KBLab/rixvox huggingface dataset:
Olof Lavesson (M):
När jag ber kultur- och demokratiministern att komma till riksdagen och förklara och försvara regeringens politik på olika områden känner jag mig ibland lite som droppen som urholkar stenen. Man får ett litet svar varje gång. Man tar små steg framåt, och det är alltid trevligt. Under några månaders tid hinner man förhoppningsvis bygga detta till en helhet. Besked om halvtidsavstämningen fick vi mycket riktigt vid frågestunden. I dag har vi fått beskedet att när det gäller finansieringen kommer det förhoppningsvis svar inom några veckor.
Vi får väl ha en ny debatt där vi diskuterar sändningstillstånden. Då kan vi få ytterligare en bit i pusslet. Kulturministern behöver inte tvivla på Moderaternas engagemang när det gäller public service. Vi är djupt engagerade i frågan. Vi har försökt vara tydliga med vilka våra ingångsvärden är i de diskussionerna. Men vi är också fast beslutna att bidra konstruktivt i de debatter som ska följa.
Jag tror att det är viktigt att det finns en bred uppslutning kring public service och att vi har långsiktiga och stabila förutsättningar. Det kräver att man kommer överens. Jag vill också välkomna kulturministerns glädje över det inspel jag gjorde när det gäller Förvaltningsstiftelsens styrelse. Även där tror jag att det finns utrymme för väldigt konstruktiva diskussioner.
Jag vill önska kulturministern all lycka i samtalen runt regeringsbordet, då det kanske inte bara är riksdagens partier utan även regeringens partier som har lite olika uppfattningar i frågan - det kanske även gäller delar av Miljöpartiet i riksdagen. Men jag kommer att bidra positivt och konstruktivt till att en lösning kommer till stånd även här. Herr talman!
Innan jag avslutar tycker jag att det är på sin plats - när vi nu diskuterar medier, oberoende och annat - att uppmärksamma, vilket kulturministern också gjorde, att vi i dag firar 250 år med tryckfrihet i Sverige. Det är den tryckfrihetsförordning i världen som funnits längst. Jag kommer snart att delta i ett seminarium här i riksdagen där det ska uppmärksammas. Det är jag väldigt glad för. Jag säger: Stort grattis till oss alla som får uppleva detta!
Olof Lavesson (M):
Tillkännagivanden kan ju ha orsaker i mycket. Man kan undvika dem genom att tänka efter före. Det gjorde den tidigare regeringen när det gällde evenemangslistan. Det var därför den regeringen var en så kraftfull motståndare till den, liksom tidigare S-regeringar har varit. Tillkännagivanden kan också föranleda att man får tänka till efter, och det är väl det som kulturministern nu får göra när hon har att hantera detta ogenomtänkta tillkännagivande som hennes eget parti har drivit igenom.
Jag är inte bara kulturutskottets ordförande. Jag är också kulturpolitisk talesperson för Moderaterna. Det kan inte råda någon som helst tvekan om var vi hela tiden har stått i den här frågan. Jag tycker att det måste kännas tryggt och skönt för kulturministern att veta var hon har oppositionen - att man inte vacklar och vänder kappan efter vinden, utan står fast vid vad man har sagt. Men jag är tacksam för svaret i dag. Jag hör vad ministern säger "mellan raderna". Detta är ingenting som hon själv vill ha. Det märks.
Eftersom jag nu tycker att jag känner kulturministern ganska bra måste jag säga att det skulle förvåna mig om det var hennes förslag att driva den typ av socialistisk politik som en evenemangslista skulle innebära. Jag önskar bara att hon kunde ha varit ännu tydligare i debatten i dag. Men jag hör som sagt mellan raderna, och jag räknar med att vi slipper förslag på riksdagens bord om införande av en evenemangslista.
