KBLab/rixvox huggingface dataset:
Peter Hultqvist (S):
Tack för svaret, statsrådet! Bakgrunden till den här interpellationen är förhållandet att regeringen har gjort en mycket stor affär av den så kallade kvalitetsförstärkningen på högskolan. För mig var det naturligt att försöka ta reda på vad den innebär för högskolan i Dalarna. Då avslöjas det för mig att det som skulle vara en förstärkning i praktiken inte är det, utan det är en försämring. Jag tycker att detta är märkligt och förvånande.
Något svar på hur regeringen på ett trovärdigt sätt ska redovisa hur förstärkningen går till får jag inte i ministerns svar. Jag tycker inte ens att frågan berörs, vilket förmodligen måste tolkas som att Leijonborg inser att det som skulle bli plus faktiskt blev minus. Sakförhållandet är så här: Högskolan Dalarna har fått 3 miljoner kronor i ordinarie kostnadsuppräkning.
Regeringens kvalitetssatsning, den så kallade kvalitetsförstärkningen, omfattar 4 miljoner. Men kostnadsökningarna för löner och lokaler ligger på ca 14 miljoner. Det är alltså dubbelt så mycket som staten har levererat in. I praktiken blir det alltså inte ett enda öre över till nya lärartjänster, bättre förhållanden för studenterna eller andra typer av kvalitetsförbättringar.
I svaret på den enkla fråga som Leijonborg fick tidigare och som var orsaken till interpellationen skriver han så här: "Även om själva undervisningssituationen kan vara svår att rationalisera bör kravet gälla kringverksamhet som till exempel administration." Visst, men vad är det konstaterandet värt i praktiken? Jag har krävt svar från Leijonborg om hur man ska kunna skydda undervisningen.
Egentligen får jag nu beskedet att man inte kan göra det. Men varför låter man då i svaret på min enkla fråga påskina att man skulle kunna göra det? Visste ministern inte i det läget hur den statliga modellen för effektivisering och rationalisering var upplagd? Jag har läst i tidningar och i andra sammanhang hört ministern uttala sig om att undervisningen ska prioriteras.
Från högskolan får jag signaler om att deras bild är att regeringen inte vill skära i undervisningen. Men de sitter med sin budget - 440 miljoner kronor, där 70 procent är lönekostnader och större delen är kopplad till undervisningen med totalt 5004 helårsstudieplatser och närmare 10 000 studenter. Man har tydligt klart för sig att det inte går att klara detta genom att spara bara på administration.
Så är det. Hur har Leijonborg det med trovärdigheten? Vilket råd vill du ge ledningen för Högskolan Dalarna när man där har fått kvalitetspengar som inte ens en gång motsvarar hälften av kostnadsökningarna? Vad säger du när kvalitetsförstärkningen i praktiken innebär färre lärare och neddragningar i undervisningen?
Peter Hultqvist (S):
Jag sitter inte i styrelsen för Högskolan Dalarna och jag har inte något operativt ansvar för den, men jag kan ändå säga att de ständigt jobbar med lokalutredningar, administration och de här frågorna. Jag har talat med hela ledningen om de här frågorna. Man genomför inte sådana här förändringar från en dag till en annan. Det är ganska långa cykler för sådant här.
I praktiken blir det så att det ni säger är att kvalitetsförstärkning möjligen, med en positiv skrivning, är delfinansiering av kostnadsökningar. Där hamnar man i det reella. Så ser situationen ut på många högskolor i Sverige. Det är inte något speciellt för Högskolan Dalarna.
När det gäller Wärnerssonpengar, förskolepengar och min eventuella skicklighet att hantera sådant här är det ju intressant att statsrådet har uppfattningen att jag besitter en sådan. Det mest intressanta är att de enbart kunde används för personalinsatser. Inom personalgruppen går det naturligtvis att göra mycket. Man kan välja var man vill sätta in resurserna. Den förra regeringen garanterade att de pengarna hade effekt på kvaliteten.
