KBLab/rixvox huggingface dataset:
Amanda Lind (MP):
I den principiella frågan är min uppfattning glasklar: Allt deltagande i opinionsyttringar i Sverige, vilka de än må vara, ska bygga på frivillighet och på individers självständiga beslut, detta i enlighet med vår grundlag och utifrån demokratins principer. Precis som Tobias Andersson tror jag inte att detta är en partiskiljande fråga i svensk politik.
Jag tror att alla i denna kammare är överens om att opinionsyttringar ska vara frivilliga. Nu verkar Tobias Andersson vara av uppfattningen att påtryckningar från skolor för att elever ska delta i klimatdemonstrationer har varit vanligt förekommande. Sanningen är att vi inte vet någonting om den frågan, och generaliseringar utifrån enskilda fall riskerar att bli missvisande.
Återigen: Det är viktigt att skolan, precis som all offentlig verksamhet i Sverige, beaktar objektivitetsprincipen enligt regeringsformen och iakttar saklighet och opartiskhet i sin verksamhet. Samtidigt är ett av grundskolans och gymnasieskolans grundläggande syften att ge eleverna en god grund också i form av aktivt deltagande i samhällslivet, och då kan inte skolan isolera sig från samhället och aktuella samhällsfrågor.
Tobias Andersson frågar mig hur jag ämnar agera för att ungdomar inte ska känna sig tvingade av skolan att delta i politiska demonstrationer. Svaret är återigen att grundlagsregleringen är tydlig på området: Ingen kan eller ska tvingas av det allmänna att delta i sammankomster eller demonstrationer mot sin vilja. Det finns också tydliga och långsiktiga strukturer för hur tillsyn ska gå till på skolans område.
Ansvaret att se till att grundlagen efterlevs åvilar skolans huvudmän, alltså kommunerna och de fristående skolornas styrelser. Jag har fullt förtroende för att skolans huvudmän tillsammans med skolledarna och skolorna följer de lagar och regelverk som finns på området. Men i den utsträckning felaktiga beslut ändå fattas och överträdelser sker på enskilda skolor har Skolinspektionen den viktiga uppgiften att utöva tillsyn.
Vi har alltså en tydlig, långsiktig struktur här i Sverige för att fånga upp den typ av oegentligheter som vi talar om här. Skulle man misstänka att ansvaret brustit, ja, då är det till Skolinspektionen som ordinarie tillsynsmyndighet som även privatpersoner kan inkomma med anmälningar.
Amanda Lind (MP):
Att många barn och unga vill engagera sig för att stoppa den globala uppvärmningen är i grunden något oerhört positivt. Det handlar om ett engagemang i vår gemensamma framtid och om att unga människor, kanske för första gången i sina liv, tar sina medborgerliga rättigheter i anspråk för att påverka samhället.
Både som demokratiminister och i min roll som ansvarig för de ungdomspolitiska frågorna ser jag det som mycket viktigt att barn och unga uppmuntras att vara samhällsengagerade när det gäller de frågor de själva anser är viktiga och att de under sin tid i skolan rustas med den kunskap och de förmågor de behöver för ett aktivt medborgarskap. En av skolans huvuduppgifter är enligt skollagen att ge barn och unga en god grund för just ett aktivt deltagande i samhällslivet.
Samtidigt är det, återigen, viktigt att skolan i sin verksamhet respekterar objektivitetsprincipen och förhåller sig opartisk i politiska frågor. Det kan med all säkerhet i vissa fall innebära mer eller mindre svåra avvägningar för skolor. Men jag har som sagt fullt förtroende för att skolor och skolpersonal hanterar detta på ett både genomtänkt och adekvat sätt i enlighet med det regelverk vi har.
Som demokratiminister ser jag det inte som min roll att recensera sammanslutningar eller demonstrationer eller budskap som lyfts fram där. Jag tar givetvis avstånd från antidemokratiska budskap. Samtidigt präglas vårt demokratiska styrelseskick, som Tobias Andersson säkert vet, av en långtgående yttrandefrihet.
