KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Adaktusson (KD):
Även ett icke-svar kan vara talande. Att Sveriges utrikesminister inte förmår uttala att det är ett folkmord som pågår framför våra ögon visar vad detta handlar om - en utrikespolitik utan värderingar.
Att å ena sidan tala om att regeringen ser mycket allvarligt på situationen för mänskliga rättigheter och å andra sidan vägra kalla detta för vad det är går inte ihop. Det är inte trovärdigt. Fru talman! Regeringen återkommer till att folkmord är ett begrepp som ska definieras av jurister och domstolar, inte av parlament och regeringar.
Det är i grunden helt fel. Runt om i världen har folkmordsfrågan hanterats politiskt sedan lång tid tillbaka. Orsaken till det är enkel: ord betyder något, och ord gör skillnad.
Den amerikanske professorn Gregory Stanton, medförfattare till Romstadgan och grundare av Genocide Watch, har vidimerat detta i sin forskning.
Stanton visar att det var först när folkmordsbegreppet började användas om det som skedde i Srebrenica i Bosnien och i Rwanda som omvärldens passivitet ersattes av politisk handling.
Samma forskning visar att internationella insatser oftast uteblir så länge omskrivningar för folkmord används. Det är välkommet med fördömanden och med de EU-sanktioner som utrikesministern nämner mot den kinesiska kommunistregimen för den vedervärdiga behandlingen av uigurerna.
Men det räcker inte. Fru talman! I det brittiska underhusets debatt förra veckan om uigurernas situation i Xinjiang förklarade parlamentsledamoten Stephen Kinnock varför han och hans parti ställer sig bakom ett folkmordserkännande.
Han sa: Folkmord kan aldrig mötas med likgiltighet eller passivitet. Stephen Kinnock är minister i Labourpartiets skuggregering. Hans partikamrat, parlamentsledamoten och juristen Yasmin Qureshi, förklarade att parlamentets folkmordsbeslut är en vändpunkt.
Ingen kan längre förneka omfattningen av de övergrepp som äger rum i Xinjiangprovinsen, sa hon. Varför ser inte Ann Linde det som hennes socialdemokratiska partivänner i brittiska Labour ser?
Lars Adaktusson (KD):
Det är tveksamt om Ann Lindes partivänner i brittiska Labour skulle uppskatta det som utrikesministern just nu redovisade, eller för den delen den nya Bidenadministrationens företrädare i USA.
Genom oviljan att se och erkänna det som är folkrättens värsta och mest avskyvärda brott mäler den svenska regering ut sig. Och det är inte första gången.
Samma beräknande realpolitik som vi nu ser ligger bakom vägran att erkänna seyfo, det armeniska folkmordet 1915, och Islamiska statens folkmord på kristna 2014. Det förstnämnda kallar utrikesministern för ett massövergrepp. Det senare talar hon inte om över huvud taget.
Fru talman! Detta är, hur man än vänder och vrider på det, att kompromissa med grundläggande värderingar om människovärde och humanitet.
Men det är också att svika de svagaste och mest utsatta, nämligen offren för folkmord och deras familjer - alla de tusentals människor runt om i världen som har rätt till upprättelse och rätt till omvärldens fulla och odelade stöd.
Lars Adaktusson (KD):
Inledningsvis vill jag tacka för svaret på mina frågor om detta djupt tragiska fall. Jag delar bedömningen att situationen för Ahmadreza Djalali är djupt allvarlig. Hans hälsotillstånd har på sistone försämrats.
Samtidigt konstaterar jag att utrikesministern inte svarar på frågorna i interpellationen, exempelvis om vilka åtgärder som har vidtagits från svensk sida med anledning av det försämrade hälsoläget och om kontakter har tagits med de länder som erbjudit sig att hjälpa till att ta upp fallet Djalali med den iranska regimen. Förhoppningsvis får vi svar på de frågorna längre fram i debatten. Fru talman!
Det är riktigt att det finns ett stort både intresse och engagemang för Djalalis öde utanför Sveriges gränser, som Ann Linde påpekar.
Flera oberoende FN-experter, Amnesty International, Europaparlamentet, 135 Nobelpristagare, kollegor vid Karolinska institutet i Stockholm - samtliga anser utifrån olika granskningar att Djalali är oskyldig och som en följd av detta omedelbart måste friges.