Det var viktigt. Man visste att man fick ut något av dem. Mitt tips till dig var att ni, om ni nu talar om kvalitetssatsning, måste lägga något i botten på regelsystemet så att det blir så, annars blir det en trovärdighetsfråga. Den förra regeringens politik gav faktiskt platsexpansionen möjlighet att balansera även rationaliseringskraven och göra det i två led.
Man fick ett ekonomiskt tillskott som man kunde hantera i sammanhanget. Det som skilde den förra regeringen från er var också att man inte talade om kvalitetsförstärkning, men om man hade gjort det hade man samtidigt instrumentet för att leva upp till det. Det har inte ni. Det är bristen i er politik.
Peter Hultqvist (S):
Det är när man har blivit tillräckligt nyanserad, tillräckligt nedtonad och tillräckligt försiktig och sagt att vi alla sitter i samma båt och äger problemet gemensamt, när man står där utan politisk glöd och utan ens en känsla och nästan ämbetsmannamässigt hanterar frågan, som om det vore bara någon allmän juridik det handlade om, som förtroendet till slut försvinner.
Det är därför som det är så viktigt att säga att vad man gör som politisk ledare har betydelse. Jag tycker att det är lite tunt av er att inte kunna se den biten utan att ni står här och smetar ut den totala kollegialiteten i sammanhanget. Jag kan upplysa er om att jag inte satt i riksdagen förra valperioden, så jag har inte ställt några frågor eller interpellationer. På den punkten sitter vi i samma båt.
Men jag har lärt mig i en lång kommunal gärning att det aldrig går att komma undan, att det aldrig går att smita. Jag tycker att det är oerhört viktigt att ta upp det här moralperspektivet. Det är lika fel vem som än ger sig in i det. Sedan får ni tycka att mitt tonläge är fel, att jag är odiplomatisk eller att jag begår någon sorts konvenansbrott. Skatteverket ville ha 144 miljoner för 2008. Det har de inte fått gehör för.
Vi har föreslagit 60 miljoner. Det är en avsevärd summa pengar som skulle kunna användas för att fortsätta kampen mot skattefusk. Ert tonläge när det gäller egendomsbrott är betydligt högre. Ert tonläge när det gäller bidragsfusk är betydligt högre.
Jag hoppas att den här debatten möjligen sänder en signal till finansministern och de övriga representanterna för regeringspartierna: Upp med tonläget! Driv den här frågan! Då blir man trovärdig. Och sluta prata om kollegialiteten! Säg att det är fel varenda gång det här händer! Det är lika fel vem än som gör det, och vi ska inte skyla över, tona ned och vara så förbaskat försiktiga.
Jag tycker att 10 av 15 statssekreterare är en signal om att något bör göras.
Peter Hultqvist (S):
Sedan man första gången började prata om bonusarnas återinförande för statliga chefer har det ju hänt en del. Vi har sedan dess genomlevt Carnegieskandalen som ruskade om regeringen rejält, som gjorde att ordföranden i Rådet för utförsäljning av statens företag fick avgå, och det var en statssekreterare som fick avgå.
Båda hade bakgrund i Carnegie som kritiserades hårt av Finansinspektionen för uppblåsta värden, och de värdena låg sedan till grund för hutlösa bonusavtal i ledningen för företaget. Vad ger det här för intryck för allmänheten? Vad är det man förknippar ordet bonus med hos allmänheten?
Borde inte populariteten hos den här typen av system efter det som har genomlevts i olika sammanhang och nu senast med Carnegie ha gjort att det här skulle behöva vara på väg ut? Drar regeringen någon slutsats av det som faktiskt har inträffat om hur bonussystem kan spåra ur? Vad är det som avgör om en vd ska ha bonus eller ej? Vad är måttet på prestationer? Vad är måttet på hela personalens prestation?
Vad betyder omvärldsfaktorer som en vd de facto inte kan rå över? Det är oerhört svårt att avgöra det här. Därför finns det ingen anledning för staten att öppna för den gungfly som bonussystemen är. Eller kanske Maud Olofsson kan förklara den här typen av balanser, hur de ser ut i praktiken. När man diskuterar den här typen av frågor och kommer ned i den konkreta materien blir det svårt.
