KBLab/rixvox huggingface dataset:
Tobias Andersson (SD):
Den 24 mars klubbade riksdagen igenom EU:s stora skuldpaket efter att regeringen hade fått aktivt stöd av Centerpartiet och Liberalerna och passivt stöd av Moderaterna och Kristdemokraterna. Skuldpaketet, även kallat coronafonden, innebär att Sverige kommer att få betala 150 miljarder kronor, vilket motsvarar fem gånger så mycket som Polismyndighetens budget, främst till länder i Sydeuropa.
Fru talman! Detta utgör enligt Sverigedemokraterna ett ekonomiskt och politiskt vansinne, både av praktiska och av moraliska skäl. Vi gjorde vårt yttersta för att sätta stopp för det hela, men tyvärr svek samtliga partier förutom Sverigedemokraterna och Vänsterpartiet Sverige och det svenska folket.
Jag skulle ljuga om jag sa att det huvudsakligen var Hans Dahlgren och Socialdemokraterna jag var besviken på. I stället var det Moderaterna och Kristdemokraterna och deras svek som irriterade mig mest. Det kommer de också att få höra i framtida valrörelser. Men med det sagt, fru talman, ska jag säga att den ursprungliga tanken med stödpaketet var att man gemensamt skulle lyfta Europa efter pandemin.
Som många gånger tidigare är dock EU sällsynt illa rustat för uppgiften. EU-kolossen har genom pandemin visat sig vara en byråkratisk mardröm, oförmögen att hantera alltifrån vaccin till grundläggande koordinering av rekommendationer för resor mellan medlemsländerna. Detta är det organ som svenska politiker valt att sätta sin tilltro till.
I bakgrunden till coronafonden lurar också ett federalistiskt EU, som ser detta som en chans att tillskansa sig alltmer makt och inflytande. Gränserna mellan medlemsländernas självbestämmande och beskattningsrätt blir allt luddigare i avgränsningarna mot EU-byråkratin.
När mycket av återhämtningsfonden fokuserar på grön omställning och digitalisering är det svårt att skaka av sig uppfattningen att politiker använder pandemin som en förevändning för att driva sina önskeprojekt, projekt som invånarna aldrig ställt upp på under normala omständigheter. Redan nu varnar EU:s revisorer för risken att delar av pengarna inte går till avsedda syften.
Denna risk tydliggörs onekligen av att länder som kommer att erhålla stöd talar om förslag som sänkt pensionsålder, förkortade arbetsveckor och införandet av medborgarlön. Det är givetvis upp till dessa länder att avgöra vad de vill finansiera. Men svenska skattebetalare ska inte stå för notan. Fru talman!
Tyvärr gör vi det nu, på grund av den regering som Hans Dahlgren företräder och de övriga politiska partier som inte vågade sätta stopp för detta. Jag frågade i min interpellation Hans Dahlgren ifall han ser en risk i att misskötta ekonomier nu passar på att genomföra önskade satsningar på vår bekostnad och ifall regeringen avser att vidta några åtgärder för att förhindra det.
Hans svar tyder på att regeringen nonchalerar det faktum att sydeuropeiska stater omgående valde att växla ned tempot efter att skuldpaketet var klubbat, givet vetskapen om de stundande svenska skattemedel som de kommer att tilldelas. Har Hans Dahlgren missat detta, eller ser han inga problem med det?
Tobias Andersson (SD):
Tack för svaret från Hans Dahlgren! Jag vill vara tydlig med att jag skriver under på den problembild som Hans Dahlgren beskriver kring hur pandemin på ett abrupt sätt har slagit mot såväl Sverige som övriga delar av världen. Var vi däremot skiljer oss åt är när det gäller vart Sverige bör rikta sina resurser och var 150 miljarder gör mest nytta.
Där är jag av uppfattningen att det finns stora delar av vår välfärd, vår ekonomi med mera som hade behövt den typen av resurser snarare än att vi skänker bort dem. Den svenska arbetslösheten stiger. Välfärdens hjältar sliter under undermåliga förhållanden. Poliser lämnar yrket på grund av för låga löner. Vårdköerna växer, och den psykiska ohälsan bland unga tilltar.