Det som kallas oskuldspresumtion, den centrala rättsprincip som anger att en anklagad person ska betraktas som oskyldig tills motsatsen bevisats, måste självklart vara grundläggande också i UD:s hantering av konsulära ärenden.
Därför, fru talman, är det anmärkningsvärt att utrikesministern i sina offentliga uttalanden om Djalali inte ställer krav på att han omedelbart ska friges. Precis som i andra sammanhang säger Ann Linde i svaret på min interpellation att "Sverige kräver att dödsdomen mot Ahmadreza Djalali inte verkställs". Men något krav på frigivande finns inte.
Detta väcker förstås frågor. Det noteras bland de människorättsorganisationer och företrädare för andra länder som är engagerade i fallet. Med största sannolikhet noteras det också i Teheran - dessvärre. Helt nyligen ställdes Ahmadreza Djalali inför en åklagare.
Utrikesministern nämnde detta. I hotfulla ordalag meddelades att hans tid snart är ute och att agerandet från Sverige tyder på att ingen på allvar bryr sig om hans fall. Hånfullt konstaterades att ett verkställande av dödsstraffet visserligen skulle leda till svensk kritik men att det snart skulle blåsa över.
Så, fru talman, agerar en skurkregim vars fullständiga förakt för sanning, humanitet och människovärde genomsyrar allt den gör. Jag vill fråga utrikesministern hur hon ser på den iranska regimens agerande i det här fallet.
Och varför uttalar inte Ann Linde något offentligt krav på ett omedelbart frigivande av den svenske medborgaren Djalali?
Lars Adaktusson (KD):
Den här debatten handlar ju om ett konsulärt ärende mellan Sverige och Iran. Men den handlar framför allt om en tragedi för en oskyldigt dömd 49-årig svensk medborgare och hans familj - hustrun Vida och två barn som sedan 2016 lever i en konstant oro för sin pappa.
Utrikesministern intygar att fallet tas på största allvar, att stora ansträngningar görs och att Djalalis situation tas upp direkt med den iranska regimen när tillfälle ges. Detta välkomnas självfallet av alla som är engagerade i fallet. Men även det som inte görs, Ann Linde, måste kunna diskuteras, speciellt i den situation som råder.
Varför ställs inte krav på en omedelbar frigivning? Varför kontaktas inte USA, Belgien och Schweiz, de länder som enligt Djalalis advokat har erbjudit sig att hjälpa till?
Varför får samma advokat beskedet från svenska ambassaden i Teheran att inget mer finns att göra i fallet Djalali, när UD här hemma säger något helt annat?
De här och andra frågor behöver besvaras för att ge Ahmadreza Djalali och hans anhöriga hopp, men också för att allmänheten ska känna förtroende för den myndighet som är ansvarig för det som görs - och för det som inte görs. Svara gärna på frågorna, Ann Linde!
Lars Adaktusson (KD):
Det är bra och ska välkomnas att Sverige går i bräschen i kampen mot dödsstraffet. Det gäller i alla sammanhang och överallt, var det än sker i världen.
Men tyst diplomati, undvikande svar och diskreta kontakter har sin tid och sin givna plats i hanteringen av svåra konsulära ärenden. Problemet är att i fallet Djalali är det skedet passerat. Såväl han själv som hans närmaste larmar om att situationen är akut.
Tiden håller på att rinna ut, Ann Linde. Av det skälet måste den svenska regeringens budskap till den iranska regimen tydliggöras och skärpas väsentligt.
Normala relationer och fortsatt diplomatiskt umgänge med en diktaturregim som vägrar frige en oskyldig och svårt sjuk svensk medborgare är en omöjlighet. Fortsatt svenskt stöd till det för Iran så viktiga internationella kärnenergiavtalet JCPOA borde likaledes vara en omöjlighet i den här situationen.
Det är den typen av besked som måste förmedlas till regimen i Teheran. Jag hoppas att regeringen är villig att agera på det sättet innan det blir för sent.
