KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
Jag hörde ett uttalande som var lite tankeväckande: Om man såg till att barngrupperna var mindre i förskolan skulle det vara den viktigaste insats man kunde göra inför framtiden för att förebygga droganvändning och - självklart kopplat till denna - kriminalitet.
Det är en tankeställare att sådana verksamheter kan vara väldigt viktiga för barn som redan är sårbara från början och som kanske har problem hemma eller olika typer av diagnoser. Redan i förskolan börjar det, och detta är en möjlighet för samhället att förebygga framtida brott. Det är inte billigt att ta hand om ungdomsbrottslingar. Det är något av det dyraste man kan ägna sig åt.
Många av de ungdomar som hamnat snett med droger, kriminalitet och gäng kostar i genomsnitt en miljon per år. Man bryter inte brottsspiralen för det, utan många av dessa ungdomar går i olika former av det som man kallar för behandlingar, trots att de ofta inte är av den högsta kvaliteten. Det kostar mycket, och många av ungdomarna slutar ändå i fängelse när de blir lite äldre.
Om man ser rent ekonomiskt på det hela är det bra om man kan förebygga denna onda spiral så tidigt som möjligt. Man säger att det inte går att göra någonting innan ungdomarna har uppnått straffrättslig ålder. Men socialtjänsten har långtgående möjligheter att agera. Det gäller att de får resurser nog, och det gäller att man ställer krav på hanteringen av barnen. Den ska ske på ett sätt så att de kommer bort från drogerna och kriminaliteten.
Redan där skulle man kunna förebygga att de senare hamnar i fängelse. Det finns gäng, i till exempel Rosengård. Jag tror att det bor 8 000 barn där, och 50 av dessa barn är inblandade i grov kriminalitet. Om man kan punktmarkera ett sådant gäng minskar man rekryteringsgrunden för nya gängmedlemmar.
Hillevi Larsson (S):
Vi är på väg ut ur krisen, säger utbildningsministern. Det är en prognos, och jag undrar lite vad den egentligen bygger på. Arbetslösheten är ju skyhög, och det finns inget som tyder på att den kommer att minska under den närmaste tiden. Det intressanta är också att söktrycket har ökat under senare år, inte minst under just det senaste året, alltså i närtid.
Det finns massor med arbetslösa ungdomar, och vi kan också se att det är många ungdomar som försöker skapa sig en framtid genom att söka till högskolan, men detta stoppar regeringen nu. Det finns inget som tyder på att de ungdomar som nu har stoppats inte skulle få jobb efter avslutad utbildning. Tvärtom. Vi kan se ett stort behov av arbetskraft, inte minst inom bristyrken.
Jag påminner om att var femte rekrytering i Sverige i dag misslyckas. Var femte gång som arbetsgivare söker arbetskraft hittar man inte kompetent personal. Den siffran, om inte annat, borde väl föranleda regeringen att satsa just på de bristyrkesutbildningar som efterfrågas på arbetsmarknaden.
Även om det nu skulle vara som ministern säger, att krisen håller på att vända och att vi är på väg in i en högkonjunktur, kommer det att bli ännu större behov av arbetskraft. Då kommer rekryteringsgapet att vidgas ytterligare. Vi kan se tillbaka i tiden på hur det var när vi satsade på Kunskapslyftet. Det handlade ju om att höja upp kompetens till motsvarande gymnasiekompetens.
När människor utbildade sig under lågkonjunktur och sedan hade utbildning när det blev högkonjunktur var det många som fick jobb. Det är precis likadant i det här fallet. Om konjunkturen vänder är det ännu viktigare att vi förbereder oss och ser till att ha utbildad arbetskraft som kan ta de nya jobb som kommer.
Det är satsningar på utbildning som är framtiden för Sverige - inte de låglönesatsningar som regeringen prioriterar framför nödvändiga satsningar på att bygga ut högskolor och universitet.
Hillevi Larsson (S):
Den här rosa broschyren, Länge leve brösten!, fick jag i brevlådan för ett antal veckor sedan under bröstcancermånaden, då det uppmärksammas att väldigt många kvinnor tyvärr får bröstcancer. Men det är inte vilken reklambroschyr som helst.
Det visade sig vara en försäkring, men inte för bröstcancervård utan mot inkomstbortfall i samband med att man mår dåligt under bröstcancervård, inte minst av cellgifter och den typen av behandlingar. Det skulle inte ha varit möjligt för bara ett par år sedan att få en sådan här reklambroschyr i brevlådan.
