KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sven Otto Littorin (M):
Att offra massor för att göra små vinster - det är en rätt allvarlig anklagelse med tanke på att ni offrade massor för att göra stora förluster. Det var så det gamla systemet var konstruerat. Folk kunde gå totalt passiva i två och ett halvt år i sjukförsäkringen och absolut inte få någon som helst kontakt. Det var ingen som brydde sig, ingen som lyfte luren och frågade hur man hade det och ingen som utvecklade någon plan för hur man skulle kunna ta sig tillbaka.
Efter ett års sjukskrivning var 70 procent av de sjukskrivna kvar i första steget av sju i rehabkedjan. Det var ett faktum, och det är det vi har att hantera. Nu är det så att av dem som har gått över har drygt 50 procent fått ±100 kronor eller mer i ersättning. Det är precis så man ska läsa tabellen, och det är precis detta som Försäkringskassan säger. Är vi nöjda med det eller ska det vara mer? Ja, det kan man naturligtvis ha en åsikt om, men nu är det ett faktum att det är på det sättet.
Om man uppfyller arbetsvillkoret och inte är medlem i a-kassan har man rätt till grundersättningen. Den överstiger i nästan samtliga fall socialbidragsnormen, så det går inte att hänvisa till ökade socialbidragskostnader som en följd av ändringar i a-kassan eller ändringar i det här systemet. Det handlar inte om det. Det kan det absolut inte göra. Tvärtom måste man tillbaka till grundfrågan, nämligen att är man sjuk och inte har någon arbetsförmåga har man rätt att vara sjukskriven också i dag.
Har man en arbetsförmåga är det väl på tiden att någon ställer frågan: Vad kan vi göra för dig? Vad kan vi göra för att se till att du får rätt stöd, rätt hjälp, rätt rehabilitering eller vad det nu kan vara för att ta dig tillbaka? Det är det man får i det här systemet. Om man efter tre månaders arbetslivsintroduktion inte klarar av det utan fortfarande är sjuk har man rätt till sjukpenning. Det är inga konstigheter. Det viktigaste är att man någon gång ska kunna ställa frågan.
Det här ser jag inte som ett krav på enskilda människor utan som ett krav på våra myndigheter att leverera det som de är tänkta att leverera, nämligen stöd för enskilda människors möjligheter att ta sig tillbaka till arbete. Det är på tiden att vi gör det och på tiden att vi slutar behandla människor i passiva, kollektiva system som vi har gjort hittills.
Sven Otto Littorin (M):
Luciano Astudillo har frågat mig vad jag avser att göra för att underlätta för unga funktionshindrade att få ett jobb och vad jag avser att bidra med för att det ska "löna sig" för denna grupp att gå till Arbetsförmedlingen. Av de i dag ca 700 000 inskrivna personerna hos Arbetsförmedlingen har ca 157 000 eller 22 procent ett funktionshinder som medför nedsatt arbetsförmåga. Av dessa är ca 11 000 ungdomar i åldern 18-24 år.
Arbetsförmedlingen har ett särskilt uppdrag, enligt förordning om den arbetsmarknadspolitiska verksamheten, att bedriva verksamhet för unga med funktionshinder. Målgruppen för det särskilda uppdraget är unga gymnasieelever som fyllt 16 år med ett funktionshinder och personer under 30 år som har aktivitetsersättning inom socialförsäkringen. Övergången från skola till arbetsliv är en kritisk tidpunkt för unga med funktionsnedsättning, och övergången kan vara avgörande för hur de etableras på arbetsmarknaden.
Arbetsförmedlingen samverkar därför med skolan för att säkerställa övergången från skola till arbete för elever med funktionsnedsättning. Inom varje arbetsmarknadsområde ska det dessutom finnas en utsedd arbetsförmedlare med kunskaper om arbetslivsinriktad rehabilitering som samverkar med bland annat skolan, Försäkringskassan och kommunens dagliga verksamhet.
De unga med funktionsnedsättning som omfattas av den särskilda verksamheten och som därmed inte skrivs in i jobbgarantin för ungdomar ska ges samma möjligheter till vägledning och coachning som de som skrivs in i garantin. Om Arbetsförmedlingens arbete med matchning och ackvirering av arbete inte ger resultat kan en tids arbetspraktik eller arbetslivsinriktad rehabilitering vara en lämplig insats. Arbetsförmedlingen kan medge att unga med en funktionsnedsättning som medför nedsatt arbetsförmåga undantas från 25-årsgränsen för program som lyder under förordning om arbetsmarknadspolitiska program.
