KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
Jag tror att det är viktigt i den här diskussionen att ha klart för sig att det är en besvärlig situation man har om man är med i föreningen för dem som har insolvensbekymmer. Jag har också träffat många av dem, och det är så. Däremot tror jag inte att det är reglerna på just det här området som ställer till det mest av allt, utan det finns annan problematik.
Det är också så att man som ensamstående förälder eller som underhållsskyldig i någon mening ofta har en besvärlig ekonomi. Jag tror nästan att alla föräldrar av och till tvingas att avstå från trevliga saker för sina barn på grund av ekonomiska problem. Det kan vi bara lösa på ett annat sätt, nämligen genom att se till att folk får arbete och att vi har bättre villkor överlag. Men det handlar inte om hur man reglerar detta med löneutmätning och skillnaderna där.
Jag är ändå av uppfattningen att det är en poäng att försöka få föräldrar att själva reda ut vad man ska betala. Om man hanterar det själv har man en fördel av det. Jag tror att det är en bra regel, men det är viktigt att man vet om den. Det skulle underlätta för Försäkringskassan och många andra om föräldrarna inte höll på med myndigheter som mellanhand. Det skulle naturligtvis också spara pengar.
För samhället vore det en fördel. Men det är en bisak. Jag tycker att det är en lite konstlad problematik som tas upp i interpellationen i vissa delar. Sedan är det viktigt att vi ser över de konflikter som finns mellan olika regelverk för att räta ut en del frågetecken. Jag nämnde ju den här utredningen som ska se över utsökningsrätten. I det ingår naturligtvis att titta på umgängeskostnader, som man alltid kan diskutera på väldigt många olika sätt.
Ibland hävdar man från en del håll att det är otroligt svårt att få det hela att gå ihop. Då får man väl se om det finns några orimligheter, men min grundinställning är att riksdagen har hamnat ganska rätt när det gäller de principer som gäller regler för utmätning och annat och också när det gäller regler för att betala för sina barn.
Beatrice Ask (M):
Lena Olsson har frågat mig om jag avser att vidta åtgärder för att åklagare och polis rutinmässigt ska begära ut och analysera rättsintyg i våldtäktsutredningar. Rättsintygen fyller en viktig funktion när det gäller att utreda och lagföra brott. För att höja kvaliteten på rättsintygen infördes i januari 2006 en ny ordning för utfärdande av rättsintyg. Innebörden av den nya ordningen är att Rättsmedicinalverket har huvudansvaret för att utfärda rättsintyg.
Sedan reformen genomfördes har fler rättsintyg inhämtats. Enligt uppgift har också kvaliteten på rättsintygen förbättrats. Däremot har antalet rättsintyg grundade på en kroppsundersökning minskat. Detta är enligt min mening värt att uppmärksamma. Jag utgår från att syftet med lagstiftningen om utfärdande av rättsintyg får genomslag i den brottsbekämpande verksamheten.
Att bedöma vilken bevisning som krävs i ett enskilt ärende och när rättsintyg ska hämtas in är däremot uteslutande en uppgift för de brottsbekämpande myndigheterna. Jag kommer att noga följa utvecklingen på området.
Beatrice Ask (M):
Jag tror att Lena Olsson och jag är helt överens om vikten av att använda rättsintyg och att det fungerar väl. Det är också så att Rättsmedicinalverket i en rapport har föreslagit ett antal åtgärder för att få ökad användning av detta. Man pekar på en del problem som vi har. Vi har för få rättsintygsläkare. Fler behöver rekryteras. Man tittar på utbildning, handledning, kvalitetskontroller och lite olika sådana saker.
Det bekymrar mig, detta med att kroppsundersökningar har försvunnit. Man har alltså inte riktigt de rättsintyg man alltid skulle önska ens i de fall där man har rättsintyg, och det skulle behöva göras mer.
Jag vill ändå säga att under 2007 har polismyndigheterna identifierat möjligheterna att förbättra sitt eget och åklagarnas arbete på det här området, och Rikspolisstyrelsen har under det här året vidtagit flera åtgärder för att öka användningen av rättsintyg. Man har bland annat tagit upp mer än en gång på länspolismästarmötena hur viktigt det är att implementera det beslut som riksdagen har tagit.
Men det finns i andra änden en del problem med brist på läkare som utfärdar dessa intyg, rutiner och annat, och det är därför som jag inte tycker att man kan kräva detta förrän vi har en utbyggnad. Vi kommer att arbeta vidare med att se till att polis och åklagare faktiskt inser betydelsen av och använder detta som verktyg. Det får absolut inte vara en fråga om kostnader eller annat när det gäller om man använder den här bättre bevisningen.