Det är så självklart att man vid cancer ska få inte bara vård utan även ersättning för inkomstbortfall. Det ska finnas en sjukförsäkring som leder till att man kan fortsätta att betala hyran och alla andra utgifter även om man är sjuk. Detta visar att våra trygghetssystem håller på att urholkas.
Försäkringsbolagen utnyttjar den i många fall berättigade oron för att försöka sälja på människor sådana här försäkringar. Vi kan också se att det har ökat under senare år.
Ända sedan 2006 har det skett en rekordartad ökning för privata försäkringar gällande inkomstbortfall, arbetslöshet och sjukdom, men även rena sjukvårdsförsäkringar. Även där finns en oro: för att man inte ska få rätt sjukvård i tid om man blir sjuk. Då kan man teckna en sådan här sjukvårdsförsäkring.
Risken är att det blir en ond cirkel, så att trygghetssystemen urholkas ännu mer.
Ju färre som känner trygghet med de offentliga systemen, ju fler som känner att de måste teckna privata tilläggsförsäkringar för att få vård eller för att få inkomst om man till exempel skulle bli sjuk, desto mindre blir viljan att avstå en del av sin lön, som man gör i dag, för att betala våra gemensamma trygghetssystem.
Då är risken att vi får ännu sämre utveckling när det gäller till exempel sjukförsäkring än vad vi redan har i dag. Därför är detta en allvarlig utveckling. Vi kan också se att de privata försäkringarna inte ger samma skydd som offentliga försäkringar.
Till exempel får man ingen bröstcancerförsäkring om man redan har fått bröstcancer eller har fått diagnosen tidigare, även om det inte har kommit tillbaka. Då är det kört. Jag pratade också med en kvinna som berättade att en nära anhörig dött före 60 års ålder i bröstcancer.
Därför kan inte hon själv få bröstcancerförsäkring; försäkringsbolaget beräknar att det kan finnas en ärftlighet och en risk. Detta händer inte i offentliga system. I offentliga system bidrar alla efter förmåga. Sedan ska man få efter behov. Men det blir precis tvärtom med privata försäkringar.
Det är de som har de ekonomiska möjligheterna att köpa dem som får dem, inte de som har dålig ekonomi, och det blir de friskaste som får dem; är man redan sjuk eller har anhöriga som är sjuka får man ingen försäkring. Likadant är det allmänt med försäkringar. Medfödda sjukdomar ger ingen rätt till försäkringsersättning.
Hillevi Larsson (S):
Min fråga handlar inte om en enda detalj i vårt gemensamma försäkringssystem. Min fråga handlar om den utveckling vi har sett ända sedan regeringen började ändra reglerna. Alltmer styrs över till privata försäkringar, och samtidigt urholkas det gemensamma. Ju mer man urholkar det gemensamma, desto starkare går strömmen till de privata tilläggsförsäkringarna.
Det finns många problem med detta som jag har varit inne på. Ett av problemen är att jobbskatteavdraget skulle leda till att människor fick mer pengar att röra sig med. Människor som har jobb känner: Okej, jag fick jobbskatteavdraget, och jag är glad över det. Men samtidigt försämrar regeringen skyddet vid sjukdom och arbetslöshet. Vad ska jag då göra?
Jo, jag tecknar en privat försäkring som en extra grundtrygghet. Då blir jobbskatteavdraget helt förfelat. Det leder till att pengar som tidigare gick in i de gemensamma systemen i stället går in i privata system vid sidan om. Det blir dessutom dyrt för den enskilde och också orättvist. Det blir bara de som kan betala som får det.
Det är de som är friskast som får dessa försäkringar och som framför allt får det utbetalt om de väl blir sjuka. Vi får mer ett amerikanskt samhälle. Där kan man se att de som inte har privata försäkringar är chanslösa. Till och med för dem som har försäkringar förekommer det att försäkringsbolagen hittar kryphål så att så att de slipper betala ut. Jag undrar: Vill vi verkligen gå åt det hållet? Det krävs inte bara en åtgärd.
Det krävs att man höjer tak, tar bort differentierade avgifter och framför allt att människor får ersättning när de är sjuka så att de inte med cancer kastas ut ur systemet, vilket faktiskt förekommer i dag.
Hillevi Larsson (S):
Det var väldigt intressant att läsa den rapport som togs fram för ett par år sedan av Fastighetsägarna, Sabo och Hyresgästföreningen. De hade kommit fram till att den som bor i en hyresrätt betalar i genomsnitt 2 000 kronor mer per månad jämfört med en som bor i villa, radhus eller bostadsrätt.
Det var den jämförelse som gjordes. Jag tror att vi vill ha ett bostadsbestånd där man fritt kan välja om man vill bo i hyresrätt, bostadsrätt, villa, radhus, kooperativ hyresrätt eller någon annan boendeform.
