KBLab/rixvox huggingface dataset:
Fredrik Eriksson (SD):
Tack, Emanuel, och tack även Andreas! Det är lite svårt att debattera det här ämnet på ett bra och uttömmande sätt eftersom det i mångt och mycket är omgärdat av sekretess. Därför vill jag bara göra några förtydliganden med anledning av en del av det som har anförts här.
Det första jag vill påtala är att vi väl åtminstone kan vara överens om att Mellanösternfredsprocessen var en punkt på den aktuella dagordningen för rådet för utrikes frågor och att den därför omfattades av samrådsskyldigheten.
Som också går att läsa i vår reservation syftade det kommande svenska erkännandet av Staten Palestina till att påverka fredsprocessen. Det framkom redan i regeringsförklaringen.
I och med att man gjorde detta kan man faktiskt ha kommit att påverka den aktuella dagordningspunkten som skulle ha samråtts med EU-nämnden. Sedan har jag en invändning mot att det var Catherine Ashton som skulle ha bett om detta lite så där i förbigående ungefär.
Det här var ju något som lyftes upp långt före själva rådssammanträdet. Utrikesministern kände ju till att frågan skulle komma upp, så det var inget som skedde i förbigående.
Om det nu inte sas så mycket mer än vad som gick att utläsa av regeringsförklaringen och på regeringens hemsida, vad fanns det då för behov av att informera och prata om detta ytterligare vid lunchen? Eller finns det anledning att tro att man kanske kan ha sagt lite mer saker vid tillfället?
Fredrik Eriksson (SD):
Nej, självklart är det inte upp till EU att avgöra vilka stater vi erkänner och inte erkänner. Mellanösternfrågan är dock en komplicerad fråga, och det kan finnas skäl att vara lite extra eftertänksam i hur man agerar i dessa ärenden. Jag vänder mig framför allt mot invändningen att vi skulle ha gjort politik av detta. Det är precis tvärtom.
Det vi har sett är att ministern har valt att försöka föra fram sin politik utan att ha riktigt stöd för det i riksdagen. Om jag kör för fort på en 70-väg och saktar in precis före en fartkamera begår jag inget fel just när jag passerar fartkameran.
Men om jag agerar tvivelaktigt mellan fartkamerorna är frågan om jag har agerat korrekt eller inte. Vid fartkameran har jag agerat korrekt, men i övrigt försöker jag kringgå reglerna. Det är det vi lite grann har invänt mot, och det är där vi tar vår utgångspunkt i reservationen.
Fredrik Eriksson (SD):
Några av mina kolleger föreslog att jag skulle inleda mitt anförande med att sjunga Du gamla, du fria . Men jag tror att jag besparar dig, fru talman, och övriga åhörare detta och nöjer mig med att yrka bifall till Sverigedemokraternas reservation 1.
Reservationen och den bakomliggande motionen handlar om att ge just Du gamla, du fria officiell status som Sveriges nationalsång, något som jag tror förvånar många att den inte redan har med tanke på att den sjungs och spelas i så många officiella sammanhang. Ett av dessa sammanhang är som bekant den 6 juni, den dag som redan har antagits officiellt som vår nationaldag. Också det svenska språket och vår flagga har antagits officiellt.
Det kan således uppfattas som inkonsekvent att en av vår nations främsta symboler inte uppbär officiell status medan andra gör det. Hur kunde det bli så här, fru talman? Som jag har förstått det utreddes frågan 1987-1988.
Den avfärdades i korta ordalag med den lite märkliga motiveringen att det inte behövs eftersom Du gamla, du fria redan har stor folklig förankring och uppfattas som nationalsång av de flesta. Jag utgår från att till exempel det svenska språket och den svenska flaggan också åtnjuter en fast folklig förankring, men där har man uppenbarligen resonerat annorlunda om behovet av officiell status och juridiskt skydd.
Efter denna utredning har man mer eller mindre kategoriskt och summariskt avstyrkt samtliga liknande motioner, ibland till och med i förenklad ordning, med i princip samma motivering och hänvisning till uttalandet från 1988.
