KBLab/rixvox huggingface dataset:
Cecilia Malmström (FP):
Vi kommer från de olika statsrådens sida under hösten att i skilda forum fortsätta att ha en kontinuerlig diskussion med riksdagens ledamöter om hur vi avser att gå vidare med Lissabonstrategin. Jag antar att frågan också diskuteras i flera utskott. Min uppfattning är att vi trots allt ska ha en strategi som inte är för bred. För att den ska vara lyckosam måste den vara smalare och lite vassare än i dag. I dag finns det alldeles för många indikatorer.
Vi måste förstås fokusera på hur vi långsiktigt bygger upp ett hållbart Europa med konkurrenskraftiga ekonomier och med sunda offentliga finanser. Vi måste ta in hållbarhetsfrågan, klimathänsynen och den demografiska aspekten samt alla de mänskliga resurser som hör till detta. Det är möjligt att Carina Adolfsson Elgestam inkluderar mer än vad jag gör när vi talar om de sociala frågorna. Det blir lätt så eftersom det finns många delområden.
Jag menar att detta i huvudsak är ett nationellt ansvar, men det diskuteras förstås i Lissabonstrategisammanhang och också i andra forum. Sverige har hunnit långt i många av dessa frågor, men vi har också en hel del att lära av andra länder. Jag är mycket tveksam till att man ska gå så långt som till att harmonisera de här frågorna och trygghetssystemen. Jag tror i och för sig inte att det var det som Carina Adolfsson Elgestam menade. Diskussionen finns, men jag vill också varna för att bygga på för mycket när det gäller den gemensamma ambitionen.
Jag uppfattar signalen från riksdagen så att vi behöver få en lite spetsigare men effektiv Lissabonstrategi för jobbens, välfärdens och klimatets skull. Det är vår absoluta ambition att jobba för det under ordförandeskapet så att det sedan kan lämnas över till spanjorerna. Där ser jag fram emot samarbetet med riksdagen.
Esabelle Dingizian (MP):
Jag vill tacka statsrådet Sabuni för både interpellationssvaret och svaret på vårt öppna brev som jag och Karin Svensson Smith skrev alldeles innan jul.
Den förklaring som statsrådet ger till regeringens återkallande av handlingsplanen för jämställda löner är att regeringen vill föra en annan politik än den tidigare riksdagsmajoriteten förde. Det kan verka helt logiskt. Men bara om regeringen verkligen har en annan politik för jämställda löner.
De politikområden som statsrådet nämner i svaret har enligt min mening väldigt lite med jämställda löner att göra. Däremot vill jag lyfta fram det regeringen hittills har gjort och de förslag som har framtagits, vilket snarare motverkar en jämställd arbetsmarknad. Låt mig nämna några exempel på arbetsmarknadsområdet. Det är förändringar vad gäller anställningstryggheten.
Det kommer att ta längre tid att få rätt till fast anställning, 24 månader i stället för 14 månader efter en visstidsanställning. Vidare krävs längre anställningstid, tolv månader i stället för sex, för att kunna hävda förtur till jobbet. Dessa åtgärder drabbar kvinnor särskilt hårt, eftersom kvinnor mer än män har de otrygga anställningsformerna. Förändringarna i a-kassan slår hårdare mot kvinnor.
Kravet på antalet faktiskt arbetade timmar före arbetslösheten höjs från 70 timmar till 80 timmar i månaden. Det kommer att slå speciellt hårt mot kvinnor, eftersom kvinnor är överrepresenterade bland dem som inte uppnår de nya arbetsvillkoren. Regeringen hävdar att det så kallade jobbavdraget kommer att gynna kvinnor på arbetsmarknaden. Det kan man naturligtvis påstå.
Det är sant att kvinnor som har jobb gynnas i förhållande till de kvinnor som inte har ett jobb att gå till. Men ur ett jämställdhetsperspektiv är det inte kvinnorna som är vinnarna. Flera kvinnor än män är lågavlönade. Då lågavlönade inte får lika stor skattesänkning räknat i kronor som högavlönade är det kvinnorna som förlorar.