Olof Lavesson (M):
I våras debatterade jag och kulturministern Kungliga Operan här i kammaren. Bakgrunden var den ombyggnadsförstudie som alliansregeringen och dess kulturminister, Lena Adelsohn Liljeroth, gav Statens fastighetsverk i uppdrag att göra. Förstudien levererades i maj förra året och har sedan dess samlat damm på Kulturdepartementet. Detta är inte en ny politisk fråga. Det är 120 år sedan Sverige fick ett nytt operahus. Sedan dess har inte mycket hänt - inte med huset, men väl med verkligheten.
Verksamheten på Operan har förändrats. Säsongernas omfattning har förändrats. Publikens förväntningar har förändrats. Slitaget har varit omfattande. Andra krav ställs vad gäller arbetsmiljö och tillgänglighet. Behovet av en genomgripande renovering och om- och utbyggnad är akut. Just detta med om- och utbyggnad är det centrala. Det som den svenska operakonsten behöver är inte att man lappar och lagar. Det fungerar möjligen som dropp till patienten för att förlänga sjukdomstiden.
Men om vi tror på operakonsten och vill ge den rätt förutsättningar är det en akut operation som krävs. Till skillnad från de flesta andra operahus har Kungliga Operan bara en scenyta. Repetitionslokaler för orkestern saknas. Man bussar musikerna till och från Gäddviken ute i Nacka. I den andra riktningen går lastbilarna med scenografi och kulisser, eftersom de inte kan förvaras i huset vid Gustav Adolfs torg. Det är en ohållbar situation. Jag vill inte säga att kulturministerns svar i kammaren den 22 april var betryggande.
Det vore en klar överdrift. Däremot väckte det vissa förhoppningar om att någonting äntligen skulle hända. Regeringen skulle inom kort återkomma med besked om när man avsåg att trycka på startknappen, och självfallet skulle processen sättas igång. Det var också många som väntade på besked när kulturministern presenterade sin budgetproposition. Besvikelsen blev stor, ministern. Plötsligt är det bara inventarier som ska renoveras. När det gäller en eventuell ombyggnad har man "ambitionen" att återkomma med besked, möjligen under 2016.
Något helhetsgrepp är uppenbarligen inte aktuellt i dagsläget. Därför blir frågan till kulturministern: Är det lappa och laga som nu gäller? När kulturministern sedan försökt förklara detta i medierna har förvirringen blivit total. Kulturministern inväntar en kompletterande utredning från Statens fastighetsverk. Allt hänger på hur snabbt myndigheten kan leverera besked om de stora, viktiga frågor som det handlar om, säger hon. På Statens fastighetsverk vet man inte vad ministern talar om.
Ansvarig tjänsteman konstaterar att: "Förstudien togs emot mycket väl, och vi uppfattar det som att man tycker att det är ett bra underlag. Och vi har inte fått i uppdrag att komplettera förstudien i något avseende." Ministern säger att Statens fastighetsverk har fel och berättar hur man tillsammans med SFV försöker utreda frågan. Vad gäller egentligen? Är det ministern eller Statens fastighetsverk som inte har koll på läget? Oavsett, vilka ambitioner har regeringen egentligen? Finns det över huvud taget ett helhetstänk i frågan?
Vi går nu på övertid, kulturministern. När får vi beskedet om när om- och utbyggnaden kan komma igång?
Olof Lavesson (M):
Vi kan konstatera att inte mycket verkar ha hänt sedan vi stod här i april, mer än att en budgetproposition har kommit. Kulturministern och jag har helt enkelt olika definitioner av ordet "snarast". I sitt svar säger ministern frejdigt: Vi har fingret på knappen. Frågan är vilken knapp de har fingret på. Kulturministern återkommer gång på gång till vilken stor och komplex process detta är. Jag instämmer i det. Vi talar om ett omfattande projekt som det kommer att ta år att genomföra.
Det handlar om projekteringar, detaljplaner och bygglov. Det handlar om kulturminnen och prövningar av kulturmiljöintressen. Själva byggtiden beräknas till tre år, under vilken det kommer att vara svårt att ha verksamhet i huset. Det är komplicerat, ja. Vilken tur då att alliansregeringen satte igång processen redan 2013! Kulturministern berättar om regeringens ambitioner. Det är högst oklart vad dessa ambitioner egentligen innebär.