Den här snedfördelningen skattemässigt gör att hyresrätten blir missgynnad och att hyresgäster blir missgynnade jämfört med dem som äger sin bostad. Drivkraften att bygga hyresrätter blir lägre på grund av den skattemässiga diskrimineringen.
Det kan vara kostnader som uppkommer i byggprocessen som man inte får ersättning för eller upplever att man inte får det på samma sätt som när det gäller egnahem. Den skattemässiga diskrimineringen påverkar såklart möjligheten att ta ut hyra. Därför menar till exempel Hyresgästföreningen att det skulle vara ett mycket bra förslag att ta bort den skattemässiga diskrimineringen av hyresrätten.
Det vore ett väldigt bra förslag även för att öka byggandet av hyresrätter. Ett konkret förslag som läggs fram i denna rapport av Fastighetsägarna, Sabo och Hyresgästföreningen är slopad fastighetsskatt på hyresrätten - kanske ett djärvt förslag som naturligtvis måste vägas samman med den övriga fastighetsskatten.
Man kan säga att förändringarna i fastighetsskatten, som nu kallas avgifter, har inneburit att de som äger gynnas, medan de som inte äger missgynnas. Någon form av balans bör man uppnå på det här området. Hur man sedan väljer att göra det är en annan fråga. Men det är helt uppenbart att balansen måste återställas. Det andra förslaget är skattefria underhållsfonder.
Det skulle ge möjlighet att spara för framtiden och underhålla hyresrättsbeståndet. Ett problem som vi har är att det finns väldigt många gamla lägenheter som behöver renoveras, men man har inte gjort det under åren. Nu är läget katastrofalt på många håll, inte minst inom miljonprogrammen. Det här skulle öka drivkraften att ha underhållsfonder och spara för framtiden.
I dag betalar man drygt 26 procent i skatt om man har en underhållsfond, men för dem som har egnahem kostar det ingenting att spara för framtiden, i skatteform i alla fall.
Det är ett intressant förslag som skulle minska den skattemässiga diskrimineringen av hyresrätten, skapa en drivkraft att ha underhållsfonder och göra att vi inte fick så nedgångna fastigheter som vi har i dag på många håll. Det tredje förslaget är att sätta en mycket låg moms för hyresrätter, så låg som 6 procent.
Det här är bara några förslag, men det finns mycket annat man kan tänka sig. Man skulle kunna titta på den avdragsrätt som i dag finns för till exempel villaägare som kan dra av 30 procent av ränteutgifterna. Kanske kunde man göra något liknande med ränteutgifter kopplade till hyresrätt.
Hillevi Larsson (S):
Jag tycker att det är bra att regeringen har tillsatt den här utredningen i frågan, och jag hoppas verkligen att vi får ett bra förslag i oktober 2013. Framför allt hoppas jag att vi kan fatta beslut före valet så att det händer något i den här frågan. För varje dag som går är det mycket tråkigt för de hyresgäster som blir diskriminerade skattemässigt.
Hyresrätten som sådan behöver verkligen stärkas. Vi kan se i dag att det just är hyresrätter som det på många håll råder brist på, inte minst i storstäderna. Allt vi kan göra för att underlätta byggandet av hyresrätter är positivt.
Det är också bra att bostadsministern rent ut har sagt att hyresrätten är skattediskriminerad. Det sade han i en debatt med Barbro Engman, ordförande för Hyresgästföreningen. Det är bra att man nu börjar tala klarspråk i frågan. Det gäller dock att det blir bra förslag. Det återstår att se.
Vi får väl se vad översynen utmynnar i. Det räcker inte att göra små saker på ytan, utan det är rejäla förändringar som krävs i och med att den här skattediskrimineringen har funnits redan tidigare. När man har infört reformer som framför allt har gynnat egnahemsägare har klyftan mellan hyresgästerna och dem som äger sin bostad förstärkts. Jag var inne på fastighetsavgiften tidigare.
Där har det varit en sådan förändring som har gynnat dem som äger, framför allt dem som äger mycket och högt taxerade villor. Men även ROT-avdraget har en konstruktion som gör att hyresgästerna och hyresrätten över huvud taget inte omfattas. Det är en rad reformer.
Ägarlägenheter är också en reform som inte kan sägas gynna hyresgästerna, utan den gynnar det egna ägandet. Man kan se att hyresrätten som sådan har varit klämd. Det har blivit lättare att ombilda från hyresrätt till bostadsrätt. Det är så klart gynnsamt för dem som äger en bostadsrätt och som har kunnat göra klipp, framför allt i innerstäderna i storstäderna.
