Ali Esbati (V):
Och alla som sitter klistrade framför datorskärmarna för att följa debatten denna härliga sommarkväll! Vi debatterar alltså betänkande AU11 om Arbetsförmedlingen.
Det finns mycket att säga om Arbetsförmedlingen och om arbetsmarknadspolitiken som Arbetsförmedlingen har en central roll i. Tyvärr har de tidigare regeringspartierna i flera omgångar försökt blanda bort korten i den viktiga diskussionen, genom en ganska märklig process om en utredning som de tillsatte före valet. De kunde då inte presentera några initiativ för att möta de stora och växande problemen inom arbetsmarknadspolitiken i allmänhet och myndigheten Arbetsförmedlingen i synnerhet.
Jag ska återkomma kort till den processen. Men det är ändå glädjande att det dyker upp sådana här tillfällen i kammaren att diskutera kontrasterna mellan den förra regeringens misslyckanden i jobbpolitiken och det förändringsarbete som nu - dessvärre starkt försenat på grund av budgetstrulet - genomförs och måste fortsätta. Fru talman! I den här riksdagen finns det alltså stora skillnader i synen på arbetsmarknadspolitiken. Det är viktigt att påminna om det. Högerpartierna vill oftast inte vara så öppna med det.
Det är skillnader som grundar sig i synen på orsakerna till arbetslösheten och på samhällsekonomin. Alliansregeringens politik byggde på att behandla arbetslösheten som i huvudsak ett individuellt misslyckande hos den arbetslöse.
Den ekonomiska politiken var enkelspårigt inriktad på att skapa större inkomstskillnader särskilt genom att, ekonomiskt och i hög grad socialt, pressa och bestraffa den som av olika skäl hamnat utanför arbetsmarknaden. De förändringar i arbetsmarknadspolitiken som drevs igenom låg helt i linje med den synen.
I stället för att satsa på att se de arbetslösas behov och försöka lyfta dem har idén snarare varit att stegvis trycka ned de arbetslösas anspråk och förväntningar. I praktiken blir det ett sätt att trycka ned självkänsla och framtidstro. Det här är principiella skillnader som har utspelat sig i väldigt konkreta termer.
Det är ett misslyckande om målet har varit att minska arbetslösheten och göra den svenska arbetsmarknaden mer rörlig, mer kvalificerad och bättre fungerande. Vi vet resultatet. Arbetslösheten blev högre. Arbetslöshetstiderna blev längre. Matchningen blev sämre. Kvaliteten i flera av de arbetsmarknadspolitiska programmen blev lägre. Och mitt i detta har Arbetsförmedlingen stått.
Det är en myndighet som styrdes hårdhänt men ryckigt, som tvingades till märkliga och dyra upphandlingar, som ständigt har fått nya byråkratiska pålagor så att handläggarna steg för steg har förlorat möjligheten att göra det som borde vara deras jobb - att möta de arbetslösa och potentiella arbetsgivare där de finns. Det är inte svårt att förstå varför Arbetsförmedlingen är en så impopulär myndighet i dag. Det hade för övrigt även Annika Qarlsson från Centern fått med sig.
Det var en av få saker i hennes anförande som jag kan säga stämde. Att återupprätta jobbpolitiken och förbättra Arbetsförmedlingens verktygslåda är en stor och svår uppgift. Men det är glädjande att ett sådant arbete redan är igång och att det kommer mer i samband med vårändringsbudgeten som ska klubbas i riksdagen nästa vecka.
Det finns en betydligt bättre fungerande idé om vad Arbetsförmedlingen ska syssla med, alltså att rusta de arbetslösa bättre på en föränderlig arbetsmarknad och att matcha jobb och arbetslösa genom att ta mer tid för den faktiska arbetsmarknaden.
I direktiven till den utredning som alliansregeringen tillsatte, några månader före valet efter drygt sju år av hårdhänt knådande av myndigheten, kan man inte se någon insikt om de grundläggande problemen. Där är fokus på sådant som incitament för andra aktörer och ytterligare möjligheter till konkurrensutsättning.
Det är som om man ingenting lärt av fiaskot med jobbcoacher eller av den katastrof som många hade pekat på redan då men som senare skulle bli mer känd via medierna, nämligen etableringslotsarna. Det är som om man inte alls lyssnat på personalen på Arbetsförmedlingen, som genom åren på olika sätt signalerat sin frustration över att inte få möjlighet att göra sitt jobb utan i stället alltmer få rollen att vara statens kontrollant och bestraffare.
I direktiven möts i stället Centerpartiets nyliberalism och Moderaternas uttröttade väntan på att Anders Borgs reformer skulle börja verka på något sätt - bara snart, snart och om ytterligare några månader. Låt mig förresten göra en avstickare här och uppmärksamma att det i betänkandet finns ett glatt yrkande från Centerpartiet om en jobbfixarpeng. Vad betyder det?
