KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Arnholm (L):
Gustav Fridolin har frågat mig om jag avser att verka för att öka anslagen i kommande statsbudget för att minska löneskillnaderna mellan kvinnor och män samt om jag avser att presentera förslag för jämställda och rättvisa löner i linje med förslag från sex fackförbund.
Grunden för ett jämställt samhälle är att kvinnor och män möter samma möjligheter att komma in, stanna kvar och utvecklas i arbetslivet samt att förena arbete med familj. Lika lön för lika eller likvärdigt arbete och kvinnors och mäns lika möjlighet till karriär är därför centralt. Där är jag och Gustav Fridolin helt överens.
Både skillnaden i lön och i inkomst mellan män och kvinnor är för stora, och de minskar för långsamt. Som jämställdhetsminister har jag frågan om lika lön för kvinnor och män högst upp på min politiska dagordning.
Jag välkomnar därför den gemensamma rapporten från Kommunal, LSR, Akademikerförbundet SSR, Vision och Vårdförbundet. Samtliga företräder de medlemmar från kvinnodominerade yrken där lönen i genomsnitt är lägre än i manligt dominerade yrken med motsvarande utbildningslängd.
Som nytillträdd jämställdhetsminister vill jag sitta ned för diskussioner med parterna om strategier för att bryta den könssegregerade arbetsmarknaden och finna åtgärder som kan bidra till att stänga lönegapet.
Det handlar bland annat om att fler kvinnor ska kunna arbeta heltid, ett jämnare uttag av föräldrapenningdagarna och att skapa förutsättningar för kvinnor och män att dela lika på det obetalda hemarbetet. Utgångspunkten för sådana samtal är att det är arbetsmarknadens parter som ansvarar för lönebildningen och att den ordningen ska bestå.
Regeringen kan dock bidra med andra insatser. I det sammanhanget vill jag nämna att regeringen i oktober 2011 beslutade att tillsätta en delegation för jämställdhet i arbetslivet som delvis består av ledamöter från arbetsmarknadens parter. Uppdraget är att utreda och lämna förslag på insatser som kan främja jämställdhet i arbetslivet och minska lönegapet.
Jag följer med stort intresse delegationens arbete och ser fram emot att ta del av dess förslag.
Maria Arnholm (L):
Gustav Fridolin! I budgeten för det här året har staten avsatt 880 miljoner kronor för karriärslöner till lärare. Det tycker jag är ett bra svar på den fråga som du ställer till mig. Ja, vi har avsatt 880 miljoner det här året. Det har jag varit med och gjort.
Jag kommer att vara med och bidra till att förslagen från delegationen för jämställdhet i arbetslivet tas om hand på ett bra sätt. Med dem ska vi prata, och dem ska vi lyssna till.
Jag ska göra vad som står i min makt för att de kommunalpolitiker och landstingspolitiker som jag känner och har inflytande över ska fortsätta att jobba för att det ska finnas rätt till heltid för alla som arbetar och att de ska gå in och satsa så mycket de kan på att göra någonting åt den könsdiskriminerande arbetsmarknaden.
Jag ska träffa alla som vill träffa mig av de sex ordförande som har skrivit under en debattartikel och andra i den takt jag bara hinner med. Jag är på min tredje vecka och ser fram emot att det ska ske så fort som möjligt. Jag vill tacka för det här samtalet och ser fram emot att träffas här igen.
Maria Arnholm (L):
Jag tackar för välkomnandet. Jag börjar känna mig lite hemtam. Det är fjärde gången jag står i denna talarstol. Det känns allt roligare och tryggare. När det gäller frågan om de olika yrkesgrupperna håller jag verkligen med Ann-Christin Ahlberg om den stora betydelsen av bägge grupperna.
Jag känner mig också nöjd och glad över att den läroplan som nu finns för förskolan mycket tydligt pekar ut betydelsen av de olika yrkesgrupperna och deras olika bidrag. Det är ett ganska tydligt uttryck för regeringens syn på det stora behovet av både förskollärare och barnskötare. Sedan ser det lite olika ut över landet.
