Lars Beckman (M):
Låt oss repetera igen. Mellan 2016 och 2019 hade vi ingen pandemi. Enligt riksdagens utredningstjänst är det alltså 6 procent som går till osubventionerad anställning efter 90 dagar. Kostnaden för att skapa dessa jobb är alltså 7 miljoner kronor per jobb. Det är inga småpengar, fru talman, utan vi pratar om 10 miljarder som regeringen tänker använda till extratjänster.
Och man tillför en halv miljard till, precis som statsrådet sa. Om man har en så misslyckad reform eller aktivitet vore det rimligt att utvärdera den. Det vore rimligt att överväga den om man inte får det resultat man vill ha - om det inte är så att syftet är att flytta kostnaderna för försörjningsstöd till staten, men då kan man fortfarande ifrågasätta om det är en lämplig åtgärd.
Det allvarligaste är inte kostnaden för skattebetalarna, utan det är att individen blir inlåst i ett system och slutar söka jobb. Jag har mött personer som har extratjänster, och jag är helt säker på de gör en värdefull insats och tycker att de gör det. Det är en väldigt sjyst ersättning att få 20 000 i månaden, men problemet, till exempel i Sandvikens fall, är att man inte har budgeterat för 450 personer till.
Om det vore så att Sandvikens kommun hade behov av 450 anställda till kräver jag att Sandvikens kommun ska budgetera för det och anställa personerna på riktiga jobb, osubventionerade anställningar. Nästa problem i detta är att det blir en spridningseffekt. Vi ser i Malmö att man säger upp privata entreprenörer och att man tänker sätta personer som har extratjänster att utföra det jobbet i stället. Vi kan se samma sak i Ockelbo, där det hände nyligen.
Man säger upp den privata entreprenören som står för markskötsel och parkskötsel i Ockelbo och tänker sannolikt ersätta det med extratjänster. Det blir direkta undanträngningseffekter av friska, välmående företag som ersätts av denna åtgärd, som tyvärr har väldigt liten effekt. Man borde kanske tänka nytt och annorlunda.
Jag vill repetera och säga att jag alltså inte är emot subventionerade anställningar. Jag tycker att det är en utmärkt åtgärd för att folk ska få visa vad de kan, men då kanske man skulle ställa om hela systemet och rikta sig till de små och medelstora företag som faktiskt kan anställa och budgetera. Jag skulle vilja ställa en fråga till arbetsmarknadsministern.
Givet att vi, precis som ministern sa, har en pandemi och riskerar massarbetslöshet är det viktigt att man om man använder 10 1⁄2 miljard har åtgärder som verkligen ger effekt och som gör att Lars Beckman, om han har en arbetsmarknadspolitisk åtgärd, har en chans att få ett jobb på den arbetsplats där han är. Jag tror inte att vare sig jag eller statsrådet tror att Sandviken kan budgetera för att 450 personer ska få en fast anställning i Sandvikens kommun.
Då har individen slösat bort tiden på en extratjänst i stället för att ha möjlighet att få ett jobb som är en osubventionerad anställning. Min fråga kvarstår: Givet det väldigt låga utfallet av personer som går till osubventionerade anställningar, vilken samhällsekonomisk analys har ministern gjort? Eller är ministern nöjd med ett utfall på 6 procent?
Det blir konsekvensen av att man inte gör något: Man är nöjd med att använda 10 miljarder för få 6 procent som går till osubventionerade anställningar och där varje osubventionerad anställning kostar 7 miljoner. Är det en rimlig användning av pengarna?