Jobbavdraget är således ytterligare en åtgärd som bidrar till ökad ojämställdhet på arbetsmarknaden. På den svenska arbetsmarknaden har som bekant kvinnor lägre lön än män bara därför att de är kvinnor. Ungefär hälften av det 16-procentiga lönegapet mellan kvinnor och män kan inte förklaras på annat sätt än att kvinnor och kvinnors arbete systematiskt nedvärderas.
Det finns alltså en ordning där könsrelaterad diskriminering gäller. Frågan är om jämställdhetsministern håller med om detta och vad hon i så fall tänker göra.
Esabelle Dingizian (MP):
Statsrådet har en annan analys, säger hon. Jag vill börja med att citera ur ett dokument: "Alla människor vill inte förkorta sin arbetstid. Många kvinnor jobbar deltid trots att de hellre vill jobba heltid. En lagändring måste komma till stånd som gör att alla de som vill öka sin arbetstid också har rätt och möjlighet att göra det."
Även om jag och mitt parti är varma anhängare av kortare normalarbetstid måste vi ha ett jämställdhetsperspektiv i arbetstidsfrågan eftersom det är en kvinnofråga, som berör kvinnor som jobbar deltid. Regeringen har avvisat lagen om rätt till heltid. Men citatet är inte taget från ett miljöpartidokument.
Det handlar om en folkpartirapport från 2002 med namnet Hela lönen, halva makten . Det finns också färskare dokument. Det handlar om en folkpartimotion från 2005/06, En jämställd arbetsmarknad .
Där skriver Lars Leijonborg: "Det är också dags för en ny löneskillnadsutredning för att kartlägga och analysera skillnaderna samt förklaringar och orsaker." Så skrev han för ett och ett halvt år sedan.
Vidare står det i samma motion: "Det är också hög tid att se över reglerna om handlingsplan för jämställda löner och undersöka vilken effekt de verkligen haft för att motverka strukturellt betingade löneskillnader och lönediskriminering. Om lagens bestämmelser visar sig vara verkningslösa måste de revideras."
Nu förstår ju jag att Folkpartiet har en begränsad makt i den moderatledda regeringen, men när regeringen fattade beslutet om att återkalla handlingsplanen var det faktiskt på förslag av den föredragande jämställdhetsministern, folkpartisten Nyamko Sabuni. Vi hade kanske förväntat oss att den jämställdhetsministern ändå hade lagt sig något närmare sitt eget partis utfästelser.
Vad jag förstår anser också statsrådet att jämställdhetslagen är mycket bra och att lönekartläggning är ett viktigt verktyg. Därför undrar jag och många med mig varför statsrådet avvisar vårt förslag om översyn av jämställdhetslagens bestämmelser om lönekartläggning.
Det är näst intill obegripligt att ni drar tillbaka en handlingsplan mot bakgrund av vad ni själva skriver i era egna folkpartidokument.
Esabelle Dingizian (MP):
Nu blir jag något förvirrad, för mig veterligen har hela handlingsprogrammet dragits tillbaka, men det gläder mig verkligen att statsrådet säger att hon tänker ta delar av det här handlingsprogrammet. Vi bistår gärna med synpunkter där. Men jag vill ändå något kommentera de åtgärder som ministern presenterade i sitt första inlägg.
Jämställdhetsministern säger att en viktig jämställdhetsfråga är att underlätta för kvinnors företagande. Jag och mitt parti, Miljöpartiet, har verkligen ingenting emot att kvinnor blir företagare - tvärtom. Men det är samtidigt viktigt att detta företagande inte bara handlar om branscher med svag lönsamhet och låga löner. Annars riskerar vi faktiskt att få en situation där vi bara skapar ytterligare arenor för ojämställdhet.
Men alldeles oavsett det har inte kvinnors företagande så mycket med jämställda löner att göra. För det är väl inte så att statsrådet har uppfattningen att anställda kvinnor ska avstå från jämställda löner för att finansiera kvinnors möjlighet att starta företag? Vidare talar ministern om att förebygga och motverka diskriminering.
