KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Eklind (KD):
Ministern säger: Tänk om ni lyssnat då - alltså för tio år sedan. Mitt svar: Tänk om ni gör något här och nu! Det är så otroligt uppenbart att detta inte kan få fortgå och att regelverket för arbetskraftsinvandring måste förändras om man ska komma åt fusk, brottslighet och utnyttjande.
Jag hör ju att min egentliga motståndare nog inte alls är ministern utan hans samarbetspartier Miljöpartiet, Liberalerna och, inte minst, Centerpartiet, som vill ha kvar mycket av det vi har i dag. Här i denna kammare frågade jag för några veckor sedan statsminister Stefan Löfven om hans syn på att det nu går att få ett parlamentariskt stöd för ett regelverk för arbetskraftsinvandring som sätter stopp för invandring av arbetskraft till yrken där det inte råder brist på egen arbetskraft.
Kristdemokraterna lade, som sagt, för drygt ett år sedan fram vårt förslag om ett lönegolv tillsammans med, om lönen understiger snittlönen på 35 000 kronor, en näringsprövning som visar att det rör sig om ett arbete inom ett bristyrke. Statsministern hade nog inte lyssnat tillräckligt noga på vårt förslag, för han slog reflexmässigt ifrån sig och svarade att han kan tänka sig ett lönegolv, alla möjliga varianter, men att han vill ha en prövning.
Det är precis det som också vi kristdemokrater föreslår. Vi måste göra någonting nu, för assistansersättningen är så viktig. Den är en förutsättning för många med funktionsnedsättning att leva sitt liv på samma sätt som personer utan funktionsnedsättning. Lägg ett tilläggsdirektiv omedelbart om att utreda just detta med ett lönegolv och en näringsprövning! Svårare än så är det inte. Det krävde vi kristdemokrater för ett år sedan, men då röstade ju Socialdemokraterna nej till detta.
Utifrån den parlamentariska situationen måste Socialdemokraterna nu välja vad som är viktigast: Är det att infria löftena, givet den parlamentariska möjligheten, eller är det att sitta kvar vid makten med hjälp av Miljöpartiet och via januariöverenskommelsen?
Hans Eklind (KD):
I valrörelsen sa statsministern att han vill ha ett stopp för arbetskraftsinvandring till de yrken där det inte råder någon brist på egen arbetskraft, detta för att den svenska modellen ska gälla. Det vill säga, den som kan jobba ska jobba. I den här kammaren finns det nu en majoritet för en sådan linje.
Först presenterade vi kristdemokrater det, men nu har också Moderaterna lagt fram ett förslag om en form av lönegolv för arbetskraftsinvandring som i realiteten faktiskt sätter stopp för arbetskraftsinvandring till yrken där det inte råder brist. Även Vänsterpartiet och Sverigedemokraterna har uttalat sig positiva till en sådan reform.
Min fråga till statsministern blir därför: Kommer Socialdemokraterna att göra verklighet av det löfte som man gett till sina väljare, eller har man förhandlat bort den här delen till Miljöpartiet så att de får diktera villkoren även i fortsättningen?
Hans Eklind (KD):
År 2020, alltså förra året, skulle vi enligt regeringen ha EU:s lägsta arbetslöshet. När man tog över 2014 låg vi på 10:e plats. År 2018 hade vi halkat ned till 18:e plats. Och förra året låg vi på en föga imponerande 23:e plats. Oförmågan att infria mål är en sak. Men det som jag oroas mer över är de nya siffror som jag har fått ta del av och som väcker en väldigt stark oro i alla fall hos mig.
År 2021 förväntas exempelvis antalet personer som är inskrivna som arbetslösa och med en svag konkurrensförmåga att uppgå till nästan 300 000 personer. Långtidsarbetslösheten är 33,3 procent, och var femte utrikes född är arbetslös. Min fråga till arbetsmarknadsministern är: Vad ska ni göra för att bryta denna utveckling och sänka trösklarna in till arbetsmarknaden?
