Lena Hallengren (S):
När det gäller valfrihet för föräldrar tycker jag att vi ska ha som politisk helhet att inte blanda ihop föräldraförsäkring och förskoleverksamhet. Det tror jag inte gynnar någon. Jag tror framför allt inte att det skulle gynna förskolan om de medel som ska gå till eventuellt hemmavarande föräldrar skulle tas från förskolans befintliga medel, vilket ju andra partier, inte här närvarande, har föreslagit. Det tror jag vore mycket olyckligt. Däremot tror jag att det är viktigt att vi funderar över varför kommunerna inte klarar att ta in barn inom tre-fyra månader.
Först och främst är det inte samma kommuner som återfinns, vilket tyder på att det inte handlar om en ständigt dålig ekonomi, en ovilja att bygga ut och en ovilja att anställa mer personal - tvärtom. Det händer saker i kommunerna som de får förklara och som det kan finnas skäl till. Jag säger inte att skälen är ursäktade och att det är skäl nog för den förälder som inte får en plats för sitt barn.
Men det är klart att vi som politiska beslutsfattare måste vara medvetna om att en försening kan vara en månad eller en vecka. Det kan vara så att man fortfarande befinner sig i kö, trots att man har blivit erbjuden en plats, men vill ha plats på en speciell förskola. Jag vill återigen säga, om Sofia Larsen möjligtvis missförstod mig tidigare, att det finns ingen ursäkt.
Men jag har svårt att se hur tvångsförvaltande eller vite skulle kunna hjälpa kommunerna. Det handlar heller inte alltid om ekonomi, utan det handlar om svårigheten att förutse när barn kommer inflyttande till kommunen när man under hela året ska tillgodose behovet av plats inom tre-fyra månader. Det är svårt att diskutera detta generellt, och varje kommun har sina olika skäl.
Men om det hade varit så att vi hade sett samma kommuner ständigt och jämt återkomma, då hade det varit ett annat problem, tycker jag, än att kommuner tillfälligt har svårt att följa lagen. Stockholm, som är ett konkret exempel, har problem med sina planärenden. Det tar lång tid att planlägga ett helt ärende, från idé om plats till bygglov och till att förskolan står där den står och kan inrymma befintlig verksamhet.
Det är viktigt att komma ihåg det. 6 000 fler motsvarar en satsning som möjliggör 15 barn per barngrupp. Jag är helt övertygad om att vi kommer att se barngrupper som är både större och mindre både nu och efter den satsningen, därför att kommunerna själva ser att i en viss del av kommunen måste man satsa extra mycket, att man i en annan del kanske behöver en ny personal, medan man i en annan del redan har åstadkommit det som man tror är det rimliga och mest möjliga.
Jag svarar gärna på frågor, och jag vill gärna höra idéer och synpunkter från Sofia Larsen själv när det gäller just rekrytering och personalförstärkning. Vi ser naturligtvis ett behov av personal som ska arbeta. Det handlar både om förskollärare och om barnskötare och om andra vuxna, som jag också ser som betydelsefulla i förskolans verksamhet.
Förskolan är ju faktiskt omtalad både nationellt och kanske framför allt internationellt för sin bredd och för hur man i arbetslagen lyckas kombinera ett lärande och en omsorg på lekens grund. Det handlar inte bara om att rekrytera de nyutbildade förskollärarna, även om jag delar Sofia Larsens uppfattning, och jag har gjort det länge.
Det handlar också om hur vi får fler som väljer lärarprogrammet att välja inriktningen tidiga åldrar och att också få dem att sedan arbeta i förskolan. Vi kommer att upprepa de samtal och dialoger som vi hade med alla högskolor och universitet i fjol. Min uppfattning är att de tre regleringsbrev som har tillsänts högskolor och universitet inte följs i den utsträckning som de skulle göra.
Man ska särskilt tillse att man examinerar lärare som arbetar i förskolor och i de tidiga åren i grundskolan, vilket man inte gör. Naturligtvis krävs det en ordentlig funderare på hur mycket högskolorna och universiteten ska styras i detta arbete.