Sven Otto Littorin (M):
Jag ska svara på interpellationen. Varför är det bra med kompletterande aktörer? Där delar jag naturligtvis interpellantens utgångspunkt. Det är bra för att man får specialkompetenser och erfarenheter som jag tror i princip är omöjliga att anställa på eller att hitta på annat ställe. Man får också ett bemötande som för den enskilde är oerhört centralt. De som varit på exempelvis Basta i Nykvarn vet precis vad det handlar om.
Det handlar om att känna den erfarenhet som kommer av det egna ursprunget. De egna erfarenheterna är oerhört betydelsefulla för den person som länge varit borta från arbetsmarknaden och inte sällan har flera olika typer av problem. Det finns många goda exempel. Basta är ett sådant. Mica i Östersund är kommunens initiativ för att hjälpa personer med grava psykiska funktionshinder. Fontänhusen finns runt om i landet.
Left is Right är ett privat företag i Kristinehamn som arbetar med personer med Aspergers. Det finns en lång rad mycket bra exempel. De har aldrig tidigare fått komma in. De har aldrig tidigare fått vara en del av hur vi arbetar för att få tillbaka människor som länge varit borta från arbetsmarknaden att komma in och känna delaktighet, få en lön att leva på och vara med.
Vi har dragit ned på arbetsmarknadspolitiska programinsatser för dem som har kort tid i arbetslöshet och i stället lagt mer resurser på de långtidsarbetslösa - 12,6 miljarder i jobb- och utvecklingsgarantin och i jobbgarantin för unga. Det har varit ett fullt medvetet val, och det av två skäl. Det första är att vi i goda tider med högkonjunktur på arbetsmarknaden naturligtvis inte ska låsa fast personer med kort tid i arbetslöshet i olika typer av arbetsmarknadspolitiska program utan i stället se till att de får ett jobb att gå till.
Då ska vi också ha en arbetsförmedling som fokuserar på att förmedla arbete, inte en massa onödiga saker som friår och sådant. Det andra är att vi vet att de vi nu pratar om, de som i flera år varit borta från arbetsmarknaden, sett både en och flera högkonjunkturer passera utan att de känt att någon brytt sig om dem.
Precis som Désirée Pethrus Engström och andra säger har man helt enkelt lagt resurserna på annat, slutat bry sig om dem och inte sällan väntat in en förtidspension. Därmed har de varit ute ur statistiken. Jag delar helt Désirées utgångspunkt att det är ett omänskligt förfarande. När vi gör detta säger vi olika saker.
Det första är att det är i jobb- och utvecklingsgarantin och jobbgarantin för unga som vi har de svåra fallen. Det är också där vi behöver de kompletterande aktörernas specialerfarenheter, kompetenser och bemötande för att arbeta. Vi kommer att handla upp en tredjedel av dessa platser i år och tittar naturligtvis mycket noggrant på hur det hanteras.
I arbetet används vissa begrepp, targeting, profiling och coaching , som är sätt att lägga upp den individuella handlingsplanen och bedöma vad som kan vara den vettiga mixen av åtgärder för att hitta rätt profil på personerna. Vid coaching ska det vara 15-20 personer per coach i jobb- och utvecklingsgarantin för att man ska få det rätta stödet för att kunna komma tillbaka.
Det vi inte kommer att göra är att upphandla det rena förmedlingsuppdraget för dem som har varit arbetslösa en kort tid, kommer in på arbetsförmedlingen och vill hitta ett annat arbete. Där finns det inget monopol. Det har inte funnits det sedan 1993. Vi menar att det vore ett felaktigt sätt att prioritera de knappa resurser som finns. Vi vill i stället se till att de finns för Arbetsförmedlingen och kompletterande aktörer när det gäller dem som har varit borta väldigt länge från arbetsmarknaden.