Lars Adaktusson (KD):
Nyligen har det avslöjats hur ledande personer inom Islamic Relief gjort avskyvärda antisemitiska uttalanden. Samtidigt har flera forskare visat på tydliga kopplingar mellan Islamic Relief och Muslimska brödraskapet. Det är uppgifter som styrks av utredningar i Frankrike och Tyskland.
Trots detta kommer Islamic Relief Sweden även fortsatt att inneha status som strategisk humanitär partner till Sida.
Jag vill därför fråga biståndsministern hur han motiverar ett svenskt partnerskap med en organisation kopplad till antisemitism och islamism och hur detta partnerskap rimmar med regeringens uttalade löfte om att bekämpa alla former av antisemitism.
Lars Adaktusson (KD):
Jag förstår - eller jag tror att vi är många som förstår - att det kan vara besvärligt att hantera besvikelsen från Socialdemokraternas sida över att oppositionens budget har gått igenom. Det är inte första gången det sker. Det har skett tidigare under mandatperioden.
Vi har en mandatperiod där Socialdemokraternas regeringsskicklighet har förvandlats till närmast en parodi, med tanke på att vi nu röstat om statsminister i denna kammare - vad är det? - tre eller fyra gånger. Det är nästan svårt att hålla ordning på kaoset.
Men det känns väldigt mycket som att man är en dålig förlorare när man kallar detta en servettskiss och bagatelliserar det arbete som har gjorts. Servettskiss var för övrigt den term som lanserades av Kenneth G Forslunds tidigare partiledare, Stefan Löfven. Den beskrivningen kommer alltså inte från de partier som står bakom de budgetförslagen.
Nu var det inte detta som jag i första hand tänkte ta upp med Kenneth G Forslund, utan jag tänkte ta upp de tre svenska medborgare som sitter fängslade i diktaturer eller i auktoritära länder. Motionerna på det området finns under detta utgiftsområde.
Efter snart åtta år i regeringsställning har noll hänt i de här fallen - ingenting. Dessa personer sitter fortfarande fängslade under vedervärdiga och vidriga omständigheter. Deras mänskliga rättigheter kränks. Åtminstone ett par av de här personerna har en hälsa som gör att de riskerar livet.
Jag tänkte höra med Kenneth G Forslund hur han ser på misslyckandet när det gäller att få dem frisläppta.
Lars Adaktusson (KD):
Jag konstaterar att den oro som Kenneth G Forslund talar om uppenbarligen inte delas av hans partiledare, statsministern, som har sagt sig vara beredd att regera på denna budget och att det inte är några större problem. Det är budskap som inte riktigt går ihop. Jo, det måste hända saker i Stockholm, inte bara i Peking, Teheran och Asmara.
Och det finns förslag på åtgärder som inte har genomförts, till exempel när det gäller diasporaskatten i fråga om Eritrea och när det gäller att tydligt koppla ett frigivande av Dawit Isaak till utvecklingsbiståndet. Under alla år har regeringen inte velat göra detta.
Jag skulle vilja fråga: Är ni beredda att göra det nu när ingenting annat har lyckats?
Lars Adaktusson (KD):
Det är inget fel att gå i takt med Finland; det är oerhört viktigt. Även om vi har olika uppfattning när det gäller medlemskapsfrågan är vi nog överens om att det här bör ske. Den process som nu pågår i både Finland och Sverige bör ske parallellt, och vi bör självklart samråda och ha ett nära samarbete med Finland.
Problemet när det gäller socialdemokratins hantering av Natofrågan är att man hänvisar till historien. Man ser inte framåt; man ser inte nuet. Man ser inte vad som händer i Ukraina just nu.
Man ser inte vad som händer med ett land som inte är medlem av Nato och hur Ukraina blir lämnat ensamt för att landet inte har ett Natomedlemskap. Vi måste dra slutsatser av detta. Vi måste se hur faran och risken för vårt land ser ut.
Den aspekten och den utgångspunkten är långt viktigare än hur stämningarna är i socialdemokratin. Det är ingen hemlighet att det finns olika meningar inom socialdemokratin. Vi har sett det på sistone, och vi har sett det tidigare.
Det är ändå en oförmåga som ligger i botten när man inte kan samlas bakom det som så uppenbart är bäst för landet. Kenneth G Forslund respekterar min uppfattning. Jag respekterar honom, och jag respekterar hans uppfattning.
