KBLab/rixvox huggingface dataset:
Patrik Björck (S):
Patrik Björck svarar inte när det gäller den här interpellationen, säger statsrådet. Ja, vi får vänta i två år och se om Mona Sahlin utser mig till minister. Då ska jag, det lovar jag, svara på interpellationer. Men det får väl framtiden utvisa. Framtiden får också utvisa om de som i dag riskerar utförsäkring får svar på sina frågor och får stilla sin oro. Här får de ju inga svar. Enligt Helena Rivière får vi vänta till år 2010 på ett besked.
I och för sig vet jag inte om det är hon som bestämmer det. Enligt ministern, som väl har mer att säga till om, jobbar en arbetsgrupp med frågan. Vi får hoppas att den jobbar snabbt. Min fråga var liksom om det finns några förslag till snabba åtgärder beträffande problem som redan existerar. Oron finns i dag, och bristen på svar finns också i dag. Vi får återkomma när arbetsgruppen lägger fram sitt förslag till hur de här frågorna ska lösas.
Vi kan bara konstatera att regeringen har hafsat igenom en viktig politisk fråga som berör stora grupper i samhället. Det är en stor och förvisso en svår fråga - det kan jag hålla med ministern om - som naturligtvis varje regering får arbeta med.
Jag kan lova ministern att nästa regering kommer att arbeta med den här frågan på ett mindre hafsigt sätt och att den kommer att ha arbetsgrupper i arbete innan lagförslagen träder i kraft så att man kan svara på människors frågor och stilla den oro som politiken ger. Vi har nu en politik som ensidigt inriktas på att jaga den som är sjuk och som inte ställer några krav till exempel på arbetsgivaren.
Vi har en minister som förhoppningsvis har en arbetsgrupp som jobbar med frågan. Vi socialdemokrater återkommer här i kammaren och interpellerar när vi ser arbetsgruppens resultat. Jag hoppas att vi slipper vänta till år 2010.
Patrik Björck (S):
Jag tackar arbetsmarknadsministern för en intressant diskussion. Det är det här med procenten. Det är där arbetsmarknadsministern blir svaret skyldig. Samma nivå som på 90-talet - det är ju fullständigt befängt. På 90-talet hade den stora majoriteten ett utfall i den verkliga försäkringen som motsvarade de 80 procenten.
Det var det som var skillnaden. I dag har inkomstförändringarna skett samtidigt som ni har sänkt taket i försäkringen som har gjort att den stora majoriteten i dag är underförsäkrad. Misstror arbetsmarknadsministern de siffrorna kan han kontakta Arbetslöshetskassornas samorganisation som har väldigt bra koll på hur mycket de betalar ut, hur mycket de tar in, och så vidare.
Var så god! Läs också! Det räcker inte att fylla portföljen. Det här är inte komplicerat. De allra flesta svenskar förstår precis vad det är vi pratar om.
Om man inte förstår procenträkningen som sådan förstår de arbetslösa mycket bra att de pengar som de får ut inte räcker till att betala de vanliga utgifterna i ett svenskt hushåll. Man får inte ihop till mat och hyra. Då behöver man inte räkna procent. Det är bara att se att plånboken är tom.
Det går inte att jämföra en procentsats från 90-talet fram till 2007. Den stora majoriteten är i dag underförsäkrad, och en genomsnittlig löntagare har i dag 57,8 procent i a-kassa av sin inkomst. Det är det som är verkligheten, fast ministern väljer att inte se det.
Patrik Björck (S):
Tack, arbetsmarknadsministern, för att jag fick prata lite arbetsmiljö. Jag hade hoppats på det tidigare i dag när jag ställde en interpellation. Jag frågade arbetsmarknadsministern om han avsåg att ta initiativ till en samlad forskning på arbetslivsområdet. Då hade man inom regeringen kommit fram till att det var Lars Leijonborg som skulle svara på den. Jag har inga synpunkter på det.
Man har naturligtvis rätt att göra en sådan bedömning. Eftersom Sylvia Lindgren ställer likartade frågor har jag möjlighet att ändå få några svar. Sylvia Lindgren frågar ju vilka åtgärder man ämnar vidta så att fler kan få arbete utan att arbetsmiljön försämras och vilka insatser man avser att göra för att skapa trygga arbetsförhållanden.