Gängvåldet eskalerar, och vi tvingas höja pensionsåldern för att täcka upp hålen i statsfinanserna. Medan alla dessa problem breder ut sig i vårt samhälle väljer Hans Dahlgren, regeringen och övriga riksdagspartier, förutom Sverigedemokraterna och Vänsterpartiet, att skänka bort 150 miljarder till andra stater och deras medborgare.
Och vad gör mottagarländerna för våra pengar, de pengar som svenskar redan slitit för och de pengar som vi kommer att fortsätta slita för i decennier framöver för att kunna betala tillbaka den skuld som regeringen har ådragit oss? Precis som jag berörde i mitt första inlägg passar andra stater på att nu luta sig tillbaka och ta det lugnt, medvetna om att vi försörjer dem.
I anslutning till att riksdagen klubbade igenom skuldpaketet och därmed valde att vaska 150 miljarder i skattemedel stod det klart att Spanien ska testa att införa fyra dagars arbetsvecka. Förslaget kom från vänsterkanten och innebär ett tre år långt pilotprojekt som kostar 50 miljoner euro, motsvarande över en halv miljard kronor.
Enligt planen ska EU-pengar subventionera alla anställdas extra kostnader under det första året för att sedan minska till 50 procent under år 2 och sedan 25 procent år 3. Fru talman! Var detta vad Hans Dahlgren och regeringen hade tänkt sig? Ska vi betala för att spanjorer ska vara lediga på fredagar? Jag ser det som en ja- eller nej-fråga. Vi är nog många som undrar.
Om svaret är ja, att regeringen hade tänkt sig detta, förtjänar väljarna att känna till det. Om svaret är nej, alltså att regeringen inte hade tänkt sig detta, kvarstår frågan om man avser att agera och vidta några åtgärder.
Lägg därtill att Frankrike, som bekant har alldeles för mycket att säga till om inom EU, nu sagt att fonden skulle behöva fördubblas från 750 miljarder euro till 1 500 miljarder euro.
Skulle det bli verklighet riskerar Sverige att behöva skeppa i väg ytterligare 150 miljarder kronor till dåligt skötta ekonomier, samtidigt som vi, likt jag beskrev tidigare, har en mängd problem här hemma som skulle må bra av utökade resurser. Fru talman!
Jag önskar fråga Hans Dahlgren ifall han inte tror att de 150 miljarder som regeringen har skänkt bort skulle ha behövts här hemma.
Tobias Andersson (SD):
Tack, återigen, för svaret från Hans Dahlgren! Det är inte jag som har hittat på att den här fyradagarsveckan i Spanien ska finansieras av EU-medel, utan det har rapporterats om att det är ambitionen. Sedan stämmer det naturligtvis att medlen inte har betalats ut än. Jag är den första att hoppas på att man sätter stopp för det; det var därför jag lyfte frågan. Utifrån Hans Dahlgrens svar hoppas jag därför att Sverige kommer att försöka agera för att ändra detta.
Det blir ju något märkligt att tro att vi skulle bidra till klimatet eller en förbättrad digitalisering bara för att vi finansierar spanjorers lediga dag. Det har jag svårt att få ihop, fru talman. Jag har berört det här tidigare, men av mycket att döma utgörs skuldpaketet av sedan länge välkända federalistiska drömmar och redan utpekade politiska ambitioner.
Att investera i grönt och förnybart, strössla pengar över digitalisering och innovation och öppna upp för EU-skatter med mera är ingenting nytt. Det är återkommande önskemål från EU-eliten som nu förkläs till att framstå som coronarelaterade stöd. Motsvarande, eller dylik, fond har dessutom tidigare efterfrågats av euroländer för att just rädda euron.
Det är med andra ord alldeles uppenbart att man öppnar för ett mer federalistiskt EU, inte minst genom ambitioner om skatter som Reuters redogjorde för så sent som i onsdags. Hur kan Hans Dahlgren blunda för de problem som finns på hemmaplan till förmån för att finansiera andra länders slapphänthet?
Hur kan man blunda för att Sverige hade behövt medlen för att investera i vår svenska återhämtning innan vi delar ut dem till någon annan? Jag har så svårt att förstå, fru talman.
