Monica Green (S):
Först får jag be att för tacka för att finansministern ville komma hit bara två och en halv månad efter att jag ställde mina interpellationer och inte tre månader som var första budet. Vi har en regel att de ska besvaras inom två veckor, men två månader får man väl vara nöjd med av den här regeringen. Regeringen har ju så mycket att göra, har jag förstått. Regeringen har så mycket att göra att jämställdhetsministern inte ens hinner komma hit.
Det hade varit intressant att diskutera jämställdhetsfrågor med jämställdhetsministern och höra hennes inställning till att Sveriges position faller från att ha varit i topp inom många områden till att nu dala i många av beräkningarna. Det hade varit intressant att höra om jämställdhetsministern hade någon idé om hur Sverige ska jobba vidare med frågorna.
Jag har inte fått något skäl till varför hon har lämnat över dem till Anders Borg, men jag debatterar gärna också med Anders Borg. Det är inte det jag hänger upp mig på. Jag hänger upp mig en aning på att jämställdhetsministern inte vill debattera jämställdhetsfrågor. Det i sig är oroväckande. Sedan vet jag att finansministern gillar de här frågorna, och det är vackert så.
Men det hjälper å andra sidan inte nu när alla de tysta varslen redan har slagit igenom och vi nu ser nästa varselvåg. Den stora jobbkrisen kom i höstas när tillverkningsindustrin fick lägga alla varsel för dem som snart kommer att gå ut i arbetslöshet. Snart kommer nästa varselvåg i kommuner och landsting.
Då hjälper det inte att försöka låta som att man jobbar för jämställdheten om kvinnor och barn blir drabbade ute i kommunerna. Kommun efter kommun får säga upp människor, kvaliteten får sänkas, förskoleklasserna bli större och personalen inom äldrevården får ta hand som fler äldre.
Det blir stora belastnings- och förslitningsskador på personalen samtidigt som kvaliteten försämras. Det är inte bra för jämställdheten, och förresten inte bra för någonting, att kommunerna nu blir så drabbade av den jobbkris som regeringen inte vill mildra. Om man hade velat mildra jobbkrisen hade man väl gjort någonting åt det.
Om man hade haft jobben först som sin paroll, eftersom som ni gick till val på det, hade man gjort allt som stod i sin makt för att mildra jobbkrisen. Men Anders Borg påstår att han inte har råd. Jag menar att det är precis tvärtom. Vi har inte råd att inte göra någonting åt jobbkrisen. Detta drabbar nu kvinnor och barn, som jag sade, med sämre arbetsmiljö och ohälsa.
Vi vet sedan 90-talskrisen, och Anders Borg var med då också, att det tog väldigt lång tid att få ordning och reda på ekonomin. Det var också kvinnorna som fick vara med och betala den krisen i form av längre sjukskrivningar och förslitningsskador. Det var många som blev hårt drabbade efter att under väldigt lång tid ha fått jobba hårt och helt enkelt stressa ihjäl sig på sina arbeten.
Dessutom drabbar de försämrade reglerna i a-kassan kvinnorna. Beräkningsgrunderna drabbar kvinnorna mer därför att det är kvinnor som i större utsträckning jobbar deltid, på visstid och på vikariat. Männen jobbar oftast heltid eller blir arbetslösa. Kvinnorna får hanka sig fram på de bedrövliga arbetstider som ibland rekommenderas dem.
Det drabbar kvinnorna särskilt hårt. Det finns en rad områden där jämställdhet går rakt bakåt, och jag är allvarligt oroad.