På vissa håll har man en bra balans och är nöjd med den. Men inte minst i Mälardalsregionen råder det fortfarande ett underskott på förskollärare i förhållande till den syn som kommunerna har.
Därför har regeringen i regleringsbrev till ett antal lärosäten i Mälardalsregionen gett uppdraget att man ska utöka förskollärarutbildningen som sedan något år tillbaka återigen fyller sina platser sedan regeringen återtog en uttalad förskollärarutbildning i stället för att den skulle vara en del av tidiglärarutbildningen, vilket ledde till att allt färre sökte sig dit.
Men nu kan man återigen fylla alla sina platser. Det tycker jag är positivt för att vi ska kunna fylla behovet för dem som fortfarande tycker att de har en dålig balans men också för det behov som Johan Andersson pekade på, alltså de 420 000 som vi behöver under de närmaste sju åren. Det är klart att det kommer att ställa oerhört höga krav när det gäller både förskolepersonal och annan personal.
När det gäller barnomsorg på obekväm arbetstid delar jag verkligen Ann-Christin Ahlbergs uppfattning. Det är också därför som regeringen ger ett stimulansbidrag under de kommande åren till de kommuner som satsar på det. Jag är också övertygad om att det finns ett behov och att det kommer att visa sig tydligare hur det ser ut i takt med att det finns möjlighet att få plats.
När det gäller barngruppernas storlek ser jag när jag är ute och reser exempel på att det inte fungerar och ibland är för stort - men också att det väldigt ofta är på ett bra sätt. Mellan 2006 och i dag har barngruppernas storlek förändrats från 16,7 till 16,8 barn.
Det är alltså en ganska stabil storlek under åren sedan denna regering tog över efter den förra. Skolinspektionen är ute och inspekterar hur det ser ut i vår barnomsorg. De gjorde inspektioner i 32 kommuner mellan den 1 juli 2011 och augusti 2012.
Då var det 14 av dessa 32 kommuner som fick kritik när det gällde gruppsammansättning.
Då handlade det inte så ofta om storleken utan mer om att det fanns ett väldigt slentrianmässigt sätt, att man inte var tillräckligt lyhörd för vad skollagen säger om att man verkligen ska vara noga med hur personalsammansättningen, barnens socioekonomiska situation och barnens ålder ser ut. Det fanns anledning att titta närmare på detta.
De kommuner som fick mest kritik var Göteborg och Malmö, vilket visar att det inte alltid enbart är en partipolitisk fråga hur man klarar av att fixa detta utan också en ekonomisk.
Maria Arnholm (L):
Jag förstår inte riktigt vad Ann-Christin Ahlberg menar med att regeringen har skurit ned så mycket på bidragen till kommunerna. Denna regering har tillfört pengar till kommunerna. Sveriges kommuner gick med överskott 2012 och räknar med att göra det också 2013. Jag skyller inte på kommunerna, men där finns absolut resurser att tillgodose de behov av barnomsorg som finns.
Vi har tyckt att det är viktigt att med stimulans visa att de kommuner som är beredda att göra den viktiga utbyggnaden när det gäller barnomsorg på obekväm arbetstid ska få ett tillskott. Vi ska nu noggrant följa hur det utvecklas och vad det innebär. Vi ger under de kommande åren sammanlagt 100 miljoner.
Som Ann-Christin Ahlberg mycket riktigt säger är det mindre än vad Socialdemokraterna föreslår i sin motion. Men vi är stolta och glada över de pengar vi har anslagit och är övertygade om att de kommer att bidra till att den utveckling som kommunerna har satt i gång och där man tar sitt ansvar i väldigt många fall får en extra puff.
Det finns inget som utesluter att det så småningom kan bli mer om det finns ett behov av det. När det gäller barngruppernas storlek tycker jag, som interpellanterna, att det är viktigt att man följer skollagen och håller en gruppstorlek som är väl förenlig med de krav som skollagen ställer på verksamheten.
Men kommunerna måste leva upp till det och bestämma sig för hur stora grupperna ska vara. Jag vet att det finns ett antal kommuner som bestämmer sig för ett tak eller riktlinjer som de jobbar efter. Jag vill stödja den typen av fördelning mellan stat och kommun. Sedan har vi Skolinspektionen som kontrollerar och som kommer med förelägganden om man inte gör det man borde göra.