En programinsats som anvisas får omfatta den tid som programmet medger, som regel upp till sex månader om behov finns. I vissa program kan längre tid medges, exempelvis i arbetsmarknadsutbildning om det behövs för att uppnå utbildningsmålet. Utöver ovanstående insatser inom Arbetsförmedlingen har regeringen under 2010 sänkt arbetsgivaravgiften ytterligare för ungdomar som inte fyllt 26 år. Dessutom kan arbetslösa ungdomar få nystartsjobb.
Avslutningsvis vill jag poängtera att det är viktigt att unga personer, med eller utan funktionsnedsättning, skriver in sig hos Arbetsförmedlingen för att ta del av de insatser som Arbetsförmedlingen erbjuder. För närvarande har jag inte för avsikt att vidta några särskilda åtgärder vad gäller denna grupp.
Sven Otto Littorin (M):
Låt mig omedelbart hugga på det senaste, för det håller jag naturligtvis helt med om. Men jag är inte den som har arbetsgivaransvaret, det har vi Arbetsgivarverket till. Jag håller som sagt helt med. När det gäller de olika praktikplatserna försökte vi vara förebild det och konstaterade att staten bör gå före, staten kan inte alltid var sist och sämst, precis om Astudillo säger, och jag håller helt med om det. Men då får man skit för det också - ursäkta språkbruket, fru talman!
Det blir inte bra hur man än gör i Luciano Astudillos värld. Först och främst: Den som är sjuk ska vara sjukskriven. Det gällde i går, det gäller i dag och det gäller i morgon. Den som har arbetsförmåga kvar ska lotsas och hjälpas tillbaka till arbetsmarknaden. Problemet är att ni lämnade efter er ett system där det gick två och halvt år utan att någon över huvud taget brydde sig om att slå en signal till de här personerna och fråga: Vad kan vi göra för att du ska kunna ta dig tillbaka? Det sker nu.
Av de ungefär 2 000 personer som inte gick över till arbetslivsintroduktionen var det 2 procent som fick försörjningsstöd, det gamla socialbidraget. 2 procent i det fallet är 40 personer. Det är naturligtvis hemskt för dessa 40 personer, och vi ska se till att få dem till Arbetsförmedlingen så att vi kan hjälpa dem tillbaka till arbetsmarknaden. Att beskriva det som moras tycker jag inte är rimligt. En sak har vi dock inte talat om, och den ska jag bara kort nämna. Det skulle ha varit min femte punkt, och det gäller tillgängligheten.
När man pratar med handikapporganisationerna lyfts den ofta fram som en av de viktigaste. Den får vi säkerligen möjlighet att diskutera framöver. Jag tror att den som en femte punkt är en viktig dimension för att se till att möjliggöra för fler personer med funktionsnedsättning att ta sig in och tillbaka på arbetsmarknaden. Vi behöver varenda kotte på arbetsmarknaden, även dem som har en nedsatt arbetsförmåga och dem som är funktionsnedsatta med nedsatt arbetsförmåga.
Sven Otto Littorin (M):
Carina Adolfsson Elgestam har frågat mig vad jag avser att göra för att stärka kvinnors ställning på arbetsmarknaden.
Carina Adolfsson Elgestam har också frågat mig vad jag avser att göra för att komma till rätta med omotiverade löneskillnader samt hur jag vill lösa problemet med ofrivillig deltidsanställning. Självklart är det ett rimligt mål att alla ska kunna leva på sin lön. Det gäller såväl kvinnor som män. Kvinnor och män ska ha samma möjligheter och förutsättningar till betalt arbete. Min och regeringens inställning är att alla behövs i arbetslivet.
De hinder som finns för individen, eller för vissa grupper, att delta i arbetslivet måste därför så långt som möjligt minskas. Detta är en viktig utgångspunkt för arbetet med att minska utanförskapet. Att ha ett jobb är en grundläggande förutsättning för att också få en lön och inte ett bidrag att leva på. Regeringen har vidtagit ett stort antal kraftfulla åtgärder för att människor ska kunna gå från bidrag till arbete och för att göra det lönsamt för alla att arbeta. Genom jobbskatteavdragen har de flesta som arbetar fått mer kvar att leva på efter skatt.