En sak som vi naturligtvis kan göra - det kan vi hjälpas åt med - är att syna resultaten. Vill vi få upp antalet våldtäktsmål och annat som leder till beslut i statistiken så måste vi få bättre kvalitet i utredningarna. Men det kan naturligtvis också finnas anledning - det är det jag vill fundera över - att i regleringsbreven för polis, åklagare och Rättsmedicinalverket återkomma i frågan.
Vi studerar alltså väldigt noggrant den gedigna rapport som Rättsmedicinalverket har gjort om hur det nya riksdagsbeslutet har fungerat och hur utvecklingen ser ut. Där ser vi en hel del positiva tecken, men som jag sade också en del som jag ser som bekymmer. Det får vi ta tag i. Det kommer alltså ytterligare anvisningar. Jag är glad över att poliserna själva inte minst har uppmärksammat betydelsen av att använda det här verktyget.
Beatrice Ask (M):
Det är klart att vi måste få ordning på detta. Då tror jag att man måste arbeta som i ramsan om katten på råttan och så vidare. Genom att sätta press på att vi ska få resultat när det gäller uppklaringen av de här brotten gäller det att se till att utredningarna blir bättre. Det inser alla poliser om de tänker efter: Vi måste få högre kvalitet i utredningarna. Och då har man väldigt god nytta av rättsintyg.
De problem som man då möjligen skulle kunna skylla på eller tycka finns är bristen på rättsintygsläkare, för det saknas på många orter i landet fortfarande - men inte överallt. Sedan är det så - det pekar Rättsmedicinalverket på i sin rapport - att det verkar som om kostnaderna för att inhämta ett sådant där rättsintyg avhåller en del polismyndigheter från att arbeta med det. I stället begär man ofta en kopia av patientjournalen i stället, vilket inte alls är lika bra.
Det är bekymmersamt, och därför är det så viktigt att polisen trycker på och att man på länspolismästarmöten med flera sammanhang pekar på det värde rättsintygen har. Men då måste vi också se till att rättsintyget har uppgifter som kommer av en ordentlig kroppsundersökning. Det är inte alltid det trevligaste för den drabbade kvinnan.
Det brukar vara tråkigt och jobbigt ibland, och det krävs kompetens i vården när man arbetar med att göra den typen av undersökningar. Men det är oftast den typ av teknisk bevisning som man kan behöva för att avkunna en riktig dom i den här typen av ärenden. Jag tror alltså att vi får arbeta mycket med att sätta press på resultat här och också se till att sprida kunskap om de möjligheter som finns.
Rättsmedicinalverket arbetar effektivt på det området och pekar i den senaste rapporten på många olika saker som behöver göras. Det tror jag att vi kan använda i de direktiv som vi ska ge polis och åklagare.
Beatrice Ask (M):
Bättre resultat när det gäller uppklaringen vågar jag inte sätta någon tidsram för, men det vore väl tusan om vi inte lite snabbare kunde se till att rättsintyg används på ett vettigt sätt, och att den möjligheten verkligen används. Vi vet att det är en viktig pusselbit för att komma längre i sak. Jag vill också säga att regeringen arbetar aktivt med dessa frågor. Vi sätter inte kvinnor på undantag.
Vi har presenterat handlingsplanen som, precis som påpekades, ibland är lite kortfattad i beskrivningarna, vilket beror på att vi vill ha med väldigt mycket i den. För mig som justitieminister handlar det om att arbeta mycket med bemötandefrågor inom domstol, åklagarväsende och polis för att bemöta kvinnor på rätt sätt så att de vill och vågar anmäla, vågar berätta och håller ut under hela resan.
Det handlar om Stalkningsutredningen, som även innehåller frågor om vad vi ska göra när besökförbud inte respekteras. Det handlar om ändrade skadeståndsregler och mycket annat. Det handlar alltså om hela denna problematik. Jag skulle kunna göra listan ganska lång. Frågan om rättsintyg är mycket viktig för mig. Det är därför den är med i handlingsplanen. Jag tycker också att det är mycket bra att vi nu har en färsk utredning där vi kan se hur de används, hur kvaliteten ser ut och vad vi kan göra.
Rättsmedicinalverket har dessutom tagit som sin uppgift att ge lite idéer om vad vi kan göra för att förbättra det hela. Vi måste dock rekrytera lite fler läkare för att kunna täcka upp så att den kompetensen finns runt om i landet. Det räcker inte med den utmärkta mottagningen på Södersjukhuset, som även jag har besökt.
