Anders Borg (M):
Jag vill tacka Pia Nilsson för denna viktiga interpellation. Det är bra att OECD:s rapportering utgör grunden för en diskussion om hur det svenska välfärdssamhället utvecklas. Det är kanske viktigt att förstå att det mått som Pia Nilsson hänvisar till är det relativa fattigdomsmåttet - hur stor andel som har 50 procent av medianinkomsten.
Detta är ett lite märkligt mått därför att det inte mäter hur fattigdomen har utvecklats utan hur den relativa fattigdomen har utvecklats. Jag har framför mig den tabell OECD har sammanställt, och jag vill bara nämna Pia Nilssons socialdemokratiska föregångsländer - de länder Pia Nilsson vill göra till mönster. Den största minskningen av den relativa fattigdomen finns i Estland.
Där har de fattigastes inkomster minskat med 4 procent. Den näst största minskningen av den relativa fattigdomen, 2 procent, har skett i Portugal. Där har inkomsterna för de fattigaste minskat. Den tredje största nedgången av den relativa fattigdomen har skett i Irland. Där har den lägsta decilens medianinkomst minskat med 5 procent. Den fjärde största minskningen av den relativa fattigdomen har skett på Island.
Där har den lägsta decilens inkomster minskat med 7 procent. Den fråga man måste ställa sig är alltså om det här är ett bra mått på den relativa fattigdomen. Är det Europas fyra kanske värst krisdrabbade ekonomier, där arbetslösheten har exploderat och där de lägsta inkomsterna har sjunkit, som Socialdemokraterna tycker är bra?
Ja, då ligger det i linje med den gamla politiken att fattigdom ska fördras genom att den delas lika. Tittar vi på andra och väsentligt bättre fattigdomsmått visar sig en helt annan utveckling.
Tittar vi till exempel på andelen som har låg materiell standard, det vill säga andelen som inte har tillgång till sådant vi normalt ser som centralt i vardagen - det gäller färg-tv, att köpa nya kläder och äta kött några gånger i veckan, alltså ett brett index för hur levnadsstandarden är - ser vi att den har minskat i Sverige under vår regeringstid. Det gäller alla familjer, och det gäller särskilt barnfamiljerna.
De har minskat från 3,2 till 1,2 procent. Vad Pia Nilsson säger är alltså att fattigdomen har ökat i ett land där inkomsterna har stigit med 3 procent, där de som har de lägsta inkomsterna har fått en 1-procentig ökning av inkomsterna och där andelen med låg materiell standard har minskat rätt kraftigt - när det gäller barnfamiljer är det en nedgång från 3 procent till 1 procent.
Sedan vill hon understryka att man har gjort socialdemokratiska framsteg i Island, Irland, Estland och Portugal. Det här visar att vad Pia Nilsson egentligen vill bara är att svartmåla Sverige. Det är inte jämställdheten hon är ute efter. I Sverige har de disponibla inkomsterna ökat, och sysselsättningen har förbättrats.
Vi har inte sagt upp människor i välfärdsverksamheterna, utan vi har haft en bra utveckling därför att vi har haft starka offentliga finanser. Vi har kunnat sänka skatterna för att skydda vanliga människors ekonomi, och vi har kunnat fortsätta växa när andra länder krymper. Sedan har vi gjort det i en besvärlig miljö; det här är den värsta internationella krisen sedan depressionen. Trots det har vi kunnat hålla i sammanhållning och jämställdhet i Sverige. Det tycker jag är väldigt bra.
Att som Pia Nilsson göra Island, Irland, Estland och Portugal till idealet är för mig främmande. Det är länder där den sociala utsattheten har ökat. Det är där fattigdomen har ökat, inte i Sverige.