Jag ser absolut framför mig att kommunerna under de kommande åren kommer att få fortsatt gott stöd av riksdag och regering på det sätt de har fått under de senaste åren.
Jag är övertygad om att den här regeringen kommer att behöva fortsätta att slita med den frågan.
Maria Arnholm (L):
Jag är stolt över svensk förskola. Vi håller en unikt hög standard på den. Det är någonting som har vuxit fram i Sverige under många decennier. Under olika politiska ledningar har de gamla barnkrubborna utvecklats till fantastiska inrättningar.
Det senaste bidraget från den här regeringen är att förskolan är en egen skolform i skollagen med egen läroplan, med tydliga yrkesroller, med uttalat ansvar och med ett starkare pedagogiskt inslag, än tydligare förstärkning av den speciella förskolepedagogiken där kreativitet, lek, lärande och pedagogik blandas.
Den läroplanen är det tydligaste uttrycket för att både barnskötare och förskollärare behövs. Vi ska understryka det i alla sammanhang där det kan vara viktigt så att det inte ska råda något missförstånd kring det. Det finns pengar i Sveriges kommuner. Det går inte att skylla på staten när kommunerna inte fullföljer sina åtaganden.
Statens roll är att sätta upp ramverken och via Skolinspektionen följa upp och se till att skollagen följs.
När det sedan gäller frågan med koppling till arbetsmarknadspolitiken är jag stolt och glad över de satsningar som regeringen har gjort under senare år med extra insatser på inte minst gymnasieutbildning och vuxenutbildning och möjligheterna att utbilda sig till olika yrken och bristyrken.
Det kommer med all säkerhet att innebära en ökad koppling till de behov som vi ser framför oss.
Maria Arnholm (L):
Gunilla Svantorp har frågat mig vad jag kommer att vidta för åtgärder för att med vuxenutbildningen som verktyg ge människor möjlighet att omskola sig till ett kommande bristyrke, till exempel undersköterska. Låt mig först säga att en framtida brist på undersköterskor är ett samhällsproblem som vi bör möta. Undersköterskor är en viktig yrkesgrupp som bidrar till högre kvalitet i vår vård och omsorg.
För att svara upp mot den ökade efterfrågan på undersköterskor och annan utbildad personal inom vård och omsorg föreslår regeringen bland annat förändringar i gymnasieskolans vård- och omsorgsprogram. Regeringen har gett Statens skolverk i uppdrag att dels utreda en särskild undersköterskeexamen, dels föreslå en särskild inriktning mot sjuksköterska.
Förändringarna ska syfta till att göra utbildningen mer attraktiv och därmed locka fler ungdomar. Inom den kommunala vuxenutbildningen finns inga formella hinder för dem med slutbetyg att studera till exempelvis undersköterska. Samtidigt prioriteras elever med kort tidigare utbildning vid antagningen till komvux. Möjligheten att studera påverkas också av att många kommuner lägger allt mindre resurser på komvux.
Kommunernas nedskärningar kan innebära att vuxna i behov av utbildning nekas plats. Detta riskerar i sin tur att försvåra omställning till yrken där jobben finns. För att så många som möjligt ska kunna studera har regeringen gjort kraftfulla satsningar på vuxenutbildningen. Satsningarna syftar framför allt till att ge fler vuxna tillgång till en utbildning som leder till arbete.
Under 2013 uppgår de statliga satsningarna på vuxenutbildning till över 7,3 miljarder kronor, ett historiskt sett mycket högt belopp. Bland annat görs riktade satsningar på yrkesinriktad vuxenutbildning på gymnasial nivå, det som kallas yrkesvux, och på lärlingsutbildning för vuxna, lärlingsvux. Vi ser att regeringen satsar, och vi ser att många kommuner satsar allt mindre.