Beatrice Ask (M):
Alice Åström har frågat mig om jag avser att vidta åtgärder för att stoppa förslaget om ett nytt system för registrering av flygpassagerardata inom EU. Insamling av information om flygpassagerare som finns i flygbolagens bokningssystem, så kallade PNR-uppgifter, pågår redan i dag.
Efter avtal mellan EU och USA samt Kanada överförs PNR-uppgifter från flygbolagen till amerikanska och kanadensiska tull- och gränsskyddsmyndigheter i samband med transatlantiska flygningar. Australien vill gärna ingå ett liknande avtal med EU.
Jag ska inledningsvis också säga att lufttrafikföretag redan i dag har en skyldighet enligt ett direktiv från 2004 att på begäran från behöriga myndigheter lämna ut förhandsuppgifter om flygpassagerare för gränskontrolländamål och för att bekämpa den olagliga invandringen. Sådan information omfattar biografiska data såsom resehandlingar, nationalitet, namn och restider.
Inom ett PNR-system är avsikten att ytterligare informationstyper, till exempel kreditkortsnummer och ändringar i flygplaneringen, ska göras tillgängliga i ett tidigare skede. Syftet med detta är att skapa möjligheter för polisen att göra riskbedömningar av passagerare för att förhindra terroristbrott och annan allvarlig organiserad brottslighet.
Kommissionens nu aktuella förslag om PNR är en del i ett paket med förslag som också omfattar en handlingsplan om säkerhet rörande sprängmedel och en revidering av 2002 års rambeslut om bekämpande av terrorism. Kommissionen har också aviserat att ytterligare ett paket med förslag avses att läggas fram under det första halvåret 2008. EU:s agerande mot terrorism omfattar alltså flera planerade åtgärder.
När det gäller PNR är en majoritet av medlemsstaterna positiva till att ett EU-system inrättas. Flera medlemsstater har också initierat åtgärder i den riktningen på nationell nivå. När vi nu analyserar detta nya förslag måste vi naturligtvis ägna särskild uppmärksamhet åt balansen mellan säkerhetsaspekter å den ena sidan och integritetsskydd och respekt för mänskliga rättigheter å den andra.
En ytterligare fråga som rests i sammanhanget handlar om effektiviteten och mervärdet av ett PNR-system i förhållande till den stora mängd information som avses att behandlas. Den frågeställningen måste belysas ingående såväl i vår egen analys som i de kommande förhandlingarna. Rätten till privatliv är inte en absolut rättighet.
Intrång i privatlivet får man göra, men det får endast ske om åtgärden har stöd i lag och är nödvändig i ett demokratiskt samhälle för att uppfylla vissa legitima mål. Åtgärden måste även stå i rimlig proportion till det mål som eftersträvas. Det krävs dessutom att lagen är tillräckligt tydlig för att dess adressater ska kunna rätta sig efter den och att den är förutsägbar.
I det sammanhanget står det klart att inte minst de föreslagna lagringstiderna, men även avgränsningen av ändamålen och informationstyperna, kommer att behöva analyseras ingående.
Beatrice Ask (M):
Låt mig börja med det jag hoppade över på s. 3 i interpellationssvaret, som ändå är en bra inledning. Sammanfattningsvis anser jag att det är alldeles för tidigt att ta ställning till det förslag som nu florerar. Det har kommit alldeles nyligen. Arbetet med att analysera det har precis påbörjats. Vi kommer att få anledning att återkomma till det. Det bör understrykas att förslaget ligger på bordet efter önskemål från medlemmarnas stats- och regeringschefer.
Syftet är att man vill öka säkerheten för våra medborgare. Det är en fråga som vi tar på stort allvar. Inom EU, precis som inom riksdagen, är det ständigt en mängd olika förslag som bollas i diskussionerna. Det gäller detta med samkörning mellan olika register. Det finns alla möjliga olika tankar lite här och där. Jag har inte sett något sådant konkret förslag om jag ska vara riktigt ärlig.
Det finns anledning att fråga sig om det kommer ett sådant. Många idéer visar sig mindre hållbara när man ska sätta dem i sjön, och det är väl tur det, höll jag på att säga. Vad det visar är att det finns en väldigt målmedveten inställning hos medlemsstaterna att öka informationsutbytet.
För att det brottsbekämpande samarbetet inom EU ska vara effektivt behövs ett fungerande informationsutbyte. Vi har fattat en hel del beslut på området, och det pågår en hel del modernisering. Det är viktigt, som jag framhöll i mitt svar, att man tittar på proportionaliteten och effektiviteten i systemen. System som blir alltför omfattande blir lite grann som att leta nålar i en höstack.
