Åsa Romson (MP):
Tack för denna angelägna diskussion. Jag ska försöka svara på de frågor som Johan Hultberg ställer. I ditt första inlägg frågade du om man ska jobba med frivilliga åtgärder för att fasa ut mikroplaster från till exempel kosmetiska produkter. Ja, självklart ska man göra det, och det ingår också i den dialog som Kemikalieinspektionen för med branschen.
Jag noterar att organisationer i andra länder har varit snabbare på pucken genom att sprida listor över företag som redan har bestämt sig för att ta bort mikroplaster i sina kosmetiska produkter, och jag tror att det kan få en större spridning också i Sverige.
Jag har sett vilket stort gensvar det har i det svenska samhället att ifrågasätta om det är rimligt att använda mikroplaster som tyvärr inte kan renas utan som går ut genom reningsverken till haven.
Under sommaren hade jag en diskussion med en av flera forskningsgrupper i Sverige som har tagit sig an problemet med mikroplaster i hav. Även dessa grupper har spännande idéer om vad komplikationerna egentligen innebär och hur man kan visualisera dem.
Här kan man också göra pedagogisk nytta i samhället för att stärka kunskaperna om att avfall är någonting som kan ställa till skada om det avhänds på fel sätt. Men å andra sidan kan avfall som avhänds på ett riktigt sätt snarare bli en resurs, precis som Johan Hultberg är inne på vad gäller kopplingen med cirkulär ekonomi.
Därför är det inte bara EU-kommissionens arbete med cirkulär ekonomi som är intressant utan också avfallsarbetet. Sverige har varit och fortsätter att vara starkt pådrivande för ett stärkt avfallsarbete som går ihop och är i samklang med ett resurseffektivt samhälle där vi kan få ut mer resurser i stället för mer sopor och skräp, som ju bara skapar problem.
Nyckeln till det är - och det är där Sverige ligger allra främst - att avgifta kretsloppet, det vill säga vi måste se till att de produkter som släpps ut i kretsloppet är så giftfria som möjligt för att kunna återanvändas flera gånger. Det faller tillbaka på vilket skräp vi kommer att få i haven. När det gäller att arbeta på frivillig väg förs det branschdialoger. Kemikalieinspektionen håller i dem, och initiativ kommer definitivt att löna sig.
Jag har sett hur diskussionen inte minst politiskt vad gäller andra kemikalier, såsom bisfenol A eller bisfenoler som sådana, vilket vi diskuterat mycket, ledde till att branschen tog bort bisfenol i användningen av relining långt innan regeringen i somras kom fram till beslutet att förbjuda det. Där ser vi hur den frivilliga vägen kan skapa en marknad långt tidigare än vad våra ganska trubbiga verktyg inom politiken kan åstadkomma.
Det är en viktig buffert för att tala om för nya aktörer, inte minst utländska, som kommer in på den svenska marknaden att här gäller en tuffare kemikaliereglering. Den sista frågan gällde om kommunerna ska ansvara för skräp. Det är mer en generell skrivning. Det är ingen skillnad mot den tidigare regeringens handhavande. Ansvarsfördelningen i Sverige har varit att det är kommunerna som har hand om sophanteringen, som har ansvaret för renhållningsbiten.
Däremot tror jag att det är oerhört viktigt att följa frågan och se på vilket sätt fler aktörer, inte minst med tanke på komplikationerna kring friluftslivet och turistaktiviteterna, kan delta. Det är något som även staten ska engagera sig i, att stödja initiativ och ge stöd till kommunerna för att komma till rätta med arbetet med marint skräp på det sätt som jag redogjorde för.