Jag vill fråga arbetsmarknadsministern om en sådan insats som Sylvia Lindgren efterfrågar skulle kunna vara att ta initiativ till en samlad forskning på arbetslivsområdet. Då är jag liksom hemma på något sätt. När jag ställer den frågan gör jag det med samma fascination över svaret som Sylvia.
Man kan ju känna sympati för en hel del synpunkter som till exempel att man ska ha ett arbetsmiljöarbete som kan bryta ett utanförskap. Så är det ju. Folk får arbetsskador. Det uppstår förslitningsskador och olika problem i ett långt arbetsliv.
Det gör att man fyller på den grupp som får svårt att komma in på den ordinarie arbetsmarknaden. Man kan då jobba på två sätt. Det ena är att man har en aktiv politik för att rehabilitera och få tillbaka folk i arbete.
Det andra sättet är att täppa till kranen genom en forskning som syftar till att hitta arbetsorganisationer som är friska och som syftar till att få undan sådana delar av arbetsmiljön så att man inte fyller på den grupp som åsamkas skador. Det kan vara fysiska eller kemiska risker, buller och vibrationer. Det kan vara psykosociala problem och annat.
Då fyller man inte på den grupp i samhället som får bekymmer och som man sedan får lägga stora resurser på att hjälpa och få tillbaka. Man har individens perspektiv på detta. Det är naturligtvis en personlig katastrof när man inte kan försörja sig eller får värk och känner att man inte kan fullgöra sin plats i samhället.
Man har också samhällets perspektiv på detta, att det är slöseri med resurser. Så länge vi diskuterar på den här nivån verkar det som om vi är ganska överens - det är vi ibland. Men vad händer i verkligheten? Vad händer på Arbetsmiljöverket, som Sylvia Lindgren tar upp, när man i sin praktiska politik inte skapar några som helst förutsättningar för att göra verklighet av retoriken?
När det gäller arbetsmiljöforskningen, som naturligtvis är en viktig del i frågeställningarna även i Sylvia Lindgrens interpellation, skär man i praktiken ned och förstör det som man erkänner fungerade på världsnivå.
Arbetsmarknadsministerns kollega i regeringen, forskningsminister eller utbildningsminister - jag är osäker på vilket - Lars Leijonborg, erkänner att den här forskningen ligger på världsnivå. Ändå lägger man ned den. Nu skulle man ha möjlighet att rätta till det genom att ta initiativ till en samlad forskning på arbetslivsområdet.
Patrik Björck (S):
Jag tackar arbetsmarknadsministern för diskussionen. Jag skulle vilja ställa en fråga.
Vi kan kanske vara överens om att vissa delar av arbetsmarknadspolitiken är ganska lättskötta oavsett vilken regering som sitter vid makten. I en högkonjunktur sköter marknaden om en stor del av arbetsmarknaden. Man anställer dem som man måste anställa - de anställningsbara.
Jag tror att vi skulle kunna komma överens om att detta inte påverkas av färgen på regeringen så mycket. På marginalen kan det kanske göra det. Men på något sätt ligger det i sakens natur att det ganska mycket sköter sig av sig självt. Sedan kan man ha en långsiktig politik för utbildning och forskning och skapa förutsättningar för det. Där är vi också oroliga. Det är en annan del.
Men om man bara tittar på arbetsmarknadsdelen tror jag att det är på det sättet, och jag tror att vi kan vara överens om det. Vad som däremot aldrig sköter sig självt är just de bekymmer som uppstår och som inte marknaden själv klarar av att sköta. Man kan nämligen inte begära att den enskilda arbetsgivaren fullt ut ska ta konsekvenserna av vad det innebär att organisera samhället så att det inte uppstår några skador och så vidare.
Man kan inte ställa det kravet på någon i något sammanhang. Då måste man ha ett fungerande arbetsmiljöarbete via Arbetsmiljöverket och via forskning på Arbetslivsinstitutet. Då måste man satsa resurser annars kommer man aldrig att uppnå full sysselsättning som arbetsmarknadsministern säger sig stå för. Det skulle vara spännande att höra arbetsmarknadsministern erkänna att det finns ett bekymmer där.
