KBLab/rixvox huggingface dataset:
Finn Bengtsson (M):
Låt oss för ett ögonblick fundera lite grann över vad Ulla Andersson diskuterar. Hon säger sig vara för en mycket progressiv beskattning. Det låter ju positivt, men i och med det har hon också accepterat att det ska finnas både låg- och höginkomsttagare. Annars finns det liksom ingen poäng med en progressivitet i beskattningen. Jag tror tyvärr att det är så knepigt med vänsterideologin att den bygger på en vision där alla tjänar lika mycket från början.
Det kan vara intressant nog, Ulla Andersson, och då kanske man ska föredra platt skatt. Då har vi ju ingenting att utgå ifrån i progressiviteten. Men det är så här det är med vänsterideologin. Med klyftor finns det en vänsterideologi. Utan klyftor saknas det motiv för Vänsterpartiet. Därför måste man underhålla detta resonemang om ojämlikhet framför att se till att flertalet får det så bra som möjligt.
Därför blir det så att det svar som avges från finansministern just lyfter fram värdet av att skapa en större kaka och sedan fördela den. Man kan inte börja med en fördelningspolitik utan att ha som syfte att skapa en större kaka. Det blir helt fel. Fru talman! Den här interpellationen handlar om regioner och regionala skillnader. Här ställs gävleborgare mot stockholmare. Men kan det inte finnas inomregionala skillnader?
Även i en väldigt rik kommun kan det finnas någon verkligt utsatt och fattig person. På samma sätt kan det finnas någon enstaka rik person i en väldigt fattig kommun. Jag upplever att den här regeringen vill få så många som möjligt från utanförskap med i arbetslinjen genom att de kan försörja sig själva och därmed bidrar med skatter till samhällets utveckling.
Det är positivt i sig, men identifieringen i att ha ett arbete är kanske den allra viktigaste frågan, inte minst hälsomässigt. Även i den rika kommunen där det finns en fattig person tror jag att regeringens politik har väldigt mycket att ge. I en kommun där det finns fattiga människor för man en politik med arbetslinjen som på lång sikt skapar möjligheter för så många som möjligt.
Finn Bengtsson (M):
Den här debatten visar tydligt på den ideologiska övertron på monopolens frälsning för medborgarna. Som Chatrine Pålsson Ahlgren sade är det naturligtvis patienten vi sätter i fokus för att få god tillgänglighet och en fullständigt rimlig prisbild för patienterna, betydligt bättre än vad fallet är i dag.
Då är det - förlåt uttrycket - en riktig förbannelse att de som kramar monopolen har så mycket lättare att just instifta monopol än att ansvarsfullt avveckla dem för att få en sundare konkurrenssituation. Detta är alliansregeringens uppgift efter alla de fastlåsta åren där man med stor tydlighet från vänsterhåll visade att man inte var intresserad av att bryta ett monopol även om det inte fungerade.
Det leder till att avvecklingen nu sätts på hårda prov. Därför blir det också lite patetiskt att höra Ylva Johansson framföra en mängd frågor om varför regeringen vill ha bemyndigande för både det ena och det andra. Det är klart att regeringen måste ha ett bemyndigande för att på ett affärsmässigt sätt väga in hur man ska kunna avveckla apoteksmonopolet.
Det är väl att hoppas på för mycket att en som kramar ett monopol skulle vara särskilt intresserad av den konkurrenssituation som är en grundförutsättning för allt sunt företagande som, vill jag påstå, alliansregeringens fyra partier är betydligt bättre skickade att genomföra än Socialdemokraterna och Vänsterpartiet.
I svaret från socialministern får vi bekräftat det som statssekreteraren i dag nämnde i utskottet och som Ylva Johansson mycket väl känner till, nämligen att syftet inte är att föregripa någon försäljning, vilket vi också fick bekräftat. Syftet är att använda sig av detta bemyndigande för att på ett ansvarsfullt sätt titta över hur man ska kunna avveckla monopolet.
