KBLab/rixvox huggingface dataset:
Paula Bieler (SD):
Jag hade initialt tänkt säga något om var och hur vi egentligen gör våra humanitära insatser. Där skulle vi snarare vilja se insatser i utlandet, läkarinsatser, utlandsstyrkor som säkrar fred och hjälper människor i nöd, bidrag via olika hjälporganisationer och så vidare. Det är där jag hävdar att vi gör verkliga humanitära insatser, inte genom ett mottagande som bygger på ett system för asyl. Ministern talar om att vi vill urholka asylrätten.
Jag hävdar att vi snarare vill förstärka den och återupprätta det syfte den hade från början, det vill säga att ge människor skydd så snart som möjligt och så nära den plats där de befinner sig som möjligt, i stället för att hålla liv i ett system som i dag innebär att man skapar incitament för människor att förflytta sig långt. Man skapar också incitament för länder att ge så dåliga villkor som möjligt för att slippa vara de som helt ensamma som får bära mottagaransvaret.
Men det var inte detta jag tänkte fråga om nu, utan jag tänkte fråga om EU och förhandlingarna där. När Heléne Fritzon utsågs till statsråd lyftes det fram att hon var en god förhandlare. Jag ställer mig lite frågande. Du talar om att man hoppas på enighet, samtidigt som det bör stå klart för de allra flesta att det finns väldigt stora åsiktsskillnader.
I dag är det väl snarare så att de förslag som ligger på bordet har gått i motsatt riktning jämfört med vad övriga partier i denna kammare anser och vad den svenska ståndpunkten tyvärr är. Jag oroas lite av att man välkomnar att de länder som har en annan åsikt ska straffas och ställas inför domstol. Statsrådet talar om att man vill uppnå enighet och nämner också i sitt anförande de beslut om exempelvis kommunanvisningarna som vi har kommit överens om i denna kammare.
Jag vill påpeka att vi inte har kommit överens om detta; ni har kommit överens, en del av er, men inte vi, inte alla i denna kammare. Det är några som kör över andra. Jag undrar om man från regeringens sida anser att det är så det hela ska lösas - att helt enkelt tvinga de länder som inte vill ha ett mottagande till något som man kallar solidariskt.
Paula Bieler (SD):
Jag är böjd att hålla med: Vi har inte samma människosyn. Jag ser att människor har ett värde även innan de når vår kontinent. Jag ser att de lider där de befinner sig. Men jag ser samtidigt en västvärld som stoltserar med att man faktiskt hjälper de få som tar sig hit via smugglare och på illegala vägar, som riskerar livet eller som faktiskt utnyttjar systemen när de själva ser att vi inte riktigt har koll. Det är där vi väljer att satsa.
Vi har också uppenbart olika syn på solidaritet. Jag skulle föredra att tala om medmänsklighet, för det är något jag tycker är viktigt: att man ser sina medmänniskor, var på jorden de än befinner sig. Solidaritet, å andra sidan, bygger på att man har något gemensamt; det är tanken om en för alla och alla för en. Den kan man inte tvinga fram.
Men att ha medmänsklighet, hjälpa människor och solidariskt ta ett ansvar - för det tror jag faktiskt att de flesta ändå vill, även jag - kan gå till på olika sätt. Jag menar att det, med den situation som råder världen över, varken är hållbart eller solidariskt att bara fokusera på dem som tar sig hit.
Vi lägger fokus på att hjälpa genom att förflytta människor hit, låta deras länder förfalla, låta regimer förvisa människor och tvinga dem bort och låta länder komma undan med att ge så dåliga villkor som möjligt så att människor väljer att inte söka asyl där utan söka sig vidare. Vi håller liv i ett system som är byggt för en helt annan tidsålder och en helt annan situation.
Kom inte och tala med mig om människosyn! Jag väljer att se hela världen och de människor runt om i den som lider, och jag väljer att inse att vi måste tänka globalt om vi vill göra en insats på riktigt. Jag fokuserar inte på dem som jag för tillfället har i min närhet och ser framför mig - jag ser att även andra människor existerar.