Patrik Björck (S):
Det var dubbelfel, fel på alla punkter. Jag kan rekommendera arbetsmarknadsministern att prata med sina kamrater i den borgerliga majoriteten. Arbetsmarknadsutskottet besökte samorganisationen för a-kassorna i höstas, och där framförde man det här bekymret. De var beredda att ta på sig den här uppgiften, de ville ha den uppgiften.
Det är bara att ta kontakt med de borgerliga ledamöterna i arbetsmarknadsutskottet som var med på det mötet, om man inte vill kontakta a-kassorna själv eller diskutera med samorganisationen, vilket jag naturligtvis hoppas och tror att arbetsmarknadsministern vid något tillfälle gör. Det borde vara rimligt med tanke på den position som arbetsmarknadsministern har. Då kan man omedelbart belägga det felaktiga påståendet.
Man vill ha den uppgiften. Man tycker att det är orimligt att människor ska drabbas av någonting som bara är ett byråkratiskt felgrepp. A-kassorna vill ha den här uppgiften, så det kan inte vara det som är bekymret. Som sagt: Varför? Det är för mig en gåta, och det har jag inte fått något svar på.
Att a-kassorna inte vill ha det stämmer inte och räcker inte som svar på varför arbetsmarknadsministern inte vill lösa problemet. Något annat svar har jag inte fått i den här debatten, men nu har arbetsmarknadsministern i sitt avslutande anförande möjlighet att förklara för mig varför man inte vill lösa problemet.
Patrik Björck (S):
Jag tycker att Jasenko Omanovics frågor här är berättigade, och jag tycker inte att arbetsmarknadsministern svarar på dem fullt ut. I den interpellationsdebatt som vi hade tidigare var jag väldigt förvånad över att arbetsmarknadsministern inte ville medverka till att lösa det problemet, eftersom jag inte kunde se någon som helst ideologisk orsak. Vi borde ha kunnat ta i hand och säga: Det här är ett tekniskt bekymmer.
Vi löser det och hjälper enskilda människor. Det hade varit enkelt. Den här frågan är lite spännande, för den är egentligen lite ideologisk. Vi anser - Jasenko Omanovic, jag, oppositionen, Socialdemokraterna - att det är rimligt att ha regler som även skyddar småbarnsföräldrar.
Men när regeringen införde de modeller för beräkning av arbetstid som arbetsmarknadsministern hänvisar till i sitt svar var det för att regeringen hade ideologiska skäl att göra det. Här var det arbetslinjen som skulle gälla. Det var bara arbetad tid som skulle tas med vid beräkningen av a-kassan.
Nu är jag naturligtvis glad att regeringen överger sin ideologi, eftersom det är en väldigt destruktiv ideologi som inte tjänar vare sig samhället eller småbarnsföräldrarna. Det är bra och positivt, och det tar vi naturligtvis emot. Varje steg bort från den destruktiva, stenhårda, iskalla, marknadsliberala högerpolitiken är positivt.
Sedan är det för få och för små steg och de har kommit för sent, det är sant, men varje sådan förändring i position från arbetsmarknadsministerns och den borgerliga majoritetens sida tar vi naturligtvis glatt till oss. Vi ser att det finns en sådan förändring i politiken. Det går sakta, det går med små steg och det går motvilligt.
Men det är verkligheten som släpar regeringen och de borgerliga tillbaka till någon sorts rimligt samhälle. Det är naturligtvis en massa småbarnsföräldrar som har drabbats av det här som har hört av sig. Då sätter man upp fingret i luften och känner av om man kanske ska vika sig lite på den här punkten, inte för att man gillar det eller tycker om det.
Eller är det så att arbetsmarknadsministern har ändrat politisk ideologi? Vad är det som ligger bakom det här? Där någonstans tycker jag att Jasenko Omanovics fråga är väldigt berättigad. Jag tycker att arbetsmarknadsministern skulle använda sin tid till att förklara vad det är som ligger bakom denna politiska kursändring, att man inte längre vill klämma åt just småbarnsföräldrarna.
Sedan kan jag i och för sig inte förstå varför man skulle vilja klämma åt någon över huvud taget. Men med tanke på den tidigare debatten finns det uppenbarligen någon outgrundlig önskan att göra det. Men här finns ett litet avsteg, man tvingas till det, och det är positivt. Men hur tänker man? Vad är bakgrunden?