Men jag ifrågasätter en politik som inte sätter landets bästa framför partiets bästa.
Lars Adaktusson (KD):
Kenneth G Forslund slår in öppna dörrar. Kristdemokraterna har velat satsa mer på försvaret än vad Socialdemokraterna har gjort, och vi vill göra det nu också. Vi, om något parti, inser att Sverige behöver ett starkt försvar. I den delen finns inga oklarheter.
När det gäller kärnvapen bygger Sverige, som har sagts tidigare här i debatten, till stor del sitt försvar på samarbeten med stater som har kärnvapen: Storbritannien, USA och Frankrike. Det är någonting som vi har valt, som vi har välkomnat och som är fullständigt nödvändigt.
I de sammanhangen har jag inte hört vare sig Kenneth G Forslund eller andra socialdemokrater tala om att kärnvapenfrågan är problematisk. Så varför skulle den vara problematisk just när det handlar om ett fullt svenskt Natomedlemskap?
Vad ett Natomedlemskap gör, Kenneth G Forslund, är att besvara frågan: Vad händer om Sverige hamnar i en väpnad konflikt och om vi blir angripna? I dag finns inget svar på den frågan, alla de försvarssamarbeten vi har till trots.
Även försvarssamarbetet med Finland till trots saknar vi det som är viktigast av allt, nämligen fördragsfästa försvarsgarantier. Regeringar kommer och går, och politiker kommer och går. Men fördragsfästa försvarsgarantier består.
Och är det någonting som krisen nu visar är det att vi behöver garantier, att vi behöver bygga vår säkerhet tillsammans och att vi behöver ingå i de västliga demokratiernas försvarsallians.
Lars Andersson (SD):
Tack, ledamot Rothenberg, för frågan! Personligen tycker jag inte att det är det minsta konstigt att förhålla sig pragmatisk till EU som institution. Faktum är att vi för första gången har en reell möjlighet att påverka unionen inifrån i och med den utveckling som vi just nu upplever.
Ledamot Rothenberg är naturligtvis medveten om att de EU-kritiska partierna runt om i mer eller mindre samtliga medlemsländer kommer att växa ordentligt och på så vis kunna påverka på ett sätt som tidigare inte har varit möjligt. Strömningarna är solklara. Men med det sagt finns det såklart delar av EU som är väldigt positiva och som ska bevaras och på vissa områden gärna även utökas.
Samarbete vad gäller frihandel, miljö och internationell brottslighet är inte bara positivt utan också nödvändigt. Men att det existerar en diskrepans medlemsländer emellan där nyttan, behoven och önskemålen för unionen varierar är väldigt tydligt. Det finns som sagt uppenbara områden för positivt samarbete.
Men vårt självbestämmande på områden som transport, jordbruk, vargjakt, snus och den sociala pelaren är något vi ska värna. Både inom dessa områden och andra är vår egen kunskap och kännedom både djupare och bredare än den hos globalisterna i Bryssel. Det är ökandet av vårt självbestämmande som vi sverigedemokrater kommer att kämpa för.
Lars Andersson (SD):
Tack återigen, ledamot Rothenberg! Du talar om Ungern och Polen och våra täta samarbeten med dem. Du vet tydligen mycket mer än vad jag gör om dessa täta samarbeten. Det är inget som jag över huvud taget upplever i mitt dagliga liv. Brexit, som också alltid är uppe på tapeten, har naturligtvis varit ett avskräckande exempel, inte minst i den inhemska svenska opinionen.
Vi verkar ha blivit ännu mer EU-positiva på grund av utvecklingen beroende bland annat på Storbritanniens utträde. Samtidigt som England självt har interna slitningar verkar EU göra det så svårt som möjligt att lämna unionen. Ibland undrar jag varför. Om EU är den underbara och helt oslagbart fantastiska unionen kan man fråga sig varför man inte bara låter dem lämna oss.
EU:s attityd utåt är att det helt och hållet är Storbritanniens förlust och att man där kanske inte riktigt vet vad man håller på med, trots att vartenda valdistrikt i hela England, förutom Storlondon, röstade för brexit. Det är lite farligt att idiotförklara en tydlig majoritet i ett stort och välfungerande land.