Hans Eklind (KD):
I somras jobbade vi i Migrationskommittén intensivt mot en absolut deadline som satte stopp för vidare förhandlingar. Det var för att vi ville ge riksdagen, remissinstanser och Lagrådet chansen att få den tid som krävs för att kunna hantera ett så omfattande men också viktigt ärende som den nya migrationspolitiken.
Slutbetänkandet har remitterats, men i december kom ett helt nytt förslag som kompletterade det som redan lagts fram, vilket innebär att stora grupper kan få stanna i Sverige trots nej på asylansökan - något som Migrationsverket påpekat och som Liberalerna helt korrekt konstaterat leder till ökade kostnader och ett höjt söktryck.
I propositionsförteckningen står det att denna proposition ska landa på riksdagens bord den 8 april, trots att lagtexterna ännu inte ens är remitterade till Lagrådet. Kan statsrådet Bolund berätta när denna proposition kommer att landa i riksdagen och när den kommer att gå över till Lagrådet för lagrådsremiss?
Hans Eklind (KD):
Statsrådet får ursäkta, men att frågan ställs beror på att vi har en regering där det ena partiet ställer sig bakom alla 26 förslag som lades fram medan det andra partiet reserverar sig mot 23 av 26 förslag. Vi läser i medier och på sociala medier hur man tar varandra i örat när man har olika ståndpunkter inom migrationspolitiken, och därav oron för om propositionen kommer att komma till stånd och om den kan bli långsiktigt hållbar när man är så djupt oense.
Beror förseningen på att man är oense?
Hans Eklind (KD):
Jag är övertygad om att jämställdheten mår bäst av att politiken belyser och löser de problem som vanliga kvinnor möter, inte av symbolpolitik. Så i stället för genuspedagogik, kvotering i bolagsstyrelser och föräldraförsäkring ska en jämställdhet som vill göra skillnad på riktigt möjliggöra exempelvis att karriär och familjeliv kan kombineras, att man får ned de höga sjukskrivningstalen och att tjejer kan känna sig trygga på gator och torg. Men jämställdhet handlar också om pensioner, så jag skulle vilja ställa min fråga till statsrådet Shekarabi.
Kvinnors och mäns pensioner är inte jämställda. Vi kristdemokrater har förslag om hur vi kan minska denna skillnad här och nu. Så vad tänker ministern om att vi exempelvis automatiskt delar premiepensionen mellan makar som har barn upp till 12 år, att vi inför ett femte barnrättsår i pensionssystemet och att vi inför en omställningspension för personer som är över 65 år och inte bara för dem som är under 65 år?
Hans Eklind (KD):
Ja, Sverige behöver en ny, modern jämställdhetspolitik i stället för dagens, där jämställdhet reduceras till matematik eller försök att upplösa könen. Jag hade tre förslag som jag nämnde för ministern, och ministern kommenterade inte något enda av dem. Skillnaden mellan mäns och kvinnors pensioner är till stor del driven av löneskillnaden. Får vi ned löneskillnaden får vi också ned gapet mellan mäns och kvinnors pensioner. Men de tre förslagen är åtgärder som kan minska skillnaden här och nu.
Jag hoppas att ministern kan vara med i det arbetet.
Hans Eklind (KD):
Arbetet med att se över vårt pensionssystem tar ingen paus. Det krävs om vi ska ha ett hållbart system med pensioner som ger en rimlig kompensationsgrad. Införandet av en riktålder var jätteviktigt. En allt högre medellivslängd leder ju till att pensionerna med automatik kommer att bli lägre om vi inte justerar riktåldern. Den fokuserar dock på utträdet från arbetsmarknaden. I min fråga till socialförsäkringsministern tar jag fasta på inträdet till densamma.
Om Sveriges högskoleutbildade skulle etablera sig två år tidigare på arbetsmarknaden, likt i många andra OECD-länder, skulle bnp öka med 52 miljarder kronor och de offentliga finanserna förbättras med 21 miljarder kronor. De höga examensåldrarna i Sverige får framför allt konsekvenser för den enskilde i pensionskuvertet. En tidigare etablering förbättrar detta. Min fråga är: Har ministern för avsikt att också se över om och hur vi skulle kunna tidigarelägga en etablering på arbetsmarknaden?