Om Ylva Johansson verkligen är positiv till konkurrens och en fri marknad, som hon säger, ska hon i stället vara glad att det sker på detta sätt och inte aktivt motverka det hela.
Finn Bengtsson (M):
Jag får tacka för interpellationen som ytterligare tydliggör skillnaden mellan regeringens och den politiska majoritetens syn på problemen med läkemedel och det som förs fram från oppositionen.
Interpellanten driver något slags tes som, enligt mitt sätt att se det, är mycket traditionell för monopolkramare, nämligen att välståndet för Apoteket AB ställs före alla Sveriges patienters behov av god tillgänglighet till säkra och effektiva läkemedel till rimliga kostnader, både för dem själva och för samhället genom den goda subventioneringstradition som är solidariskt finansierad.
Härvidlag finns ingen som helst skillnad mellan blocken. Här gäller det också att bevaka detta i en nödvändig omreglering för att fokusera på tillgänglighet och rimliga priser. Den enögdhet som framskymtar är närmast kvartalsekonomiskt inriktad för att liksom krama Apoteket i nuvarande skick. Jag konstaterade i den förra interpellationsdebatten, men fick ingen respons från vänsterblocket, att denna goda modell inte finns i resten av världen utan bara i totalitära samhällen.
Det speglar hur lite affärsmässig den är. Vi hade en offentlig utfrågning i socialutskottet för att belysa frågan om Apoteket. Här har felaktigt framförts en syn att utfrågningen var mycket kritisk. Det fanns tunga remissinstanser, inte minst de stora patientorganisationerna, som lyfte fram det positiva i omreglering som tanke.
Vår kanske viktigaste myndighet av de myndigheter som har med läkemedelsfrågor att göra, Läkemedelsverket, var också positiv till omreglering som sådan. Tomas Eneroth som jag känner som en flitig riksdagsman och därför kan tänkas få huvudvärk en helgdagsnatt när han arbetar flitigt med sitt opponerande har ett enda apotek i hela Sverige att vända sig till. Det har ett brett sortiment av olika produkter.
Varför har man så många produkter, Tomas Eneroth, om det bara är det billigaste som gäller? Jo, för att vi talar om likvärdiga produkter som dock inte är identiska. Man kan titta på en rad olika substanser som görs av olika läkemedelsföretag men som kan ha lite olika företräden i olika fall. Den valfrihet det innebär att kunna välja mellan olika produkter är ganska viktig.
Det är slående att säga att när man i interpellationen talar om att man befarar dålig tillgänglighet är det kanske väl situerat för en riksdagsman att kunna gå några stenkast härifrån till apoteket Scheele. Men det finns som sagt bara i Stockholm, och det är där man kan få hjälp en helgnatt om man skulle drabbas av huvudvärk.
Ylva Johansson återkommer med en envishet - jag skulle nästan vilja säga besatthet - till problemet att regeringen kräver ett bemyndigande för att genomföra det förslag till omreglering på ett ansvarsfullt sätt av Apotekets monopol som vi har politisk majoritet för i Sverige.
Ylva Johansson har själv betonat att hon känner till att det finns en politisk majoritet för en sådan här önskad förändring i syfte att öka tillgängligheten och att förbättra för enskilda medborgare att få effektiva och säkra läkemedel när de behöver detta.
Vad är det som är problemet? Vill man behålla monopolet?
Finn Bengtsson (M):
Det är intressant att höra hur oppositionen förklarar att en del av de förslag som regeringen lägger fram inte går fort nog. Vi debatterade nyligen tandvårdsreformen, och då kunde det inte gå fort nog. När det gäller ett annat vallöfte, som måste komma till stånd på grund av de tidigare regeringarnas försummelser, ska det gå så långsamt som möjligt.
Vi är snart inne i mitten av mandatperioden, och frågan är: Hur lång tid ska det ta att omreglera ett så viktigt problem som det monopol vi har just på apoteksområdet som begränsar tillgängligheten för medborgarna? Ska det ta en mandatperiod eller två eller tre?
