Finn Bengtsson (M):
Jag vill börja med att tacka socialministern för det tydliga och glädjande beskedet att det inte är statens uppgift att utveckla koncept för att ta livet av sina medborgare, allra minst inom ramen för den solidariskt finansierade hälso- och sjukvården som vi värnar om och som värnar livet. Det korta friska svaret i slutet på det långa utförliga svaret från socialministern rensar den unkna luften som en politikeraktiverad aktiv dödshjälpsdebatt tyvärr alltid skapar.
Regering och riksdag kan knappast lagstifta om liv och död, inte heller om kärlek och hat. Vi kan lagstifta i akt och mening att ge stöd för kärleken och livet och för principer som motverkar hat och död.
Knappast börjar denna process genom att regeringen och riksdagen försöker sig på att definiera gränsdragningen för det första för vilka dödshjälpen ska gälla, för det andra för vem som ska bestämma vem som får ta sin medmänniska av daga och för det tredje vad som händer när det går fel och någon oåterkalleligt avlivats med lagstöd och detta visar sig vara ett misstag.
För där hamnar vi slutligen: En skala för människovärdet att ställa i relation till människans värde i förhållande till samhällsvärdet att vara människa. Att politiker försöker sig på att leka Gud har i alla tider visat sig ge ett förskräckande resultat. Eftersom jag hyser den största respekt för mina kolleger Staffan Danielsson och Barbro Westerholm undviker jag att ge historiska exempel på detta.
Jag skulle dock vilja referera en insändare i Svenska Dagbladet den 14 december förra året, där de två ryggmärgsförlamade medborgarna Claes Hultling och Martin Engqvist bland annat skriver: Argumenten för dödshjälp vore logiska om de handlar om att erbjuda alla tillräkneliga människor över 18 år hjälp att dö om de vill.
Man skulle kunna tänka sig något receptfritt på apoteket eller speciella drop in-kliniker när man inte står ut längre och vill få hjälp att ta livet av sig. Inget slafsande med hagelgevär eller rakblad utan rent, snyggt och prydligt. Betalning sker i förskott. Naturligtvis gäller högkostnadsskyddet. Men det är just problemet att det inte är på det här som de som förespråkar dödshjälp riktar in sig.
Det är inte i det resonemanget som man om man ska utreda detta hamnar, utan det är att definiera svårt lidande sjuka människor. Fru talman! Låt mig då säga: Vad innebär livets slut? Om man får en diagnos - som Barbro Westerholm och jag väl känner till - är det då en diagnos som är oåterkallelig för livet om en månad, om tre månader, om tio månader, om tio år? När ska den aktiva processen inledas?
Den andra frågan är: När blir en människas liv outhärdligt? Man förespråkar tyvärr ofta att det outhärdliga är något som upplevs av omgivningen speglat i att någon säger detta själv. Man tar inte hänsyn till att den som presenteras för en mycket svår problematik är i ett underläge och mycket lätt kan konstatera "jag vill ta livet av mig". Vi har själva säkert flera gånger sagt: Det var lika bra att jag hade dött.
Men kanske redan en dag efter, för att inte säga timmen efter, för att inte säga fem minuter senare hör vi fågelsång och musik, ser solen gå upp och slutar tänka på den trista processen. När i denna process ska man komma in med detta livstestamente? Interpellanten lyfte fram att det gärna skulle ske långt tidigare i livet för att gälla när man blir, enligt interpellantens exempel, 95 år. Fru talman! Det är många svåra frågor.
Jag tror att det här tyvärr handlar om, om jag uttrycker mig lite rakt på, en pseudoliberal tolkning av någonting som inte är politikers ansvar att ta ställning till, nämligen livet och döden.