en mängd saker som inte är tillgängliga. Därför måste förslagen gälla mer än kommuner och landsting. Därför krävs en lagstiftning. Är det en viktig fråga för Moderaterna? Driver ni på eller stoppar ni?