För att komma till rätta med lönegapet mellan könen krävs olika och samverkande insatser. Regeringen har därför tagit fram en samlad och långsiktig strategi för att främja jämställdheten på arbetsmarknaden och i näringslivet. Strategin omfattar totalt över 60 olika åtgärder med syfte att bryta ojämställdheten. Den könsuppdelade arbetsmarknaden utgör ett hinder för att utjämna skillnader i löner och heltidsanställningar.
Regeringen har därför bland annat tillsatt två delegationer för att bidra till att fler ungdomar ska välja utbildningar som leder till jobb inom områden som domineras av det andra könet. Det behövs fler kvinnor som företagare och fler kvinnor i ledande befattningar. Regeringen gör därför kraftfulla satsningar för att främja kvinnors företagande. Genom att satsa på mångfald inom vård- och omsorgssektorn skapas fler arbetsgivare i en kvinnodominerad bransch samt nya karriärvägar inom denna bransch.
Vidare måste det vara möjligt för både kvinnor och män att förena arbetsliv och familjeliv. Genom avdragsrätten för hushållsnära tjänster ökar denna möjlighet. Jämställdhetsbonusen och jobbskatteavdraget skapar incitament för att det obetalda hemarbetet i högre utsträckning ska delas lika mellan kvinnor och män. Lönebildningen är enligt regeringens mening i första hand en fråga för arbetsmarknadens parter. Regeringen ska inte bestämma över lönesättningen.
Avtal är att föredra framför lagstiftning eftersom ett brett samförstånd mellan parterna skapar stabilitet och legitimitet åt träffade överenskommelser. Därutöver behövs ett bra regelverk som fastställer spelreglerna för lönebildningen. I detta ingår regler om bland annat förbud mot osakliga löneskillnader mellan kvinnor och män. Att med lagstiftning kommendera fram heltidstjänster riskerar att bli direkt kontraproduktivt. Det kan leda till att arbetsgivare avhåller sig från att anställa när det finns ekonomiskt utrymme att anställa på deltid.
En lagstadgad rätt till heltid riskerar att i praktiken bli en rätt till nolltid för vissa arbetstagare.
Sven Otto Littorin (M):
Carina Adolfsson Elgestam tar upp en oerhört viktig fråga. Ju mer man tittar på den och ju mer man funderar över den desto mer upprörd blir man Kvinnor tjänar mindre, kvinnor äger mindre och kvinnor styr mindre än män. Med tanke på att kvinnor utgör halva befolkningen finns det egentligen inget skäl till att det ser ut på det sättet - annat än strukturella problem.
Det är strukturer som har byggts upp under århundraden som står i vägen. Min farmor, som gick bort när jag var 18 år, var omyndig tills hon gifte sig med min farfar. Hon var 27 år när hon fick rösträtt. Hon hade nog aldrig hand om sin egen ekonomi. Vi har ju kommit en bit på väg jämfört med hur det var för 100 år sedan, men det räcker sannerligen inte.
De strukturella hinder som står i vägen - det måste vara strukturella hinder med tanke på hur det ser ut och med tanke på den befolkningsutdelning vi pratar om - gör att jag måste komma ut som feminist. Det finns inget annat val. Det finns ingen annan förklaring än att det finns strukturer som vi på olika sätt måste arbeta bort.
Kvinnor har rätt att äga, tjäna och styra lika mycket som vi som råkar vara män. Men det är också så att kvinnor behövs. Om vi ska ha råd med pensioner, vård, skola och allt det där som vi på olika sätt vill ha måste vi se till att fler kan vara med på arbetsmarknaden.
Vi har genom olika insatser sett till att öka arbetskraftsdeltagandet bland kvinnor under ganska lång tid, som Carina Adolfsson Elgestam var inne på. Utbyggd barnomsorg och särbeskattning av inkomster har varit några exempel som ökat den kvinnliga förvärvsfrekvensen. Det diskuteras på väldigt många olika håll runt om i världen hur man ska kunna göra liknande och andra saker som hjälper till.