Jag vet inte vad du tycker, fru talman, men för egen del anser jag att det kan finnas anledning att åtminstone sisådär vart 25:e, 30:e år i alla fall överväga om man aktivt ska ompröva tidigare gjorda ställningstaganden. Som kuriosa kan nämnas att till och med Europahymnen är officiellt antagen som så kallad nationalsång inom EU.
Om det beror på att den, liksom så mycket annat som har med EU att göra, inte åtnjuter folklig förankring eller legitimitet vågar jag inte svara på. Oavsett vilket handlar det här alltså främst om att kodifiera redan vedertagen praxis, vilket i sig inte torde vara något anmärkningsvärt. Som exempel kan nämnas att i princip hela budgetlagens föregångare, lagen om statsbudget, i allt väsentligt var en kodifiering av utvecklad praxis.
Ett annat exempel som kan vara värt att nämna i sammanhanget är att Stockholms roll som officiell huvudstad befästes redan genom 1634 års regeringsform. Men det finns som bekant en motion om att eventuellt ge uppdraget till någon annan stad. Då kanske det här skyddet kan komma väl till pass. Jag yrkar alltså bifall till Sverigedemokraternas reservation 1 och även till reservation 3, som min kollega senare kommer att närmare redogöra för skälen till.
Fredrik Eriksson (SD):
Jag får väl inleda med att säga att jag till stora delar och i praktiken håller med ordförande Andreas Norlén. Detta är inte ett jättestort problem i den praktiska tillämpningen. Problemet finns i den principiella grunden. Vem är det som äger processen? På vems diskretion ska detta drivas?
Beträffande detta att KU skulle anta mer domstolsliknande form: Det var precis det jag ville argumentera mot, när jag visade att KU inte behöver ändra sin sammansättning och karaktär på något sätt. Det är ju det vi har domstolsväsendet till.
Vad som efterfrågades var att det fanns fler juridiska verktyg, och det handlar egentligen inte om fler verktyg utan om att använda de juridiska verktyg som redan står till KU:s förfogande i något större omfattning.
Pratar vi om att upprätthålla allmänhetens förtroende för statsapparaten - jag kan inte tala för alla men för egen del - utgår jag från att den någorlunda allmänna rättsuppfattningen är: Kallar KU ska man komma, och kommer man till KU ska man tala sanning. Det är egentligen inte svårare än så, som jag ser det.
Fredrik Eriksson (SD):
När vi i dag ska tala om behandlingen av riksdagens skrivelser vill jag först ge en eloge till riksdagsstyrelsen för vad som förefaller vara en föredömlig hantering eller åtminstone redovisning av densamma.
Som tidigare har påpekats här i dag lyfter konstitutionsutskottet och övriga utskott också fram vikten av att regeringen gör ansträngningar för att undvika onödig tidsåtgång.
Nu är det så att konstitutionsutskottet har granskat de här frågorna vid ett flertal tillfällen, senast i samband med ett yttrande till utbildningsutskottet så sent som i år, och konstaterat att ett tillkännagivande från riksdagen i och med att det inte är reglerat kan se ut lite grann hur som helst och att regeringen faktiskt har att förhålla sig till det, oavsett hur det är utformat.
Vi har också hört vissa här i dag berätta om att ett tillkännagivande kan formuleras på lite olika sätt och ändå få samma praktiska innebörd.
Återigen - som även har påpekats av andra här i dag - kan vi konstatera att om regeringen inte har för avsikt att efterkomma ett tillkännagivande åligger det den att meddela skälen till att man inte tänker göra detta. Då får riksdagen också en helt annan möjlighet att förhålla sig till detta svar, och man får det tydligt redovisat att man inte på slentrian kan avfärda ett tillkännagivande.
Vi har också hört att riksdagen då i sin tur kan se till att driva sin vilja igenom lagstiftningsvägen. Regeringen kan inte gå emot riksdagen om riksdagen väljer att meddela föreskrifter genom lag.
Dock är det så att även förslag som riksdagen själv lägger fram, om man nu vill tillgripa den här möjligheten, måste beredas, likaså om det handlar om att kanske försöka göra förslag som ska städa upp någonting som regeringen har gjort på eget bevåg.
Skulle det visa sig att riksdagen allt oftare behöver bereda ärenden på grund av regeringens underlåtenhet att efterkomma riksdagens tillkännagivanden ser i alla fall inte jag någon annan utväg än att en omfördelning av ekonomiska resurser också behöver komma till stånd för att bygga upp en sådan parallell beredningsverksamhet.
