Anneli Särnblad (S):
Jag vill tacka ministern för svaret. Jag är glad att jag ställde den här frågan till ministern i en interpellation, så att jag kan få berätta om vissa händelser i vårt land som han kan ha i åtanke i sitt fortsätta arbete. Jag vill också glädjas åt ministerns svar, där han poängterar vikten av att funktionshindrade ska ha en plats på arbetsmarknaden. Där är vi helt överens.
Men jag får inte denna vilja att gå ihop med det som nu händer på arbetsmarknaden när det gäller framtiden och de tankar som den moderatledda regeringen har. Höjningen av lönebidraget var ett bra förslag. Det hade legat stilla för länge. Höjningen var ett mycket efterlängtat och positivt beslut för de arbetshandikappade, som genom lönebidragen får en chans till rehabilitering och, framför allt, en ingång i arbetslivet.
De signaler som jag nu får från olika regioner är att de nya anställningarna inte längre är aktuella, vilket känns lite oroväckande. Det har inte blivit någon höjning eller fler anställningar. Jag vet att ministern inte kan gå in på enskilda fall, men jag vill ändå berätta om ett som ministern kan ha med sig i sitt fortsatta arbete för att förbättra för de arbetshandikappade. Detta handlar om hur det kan fungera här i Sverige och om den oro som det har pratats om hela kvällen här.
En kvinna beskriver för mig sin plats i samhället i dag som slängd på soptippen, helt värdelös och ingen bryr sig. I alla år har hon kämpat, haft jobb och varit egen företagare. Sedan hände det som - som hon beskriver det själv - inte får hända en flerbarnsmor. Hon fick förslitningsskador. I alla år hade hon kämpat. Efter en lång process började hon arbetsträna. Hon blev även lovad att hon nu skulle få lönebidrag.
I november fick hon besked om att hon skulle få aktivitetsstöd i stället för rehabiliteringsersättning och att det för närvarande inte fanns några pengar till lönebidrag, men efter nyår skulle det komma nya. I december kom så hennes första chock som gällde aktivitetsstödet på 3 400 kronor. Ingen hade talat om detta för henne, och där stod hon och skulle köpa julmat och julklappar och med en bunt inkassokrav.
Sänkta skatter var det enda hon hörde talas om hela tiden i tv och radio. Regeringen har bestämt, ni får gå till det sociala, fick hon höra. Nästa chock kom i januari, när hon fick höra att det inte skulle bli något lönebidrag. Det skulle inte bli några nya lönebidragsanställningar, och gamla anställningar får kraftigt sänkta bidrag.
Hon beskriver det: Man har nu lyckats slå undan benen för mig. Jag orkar inte mer. Jag vill göra rätt för mig och ha ett jobb att gå till varje dag. Jag vill känna mig behövd i samhället. Det är just detta som det handlar om. I sitt svar poängterade ministern tydligt vikten av att man underlättar för dem med arbetshandikapp, och därför hoppas jag att den moderatledda regeringen nu ser på detta och att medel till arbetshandikappade skjuts till.
Jag ser fram emot att höra ministerns åtgärdsprogram och vad han är beredd att göra när jag nu har berättat om det här fallet. En sak är säker: När den här kvinnan hör ministern och hans kolleger tala om sänkta om skatter är det inget som berör henne. Hon vill ha stöd och hjälp. Det är i dag 60 000 människor i Sverige som har lönebidrag.
Oron ute i landet är stor. Jag vill gärna höra ministerns besked. Jag har berättat om ett fall, och det finns många fler. Vad tänker ministern och den moderatledda regeringen nu göra?