Det är inte helt omöjligt att britterna och även Polen och Ungern sneglar lite på våra kära grannar och kanske även på Schweiz och inser att det finns andra framgångsrika vägar framåt än inom ett detaljstyrande överstatligt organ som gradvis och i relativt högt tempo förflyttar makten från de individuella medlemsstaterna till just Bryssel. Detta är en utveckling som vi vill motverka och bekämpa.
Jag ser ingen större relevans i att Ungern och Polen kontinuerligt ska dras upp när vi diskuterar frågan.
Lars Andersson (SD):
Representanter även från socialdemokratiskt håll säger sig se ett samband mellan segregation och ökad kriminalitet. Det är naturligtvis en välkommen insikt, då vi vet att gängkriminalitet i mångt och mycket förknippas med unga män med invandrarbakgrund. Att man från den insikten inte lyckas analysera bakåt i tiden, alltså se var och hur denna segregation har uppstått, förvånar mig dock.
Naturligtvis härstammar segregationen från invandringsnivåer som visat sig vara alldeles för höga för att det ska gå att åstadkomma en lyckad integration. Mer eller mindre samtliga integrationsprojekt har slutat i det ena fiaskot efter det andra. Jag inbillar mig att Socialdemokraterna hade, och fortfarande har, ett väldigt stort stöd i många av Malmös tidigare nämnda områden - dock under en annorlunda flagg.
Under 70- och 80-talen var man ett ganska rekorderligt arbetarparti, och dagens beskrivning är - mer passande - att man är ett bidragsparti. Kan det vara i syfte att skydda denna numera stora väljargrupp som man insisterar på att hög invandring och ökad kriminalitet inte har något som helst samband?
Det som kanske överraskar allra mest är dock att resultatet, enligt statsministerns egen utsago, hade varit exakt detsamma om vi satte enbart svenskar i dessa områden och förutsättningar. Det hade varit skjutningar, gruppvåldtäkter, gänguppgörelser, sprängningar och kallblodiga mord på öppen gata. Om jag inte missminner mig helt var det i huvudsak svenskar som bodde i dessa områdena under min uppväxt, även om det fanns finländare, chilenare, polacker, tjecker och andra nationaliteter i mixen.
Varför sprängdes, mördades och lemlästades det inte där då? Det var ju inte de mest välbärgade områdena på den tiden heller. Delar minister Damberg statsministerns åsikt att resultaten skulle vara identiska, det vill säga att det inte finns nämnvärda skillnader mellan grupperingar med vitt skilda attityder vad gäller problemlösning, kvinnosyn och jämlikhet och svenskar som vuxit upp med en helt annan värdegrund och ett helt annat sätt att verka och leva?
Lars Andersson (SD):
Till en början yrkar jag bifall till reservation 2, samtidigt som vi sverigedemokrater ställer oss bakom samtliga våra reservationer. Det betänkande som vi för dagen hanterar belyser viktiga frågor för vårt samhälle i stort. Det gäller alltifrån officiella helgdagar och flaggning till vår nationalsång, våra nationella symboler och minnesdagar.
Förhoppningsvis bjuder dessa områden in till någon form av eftertanke och nationell uppskattning och inte nödvändigtvis endast till att vi ser fram emot en dag ledig från jobb eller studier. Det är minnesvärda dagar, högtider och symboler som möjliggör gemenskap och sammanhållning, samt en möjlighet att uppskatta och reflektera över vad Sveriges rike står för. Det gäller inte bara i nutid, utan även historiskt och hur vi nått den här punkten.
Det är även en fingervisning på vägen in i framtiden. Samtliga punkter i betänkandet borde anses som bidragande till skapandet av en nationell identitet som vi alla kan vara stolta över. Den kanske främsta symbolen för vårt land torde vara den vackra blågula fanan med sin rika historia som vi kan spåra ända till mitten av 1500-talet.
Vår i dag firade svenska nationaldag hette som bekant tidigare svenska flaggans dag. Det är en dag som firats på Skansen alltsedan 1893 till pompa och ståt, med musik, högtidstal och utdelande av fanor, alltid med kungafamiljen närvarande. Det finns inga tydliga föreskrifter som reglerar flaggande även om det finns diverse rekommendationer att förhålla sig till.