Paula Bieler (SD):
Tack för frågorna, Mikael! Det kanske låter lite annorlunda nu. Vi ska strax ha landsdagar och håller på att anta ett nytt migrationspolitiskt program. I det är det tydligt att grunden är att arbetskraftsinvandring ska vara behovsbaserad. Men behovsbaserad behöver inte alltid innebära den mest högkvalificerade utbildningen. Det kan finnas tillfälliga behov även på andra håll. Det gör vi tydligt, även nu. Jag kan också glädja er med att lyfta fram en av följdmotionerna, där det blivit en liten miss i programskrivningen.
Vi hade inte tydligt nog talat om att det givetvis är den som har begått fel som ska drabbas. Vi har till och med följdmotioner på vårt program som tydligare framhåller just det som vi debatterar i dag, nämligen att om det är arbetsgivaren som har gjort fel är det arbetsgivaren och inte arbetstagaren som ska drabbas av sanktioner. Det kan alltså finnas anledning att uppdatera sin syn på var Sverigedemokraterna egentligen står i de här frågorna.
När det gäller datumgränsen är vi som sagt beredda att stödja ett tillkännagivande den 1 maj eller tidigare om en proposition inte har kommit i tillräcklig tid för att lagstiftning ska kunna vara på plats till den 1 maj. Då ska det vara tydligt att det beror på att regeringen har varit långsam, att regeringen återigen har försenat processen, dragit ut på det hela och låtit det gå orimligt lång tid. Vi är hela tiden fullt beredda att stödja ett sådant tillkännagivande.
Men vi tycker inte att man ska lägga fram en reservation om det bara för sakens skull. Det handlar om två månader. Ett utskottsinitiativ som sätts igång - vi har sett beredningen nu - kommer att innebära att en lagstiftning är på plats vid ungefär samma tid som det då mycket bättre beredda lagförslaget enligt majoritetstexten ska vara på plats, ungefär två månader senare. Vi tycker inte att det är rimligt att på förhand sätta upp ett exakt datum. Men vi är fullt beredda att följa utvecklingen och stödja initiativ för att kräva det tidigare.
Det är såklart också kopplat till att vi vill föreslå ett moratorium. Vi tycker att det är viktigare att få en lagstiftning på plats som är ordentligt utredd när den väl kommer. Det är viktigare än att hetsa fram en lagstiftning för vilken man återigen inte har gjort en ordentlig konsekvensanalys och som återigen kommer på plats bara för att den behövs nu men som öppnar för andra fel och missbruk.
Paula Bieler (SD):
Tack än en gång, Mikael! Så snabbt som möjligt innebär just så snabbt som möjligt. Men det är vanskligt att på förhand säga att det innebär just det datumet. En utredning är på gång. Vi vet inte vad den kommer att komma fram till. Vi vet inte vad remissinstanser och rundor därefter kommer att komma fram till, om det kommer att dyka upp nya frågor och så vidare. Men om det på något sätt visar sig dra ut på tiden är det också rimligt att utskottet agerar.
Det Sverigedemokraterna vill är att utskottet tydligt och så snart som möjligt, helst under kommande veckor, meddelar regeringen att de redan nu bör få på plats en tillfällig lagstiftning, ett moratorium, som stoppar utvisningar på grund av fel som arbetsgivare har begått för ett och ett halvt eller två år sedan. Denna ska gälla i ungefär ett och ett halvt år, så att man inte öppnar för nytt missbruk under den tiden.
Men man bör ge en tydlig signal om att så länge det inte finns en ordentlig, utredd och heltäckande lagstiftning på plats ska folk inte heller utvisas på de grunder som vi alla är överens om är totalt orimliga. Det är vad Sverigedemokraterna vill. Och jag hoppas att utskottet kommer att stödja det förslaget när vi presenterar det. Jag kommer att skicka ut det till alla i utskottet redan i eftermiddag. Det är färdigskrivet och berett från vår sida.
Anledningen till att vi inte har någon reservation är att det har gått så pass lång tid. Det viktigaste i det här läget är att få igenom lagstiftningen som den är nu. Ett litet steg är bättre än inget. Det tycker ni själva, och det är därför ni inte har reserverat er på den första punkten. Den andra punkten handlar om huruvida det är viktigare att få en bra lagstiftning på plats så snabbt som möjligt eller att kunna stoltsera med att ha fått säga ett annat datum, som kanske ändå inte hålls, eftersom det inte är möjligt.