Det är ju inte rimligt att tänka sig en situation där riksdagen först gör ett tillkännagivande om att regeringen ska göra någonting, regeringen svarar att den inte har för avsikt att göra detta och riksdagen sedan ska återkomma till regeringen med ett nytt tillkännagivande om att jo, ni måste visst utreda eller bereda den här frågan. Alltså landar det tillbaka på riksdagen att vi förmodligen i så fall kommer att få bereda det själva.
Sammanfattningsvis vill jag nog landa i att regeringen gör klokast i att backa från sin egenmäktigt föreslagna praxisförskjutning och acceptera att riksdagen är folkets främsta företrädare samt att regeringen har att lyssna engagerat och ödmjukt på riksdagen och folket, åtminstone om den önskar fortsätta att tolereras av riksdagen.
Fredrik Eriksson (SD):
Tack, Agneta! Vi är helt överens om de principiella förhållandena och vilka regler som råder rent formellt. Samtidigt nämner du, Agneta Börjesson, att din ingång är att det är viktigt, just i politiskt känsliga frågor, att regeringen har rättigheten att starta utredningar och därigenom kunna belysa saker på många olika sätt. Det finns en poäng med det. Det har sina meriter.
Jag tolkade det du sa som att det skulle få negativa konsekvenser om man på något sätt försökte begränsa den makten. Kan du se att det kan finnas situationer där det kan få negativa effekter att börja utreda i frågor där stabiliteten och förutsägbarheten väger tyngre än rättigheten för regeringen att börja röra om i grytan?
Kan du se vilka praktiska konsekvenser det skulle kunna få för samhället i stort?
Fredrik Eriksson (SD):
Jag vill tacka Agneta. Jag tror att vi egentligen är ganska överens om mycket här. Användningen av parlamentariska utredningar har ökat, och på senare år har inriktningen för hur det verktyget används blivit lite annorlunda. Det är kanske just det som har föranlett att så många som tre olika granskningar har tillsatts på ganska kort tid. Det visar väl ändå att det finns ett visst intresse för frågan.
Den är inte helt glasklar. Jag vill därför fråga Agneta Börjesson och regeringsföreträdarna varför man inte vill titta noggrannare på ansvarsfrågan, vilket var en av Sverigedemokraternas synpunkter. När frågan var uppe i KU diskuterade vi detta ganska mycket, fram och tillbaka. Alla utredningar, alla granskningar som har gjorts, har mer eller mindre aktivt duckat för det.
Agneta Börjesson säger att parlamentariska utredningar är någonting som används i principiellt viktiga frågor. Då måste jag fråga: Är inte riksdagens kontrollmakt över vad regeringen sysslar med en viktig fråga? Bör det inte vara väldigt klart vad som gäller?
Fredrik Eriksson (SD):
Återigen, jag och Agneta Börjesson är fortfarande överens om att det finns en lång tradition när det gäller detta och att det är en viktig fråga som har fått mycket uppmärksamhet. Men ingenting i livet är statiskt. Det är just mot bakgrund av en förändring av hur verktygen används som Sverigedemokraterna menar att man kanske bör se över vilka verktyg riksdagen ska ha för att matcha detta.
Vi kan prata om att det ska finnas ett visst mått av frivillighet. Vi kan prata om att det handlar om kunskapsöverföring. Då kan vi i och för sig ifrågasätta varför man inte väljer att tillsätta någon som är utbildad inom området, om man nu vill jobba med kunskapsöverföring.
Min fråga kokas dock ned till följande: Ponera att det var en regeringsmedlem som åkte runt och gjorde motsvarande uttalanden som en samordnare nu gör, skulle Agneta Börjesson ha några problem med det? Och vad hade det i så fall föranlett?