Utan ett mer konkret regelverk händer det stundom att vissa myndigheter flaggar med andra flaggor än den svenska, även sådana som representerar politiska eller ideologiska organisationer. Det känns från Sverigedemokraternas sida olyckligt att icke-officiella flaggor används vid flaggning på offentliga byggnader då detta kan uppfattas som att myndigheten i fråga tar ett politiskt eller ideologiskt ställningstagande.
Den svenska flaggan är en symbol för vårt land och således i förlängningen även applicerbar på våra myndigheter. Mot den bakgrunden anser vi som parti att regelverket för flaggning bör samlas i en mer konkret flagglag. Denna bör stipulera alltifrån fanans storlek och utseende till dagar som den ska vaja.
Det gäller även vilka andra flaggor som kan tänkas ingå i denna flagglag, exempelvis FN-flaggan eller EU-flaggan samt diverse regionala eller myndighetsspecifika flaggor. Flagglagen bör naturligtvis åsyfta det allmänna offentliga och officiella användandet medan privat flaggning är någonting som vi bör uppmuntra snarare än på något vis påtvinga. Med detta, fru talman, tackar jag för ordet för denna gång.
Lars Andersson (SD):
Till att börja med yrkar jag bifall till utskottets förslag till beslut. Vi behandlar alltså konstitutionsutskottets betänkande KU7, där utlandsspioneri föreslås kriminaliseras och införas som ett tryck- och yttrandefrihetsbrott.
Lagförslaget innebär bland annat att utlandsspioneri, grovt utlandsspioneri och grov obehörig befattning med hemlig uppgift med grund i utlandsspioneri kriminaliseras och förs in i brottsbalken. Då förslaget i vissa delar gäller grundlagsändringar krävs det att riksdagen röstar lika två gånger med ett riksdagsval emellan.
Förslaget har haft stöd från en överväldigande majoritet under Sveriges båda senaste regeringar, och det stödet har speglats även i konstitutionsutskottet. Hotet må i dag vara av något annorlunda karaktär än under den förra regeringen.
Då stod Sverige bland annat ut som ett av de medlemsländer i EU som hade allra flest frivilliga som åkte ned till Mellanöstern för att strida för Islamiska staten, medan dagens hot finns lite närmare inpå oss rent geografiskt. Men oavsett om hoten kommer från Islamiska staten, alQaida, al-Shabab eller diktatoriska stater i vårt närområde är det uppenbart att Sverige måste skärpa sin lagstiftning på området.
Dagens straffrättsliga skydd för känsliga uppgifter är enligt denna och den förra regeringen bristfälligt. Det nu gällande regelverket kan i värsta fall helt falla utanför det straffbara området och i bästa fall enbart bestraffas som brott mot tystnadsplikt.
Så sent som i förra veckan väcktes åtal mot ett par iranska bröder med svenskt medborgarskap som misstänks ha sålt försvarshemligheter till Ryssland, kanske i över tio års tid, och det är tyvärr sannolikt inte den sista händelsen vi tvingas leva med. Det gör det tydligt att vi inte kan ha ett relativt tandlöst regelverk på området.
Gärningar som kan få allvarliga konsekvenser för Sverige, Sveriges säkerhet och våra internationella samarbeten och relationer kräver att vi har ett rättsskydd närmare och i linje med det i andra länder med en gemensam rättstradition, exempelvis våra omedelbara grannländer och andra EU-medlemmar. Vissa farhågor har nämnts vad gäller exempelvis grävande journalistik.
Jag noterar dessa farhågor men håller inte med om att de på något vis skulle vara tillräckliga för att inte iscensätta denna förbättring av rådande regelverk.
Syftet är ju på intet sätt att inskränka press- och yttrandefriheten utan snarare som sagt att förbättra ett bristfälligt rådande regelverk och komma närmare rådande regelverk hos exempelvis våra nordiska grannar, som uppenbarligen inte ser något speciellt kontroversiellt i sina respektive regelverk.
Att obehörigen anskaffa eller röja uppgifter med ett direkt uppsåt att gå främmande makt till handa torde vara okontroversiellt, i Sverige så som i våra grannländer. Vi upplever det som säkerställt att lagstiftningen inte träffar gärningar som har ett journalistiskt eller opinionsbildande syfte.