Men det har också lett till att beståndet av hyresrätter minskar, speciellt på attraktiva platser, eftersom man ombildar. Man säljer ut allmännyttan på en hel del håll. Man har även tagit bort stödet för byggande av hyresrätter. Det är inte längre lika gynnsamt för bostadsbolagen.
Det är många bostadsbolag i dag som resonerar som så att det är en säkrare investering att bygga bostadsrätter, villor och radhus, för då får man tillbaka det man har lagt ned i byggkostnader direkt när man säljer. När det gäller hyresrätten ska man själv förvalta hyresbostäderna. Då kan det vara en återbetalningstid på 30-40 år.
Hoppet är då att sälja till en hyresvärd, men där har reglerna varit sådana att de även slår mot hyresvärdar jämfört med egnahemsägare. Att stärka hyresrätten som sådan och att framför allt stärka hyresgästernas ställning är det viktiga. En förhoppning, förutom att få i gång byggandet av hyresrätter, är att man skulle kunna få ned hyresnivåerna.
En del av hyran man betalar gäller ju den här skattediskrimineringen, som man ersätter hyresvärden för.
Hillevi Larsson (S):
Jag tycker att det är bra att man rent ut säger att man ska se över fastighetsavgiften för hyresrätten och även överväga ROT-avdraget. Jag tycker även att man borde se på de övriga förslagen, som har lagts fram av Sabo, Fastighetsägarna och Hyresgästföreningen. Jag tycker att där finns en del intressanta förslag. Frågan om ränteavdragen bör man också titta på.
Det är alltså 30 procents ränteavdrag som villaägare har medan man inte har någonting alls inom hyresrätten. Om man slår ut det på många år är det en enorm fördel för den som bor i ett eget hem jämfört med den som bor i hyresrätt. Jag tycker att man på något sätt borde titta på den frågan också. Men det som ändå föreslås är positivt. Jag hoppas att man kommer en bra bit på vägen.
Det räcker inte, tycker jag, att man minskar skattediskrimineringen lite grann, med tanke på hur stor den är. Det är i genomsnitt 2 000 kronor per månad. Det blir 24 000 per år. Och då ska man veta att många av dem som bor i hyresrätter har lägre inkomster än dem som bor i egnahem. Det finns undantag, såklart.
Men många har lägre inkomster och osäkrare inkomster som kan innebära att de inte får lån för att köpa en bostad, utan de är hänvisade till att bo i hyresrätt. Att då diskriminera just denna grupp så hårt blir uppochnedvända världen med tanke på att de har sämre och osäkrare inkomster. Att de då ska betala mer i skatt blir väldigt konstigt. Och att man missgynnar hyresrätten slår hårt mot tillväxten och jobben.
Det är nämligen avgörande för rörligheten på arbetsmarknaden att det finns ett bra bestånd av hyresrätter. Det senaste förslaget om privatuthyrning, att man ska kunna höja hyrorna vid andrahandsuthyrning, riskerar att höja hyrorna ytterligare.
Hillevi Larsson (S):
Ett exempel som inträffade ganska nyligen var mordet på Maria i Landskrona. Hon sov med en kniv under kudden - så rädd var hon för sin familj. Socialtjänsten i Landskrona såg till att hon fick en egen lägenhet att bo i. Utöver det hade hon kontakt med frivilligorganisationen Tänk om i Malmö som hjälpte och stöttade henne. De hade dock inga resurser för att kunna ordna boende åt henne.
I hennes fall behövdes ett skyddat boende, helst utanför Landskrona. Hon var inte säker på den adress hon hade, som ju var känd. Det var inget skyddat boende. Detta visar att vi inte bara behöver fler bostäder till hotade kvinnor, utan vi behöver också fler skyddade bostäder så att de antingen i den egna kommunen eller i en annan kommun kan bo på en skyddad adress. Men då blir det genast en dragkamp mellan kommunerna.
Det är inte säkert att hemkommunen vill betala, och det är inte heller säkert att den kommun man är tänkt att bo i vill betala. Detta måste lösas på något sätt genom myndighetssamverkan. De kvinnor och barn som är hotade måste helt enkelt få rätt till skyddat boende, inte endast rätt till bostad.
I den bästa av världar får den som är chockskadad vara sjukskriven, men tyvärr ser verkligheten inte ut så. Vi har många kvinnor som är totalt traumatiserade av misshandel. Det kan vara misshandel som pågått en kort tid, men det kan också vara misshandel som pågått under flera decennier, vilket är oerhört svårt att komma över. Vi ska inte glömma att även barnen ofta är traumatiserade.