Det är olyckligt, och det är mot den bakgrunden jag tolkar Gunilla Svantorps fråga. Jag vill därför meddela att regeringen kommer att se över regelverket i syfte att säkerställa att de statliga medlen ska innebära nettoökningar av antalet utbildningsplatser. Vi kommer också att noga följa hur volymerna utvecklas framöver.
Maria Arnholm (L):
Jag blir lite bekymrad när jag lyssnar på Gunilla Svantorp. Sedan 2006 har regeringen satsat 30 miljarder mer på den kommunala sektorn. Sysselsättningsgraden är högre nu än då i alla åldersgrupper.
Europa går igenom den längsta och djupaste lågkonjunkturen sedan 30-talet, och Sverige är ett av de länder som kommit allra bäst ut ur den. Jag begär inte att Gunilla Svantorp ska göra vågen för det, men det är bevisade fakta. Dessutom har regeringen det här året satsat 7,3 miljarder på vuxenutbildning.
Det är en historiskt hög siffra. Jag känner mig därför ganska stolt över mitt svar. Det finns resurser avsatta och tankar tänkta om hur vi på ett ännu bättre sätt ska kunna ta vara på de resurser som finns. Den stora missmatchningen mellan antalet arbetslösa och de som finns i arbetskraften och det stora behovet av ytterligare arbetskraft är ett problem på svensk arbetsmarknad.
Det är min förhoppning att de historiskt stora resurser som är avsatta för detta ska göra att vi ännu bättre kan möta behoven.
Maria Arnholm (L):
Monica Green har rätt i att jag är ny och inte har all den respektingivande bakgrund som hon och Gunilla Svantorp har. Men jag försöker säga sådant jag kan stå för. I så gott som alla andra europeiska länder har statsskulden ökat under de senaste åren. I Sverige har den minskat.
Det är ett uttryck för att vi har klarat oss relativt bra under svåra tider, trots att vi också haft det svårt. Sveriges Kommuner och Landsting, som organiserar Sveriges kommuner, säger att de går med överskott.
De säger att de gick med 18 miljarder i överskott förra året och med 9 miljarder enligt prognosen för i år. Det är den statistik jag kan luta mig mot. Gunilla Svantorp! Såvitt jag kan se i budgeten satsar alliansregeringen 261 miljarder på utbildning.
I det socialdemokratiska alternativet är det 264 miljarder. Det är förvisso 3 miljarder mer, men den extremt stora skillnad som Gunilla Svantorp målar upp i sin retorik tycker jag inte riktigt att den skillnaden svarar emot. 42 miljarder satsades under ett antal år, sade Gunilla Svantorp. Hur många år var det?
7,1 miljarder på ett år tror jag kan mäta sig ganska väl med den siffran. Jag tycker att Kunskapslyftet var fantastiskt, och det är ett kunskapslyft som fortsätter, för de senaste åren har vi satsat mer och mer på vuxenutbildning och gymnasieutbildning. Vi har satsat på lärlingsvux och en rad andra vuxenutbildningsreformer. Vi har också gett extra pengar till folkhögskolorna de senaste åren för att ta med dem i diskussionen om vuxenutbildning.
Fru talman! Med ödmjukhet inför att jag inte har mer än sju veckor på posten känner jag mig ändå fortsatt stolt och övertygad om att den här regeringen är på rätt väg.
Maria Arnholm (L):
Jag får börja med att svara Monica Green. Jag har svårt att ta in allt på en gång och sortera upp det. Man måste väl ändå utgå från, Monica Green, att kommunekonomer vet vad de håller på med.
Om det är så att de säger att de har pengar och vi säger att vi ändå vet bättre än de är det en pedagogik som jag inte riktigt begriper. Jag är av uppfattningen att det finns en bra record och bra saker som alla regeringar har gjort.
Det måste vara fantastiskt att känna, Monica Green, att även om det inte är en socialdemokratisk regering är det tack vare den som det också sker bra saker nu. Jag är övertygad om att den förra socialdemokratiska regeringen gjorde bra saker. Men det är svårt att säga att den lyckade ekonomiska politik som denna regering har fört bara är lyckad tack vare regeringen som satt innan.
Vi får nog ge Anders Borg och den alliansregering som jag nu ingått i bara sju veckor viss kredd för det.
