Barbro Westerholm (L):
Vi talar om äldre och vi talar om äldrefrågor. Jag har nog sagt det förut i kammaren att jag vill kalla äldre för årsrika människor i stället, för att visa vilken resurs de är i samhället. De är en resurs vi måste ta bättre vara på. Det här är individer som måste få välja hur de vill leva ända till livets sista dag.
Det ska finnas olika alternativ att välja emellan. Det har av tidigare talare här, Anders W Jonsson och Margareta B Kjellin, gjorts väldigt tydligt vad regeringen vill i den här frågan. Catharina Bråkenhielm gjorde en liten tillbakablick, och det tänker jag också göra. Det har hänt väldigt mycket.
Låt oss se på hur det var i mitten av 50-talet. Jo, de som var fria företagare kunde fortsätta att arbeta så länge någon frågade efter deras tjänster. Men alla andra skulle gå i pension. De behövdes inte längre, och man ansåg inte heller att de klarade arbetsuppgifter i industrin eller i offentlig sektor. Det var tack och adjö. Nu är det ett omtänk.
Nu ser vi att det här är människor som kan vara värdefulla i samhället. Vi diskuterar höjning av pensionsåldern. Vi diskuterar vikten av fortbildning av också dem som är lite äldre, lite mer årsrika, på arbetsplatserna. I mitten av 1900-talet hade vi flerbäddsrum på långvården.
Vi hade kommit ifrån fattighusen och fattigstugorna, men det var ändå väldigt knepigt för många äldre människor att finna ett bra boende. I dag avundas man utomlands. När jag berättar att människor i Sverige med långt gången demens bor i egna lägenheter undrar man: Vaddå?
De tror inte på oss. I deras länder bor man fortfarande i flerbäddsrum eller, satta på undantag, i sina familjer där man har svårt att sörja för dem. Hos oss har boendet utvecklats väl och kan utvecklas mer. Det som vi måste bli bättre på är det sociala innehållet i äldreboendena.
Också där sker ett omtänk. Nu har hundarna kommit in i boendena som hjälp till sjukgymnasterna.
När äldre människor sitter i ring, som de gjort tidigare, och kastar en boll till varandra är det inte så där väldigt upphetsande. Om man däremot utrustas med en boll som en hund springer efter blir det roligt att bolla. Det här är bara ett exempel.
Margareta B Kjellin var inne på motionerna och bemötte dem, så det tänker jag inte upprepa för tids vinnande. Men jag måste uttrycka min glädje över tillkännagivandet om att regeringen ska återkomma inom det här året med en strategi för vad vi ska göra mot våld och övergrepp mot äldre. Den här resan är bra att dra sig till minnes.
Det krävs många som tar upp en fråga, och det krävs tålamod. Det här började diskuteras i Sveriges riksdag i slutet av 80-talet och också i Norge. Det ledde till att Nordiska rådet tillsatte en grupp för att se om det är sant att våld och övergrepp begås mot äldre människor. Vad ska vi i så fall göra? År 1994 kom man med en rapport.
Jo, det är sant, äldre utsätts för våld och övergrepp i nära relationer. Det är något som man över huvud taget inte hade uppmärksammat tidigare. Våld på gator och torg, ja, visst, men inte i nära relationer. Man pekade med hela handen vad regeringarna i de olika länderna skulle göra departement för departement och vad kommuner och landsting skulle göra. Vad hände i Sverige?
I mitten av 1990-talet kom Socialstyrelsen med lite information om våld och övergrepp i hälso- och sjukvården. År 2001 tog Margareta Winberg initiativ till Nationellt råd för kvinnofrid. Där togs frågan om våld och övergrepp mot äldre kvinnor upp.
När man djupdök i litteraturen blev det uppenbart att även män utsätts för våld och det i ganska stor utsträckning. Rådet kom med vad regeringen borde göra departement för departement och minister för minister.
Det handlade om våld och övergrepp inte bara mot äldre utan även mot yngre och funktionsnedsatta, hbt-personer och så vidare. Ett år efter det att den dåvarande regeringen hade fått allt detta gjordes en undersökning. Vad hade hänt? Inte ett skvatt, ingenting hade hänt. Allt låg i byrålådor eller stod i bokhyllor.
År 2007 ordnade socialutskottet en utfrågning och väckte frågan här. Men den väcktes också ute i samhället. I Göteborg gjordes en del.
Britt-Inger Saveman, forskare, och hennes doktorander som hade forskat på detta ända sedan början av 90-talet kom fram med data som visade att det här är en allvarlig fråga som man måste ta tag i. Björn von Sydows mamma Tullia satte i gång på Kungsholmen och väckte Carin Götblad, poliserna och länsstyrelsen. Där började det hända en del.
Så tog pensionärsorganisationerna fatt i det. Det hände saker och ting även utanför vårt lands gränser, till exempel i Nederländerna som nu har en nationell handlingsplan.
Därför är jag i dag väldigt glad över att vi kommer med ett tillkännagivande till regeringen om att återkomma med en strategi för att förebygga våld och övergrepp mot äldre människor, att hjälpa dem som har utsatts och att över huvud taget minska det här problemet.
Det är en mänsklig rättighet för de äldre att kunna leva tryggt också i nära relationer. Så bifall till förslaget i betänkandet och avslag på motionerna. Jag hoppas att både Anders Andersson och Björn von Sydow hinner hålla sina anföranden i talarstolen.