KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Det saknas verkligen inte arbetsuppgifter för den som vill vara med och förbättra psykiatrin, för det är en sektor som har varit satt på undantag under en lång följd av år. Säkert handlar en hel del om människosyn, föreställningen att det är några andra som drabbas av det här eller att det ska beläggas med skuld och skam på något sätt.
Men sanningen är ju den - och det vet vi båda här i kammaren - att vem som helst av oss kan drabbas av psykisk ohälsa. Det om inte annat borde göra att vi verkar för att alla människor har tillgång till en väl fungerande vård.
Elina Linna citerade vad jag sade på presskonferensen om att utmönstra metoder som inte fungerar. Psykiatrin har på något sätt, till skillnad från hälso- och sjukvården i övrigt, fått leva sitt eget liv. Det gör att det används en mängd olika metoder runt om i landet som inte är kartlagda eller där det finns någon samlad bild av vad som utförs eller vilka effekter det ger.
Det gör att vi inte kan säga att vi har en hög kvalitet på den psykiatriska vården över landet eller att vi har en någorlunda jämn nivå på den psykiatriska vården över landet.
Det är naturligtvis ett väldigt gott skäl för oss att som vi gör nu satsa rejält på utbildning av personal inom Landstings-Sverige men också på att förbättra kommunernas möjligheter att ta hand om personer som inte har ett boende eller som behöver ett särskilt boende för att klara sig i öppenvården.
Det handlar om att man får en meningsfull sysselsättning som spelar en stor roll för möjligheten till rehabilitering. Vi sätter nu lite press på landstingen för att vi ska få bättre bidrag till insamlingen av kvalitetsindikatorer för att kunna göra bedömningar av hur psykiatrin fungerar.
Det här ser jag som en av mina absolut viktigaste uppgifter, att på så kort tid som möjligt ta igen det som har förlorats under en lång följd av år. Vi talar om människor som inte har tillgång till de stora megafonerna eller de stora rubrikerna annat än när det inträffar något förfärligt.
Det är något som är ytterligt dystert varje gång det inträffar, men de många människor som drabbas av psykisk sjukdom lider i sin ensamhet och i tysthet. De behöver lyftas fram och självfallet få en så god vård och omvårdnad som de någonsin kan få. Det ska vi försöka bidra till.
Göran Hägglund (KD):
Det som Elina Linna tar upp i sitt sista inlägg här är väldigt viktiga frågor. Vi kommer nog att få se fler äldre i framtiden som lider av psykiska sjukdomar av olika slag.
Det finns då stora behov av att vi förbereder oss för den situationen, inte minst när det gäller utbildning av personal som arbetar nära de äldre och som kan märka när saker och ting inträffar som gör att man behöver särskild hjälp. Det handlar om att upptäcka och naturligtvis också om att behandla det som inträffar.
Vi behöver en allmän kunskapshöjning inom hälsovården, inom sjukvården och inom åldringsvården i vårt land när det gäller de äldres situation. Det här är en väldigt stor utmaning. Precis som Elina Linna säger handlar det om att vi ligger i framkant när det gäller kunskap. Där spelar forskningen självklart en väldigt stor roll.
Sittande regering har bestämt sig för en rejäl satsning på just klinisk forskning, där vi tycker att vi har tappat en del tidigare. Inte minst på äldreområdet finns det mycket ytterligare att göra. Vi är duktiga i Sverige på väldigt mycket när det gäller äldre, men det finns också brister. Vi har en bra grund att arbeta utifrån för att ligga i framkant när det gäller äldreomsorgen också fortsättningsvis om vi använder våra resurser på ett riktigt klokt sätt.
I det sammanhanget finns det säkert all anledning att återkomma till en dialog mellan riksdag och regering framöver. Tack för frågan, Elina Linna! Vi lär få tillfälle att återkomma.
Göran Hägglund (KD):
Tack för alla kloka inlägg och synpunkter i frågan, som ju naturligtvis spelar en stor roll. Barnkonventionen är ett oerhört viktigt instrument. Vi har all anledning att jobba vidare med det. Att den har fyllt 18 år innebär inte att den för varje barn är verklighet varje dag i Sverige. Det finns stora brister.