Om det är möjligt att agera snabbare kommer vi att stödja ett tillkännagivande, så snart det visar sig att regeringen agerar för långsamt. Men om det inte är möjligt att agera snabbare tycker vi att det är orimligt att man ska kunna sätta en fjäder i hatten och stoltsera med ett datum som egentligen inte är relevant.
Paula Bieler (SD):
Tack, Maria Ferm, för ditt inledande anförande och det inledande replikskiftet med Aron Modig. Det var glädjande att höra en företrädare för regeringspartierna tillstå att man har agerat lite långsamt och tillsatt utredningen för sent. Jag har två korta frågor till Maria Ferm och till Miljöpartiet.
Vad avser man att göra för att säkerställa att utredningsarbetet inte drar alltför mycket ut på tiden den här gången med onödigt långa remissrundor eller annat som kan försena processen? Vad är man beredd att göra under den tid som råder fram till dess att en ny lagstiftning är på plats? Det talas om åtminstone ett halvår. Även med den korta tid som allianspartierna kräver i sin reservation och som utskottet i övrigt ställer sig bakom är det fråga om ytterligare två månader extra.
Vad är man beredd att göra under den tiden för att bromsa eller stoppa situationen?
Paula Bieler (SD):
Tack, Maria Ferm, för svaret på den ena frågan! Det är lite svårt att ta pratet om att arbetet ska ske så skyndsamt som möjligt på allvar, givet hur det har varit tidigare och givet att man själv erkänner att man har agerat för långsamt. Det är därför oron finns, som jag fullt ut delar. Men jag hade också en annan fråga. Vad är man beredd att göra under tiden?
Vi kunde häromdagen läsa att i en annan uppmärksammad fråga, där i princip alla partier är överens, nämligen LSS-situationen, har man gått fram med ett förslag om moratorium, en tillfällig lagstiftning, från regeringens sida för att till dess det finns en heltäckande lagstiftning på plats åtminstone se till att inga fler drabbas i onödan. Är det något som Miljöpartiet kan tänka sig att arbeta för med hjälp av ett utskottsinitiativ och även inom regeringssamarbetet? Situationen är så pass ohållbar.
Alla är överens om att den måste stoppas så snart som möjligt. Ett tillfälligt stopp innebär inte en hel amnesti eller att det blir fråga om ett illa underbyggt lagförslag som ska gälla för evigt, det vill säga alla de konsekvenser som kan råda om det blir en sådan beredning som utskottet precis har jobbat med. Det handlar om att identifiera en ohållbar och orimlig situation.
Det arbete som måste göras för att det ska bli så bra som möjligt kommer att ta viss tid, och under den tiden kan man ta en tillfällig paus. Är det något som Miljöpartiet kan tänka sig att stödja?
Paula Bieler (SD):
När är man barn, och hur länge är man barn? Hur länge åtnjuter man de extra åtgärder vi har för att skydda barn, som i egenskap av barn inte har samma möjligheter att ta ansvar för sitt eget liv? I min värld är det ganska enkelt.
Det handlar om den 18-årsdag som vi har satt som gräns för när man behandlar individer som barn och när man inser att de som vuxna ska kunna ta ansvar för sig själva. Det är också där vi, precis som Johan Forssell nyss var inne på, har skiljelinjen när det gäller utvisningar. När det handlar om barn ska det ske ordnat, med ett mottagande som är förberett och fungerar. Det är också så fallet är i dag.
Det har rapporterats om enskilda fall där en person mår väldigt dåligt, vilket såklart är oerhört tragiskt. Men det finns också otaliga exempel på hur de utvisningar som sker faktiskt fungerar och där det finns familjer eller närstående som tar emot. Det är den ordning vi har i dag.
I min värld ska vi kanske snarare se över att man har valt att lösa en situation med att personer som saknar asylskäl och för tillfället inte är barn får längre uppehållstillstånd än vad som är rimligt.
