Christina Zedell (S):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservation 2, 4 och 7. Herr talman! Jag har påbörjat en kulturpolitisk resa. Som ny kulturpolitiker har jag sedan valet ägnat mycket tid åt att sätta mig in i kulturfrågorna. Jag har läst, jag har besökt olika kulturinstitutioner och jag har haft samtal med kulturarbetare och medborgare.
På min resa har jag fått många nya och viktiga insikter. Jag ser allt tydligare att kulturen är, och måste få vara, själva grunden, själva fundamentet, för hur vi bygger ett starkt samhälle tillsammans. Som socialdemokrat drivs jag av våra grundvärderingar. Jag vill ha ett samhälle som bygger på demokrati, jämlikhet och rättvisa.
Jag vill ha ett samhälle som präglas av solidaritet och frihet. Som socialdemokrat vill jag också se ett demokratiskt samhälle där människor ses som medborgare och inte som kunder på en marknad. De ska ses som medborgare som har bred bildning och som ges möjlighet att delta i ett rikt kulturliv.
Kulturen ska vara självständig och kritiskt tänkande, och ett demokratiserat kulturliv ska präglas av tillgänglighet och mångas delaktighet. Herr talman! Kulturen är inte, och får inte vara, någon sorts välfärdspolitiskt grädde på moset. Det får inte vara en politik som ligger vid sidan av alla andra politikområden skild från de värderingar och bedömningar som görs inom alla dessa andra områden.
Kulturpolitiken är ofrånkomligen en ideologisk arena. Det är den av samma skäl som exempelvis arbetsmarknadspolitiken eller socialpolitiken är en ideologisk arena. Det handlar i grunden om makt och maktfördelning.
Kultur har att göra med det latinska ordet "cultivare" som betyder odla eller förädla, och i enlighet med det skulle man kunna beskriva kulturpolitiken som det som har att göra med odling och förädling av tankar och känslor. Därmed blir kulturpolitikens inriktning en fråga om just makt. Det handlar om makten över tanken och hur den ska fördelas.
Därför måste kulturen vara fri och obunden. Kommersiella krafter ska inte tillåtas styra utbudet. Inte heller ska politiker styra, men däremot måste det offentliga ge förutsättningarna för kulturlivets utveckling och garantera tillgänglighet för alla.
En av grundförutsättningarna för ett rikt och levande kulturliv är att kulturskaparna har goda grundförutsättningar, möjligheter och villkor. När jag nu har varit runt och träffat olika kategorier konstutövare slås jag av att respekten för det konstnärliga arbetet i allmänhet är ganska låg i vårt samhälle, inte minst på den politiska nivån.
Konstnärer mäts med andra mått än många andra yrkesgrupper. Det finns en underliggande misstro eller misstanke om att de egentligen är lata drönare som vill sko sig på samhällets bekostnad. Det är en borgerlig retorik vi känner igen även när det gäller andra grupper i samhället.
Den nuvarande kulturministern Lena Adelsohn Liljeroth använder sig av det när hon talar om att de, alltså kulturarbetarna, borde förtjäna sina pengar på eget arbete. Herr talman! Jag är övertygad om att det är just vad alla konstnärer och artister vill göra. Men hur ska detta vara möjligt när villkoren ständigt försämras?
Villkoren har försämrats under en följd av år, framför allt genom att allt fler som tidigare varit anställda inom till exempel scenkonsten har pressats ut i en osäker frilanstillvaro. Försämringarna har skärpts under den borgerliga regeringen. A-kassans försämrade villkor har slagit hårt mot artister som tidigare kunnat lyfta a-kassa mellan olika engagemang.
De olika alliansarrangemangen inom teater, dans och musik har bara delvis kunnat kompensera för detta. Vi ser också ett växande kompetensutvecklingsbehov för de visstidsanställda inom scen- och medieområdet. En allmän princip på arbetsmarknaden är att kompetensutveckling för de yrkesverksamma är arbetsgivarens ansvar, men det är inte realistiskt att förvänta sig att arbetsgivaren tar detta ansvar för tillfälligt anställda.
Det är snarare så att de förväntas kunna gå direkt in i en produktion utan särskilda förberedelser. Därför anser vi att man ska kunna gå en annan väg som innebär att den offentliga kultur- och mediepolitiken kompletteras med en infrastruktur som erbjuder träning och utvecklingsmöjligheter för frilansarna.
Kultur-, Arbetsmarknads- och Utbildningsdepartementen bör därför gemensamt se över möjligheten att stödja berörda arbetsgivare och fackliga organisationer genom att skapa en plattform för kompetensutveckling tillsammans med bland annat de konstnärliga högskolorna, Kulturrådet och Konstnärsnämnden.
Att skapa förutsättningar för kultur att blomstra är att skapa förutsättningar för ett levande demokratiskt samhälle. Det måste ges utrymme för konstnärer och för amatörer. Att uttrycka sig konstnärligt är berikande för ett kreativt samhälle. Sverige behöver mer, inte mindre, kreativitet för att lösa alla de komplicerade samhällsproblem som vi står inför.
Arrangörs- och amatörföreningarna på kulturområdet är centrala aktörer inom Folkrörelsesverige och utgör viktiga inslag i den infrastruktur som krävs för att kulturen ska nå ut i hela landet och bidra till att alla ska känna sig delaktiga i kulturlivet. De ideella arrangörerna behöver allt stöd de kan få. Därför är det angeläget att få en grundlig översyn av deras stödbehov.
Det bör vara en prioriterad fråga för samhället att ta vara på dessa krafter.