Men om jag nu väljer att tolka henne positivt måste jag fråga: När det beslut som regeringen har ambitionen att eventuellt - möjligen - fatta till slut - möjligen - kommer, vad är då regeringens ambition att detta - möjligen - ska omfatta? Kommer vi att se en fortsatt process av lappa och laga, eller kommer det där helhetsgreppet? Blir det en fullskalig renovering, eller - ännu viktigare - blir det en tillbyggnad?
En tillbyggnad skulle kunna frigöra nödvändiga repetitionsytor och göra det möjligt för Operan att skapa en scen för barn och unga och skapa större möjligheter för den nyskapande konsten. Blir det en tillbyggnad? Eller blir det en ombyggnad? Eller blir det lite målarfärg i hörnen? Kulturministern säger att övermaskineriet är operahusets hjärta. Det har jag andra uppfattningar om. Jag tycker att det som sker på scen, det som skapas på scen, är hjärtat i ett operahus. Men hela blodomloppet måste fungera. Övermaskineriet är viktigt, men resten måste också finnas där.
Det är viktigt att konstatera att ingen har ifrågasatt Statens fastighetsverks förstudie. Det är ett gediget arbete som tydligt definierar de möjligheter och utmaningar som en om- och tillbyggnad innebär. Det tror jag att jag och kulturministern är helt överens om. Men förstudien pekar också ut vilka politiska beslut som måste fattas. Vid vårt förra möte här i kammaren gav jag kulturministern en läsanvisning. Det handlade om s. 31 i förstudien.
Där hittar man en tydlig färdplan som visar exakt hur en renovering skulle kunna gå till om den inleds sommaren 2020 och att en öppning av ett nytt hus skulle kunna ske nyåret 2024. Då skulle Sverige kunna få en nationalscen för opera och balett värd namnet. Som kulturministern säger är 2 miljarder väldigt mycket pengar, men jag kan meddela att dessa 2 miljarder blir mer och mer för varje år som kulturministern väntar.
Jag vill gärna dela kulturministerns glädje, och jag hoppas kunna göra det en dag. Jag hoppas kunna göra det före årets slut, och jag hoppas kunna göra det före nästa val, annars får en ny regering ta itu med det hela. Kulturministern säger att hon har fingret på knappen, men min vädjan är: Släpp pausknappen och tryck på Play!
Olof Lavesson (M):
Nej, det är inte för skojs skull, för det är inte en så skojig process. Det är precis som i operakonsten: Det handlar om kärlek och blodigt allvar. Jag är glad att kulturministern verkar dela uppfattningen att frågan om operahuset är större än tegel och murbruk. Inte heller är det en fråga om det lokala kulturlivet i Stockholm, vilket man ibland kan få intrycket av i debatten, utan det handlar om den svenska operakonsten och dess framtid.
Kulturministern talar om huset och om kulturarvet. Jag delar hennes uppfattning, men det här är mer än ett hus. Det är här som morgondagens kulturarv skapas, och det är det jag tror att vi ska komma ihåg. Kungliga Operan är vår nationalscen och en angelägenhet för hela Sverige. I uppdraget är det också tydligt formulerat att Operan ska stå på högsta möjliga nivå när det gäller konstnärlig kvalitet, förnyelse, mångfald och hantverksskicklighet i ateljéer och verkstäder.
Man förväntas också agera för att konstarterna ska bli tillgängliga för en så stor publik som möjligt. Det handlar naturligtvis om den konstnärliga verksamheten men också om publikens upplevelser, om tillgänglighet och delaktighet och om det kunskapscentrum för operakonst som Kungliga Operan förväntas vara. En förutsättning för allt detta är ju fungerande lokaler. Det finns inte i dag, och det blir värre för varje dag som går. Ministern och jag verkar vara överens om uppdraget. Vi verkar vara överens om behovet. Vi verkar vara överens om att den nödvändiga förstudien är gjord.
