Leif Jakobsson (S):
Jag vill börja med att yrka bifall till förslaget i betänkandet. Regeringen har högre ambitioner för Sverige än att vi ska vara ett mediokert medelmåttaland.
Är det någonting jag har tänkt på under de åtta år som har gått är det att inställningen hos de flesta av oss väl var att vi vid jämförelser med andra länder, inte minst EU-länder, skulle ligga ungefär i topp. De senaste åren har vi dock fått höra: Ja, det är i alla fall inte lika illa som i Grekland och Spanien. Vi är inte nöjda med det.
Sverige kan bättre, och ska Sverige kunna bättre måste vi satsa. Vi har höga ambitioner. Våra barn ska få en bättre skola, och våra ungdomar ska få chans till en rejäl utbildning och chansen att komma in på arbetsmarknaden. Våra äldre är värda en bättre omsorg än den de får i dag.
Inte minst sjukvården behöver mer resurser för att kunna leva upp till de behov som finns. Vi måste också investera mer i bostäder och infrastruktur. Vi måste både bygga nytt och se till att det som finns fungerar, så att tågen går i tid. Vi ska utveckla de nya jobben i samarbete med näringslivet - stödja innovationer och hjälpa fler företag att komma ut på exportmarknaden.
Vi måste även förbättra situationen för de medborgare som är sjuka, arbetslösa och pensionärer. Det kräver både anständigheten och sammanhållningen i vårt land. Därför måste rejäla satsningar göras, och det var det vi gick till val på. Det var det vi pratade om i valrörelsen, och det är det mandat vi tydligt känner att vi har.
Man vill ha en ny inriktning på politiken. Högre ambitioner kräver dock mer resurser, och det har vi också varit tydliga med.
Vi har en lång rad intäktsförstärkningar, för vi tänker inte fortsätta den politik som har förts i ganska många år där man antingen har sänkt statens inkomster eller lagt på utgifter utan att finansiera dem.
Vi är vid vägs ände både när det gäller skattesänkningar och nya former av skatteavdrag, och vi vet allihop att Sverige är på en farlig väg om vi inte sätter till bromsen nu och ser till att de reformer som behöver göras också finansieras. Det är därför vi gör intäktsförstärkningar på i huvudsak tre principiella områden.
Det första vi gör är att ta bort de ineffektiva och dyra insatserna, som till exempel den generella nedsättningen av arbetsgivaravgiften för ungdomar. Vi vet att man med de pengarna kan göra fyra gånger mer - att fyra gånger fler kan få del av dem.
Vi anser att det är fel att tänka i banorna att man ska subventionera alla de ungdomar som ändå får jobb och vill i stället använda pengarna till att se till att de som inte får jobb får chansen. De ska få en bättre utbildning och chansen att komma in på arbetsmarknaden. Dyra och ineffektiva insatser tas alltså bort.
Det andra vi gör handlar om att effekterna av budgetarna under åtta år i rad har inneburit att de som tjänat mest och haft mest har gynnats mest, medan de som haft minst pengar har fått minst. Åtta år av en sådan politik har inneburit att klyftorna har vuxit.
Människor känner att det där kittet i samhället håller på att lösas upp när den enes skattesänkning har varit beroende av att den andre har fått en sämre arbetslöshetsersättning, till exempel. Vi vänder på kuttingen.
Jag ber er studera det diagram som finns i budgetpropositionen och som visar att den tiondel som tjänar minst tjänar mest på den här budgeten, medan den tiondel som tjänar mest får betala mest. Det kallas fördelningspolitik, och det är vi socialdemokrater oerhört glada att vi kan bedriva.
Som en följd av det kan man också gärna studera det diagram som visar att det den här gången, till skillnad från under de gångna åtta åren, är kvinnor som vinner på budgeten medan män får betala.
Eftersom människor som har goda inkomster, till exempel vi som sitter i den här kammaren, faktiskt inte behöver jobbskatteavdrag - vi har motivation nog att jobba - trappas jobbskatteavdraget av. Avdragsrätten för pensionssparande och en lång rad andra insatser tas bort.