Är Ylva Johansson då beredd att tänka sig att den majoritet vi har nu kan få regera så länge att man kan genomföra den här nödvändiga reformen, som svenska folket uppenbarligen har ställt sig bakom i och med att detta var ett av många viktiga vallöften? När interpellanten tar upp det här som en fråga om människovärde kontra marknadsvärde blir jag väldigt bekymrad. Om det är så att monopolet plötsligt garanterar människovärdet finns det ju ingen som helst anledning att hejda det härvid.
Då skulle man gå vidare och kanske förstatliga och monopolisera livsmedelshandeln illa kvickt, eftersom man där är någon grym marknadsaktör som inte alls tänker på människovärdet för den som ska inmundiga det som man försäljer. Och varför inte, när vi nu talar om läkemedel, förstatliga läkemedelsbolagen? Sådana frågor har ju rests från vänsterhåll tidigare.
Då kan vi bara konstatera att på samma sätt som världen i övrigt inte har funnit någon rationalitet i att säkra och effektiva läkemedel ska förvaltas i monopolform har inget förstatligat läkemedelsföretag någonsin bringat fram en enda läkemedelsprodukt.
Det är nämligen så att totalitära system som kramar monopol inte garanterar vare sig människovärde eller säkerhet för i detta fall patienter genom att skapa tillgänglighet till läkemedel, varken existensen av läkemedel eller leveransen av dem i distributionsledet.
Finn Bengtsson (M):
Lars Johansson får gärna varna mig, men jag lyssnar inte på den varningen. Jag tror faktiskt att det hänger ihop: Om det sker ett skatteuttag som upplevs som illegitimt är risken större att man undandrar sig skatt. Jag tror att det hänger ihop så. Varför skulle det annars finnas svenskar som flyttar från det här landet? Ta till exempel våra idrottsmän! Varför bosätter de sig i ett land som har extremt låg skatt? Finns det inte en koppling till ett högt skatteuttag som de uppenbarligen upplever som illegitimt?
Eller hur ska vi få ihop den ekvationen? Jag är nämligen övertygad om att ett av de största problem som svenska folket står inför är att om - Gud förbjude - det skulle bli ett regeringsskifte kommer skatterna att stiga. Det kommer att drabba oss, som den här interpellationen visar, med ett ökat skattefel genom just undandragande av skatt. Det kommer också, vilket är det allra viktigaste, att vara nödvändigt att folk kommer i arbete.
Den här regeringen har visat att med ett inslag av en sund politik som sänker skatterna mot en nivå som majoriteten av andra europeiska, med Sverige jämförbara, länder har får vi en bekämpning av den massarbetslöshet som den här regeringen övertog efter ett långvarigt socialdemokratiskt styre. Socialdemokraterna är, tyvärr med kraftig påhejning av Vänstern, ett skattehöjarparti. Det ska vi inte blunda för.
Jag ser att det i den här interpellationen finns sådana resonemang som för mig gör det väldigt tydligt att man inte ser det problem som jag ser. Då kan jag skicka en varning tillbaka. Kan Lars Johansson över huvud taget inte se någon koppling mellan ett alltför högt skatteuttag, det vill säga att man ligger högst i världen, och problemet med just skattefelet? Det är den fråga som återstår och som jag gärna vill ha ett svar på.
Finn Bengtsson (M):
Med högt röstläge och fel problemanalys kommer man inte särskilt långt. Den här regeringen tog över en situation med massarbetslöshet. Om man lyfter in arbetsmiljöperspektivet i utanförskapet är det intressant för mig som medicinare att konstatera att om man sammanfattar studier som visar vilka problem som utanförskapet för med sig är de betydligt mycket större än om man har ett arbete.