Det är enklare att hålla sig på ett ytligt plan när det gäller sådant här. Man kan naturligtvis skydda sig med att säga att det här får väl styrelserna ta hand om. Men jag anser att ägarna, i det här fallet staten representerad av regeringen, ska ha en tydlig uppfattning om det ersättningssystem som gäller i statens företag. Abdikerar man när det gäller den typen av frågor, principer för de egna företagen, är man en svag ägare. Då agerar man utan riktlinjer.
Det här är inte bra. Ersättningsfrågorna har stor betydelse för hur en verksamhet upplevs och framför allt för hur balansen ser ut mot personalen i företagen. Förmåner som uppfattas som utmanande skapar problem. Den som öppnar dörrarna för sådant och sådana bedömningar orsakar problem och löser inte problem. Därför är det viktigt att säga nej till bonusar för vd:ar i statens företag.
Det är också en uppgift att som ägare våga stå för något sådant. Jag tycker inte att det är fel. Jag tycker att det är helt korrekt och rätt. Vi hanterar 200 000 personer som jobbar i den statliga bolagssektorn. Det handlar om 675 miljarder kronor som den här sektorn omsätter. Statens chefer är välavlönade och kompetenta. Vad är det för jobb som blir bättre för att man inför bonus?
Det skulle vara intressant att få den förklaringen. Vi kan snirkla runt här med olika omskrivningar, funderingar och principiella resonemang, men detta är viktiga frågor som har stort symbolvärde ute på arbetsplatserna och ute i samhället. Att ställa sig som ägare och regering och säga att det här får styrelserna sköta, vi har ingen uppfattning, tycker jag är svagt. Det är dåligt ägarskap och ledarskap.
Peter Hultqvist (S):
Rena, raka, enkla system för incitament som omfattar stora delar av eller hela personalen, det tycker jag är okej. Men det som är problemet när det gäller vd:arna är att det handlar om oerhört mycket större belopp koncentrerade till en enskild person eller kanske några få enskilda personer.
Det här är system som har åstadkommits i snåriga förhandlingar med styrelseordförande och med styrelser, och sinnrikedomen, snårigheten och det komplicerade och svårgenomträngliga ofta präglar den här typen av avtal. Det finns oerhört många varianter, och de har en oerhört stor överlevnadskraft. Det är viktigt att rensa upp bland sådant, och det enklaste är att säga att vi inte vill ha det här bland statens vd:ar.
Vi får i så fall bygga andra typer av system för avlönande av dem. Det går att avlöna dem på ett mycket bra sätt med goda löner och villkor i alla fall, utan att öppna den här djungeln och den här snårskogen. Det är definitivt en fråga som ägarna har ansvar för. Statliga vd:ar är inte underbetalda. Det här är inte en grupp människor det är särskilt synd om.
Jag tror inte att det här är en grupp människor som någon gråter över i sammanhanget. Statliga företag brukar också ha en förmåga att rekrytera bra vd:ar, och vi har kompetens på de här punkterna. Det är intressant att Maud Olofsson nästan öppnar sin ministerbana med utspelet att vi ska in med bonusarna igen. Det säger en del om vad perspektivet är och vad som är politikens viktigaste uppgift.
Jag tycker att det är hos dem som gör jobbet i företagen - personalen som är med och bygger företagen varje dag och som har byggt upp de värden som man nu ska slumpa bort och sälja i vissa företag i den statliga sektorn - som man borde lägga ned tyngden och intresset inför framtiden.
Peter Hultqvist (S):
Tack för svaret! Vid ett ytligt betraktande kan man förledas att tro att Västbanken är ett sammanhållet, men av Israel ockuperat, palestinskt område. Men i verkligheten är det så att palestinierna bor på vad man kan kalla tre öar runt städerna Jenin och Nablus, Ramallah och Jeriko samt utanför Jerusalem, Betlehem och Jeriko. Västbanken omfattar 22 procent av det gamla brittiska mandatet Palestina.
Av dessa 22 procent är nu ytterligare 10 procent annekterat av Israel genom murbygget. Ca 40 procent av Västbanken är i dag förbjudet område för palestinierna. Militära zoner, israeliska bosättningar, vägar där bara bosättare får åka, sammanlagt 562 olika väghinder och checkpoints hör till sådant som minskar palestiniernas levnads- och rörelsefrihet.