Det är jättebra att göra lagstiftningen tydligare och effektivare. Men var finns åtgärderna? Jämställdhetsministern har ju inga förslag. Vad gäller frågan om Medlingsinstitutet verkar det som att statsrådet nu, till skillnad mot när hon skrev svaret på vårt öppna brev, har insett att det har en viktig uppgift.
Men i vår handlingsplan för jämställda löner vill vi vidga uppdraget, och det avvisar ju statsrådet när hon återkallar planen. Frågan är: Varför drar du tillbaka hela planen?
Esabelle Dingizian (MP):
Jag tror att ministern och jag pratar om lite olika saker. Ministern riktar in sig på hur man ska förbättra för kvinnan i hennes situation. Jag pratar om de kvinnor som står beredda att ta klivet in men inte får.
Jag pratar om den strukturella diskriminering som finns i samhället och hur vi ska bekämpa den. Det finns någonting som skiljer oss, och det är att ni inte ser det glastak som finns i samhället. Det är inte så att kvinnor har sämre kompetens eller att vi ska se till att de ska förbättras och att det här då kommer att lösa sig.
Det talas om äganderätten. Det är väl ändå så att det finns andra lagar också som bolagen är underställda. Jag förstår inte vad som är så farligt med kvotering.
Vi har ändå ett samhälleligt mål att rikta oss mot. Jag kan inte se vad som skulle vara farligt i kvoteringen. Jag vill fråga ministern om hon är beredd att införa en kvotering som gäller under begränsad tid, kanske bara några år.
Frivillighetens väg är bra för alla parter. Men i dag är det männen som blir inkvoterade. Annars hade det inte sett ut som det gör.
Ministern är ändå lite beredd att titta på andra sätt än kvotering, om det nu är så att hon absolut inte vill ha det. Man kan kanske titta på rekryteringsprocesserna. Som det ser ut i dag missgynnas kvinnorna, eftersom männen gärna tittar runt om i sina egna nätverk.
Formella strukturer gynnar alltid kvinnorna. Man kan bestämma sig för att sätta kvinnor inom vissa nätverk och verkligen göra någonting åt det. Det är lite beklämmande att det ser ut som det gör inom de statliga bolagen och inom näringslivet.
Jag tror att näringslivet ändå är medvetet om att det är bra för alla parter om det släpper in kvinnorna.
Esabelle Dingizian (MP):
Jag tror inte att det för den enskilda kvinnan spelar någon större roll om hon har blivit inkvoterad eller inte. Hon är lika kompetent som mannen. Man kan ha resonemanget att kvotering inte är det bästa sättet, vilket jag inte heller påstår.
Som Ulf Holm säger ser vi det bara som ett instrument. Vi ser det inte som att det är det bästa. Jag vill bara påminna ministern om att anledningen till att vi har bra könsfördelning i riksdagen i dag bland annat är att Miljöpartiet var det första partiet som valde att kvotera.
Andra partier som är emot kvotering på den borgerliga sidan säger att de inte kvoterar. Vi har ändå tvingat er att se till att det blir en jämn könsfördelning. Även om jag i dag skulle vara inkvoterad på grund av mitt kön skulle inte det betyda något hemskt för mig, för jag vet att jag också har kompetensen.
Om ministern tycker att det är fel att lagstifta så tycker jag att hon borde komma fram med några andra konkreta förslag på vad hon skulle kunna göra. Jag undrar också om det finns någon tidsgräns för när ministern ska vidta kraftfulla åtgärder. Finns det någon gång som hon säger att nu är det stopp - om två år, om tre år eller innan mandatperioden tar slut?
Esabelle Dingizian (MP):
Miljöpartiet tycker att Sverige behöver en nationell biblioteksplan. Vi ser Sverige som en framstående kunskapsnation. Då kan vi inte betrakta läsandets infrastruktur som en andra klassens fråga. Det finns problem som vi måste ta tag i. Tillgången till biblioteken är ojämn. Biblioteken i sig är av skiftande kvalitet. Befolkningen ökar, men antalet bibliotek minskar.