Kan vi då inte vara överens om att vi behöver fortsätta processen? Hur svårt ska det behöva vara, kulturministern?
Olof Lavesson (M):
På ett något udda sätt släppte regeringen i veckan beskedet att Riksutställningar på Gotland ska läggas ned. Riksutställningar är en expert- och resursmyndighet för utveckling och samarbete inom museiområdet och stöder museerna genom såväl omvärldsanalys som metodutveckling och rådgivning. I utredningen om ny museipolitik som överlämnades till regeringen förra hösten föreslogs att Riksutställningar skulle läggas ned och att resurserna i stället skulle användas till att bygga upp en ny museimyndighet.
Samtidigt betonades att verksamheten är viktig, och det gäller framför allt Riksutställningarnas betydelse för utveckling och samverkan men också det särskilda uppdraget när det gäller den samtida konstens utveckling och spridning. Vad jag förstår är tanken att allt ska uppgå i Riksantikvarieämbetet, som förvisso är duktiga på sitt men som i dag ägnar sig åt helt andra saker. Herr talman! Jag är en positiv person och hoppas alltid att kulturministern har en plan innan hon river upp och lägger ned. Min fråga är därför: Hur tänker hon garantera att Riksutställningars viktiga kompetens tillvaratas och utvecklas?
Olof Lavesson (M):
Jag undrar vilken konsekvensanalys regeringen har gjort innan man släpper detta besked. Att en sådan saknas påtalade Riksutställningar i sitt remissvar redan i våras. I Riksantikvarieämbetets remissvar nämns inte med ett ord hur man ska tillvarata och utveckla Riksutställningars verksamhet, utan man ser det som en sysselsättningspolitisk fråga. Riksutställningars roll har varit under diskussion en längre tid, men förändringar måste göras med respekt för uppdraget och kompetensen och utan att man kastar ut barnet med badvattnet.
Olof Lavesson (M):
Tiden går fort när man har roligt, och så även när man sänder public service. Public service är något som ständigt diskuteras, vilket är både viktigt och positivt. Vi befinner oss mitt i nuvarande sändningsperiod för våra public service-bolag, och det är mer än hög tid att diskutera villkoren för nästa period, som börjar 2020. Det är också dags för en halvtidsavstämning av nuvarande sändningstillstånd.
År 2015 gjorde kulturutskottet i bred enighet ett tydligt tillkännagivande om att en blocköverskridande och parlamentariskt sammansatt utredning av radio- och tv-avgiften bör komma till stånd i god tid inför nästa tillståndsperiod. Detta tillkännagivande lyftes i vintras återigen upp av utskottet, och vi påpekade då att halvtid närmade sig med stormsteg. Nu har den punkten passerats. När avser kulturministern att ta initiativ till att denna utredning kommer på plats? Hur tänker sig kulturministern formerna för hur de nya sändningsavtalen ska arbetas fram?
Och vad händer med halvtidsavstämningen?
Olof Lavesson (M):
Jag menar att orden "i god tid" inte nog kan betonas. En långsiktig och stabil finansiering är en av grundpelarna för oberoende radio och tv i allmänhetens tjänst. Jag är rädd att kulturministern ibland underskattar komplexiteten i både frågans innehåll och den parlamentariska processen. Bara den viktiga frågan om teknikneutralitet är värd en utredning i sig, och vi vet inte vilken lagstiftning som kan behöva förändras. Sådant tar tid. När kommer detta igång, kulturministern?
Olof Lavesson (M):
Jag vill börja med att tacka Aron Emilsson för att han deklamerar en mycket trevlig låt som jag är väldigt förtjust i. Jag tyckte kanske inte riktigt att det som låtskrivaren åsyftade var det som Aron Emilsson talade om i sitt anförande. Man börjar känna igen Sverigedemokraternas retorik ganska tydligt från kulturpolitiska debatter. Nu handlar det om den arkitekturpolitiska debatten.