Fredrik Eriksson (SD):
Jag får erkänna att jag satte upp mig på listan i dag av rent taktiska skäl, ifall det skulle bli några utfall eller påhopp med anledning av vårt särskilda yttrande. Så blev inte fallet, och med tanke på att jag drog över tiden i mitt förra anförande vill jag bjuda tillbaka några minuter genom att önska alla en härlig sommar och på återseende snarast möjligt. Kommittéberättelse - kommittéernas verk-samhet under 2016
Fredrik Eriksson (SD):
Det spelar egentligen ingen större roll att jag håller detta anförande. Då tänker jag inte i första hand på att de övriga partierna redan har bestämt sig för att rösta ned vår motion, utan jag tänker på mig själv. Jag kommer att få mitt väl tilltagna riksdagsarvode oavsett vilket. Ny ersättningslag och lag om stöd till partigrupperna Jag behöver inte hålla ett enda anförande, inte delta i någon votering eller gå på ett enda utskottssammanträde på fyra år.
Jag skulle till och med kunna bestämma mig för att inte komma hit över huvud taget och ändå kunna kvittera ut över 60 000 kronor i månaden medan jag kanske drar igång en massagesalong i stället. Det finns säkert en och annan som tycker att det skulle vara en bra idé, men till dem säger jag: Tji fick ni! Jag råkar gilla mitt uppdrag, så ni får allt dras med mig och lyssna på mig ett tag till.
Men bara det faktum att det är upp till min goda vilja och mitt godtyckliga gillande skvallrar om att något inte står rätt till här. Hur många av de väljare som vi företräder kan försörja sig på fritt valt arbete, herr talman? Är det ens någon? Vän av ordning kanske invänder att vårt uppdrag inte är ett vanligt arbete, utan det är minsann ett förtroendeuppdrag. Det kan förvisso vara sant, men då infinner sig obönhörligen nästa fråga.
Hur kan det vara okej att någon som missbrukat detta förtroende tillåts fortsätta att kvittera ut samma ersättning i flera år efter att förtroendet är förbrukat? I vissa fall erhåller personen i fråga även inkomstgaranti fram till pensionen.
Särskilt intressant blir denna frågeställning om man samtidigt betänker att väljarna enligt grundlag förväntas placera sitt förtroende i ett parti snarare än i den enskilda ledamot som sedan kan komma att utföra det ena eller det andra uppdraget. Jag hoppas och tror att alla som lyssnar på detta innerst inne inser att något behöver göras.
Men mig veterligen är det bara Sverigedemokraterna som, åtminstone under innevarande mandatperiod, har lagt fram konkreta förslag på hur man skulle kunna komma till rätta med problemet. Vi har gjort det först i form av ett förslag till utskottsinitiativ från KU, vilket samtliga övriga partier avslog, och sedan i en följdmotion till riksdagsstyrelsens förslag för att en arbetsbeskrivning ska tas fram och riksdagsarvodet tydligare kopplas till ledamöternas faktiska arbetsinsats.
Även denna följdmotion föreslår samtliga övriga partier ska avslås. Det kan vara värt att tänka på. Jag yrkar bifall till Sverigedemokraternas båda reservationer i KU3. Nu ska jag sätta mig och spela Pokémon Go på betald arbetstid, bara för att jag kan. Eller visst nej, jag är ju inte sosse. Bara ingen trist sosse håller något tråkigt anförande efter mig, för då kanske jag somnar i stället!
Skulle det i största allmänhet bli alltför tråkigt kan jag ju välja att bara gå in och tjänstgöra under sommaruppehållen eller sätta mig och fila på min personliga återvalskampanj i stället för att traggla tråkiga utskottshandlingar. Herr talman! Möjligheterna synes oändliga. Men nej, jag tror nog att det blir till att jobba på som vanligt, bara för att jag vill och för att jag gillar det.
Fredrik Eriksson (SD):
Berit Högman och jag är helt överens om att det är ett väldigt stort förtroende vi får. De allra flesta av oss tar det också på största möjliga allvar och sliter verkligen hund för att göra detta på bästa sätt. Det klingar dock lite falskt när man påstår att det bara skulle vara ett problem inom Sverigedemokraterna.
Visst, vi har haft problem inom Sverigedemokraterna, och jag vet att bland annat Berit Högmans partiordförande Stefan Löfven har uppmanat Sverigedemokraterna att jobba med och se över dessa situationer, som uppstår även inom andra partier.