Många elever som har läs- och skrivsvårigheter har inte tillgång till ett bemannat bibliotek, som vi har hört flera säga. Samtidigt är ansvaret för biblioteken splittrat på många händer. Ingen har den överblick över situationen som behövs. Språket i sig är inte en lokal angelägenhet, även om ansvaret för biblioteken ligger på kommunerna.
Tillgången till språket är detsamma som tillgången till demokrati, kultur, utbildning och information. Det är i det sammanhanget vi ska se behovet av en nationell biblioteksplan. Flera hundra biblioteksfilialer har lagts ned, och samtidigt har biblioteksbesöken gått ned med 10 procent.
Det pratas mycket om kunskapssamhället, att vi är på väg in i en tid då kunskap är allt viktigare och då kunskap står i centrum för möjligheterna, ekonomin och samhällets utveckling. Men hur får människor kunskap?
Om man inte behärskar språket, om man inte känner ordets valör, om man inte kan formulera eller förstå nyanserna i komplexa resonemang, hur kan man då få kunskap? Språket är nyckeln till kunskap, kultur och demokrati. Biblioteken är för många människor den huvudsakliga vägen till det läsande som är så oerhört viktigt för språket.
Nästan allt det vi hoppas på inom alla andra politiska områden - ekonomi, utbildning, innovation, forskning, sjukvård - bygger på att folk i det här landet behärskar språket. Biblioteken betyder mycket. Biblioteken är för många människor den huvudsakliga och ibland enda möjligheten att få tillräcklig tillgång till böcker.
En pocket då och då har förmodligen de flesta råd att köpa, men hur många har råd att skaffa sig den bokliga mångfald biblioteken kan erbjuda? Ökade kulturella klyftor i samhället hänger samman med ökade ekonomiska och sociala klyftor.
Två av bibliotekens viktigaste uppgifter är att ge likvärdiga förutsättningar för jämlikt deltagande i samhället och fungera som fria samlingsplatser som bidrar till att skapa sociala sammanhang. Fru talman! Drygt 70 procent av de högutbildade besöker biblioteken, och 97 procent i den gruppen läser böcker. Det är kanske inte så konstigt, för hur blir man högutbildad utan böcker?
Bland lågutbildade är det knappt 40 procent som besöker biblioteken, och bokläsandet har minskat från 80 till 70 procent i denna grupp. Det är inte bara så att böcker och utbildning hör ihop - böcker är utbildning. Detta är alltså våra skäl. Läsandet är den enskilt viktigaste strategiska kunskapen i ett civilt samhälle.
Biblioteken är därför strategiskt viktiga institutioner för samhället som helhet. Men tillgången och kvaliteten är ojämn. Av detta skäl borde det stå uppenbart för alla att det finns ett behov av en nationell biblioteksplan. Jag yrkar bifall till reservation 1.
Esabelle Dingizian (MP):
Jag är fullt medveten om att regeringen satsar 100 miljoner kronor på jämställdhetsintegrering under en period av tre år. Min kritik gäller att satsningen är alldeles för liten. Jag hänvisar till en utredning som jag hoppas att Cecilia Wikström har läst och som är betydligt större och betydligt kraftigare och som enligt min mening är betydligt bättre. Det är det som är min kritik här i dag.
Esabelle Dingizian (MP):
Miljöpartiet har tillsammans med Socialdemokraterna och Vänsterpartiet en reservation där vi efterlyser efterfrågan från politiskt håll när det gäller jämställdhetsarbete. Att det råder ojämställdhet inom kulturlivet tror jag att vi alla är överens om.
Hur det kommer till uttryck kan man se på många sätt, till exempel på våra museer. Hur beskriver man historien? Man kan se hur bidragsfördelningen ser ut. Vem producerar kulturen? Det är olika yrkesmässiga villkor för kvinnor och män.