Det betyder att det är tillåtet att också vara negativ till det demokratiska styrelseskicket och att företräda budskap som till exempel kultur- och demokratiministern inte gillar. Så ska det naturligtvis vara, givet att man håller sig inom yttrandefrihetens och andra grundlagars gränser. Den senaste tidens klimatdemonstrationer är bland de största manifestationer som har genomförts i Sverige.
Uppemot 60 000 personer deltog i Stockholm den 27 september, och manifestationer genomfördes på uppemot 100 platser i Sverige, med all säkerhet med en mängd olika typer av budskap. Jag vill slå fast att det i grunden är positivt med ett stort folkrörelseengagemang i viktiga politiska frågor.
Amanda Lind (MP):
Jag vill börja med att tacka Tobias Andersson för en intressant debatt och intressanta frågeställningar. Klimatfrågan är en av vår tids största utmaningar, och hur vi agerar i den frågan avgör förutsättningarna för vår gemensamma framtid. Det är inte konstigt att många barn och unga oroar sig för utvecklingen och engagerar sig för att påverka.
De många unga som har valt att klimatstrejka och delta i manifestationer på sin fritid har tagit ett drastiskt steg. De utmanar oss vuxna genom att inte gå till skolan och genom att lägga ansvaret på oss och kräva att vi agerar nu.
Det är beklämmande att vi och vår generation har försatt våra barn i en situation där de upplever att de behöver välja mellan en hållbar framtid och till exempel att delta i skolundervisningen. Inom ramen för demokratin är det positivt när förändringar kommer underifrån och när medborgare skapar förändring genom debatt, organiserar sig tillsammans och försöker påverka samhällsutvecklingen med goda argument och fredliga medel.
Jag ser positivt på en bred folkrörelse för klimatet med en mångfasetterad palett av förslag och lösningar när det gäller hur vi ska klara av omställningen av samhället och på att många unga i samband med klimatdemonstrationerna för första gången provat att offentligt uttrycka sin åsikt och ta sitt aktiva medborgarskap på allvar. Återigen - jag ser generellt med oro på de antidemokratiska tendenser som finns i samhället, oavsett varifrån de kommer.
Jag ser inte att det ingår i min roll som statsråd att recensera yttringar som framkommer vid demonstrationer. Ingen ska tvingas till en opinionsyttring eller till att delta i en sammankomst; där är vi överens. Samtidigt är det tydligt att vi också skiljer oss åt i vissa frågor: vilka källor som krävs för att backa upp ett påstående och om vi som politiker ska recensera en demonstration eller inte. Men vi ska som sagt inkludera fler i det demokratiska samhället, och ingen ska känna sig tvingad att delta.
Amanda Lind (MP):
Jonas Andersson har frågat mig vilket ansvar regeringen med sin filmpolitik har för det som nu beskrivs som ett krisläge för svensk filmindustri samt om regeringen kommer att förändra inriktningen på sin filmpolitik för att bidra till att Sverige kan komma ur detta krisläge. Den kris som interpellanten och Sveriges Biografägareförbund hänvisar till gäller svensk film som visas på biograf. Självklart är det inte positivt att besöken på svensk film på biograf har minskat.
Det finns anledning att ta denna utveckling på allvar. Däremot är det inte självklart att färre biografbesök på svensk film innebär en generell kris på alla områden för svensk film. Svenska filmer och dramaserier, upphovspersoner och skådespelare vinner priser och lockar publik internationellt. Det saknas inte nya talanger eller nyskapande innehåll. Förklaringarna till att svensk film går sämre på biograf är inte enkla, och ansvaret för att vända utvecklingen ligger inte på en enskild aktör.
Ingen kan helt och hållet förutsäga vilka filmer som kommer att gå bra eller inte på biograf, inte heller biografägarna själva. Både i Sverige och i andra länder pågår det förändringar på filmområdet som utmanar det vi är vana vid och som kräver diskussion och analys. Biografägarnas utbud av utländskt producerade filmer har ökat mycket under de senaste åren, så konkurrensen har hårdnat samtidigt som biografen tävlar med de nya visningsfönstrens enorma utbud.