Hur såg det ut på den ideologiska fabriken här på andra sidan vattnet när man skisserade upp reglerna utifrån sina vetenskapliga rapporter och så vidare? Det skulle vara spännande att höra.
Patrik Björck (S):
Jag tackar för den oro som arbetsmarknadsministern känner för den borttappade socialdemokratin. Vad blev det av socialdemokratin som tidigare företrädde arbetslinjen? När slutade arbetsmarknadsministern att rösta på Socialdemokraterna? Det är den spännande frågan. Vi var alltid så bra förr. Sedan hände något. Då bytte arbetsmarknadsministern parti och blev moderat. Nej, vi har alltid stått för samma värderingar, människosyn och grundsyn.
Det har byggt upp det samhälle vi har i dag - som ni håller på att rasera. Vår politik har lett till att vårt samhälle har rest sig ur fattigdom och blivit ett av världens rikaste länder med en sysselsättningsnivå som få länder kan komma i närheten av. Det var lite spännande med berättelsen om hur det går till i den borgerliga regeringen när man förhandlar om budgeten.
Det är inte varje gång man får igenom det man vill åstadkomma, sade arbetsmarknadsministern. Vem i budgetförhandlingarna om 2006/07 års budget var det som ville nita småbarnsföräldrarna? Det skulle vara spännande att få detta åskådliggjort. Vem var det? Är det Anders Borg som vi får sätta upp som småbarnsföräldrarnas jägare?
Var det han som höll emot när arbetsmarknadsministern tappert kämpade? Det skulle vara roligt att höra. Det är så arbetsmarknadsministern förklarar att det har gått till. I förhandling efter förhandling har arbetsmarknadsministern försökt täppa igen detta och rädda småbarnsföräldrarna. Men det har suttit någon i vägen. Det normala i en regering är att det är finansministern som håller emot.
Det ska bli spännande att se om finansministern accepterar bilden att det är han som har hindrat reformerna som skulle ha kunnat hjälpa småbarnsföräldrarna.
Patrik Björck (S):
Jag tackar arbetsmarknadsministern, men jag tror att arbetsmarknadsministern missförstod mig lite. Jag menade inte alls att jämföra krontal med 1871 års budget. Det existerade inte ens miljarder på den tiden. Det var meningen, ideologin som var densamma, övertron på marknaden och misstron mot de arbetslösa. Det var det man kunde läsa in i 1871 års fattigvårdslag som är identisk med den politik som arbetsmarknadsministern bedriver.
Jag ställde precis som Kurt Kvarnström en konkret fråga - Kurt ställde fler, jag ställde en. Jag fick inget svar på den tyvärr. Det är en fråga som jag har ställt förut som jag ställer nu igen, som fackföreningarna har ställt, som arbetsgivarna har ställt, som samordningsmännen som Kurt Kvarnström hänvisade till har ställt och nu även de borgerliga riksdagsledamöterna från Västsverige.
De hävdar att det är rimligt att tänka sig att man går in och tillsammans med företagen finansierar utbildning som gör att de anställda kan stanna kvar i företagen, bygga upp sin kompetens och se till att företaget är starkt när man går ur krisen. I dag är det möjligen bara arbetsmarknadsministern och arbetsmarknadsministerns kolleger som tycker att det är ett dåligt förslag. Hittills har regeringen sagt nej till det här.
Statssekreteraren på Näringsdepartementet tycker att det är ett utmärkt förslag, till och med så att man arbetar med det. Det finns tydligen långt gångna förslag på Näringsdepartementet där man arbetar med frågan. Riksdagsledamöter från den borgerliga majoriteten tycker att det här är bra. Volvochefen tycker att det är bra. Metall tycker att det är bra.
Alla som över huvud taget vill svensk industri någonting gott tycker att det här är ett bra förslag. Vad säger arbetsmarknadsministern i dag?
Patrik Björck (S):
Det är spännande att få en ekonomisk föreläsning av finansministern, men man ska kanske lyfta näsan från boken, stryka bort dammet från axlarna och gå ut i verkligheten där välfärden skapas och arbete utförs.
