Christina Örnebjär (L):
Jag vill börja med att instämma i Christer Nylanders tidigare yrkanden. Det finns massor jag skulle kunna börja med att säga, men jag tror att jag hoppar över det och går direkt in på det jag faktiskt har tänkt tala om. Jag tänker gå in lite djupare på här med skolhälsovården. Ett av tio barn har upplevt våld i hemmet. Det är någonstans mellan två och tre i varje klass eller minst 150 000 barn.
Jag vill gärna använda uttrycket "upplevt våld" i stället för "bevittnat våld", då att uppleva våld också innebär att man kan höra eller se spåren av det. Man vet helt enkelt att det förekommer hemma. Det finns mycket forskning som visar att upplevt våld kan vara minst lika skadligt som att bli direkt utsatt. Våld mellan föräldrar är också den absolut största riskfaktorn för att barn själva ska bli misshandlade.
Trots att man vet det här utreds på tok för sällan barnens situation när en förälder har gjort en ny anmälan om misshandel eller det på annat sätt har uppmärksammats. Socialtjänstlagen pekar på socialtjänstlagens särskilda ansvar för att ge stöd och hjälp åt de kvinnor som är eller har varit utsatta för våld samt att man ska vara medveten om att barnen kan behöva stöd och hjälp. Vi liberaler menar att det behövs tydligare och skarpare direktiv här.
Det måste säkerställas att barn dels kommer till tals, dels får rätt stöd i samband med anmälningar om våld i nära relationer men också att man fokuserar mer på detta i skolhälsovården. Det är lätt att tro att vi är mer eller mindre vaccinerade när det gäller våld mot barn. Vi antog tidigt en lag, och vi har varit långt framme som land när det gäller det här.
En ganska stor uppmärksamhet kring våld mot barn under de senaste åren har bidragit till att det har kommit in fler polisanmälningar, men liksom vid sexuella övergrepp är mörkertalet oerhört stort. Skolan och barnomsorgen har anmälningsplikt, men kunskapen om hur man upptäcker våld och övergrepp är ganska låg.
Det finns till exempel vissa spår i nacken och bakom öronen som man lätt kan upptäcka vid en vanlig hälsoundersökning - om man vet vad man ska titta efter. Tidig upptäckt gör att det går snabbare att sätta in stödinsatser. Ett annat sätt är att helt enkelt ställa frågan - att fråga barnen om de upplevt våld, antingen mot sig själva eller mot någon annan.
Enligt skollagen ska Elevhälsan främst arbeta förebyggande och hälsofrämjande. Varje elev ska också erbjudas minst tre hälsobesök. Att under dem rutinmässigt ställa frågan är en förebyggande åtgärd. Därför vill vi liberaler att det ska finnas tydliga riktlinjer för skolhälsovården att rutinmässigt ställa frågor om våld.
När man frågade skolhälsovården om det här svarade en majoritet att man vill ha just riktlinjer eftersom det blir lättare och mer naturligt att ta upp frågan. Man var orolig för att annars få frågan: Varför ställer ni frågan? Om alla elever får frågan känns det inte särskilt utpekande för den som faktiskt är utsatt.
Det kan också vara så att även om man inte svarar på frågan första gången eller ens andra gången får man åtminstone signalen att det här är någonting som vi tycker är fel och någonting som inte ska ske. En annan oerhört viktig fråga för inte bara Elevhälsan utan hela samhället är suicidprevention. Sedan 1980-talet har antalet självmord sjunkit i alla åldersgrupper - utom bland dem som är mellan 15 och 24.
Där ser vi tyvärr en ökning - tack och lov liten men ändock - det senaste decenniet. År 2014, som är det absolut senaste året jag hittar siffror för, försökte 2 303 ungdomar mellan 15 och 24 ta livet av sig i Sverige. Av dem dog 170. Här förekommer ibland också yngre barn. Det förekommer självmordsförsök bland barn som är så unga att de går på förskola.