Tankarna går självklart, precis som Lars Ohly säger, till sydafrikanska bantustans och apartheid. Det här pågår år 2007, sådant som man trodde skulle kunna vara passerade kapitel i historien, som skulle vara historiskt avslutat. Det är synnerligen allvarligt att detta pågår. Till det här kommer den ekonomiska isolering som områdena Gaza och Västbanken har varit utsatta för.
Hela denna situation har lett till en skyhög arbetslöshet. Sedan 1999 har bruttonationalprodukten fallit med 40 procent, och andelen av befolkningen på Västbanken som är beroende av FN:s mathjälp uppgår till 35 procent. De 460 000 israeler som bor i 149 bosättningar gör det i strid med internationell lag.
En ockupationsmakt får inte förflytta sin befolkning till ockuperad mark vare sig det sker frivilligt eller det sker på annat sätt. De 96 utposter som etablerats är en början till nya bosättningar, vilket är oerhört provocerande och utmanande för fredsmöjligheterna. Bosättningarna riktar sig självfallet till judiska israeler, inte israeler med annan bakgrund. Ett stort problem är att Israel mycket hårt byggt fast sig på Västbanken.
Bara det förhållandet att 30 procent av bosättningarna ligger på konfiskerad privatägd palestinsk mark och att 89 procent av färskvattentillgångarna kontrolleras och konsumeras av israeler visar hur långt det har gått. Den struktur som skapats banar tyvärr vägen för en enstatslösning.
Får tiden gå och alltfler bosättningar och israelisk infrastruktur etableras är möjligheten till en tvåstatslösning i praktiken avskaffad av verkligheten. Det som nu sker, med sin bas i mötet i Annapolis, är avgörande. Tiden är kort, och resultaten måste infinna sig. Därför är det nödvändigt att ställa hårda krav på Israel.
Om man menar allvar med en tvåstatslösning måste bosättningarna avvecklas. Väghindren måste bort. Infrastrukturen på Västbanken måste öppnas för palestinier. Allt som liknar bantustans måste avskaffas. Kan vi vänta oss en allt hårdare och tydligare svensk kritik mot Israel på dessa punkter?
Peter Hultqvist (S):
Jag tycker att optimismen i den här debatten är intressant och spännande. Men detta får inte bli för enkelt. Ett avtal kommer att ta tid att förverkliga, säger Carl Bildt. Visst är det så. Men i förhandlingarna kring hur avtalet ska utformas ska muren hanteras. Vägbyggena ska hanteras. Infrastrukturen ska hanteras.
Flyktingarna ska hanteras. Jerusalem ska hanteras. Det ena efter det andra ska hanteras. Innan det ens finns något avtal kommer alla de svåra detaljerna upp till ytan. Det är den processen som är så oerhört komplicerad och som gör att man kanske blir begränsat optimistisk. Det finns anledning att inte ta i för hårt nu, för det kan bli en väldig besvikelse.
Men jag stöder att man ska tro på Annapolis och att man ska bejaka processen. Visst är det bra att Syrien och alla arabländer sitter runt bordet. Men det är också så att löser man inte Palestinafrågan blir det ingen ordning på det andra heller. Det är kärnan, och det har varit kärnan ända sedan 1948. De grundläggande resolutioner som antogs då har inte respekterats fullt ut. Folkrätten är den svenska traditionen.
Det är den vi har jobbat med i alla år. Det har varit grunden för svensk utrikespolitik. Följer man den har man i alla fall ett internationellt rättesnöre att utgå ifrån för att lösa olika konflikter. På gott och ont är detta det enda instrument vi egentligen förfogar över. Jag är övertygad om att det är den linjen som kommer att gälla för regeringens del, men jag upprepar: Kom ihåg balanspunkten! Det är palestinierna som är underordnade.
Det är de som är den svaga parten. De har ingen atombomb, det är andra som har det.