Med anledning av detta har vi lagt fram ett antal förslag till hur dessa situationer skulle kunna hanteras, och det förefaller därför ganska märkligt att Berit Högman och Socialdemokraterna så kompakt och unisont säger nej till att man gör denna typ av översyn. KU försökte vid något tillfälle - jag tror att det var 1983 - börja skissera på vad det skulle kunna tänkas innebära att vara riksdagsledamot.
Varför är ni så kompakta motståndare till att man gör en ordentlig översyn och försöker hitta en tydligare koppling, till stöd för både den enskilda ledamoten och väljarna, som i första hand ska placera förtroendet hos partierna?
Varför vill ni inte titta på hela ordningen med föreskrifter i regeringsformen som säger att det är på ett parti man i första hand röstar men att partiet ändå inte i större utsträckning kan förfoga över mandaten?
Fredrik Eriksson (SD):
Det är lite lustigt att höra Berit Högman inledningsvis tala om hur bra den nya lagen är, eftersom det blir väldigt tydligt för alla vilka regler vi har att förhålla oss till. Men det verkar bara gälla vissa regler, inte alla. Precis som Berit Högman säger vilar ett tungt ansvar på partierna. Men varför vill inte Berit Högman ge partierna de verktyg som behövs för att på ett bättre sätt kunna ta detta ansvar?
Fredrik Eriksson (SD):
Jag har ingen reservation eller annat yrkande, utan jag vill mest bara tacka de övriga i utskottet och kansliet för att vi gemensamt har lyckats få till ett så bra betänkande som möjligt där vi på ett adekvat sätt sammanställer och informerar om flera av de brister och tillkortakommanden som EU:s arbete är behäftat med.
Särskilt uppskattar jag att de övriga i utskottet har visat sig lyhörda och positivt inställda till flera av de utvecklande förbättringsförslag som vi har presenterat för att göra uppföljningen ännu bättre. Numera ber vi således också övriga utskott att yttra sig om sådant som hur majoritetsförhållandena har sett ut inom respektive utskott när det har prövat om de olika EU-förslagen kan anses leva upp till subsidiaritetsprincipen eller ej.
Vi har också särskilt uppmärksammat de möjligheter som EU-rätten medger att inom ramen för denna prövning även bedöma om förslagen kan anses vara proportionerliga eller inte. Likaså har vi öppnat för en mer lärande process där övriga utskott uppmanas att själva komma med förslag på hur uppföljningen kan förbättras ytterligare.
För att dessa tillkommande möjligheter och förbättringar ska kunna realiseras fullt ut är det väsentligt att övriga utskott tar tillfället i akt att faktiskt yttra sig. Jag har för egen del uppmanat ledamöterna i vår riksdagsgrupp att ihärdigt driva denna fråga inom sina olika utskott. Likaså hoppas och tror jag att övriga partiers företrädare här i dag gör detsamma inom sina riksdagsgrupper.
Härigenom kan vi erhålla ett än mer fullödigt material framöver och förhoppningsvis värna våra demokratiska principer och vårt nationella självbestämmande ännu bättre - något jag tror att de flesta av oss är måna om. Dock kan jag inte låta bli att förundras lite över Sveriges till synes något ambivalenta inställning till EU.
Det kommer väl knappast som en större överraskning för någon av oss att Sverige är en av de största nettobidragsgivarna till detta monstruösa experiment med federalistiska ambitioner. Samtidigt välkomnar vi alltså att kommissionen lägger fram allt färre förslag, och vissa beklagar till och med att Storbritannien röstade för brexit och motiverar det med att Storbritannien utgjorde en av våra främsta allierade mot EU.
Sålunda förefaller vi varje år plöja ned sisådär 30 miljarder kronor i något som vi helst verkar vilja ha så lite att göra med som möjligt. Pengar som skulle räcka till att exempelvis anställa över 50 000 nya lärare i den svenska skolan går nu i stället till franska bönder, infrastruktur i Polen, lönlösa projekt i Rumänien och diverse räddningsaktioner efter decennier av sydeuropeisk överbudspolitik.
Genom EU ger vi till och med pengar till Erdogans Turkiet för att de ska skicka migranter till Europa. För mig liknar det här biståndspolitik mer än något annat, så snart är det kanske dags att se över om vi inte kan göra en Dac-avräkning mot biståndsramen för åtminstone delar av EU-avgiften.