Hur tittarsiffrorna för svensk film ser ut på de nya visningsfönstren har vi inte tillräcklig kunskap om för att kunna dra några säkra slutsatser. Den övergripande inriktningen för filmpolitiken är de filmpolitiska mål som riksdagen antog 2016. Målen motsvarar till stor del de mål som tidigare fanns för de filmavtal som staten och ett flertal branschaktörer ingick.
Som jag ser det finns det därför en stor uppslutning och en stabil grund för filmpolitikens inriktning. Regeringens ansvar är att sätta de ekonomiska och organisatoriska ramarna samt att skapa så goda förutsättningar som möjligt för svensk film. Exempelvis behövs bättre statistik för svensk film på biograf och andra plattformar. Därför har regeringen i budgetpropositionen för 2020 aviserat att film ska bli ett officiellt statistikområde och att Myndigheten för kulturanalys ska bli ansvarig myndighet.
På de branschdagar för film som nyss avslutats i Göteborg under filmfestivalen var alla aktörer ense om att det är ett gemensamt ansvar att dela erfarenheter och analyser med varandra för att tillsammans stärka svensk film. Det är en ambition som jag välkomnar.
Statskontoret har på regeringens uppdrag analyserat genomförandet av filmpolitiken, och rapporten från i maj 2019 visade bland annat positiva effekter av att alla delar av Filminstitutets verksamhet nu bedrivs utifrån samma riksdagsbundna mål och samma finansieringsmodell. Samtidigt har den nya filmpolitiken inneburit en stor omställning, och det finns gott om utmaningar att hantera.
Regeringen följer löpande upp utvecklingen på filmområdet och överväger på vilket sätt olika filmpolitiska frågor kan utvärderas.
Amanda Lind (MP):
Först måste jag säga att jag tycker att det är häpnadsväckande att Jonas Andersson pratar om jämställdhet som en vänsterfråga. Att det ska finnas en ingång för dig vem du än är, att du oavsett kön och bakgrund ska känna att filmen kan vara något för dig, den strävan har vi haft under många mandatperioder - även under tiden då vi hade filmavtal, vilket jag förstår är något som Jonas Andersson tycker att vi ska återgå till.
Det ser jag som helt okontroversiellt och som en positiv strävan i ett samhälle där din bakgrund inte ska spela någon roll för dina möjligheter att ta plats både framför och bakom kameran. Med det sagt vill jag vara tydlig där: Det ska inte styra det konstnärliga innehållet. Kompetens och kvalitet ska vara i centrum. Det är Filminstitutet som, helt i linje med principen om armlängds avstånd mellan politik och institutioner, fattar beslut om vilka filmer som får stöd.
Filminstitutet ska dessutom utse råd med sakkunniga som ska bistå i utformningen av de filmpolitiska stöden. Det är en fråga som Filminstitutet självklart måste jobba med i löpande och nära dialog med branschen, vilket man också gör. Jonas Andersson tar upp frågan om branschråden, som inte har fungerat så bra. Det är sant att branschråden var ett av de områden där Statskontoret pekade på att det fanns utmaningar.
De hade inte utformats och landat helt optimalt. Nu vet jag att Filminstitutet har skruvat på detta. Det är också något som vi har fört dialog om under året, och både jag och de representanter från branschen som jag pratat med har förhoppningar om att branschråden ska funka bättre framöver. Vi måste komma ihåg att när den nya filmpolitiken formulerades var syftet att få till dels en stabil finansiering och dels goda samverkansformer för filmen framåt.
De gamla filmavtalen ansågs ha spelat ut sin roll och inte fungera på ett optimalt sätt. Den nya politiken togs fram efter en lång fas av dialoger och utredningar och har nu varit i kraft under ett antal år. Den filmpolitiska visionen är bred såtillvida att man sätter kvaliteten i centrum men också vill att den svenska film som produceras ska ha förutsättningar att nå alla, oavsett vem man är och var man bor i Sverige - bredd och spets.
Målen liknar i hög grad de mål som fanns under filmavtalets tid. Vi har säkrat ett armlängds avstånd mellan politiken och utförandet eftersom Filminstitutet agerar självständigt vad gäller stödgivningen och dessutom i de råd man tillsätter har olika aktörer med sig i besluten om stöd. Omställningen av filmpolitiken var ett stort steg, och precis som alla reformer har den fört med sig både framgångar och bakslag.