Jo, Centerpartiet vill alltså utvidga de väldokumenterade och djupgående problem som finns med check- och pengsystem inom andra pseudomarknader, till Arbetsförmedlingens område. Det skulle i princip garantera en sämre samhällelig resursanvändning på det området.
Ett sådant system vore ju helt upplagt för att privata aktörer ska plocka ut pengar genom att hitta personer som ändå får jobb, och därmed försvårar man ytterligare för en klok användning av befintliga resurser på bästa, mest individanpassade sätt. Upphandling av tjänster har ju alltid skett hos Arbetsförmedlingen, med varierande resultat, ska tilläggas.
Men att avveckla själva tjänsten arbetsförmedling och hoppas att det blir bra genom något slags magiska marknadsmekanismer, det handlar mer om en rundvandring i den nyliberala fantasivärlden än omtanke för de arbetslösa och för arbetsmarknadspolitikens effektivitet. I dag är Centerpartiet ensamt om att föreslå detta. Men det säger ändå något om vilka idéer som låg bakom den utredning som de borgerliga tillsatte - i den mån som man kunde hitta några idéer alls.
Nåväl, man kunde ju tro att allianspartierna, åtminstone de som inte är Centerpartiet, hade dragit en lättnadens suck när utredningen lades i malpåse. Då kunde man kanske lättare dra ett streck över sina tidigare misslyckanden och i stället försöka tänka och agera lite framåtsyftande och politiskt. Men nej, här ska det i stället spelas ett parlamentariskt spel.
Det är viktigare att vinna en votering än att säga eller göra något meningsfullt när det gäller Arbetsförmedlingens stora och viktiga utmaningar. Förut krävde man att det skulle vara precis samma direktiv, trots att man vet att utformningen av utredningsdirektiv är regeringens prerogativ. Nu handlar det såvitt jag kan förstå mer allmänt om en "bred översyn", trots att man vet att sådana översyner pågår.
Dessutom och därigenom bidrar man också till att hand i hand med Sverigedemokraterna underminera tillkännagivandeinstrumentet. För oss som tycker att riksdagens roll ska vara stark - gärna ännu starkare än i dag - är detta ytterligare ett olyckligt moment. Herr talman! Det finns verkligen gott om saker att ta tag i när det gäller arbetsmarknadspolitiken och Arbetsförmedlingen.
Det handlar om utmaningar som har funnits länge och också om sådant som har förvärrats eller skapats under de borgerliga regeringsåren, inte bara dock. Det finns massor av utmaningar som har funnits länge. Det gäller attityder gentemot de arbetssökande, styrningen såväl funktionellt som geografiskt, uppföljning av missbruket av subventionerade anställningar. Det har funnits omfattande problem som den så kallade etableringsreformen skapar i Arbetsförmedlingens arbete.
En annan utmaning är hur man organiserar specialkompetens, som till exempel kunskaper om de särskilda stöd som finns för personer med funktionsnedsättningar. Det här är problem och utmaningar som delvis redan är under luppen och som delvis måste finna sin lösning genom att Arbetsförmedlingen får ett rimligt andrum och bättre direktiv om prioriteringar. Det är förresten intressant att Annika Qarlsson nämnde OECD.
Häromdagen kom OECD med en analys av Arbetsförmedlingen i Sverige. Deras breda översyn pekar i huvudsak på det som vi redan har vetat. Det har varit för mycket detaljstyrning och för mycket fokus på de egna rapporteringssystemen. Och de rekommendationer som kommer fram därifrån är påfallande lika just de ändringar som den nuvarande regeringen redan har genomfört eller har aviserat, inte minst när det gäller arbetet med ungdomar, där det behövs en större flexibilitet i samarbetet mellan stat och kommuner.
Det är ju det som arbetsmarknadsministern har ägnat sig åt en tid. Det handlar också om balansen och utbildning inom dessa åtgärder. Men de fem högerpartierna visar ju inget intresse för sakfrågan eller för att vara självkritiska och konstruktiva när det gäller det pågående arbetet. Det är beklagligt.
I ett längre historiskt perspektiv är jag övertygad om att förstörelsen - så illa är det - av Arbetsförmedlingen och arbetsmarknadspolitiken kommer att höra till de mest synliga fläckarna på alliansregeringens redan solkiga betygsdokument. Men det viktiga nu, tycker jag, är att gå vidare. Det gör regeringen och det gör Arbetsförmedlingen.
Det skulle nog också högerpartierna göra, om de månade mer om de arbetslösa och om Arbetsförmedlingens verksamhet. Jag yrkar alltså bifall till reservation 1.