De strukturer som finns i samhället i stort finns också i kulturlivet. Detta råder det ingen tvekan om. Kulturrådet har kommit med en ny rapport om jämställdhet som ministern har beställt.
Där står det att det händer saker men att det naturligtvis fortfarande är väldigt mycket kvar att göra.
Det är också viktigt att konstatera att insatser har betydelse, och det är därför man inte ska tappa efterfrågan från politiskt håll och tro att nu sköter det sig självt.
Politiken måste konstant fråga efter hur det ser ut och sedan inte bara stanna vid en beskrivning utan också göra någonting åt det. I betänkandet står det att en rad åtgärder har vidtagits.
Jag känner inte till några åtgärder mer än de 5 miljoner som kulturministern har gett för att köpa konst från kvinnor. Majoriteten kanske kan tala om ifall några andra politiska insatser har gjorts.
Jag tycker naturligtvis att det är bra att man har gett pengar för att köpa mer konst från kvinnor, men att man går in och gör punktinsatser förändrar inte de strukturer som finns. Vidare står det i betänkandet om regleringsbreven. Problemet är väl att det inte hjälper med en massa fina dokument och regleringsbrev.
Problemet är att man inte riktigt vet hur man ska göra. Man behöver kunskap för att kunna förverkliga intentionerna. Det tar också rapporten upp - det är viktigt med stöd och metodkunskap för våra institutioner och myndigheter. Där finns det en hel del att göra.
När det gäller regleringsbreven råder det lite förvirring, menar jag, eftersom det i rapporten står att det numera inte finns någonting i regleringsbreven utan det är instruktionerna som gäller. Kulturrådet har ändå valt att ha ett jämställdhetsperspektiv, står det. Jag vet inte riktigt hur det är med det, hur alliansen vill ha det.
Man refererar också till utredningen i betänkandet. Jag måste bara säga att jag är djupt besviken på utredningen. Det står ingenting om jämställdhet och den obalans som finns i samhället när det gäller fördelningen av makt mellan könen.
Att bara prata om alla människors lika rätt är ju att blunda för de problem som finns. Min förhoppning är ändå att kulturministern i sin proposition verkligen har ett genusperspektiv och vågar se den maktobalans som finns i samhället. Det är ett djupt demokratiskt problem att det ser ut som det gör och att ni dessutom väljer att blunda för det.
Jag vill med detta yrka bifall till reservationerna 4 och 5.
Esabelle Dingizian (MP):
Det blir mycket jämställdhet i dag, och det gläder mig. Jag tvekar inte en minut om att viljan finns hos alliansen och hos Moderaterna. Det gläder mig att kunna läsa att även Moderaterna har fått en jämställdhetspolitisk talesperson. Problemet är inte bara viljan, utan det är praktiken: Vad kommer sedan?
Olof Lavesson säger att man har gjort och gör mycket. Då undrar jag: Vad är det ni har gjort? Det beskrivs att det händer saker i omvärlden just nu, men det kan knappast vara Moderaternas förtjänst, när det bygger på en utredning som kommer från förra mandatperioden.
Vad ministern har gjort är att hon har beställt den här rapporten. Nu måste vi gå från ord till handling. Olof Lavesson säger att vi ska reglera mindre. Det är helt riktigt att man har tagit bort jämställdhetsperspektivet i regleringsbreven. Men frågan är: Hur vill allianspartierna styra samhället?
Hur ska vi gå den väg som vi vill att det ska gå? Jag tror inte att marknaden känner igen några maktstrukturer. Det är alltid den starka som vinner. Det tror jag att också Olof Lavesson känner till.
Esabelle Dingizian (MP):
Det är jag som ställer frågorna och Olof Lavesson som ska besvara dem. Det är du som sitter vid makten och som ska tala om för mig hur du ska styra. Jag vet hur jag ska göra när jag sitter vid makten. Sedan vill jag bara tala om att om jag hade kommit med förslaget skulle jag inte ha flaggat för jämställdhetsbonus. Nu visar det sig att det tyvärr inte är några män som vill ta del av den bonusen.