Den behöver tid att landa, och nu när den är en statlig politik, som andra delar av kulturpolitiken, behöver vi löpande utvärdera detta. Den åsikten delar vi helt. Men att i sitt budgetförslag för 2020 ta bort 100 miljoner till filmen och tro att det ska gå att utforma ett nytt filmavtal utifrån ingenting köper jag inte. Detta skulle innebära en slakt av filmanslagen.
Det är klart att det skulle innebära en förändring och en försämring av svensk films förutsättningar.
Amanda Lind (MP):
Jonas Andersson försöker, genom att utgå från statistiken över biografbesök gällande svenska filmer under ett år, utmåla det som att hela den svenska filmen och den svenska filmpolitiken är i kris. Detta är svagt.
Att hänvisa till de övergripande kulturpolitiska målsättningar som är helt gängse - att på ett övergripande plan jobba för jämställdhet och mångfald, naturligtvis utan att styra innehållet - är häpnadsväckande. Vi vet att vi lade om filmpolitiken. Det krävdes ett stort arbete, och nu har vi säkrat stabila förutsättningar och stabil finansiering - en finansiering som Sverigedemokraterna vill rasera.
Man har högt tonläge i debatten. Man talar om produktionsrabatter, som såklart vore bra; det är inte bra för Sverige att vi inte har detta. Fanns produktionsrabatten med i Sverigedemokraternas budgetförslag för 2020? Svar nej. Stenarna i glashusen är många från Sverigedemokraternas sida. Sölvesborg nämns som exempel.
Där pekar man ut en särskild genre på konstområdet: utmanande samtidskonst eller menskonst, som den sverigedemokratiska kulturnämndsordföranden raljerande och svepande kritiserar och inte vill ha i det offentliga rummet i Sölvesborg. Det är som att vi inom filmpolitiken skulle peka ut en viss genre och säga: Detta ska inte få stöd. Så gör vi inte. Det är Filminstitutet som avgör vilka projekt som får stöd.
En bred dialog mellan olika aktörer i branschen är självklar för att den svenska filmen ska kunna utvecklas starkt framåt. Jag och regeringen kommer att ta vårt ansvar. Vi ska fortsätta föra dialog med branschen och fortsätta att kontinuerligt utvärdera den svenska filmpolitiken. Men att, som Jonas Andersson vill, slakta anslagen till svensk film, är inte en hållbar lösning framåt.
Amanda Lind (MP):
har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta med anledning av utvärderingen av statens idrottspolitiska mål. Jag vill först tacka interpellanten för att hon återigen lyfter denna viktiga fråga. Mitt svar är detsamma som det jag lämnade på den likalydande skriftliga frågan från interpellanten tidigare denna månad. Statens stöd till idrotten är betydande och har ökat under en följd av år. Den frihet och det ansvar som Riksidrottsförbundet har att fördela stödet är långtgående.
Friheten begränsas dock av de mål och syften som riksdagen beslutat med anledning av propositionen Statens stöd till idrotten och regeringens närmare reglering av hur stödet får användas i förordningen om statsbidrag till idrottsverksamhet. Barnrättsperspektivet och jämställdhet som krav för att få del av stödet betonas särskilt. Regeringen genomför regelbunden uppföljning av statens stöd till idrotten genom Centrum för idrottsforskning vid Gymnastik- och idrottshögskolan.
I budgetpropositionen redovisar regeringen årligen till riksdagen medlens användning och indikatorer som följer utvecklingen över tid. I budgetpropositionen för 2020 framhåller regeringen att den pågående översynen av bidragsreglerna inom Riksidrottsförbundet behöver påskyndas och leda till förändring. Regeringen aviserade samtidigt att en nära dialog ska ske med Riksidrottsförbundet så att behövliga förändringar av bidragsreglerna genomförs utan dröjsmål.