Tobias Andersson (SD):
I Aftonbladets podcast Den ideologiska frågan intervjuades nyligen Märta Stenevi utifrån sin förhållandevis nya post som språkrör för Miljöpartiet. I efterdyningarna av intervjun har primärt en av Märta Stenevis kommentarer fått vingar, spridits och kritiserats kraftigt.
I ett resonemang om varför många fler kvinnor än män röstar på Miljöpartiet kommer Märta Stenevi in på makt och, som hon ser det, behovet av att makten ska delas lika. Märta Stenevi beskriver att det dock inte endast är män som måste avstå från makt och positioner till förmån för andra, utan även vissa kvinnor behöver avstå från makt i strävan efter ett jämlikt, mångkulturellt samhälle.
I det sammanhanget kommer det kritiserade uttalandet: "Ska utlandsfödda kvinnor få makt kommer vita, inrikes födda kvinnor att behöva flytta på sig." Märta Stenevi tycks, utifrån denna kommentar, se makt som ett nollsummespel där några måste flytta på sig för att andra ska kunna ta den makt som i dag innehas av någon annan.
Jag menar däremot att den enes självförverkligande och framgångar inte begränsas av att någon annan redan har nått självförverkligande och framgång. Detta gäller åtminstone i en demokrati som är präglad av marknadsekonomi. Här i Sverige har vi alla gott om möjligheter. Om vi når framgång sker det inte på bekostnad av någon annan då varken makt eller ekonomi är statiska.
I Sverige erbjuds man utbildning som bekostas av andra genom skattsedeln. Önskar man därefter läsa vidare finns det fördelaktiga lånemöjligheter. Och de som har tillräckligt driv och intellekt har möjlighet att avancera inom akademin. I Sverige erbjuds man att ta risken och chansen att starta eget företag utifrån den idé man tror på.
Om man har en bra affärsidé, jobbar hårt och satsar helhjärtat på sitt entreprenörskap finns det inga hinder för hur långt man kan komma eller hur rik man kan bli. I Sverige erbjuds man också chansen att göra karriär inom någon annans bolag eller inom det offentliga. För den kompetente finns det inte heller här några hinder. Kompetenta och drivna medarbetare suktar varenda arbetsgivare efter.
I Sverige erbjuds man även möjligheten att delta i demokratin och engagera sig politiskt. Och om man genom sina färdigheter lyckas vinna såväl partiets som väljarnas stöd kan man företräda folket i de parlamentariska församlingarna. Allt detta, alla dessa möjligheter att genom akademin, näringslivet och politiken nå framgång och erhålla makt, är möjligt för samtliga.
Det vore olagligt att inom dessa instanser diskriminera någon, hålla någon tillbaka eller förhindra denne från att nå sin fulla potential bara på grund av individens kön, hudfärg, etnicitet eller sexuella läggning. Den enes framgång sker inte heller per automatik, genom någon naturlag, på någon annans bekostnad.
Tvärtom spiller den enes välstånd över på den andre, och som politiker måste vi skapa förutsättningar för alla att utvecklas och lyckas. Tyvärr tycks Märta Stenevi tro att makt och resurser är någonting konstant. Så är det förvisso ofta i kommunistiska stater, inte minst där planekonomi tillämpas, men så är inte fallet här. Varför tror Märta Stenevi ändock detta?
Tobias Andersson (SD):
Jag tackar åter för svaret. Jag konstaterade att rasism återfinns, så även mot svenskar för den delen. Frågan huruvida rasism är någonting strukturellt eller inte kanske däremot kan kvarvara till en kommande debatt i stället. Jag skulle också vilja beskriva att det inte är som så att personer med utländsk bakgrund i andra partier är ensamma om att få utstå hat. Det gäller även våra företrädare och våra medlemmar med utomeuropeisk bakgrund. De om några har fått uppleva detta - från vänsterhåll.
De passar inte in i den identitetspolitiska mallen. De anses bryta mot sin grupptillhörighet när de engagerar sig i Sverigedemokraterna. De om några har haft det tufft i linje med vad Märta Stenevi redogör för.