Hans Eklind (KD):
Det känns jätteintressant att för första gången få stå här och debattera integration. Jag tror att det lös igenom under mitt anförande att jag tycker att ekonomisk integration är oerhört viktigt, så jag uppskattar verkligen att riksdagsledamoten Johanna Haraldsson vid flera tillfällen tog upp vikten av att få till en situation där personer blir självförsörjande.
Jag tror att självförsörjning är viktigt, och därför skulle jag vilja att vi har ett mått i Sverige som klargör hur det ser ut med graden av självförsörjning. Jag skulle vilja testa riksdagsledamoten för att se om det möjligen finns ett gemensamt intresse för detta.
Anledningen till att jag tycker att det är viktigt att vi får till ett sådant mått är delvis att jag i november 2019 här i denna kammare fick höra den dåvarande statsministern Stefan Löfven meddela att regeringen hade halverat den tid som det tar för en nyanländ att komma i arbete från nio år 2014 till fyra och ett halvt år 2019.
För en oinvigd som lyssnar på detta låter det som att man har halverat tiden till dess att en person kommer i arbete, men det är inte riktigt sant. Sysselsättningsmåttet inbegriper ju alla möjliga saker, till och med om en person har haft ett lönearbete en enda timme under en referensvecka.
Då är han eller hon i sysselsättning, men det förstår ju var och en att på en timme kan man aldrig bli självförsörjande. Min fråga till Johanna Haraldsson, utifrån att riksdagsledamoten lyfte fram vikten av att få människor att bli självförsörjande, blir därför om Socialdemokraterna är öppna för att införa ett självförsörjningsmål vid sidan av sysselsättningsmåttet, som kanske inte ger den information vi vill ha alla gånger.
Skulle det vara möjligt att införa detta som ett komplement?
Hans Eklind (KD):
Det verkar som att jag inte får större napp. Johanna Haraldsson säger att det inte spelar någon roll vilket mått vi använder eftersom vi får liknande resultat. Det är själva poängen med varför jag vill ha ett nytt mått vid sidan av sysselsättningsmåttet.
När Stefan Löfven i denna kammare säger att man har halverat tiden till fyra och ett halvt år kommer bara ett par veckor senare en rapport från Entreprenörskapsforum där man har lagt nivån på 15 500 kronor. De personer som tjänar minst denna summa är självförsörjande. Det är en mycket låg lön.
Man konstaterar att efter fyra år har 50 procent sysselsättning, men det tar 13-14 år för att 50 procent ska uppnå självförsörjning. Det är en otroligt stor skillnad mellan fyra år och 13-14 år.
Vidare tar det 20 år för en person från Mellanöstern att bli självförsörjande, det vill säga att tjäna 15 500 kronor eller mer. Efter 20 år är hälften av dem som kommer från Mellanöstern beroende av bidrag. Jag menar att ett självförsörjningsmått skulle komplettera sysselsättningsstatistiken.
Den döljer det problem som självförsörjningsmåttet faktiskt avslöjar och sätter fingret på. Det är för få av dem som har kommit hit till Sverige som kan leva på sin lön. Då duger det inte att gömma detta i ett sysselsättningsmått.
Hans Eklind (KD):
Vi sätter välfärden framför skattesänkningar för de rikaste, sa riksdagsledamoten i sitt anförande. Låt mig då få påminna riksdagsledamoten om vilka det var som avskaffade värnskatten. Det var inte vi som gjorde det, utan det var en socialdemokratiskt ledd regering. Det här med funkisskatten är ett politiskt spinn. Det finns ingen funkisskatt.
Det som är sant är att ingen annan grupp får större förbättringar med vår budget från KD, M och SD än just de med sjuk- och aktivitetsersättning. Vi höjer garantinivån med 1 000 kronor och sänker skatten med 850 kronor. Dessutom gör vi förbättringar av bostadstillägget. Sammantaget innebär det att det finns flera personer som får upp till ett par tusen mer i månaden. Det är sanningen bakom detta. Finns det då en skillnad i beskattning? Svaret är ja.