Det är förändringar som ska medföra ökad jämlikhet och jämställdhet i statens bidragsgivning till idrottsverksamhet. Idrottsrörelsens frihet att fördela statens stöd till idrotten är för mig en viktig grundbult i vår idrottspolitiska ordning, men denna frihet måste också utövas med insikten om att dessa medel inte får användas på annat sätt än vad riksdagen har bestämt.
Amanda Lind (MP):
Mitt mål som idrottsminister är att säkerställa att vartenda barn i detta land har samma chanser att träna och tävla som sina klasskamrater, även dem av annat kön eller från annan bakgrund. För detta krävs såklart att Riksidrottsförbundet fortsätter att utveckla sitt stödsystem men också fortsätter att utmana gamla normer. Men vi från staten måste också se över vad vi kan göra. Jag menar att den övergripande utmaningen handlar om hur vi ser till att idrotten når alla.
Vi har länge sett en negativ trend. Vi har sett att barn slutar med idrott tidigare och att deras bakgrund spelar allt större roll för tillgången till idrott. Och vi har fortfarande en bra bit kvar för att säkra att tjejers och killars idrottande ges samma stöd. Barnperspektivet ska alltså genomsyra alla politikområden och måste självklart också genomsyra idrottspolitiken. Barn och unga ska ges möjlighet till delaktighet och inflytande inom idrotten.
Men framför allt måste idrotten vara en trygg plats. Detta är, fru talman, särskilt viktigt för de barn som inte upplever denna trygghet i familjen eller i skolan. Barnperspektivet har varit föremål för flera uppföljningsuppdrag till Centrum för idrottsforskning. Och årets uppdrag har, som jag redan har beskrivit, ett tydligt fokus på att man ska hitta sätt att förhindra övergrepp på barn och jobba preventivt.
Det har gått ungefär tio år sedan barnperspektivet infördes i den statliga idrottspolitiken, och det har också införts i RF:s stadgar. Jag vill tro att det har betytt mycket för barnens rättigheter. Jag är glad över att barnperspektivet har börjat diskuteras de senaste åren, och jag vill tacka alla som har drivit frågan politiskt och alla som har vittnat om övergrepp och därmed satt ljus på denna fråga.
Nu har barnkonventionen gjorts till lag, så att frågorna kommer ytterligare i fokus. När det gäller det statliga idrottsstödets användning fortsätter vi dialogen med RF. Jag vet att jag har riksdagen bakom mig när det gäller att stödet ska fördelas mer jämlikt och jämställt. Jag vet också att det finns ett stort engagemang inom idrottsrörelsen.
Amanda Lind (MP):
Aron Emilsson har frågat mig om jag i ljuset av Arkivutredningens betänkande är beredd att ta strid i budgetprocessen för att förstärka anslagen till dels Riksarkivets behov, dels den samlade arkivsektorns behov. Han har vidare frågat hur jag ser på den bristande tillgängligheten till vårt kollektiva minne och vilka åtgärder jag ämnar vidta för att säkra tillgängligheten till arkiven.
Aron Emilsson har också frågat mig om jag kommer att se till att enskilda arkivbildare får ett erkännande som kulturarvsinstitutioner och ge dessa institutioner det stöd de behöver, och slutligen hur jag kommer att säkerställa att godtycklig gallring undviks i arkiv med sämre tillgång till expertkunskap.
Regeringen har tagit emot Arkivutredningens betänkande, och planen är att bereda det på sedvanligt sätt med en remittering som grund för eventuella ställningstaganden till utredningens förslag och bedömningar. Jag avser inte att föregripa den processen. Jag är fullt informerad om Riksarkivets ekonomiska situation och har en nära dialog med myndigheten om dess arbete med att hantera denna utmanande situation. Jag vill dock kommentera några saker.
Jag delar inte Aron Emilssons syn att det råder en bristande tillgänglighet till det kollektiva minnet. I princip alla arkivhandlingar som förvaltas av Riksarkivet är tillgängliga för den som önskar, såväl på plats vid någon forskarsal som via den digitala forskarsalen eller på särskild förfrågan. Tillgängligheten har de senaste åren ökat sedan regeringen möjliggjorde att abonnemangsavgiften till Riksarkivets digitala forskarsal togs bort 2018.