Om man gjorde det skulle man kunna se tillbaka på Sverige år 2006, ett socialdemokratiskt lett land med mycket hög produktivitet, mycket hög sysselsättning och en mycket generös a-kassa.
Det jag försöker förklara för Anders Borg är hur det ser ut, eftersom Anders Borg bara dyker ned i tabeller, statistik och böcker och har svårt att komma ut från universitetsbiblioteket och ut i verkligheten. Det går inte att förneka att Sverige år 2006 hade en oerhört hög produktivitet, bland de högsta i Europa.
Likaså hade vi en oerhört hög sysselsättning, bland de högsta i världen. Dessutom hade vi en oerhört generös a-kassa, troligen den bästa i världen.
Försök förneka det, och förklara sedan för mig varför vi ska sänka ersättningen och förstöra regelverket i a-kassan när de länder som valt en annan väg, som valt Anders Borgs väg, bevisligen har en lägre produktivitet och en lägre sysselsättning - när de valt den marknadsliberala, högerpolitiska vägen.
De har inte lyckats uppnå det vi uppnådde med en generös a-kassa. Förklara verkligheten, Anders Borg! Lyft näsan från böckerna! Gå ut i solen! Även om Anders Borg har sagt att det ska vara vinter året om kommer det en sommar när vi vinner valet och solen börjar skina.
Patrik Björck (S):
Tack, arbetsmarknadsministern, för svaret på den här interpellationen! Jag hade nöjet att få lyssna på en interpellation med ungefär samma innehåll våren 2008. Då ställdes det en fråga av Jennie Nilsson om hur arbetsmarknadsministern hade tänkt sig den tredje fasen i jobb- och utvecklingsgarantin.
Vi är många som är intresserade av arbetsmarknadspolitik och vet att den här typen av åtgärder inte är någonting som man gör med vänsterhanden. Om de ska få effekt och vara bra, meningsfulla och riktiga krävs det lite engagemang och planering, resurser och att man lägger ned lite kraft på det.
Då skojade arbetsmarknadsministern bort frågan lite och tyckte att den var för tidigt väckt, att man hade väldigt gott om tid på sig. Det var faktiskt inte förrän våren 2009 som det här var aktuellt. Men det är obevekligt med tiden, den tickar på.
Nu är vi framme vid våren 2009, och när den här frågan ställs igen skulle man kunna tänka sig att då arbetsmarknadsministern fått ett år ytterligare på sig att bereda frågan skulle vi ha fått en rejäl innehålls- och detaljrik redogörelse för hur man ska hantera problemet.
Men faktum är att Berit Högman får som svar på sina frågor ungefär samma goddag yxskaft som Jennie Nilsson fick för ett år sedan. Det har inte hänt någonting. Uppenbarligen har man inte gjort någonting på departementet med tanke på det lilla man har gått ut med och det väldigt allmänt hållna om hur man ska hantera frågan.
Man får ha lite respekt för hur man ska hantera de personer som har stått utanför arbetsmarknaden länge och som man ska ge en sysselsättning som är meningsfull, stimulerande, framåtriktande och förhoppningsvis innehåller inslag som gör att de närmar sig en ingång på arbetsmarknaden. Då kan man inte bara göra det med vänsterhanden.
Tyvärr kan jag inte tolka svaren på något annat sätt än att arbetsmarknadsministern har haft något annat för sig. De som eventuellt finns på departementet och som har att bereda de här frågorna har haft något annat för sig. Vad, vet jag inte, men det har väl varit att hitta på hur man ska rusta ned a-kassan eller någonting annat som är roligare eller möjligen sexigare, enligt arbetsmarknadsministerns definitioner på politik.
Jag vet inte, men den här typen av lite mer vardagsarbete verkar man inte ha lagt ned någon som helst energi på. Jag är mycket besviken på hur man använt det här året sedan förra gången frågan ställdes. Faktum är att frågan för ett år sedan borde ha beretts mycket mer och kommit mycket längre.
Nu pratar vi om dagar, kanske veckor, tills den här åtgärden ska börja gälla, och man kan fortfarande inte prestera mer än detta. Det är en stor besvikelse, inte bara för mig utan troligen för alla som arbetar med de här frågorna.