De har bevittnat våldet och mår mycket dåligt. Vi har alltså det ekonomiska dilemmat för kvinnorna, och där kan regeringen bistå med en bättre bostadspolitik, stöd till byggandet av billiga hyresrätter och bättre stöd till sjukskrivna kvinnor så att de har råd att efterfråga en bostad.
Hillevi Larsson (S):
Tyvärr kommer ofta argumentet att vi måste ha människor som är skickliga och kompetenta upp. Det är det som är det viktiga och inte vilket kön de har. Och det råkar alltid vara så, i de flesta sammanhang i alla fall, att då blir det färre kvinnor. Jag tycker att detta är en förolämpning mot hela det kvinnliga könet. Skulle det bero på att de har sämre kompetens? Jag vänder mig mycket starkt emot det.
Däremot kan man ifrågasätta kompetensen hos en del valberedningar som om och om igen föreslår sådana här snedfördelade styrelser, som inte tar till vara den kompetens som finns och som inte orkar söka efter kompetenta kvinnor. Erfarenheten från Norge visar att sedan de införde kvotering i bolagsstyrelser har man äntligen börjat se sig om efter kompetenta kvinnor, och de har varit lätta att hitta.
Precis som jag tidigare sade har utbildningsnivån höjts, och man har också fått in många unga kvinnor. Det finns inga negativa erfarenheter i form av att de här företagen går under ekonomiskt - tvärtom. Norge är ett av de rikaste länderna i världen. De har sin olja, men näringslivet fungerar också mycket bra. Det här har inte varit något hinder, och det finns omfattande forskning som visar att mångfald ökar lönsamheten.
På senare år har Norge till och med legat före Sverige i mätningar när det gäller jämställdhet. De ligger i toppen tillsammans med bland annat Island. Man kan inte säga att de har halkat efter på grund av den här lagstiftningen. Det löser naturligtvis inte alla problem, men det är ett av många sätt att se till att jämställdheten kommer på dagordningen.
Ska vi vänta på att de här mansgrisarna, som det talades om, utser kvinnor kan vi få vänta i 50 eller 100 år till. Det går ju i snigelfart. Det var därför man gjorde slag i saken i Norge, och det är därför vi borde göra det här. Vi borde också stödja Redings förslag på EU-nivå.
Hillevi Larsson (S):
Det är enkelt att göra sådana undersökningar. Om man inte tror att barnomsorg finns, eller vet att det inte finns utbyggd barnomsorg på obekväm arbetstid, anger man inte heller det behovet. Om kommunen däremot signalerar att kommunen är beredd att bygga ut verksamheten kommer föräldrarna att uppge de behov de faktiskt har. Det talas om gruppen föräldrar som om de inte finns. Men vi vet alla att de finns. Vi har träffat dem och vi har pratat om dem.
Det finns ett stort behov. Se på hur många som jobbar inom LO-området. En tredjedel av kvinnorna kan inte jobba heltid på grund av att det inte finns utbyggd barnomsorg på obekväm arbetstid. Vilken sida står man på? Står man på kommunernas sida för att förhindra en utbyggnad eller står man på föräldrarnas sida - för jämställdheten?
Det är kvinnorna som drabbas hårdast av att barnomsorgen inte finns i dag. Vidare är det fråga om att barnen har rätt till barnomsorg med pedagogiskt innehåll och trygghet. Det är inte så konstigt att kommunerna, oavsett politisk färg, inte fullt ut inför barnomsorg på obekväm arbetstid. Kommunerna är hårt ekonomiskt trängda. De har stora behov. Regeringens politik har inte bidragit på ett positivt sätt. Många kommuner har tvingats höja skatten. Det gäller även borgerligt styrda kommuner.
Det beror bland annat på regeringens politik. Regeringen vältrar över kostnader för a-kassan och sjukförsäkringen på kommunerna. Vi socialdemokrater vill förstärka a-kassan och sjukförsäkringen och förhindra att människor vältras över därifrån till försörjningsstöd i kommunerna. Det stärker kommunkassan. Grundfrågan är ändå: Ska vi ha lagstadgad rätt till barnomsorg på obekväm arbetstid? Ja, jag tycker det.
Sedan får naturligtvis kommunerna komma med sina önskemål om pengar, och jag är beredd att skjuta till mer resurser - 100 miljoner i första skedet, och det kan behövas mer. Det är samhällsekonomiskt lönsamt både för staten och för kommunerna sammantaget att fler arbetar heltid och att barnen får bra omsorg under tiden.