Många barn har inte någon som lyssnar på dem. Många barn lever under förhållanden som vi inte vill att barn ska leva under. Samtidigt som vi säger att vi har lyckats förhållandevis bra i vårt eget land jämfört med andra länder har vi också bekymmer att brottas med. Det tror jag att alla debattörer kan vara ense om. Därför finns det all anledning att arbeta vidare med implementeringen på alla olika politiska nivåer.
Att barnkonventionen finns och har fungerat i Sverige under lång tid betyder inte att den fungerar fullt ut eller att arbetet fungerar på det sätt som vi skulle vilja. Därför har vi stora åtaganden också framför oss. Barnombudsmannen har genom det arbete som hon bedriver visat att det fortfarande finns stora brister när det gäller genomförandet.
Det handlar om tillämpning av gällande rätt, att man inte lyssnar på barn och unga samt att det i många myndigheter och kommuner saknas den nödvändiga kunskapen för att använda detta betydelsefulla instrument. Vi måste naturligtvis ständigt fråga oss hur vi organiserar oss på det mest ändamålsenliga sättet för att se till att det blir verklighet.
Som svar på en fråga som Marina Pettersson ställde, om jag kan säga att inga förändringar ska ske, vill jag inte säga det i dag.
Med utgångspunkten hur vi bedriver barnarbete på det mest ändamålsenliga sättet tycker jag att vi ska titta på de olika förslag och idéer som har uppkommit, inte i syfte att förändra för förändrandets skull, inte i syfte att minska barnkonventionens genomslag eller minska Barnombudsmannens möjligheter att påverka, utan tvärtom för att se om vi kan utveckla arbetet ytterligare.
Jag vill inte stänga dörren för att det kan finnas sådana förslag. Vi bereder den frågan för att se. Som har påtalats under debatten kommer vi inom kort att åka till FN för att träffa bland annat barnombudsmän från hela världen. I den svenska delegationen kommer också att ingå ungdomar. Många tittar på Sverige. Vi har en viktig roll att spela.
Därför gäller det att vi inte slår oss till ro med vad vi har åstadkommit utan fortsätter att arbeta så att barnkonventionens intentioner blir verklighet för alla barn. Svenska barn har det generellt sett bra. I andra länder används barn som barnsoldater och i sexhandel. Det finns barn som inte får den utbildning eller den hälso- och sjukvård som de behöver - för att nämna några exempel.
Vi har naturligtvis ett ansvar utifrån vår privilegierade situation att göra vad vi kan också för de barnen och självfallet för de barn som fortfarande far illa i vårt eget land.
Göran Hägglund (KD):
Det har påpekats, vilket jag tror är riktigt, att barnkonventionen måste bli mer känd. Ska man kunna arbeta med konventionen är det bra om man känner till den. Det gäller naturligtvis alla barn i Sveriges skolor och i andra sammanhang, att man får tillfälle att arbeta med det här. När man reser runt i landet och ställer frågor om det här märker man att kunskaperna varierar. Hur intensivt de arbetar med barnkonventionen till exempel i skolorna varierar också väldigt mycket.
På en del håll blir man oerhört glad när man möter barn som har en god kunskap om det här, som har fått tillfälle att samtala om vad det här betyder för oss i Sverige i dag och vad det kan betyda för vårt arbete gentemot andra länder. På en del håll är kunskapen betydligt sämre.
Där har vi i regeringen naturligtvis ett särskilt ansvar, men också andra har ett ansvar för att se till att det här genomsyrar till exempel skolans verksamhet runt om i vårt land. Barnkonventionen måste bli mer känd för att kunna tillämpas.
Det viktiga är då att vi har en kraftfull organisation och en struktur som kan genomföra barnkonventionen i praktiken. Vi ska göra det på ett sådant sätt att vi i möjligaste mån undviker ett dubbelarbete - det är ineffektivt - och renodlar uppgifter så att vi inte lappar över varandra, för det kan innebära att genomslaget försämras.