Patrik Björck (S):
Arbetsmarknadsministern har ju humor. Jag har lärt mig att både förstå och uppskatta den, men jag tror inte alls att man har använt sin tid åt att skriva svar på interpellationer och att det skulle vara orsaken. Jag förstod att det var lite lustigt sagt. Ska man vara lite seriös kan det dock sägas att om man hade presterat bättre från departementet hade många av interpellationerna inte behövt bli skrivna. I någon mening har statsrådet och departementet alltså skapat den här situationen själva.
Det är en väldigt viktig frågeställning. Det är frågor, frågor, frågor - men det är inga svar. Man letar efter balansen. Det är svårt att hitta balansen. Ja - det var just för att få i gång den debatten och diskussionen som Jennie Nilsson ställde interpellationen för ett år sedan. Hade arbetsmarknadsministern då inte skojat bort den utan tagit den på allvar kanske man hade kunnat ha några svar på några frågor och kommit lite närmare och hittat någon balans.
Men det är det som är bekymret. Man har inte riktigt tagit den här svåra frågan på allvar. Därför har man inte heller lyckats komma längre med den. Det är detta som gör mig jättebekymrad och är orsaken till att Berit Högman ställer denna interpellation. Det är en stor oro och ett bekymmer över vad som kommer att hända med de grupper man pratar om.
Nu har regeringen nyligen fattat ett beslut, och anordnargruppen ska få förutsättningar att intensifiera arbetet med att hitta lämpliga anordnare. Det är lysande, men det är bara dagar kvar för att reda ut detta, och man rätar inte ut några frågetecken. Man har inte hittat balansen.
Man intensifierar arbetet, men tiden har runnit ut.
Patrik Björck (S):
Det är lite spännande att höra hur arbetsmarknadsministern försöker slingra sig på punkten att man har ändrat sin uppfattning. Det som var en omöjlighet, att sänka avgifterna, gör man nu. Bekymret för arbetsmarknadsministern och regeringen är att väljarna kommer ihåg. De vet ju hur arbetsmarknadsministern har stått här och förklarat varför det har varit så viktigt att höja alla avgifter och hur det skulle lösa alla problem. Nu är det plötsligt viktigt att sänka avgiften och då löser det alla problem.
Arbetsmarknadsministern sade alldeles nyligen att den obligatoriska arbetslöshetsförsäkringen var lösningen på alla problem, och nu är den inte nödvändig. Folk kommer ihåg när man slingrar sig och ändrar uppfattning dag från dag. Det kommer att betala sig. Det kan arbetsmarknadsministern vara helt lugn för. Splittringen inom oppositionen var arbetsmarknadsministern lite orolig för. Jag tackar för det. Det var vänlig omtanke. Jag är inte alls orolig. Vårt parti står helt enat i den här frågan.
Det är möjligt att det finns andra partier som ändrar uppfattning. Sitter en socialdemokratisk regering vid makten efter nästa val, vilket det kommer att göra, kommer vi att införa en rejäl a-kassa värd namnet. Den kommer att bygga på principen att det är en facklig a-kassa och att den är frivillig. Var lugn! Det är ett entydigt besked. Däremot finns det en splittring i det moderata partiet och i regeringen. Ministern säger att han vill ha en obligatorisk a-kassa, och moderata ledamöter i arbetsmarknadsutskottet säger att de inte vill ha det. Där finns en splittring i det moderata partiet i regeringen.
Jag hoppas att jag hörde fel när arbetsmarknadsministern sade att polisen har lämnat a-kassan. De hade ingen a-kassa, och de kan omöjligtvis ha lämnat den. Någonstans har arbetsmarknadsministern inte riktigt förstått frågan. Det är klart att det är viktigt att reda ut vem som har lämnat a-kassan. Jag tror att det är enkelt. Det är de som inte har råd och de som inte anser sig behöva den. Det är så man slår sönder en försäkring. Hela idén med en försäkring är att många är försäkrade och kollektivt bär risken.
Jag förstår inte alls den diskussionen. Kom ihåg att väljarna kommer att minnas hur ni har krängt fram och tillbaka i frågorna. Än är ett obligatorium viktigt, än är det inte viktigt. Än måste man höja avgiften, än måste man sänka avgiften. Så kan man inte föra en politik. Väljarna minns.