Skolan har en nyckelroll här. Det finns exempel som Elevhälsoportalen i Stockholms läns landsting, som vänder sig till förskolor och skolor med metoder för att förebygga och fånga upp psykisk ohälsa, och Yam, som är en hälsofrämjande och preventiv insats för att förbättra den psykiska hälsan och minska självmordsförsöken i åldrarna 14-16. Det handlar också om att uppmärksamma och vara medveten om de riskgrupper som finns.
Depressioner, psykoser, missbruk och även riskbruk av alkohol och annat samt självmord är vanligare bland hbtq-personer. 25 procent av homo- och bisexuella kvinnor i åldern 16-29 uppger att de har försökt begå självmord. Det ska jämföras med 8 procent av heterosexuella kvinnor i samma ålder. För transpersoner är siffrorna än mer alarmerande.
Varannan transperson har någon gång övervägt att ta sitt liv. Det är oerhört viktigt att skolhälsovården och skolan har kompetens och kunskap för att kunna möta just de här eleverna. Andra som behöver extra stöd och hjälp och som man behöver specialkunskaper om är placerade barn i allmänhet och kanske ensamkommande barn i synnerhet. I fråga om att möta alla elever talade vi när det gällde ett tidigare betänkande om FN:s konvention om personer med funktionsnedsättning. Den är tydlig.
Personer med funktionsnedsättning ska på lika villkor som alla andra få en utbildning av precis samma kvalitet. Under den tid som Liberalerna, dåvarande Folkpartiet liberalerna, ledde Utbildningsdepartementet drev vi igenom flera viktiga reformer för elever med funktionsnedsättning. Men det återstår fortfarande väldigt mycket att göra. I praktiken lever svensk skola inte upp till de mål som vi själva har satt och inte heller till de mål som finns i FN:s barnkonvention eller FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning.
När skolan brister i fråga om den fysiska tillgängligheten drabbar det inte bara eleverna som inte kan gå tillsammans med sina kompisar och syskon. Det drabbar också föräldrar som inte kommer in på skolan och naturligtvis lärare och annan personal som inte kan söka jobb på skolan. När lekredskap inte är tillgängliga utestänger vi barn från lek och socialisering med andra barn. Den plats där unga vistas en stor del av dagen måste vara tillgänglig för alla.
För att elever ska känna sig trygga behöver lärarna känna sig trygga, på många sätt, också i sin kunskap och kompetens. De ska veta att de får göra det de faktiskt är utbildade för. Det borde egentligen inte vara särskilt kontroversiellt att lärare ska undervisa och sätta betyg i de ämnen för vilka de har legitimation.
Det borde inte heller vara kontroversiellt att skolledare ska ha kunskap för att kunna möta alla elever. Skolan är en plats där man formas och möter vänner för livet. En bra skola och förskola är det bästa sättet att skapa jämlika möjligheter inför framtiden. Därför är det viktigt att den som leder skolan har kunskap om hur elever med exempelvis en funktionsnedsättning kan mötas och att det inte per automatik betyder att det ska sättas in specialpedagogiska insatser.
Det kravet finns för lärare, men det finns inte för skolledare. Avslutningsvis vill jag, utifrån den diskussion som fördes i tidigare anförande och framför allt i replikskiftet, delge en hoppfull bild av dagens unga och den generation som är på väg att erövra världen. Det handlar om två tioåriga gossar. I deras skola pratade man om demokrati och genomförde ett skolval. De här pojkarna startade ett eget parti, Folkcentern. De krävde kortare raster och längre lektioner. Det var hela deras valprogram.
Jag vet ungefär vad ni tänker: Det var kanske inte så smart. Det hade inte vi röstat på. Skolväsendet - grundläggande om utbildningen, Skolväsendet - lärare och elever och Skolväsendet - övergripande skolfrågor Men anledningen till att jag ser positivt på den nya generationen är att de krossade motståndet totalt. De vann på det valprogrammet.