Fredrik Eriksson (SD):
Jag ska endast kort konstatera min tillfredsställelse över att utskottet är överens om att det är viktigt att vi är tydliga med reglerna, vad det är som ska gälla och hur saker och ting ska vara så att vi inte överlåter allt åt ledamöternas egna goda vilja och förtroende. Registrering av gåvor till riksdagsledamöter och registrering av vissa skulder m.m. Därmed yrkar även jag bifall till utskottets förslag i betänkandet.
Fredrik Eriksson (SD):
Det har ju hänt en hel del intressanta saker de senaste veckorna. Bland annat har det blivit plågsamt uppenbart att det nuvarande arbetet mot våldsbejakande extremism lämnar en hel del övrigt att önska. Vi nåddes så sent som häromdagen av beskedet att dessa frågor inte längre kommer att ligga på kulturministerns bord, något som jag och många med mig välkomnar.
Häromveckan kunde vi även ta del av Europadomstolens avgörande enligt vilket ett återkallande av misstänkta terrorresenärers medborgarskap inte på något sätt strider mot konventionen. Domstolen tyckte tvärtom att detta är ett korrekt och adekvat agerande. Vi skulle således kunna vidta åtgärder för att hindra återvändande terrorister att komma in i landet. Detta har jag förstått att statsministern har sagt blankt nej till.
Vi har redan släppt tillbaka hundratals IS-terrorister in i landet, och fler står och knackar på dörren. Hur ska svenska folket kunna känna sig tryggt efter regeringens misslyckande och handlingsförlamning?
Fredrik Eriksson (SD):
Jag hann inte trycka in mig för en replik, så jag fick i stället sätta upp mig på talarlistan. Jag ska hålla mig ganska kort. Vi fick tidigare höra från talarstolen att Sverigedemokraterna föreslår väldigt stora neddragningar av presstödet. Det är helt sant - vi föreslår ordentliga besparingar på presstödet. Det finns flera olika skäl till detta.
Det handlar dock kanske inte i första hand om det som anfördes härifrån om att vi inte skulle se den problematiska situation som står för dörren för alla redaktioner som behöver ställa om sin verksamhet från det traditionella sättet att bedriva verksamhet till en mer digitaliserad form. Som alla här inne vet har vi också tidigare år anslagit ett särskilt omställningsstöd för denna omställning.
Det som vi från Sverigedemokraternas sida i första hand har föreslagit är en neddragning av det vanliga driftsstödet - inte av distributionsstödet eller omställningsstödet. När det kommer till en omställning står branschen inför en utmaning. Något annat som alla här inne vet är att vi har det presstöd som vi har i dag på nåder från EU.
Det är ett undantag från EU:s statsstödsregler, som vi hela tiden måste begära förnyelse av. Förr eller senare kommer EU att säga nej. Att då dopa denna bransch och göra den än mer beroende av ett vid det tillfället kanske till och med olagligt statsstöd för att sedan helt rycka undan mattan under dess fötter känns inte som ett ansvarsfullt sätt att agera.
Det är därför vi föreslår en successiv utfasning av det nuvarande missriktade och felaktiga presstödet. Vi måste komma ihåg vad och till vilka redaktioner presstödet går. Om det hade varit så att presstödet verkligen gick till de små, lokala redaktionerna, som ägnar sig åt lokal bevakning och lokal journalistik, hade saker och ting kanske kommit i en annan dager. Men det är ju inte riktigt så.
De riktigt små redaktionerna ute på de små orterna är oftast så små att de inte ens når upp till kraven för att vara berättigade till presstöd. Sverigedemokraterna har föreslagit en hel del andra åtgärder - till exempelvis slopat sjuklöneansvar - som överlag skulle komma små företag till del och som även skulle gynna små redaktioner ute på landsbygden.
Vi har i dag ett presstöd som riskerar att bli olagligt och som i första hand riktar sig till tidningar som Dagens ETC, som jag tror har elva olika utgåvor av snarlikt material. Är det detta som förespråkarna av dagens presstöd anser vara en levande och mångfasetterad journalistik?
Vi ser det i stället som att vi för presstödet har fått mer av samma sak fast i lite olika tappningar, som elva olika redaktioner för Dagens ETC.