Det kostar mycket och ger lite, och det tycker jag är en aspekt som alldeles för ofta glöms bort när man diskuterar informationssystem och utbyte av dessa. Det här skiljer sig naturligtvis från en del andra system, möjligen med undantag av lagring av trafikdata som vi också har på vårt bord för att diskutera i riksdagen så småningom.
Det handlar om information som tas upp av privata aktörer och som sedan används i brottsbekämpande syfte. Det kräver en särskild mässa och ett särskilt regelverk när det handlar om hur man ska ha det med den typen av system. Jag är intresserad av hur förslaget ser ut, men framför allt av att analysera de olika delarna.
För svenskt vidkommande är vi med när det gäller att samarbeta för att bekämpa grov brottslighet. Vi tycker att det är viktigt att Sverige ställer upp tillsammans med andra länder för att motarbeta terrorism och annat. Men jag tycker också att vi har en skyldighet att se till att informationsutbytet är effektivt och relevant.
Det ska också bygga på rule of law och därmed det som hör ihop med rättssäkerhet och aspekter som har att göra med mänskliga fri- och rättigheter. Det finns något slags gräns för hur långt man kan gå i olika syften även om det är oerhört behjärtansvärt att göra vad man kan för att stoppa den ytterst grova kriminalitet som den här typen av åtgärder riktas mot.
Beatrice Ask (M):
Jag tycker att man ska eftersträva en tydlighet. Det finns definitioner, och det finns nog mer att göra åt dem. I många av debatterna under senare tid har det funnits en risk för att man kallar alla för terrorister. Samtidigt får man inte underskatta allvaret i detta, vilket jag tycker att interpellanten kanske gjorde i sin interpellation när hon pratar om att väga detta mot något enstaka terroristdåd. Jag tycker att det är ganska många allvarliga saker som har hänt under de senaste åren, och vi har anledning att ta dem på allvar.
Men det är klart att det ska definieras. Jag tror att det är viktigt att se de tre olika delarna av förslaget eller paketet i en helhet. Man måste försöka anstränga sig för att se helheten. Men vår utgångspunkt måste vara att vi också ordentligt analyserar de förslag som lagts fram. Jag kommer ganska väl ihåg de diskussioner som fördes när man tecknade avtalet med USA om PNR-uppgifterna.
Det var ganska besvärliga diskussioner av det enkla skälet att motparten mer eller mindre kunde säga: Då kan ni slippa flyga till USA! Då är man lite bunden, och därför var det viktigt att få en ömsesidighet i det hela. Jag kan ha stor respekt för att man vill ha en del uppgifter i flygtrafiken, som ju är känslig.
Men det jag tycker är bekymmersamt är tanken att man ska spara information och börja kartlägga hur folk rör sig och reser i tid och evinnerlighet. Det leder för långt. Det är klart att man vill veta att man inte har farliga personer på det flygplan man kliver ombord på och att man vill ha kontroller. Vi har redan i dag ganska noggranna kontroller när man ska ut och flyga. Det är rimligt och det är bra.
Men man måste verkligen diskutera hur långt man ska utsträcka det och vilka olika system vi kan ha för att utvidga insamlingen. Jag tror att det handlar mycket om proportionaliteten och att analysera det här. Man måste också göra det praktiskt för myndigheter och människor att röra sig fritt och att leva ett någorlunda fritt liv.
Detta står inte i underlaget, men jag tror också att om man går för långt i olika typer av kontrollsystem riskerar man att lägga så mycket energi på att tro att man kontrollerar allting att man sedan inte har någon kraft att ta tag i saker som faktiskt händer. Man kanske kan hitta andra lösningar.
Vi måste ha tid, ork, resurser och människor som kan arbeta med det som kommer därutöver och som händer fast vi inte hade tänkt på det. Man riskerar att förlora den flexibiliteten om man bygger in sig i alldeles för många byråkratiska kontroller och annat. Det tar mycket energi. Proportionerna, omfattningen och effektiviteten känns oerhört viktiga.
De är i sig också skyddsmekanismer för att arbeta för att inte få alltför integritetskränkande administration och system för detta.
Beatrice Ask (M):
Jag tror att det är viktigt visavi medborgarna att man kan säga att man har gjort allt som har stått i ens makt, men jag tycker snarast att man måste fundera över om det finns andra insatser som skulle ge ett bättre resultat. Vi politiker tvingas ju alltid att väga olika insatser emot varandra.
