Ludvig Aspling (SD):
Regeringen beslutade alltså den 18 maj att uppdra åt Migrationsverket att analysera behovet av insatser för att stödja återvandring och frivilligt återvändande specifikt för ukrainska medborgare som sökt skydd här.
I och med detta fortsätter ett bekant mönster på migrationspolitikens område: Vi identifierar ett problem och föreslår en lösning, lösningen avfärdas som rasistisk, moraliskt förkastlig eller omöjlig, men till sist kopieras den och läggs fram av andra partier under rubriken ansvarstagande eller någon annan liknande eufemism.
Det kanske mest komiska i den här historien inträffade när ett annat statsråd nyligen ville visa hur upprörd hon var över att vi hade lyft fram samma fråga. "Det är inte regeringspolitik att peka ut etniska grupper och prata om kraftfulla åtgärder för återvandring", twittrade Annika Strandhäll mindre än en vecka efter att regeringen fattat beslut om åtgärder för återvandring för en viss etnisk grupp. Cirkusföreställningen i Rosenbad fortsätter, med andra ord.
Frågan om återvandring har inte varit föremål för ett uppdrag från regeringen på ganska länge. Senast Migrationsverket fick en målsättning för detta var 2005. Det anslag som rört återvandring har sedan dess minskat ganska drastiskt i storlek och kommit till allt mindre användning. Det enda återvandringsbidrag som Sverige har, fru talman, har bara delats ut till en handfull personer de senaste åren.
Förra året var antalet personer noll, alltså inte en enda person. Detta är dock inte en ny fråga i och för sig. I proposition 1996/97:25 Svensk migrationspolitik i ett globalt perspektiv står det till exempel så här, fru talman: "Insatser internationellt och i Sverige bör ha det långsiktiga målet att flyktingar frivilligt skall kunna återvända under säkra förhållanden till sitt ursprungsland.
Detta synsätt bör i princip prägla mottagandet av flyktingar i Sverige från första början." Jag kan bara hålla med. Det här kan också ställas mot förhållandena i våra grannländer - framför allt Danmark, där man med hjälp av sin repatrieringslov fått till ett effektivt och framgångsrikt återvändandearbete.
Detta är en lag som har utarbetats av Ygemans betydligt vettigare systerparti och som möjliggör breda satsningar och samarbeten på såväl kommunal som statlig nivå för att hjälpa framför allt personer som har fastnat i utanförskap att återvända hem. Fru talman! Vi är egentligen överens här, skulle jag vilja säga, så när som på en punkt. Det gäller frågan om vilka personer som ska bli föremål för de här åtgärderna.
Regeringen vill att det nya uppdraget bara ska gälla ukrainare, medan vi, precis som Socialdemokraterna på 90-talet, tycker att det bör gälla alla som kan återvända. Min fråga är alltså helt enkelt denna: På vilket sätt ligger det i linje med den feministiska utrikespolitiken att vilja att kvinnor och barn från Ukraina återvänder men att vuxna män från Afghanistan och Irak ska stanna?
Finns det något skäl till att det är just ukrainarna som väljs ut? Nu kommer det att bli så i den här debatten att vi pratar om ukrainare. Jag kommer även att nämna andra grupper invandrare. Jag tycker egentligen inte att det är på det sättet man bör diskutera denna fråga. Man behöver inte peka ut etniska grupper så som regeringen gör. Man bör ha en ordning som gäller för alla.
Jag misstänker att Anders Ygeman kommer att försöka komma med något slags efterhandskonstruktion angående det regeringsbeslut som vi diskuterar och påstå att det enda man vill är att samma regler ska gälla för ukrainare som för alla andra. Men det är faktiskt inte detta det står. I så fall hade man ju inte behövt analysera behovet av insatser och så vidare. I så fall hade regeringsuppdraget kunnat vara att bara ta fram lagstiftning för att ukrainarna ska omfattas av samma regler som alla andra.