Det ligger delvis utanför den här interpellationen, men eftersom interpellanten lyfte upp att det skulle finnas ett annat synsätt välkomnar jag regeringens jobbpolitik. Människor i arbetsför ålder som befinner sig i utanförskap enligt den definition som statsrådet lade fram har en sju gånger högre risk för det vi kallar överdödlighet jämfört med åldersmässigt matchade personer. Det är alltså en av de enskilt största riskerna för ohälsa att hamna i den här situationen.
Nu kan inte interpellanten svara men däremot Sylvia Lindgren. Hon tog upp frågan om att det finns stress och belastningsskador i arbetslivet. Interpellanten skrev att ALI skulle lösa de här problemen.
Men om man lägger ned forskningen och inte har några doktorander, är det då inte bättre, Sylvia Lindgren, att just den här typen av problem, stressen och belastningsskadorna, möts med rehabiliteringsforskning, smärtforskning och forskning om psykisk ohälsa som bedrivs av en delvis världsledande forskning i det här landet vid konkurrensutsatta universitet?
Jag förstår inte varför man hela tiden ska skapa problem med massarbetslöshet och sedan försöka lösa dem genom att sätta av en särskild resurs som inte är konkurrensutsatt, som lägger ned forskningen men gynnar sig själv till viss del genom att föra in resurser samtidigt som man inte kan se vad resultatet har blivit. Låt mig säga till interpellanten att det verkligen är att ta avstånd från det ansvar man har mot medborgarna. Man låser in dem i ett utanförskap och försöker sedan lösa det med helt felaktiga tekniker. Fru talman!
Jag gläds därför över att regeringen har tagit initiativ. Allting behöver inte göras på samma sätt som det alltid har gjorts tidigare, precis som ministern sade inledningsvis.
Finn Bengtsson (M):
Jag har med spänning följt den här debatten mellan min riksdagskollega Thomas Bodström och justitieministern. Svaret från justitieministern på den här interpellationen är väldigt tacksamt att läsa. Det är innehållsrikt och bra. Det är för övrigt ganska korthuggna interpellationer från Thomas Bodström. Det handlar om att öronmärka pengar enligt rubriken. Thomas Bodström pekar ut ett antal områden - rättare sagt två - som man skulle öronmärka pengar till.
Jag har själv gjort studiebesök - hos länspolisen visserligen - i mitt valdistrikt Östergötland. Under en lång diskussion framkom huvudsakligen, som jag uppfattade det, ett önskemål från länspolisen där: Låt inte öronmärka pengar från regeringen! Jag tog med mig det budskapet. Det är klart att de argument som förs fram här av Thomas Bodström är behjärtansvärda.
Men vi kommer senare till en annan interpellation där man undrar om inte pengar ska öronmärkas till att hindra folk från att ta livet av sig när de är tvångsmässigt i häkten. Det är en fråga som vi kan diskutera senare. Det betonades i interpellationssvaren tidigare från statsrådet att myndigheterna ska ha sin självständighet. Man betonar i svaret här ytterligare den satsning man gör på polisen generellt som jag bedömer är en enormt viktig satsning även i storlek.
Då kan man fundera lite grann på hur Thomas Bodström som har varit minister, och vad jag förstår också gör anspråk på att framgent utgöra ett regeringsunderlag, ser på den resurstilldelning som ytterst ligger till grund för att man kan öronmärka resurser till någonting över huvud taget. Handlar det inte om att man har goda statsfinanser, att man ser till att sköta sin budget, att man inte har en alltför stor statsskuld med de kostnader det innebär?
Det handlar om att man inte har en bidragslinje med folk i utanförskap och en massarbetslöshet där det inte inkommer skattemedel som sedan ska kunna användas till den allmänna välfärden, inte minst till rättsväsendet och polisväsendet. Med den jobblinje som regeringen med stor framgång driver nu ökar statens intäkter. Vi har naturligtvis med denna politik möjlighet att diskutera på ett trovärdigt sätt om att öronmärka till speciella områden.