Peter Hultqvist (S):
Ulrica Schenström var en oerhört central person i högeralliansregeringens arbete. Hon var statsministerns närmaste medarbetare och tjänsteman. Att vara statssekreterare i Statsrådsberedningen ställer särskilda krav på gott omdöme och handlingsförmåga.
När statssekreterare har kris- och jourberedskap kräver det möjlighet att kunna fatta snabba beslut, att vara anträffbar omedelbart men också att i alla lägen ha ett omdöme att tänka. Tidningen Amelia som kom ut alldeles efter att Ulrica Schenström hade avgått hade en artikel. Där står det: Hon är alltid i tjänst dygnet runt, året om.
Det gäller utom när jag sover, men även då måste jag vara beredd, säger hon. Bilden som ges är en bild av ansvar, engagemang och hårda krav. När krogbilden publicerades i Aftonbladet blev bilden snabbt en annan. Snart kom fokuseringen på om hon var i krisberedskapsjour eller inte. Svaret kom inte omedelbart. Det dröjde.
Statsministern försökte vifta bort det hela, och han tog det inte på allvar. Till sist hann verkligheten i kapp honom, hela regeringen och Ulrica Schenström. Hon hade jour och hade försatt sig i en situation som inte var förenlig med åtagandet och ansvaret. En hårt trängd statsminister var tvungen att erkänna detta. Ulrica Schenström lämnade in en begäran om entledigande. Hon avgick av egen kraft. Enligt reglerna motiverar det inte till avgångsvederlag.
Men regeringen har fattat ett beslut om att ge henne detta. Det ger henne ungefär 2 miljoner kronor. Nu förvarar sig Odell med att ett brev om ett entledigande i lägen som dessa är en formsak. Det som avgör huruvida ett avgångsvederlag ska beviljas eller inte är motivet till varför personen slutar. Han säger att initiativet till hennes avgång inte var hennes eget utan statsministerns.
Det i sin tur ger enligt Odell regeringen rätt att besluta om avgångsvederlaget. Normalt sett i arbetslivet är en skriftlig uppsägning eller ett dokument där man avgår från en befattning eller säger upp sig viktig i formell mening. Det brukar vara mycket strikt kring att det faktiskt är personen själv som tagit detta steg. Arbetsgivare brukar inte gå ut och säga: Han eller hon fick sparken men skrev ett papper för formens skull.
Men det är vad Odell gör just nu. Det är också det som gör att man anar ugglor i mossen. Är detta den sanna och korrekta versionen, Odell? Är det verkligen så att hon inte själv insåg det omöjliga och själv tog det steget? Regeringen fattade därefter beslutet att ge en avhållen medarbetare 2 miljoner kronor i avgångsvederlag.
Jag säger inte att man har gjort ett formellt fel. Men frågan är om vi inte har att göra med en efterhandskonstruktion. Hur är det, Odell, med handen på hjärtat? Nästa fundering är varför det i regelverket finns en strikt skillnad mellan den som blir uppsagd och den som säger upp sig själv.
Med Odells tolkning ska i princip alla statssekreterare som slutar ha avgångsvederlag bara de begär ett skriftligt entledigande. Är detta rimligt och rättssäkert? Eller är det statssekreterarens relation till regeringen som gör att man får ett avgångsvederlag?
Peter Hultqvist (S):
Jag var närvarande i kammaren den dagen, Odell. Jag ställde till och med frågor om just det här spörsmålet. Låt oss fortsätta lite grann med att rekapitulera historien i ärendet. Det kan faktiskt vara rätt så intressant med anledning av att Odell lite enkelt försöker vifta bort frågan.
På kvällen den 31 oktober meddelar Statsrådsberedningen att Ulrica Schenström har begärt det som kallas för timeout i sammanhanget. Sedan förklarar statsministerns pressekreterare Edvard Unsgaard bakgrunden till detta så här: Hon har arbetat mycket hårt under en längre tid och har tagit det här mycket hårt. Detta är den första punkten i sammanhanget. Nästa punkt i sammanhanget händer på natten den 1 november.