Att man vill något innebär inte att det händer saker. Och bara för att man har begreppet jämställdhet med i förslaget behöver det inte innebära att det faktiskt gynnar jämställdheten. Jag är lite oroad över utredningen.
Jag undrar hur Olof Lavesson tänker ställa sig inför det faktum att det inte står något om jämställdhet i utredningen. Det är lite som Siv Holma säger: Ser man inte maktstrukturerna? Vill man inte inse att det blir normen som gäller om man inte lyfter fram maktstrukturerna? Normen är ju den vita heterosexuella mannen.
Det behöver jag väl inte upplysa Olof Lavesson om? Vi behöver en politik som förändrar normen och inte bara pekar på individen. Ett individperspektiv har det väl alltid funnits i den demokratiska politiken, det vill säga att den ska gynna alla människor?
Man har ju sett att när man inte pekar ut att man ska ha ett jämställdhetsperspektiv är det den vite medelålders mannen som vinner på det. Hur ser du på Kulturutredningen? Det skulle jag gärna vilja veta.
Esabelle Dingizian (MP):
Jag tackar ministern för svaret och börjar med att säga att det inte är någon slump att Sverige är världens mest jämställda land. Det har bedrivits en målmedveten jämställdhetspolitik i snart 40 år.
Ska vi fortsätta att vara det ledande landet behöver vi ett starkt ledarskap - inte bara en minister, utan också en regering som står bakom dessa värderingar. Jämställdhet är en demokratifråga. Därför berör den alla, inte bara dem som brinner för frågan.
Om vi ska kunna förändra de orättvisor och ojämställdheter som reproduceras dagligen runt omkring oss och som påverkar våra föreställningar om kön behöver vi ett grundläggande arbete som inte är baserat på frivillighet eller godtycke, för det finns en massa kunskap i frågan, som ministern säger.
För min egen del ser jag att ju mer kunskap jag får, ju mer insikt jag får i studierna, desto tydligare ser jag hur mönstren finns i samhället. Kvinnor och män får olika bemötande och får därmed olika livsvillkor. Jag tror verkligen att vi måste ta krafttag i frågan.
Tanken med att våra myndigheter ska jämställdhetsintegrera sin verksamhet är att de ska bidra till att uppfylla våra jämställdhetspolitiska mål, som vi har antagit här i riksdagen. Men frågan är komplex och svår. Det kan man också läsa i rapporten.
Det finns myndigheter som inte ens vet vad jämställdhetsintegrering är, och det är ändå över 20 år sedan jämställdhetsintegrering blev en strategi i jämställdhetsarbetet. Till skillnad från ministern, som säger att det är bra men inte bra nog, anser jag att rapportens resultat är förödande.
Det finns många sätt att läsa rapporten. 216 myndigheter har fått enkäten. Det är 190 som har svarat. 82 av dem säger att de har ett pågående framgångsrikt arbete. 27 har inget framgångsrikt arbete, och 69 har inget arbete alls.
Svaren är ändå subjektiva. På s. 22 i rapporten står det: "Analysen indikerar att myndigheterna beskriver arbetet med jämställdhetsintegrering i mer positiva ordalag än vad de genomförda åtgärderna pekar på."
Jag tycker bara att det är beklagligt att jämställdhetsministern inte följde utredningen Jämstöd som hade en massa förslag och en helt annan uppbyggnad av hur man skulle jobba med jämställdhetsintegreringen. Vi har nu förlorat en del år på att ministern inte antog utredningens förslag. Jag vill inte säga att Genussekretariatet inte gör ett bra jobb.
Men 13 miljoner kronor på tre år är inte så mycket pengar. Det är inte så goda förutsättningar för dem att arbeta med frågorna. Jag undrar fortfarande: Hur ska det konkreta operativa arbetet fungera? På vilket sätt ska myndigheterna få den hjälp och det stöd som de frågar efter?