Det gör det. Och det beror i mångt och mycket på den regering vi har nu. Vi har en långtidsarbetslöshet som biter sig fast på en väldigt hög nivå. Ni skulle leverera Europas lägsta arbetslöshet. Det var löftet. Vi vet hur det gick. Vi ligger i den absoluta botten tillsammans med Grekland, Spanien och Italien. All denna välfärd som vi pratar om inom detta utgiftsområde kommer någonstans ifrån, nämligen från att folk arbetar och betalar skatt och avgifter.
Det är en förutsättning för välfärden. Att få folk i arbete är väldigt prioriterat. Det borde det även vara för den regering som sitter nu. Min motfråga till riksdagsledamoten blir: Om det nu är så viktigt att vi höjer garantinivån, vilket både jag och riksdagsledamoten tycker, varför röstade ni då nej för ett år sedan, när vi kristdemokrater i vår budget lade fram ett förslag om att höja nivån?
Var det ett nej bara för att säga nej, eller har det hänt någonting under det här året som gör att ni lägger fram det förslaget nu? För ett år sedan röstade ni nej till att höja garantinivån i sjuk- och aktivitetsersättningen.
Hans Eklind (KD):
Jag tycker att de förbättringar som nu görs inom sjuk- och aktivitetsersättningen är nödvändiga och bra. Det som förvånar mig är spinnet man försöker göra kring funkisskatt, och det är av det enkla skälet att det är oärligt. Det finns ingen sådan skatt. Det som förbryllar mig lite grann är att regeringen efter sju år i regeringsställning säger att man nu ska komma igång med att bryta utanförskap och få folk i arbete. Lite elakt skulle man ju kunna ställa frågan vad ni har gjort i sju år.
En mer seriös undran är ändå kring arbetslösheten. Entreprenörskapsforum visar att 1,8 miljoner personer som skulle kunna vara arbetsföra inte är självförsörjande. Då måste man väl ändå prioritera och försöka lösa långtidsarbetslösheten och så vidare. Det är det vi gör i KD-M-SD-budgeten. Varför gör inte ni det? Varför satsar ni på extratjänster när vi vet att det är dubbelt så dyrt som de nystartsjobb som finns i vår budget?
Hans Eklind (KD):
Riksdagsledamoten sa i sitt anförande - och här instämmer jag helt och hållet - att vi ska vara rädda om idrottarnas pensionsskydd. Då måste jag ändå få ställa en fråga. Om ni nu är rädda om idrottarnas pensionsskydd - hur kan ni då samtidigt anföra, för det är precis det som majoriteten gör, att ni inte vill ha en breddning av möjligheten att inte behöva betala arbetsgivaravgifter om ersättningen understiger ett halvt prisbasbelopp?
Ni gör det med motiveringen att ni inte vill göra denna breddning för att ni inte vill "urholka deras pensionsskydd". Man kan inte anföra båda argumenten samtidigt. Antingen är den ordning som vi har för idrottsrörelsen - att de slipper arbetsgivaravgifter om ersättningen understiger ett halvt prisbasbelopp - en urholkning av deras pensionsskydd eller så det inte det.
Om det inte är det kan man ju inte anföra argumentet att vi inte ska bredda denna möjlighet till övriga delar av föreningar och organisationer med motiveringen att det skulle äventyra deras pensionsskydd. Förstår riksdagsledamoten min fråga? Jag skulle vilja veta vilket argument det egentligen är som riksdagsledamoten ansluter sig till, för man kan inte anföra båda argumenten samtidigt.
Hans Eklind (KD):
Att vi behöver olika typer av skatter och avgifter för att finansiera den gemensamma välfärden håller jag med riksdagsledamoten om. Och det kanske är det som är det egentliga argumentet för att man inte vill bredda det undantag som idrottsrörelsen har. Återigen: Man kan inte hävda att idrottare och idrottsrörelsen inte drabbas av ett sänkt pensionsskydd om man ger dem det här undantaget och samtidigt med samma argument hävda att man inte kan bredda det. Jag hade två frågor i mitt anförande.