Det som är relevant att ta med sig i diskussionen är vad vi gör för att säkerställa att hjälp ges till dem som behöver det, för att säkerställa att vi inte bidrar till kriminellas utnyttjande av personer och för att säkerställa att vi inte bidrar till en ordning som ökar lidandet i världen. Vi kommer uppenbarligen inte att lösa detta här och nu i dag. Vi kommer nog inte att lösa det under de närmaste månaderna heller.
Men jag hoppas att så många som möjligt framöver håller fokus på dessa värden i diskussionen.
Paula Bieler (SD):
Min fråga riktar sig till migrationsminister Heléne Fritzon. De senaste åren har det blivit alltmer uppenbart vilket värde den signalpolitik som Sverige har på migrationsområdet har haft för mottagandet i Sverige och personer som söker sig hit. Den här veckan har jag kunnat konstatera två saker.
Regeringen har lanserat en överenskommelse som möjliggör - så lägger man fram det - för personer som vistas här illegalt efter att ha fått ett avslag att få stanna i Sverige trots att de saknar skyddsbehov. Det är endast dessa som omfattas. De kan i många fall ha fått sin ålder uppskriven, och har kanske därmed ljugit om sin ålder från första början, och är vuxna.
Samtidigt fortgår utvisningar av högkompetent personal och nyckelpersoner som själva inte har begått något fel utan drabbas på grund av fel som deras arbetsgivare gjorde för flera år sedan. Jag undrar hur migrationsministern ser på de signaler som Sverige skickar ut i dagsläget när det gäller migrationen.
Paula Bieler (SD):
Jag noterar att ministern enbart talar om överenskommelsen och inte med ett ord nämner alla de utvisningar som sker av nyckelpersoner, som själva inte har begått något fel på arbetsplatserna. Det finns företag som flyttar från vårt land, och vi skickar väldigt tydliga signaler till omvärlden om att dessa personer inte är välkomna. Dem Sverige bryr sig om är de som får stanna trots avslag. Det här är personer som är vuxna, som saknar skyddsskäl och som därmed har missbrukat asyllagstiftningen.
I dessa fall anstränger man sig för att hitta lösningar så att de ska få stanna och till och med studera på vår bekostnad.
Paula Bieler (SD):
Det finns mycket att säga. Vi skulle säkert kunna debattera i flera timmar till. Vi kommer, precis som Désirée nämnde, att ha en debatt i eftermiddag om bland annat jämställdhetsmyndigheten. Den gäller hela politiken på jämställdhets- och integrationsområdet. Det finns definitivt saker som politiken kan göra. Men jag tror och hoppas att vi också kommer att vara vaksamma på baksidorna. En samtyckeslagstiftning är något som jag personligen länge har tyckt varit vettigt, inte minst för den normerande effekt den ska ha.
Det ska vara självklart att om du ligger med någon är det för att den vill ligga med dig och inget annat. Men det finns också risker om man lyfter fram detta som lösningen på problematiken: att detta kommer att göra att alla som i dag inte blir dömda blir dömda. Vi vill ju bevara rättssäkerheten. Åtminstone jag vill bevara en rimlig bevisbörda.
Är vi inte tydliga med detta finns risken att ännu fler känner sig svikna ännu en gång när de tror att enbart deras vittnesmål kommer att kunna få förövare dömda. Det är därför det är oerhört viktigt att man lägger fokus på just normerande effekter. Det handlar om tydliga samtal och om att vara extremt tydlig med var gränserna går. Jag ska vara tydlig mot alla jag möter och säga var mina gränser går. Jag ska också vara tydlig med att jag är villig att lyssna på var deras gränser går.
I dessa diskussioner och vid individuella samtal har det funnits många saker som flera gånger har gjort mig upprörd. Jag har hört kvinnor som har hävdat sin rätt att säga nej och ändå tycka om det, utan att ta någon som helst hänsyn till att man i så fall bör vara tydlig mot sin partner och säga att man själv tycker om det här och har gett sitt tillstånd i förväg. Det finns andra som tycker att det är okej att några män blir oskyldigt dömda nu, för vi kvinnor har ju lidit under så lång tid.