Tillgängligheten vid övriga arkivinstitutioner svarar respektive huvudman för. Enskilda arkiv betraktas redan som kulturarvsinstitutioner och kan som sådana få statligt bidrag via Riksarkivet eller via kultursamverkansmodellen. Riksarkivet får utöver sitt uppdrag att stödja statliga och kommunala arkiv även ge råd till enskilda i arkivfrågor.
Riksarkivets vägledningar, bland annat om informationsvärdering och gallring, finns publicerade på webbplatsen och är fria att användas av vem som helst. Riksarkivet erbjuder även kurser för enskilda arkivbildare. Arkiven tillhandahåller rika historiska källor som är öppna för alla. Dessa informationsresurser används i myndighetsutövning, av forskningen och av en intresserad allmänhet. Arkiven är navet i det gemensamma kulturarvet.
Min ambition är att med Arkivutredningens betänkande Härifrån till evigheten som utgångspunkt ge dem en stark grund att stå på, en lång tid framöver.
Amanda Lind (MP):
Jag vill först tacka för att Aron Emilsson här i riksdagen lyfter upp frågan om våra arkiv. När jag tog emot Arkivutredningens betänkande var det en väldigt tjock lunta jag fick, och det visar på hur viktigt och relevant det är att vi har en fungerande arkivverksamhet i Sverige, att det finns många olika saker att belysa och att detta är en väldigt central verksamhet.
Jag tycker att Aron Emilsson inledningsvis väldigt väl beskriver vikten av vårt gemensamma kulturarv, alltså arkivens funktion som vårt gemensamma kulturarv för forskningen, journalistiken, medborgarna, identiteten och besöksnäringen. Det tackar jag för. Jag är medveten om att Riksarkivet har en ekonomiskt utmanande situation, och jag för självklart en löpande och nära dialog med Riksarkivet om detta. Det är två delar det handlar om som jag vill lyfta fram.
Den ena delen är att vi vet att Riksarkivet har strukturella ekonomiska utmaningar. Det var också ett av skälen till att regeringen med en miljöpartist som kulturminister tillsatte Arkivutredningen 2017 vars betänkande jag har tagit emot och som vi nu bereder. Vi hade den insikten och behövde få fram alla de förslag som nu ligger på bordet.
Det är precis som Aron Emilsson säger att man lägger fram många olika typer av förslag både på ekonomiska förstärkningar och på olika typer av projekt och uppdrag och skärpningar av lagstiftning som ska ge arkiven bättre förutsättningar. Vi kommer i närtid att skicka ut Arkivutredningens betänkande på remiss.
Det är ett väldigt gediget arbete som har gjorts i utredningen, men jag ser fram emot att också få ta emot remissinstansernas synpunkter, inte minst på de enskilda förslagen. Jag ser fram emot det arbetet. Den andra delen är att Riksarkivet har en särskilt utmanande ekonomisk situation i år.
Riksdagsledamoten Aron Emilsson känner väl till att det kommer sig av en planerad flytt av Krigsarkivet som enligt min bedömning hade fungerat väl ekonomiskt om det inte hade sammanfallit med den så kallade Deponadomen från kammarrätten 2018 som ledde till minskningen av beställningar till verksamheten i Fränsta.
Det skapade en osäkerhet för förutsättningarna för myndigheten att kunna utnyttja den verksamheten. Det ledde till att man på Riksarkivet blev tvungen att hantera det. Vad jag förstår ska detta inte vara ett problem längre, men det har lett till en tuff ekonomisk situation. Jag har stort förtroende för hur Riksarkivet hanterar detta nu i år. Här vill jag säga att regeringen har agerat.
År 2018 gav vi Riksarkivet ett större ekonomiskt utrymme genom att de fick en utökad anslagskredit. Men regeringen är medveten om att det är en utmanande ekonomisk situation. Jag kan inte föregripa några budgetprocesser här, men jag vill återigen lyfta fram att arkiven har en helt central funktion för vårt samhälle.
Därför ska vi nu självklart med största allvar och seriositet beakta alla de förslag som Arkivutredningen har lagt fram.