Den andra frågan till riksdagsledamoten handlar om det andra argumentet som majoriteten anför, nämligen att det här är en fråga för rättstillämpningen. Vi står nu i riksdagens kammarsal. Det är här vi stiftar lagar. Alltså är det väl just här som sådana här beslut måste fattas. Jag kan inte förstå att detta ytterst skulle vara en fråga för rättstillämpningen.
Det är av precis den anledningen som vi kristdemokrater lägger fram förslaget, det vill säga att vi vill ändra så att även andra, utanför de föreningar som är anslutna till riksidrottsrörelsen får möjlighet till detta undantag. Ett prisbasbelopp i Sverige för 2022 är satt till 499 300 kronor. Det är alltså inga astronomiska summor. Ett halvt prisbasbelopp innebär att man kan ge en ersättning på motsvarande 2 054 kronor i månaden, har jag räknat ut.
Om man har max en sådan ersättning kan man också slippa betala arbetsgivaravgiften. Efter alla mina år som ordförande i idrottsföreningar vet jag att det här är en viktig gräns av skälet att man vill ge en symbolisk ersättning - för det är vad det handlar om - och en uppmuntran för den tid som personer viker för att hjälpa föreningen. Men man vill inte ha avgifterna och skatterna ovanpå det, för då orkar man inte med att ge ersättningen. Jag skulle vilja veta var beslutet ska fattas om inte i riksdagen.
Hans Eklind (KD):
Här kommer en av kompisarna från Kristdemokraterna. Moderaterna får tala för sig själva. När jag lyssnar till Teresa Carvalho, inte minst i replikskiftet med Julia Kronlid, kan jag konstatera att de här kompisarna, KD och M, tillsammans med SD har sett till att pensionärerna har mer pengar i år, 2022.
Tack vare den budget som antogs av riksdagen och som KD, M och SD stod bakom har åtta av tio pensionärer 360-840 kronor mer i månaden i år - pensionärernas år, som socialförsäkringsminister Ardalan Shekarabi kallade det. Jag förstår det, för det här var en klar förbättring jämfört med det förslag som Socialdemokraterna lade fram.
Jag har två frågor till Teresa Carvalho. Anser Socialdemokraterna att livsinkomsten fortsatt ska vara grunden för den framtida pensionen? Ibland låter det nästan som att det är staten eller socialdemokratiska partiet som ska fixa till pensionerna. Är det livsinkomsten som ska utgöra grunden för den framtida pensionen? Det är den ena frågan.
Den andra frågan har sin grund i att jag tror att Teresa Carvalho precis som jag har suttit och lyssnat på debatten, men vi fick ju inte begära replik i och med att vi inte hade varit uppe i talarstolen. Men jag vill ge Teresa Carvalho möjlighet att justera en del av påståendena när det gäller EU:s fattigdomsgräns. EU har en gräns för relativ fattigdom på 60 procent av medellönen.
En kunskapsfråga till Teresa Carvalho är: Om man i stället mäter absolut fattigdom, det vill säga vad du kan köpa för din pension, finns det någon medlemsstat i EU som har färre fattigpensionärer än Sverige?
Hans Eklind (KD):
Jag ställde faktiskt inte frågan för att sätta Teresa på pottkanten, utan jag kände att hon kan det här. Därför tyckte jag att det skulle vara bra om den kunskapen kommer fram. Den lyser nämligen med sin frånvaro inte bara i den här debatten stundtals utan inte minst när kvällstidningarna ska ge sig in på att förklara hur eländigt detta pensionssystem är.
Jag tror att Teresa Carvalho vet - hon borde veta, men hon säger det naturligtvis inte - att Kristdemokraterna år ut och år in, medan Socialdemokraterna har lett den här regeringen, har lagt fram budgetförslag där vi helt och hållet har tagit bort skillnaden mellan skatt på arbete och på pension. Det dröjde många år. Socialdemokratin pratade om det, men man lyckades inte leverera.