Men nej, det är inte okej. Jag är övertygad om att vi kommer tillbaka till dessa frågor under lång tid framöver. Jag vill avsluta med att tacka alla dem som vägrar att vara tysta, vare sig det handlar om offer, om dem i deras närhet som ser dem eller om dem som faktiskt har frågat: Är det okej att jag rör dig så här?
Paula Bieler (SD):
Min fråga riktar sig till arbetsmarknads- och etableringsminister Ylva Johansson. Den är av allmänpolitisk karaktär och är migrationskopplad. Det har varit en spännande vecka politiskt i vårt södra grannland. Vi kunde i början av veckan notera att danska Socialdemokratiet gick ut och konstaterade det som för oss sverigedemokrater har varit självklart under lång tid: att asyl ska sökas nära krisområden.
Man ska inte hålla liv i ett system som innebär att människor söker asyl i vår del av världen om det inte är hit man närmast kommer om man flyr, utan det ska ske på annan plats. Det är där det ska prövas, och det är också där man ska ta hand om flyktingar som behöver hjälp. Jag noterade till min förvåning att den svenska statsministerns svar på detta inte bestod av de tillmälen som vi är vana vid att höra, utan framför allt handlade om att detta är praktiskt svårt att genomföra.
Min fråga är därför om Socialdemokraterna numera skulle vara beredda att sitta ned - om inte med oss så med sina danska motsvarigheter - och diskutera hur man praktiskt kan gå en sådan lösning till mötes.
Paula Bieler (SD):
Jag vill tacka för svaret. En kort och enkel följdfråga hade kunnat vara om EU i nuvarande form tummar på asylrätten när det finns en lagstiftning om första-lands-principen. Asylrätten handlar inte om var man söker asyl utan om individers rätt att på annan plats söka skydd från förtryck och förföljelse i hemlandet. Man ska kunna säkerställa att detta erbjuds. Vi har i dag och har under lång tid haft ett system som innebär att det lönar sig att ta sig långt bort från sitt hemland för att söka asyl i ett specifikt land. Det vill inte vi se, och det vill inte ert systerparti se, Ylva Johansson.
Varför vill Socialdemokraterna fortfarande se ett sådant system?
Paula Bieler (SD):
Jag riktar min fråga till migrationsminister Heléne Fritzon. I veckan kom till slut lagrådsremissen för den så kallade gymnasielagen, den nya möjligheten att få uppehållstillstånd för ensamkommande som har nekats uppehållstillstånd på grund av att de saknar asylskäl. Det första förslaget som presenterades möttes av kraftig kritik från väldigt många remissinstanser. Därför är det inte märkligt att det har gjorts vissa förändringar i lagrådsremissen.
Men förändringarna som sådana är minst sagt märkliga. Det gäller kanske framför allt att man sänker kravet på identitetskontroller, inte minst med en explicit motivering att det ofta handlar om att personen inte har kunnat göra sin identitet sannolik, eftersom medicinska åldersbedömningar har motsagt den ålder som personen själv har uppgett.
Man riktar alltså in sig explicit på att sänka identitetskraven när medicinska åldersbedömningar visar att de med stor sannolikhet har ljugit. Varför gör man den prioriteringen?
Paula Bieler (SD):
Tack för svaret, statsrådet! Min fråga handlade explicit om varför man vill ta bort kravet på identitet med en specifik motivering om att en stor anledning till att de inte har identiteten klar är att de har ljugit om sin ålder, vilket har bevisats vid medicinska åldersbedömningar. Det stämmer att det gäller en begränsad grupp. Gruppen utgörs av vuxna individer som saknar asylskäl.
Nu går man runt all möjlig rättssäkerhet för att säkerställa att så många som möjligt i denna grupp ska få möjlighet att stanna. Det står också explicit i regeringens motivering. Varför gör man denna prioritering?
Paula Bieler (SD):
Min fråga riktar sig till statsrådet Per Bolund.
I dagarna kom den aviserade och något försenade propositionen om en ny möjlighet till uppehållstillstånd för de så kallade ensamkommande som kom hit före hösten 2015, som har fått avslagsbesked och som är vuxna och saknar asylskäl men som man av oförklarliga anledningar ändå vill ska få stanna i landet till en ganska hög kostnad - 700 miljoner innevarande år och totalt 3 miljarder de närmaste två åren.