Vi ska bli så precisa, så tydliga och så duktiga som vi någonsin kan vara på de områden som varje enhet ska hantera. Vi måste naturligtvis vara öppna för att hitta nya strategier för att få ett ännu bättre genomslag för barnkonventionen. Som svar på Monica Greens frågor om ministrar bör delta i aktiviteter där barn är med vill jag säga att jag tycker att vi självfallet ska göra det.
Jag tror att det har en jättestor betydelse, för barns syn på oss politiker som vanliga människor som utifrån våra förutsättningar gör vårt bästa som förtroendevalda - det är viktigt för att stärka demokratin i vårt land. Men vi lär oss också väldigt mycket genom de samtalen om vad som rör barnens perspektiv, och vi får många gånger aha-upplevelser som betyder en del för vårt sätt att agera.
Därför tycker jag att det är viktigt att vi deltar. Vid förra årets barnhearing var vi åtminstone tre ministrar som deltog, om jag minns rätt. Det var Maria Larsson, som bland annat ansvarar för socialtjänsten, och det var Tobias Billström, som bland annat hanterar migrationsfrågor. Jag tycker naturligtvis att det är viktigt att vi deltar i det sammanhanget och är ute och samtalar med barn också i många andra sammanhang.
Marina Pettersson tar upp frågan om kunskapen hos myndigheter och hur mycket utbildningsresurser man har lagt ned. Där ser vi ett stort behov; det här behöver förstärkas. Jag vill gärna på olika sätt markera att vi ska tydliggöra att barnkonventionen är ett viktigt instrument, och en förutsättning för att man ska kunna använda det instrumentet är att man har kunskap. Kan man inte så kan man inte heller förväntas leva upp till konventionens intentioner.
Göran Hägglund (KD):
Än en gång vill jag säga att regeringen inte har för avsikt att försvaga barnarbetet i Sverige utan snarare att förstärka det. Barnombudsmannen har naturligtvis en nyckelfunktion i det sammanhanget.
Jag tror att vi, eller åtminstone jag, i nuläget gör klokt i att konstatera att vi har ett underlag som gör att vi har en bra utgångspunkt för att se om det behöver göras några förändringar. Regeringen har inte satt ned foten när det gäller de olika förslagen.
Jag ska också påminna om att det från början var Riksrevisionen som kom med en rad synpunkter på hur barnpolitiken organiseras. Det tyckte vi var värt att lyssna på, för vi ska göra det här så bra som vi någonsin kan. Därför bad vi Statskontoret att titta på den här organisationen. Vi har kommit fram till att Barnombudsmannen behövs.
Barnombudsmannen är en viktig symbol för det arbete som vi gör, men det är inte bara en symbol. Det är också ett kraftfullt verktyg för att genomföra det som vi vill genomföra. Men det säger inte att allting ska vara precis som det alltid har varit. När jag säger det betyder det inte att jag har några dolska planer om att försämra, förändra eller någonting sådant, utan jag vill med ett öppet sinnelag se: Hur förstärker vi barnarbetet i Sverige?
Vilken roll ska Barnombudsmannen spela för att kunna förverkliga de viktiga mål som vi har med barnpolitiken? Hur organiserar vi det här arbetet så ändamålsenligt som möjligt? Vi har inga planer på att låta Barnombudsmannen försvinna i en större organisation och inga planer på att omlokalisera.
Vi har planer på att förstärka Barnombudsmannens arbete, så att det kan bli det viktiga verktyg som det kan vara.
Göran Hägglund (KD):
Ann-Christin Ahlberg har frågat mig om jag är beredd att ta fram riktlinjer för hur medicinering av barn i förskolan ska skötas samt om jag har för avsikt att skapa ett regelverk inom barnsjukvården så att det finns dokument som visar hur samarbetet mellan sjukvården och kommunerna bör se ut på detta område. När det gäller barn som behöver mediciner under vistelsetiden i förskolan är det viktigt att utgå från varje individs behov och förutsättningar.
Flertalet av de exempel som Ann-Christin Ahlberg nämner handlar om egenvård, inte om hälso- och sjukvård, vilket innebär att olika regler ska tillämpas. Det är därför inte eftersträvansvärt att införa ett generellt regelverk på detta område. Utgångspunkten vid egenvård är att föräldrarna har ansvaret för medicineringen och för att instruera förskolepersonalen. Det är viktigt att understryka att personalen inom förskolan är pedagoger.