Den tredje finansieringen handlar om höjda punktskatter, till exempel på alkohol, avfall, naturgrus, bekämpningsmedel och annat. Ofta innebär det bara att skriva upp skattesatserna i förhållande till utvecklingen. Det här är en sund ekonomisk princip - att finansiera reformerna.
I åtta år har reformerna i huvudsak finansierats med nya och större lån, och bokslutet Borg slutar med ett strukturellt underskott på 1-1 1⁄2 procent i stället för plus 1 1⁄2 procent. Vi ser siffror från Konjunkturrådet och andra på att det egentligen fattas någonstans mellan 70 och 80 miljarder för den verksamhet vi redan har i dag. Det här går inte.
Den socialdemokratiska och miljöpartistiska samarbetsregeringen för alltså en ansvarspolitik med satsningar på framtiden, jobben och välfärden som finansieras. Finansieringen handlar om att spara in på dyra och ineffektiva subventioner, att ha inkomstskatter där de som har mest bidrar lite mer och att de med låga pensioner får en skattesänkning.
Det är en fördelningspolitik vi är stolta över och vet att vi har stöd för hos stora delar av befolkningen. Detta var det vi normalt skulle diskutera i dag, men allihop sitter vi ju och tänker på att det inte är bara det den här dagen handlar om.
Vi närmar oss slutet på denna långa dag, och jag skulle vilja säga att det är en ganska svart dag.
Det beslut SD valde att proklamera i går - att stödja den ena budgeten, inte därför att man tyckte att den var bättre än den andra utan för att man i varje läge tänker fälla en budget som inte följer Sverigedemokraternas riktlinjer - sätter den här kammaren på helt nya prov.
Jag tror kanske inte att det har sjunkit in för alla, alltså att man har tänkt igenom riktigt ordentligt vad det här innebär. Man kan ju till och med tänka: Jaja, men då går ju vår budget igenom. Det här är dock något mycket större, och jag ser mycket allvarligt på det. SD är ett parti som jobbar med populära frågor och enkla lösningar, men inte för partiet självt.
Det vi fick reda på i går var nämligen att frågor som till exempel att pensionärsskatten borde sänkas, eller att de i fas 3 borde få ett bättre liv, bara är verktyg för att hamna i en situation där man kan skapa kaos i parlamentet. Jag kanske är alarmistisk, men jag ber alla att se upp.
Ni behöver inte läsa om 1930-talet; ni kan titta på hur det ser ut i en del östeuropeiska länder där partier vars huvudfråga handlar om att undergräva förtroendet för parlamentarismen och demokratin tillåts härja. Vi kommer snart att gå till votering.
Vi har alla fått säga vad vi tycker, och vi har fört fram våra argument för att våra budgetalternativ är bäst. Jag skulle dock ändå vilja uppmana alla att faktiskt fundera på det större perspektivet.
Vi är nu i en situation där det finns ett parti som säger att det kommer att fälla alla budgetar, oavsett vem som lägger fram dem, om de inte följer deras riktlinjer. Fine - de borgerliga partierna gick till val på att de skulle lägga fram en budget och rösta på den, och jag respekterar det.
Men därefter, vad händer därefter? Det har gjorts olika inviter, och vi har diskuterat på olika sätt. Jag skulle vilja ta upp ett annat perspektiv. Vi är inte de enda politikerna i det här landet, vi som sitter i Sveriges riksdag. Det finns mängder med folkvalda i våra kommuner och landsting, och många av dem har minst lika besvärliga majoritetsförhållanden och parlamentariska situationer som vi.
Varje dag läser jag i tidningen om hur man kreativt letar upp varandra och frågar om man inte kan hitta en lösning. Snart tror jag att vi är i läget att de 290 kommunerna och de 20-nånting landstingen och regionerna kommer att ha löst sina budgetfrågor genom att ha samtalat över blockgränserna och ibland bildat väldigt oheliga allianser. Man har hittat lösningar.
Inte ska väl vi i Sveriges riksdag vara de som inte klarar av att göra det på ett riktigt och rimligt sätt.