Min fråga rör egentligen i det här fallet - vi har ju diskuterat sakfrågan flera gånger om - formalian kring detta. Man har nämligen valt att lägga fram det här som en extra ändringsbudget, och det är skarpt reglerat hur man får och inte får göra när det gäller sådana. Jag har svårt att se vad det egentligen finns för skäl att vänta och lägga fram det på det här sättet. Frågan är om det egentligen är förenligt med våra lagar.
Paula Bieler (SD):
Tack för svaret, statsrådet! De här personerna är inte minderåriga. De är vuxna och saknar skyddsskäl, och eftersom de inte har skyddsskäl och inte är barn finns det ingen anledning för dem att stanna i landet. Vi har en reglering som säger att regeringen får, med explicit ett litet undantag, bara lämna ändringsförslag till budgetar vid två tillfällen. Det här har man valt att lägga efter.
Att ni bråkar internt i regeringen och inte hinner komma fram i tid till hur ni vill lösa saken kan väl ändå inte vara anledning att frångå våra lagar kring när man får lägga fram en budget och inte?
Paula Bieler (SD):
Jag riktar min fråga till statsrådet Per Bolund. För fyra eller fem veckor sedan ställde jag en fråga om den extrabudget som regeringen har lagt fram och om den amnesti eller möjlighet att stanna som man har presenterat för personer som är vuxna och som saknar skyddsskäl men som man ändå vill låta stanna i landet.
I det replikskiftet framfördes det som vi har hört många gånger tidigare men som vi nu hörde från statsrådet själv, nämligen att det handlar om personer som var minderåriga när de kom och som har drabbats av de långa handläggningstiderna på ett sådant sätt att de har fått en annan bedömning än de skulle ha fått, och därför bör de ges en andra chans. I veckan som var gjorde Expressen en granskning. Där klargjordes att åtta av tio har fått sin ålder uppskriven. De har alltså angett en felaktig ålder.
De var kanske inte alls barn när de kom. Det står också klart att Migrationsverket menar att bedömningen hade blivit annorlunda i väldigt få fall om de hade prövats snabbare, under de 15 månaderna. Står statsrådet fast vid skälen som ligger bakom lagstiftningen?
Paula Bieler (SD):
Min fråga riktar sig också till arbetsmarknads- och etableringsminister Ylva Johansson. För att anknyta till Jessica Polfjärds inledning: Om några timmar röstar vi om förslaget att 9 000 vuxna personer som har missbrukat asylsystemet för att söka sig hit utan skyddsskäl ändå ska beredas plats att stanna i Sverige. Troligtvis röstas det igenom, men det finns en chans att återförvisa ärendet. Det finns oerhört många saker som är fel med detta förslag. Det tror jag att alla här inne är medvetna om.
Aldrig någonsin tidigare har ett ärende fått så skarp kritik från Lagrådet som just detta. Men nu är det arbetsmarknads- och etableringsministern som är här. Jag tänkte ställa en fråga med Centerpartiets ingång. De har beskrivit det här som en form av arbetskraftsinvandring. Hur bedömer Ylva Johansson att de här 9 000 utnyttjarna av vår asylrätt ska passa in på den svenska arbetsmarknaden?
Paula Bieler (SD):
Man kan reagera på språkbruk. Jag reagerar på innehåll. Det är ett faktum att de här personerna saknar skyddsbehov. Då är det enligt mig ett faktum att de har missbrukat asylsystemet när de valt att söka asyl i Sverige. Gällande Dublinreglerna kan jag säga att det är svårt att ta sig till Sverige som första land. Jag tycker inte att jag får tillräckligt svar på frågan. Det här handlar om vuxna personer utan skyddsbehov som kommer från områden där man ofta kanske också saknar någon som helst koppling till vår arbetsmarknad och saknar utbildning som behövs här.
Hur ska de komma in på den svenska arbetsmarknaden, när vi redan i dag har oerhörda svårigheter med den här gruppen?