Det är därför upp till varje enskild pedagog att ta ställning till om man på frivillig grund vill bistå med medicineringshjälp eller inte. I mer avancerade fall, såsom sondmatning, är det nödvändigt att det finns en medicinsk kunskap för hanteringen. Ansvarig läkare måste då ta ställning till hur behandlingen praktiskt ska lösas, exempelvis genom att primärvården eller barnhälsovården kopplas in för att i samverkan med förskolan hantera frågorna.
Det är viktigt att det runt varje individ tydligt framgår vem som ansvarar för vad. Det tillhör föräldraansvaret att kontakta förskolepersonalen så att det finns en planering för hur enklare medicinering eventuellt ska hanteras på förskolan. I de fall där det blir aktuellt att hälso- och sjukvården kopplas in hanteras det genom Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om läkemedelshantering i hälso- och sjukvården.
Socialstyrelsen håller på att utarbeta en föreskrift angående gränsdragningen mellan egenvård och hälso- och sjukvård som ska klargöra hur ansvarsförhållanden runt vård och behandling ska hanteras. Den nya föreskriften kommer att vara klar under våren 2008.
Göran Hägglund (KD):
Det handlar om barn, och det handlar om att vi ska se till så att alla barns medicinska behov kan mötas på bästa möjliga sätt. Det är knappast så, Ann-Christin Ahlberg, att man i varje situation, vid varje medicineringstillfälle sätter sig ned och överväger huruvida det ska göras eller inte.
Det är självfallet så att man för ett barn som behöver medicinering tar en diskussion mellan föräldrarna till barnet och personalen om hur man ska kunna klara av medicinering. Utifrån den överenskommelsen går man vidare. Det är viktigt, som jag sade, att man klargör vad som är hälso- och sjukvårdens ansvar. Behöver det komma personer, till exempel från vårdcentralen eller barnavårdscentralen, och bistå? Då handlar det om hälso- och sjukvården. Då är det deras sak.
Om det handlar om egenvård - vi behöver klara ut vad som är egenvård och vad som är hälso- och sjukvård - kommer man överens med personalen. Detta är något som fungerar runt om i vårt land. Ann-Christin Ahlberg har redan tidigare ställt en likalydande fråga till utbildningsminister Jan Björklund som ansvarar för det som är förskoleverksamhet i den mån det faller på den nationella nivån.
Annars är det en kommunal fråga som bekant. Han svarade då naturligtvis att det handlar om en individuell bedömning utifrån barnens behov, och den uppfattningen delar jag förstås. Det handlar om att föräldrar, barnomsorg och i förekommande fall barnhälsovården i samverkan kommer fram till bra och nödvändiga lösningar som är anpassade efter det enskilda barnets förhållanden.
Man tittar på hur behoven ser ut och ser till så att man möter dem. Om man i stället skulle försöka ordna någon typ av generellt regelverk som omfattar alla barn finns det en uppenbar risk att det motverkar sitt goda syfte eftersom det minskar utrymmet för individuellt anpassade lösningar efter varje barns behov.
Därför tror inte jag att ett generellt regelverk är eftersträvansvärt. Detta är den lösning, tror jag, som är den enda möjliga och rimliga, nämligen att när det gäller hälso- och sjukvård bistår hälso- och sjukvårdspersonal, och när det är egenvård gör föräldrarna och förskolepersonalen upp hur det ska fungera för att barnen ska få den ändamålsenliga vården.
Göran Hägglund (KD):
De frågor som vi nu resonerar om, både när det gäller hälso- och sjukvård och när det gäller förskolans verksamhet, är i första hand inte nationella frågor utan frågor för kommunerna respektive landstingen att hantera.
Då uppkommer förstås frågan: Kan vi på den nationella nivån på något sätt stödja och hjälpa för att kunna möta de problem och de behov som finns ute i Sverige hos enskilda barn just när det gäller sjukdom eller när det gäller behandling som på något sätt måste sättas inom förskolans ram?