Skapar man för stora system eller för krångliga system riskerar de att kosta mycket och kräva mycket energi och kraft, och då kanske man inte hinner eller orkar med annat som skulle vara nog så verkningsfullt. Det är den svåra avvägningen vi har att göra. Jag tycker att det ska sägas i den här diskussionen att det finns ett stöd för den här typen av åtgärder hos flertalet medlemsstater. I en del fall är det också på goda grunder beroende på hur man utformar ett system.
Ett av skälen är att det retar upp Europa att andra kontinenter ställer så många krav på våra medborgare, och vi har ingenting att sätta emot. Det gör att vi får det svårare i förhandlingarna. Det kan också finnas skäl att säga att vi har det här systemet, vi gör på det här sättet, och det är den motprestation vi har.
En aspekt som man också ska ha med är om man kan ha ömsesidig nytta av det eller kan man använda saker till något annat. Det förslag som har kommit på begäran av regeringscheferna är alldeles nytt. Det fordrar en ingående analys och beredning och en diskussion om vad som är bra och mindre bra. Det finns också anledning för oss att lyssna på andra medlemsstater och höra hur de ser på sakerna.
Det är inte alltid vi är så långt ifrån varandra även om en del väldigt snabbt säger att de vill se ett förslag förverkligat.
Beatrice Ask (M):
Bosse Ringholm har frågat mig om jag kan redovisa skälen till förseningen av den utlovade lagstiftning som skulle förstärka fotbollsklubbarnas och arrangörernas möjligheter att stävja läktarvåldet. Han har också frågat mig om jag avser att vidta någon form av åtgärder för att skynda på den utlovade lagstiftningen. Lagen om tillträdesförbud kom den 1 juli 2005.
Alliansregeringen initierade omedelbart efter makttillträdet hösten 2006 en process för att förbättra den lagstiftning som den tidigare regeringen skapat. Eftersom ordningsstörningar vid idrottsarrangemang är ett problem som man effektivast angriper gemensamt med alla berörda aktörer fördes en dialog med företrädare för bland annat idrottsrörelsen och polisen.
Samtalen syftade till att identifiera de särskilda frågor där lagstiftning kan behövas. Så snart samtalen var avslutade utarbetades ett uppdrag till en utredare, vilket beslutades i början av hösten 2007. Jag har svårt att se hur arbetet hade kunnat bedrivas på ett mer skyndsamt sätt än så. Skyndsamheten i beredningen ska gälla även fortsättningsvis. Utredaren ska redovisa sina förslag redan den 31 mars nästa år.
Jag har gett direktiv om att projektet har högsta prioritet. Sedvanligt remissförfarande måste dock iakttas, och det är viktigt att de förslag som lämnas är så väl genomarbetade att de verkligen innebär en effektivare lagstiftning. Min avsikt är att kunna presentera ett förslag som kan träda i kraft våren eller sommaren 2009.
Beatrice Ask (M):
Egon Frid har frågat mig vad jag avser att göra dels för att människor med betalningsanmärkningar ska kunna teckna försäkringar på lika villkor som alla andra, dels för att sätta stopp för försäkringsbolagens orimliga höjning av försäkringspremier för godtyckligt utvalda grupper av människor. Det finns i princip inte någon statlig kontroll av försäkringsbolagens premier. Dessa bolags verksamhet ska dock bedrivas enligt god försäkringsstandard.
Detta innebär bland annat att premien ska återspegla den risk som försäkringen innebär för bolaget. Enligt uppgifter i medierna förekommer det att försäkringsbolag hämtar in uppgifter om betalningsanmärkningar för att använda i en riskbedömning som sedan kan påverka premien för försäkringen. Enligt kreditupplysningslagen får en kreditupplysning bara lämnas ut till den som på grund av förestående eller ingånget kreditavtal eller liknande har behov av den.
Datainspektionen utövar tillsyn över lagen. I vilken mån ett försäkringsbolag har rätt att få uppgifter om betalningsförsummelser är enligt lagen alltså först och främst en fråga för Datainspektionen. Som Egon Frid känner till lämnas emellertid kreditupplysningar i dag också över Internet med stöd av yttrandefrihetsgrundlagen. I de fallen är bland annat den nämnda bestämmelsen i kreditupplysningslagen inte tillämplig, och Datainspektionen har alltså inte möjlighet att vidta några åtgärder.
I Justitiedepartementet pågår ett arbete med att göra kreditupplysningslagen tillämplig även på uppgifter som lämnas med stöd av yttrandefrihetsgrundlagen. Avsikten är att ett lagförslag ska presenteras i början av nästa år.