Jag lyfte i mitt förra anförande fram det något märkliga och underliga i att Märta Stenevi som anhängare av identitetspolitik vill att vita inrikes födda kvinnor ger plats åt utrikes födda kvinnor samtidigt som hon själv, givet både ämbetet och språkrörsposten, innehar mer makt än i princip någon annan kvinna i Sverige.
Om jag hade trott på identitetspolitik hade jag frågat mig om det var rasistiska strukturer i Miljöpartiet som orsakade att det inte återfanns någon utrikes född kvinna bland de åtta vita kandidaterna till språkrör i Miljöpartiet eller på alla de poster som Mikael Strandman tidigare redogjorde för.
Jag vet inte vad diverse miljöpartister identifierar sig som, men det kan ändå konstateras att Sverigedemokraterna har avsevärt större mångfald bland såväl företrädare som väljare. Frågan som kvarstår blir då om Miljöpartiet är en del av de rasistiska strukturer och problem som Märta Stenevi pekat på tidigare i denna debatt.
Tobias Andersson (SD):
Jag tackar åter för svaret från Märta Stenevi. Som jag tidigare berört ska vi motarbeta rasism, och det är naturligtvis positivt att regeringen tar det på allvar. Däremot är det bekymmersamt att Märta Stenevi gång efter annan avstår från att kommentera Muslimska brödraskapets koppling till begreppet islamofobi. Just denna interpellationsdebatt handlar faktiskt om begreppet.
Vi får säkerligen anledning att återkomma till varandra när det gäller annan form av rasism. Men nu pratar vi om islamofobi som begrepp, och det är problematiskt. Under förra mandatperioden lanserade Kulturdepartementet och Myndigheten för stöd till trossamfund nätsidan islamofobi.se.
Denna är i sin helhet uppbyggd av och drivs av en av Muslimska brödraskapets svenska nätverksorganisationer, studieförbundet Ibn Rushd, som årligen erhåller miljoner i offentligt stöd. Samtidigt skriver Brå att de som underlag för studien har samtalat med representanter från muslimska föreningar, församlingar och organisationer, men de vägrar att redogöra för vilka.
Ledarsidorna räds därför att Muslimska brödraskapet även i detta fall haft stort inflytande över rapporten och därmed även resultatet. Fru talman! Mot bakgrund av detta såväl som mycket annat är det direkt uppenbart att regeringen underlättar för, snarare än motarbetar, islamiseringen av Sverige.
Jag skulle gärna höra Märta Stenevi beröra det i sitt slutanförande: Hur kan vi ta krafttag mot islamiseringen snarare än kratta manegen för densamma?
Tobias Andersson (SD):
Jag kan endast beklaga att Per Bolund väljer att lägga ord i min mun och uttrycka hur han känner att jag kanske tycker i stället för att svara på de frågor som jag har ställt om den allvarliga kritik som finns gentemot den promemoria regeringen har tagit fram. Med det sagt har jag full förståelse för att ärendet bereds, och det har jag också sagt under debattens gång. Men Per Bolund måste samtidigt kunna kommentera den promemoria regeringen har tagit fram.
Per Bolund behöver inte föregå processen och konstatera hur det slutgiltiga förslaget som landar på riksdagens bord ska se ut. Men Per Bolund borde kunna kommentera förslaget och utformningen i den promemoria som regeringen valt att ta fram. Mot denna promemoria finns det gott om kritik, men den har Per Bolund hittills valt att inte svara på. I stället har han resonerat kring hur jag kanske resonerar.
Den avgift regeringen vill införa är förvillande lik en skatt, även om Per Bolund vägrar att acceptera det. Den ska baseras på antal produkter på marknaden och den saknar korrelation till faktiska kostnader och samband med någon riktad motprestation för de företag som ska betala avgiften.
I utredningen får de enskilda producenterna inte någon individuell motprestation, utan pengarna som producenterna enligt förslaget ska betala ska användas för att ta hand om nedskräpning i allmänhet och inte till att specifikt städa upp de produkter som producenterna har ansvar för.
Mina avslutande frågor till statsrådet Per Bolund blir därför: Avser Per Bolund att säkerställa att kommunerna bara får täckning för sina nödvändiga kostnader för att hantera nedskräpningen och inte alla sina kostnader på området? Hur säkerställs att de mest effektiva metoderna och åtgärderna för att samla in mest skräp används?