Den första skillnaden mellan män och kvinnor i inkomsthänseende handlar om huruvida man har ett jobb att gå till eller inte. Det är det första steget. Därefter, när det handlar om ojämlikheten i lönerna, är det en fråga för lönebildningen att se till att man betalar samma lön för samma typ av utfört arbete, så att det går att uppnå jämställdhet på det sättet. Men sedan finns det en skillnad som beror på var någonstans huvuddelen av kvinnorna arbetar.
Vi vet att många av kvinnorna arbetar i vårdsektorn, medan många män arbetar i till exempel verkstadsindustrin. Där har vi en strukturell utmaning: att se till att vi får in fler män i vården och att vi får in fler kvinnor i tekniska yrken. Slutsatsen blir egentligen att alla parters gemensamma engagemang behövs.
Staten behöver göra sitt med sin strategi och de 60 olika mål som regeringen har satt upp och arbetar efter. Också parterna på arbetsmarknaden som arbetar med lönebildningsfrågor behöver göra sitt. Vi behöver ett gemensamt arbete när det handlar om att uppmuntra män att söka sig mot kvinnodominerade yrken och omvänt kvinnor att söka sig mot mansdominerade yrken. Där behövs det nog både en attitydförändring och attitydinsatser från alla oss.
Det behövs också informationsinsatser och ett ständigt pågående förbättringsarbete. Men slutsatsen är, och det tror jag att Carina Adolfsson Elgestam och jag är helt överens om, att läget inte är acceptabelt.
Sven Otto Littorin (M):
Det sista känner man igen. Jag tror att en tredjedel av alla anställda på Arbetsförmedlingen går i pension inom bara några år. Den här generationsväxlingen är väldigt tydlig. Ska man ha bra människor som kan träda in i de här yrkena kan man inte bara plocka in dem från gatan. Man måste förmodligen ha en ganska bra intern sammansättning åldersmässigt och strukturmässigt för att man ska klara av ett generationsskifte.
Jag har pratat med en hel del av de företag som har sagt upp anställda. Jag var på Sandvik för nästan ett år sedan och diskuterade detta. De berättade för mig att snittåldern på medarbetarna kommer att stiga med kanske 10 år under den här krisen. Det är extremt mycket. Om inte konjunkturen blir bättre kommer de att få, som också 90-talskrisen visade, ett gap där man saknar personer.
Man kommer inte att ha några 20-åringar eller 30-åringar om 10 år eller 40-åringar om 20 år. Där finns det mycket att göra. Vi resonerade om det, och sedan sade de: Vi har ju tagit diskussionen om turordningsreglerna, och det är de här listorna vi har fått fram. Så är det väl lite grann, men samtidigt är det så som Börje Vestlund sade. Låt oss till exempel titta på Danmark.
Förändrade turordningsregler betyder egentligen inte någonting för ungdomsarbetslösheten. I Danmark har de haft både hög och låg ungdomsarbetslöshet med samma arbetsrättsliga regelverk. Det kan inte vara förklaringen. Det är någonting annat som är förklaringen. Jag tror ändå att en förklaring ligger i kopplingen och närheten mellan skola och arbetsliv. Jag håller med om att lärlingsutbildningen inte är hela svaret. Det kan också finnas andra saker man kan göra för att koppla skolan närmare arbetslivet. Man kan till exempel förbereda ungdomar för mötet med arbetsmarknaden. Jag tror att det är en god idé.
Jag vill tacka för en god och framför allt viktig debatt. Jag är helt säker på att vi kommer att försöka återkomma till den flera gånger framöver.
Sven Otto Littorin (M):
Lars Mejern Larsson har frågat mig vad jag ämnar göra för att skynda på arbetet med att lösa gränshindersproblematiken gällande dels långa handläggningstider för utfärdandet av intyg E301, dels hur den tid under vilken personer som tidigare arbetat i Norge och är permitterade ska behandlas i den svenska arbetslöshetsförsäkringen. Först, vad avser de långa handläggningstiderna för utfärdandet av intyg E301, håller jag med om att det är olyckligt att enskilda under en ibland alltför lång tid får vänta på att deras ansökan om arbetslöshetsersättning ska behandlas.
Jag vill emellertid i detta sammanhang påpeka att det yttersta ansvaret för arbetslöshetskassornas handläggningstider vilar på arbetslöshetskassorna. I egenskap av tillsynsmyndighet över arbetslöshetskassorna har dock Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen, IAF, en löpande dialog med myndigheten i Norge om de långa handläggningstiderna vid inhämtande av intyg E301.