Jag har då svarat att just i fråga om detta är nationella riktlinjer ett ganska trubbigt instrument. Jag tror att detta ändå ytterst handlar om hur man på varje enskild förskola tillsammans med föräldrarna och i förekommande fall tillsammans med hälso- och sjukvården möter de behov som finns.
Jag tror att nationella riktlinjer blir ett trubbigt instrument som inte kommer att möta de problem som är jätteviktiga att de löses för det enskilda barnet och för de enskilda föräldrarna, så att de kan känna trygghet i att barnet får de mediciner som det behöver.
Då tror jag, som sagt var, att lösningen inte ligger i den här typen av riktlinjer som Ann-Christin Ahlberg efterfrågar utan att den ligger i att man diskuterar detta grundligt på varje förskola för att hitta rätt väg.
Göran Hägglund (KD):
Ann-Christin Ahlberg beskriver en rad problem som kan uppstå - barn som inte vågar åka med på utflykter eller vara med på andra aktiviteter, personal som känner oro, föräldrar som känner oro när personalen har planeringsdagar och så vidare - och dessa frågor kan naturligtvis vara realiteter. Vi måste då fråga oss: Vad är ändamålsenligt för att lösa dessa problem?
Men bara för att man själv har en lösning som man presenterar behöver det inte vara det enda sättet att möta detta problem. Jag förstår att Ann-Christin Ahlberg tror att detta är vägen till framgång. Jag tror inte att det är vägen till framgång, utan jag tror att nyckeln till att detta ska fungera är att det förs förtroendefulla samtal mellan föräldrar och personal på förskolan och i förekommande fall med barnsjukvården för att man ska kunna lösa problemen.
Jag tror inte att ytterligare ett papper löser dessa problem, utan jag tror att det handlar om att man kommunicerar med varandra för att hitta vägen till att lösa problemen när det gäller detta barns behov av medicin, vilket det ofta handlar om, eller vad det nu kan vara. Jag tror att det är vägen för att man ska säkerställa att de barn som behöver regelbunden medicinering får det också inom förskolans ram.
Göran Hägglund (KD):
Ylva Johansson har frågat mig om jag har för avsikt att ta initiativ som leder till att kuratorer inom hälso- och sjukvården får legitimation och skyddad yrkestitel. Kuratorer är en av många viktiga yrkesgrupper som arbetar inom hälso- och sjukvården. För en del av dessa yrkesgrupper har det införts bestämmelser om legitimation.
Det är viktigt att poängtera att innehavet av en legitimation inte är avgörande för att tillhöra hälso- och sjukvårdspersonalen och därmed omfattas av både de rättigheter och de skyldigheter som hälso- och sjukvårdspersonalen har. Det är också viktigt att poängtera att kuratorer är en yrkesgrupp som inte enbart arbetar inom hälso- och sjukvården utan till stor del arbetar utanför den. Av tradition har legitimation och skyddet av yrkestitel varit förbehållet vissa yrkesgrupper inom hälso- och sjukvården.
Det är i dag många yrkesgrupper inom hälso- och sjukvården, och även yrkesgrupper som är verksamma både inom hälso- och sjukvården och utanför den, som önskar få legitimation eller på annat sätt skydda sin yrkestitel. Det är viktigt att fundera kring vad det innebär för till exempel hälso- och sjukvårdens utveckling om nya grupper får legitimation, hur behörighetsfrågor för de yrkesgrupper som inte enbart är verksamma inom hälso- och sjukvården ska hanteras och framför allt hur det här påverkar patientsäkerheten.
Frågor om legitimation innehåller med andra ord många dimensioner som måste belysas närmare. Denna fråga bereds för närvarande inom Regeringskansliet, och jag har inte för avsikt att föregå denna beredning.
Göran Hägglund (KD):
Ylva Johansson tar upp psykiatrin, och jag kan stryka under det som Ylva Johansson säger om att många människor som får en riktig behandling kan återkomma. Det finns förstås glädjande exempel på detta, men det skulle behövas många fler.
Precis som Ylva Johansson stryker under handlar det väldigt mycket om att vi har kompetent personal som arbetar utifrån evidens, att de är tillräckligt många och att vi har landsting - som det framför allt handlar om - som är medvetna om betydelsen av detta.