Tobias Andersson (SD):
Debatten om mäns våld mot kvinnor har blossat upp ordentligt efter att fem kvinnor mördats inom loppet av ett par veckor. Den mediala uppmärksamheten har varit påtaglig och i kölvattnet av detta även de olika politiska utspelen. Det är positivt att debatten har fått nytt liv, då det är en viktig sådan, men det är fruktansvärt att det krävdes fem kvinnors liv för att aktualisera den.
Politiska fördömanden i all ära, men det viktiga är förändringar - att det från politiskt håll faktiskt vidtas ordentliga åtgärder för att förebygga brottsligheten och för att förövare ska få de straff de förtjänar.
Tyvärr har regeringspartierna, som nu söker medieljus för sina fördömanden, aktivt motarbetat politiska initiativ på området som skulle ha inneburit en förändring. I sitt svar på min interpellation redogjorde Märta Stenevi för en rad åtgärder som regeringen avser att före sommaren presentera förslag för Lagrådet om.
Dessa förslag utgörs av skärpt straff för grov kvinnofridskränkning, att fotboja görs till möjlig förstahandsåtgärd vid beslut om utvidgat kontaktförbud, skärpt straff för överträdelse av kontaktförbud och förenklat utfärdande av kontaktförbud. Detta låter bra, men den fråga som infinner sig hos mig är: Varför just nu?
Varför först nu, efter drygt sju år vid makten? Vad är orsaken till att regeringen inte har agerat tidigare på området för att stärka kvinnors trygghet och på riktigt straffa de män som skadar kvinnor? Är det, fru talman, för att de berörda förslagen är nya och helt enkelt inte kommit på tal tidigare i Regeringskansliet?
Det skulle kunna ursäkta att regeringen först efter snart sju år vid makten initierar arbetet med att verkställa dem? Nej, fru talman, så är inte fallet.
I stället kan konstateras, föga smickrande för regeringspartierna, att det inte bara är tal om sedan länge välkända och vedertagna förslag på åtgärder, vilket vore illa nog, utan även om förslag på åtgärder som regeringspartierna aktivt röstat nej till i denna kammare så sent som förra året.
Dessa förslag hade kunnat vara verklighet och hade kunnat skydda kvinnor i dag om det inte vore för regeringspartiernas aktiva val att stoppa dem här i riksdagen när Sverigedemokraterna och andra föreslagit dem.
Förra året hade Sverigedemokraterna reservationer om fridskränkningsbrott, om att förenkla utfärdandet av kontaktförbud, om skärpt straff för överträdelser av kontaktförbud, om kontaktförbud med elektronisk övervakning efter avtjänat fängelsestraff, om ökad användning av kontaktförbud med elektronisk övervakning och om skadeståndsnivåer.
Nämnas kan även i sammanhanget att Miljöpartiet genomgående önskat behålla nuvarande ordning, där de män som slagit, våldtagit eller mördat kvinnor får rabatt om de begått många brott och dessutom slipper avtjäna en tredjedel av straffet för de brott de har begått mot kvinnor.
Fru talman får ursäkta mig, men jag blir uppriktigt sagt förvånad, förvirrad och förbryllad över att Miljöpartiet och regeringen nu börjar tala om att stå upp mot mäns våld mot kvinnor när de konsekvent under en längre tid gjort sitt yttersta för att motarbeta åtgärder på området.
Tobias Andersson (SD):
När man som Märta Stenevi påstår att allt är som förr och att samma problematik som fanns på 70-talet kvarstår missar man något väsentligt, nämligen den stora skillnaden i acceptansen för delar av detta beteende. Märta Stenevi menar att problemet är att vi accepterar pojkars beteende.
Jag är helt övertygad om att varken jag, Märta Stenevi eller någon i våra bekantskapskretsar skulle acceptera någon som stod oss nära som blev dömd för att exempelvis misshandla sin fru eller sambo. Vi hade tagit avstånd och fördömt dem och sannolikt inte umgåtts med dem alls. I det svenska kollektivet och bland svenska normer och värderingar ser man allvarligt på den typen av kvinnofridskränkningar.