Där finns det drag av någon form av konstruerad nationalromantik, men det är lite oklart vad de egentligen romantiserar eller vill bevara. Jag har en ganska rak fråga till Aron Emilsson. När man tittar på era kulturpolitiska motioner handlar de mycket om ett Sverige som en gång var. De handlar om historia och om bakåtblickande, och ni är uttryckligen emot samtidskultur. Min raka fråga är: Är ni också emot samtidsarkitektur?
Olof Lavesson (M):
Om Aron Emilsson hade lyssnat på mitt anförande hade han hört att det som jag kritiserade var vad som sker när man inte tar in profession. Det är därför som vi behöver arkitektur i samhället, och det är därför som vi behöver konst i samhället. Konst är ingenting som politiker skapar genom att gå runt och lyssna och försöka styra medborgare eller som kan beställas fram på det ena eller andra sättet. Konst skapas av professionella konstnärer.
Arkitektur skapas av professionella arkitekter i nära samråd med dem som ska bo och leva i dessa miljöer. Denna process talade jag om i mitt anförande, alltså den kreativa process som uppstår i samtalet mellan beställare, byggherre och arkitekt. Där tycker jag inte att vare sig jag eller Aron Emilsson hör hemma. Hur tror Aron Emilsson att alla dessa nationalromantiska fastigheter och miljöer som han talar om har kommit fram?
Tror han att de uppstod av sig själva eller att det var stormöte på torget och att man sedan byggde Stockholms stadshus? Det var duktiga arkitekter som lyssnade, som såg samhällsutvecklingen och som med sin kompetens kunde möta de frågor som människor ställde och skapa de miljöer, de byggnader och de hus som vi ska utvecklas i som människor, oavsett om vi är födda här eller någon annanstans.
Aron Emilsson talar om, och skriver tydligt i sin motion, att man ska politiskt fastställa estetiken och vad som är estetiska värden. Har Sverigedemokraterna ingen som helst respekt för professionen? Jag hörde inte ett enda ord i Aron Emilssons anförande om arkitektens roll och om den kunskap som finns om hur Sverige ska byggas hållbart framöver. Det är precis som i kulturpolitiken: Det är bakåtblickande, och det är bakåtsträvande.
Jag kan bara beklaga det.
Olof Lavesson (M):
Under alliansregeringen ökade kulturbudgeten med ungefär 1 miljard kronor. Det skedde under en av de djupaste lågkonjunkturerna, då man skar ned kraftigt runt om i Europa och höjde kulturmomsen. Detta, säger Gunilla Carlsson, kännetecknas av att ointresset inte kan bli tydligare. Jag tycker att det är ett magstarkt uttalande. Den enda som har höjt kulturmoms i Sverige är Gunilla Carlssons egen regering, som har chockhöjt biomomsen. Ta ansvar för det i stället! Biopolitiken fattade vi beslut om efter en ganska lång tids debatt och hård kritik.
Det är en kritik som har fortsatt, och den är minst lika hård i dag, efter genomförandet. En av de delar som kritiserades var de branschråd som skulle inrättas under Svenska Filminstitutet och som skulle vara utan makt och utan mandat. Där man tidigare suttit i styrelsen skulle man nu få sitta i tyckargrupper utan egentligt inflytande. Det kritiserades både av en majoritet i utskottet och av en majoritet i riksdagen med ett tillkännagivande där man uppmanar regeringen att skyndsamt utreda hur parts- och branschsamverkan kan utvecklas efter att filmavtalet slutat gälla.
Branschråden räcker inte. I dag svarar regeringen: Branschråden finns - det räcker. Så är det med den saken. Och i en reservation i dag delar Socialdemokraterna den uppfattningen rakt av. Samtidigt är dialogen i branschen helt under fryspunkten. Min raka fråga till Gunilla Carlsson är: Hur kan Socialdemokraterna anse att tillkännagivandet är uppfyllt?
