Johan Linander (C):
Även om det egentligen inte handlar om den straffrättsliga debatten utan snarare om den kriminalvårdsrättsliga debatt vi ska ha efter denna måste jag börja med det Kerstin Haglö höjde rösten om, nämligen statistik över återfall i brott. Det är inte så jättesvårt att söka på Brås hemsida.
Under debatten här plockade jag fram den läsplatta vi har fått från riksdagen och hittade att Brå presenterade statistik i maj 2012. De kom då fram till att två av fem återfaller i brott, alltså omkring 41 procent. Detta gällde återfall i brott under 2003-2009. Det presenterades alltså i maj förra året.
I maj i år kommer nästa presentation från Brå. De jobbar alltså på. Man kan också utan större problem läsa att Brå har förbättrat sin statistik. Från och med 2012 publicerar man en ny statistik över återfall i brott. Statistiken har genom olika åtgärder förbättrats när det gäller tillförlitlighet, kvalitet och aktualitet. Innan man höjer rösten kan man åtminstone leta lite själv.
Tycker man att det är svårt att söka på nätet kan man plocka fram en tryckt version. Vi fick häromdagen, och jag antar att Kerstin Haglö också fått det, från Kriminalvården budgetunderlag för 2014. Här finns det preliminära siffror.
Där säger Kriminalvården att preliminära återfallsstudier visar att andelen klienter som efter frigivning från anstalt återtas till anstalt inom ett till tre år har minskat markant under 2000-talet från 45 till 36 procent. Statistik finns, det gäller bara att man försöker leta lite. Herr talman!
Det finns knappast något politiskt område som är så diskuterat som straffrätten. Man kan slå upp en dagstidning vilken dag som helst och läsa om vilka brott som har begåtts och vilka påföljder som har dömts ut. Vi politiker och våra partier är duktiga på att tycka, tänka och lägga fram förslag på det här området. I dag hanterar vi nästan 130 motionsyrkanden.
Frågan man borde ställa sig är: Vad vill vi uppnå med straffrätten? Ett givet svar är att den som begår ett brott ska få en påföljd, ett straff, som står i proportion till det brott som har begåtts. Det ska inte sammanblandas med att påföljden ska ses som en vedergällning, som en hämnd, för det som brottsoffret har utsatts för.
Jag tycker att det är viktigt att poängtera det, eftersom det resonemanget är ofta återkommande i en del av den politiska debatten om straffrätten. Visst var den formen av straffteori var vanlig för rätt många årtionden sedan. Nuförtiden är det mycket ovanligt i demokratier att man resonerar på det sättet.
Det finns samhällen där man anser att straffet är till för att återupprätta brottsoffrets förlorade anseende eller människovärde, ett slags hämnd. De samhällena brukar vi kalla för hederskulturer. Vi i Sverige ska inte ha en straffrätt som bygger på hämndbegär. Herr talman! Vad vill vi då uppnå med straffrätten? Svaret är delat.
Givetvis finns det ett allmänpreventivt syfte. Alla ska känna en viss rädsla för påföljden och därför inte begå brott.
Samtidigt kan man i det sammanhanget säga att det som vi kan kalla för det socialpreventiva i många fall är minst lika avskräckande som en eventuell påföljd, det vill säga att rädslan för omgivningens fördömande är ofta minst lika stark som rädslan för en påföljd enligt straffrätten.
Vidare finns det ett visst individualpreventivt syfte, till exempel att den som tidigare har begått brott avstår från att begå nya brott eftersom påföljden är så kännbar. Men de flesta som jobbar med dessa frågor är överens om att den effekten är ganska liten.
En betydligt viktigare del, som också är en del av preventionen på individnivå, är att påföljderna ska ha ett sådant innehåll att den som har begått brott får en positiv förändring i sitt liv och därför väljer att leva laglydigt framöver, med andra ord påföljder som är anpassade för att hjälpa den som har begått brott att inte göra det igen.
Vård, rehabilitering och behandlingsprogram inom kriminalvården är självklart viktiga. Att bli fri från sitt missbruk är ofta avgörande för en att kunna lämna kriminaliteten, liksom att få en relevant utbildning som öppnar arbetsmarknaden och möjligheter för att leva på ett annat sätt när man lämnar kriminalvården.
Även för den som har begått mindre allvarliga brott där anstaltsvistelse, alltså kriminalvård, inte är aktuell, måste få tillgång till lämpade behandlingsprogram och missbruksvård. Detta är oerhört kostnadseffektiva åtgärder. Det som är dyrt är när brott begås om och om igen.
Pengar är inte det viktiga i sammanhanget, det viktiga är att långsiktigt minska brottsligheten och därmed öka tryggheten i samhället. Viktigt är också, herr talman, att vi har proportionella påföljder. För de grövsta brotten finns inget annat än fängelsestraff som är tillräckligt ingripande.
Det ska utdömas i ett antal månader eller år efter hur allvarligt brottet är, men med hänsyn till om det finns försvårande eller förmildrande omständigheter i fallet.
Därutöver måste det vara tydligt att den som har fått samhällets hjälp genom behandlingsprogram, missbruksvård och så vidare men ändå fortsätter att begå brott ska få en betydligt mer kännbar påföljd. Den hjälpande handen från samhällets sida ska finnas där, men den som inte är beredd att ta den hjälpande handen ska få en ytterligare påföljd.
Man ska visa tydligt att brottsligheten inte accepteras, och i slutändan blir det ett längre fängelsestraff. Vad blir då slutsatsen, herr talman? Jo, slutsatsen är att hårdare straff generellt inte är någon hållbar lösning för att långsiktigt minska brottsligheten.
Det är innehållet i påföljden som är avgörande för att man ska kunna minska brottsligheten och öka tryggheten i samhället. Med detta, herr talman, yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet och avslag på samtliga reservationer.