Det leder omgående till social utstötning. Men Sverige har välkomnat ett par miljoner människor varav många kommer från kulturer med helt väsensskilda värderingar och där man inte ser problem med att slå eller förtrycka kvinnor utan tvärtom uppmanas av kollektivet att göra just detta för att bevara familjens, släktens eller klanens heder.
Det innebär att till skillnad från i Märta Stenevis respektive mitt sociala umgänge där man sannolikt stöter ut den som agerar destruktivt och är våldsam mot en kvinna råder det inom dessa kollektiv en påtryckning att agera destruktivt och slå och straffa fru eller dotter om någon av dem beter sig avvikande och riskerar att påverka familjens heder i andras ögon.
Det är den stora skillnaden, och kan man inte erkänna den utan står fast vid att det i Sverige i dag är precis som på 70-talet kommer vi aldrig att få bukt med det importerade problem som är en del av mäns våld mot kvinnor.
Tobias Andersson (SD):
Jag har under mer än ett års tid gång efter annan i denna kammare beskrivit och beklagat hur det svenska näringslivet drabbats av pandemin och reaktionerna på pandemin. Det är politiska reaktioner i form av rekommendationer och restriktioner, men det är också individuella reaktioner genom ändrade rörelsemönster som påverkat näringslivet. Särskilt drabbad har besöksnäringen varit.
Minimal utrikesturism i kombination med förändrade rörelsemönster och kraftigt inskränkande restriktioner och rekommendationer har inneburit att stora delar av besöksnäringens verksamhet begränsats och uteblivit. Det kan vara värt att i sammanhanget lyfta ett par exempel på dem som har drabbats. Det kan vara barägaren vars största inkomstkälla är den alkohol som säljs på kvällar och nätter.
Men under lång tid har han varit tvungen att stänga redan 20.30 och fått se sina kunder gå hem till efterfester i trånga lägenheter i stället för att vara kvar i hans kontrollerade och övervakade barmiljö.
Det kan vara restaurangägaren som lever på alla de affärsmiddagar som vanligtvis äger rum efter att kundbasen har avslutat sina långa arbetsdagar men som han nu gått miste om eftersom dessa kunder inte hinner både börja och avsluta sin middag innan 20.30. Att dessa båda näringsidkare nu får ha öppet till 22.30 är en ytterst klen tröst i sammanhanget.
Det kan vara resebyrån som vanligtvis hjälper svenskar att se världen och världen att se Sverige men som nu tvingats stänga ned på grund av de reserestriktioner som gäller både här och utomlands. Restriktionerna och rekommendationerna har återkommande haft slagsida mot besöksnäringen, trots att det saknats underlag som styrkt behovet av åtgärderna.
Deras näringsfrihet har begränsats, men trots det har de långt ifrån alltid fått en skälig ersättning för det offentligas ingrepp i deras verksamhet.
Jag kan med stolthet konstatera att Sverigedemokraterna tillsammans med andra partier i oppositionen genomgående under pandemin har varit lyhörda gentemot näringslivet, inte minst besöksnäringen, och aktivt försökt verka för att erbjuda de förutsättningar som behövs. Tyvärr har oppositionen inte sällan mötts av ointresse, bristande engagemang och långsamhet från regeringen och regeringspartierna.
Och när vi väl, efter idogt arbete, har lyckats få stödåtgärder på plats har nya regeringsrelaterade problem uppstått, nämligen betungande byråkrati, oklara processer och långa handläggningstider.
Många är de näringsidkare som först glatt sig över att regeringen slagit på stora trumman och lovat dem pengar för att sedan bli besvikna över att pengarna inte nått dem trots att de har rätt till dem. Fru talman! Ibrahim Baylan nämner i sitt svar några av de åtgärder som regeringen har implementerat under pandemin. De är bra, och vi har stått bakom dessa.
Det ursäktar dock inte regeringens bristande initiativförmåga, långsamma hantering och byråkratiska låsningar. Nu senast motsatte sig regeringspartierna initialt utskottsinitiativet om bland annat kortare handläggningstider. Efter mycket om och men har det nu klubbats här i Sveriges riksdag. Min fråga till Ibrahim Baylan blir därför: När kommer regeringen att agera på detta?