Då skickar Ulrica Schenström själv ut ett pressmeddelande som hon dessutom skriver i jag-form. Där står det så här: Jag begär härmed entledigande från min tjänst som statssekreterare i Stadsrådsberedningen. De senaste dagarna har varit svåra och pressande och följer på flera år av mycket hårt arbete. Redan de bilder som publicerats och det faktum att jag genomfört samtal med en journalist och i det sammanhanget druckit vin är beklagansvärt.
Jag har agerat olämpligt, och det gör att jag inte anser mig kunna fungera med fullt förtroende i mitt uppdrag. Jag beklagar också att jag inte inledningsvis har förmått att klarlägga det som har förevarit till statsministern och allmänheten. Detta är misstag som jag djupt beklagar och ångrar. Det är tydligt att det är Ulrica Schenström som håller i pennan och att det är hon som här begär entledigande och avgår.
Detta fortsätter vid tolvtiden den 1 november. Då börjar journalisterna intressera sig och ställa frågor till sakkunnig personal inom Regeringskansliet om avgångsvederlaget.
Till en reporter på Dina Pengar som heter Viktoria Leigard svarar Göran Rodin, departementsråd på Finansdepartementet, så här på frågan om avgångsvederlag: Det finns inget avtal om avgångsvederlag till statssekreterare när de begär entledigande.
Dagen därpå, förmodligen under förmiddagen, fattar regeringen beslut om avgångsvederlag för Ulrica Schenström på ca 2 miljoner kronor. Jag tycker faktiskt att Odell har lite att förklara här. Göran Rodin arbetar med arbetsgivarpolitik på Odells eget departement. Han säger: Det finns inga avtal om avgångsvederlag för statssekreterare när de begär entlediganden. Odell menar att det är en formsak.
Han menar att motivet avgör. Ulrica Schenström motiverar avgången med detta: Jag har agerat olämpligt och det gör att jag inte anser mig kunna fullgöra mina uppgifter och ha fullt förtroende. Nog är det så att regeringen valde att ge henne ett avgångsvederlag trots att det är som Göran Rodin säger. Ni vågar inte stå fullt ut för beslutet att ge Ulrica Schenström 2 miljoner, utan ni försöker ge en bild av att regelverket är solklart.
Är det inte så det ligger till i praktiken?
Peter Hultqvist (S):
Det spelar inte så stor roll om Mats Odell blir arg och upprörd i sammanhanget. Det gör det hela ännu märkligare. Vad jag har redogjort för är händelseförloppet. Ulrica Schenström skriver att hon vill begära entledigande. Innan dess var Edvard Unsgaard ute och förklarade någonting om en timeout.
Den ena händelsen följer på den andra, och till slut kommer en förklaring i kammaren om att statsministern saknar förtroende för Ulrica Schenström. Dramat kanske skulle ha inletts med att statsministern saknar förtroende för henne. Men det var någon sorts slutpunkt i dramat. Det var Ulrica Schenström själv som gick ut och begärde entledigande. Innan dess var det fråga om timeout.
Det är det här som gör att man funderar på om det egentligen inte är fråga om en efterhandskonstruktion i sammanhanget. Jag skulle vilja läsa upp en annan sak. Det är en artikel i tidningen Aftonbladet. Det står så här: Hösten 1994 skrev samtliga dåvarande partiledare under en överenskommelse om reglerade förmåner som statssekreterarna får.
Enligt dokumentet har den som får sparken en rad förmåner. Men den som säger upp sig själv har inte rätt till en krona. Det finns dock ett kryphål. Regeringen kan strunta i överenskommelsen och i princip göra som man vill. Och det har man gjort. Det ger Ulrica Schenström 24 extra månadslöner. Det har aldrig hänt tidigare - inte vad jag kan komma ihåg i alla fall. Det säger Ingrid Carlberg, ämnesråd på enheten för statlig arbetsgivarpolitik.
Är det inte lika bra att erkänna att ni gör som ni vill, Odell? Men stå då för det och försök inte ge en bild av att detta är förankrat i regelverket! Regeringen har gjort en egen bedömning. Man har sagt att hon ska ha dessa 2 miljoner kronor av något skäl. Så är det. Stå för det och gör det inte till något annat än vad är!