Regeringen har satsat mycket hittills, och vi kommer att satsa mer, på utbildning av personal. Det behövs fler psykiatrer. Det behövs ett större kunnande på vårdcentralerna. Man säger att av de personer som söker upp en vårdcentral är kanske 30 procent eller en tredjedel personer som söker dit därför att de har psykiska problem.
Det är klart att vi måste se till att personalen inom primärvården är väl rustad att möta de särskilda krav som de utsätts för. Det kan i vissa fall vara det enda tillfälle de har att nå de här personerna. I vissa fall kan folk gå hem och sedan aldrig mer söka vård och stöd. Därför behöver vi möta dem på ett professionellt sätt.
Då får man också fundera över hur det kan komma sig att tidigare regeringar inte har lagt ned mer möda på utbildning på det här området där personalen möter människor med psykiska problem. Vi vet att ledtiderna till exempel för en psykiatriker är fem och ett halvt år.
Det betyder ju att det finns en risk för att vi kommer att tappa ytterligare personal innan vi kan förstärka igen, med tanke på de långa utbildningstiderna. Här finns stora bekymmer som vi har fått ärva. Vi ska göra vad vi kan för att så snabbt som möjligt rätta till situationen. Så över till det som debatten egentligen handlar om, legitimationen. Kuratorer är naturligtvis en yrkesgrupp som spelar en väldigt stor roll för att svensk hälso- och sjukvård ska kunna fungera på bästa möjliga sätt.
Vi funderar lite på den här frågan, och det är inte utan anledning. Vi har ju en lång lista av yrkesgrupper som till oss har framfört önskemål om legitimation eller en skyddad yrkestitel. Här skulle jag kunna stå och rabbla länge.
Jag ska avstå från att göra det, men vi behöver pröva det här i ett samlat sammanhang. Jag ska i dag inte säga i vilken form det kommer att ske, för det vet jag ännu inte. Men vi behöver ta ett mer samlat grepp för att se att vi får principer som fungerar och som håller över tid. Vi behöver veta vilka grupper som bör vara legitimerade och vilka som kanske inte ska få den möjligheten.
Men det måste finnas en avgränsning som går att försvara utifrån principiella grunder. Jag tror att det är betydelsefullt att vi gör på det viset.
Göran Hägglund (KD):
Ylva Johansson ställer frågan, jag tolkar den så i alla fall, om legitimationen på något sätt speglar vår syn på psykisk ohälsa och att den är lägre värderad än somatisk ohälsa. För min del är svaret klockrent: Det gör det förstås inte. Jag antar att Ylva Johansson inte heller har den uppfattningen. Jag tror inte heller att vi ska odla den uppfattningen.
Svensk hälso- och sjukvård byggs naturligtvis upp av personer av vilka en del är legitimerade och andra inte är legitimerade. Men det innebär inte att vi graderar dem när det gäller synen på vilka sjukdomar som är viktiga eller vilka yrkesgrupper som är betydelsefulla. Svensk hälso- och sjukvård är beroende av människor med en lång rad olika utbildningar och kompetenser.
Skulle vi lyfta ut någon är det klart att vi skulle orsaka mycket stora problem. Alla behövs inom vården. Vi ska naturligtvis ha satsningar på utbildning. Det är klart att det spelar roll vad regeringen gör i det sammanhanget, till exempel när det gäller antalet läkarplatser i utbildningen som regeringen nu ökar rejält.
Det tror jag är väldigt betydelsefullt med tanke på de stora pensionsavgångar som vi kan se framför oss. Det gäller ju inte minst på psykiatrins område. Därför har vi också förstärkt när det gäller SK-kurser med psykiatrisk inriktning för dem som ska bli läkare. Där har staten ett ansvar. Landstingen har naturligtvis också ett betydande ansvar, men vi delar detta.
Och, som Ylva Johansson säger, när det gäller legitimationer är det statens ansvar. Ylva Johansson vill att jag i dag ska meddela hur vi kommer att hantera den frågan. Det kommer jag inte att göra. Vi bereder den frågan. Med respekt för alla de olika avvägningar som måste göras vill jag hålla på det tills vi har fattat beslut om hur det ska hanteras.