De svårigheter som ligger i lågkonjunkturen och att vi har svårt att alla gånger klara att få ihop matchningen är någonting som vi fortsätter att arbeta med.
Maria Arnholm (L):
Monica Green har frågat mig vad jag avser att göra för att minska den stora löneskillnaden mellan män och kvinnor. Hon har också frågat vad jag avser att göra för att kvinnor ska ha samma möjlighet till heltid som män har. Inledningsvis vill jag instämma i att löneskillnaderna är för stora och att det är ett stort problem. Enligt Medlingsinstitutets årsrapport har löneskillnaden mellan kvinnor och män sakta minskat sedan 2005.
År 2011 var kvinnornas medellön i genomsnitt 86 procent av männens, alltså en skillnad på 14 procent. Tar man hänsyn till faktorerna ålder, yrke, sektor, arbetstid och utbildning blir den oförklarade skillnaden 5,9 procent. Lönegapet minskar alltså, men alldeles för långsamt.
Löneskillnaderna beror på att kvinno- och mansdominerade yrken värderas olika, på att kvinnor i högre grad jobbar deltid och på regelrätt diskriminering. Många aktörer har ett ansvar för detta. Regeringen arbetar på flera sätt med att komma till rätta med löneskillnaderna. Jag vill här inledningsvis nämna tre: För det första är en viktig grund för en jämställd arbetsmarknad att bryta könsstereotypa studieval.
Regeringen har därför under senare år genomfört insatser för att minska förekomsten av sådana studieval till gymnasieskola och högskola. För det andra är kvinnor fortfarande underrepresenterade på ledande befattningar i näringslivet. Regeringen har därför gett Statistiska centralbyrån i uppdrag att fördjupa kunskaperna om bakomliggande faktorer, attityder, värderingar med mera som kan styra utvecklingen.
För det tredje vill jag nämna att regeringen i februari i år gett ett uppdrag till Diskrimineringsombudsmannen om en större och mer sammanhållen tillsyn över tillämpningen av bestämmelserna om lönekartläggning. Uppdraget till Diskrimineringsombudsmannen löper under perioden 2013-2014, och totalt avsätts 9 miljoner kronor. Inom ramen för detta uppdrag ska också universitetens och högskolornas arbete med aktiva åtgärder enligt diskrimineringslagen ses över.
Jag delar Monica Greens syn på det ofrivilliga deltidsarbetet. Forskning visar tydligt att frånvaro från arbetsmarknaden har en negativ effekt på lönen oavsett om den beror på deltidsarbete, sjukfrånvaro eller föräldraledighet. Kvinnors högre grad av deltidsarbete och frånvaro från arbetet har stor betydelse för den ekonomiska ojämställdheten. Många kvinnor i offentlig sektor arbetar mindre än de skulle vilja.
Åtgärder mot ofrivilligt deltidsarbete i denna del av arbetsmarknaden är ett ansvar för oss politiker, och jag hoppas att Monica Green, precis som jag, tar upp den frågan med sina partikamrater i kommuner och landsting. Ett mer jämställt vardagsliv där omsorgen om nära och kära, det obetalda arbetet i hemmet och föräldraledigheten delas mer lika har slutligen betydelse för och kan minska lönegapet.
Det är min förhoppning att den förenkling av jämställdhetsbonusen som införts ska främja ett mer jämställt föräldraskap.
Maria Arnholm (L):
Jag hämtar mycket av min kraft och energi ur dessa 3,6 miljoner. Det gör mig så upprörd varje gång jag tänker på det. Första gången som huvudsekreteraren i regeringens delegation för jämställdhet i arbetslivet presenterade detta för mig blev det en tydlig ögonöppnare för något jag redan visste, och det blir också väldigt lätt att tala om det. Jag tillhör inte dem som säger att politiken inte kan göra någonting åt detta.
Jag tror att det viktigaste vi kan göra kan vi göra i vår roll som arbetsgivare. Jag lyssnade på Anders Knape, ordförande i Sveriges Kommuner och Landsting, häromdagen. Han sade just: Jag förstår inte varför politiker säger att de inte kan göra någonting åt det. Det är politiker som bestämmer hur det ska vara i Sveriges kommuner och landsting.