Man måste ställa sig frågan vad Socialdemokraterna när Thomas Bodström också var statsråd hade möjlighet att öronmärka till. Det var mycket lånta pengar jämfört med de pengar och de reella resurser som den här regeringen skapar.
När man talar om öronmärkning i ambition att förse viktiga områden med statliga medel tror jag, fru talman, att det allt som allt är viktigast att man först förmerar resurserna genom att öka skattebasernas totala intäktssida. Den kopplingen borde ligga ett tidigare statsråd som Thomas Bodström varmt om hjärtat. Kanske vill han kommentera detta i sin vidare diskussion med statsrådet.
Finn Bengtsson (M):
Jag hänvisade till ett studiebesök i Östergötland där mycket riktigt länspolismästaren förde ordet, men vid det besöket fanns såväl polisfackets företrädare som flera poliser närvarande. Jag diskuterade även många saker enskilt med dem under dagen. Ingenstans framkom något önskemål från någon polis i mitt distrikt om öronmärkning och speciella resurser på det här sättet. Sedan kan man naturligtvis ta fram alla de ömkansvärda situationer som gör att just vissa områden behöver mer resurser.
Men jag vill ändå återkomma till grundfrågan eftersom vi också har ett före detta statsråd som känner till hur man förmerar resurser till landet. Vi talar ofta om att vi inte ska ha stuprörstänkande utan hängrännetänkande när det gäller de olika politikområdena. Det här är ett typiskt resonemang som kan föras in i diskussionen när det handlar om öronmärkning till ett specifikt område bland många andra. Thomas Bodström hävdar här att han inte ser någon koppling till att fler människor ska komma i arbete och betala skatt för att ge medel som kan användas till välfärden.
Han ser heller inte att vi satsar på rehabiliteringssteg, där man också förminskar statens utgifter på det största budgetsutgiftsområdet, nämligen socialförsäkringskostnaderna. Dessutom har den här regeringen glädjande nog tagit ett mycket aktivt initiativ i Socialdepartementet, mot vilket jag arbetar genom socialutskottet, för att få en helt annan inriktning för barnpolitiken. Det är också ett hängrännetänkande där jag är säker på att Beatrice Ask har många intressanta utväxlingar med Göran Hägglund om hur barnens rättigheter i samhället ska stärkas.
Det handlar om hur man kan arbeta på ett intellektuellt plan, men i grunden handlar det om resurstilldelning, och resurstilldelning är klassisk socialdemokratisk politik. Man talar inte om hur man ska få in mycket resurser - möjligtvis genom skattehöjningar, men det kanske blir svårare efter nästa val. Man kan säga så här i stället: Är det viktigast att fördela? Det är typiskt för en öronmärkning. Jag tror att öronmärkning är förödande för myndigheternas engagemang när det gäller att lägga upp arbetet på bästa sätt. Så också i detta fall.
Finn Bengtsson (M):
Jag hade inte tänkt att gå upp i debatten, men eftersom interpellationen var så korthuggen i sin framställning och nu blev lite mer ordrik när den presenterades muntligt känner jag mig ändå föranlåten att kommentera en del av det som interpellanten säger.
Jag tycker att en sådan här fråga behöver en lång reflexionstid i ett beredningsarbete eftersom det är en värdegrundsfråga av stor dignitet, bland annat för Kristdemokraterna men även för de andra allianspartierna. Därför kan jag inte förstå att man ska bagatellisera detta på ett sådant sätt att man tycker att det gäller att hasta fram något.
Thomas Bodström gör naturligtvis ett försök, i form av opposition, till ett nummer av att det är viktigare att jaga igenom detta för att visa på att det blir ett dåligt lagförslag som kan kritiseras därefter. Jag tror definitivt att regeringen på alla sätt försöker förbereda sig på en proposition. Det har utfästs av statsministern och här poängterats av justitieministern att detta är på gång. Den här typen av interpellationer hör inte riktigt hemma i kammaren.