Som ett resultat av myndigheternas möte den 22 oktober 2009 har IAF fått förslag på hur de administrativa rutinerna kring hanteringen av intyg E301 kan tydliggöras och förenklas. Denna information har IAF i sin tur fört vidare till Arbetslöshetskassornas samorganisation . Vad avser frågan hur den tid under vilken personer som arbetat i Norge är permitterade ska behandlas i den svenska arbetslöshetsförsäkringen analyserar IAF för närvarande denna fråga för att finna en lösning.
Jag är glad att Lars Mejern Larsson noterar att frågan är komplex - det är den - och en konsekvens av detta är att den måste beredas ordentligt. Mot bakgrund av det arbete som nu pågår för att lösa frågorna har jag för närvarande inte för avsikt att vidta några ytterligare åtgärder.
Sven Otto Littorin (M):
Lars Mejern Larsson slår in öppna dörrar. För det första är det naturligtvis helt oacceptabelt med de långa handläggningstiderna. Det ska gå snabbt att få den ersättning man har rätt till. Det är väl inga konstigheter. Problemet är här att det - precis som Lars Mejern Larsson pekar på - är två regelverk och två myndigheter som måste hitta gemensamma lösningar för att hantera informationsöverföring.
Jag pratade med den norske statssekreteraren i arbetsmarknadsdepartementet i Oslo om detta för två veckor sedan just för att se till att snabba på processen så att vi kan få lite snabbare besked. IAF har varit över och pratat med NAV, som är den norska myndigheten, för att kunna förenkla den här informationshanteringen. Informationen har lämnats från IAF till A-kassornas Samorganisation. Går det att göra mer förenklingsarbete ska vi självklart se till att göra det, för det här ska gå så snabbt som möjligt.
Den här blanketten finns, och det kan ju inte vara alltför komplicerat att fylla i den och skicka över den så att man får den ersättning som man ska ha. Jag kan lova Lars Mejern Larsson att jag ska ligga på i det arbetet för att se till att det hanteras. Jag är av helt samma uppfattning. Har man rätt till ersättning ska man få sina pengar i rätt tid och i rätt omfattning. Det ska inte vara någon tvekan om det. När det gäller permitteringsdiskussionen är problemet lite annorlunda.
Här har inte vi bidragit till någon förvirring, utan det är ju regler som har funnits ganska länge och som säger att man ska stå till arbetsmarknadens förfogande för att kunna få ersättning från arbetslöshetsförsäkringen. Då har det tolkats som att man under en permitteringsperiod inte står till arbetsmarknadens förfogande. Men det finns hopp även i den delen, kan jag säga!
En dom i kammarrätten från mars meddelade att man ska kunna betrakta tiden i permittering som arbetad tid och därmed vara grund för rätt till arbetslöshetsersättning. Det arbete som nu pågår är att IAF som är den myndighet som har att se över de här frågorna går igenom och ser hur man konkret ska kunna göra det.
Jag har i våra kontakter med IAF försökt att säga att naturligtvis ska det bli rätt och därför krävs det lite tid för att man ska kunna få det på plats. Men det finns ingen anledning att dra benen efter sig, utan den här frågan ska också kunna lösas. Har man rätt till ersättning ska man också i den här dimensionen få det i rätt tid.
Sven Otto Littorin (M):
Okunskap? Jag tog ju själv upp domen i tidigare inlägg! Dessutom hade jag en interpellationsdebatt med Sven-Erik Österberg om just detta i våras. Det råder ingen okunskap alls om detta. Däremot är jag inte någon domstol. Jag kan inte överpröva myndigheternas hantering av frågan, men jag kan ligga på dem och kräva ett besked. Det har jag också gjort, vilket framgår av föregående replikomgång. Återigen: Man ska ha rätt ersättning i rätt tid till rätt person. Det gäller självklart också dem som pendlar över gränsen.
Problemet har varit, återigen, att det är olika myndigheter i olika länder som ibland tolkar regelverk på olika vis. Det här är det ständiga problemet när det gäller gränspendling. Min ambition är, och det säger jag återigen, att det ska vara så enkelt som möjligt. Jag delar Lars Mejern Larssons grunduppfattning.