Jag vill vara med och dra mitt strå till stacken för att vi där ska jobba med rimliga löner och heltids- och deltidsfrågan. Jag håller verkligen med om det. Anders Knape kunde också vittna om att de nästan 250 miljoner som Sveriges kommuner och landsting har fått i HÅJ-pengar, jämställdhetsintegreringspengar, håller på att ge resultat.
Runt om i landet har man jobbat i myllan, i den enskilda kommunen, i den enskilda kommunledningen och i den enskilda personalavdelningen, med sådana här frågor. Han berättade om hur han och de ledande företrädarna från båda sidor av politiken åker runt och predikar, talar om och förankrar detta.
Jag tror att det är framkomlig och viktig väg att arbeta med. Precis som Monica Green säger ändrade den här regeringen de aktiva åtgärderna med lönekartläggning från varje år till vart tredje år och från bolag med 10 anställda till bolag med 25 anställda.
Man kan konstatera att under den tid som det har gällt har vi ännu så länge inte sett några försämringar utan en pytteliten förbättring av löneskillnaderna. Det är naturligtvis svårt att dra några slutsatser av det. De här effekterna kan också komma längre fram. Det finns en utredning som tittar på och utvärderar de här aktiva åtgärderna. Den kommer att lämna förslag till mig i november 2013.
Då får vi se om det blir som Monica Green hoppas, det vill säga att det kommer att finnas resultat som stöder att det verkligen har varit en försämring. Det kommer kanske också fram förslag till ytterligare förbättringar. Det finns många arbetsgivare som också tycker att det var ett jättebra verktyg eftersom de fick syn på saker som de inte såg annars.
Men det finns också en del kritik från både facket och arbetsgivarna mot hur kartläggningsverktyg var uppbyggt. Det finns kanske till och med möjligheter att effektivisera det och göra det bättre. Jag ser fram emot vad den utredningen ska visa.
Under tiden får vi hoppas att Diskrimineringsombudsmannen, med de extra resurser som regeringen har tilldelat, effektivare och bättre kommer att kunna tillse att lagen efterlevs i sin nuvarande utformning.
Maria Arnholm (L):
Jag ska försöka att vara lagom ödmjuk. Jag har trots allt någon koll på saker och ting. Det är inte så att Sveriges kommuner drivs med statliga pengar. Monica Green får det låta som om det är staten som håller i hela påsen och tjuvhåller på en massa pengar som inte finns i kommunerna. Kommunerna har pengar. Kommunerna har egen beskattningsrätt.
Kommunerna har fått 30 miljarder mer sedan 2006. Jag känner inte igen mig i bilden av att borgerliga politiker egentligen vill illa men ger lite pengar när det är valår. Det är inte min uppfattning vare sig som väljare eller politiker eller statsråd.
När det gäller utredningar är det en gammal god metod som både socialdemokrater och borgerliga partier alltid använt. Funderar man på en sak ber man någon titta lite på det innan man utvecklar det. Jag tror att vi kan vara överens om att det är bra sätt att jobba, att inte bara gå på magkänsla utan försöka skaffa sig kunskaper om de förändringar man ska göra.
När det gäller föräldraförsäkringen och uttaget av föräldradagar är jag av uppfattningen att det är mycket angeläget att öka jämlikheten i uttaget. Den dag vi har jämställda löner har vi också jämställda föräldrar, och ditåt måste vi.
En av de bästa sakerna jag var med om när jag förra gången jobbade politiskt i början av 90-talet med Bengt Westerberg var när den första pappamånaden infördes. Nu har vi också en andra pappamånad. Regeringen har satsat på jämställdhetsbonus för att pröva ett annat sätt att ytterligare öka uttaget.
Det har fungerat i ett år på ett rimligt sätt, och det finns anledning att avvakta hur det fungerar. Om det inte fungerar som vi hoppas ser jag framför mig att vi får överväga andra lösningar för att fortsätta utveckla föräldraförsäkringen och för att nå målet om ett jämställt uttag.