Finn Bengtsson (M):
Anledningen till att jag ifrågasatte interpellationen var inte den skriftliga interpellationen som sådan utan att det här plötsligt började handla om FRA-lagen, som jag anser inte riktigt hör hemma i det här sammanhanget. Det speglar för mig att den här interpellationen är mer en kritik mot möjliga problem som regeringen brottas med. Men man brottas med dem på ett sätt som är förtjänstfullt redovisat, inte minst i svaret, nämligen att det kommer en proposition i frågan. Därmed borde detta vara utagerat.
När interpellanten säger att det finns en stor majoritet får vi reflektera lite. Jag tillhör dem som delar Thomas Bodströms åsikt i sak i frågan, men jag är inte säker på att majoriteten ute i landet är densamma för just frågeställningen i interpellationen som riksdagsfördelningen ser ut. Det kan lända till eftertanke.
Om man är ute och lyssnar på fältet - som åtminstone jag är, och jag hoppas att min kollega Thomas Bodström är - får man en känsla av att i folks allmänna medvetande är detta en betydligt känsligare fråga att hantera än den relativt enkla majoritet vi kan se i dag i detta parlament. Det gör naturligtvis att handläggningstiden, om man ser till den proposition som kommer nu i höst, är mycket väl avvägd.
Det måste ju vara bättre att man tar tid på sig, precis som justitieministern sade tidigare i sitt inlägg, och ger en rimlig tid för att penetrera en värdegrundsfråga på det sätt som den förtjänar.
Om Thomas Bodström tycker att FRA-lagen på olika sätt har hindrats i sin process - jag betvivlar starkt att det hade varit bättre med en socialdemokratisk regering, för då skulle vi börja om från början igen och kanske inte få en proposition förrän långt i framtiden - är det väl minst lika viktigt att respektera folkdjupets möjliga synpunkter på hur riksdagspolitikerna fattar beslut i en så här avgörande värdegrundsfråga.
Finn Bengtsson (M):
Det här är en viktig interpellation. Nu hörde vi den utvidgas från texten. Det är också ett viktigt meningsutbyte mellan den tidigare justitieministern och den nuvarande. Eftersom jag arbetar civilt med självmordsproblematik vill jag reflektera lite grann kring attityderna till självmord. Här diskuteras det som ett väldigt stort problem med uppgångar och nedgångar i incidens, det vill säga förekomst av självmord.
Det är ett av våra största folkhälsoproblem. Det är den vanligaste dödsorsaken alla kategorier hos människor mellan 18 och 44 år. Här borde vi verkligen sträva mot en nollvision. Vi kan diskutera om man över huvud taget kan uppnå en nollvision när det gäller en sjukdom, men kan man ha det för trafiken kan man ha det i det här sammanhanget. Det är vällovligt att Thomas Bodström fokuserar på självmord i den här interpellationen.
Jag tror inte att svaret ligger i att kasta in en påse pengar, som nu önskades. Jag tror att frågan i grunden också handlar om den psykiatriska ohälsan hos befolkningen. Man måste se vad man har försummat att göra under tidigare år. Jag påstår att socialdemokratin har försummat psykiatrin under ett mångårigt regeringsinnehav, och det har försämrat situationen för befolkningen.
I det här specifika fallet är det väl ändå så att Thomas Bodström har varit justitieminister fler år än Beatrice Ask. Kumulerar man antalet människor som har dött i häkten under den tid som Thomas Bodström har varit justitieminister - jag har inte sett de siffrorna inför den här interpellationen - är de sannolikt lika många. Då kan man ställa frågan: Är inte varje människoliv som går till spillo, till exempel genom självmord i häkte, lika allvarligt?
Därför kan kanske justitieministern och interpellanten försöka samarbeta om de här frågorna i stället för att kräva en akutåtgärd som jag inte tror löser problemet i grunden. Här handlar det om att arbeta mycket mer långsiktigt med självmordsproblematiken hos befolkningen.