Bengt-Anders Johansson (M):
Jag riktar ett tack till Carl B Hamilton för att han uppmärksammade den osmaklighet som gick mig förbi när jag stod här i talarstolen. Det var någon som talade här tidigare om att man blir schizofren. Och det är klart att när Astudillo och Björck kramar Littorin i den här frågan blir till och med jag lite mer konfunderad. Vart är vi på väg? Men låt oss återgå till det svar som arbetsmarknadsministern de facto har lämnat.
Jag noterar ändå med tillfredsställelse att där finns någon öppning. Det är inte skrivet i sten. Det står att modellen på arbetsmarknaden fungerar väl och att några större förändringar inte bör göras, varken i den individuella eller i den kollektiva arbetsrätten. Det står också: Jag är övertygad om att arbetsmarknadens parter i de flesta fall använder sina rättigheter och så vidare. Detta skapar ändå, arbetsmarknadsministern, en möjlighet att tänka något vidare.
Jag tror att det är viktigt att slå fast att det är farligt att bli avtalsfundamentalist. Man måste alltså kunna ha nyanser i det som sker i vår omvärld. Jag räknade upp ett antal exempel för en stund sedan. Men låt mig ge några tankar om möjligheter att i någon mån stadga upp det, så att det blir bättre ordning än vad det är i dag.
Man skulle exempelvis kunna tänka sig att man hade någon form av statlig byrå som skulle kunna utfärda någon form av intyg om att företag uppfyller arbetsmarknadens villkor, på ett objektivt sätt. Då är de inte, så att säga, ensidigt föremål för värdering av en motpart i förhållande till dem.
Man skulle också kunna tänka sig att det skulle vara mindre lämpligt att fackliga organisationer driver en stridsåtgärd mot ett företag som de facto saknar fackliga medlemmar, vilket exempelvis är fallet i Smålandsstenar.
Man skulle också kunna fundera på om man inte skulle kunna ge medlarinstitutet ökade befogenheter när det gäller att kunna skjuta upp konflikter etcetera när det finns skäl till detta. Man skulle också kunna fundera på att införa en tvångsskiljedomsmöjlighet för att den vägen upprätthålla ansvarsfulla avtal.
Eller också skulle man kanske överväga möjligheten att inte tillåta sympatiåtgärder som innebär att företag som över huvud taget inte har med konflikten att göra dras in i en konflikt som för dem är fullständigt vid sidan om.
Man kan också titta på möjligheten till någon form av proportionaliseringsregel, så att den ingående skada som kan uppstå i en konflikt måste stå i rimlig proposition till det som parterna anser sig vilja uppnå.
Som jag sade inledningsvis borde man, där det uppenbarligen egentligen inte finns någonting att vinna, kunna låta medlingsinstitut eller liknande bida en sådan tvist. Jag har återigen, arbetsmarknadsministern, när det gäller det här axplocket fokus just på småföretagen.
En facklig organisation kan nämligen döda det lilla företaget rent ekonomiskt på ganska kort tid till väldigt små kostnader. Återigen skulle jag vilja att arbetsmarknadsministern tittar närmare på bland annat de idéer som jag har framfört. Sedan ska en alliansregering självklart inte driva konflikter för konflikternas skull. Men i det här fallet kan det bidra till att vi behåller arbeten och att det inte försvinner arbeten.
Det är lika viktigt som att skapa nya.