Det gjorde vi i vår budget år ut och år in. Jag åtar mig alltså gärna att säga: Välkommen, när det gäller att ha tagit bort skillnaden mellan skatt på arbete och pension! Det gjorde vi många år tidigare i våra budgetar. Jag tycker att det är viktigt att fundera över hur man ska åtgärda de brister som finns. Vi kristdemokrater vill rätta till bristerna inom pensionssystemet.
Garantitillägget, som kom till kvällen före förtroendeomröstningen om Magdalena Andersson skulle bli statsminister eller inte, är som att gå över ån efter vatten. Det är enligt mig det grundläggande problemet med det. Om vi vill rätta till problemet med grundskyddet i pensionssystemet, låt oss då göra det inom pensionssystemet. Nu blandar man nämligen ihop statens budget med pensionssystemet.
Jag är inte fullt så orolig för egen del. Men kommer mina barn och kommande barnbarn att ha ett pensionssystem att lita på? Grundprincipen är att hålla pensionssystemet borta från statens budget. Då är det långsiktigt hållbart.
Hans Eklind (KD):
Min partiledare sa en gång: Kalla mig inte blåbrun - jag är kristdemokrat. Jag tänker att riksdagsledamoten skulle kunna höja nivån på sina inlägg lite grann och lägga av med den typen av smetningar, som känns väldigt tramsiga. Jag är präst. Jag är inte avkragad för att jag sitter i riksdagen, utan jag är fortfarande präst, men tjänstledig.
Som min allra första uppgift när jag som ny riksdagsledamot kände mig lite grann som Bambi på hal is - man möter väldigt mycket nytt i Sveriges riksdag - valde jag den fråga jag kände mig allra mest trygg med, nämligen den om konvertiter. Jag såg en brist, och jag säger inte att den är avhjälpt, i själva processen kring hanteringen av konvertiter.
Där såg jag tydliga brister, så jag valde att med stort engagemang involvera mig i just den frågan därför att jag kunde den. Det var en del av min verklighet. Jag var väldigt glad när Vänsterpartiet och Sverigedemokraterna var de två partier som faktiskt stödde ett utskottsinitiativ som syftade till att öka rättssäkerheten för konvertiter.
Utskottsinitiativet föll, men jag vet - jag har fått det berättat för mig - att just att Vänsterpartiet och Sverigedemokraterna valde att ställa upp faktiskt gjorde att regeringen sedermera i mars 2019 såg till att åberopande av religiös övertygelse skulle vägas in på ett bättre sätt. Men som präst kan jag berätta för Tony Haddou att jag också har träffat människor som kommer till mig och som säger: Jag vill att du ska döpa mig.
Då säger jag: Jaha, vad trevligt! Hur har det gått till? Ja, men då ska vi prata om den kristna tron först. Det är man inte intresserad av. Man vill ha ett dopbevis för att kunna få stanna kvar i Sverige.
Hans Eklind (KD):
Det görs jämförelser mellan förslag. Förhoppningsvis kommer det initiativ som nu riksdagens majoritet står bakom att följas upp av olika verktyg för att säkerställa att den reglerade invandringen verkligen upprätthålls.
Har du fått ett ja ska detta vara ett land som ger dig skydd, men det ska också vara ett land som ser till att du blir en del av den samhällsgemenskap som vi vet att många i dag förvägras på grund av de skuggsamhällen som breder ut sig. Men får du ett nej ska du lämna landet. Det är nämligen skyddsskälen som prövas, ingenting annat. Jag vill verkligen inte ha en annan ordning, där något annat än skyddsskälen prövas.
När det gäller konvertiter måste vi vara ärliga och säga att det finns människor som påstår att de konverterat, alltså att de bytt från en religion till en annan. De hoppas nämligen att det ska utgöra skäl som gör att de får stanna. Jag har i min roll som präst mött människor som inte har varit ett smack intresserade av att sätta sig ned och redogöra för sin kristna tro.
De har varit intresserade av en sak, att få dopbeviset så snabbt som möjligt eftersom de då kan ha en chans att få stanna kvar. Jag kan förstå att de tänker så och att de gör detta, men jag kan varken som präst eller som politiker sanktionera det. Det är kanske det som är den största skillnaden mellan riksdagsledamoten och mig.