Det är oerhört bra att försöka riva de här hindren mellan våra olika länder - mellan Sverige och Norge i Värmland och andra delar av landet, mellan Sverige och Danmark i södra Sverige och mellan Sverige och Finland uppåt Tornedalen. Gång efter gång när vi identifierar den här typen av problem gör vi just det, och vi försöker att hantera det just på det här sättet.
Men nu är det IAF som har uppgiften att göra detta, och vi ligger på för att de ska komma fram med rekommendationer till a-kassorna för att hantera detta på rätt sätt.
Sven Otto Littorin (M):
Låt mig återigen konstatera att eftersom det inte finns en enda medlemsstat i EU som vill omförhandla utstationeringsdirektivet gör jag ändå bedömningen att det inte är möjligt. Även om det hade varit möjligt ska man komma ihåg att när det utstationeringsdirektiv som i dag gäller antogs fanns det 15 medlemsstater. Nu finns det 27.
Av de tillkommande medlemsstaterna är en majoritet sådana som inte vill ha den typ av regelverk och tydlighet som Patrik Björck och jag också efterlyser. De vill ha något helt annat. Risken är att vi får ett väsentligt mycket sämre utfall. Ett nytt utstationeringsdirektiv skulle vara väsentligt mycket sämre från de utgångspunkter som Patrik Björck och jag har. Därför finns det både ett praktiskt och ett taktiskt skäl mot att öppna utstationeringsdirektivet.
Däremot konstaterar jag att kommissionen har börjat ett bra arbete med en översyn med parterna på EU-nivå. Det är en högnivågrupp som arbetar intensivt för att öka tillgänglighet, informationsutbyte och så vidare. Det är helt riktigt. Därtill har kommissionens ordförande Barroso pratat om någon typ av tillämpningsförordning. Vad det innebär är vi inte riktigt klara över. Det undrar jag om han själv är, om jag ska vara helt ärlig.
Vi ser fram emot att kommissionen återkommer i ärendet när kommissionen finns på plats och åter upptar sitt arbete. Torgny Johansson frågade varför vi inte har tänkt igenom konsekvenserna. Det är precis därför vi har haft en Lavalutredning som har arbetat intensivt med detta och genomlyst frågorna i mycket nära samarbete med parterna.
Jag hade - återigen - önskat att vi hade sluppit det, men vi har att hantera konsekvenserna av EG-domstolens utslag. Det är svensk gällande rätt. Därmed måste vi se till att hantera det så bra det någonsin går. Det tycker jag att Lavalutredningen har gjort. Slutligen var det frågan om filiallagen. Det är klart att jag har noterat den kraftiga kritiken och diskussionen. Frågan bereds nu i Näringsdepartementet, och det finns inget regeringsförslag på bordet än.
Det får vi återkomma till när regeringen presenterar sitt förslag till ny filiallag.
Sven Otto Littorin (M):
Låt mig korrigera Torgny Johansson på den sista punkten. Vi har inte genomfört någon förändring av filiallagen. Det finns inte något sådant förslag på riksdagens bord än. Det är precis det arbete som nu pågår i Näringsdepartementet. I övrigt har vi föreslagit en ändring, och det handlar om konsekvenserna av Lavaldomen. Det har vi gjort tillsammans med parterna efter en noggrann och gemensam analys. Det är inte så att vi har kommit fram till någonting som alla älskar - det inser jag också. Parterna har olika utgångsvärden och ingångsvärden i den här diskussionen.
Vi har försökt hantera den på ett sätt som gör två saker möjliga. Det första är att vi fortfarande har kollektivavtalen som normerande på svensk arbetsmarknad. Vi behöver inte, som det var stora farhågor för när vi började arbetet, införa en lagstiftning när det gäller lönebildning. Det är jag oerhört glad över - det bevarar den svenska modellen. Det andra handlar om att det är absolut möjligt och tillåtet att vidta konfliktåtgärder på svensk arbetsmarknad för att tvinga fram svenska kollektivavtal även när det gäller utstationerad arbetskraft i utländska företag.
Men det vi har fått göra, vilket jag beklagar, är att begränsa den rätten på det sätt som följer av EG-domen. Jag beklagar det, men vi är också bundna på det sätt som EG-domstolen uttolkar direktiven.