Olof Lavesson (M):
Gunilla Carlsson säger att man har tillfört resurser till filmen. Jag inser nu att Socialdemokraterna har anammat den retorik och räknesnurra som Miljöpartiet tidigare har använt sig av. Det har ni tidigare hållit er för goda för. Jag beklagar detta. Man har kunnat lita på Socialdemokraterna tidigare. När det gäller branschråden är väl nyckeln precis det som Gunilla Carlsson själv säger. Man har inte träffats så ofta. Man har inget inflytande. Man får inte tycka till om någonting. Och det man tycker är det ingen som behöver göra någonting åt. Det är precis där problemet ligger.
Det har gått så långt att till och med Filminstitutet självt skriver till Kulturdepartementet och säger: Detta räcker inte. Det duger inte. Här måste politiken agera. Riksdagen har till och med krävt det. Detta är ingen överraskning. Det var precis det som alla varnade för innan. Nu har det blivit exakt som vi och andra sa och till och med värre. Då säger Gunilla Carlsson: Nej, men vi får vänta och se. Jag tycker att det är besvärligt.
Jag tycker att det är besvärligt när man skjuter ifrån sig ansvaret för filmpolitiken, när man låter någon annan ta hand om det och när det fullkomligt håller på att haverera. Jag kan citera Gunilla Carlsson själv: Ointresset kunde inte vara tydligare. Men det är lite oärlig retorik från Socialdemokraterna numera. Det märks att det är valår. Det är som när Gunilla Carlsson står i talarstolen och berättar hur mycket andra partier skär ned på kulturen. Låt mig konstatera, som jag sa i mitt inlägg: Det är inget parti här inne som skär ned på kulturen. Alla partier här inne har velat satsa på kulturen.
Vi kan tycka att det är bra satsningar eller dåliga satsningar. Men rätt ska vara rätt, och rättvist ska vara rättvist. Vi delar inte regeringens syn - att vi ska satsa allt vi har i brinnande högkonjunktur. Vi vill spara i ladorna. Det är skillnaden. Var ärlig med det, Gunilla Carlsson!
Olof Lavesson (M):
Först måste jag säga att jag beundrar och delar kulturministerns engagemang, och vi har båda ambitionen att höja kulturens, kulturpolitikens och kulturdebattens status. Som väntat fick vi höra kulturministern berätta om den största budgeten i modern tid. Och för att citera kulturministern spelar pengar roll, och det är i tabellerna som det avgörs.
Jag skulle vilja säga till kultur- och demokratiministern att det inte bara är i tabellerna utan kanske mer i årsredovisningen som det avgörs. När det gäller de stora reformer som regeringen har genomfört kan vi konstatera att det inte alltid blev som man hade tänkt sig. Vi kan börja med den största reformen under mandatperioden, fri entré till statliga museer, 80 miljoner kronor. Detta skulle leda till att sänka trösklarna och nå nya grupper. Ja, det gick så där.
Tittar man på Myndigheten för kulturanalys visar det sig att det inte bidde några nya grupper. I stället blev det samma människor som gick över tröskeln gång efter gång. Det är inget fel i det, men det var inte riktigt det man ville uppnå. De 100 miljoner kronorna till sänkta avgifter i Kulturskolan, en uppgörelse med Vänsterpartiet, skulle leda till i snitt 250 kronor per termin i lägre avgift. Blev det så? Nej, plötsligt skulle det räcka till alltifrån kvalitetsförstärkning till tillgänglighet. Filmpolitiken ska vi inte ens tala om.
Fortfarande finns det ingen på Kulturdepartementet som med trovärdighet kan visa att det faktiskt blev mer pengar till filmen, fast det var löftet. Det enda jag vet är att landsortsbiograferna går på knäna och att varenda kotte nu ber ministern tänka om. De 25 miljoner kronorna i momskompensation ska nu gå till digitalisering i stället. Ett tag skulle det till och med leda till nya biografer. På område efter område blir det något annat i efterhand. Det är inte i tabellerna vi kan läsa vad regeringen vill med sin kulturpolitik.
Möjligen är det, i bästa fall, i årsredovisningen, men knappt där. Herr talman! Jag betvivlar inte ministerns ambitioner, men varför ska vi lita på regeringen denna gång?