Carina Hägg (S):
Det är en mycket intressant diskussion. Jag har förstått att det finns många runt om i Sverige som följer dessa samtal och har funderingar om vad det kan bero på att vi har hamnat i denna situation. Jag tror att man måste gå tillbaka till när regeringen och statsrådet etablerade sig i Rosenbad.
Är man inte feminist och gör könsmaktsanalyser utan har en annan infallsvinkel och tänker att det är upp till var och en att fixa detta på egen hand ser man inte strukturerna och har därmed inte ambitionen att förändra strukturen, våga utmana makten och våga stå för förändringar. Då gör man andra prioriteringar och landar i att man inte sätter av tillräckligt mycket personella resurser.
På UD som ska vara ett stöd för statsrådet Nyamko Sabuni finns det en person som jobbar med jämställdhetsfrågor. På hennes eget fögderi vet vi att många har lämnat sina tjänster. Det finns mindre i form av personalresurser som kan arbeta med dessa frågor.
Andra förslag som vi ville se på plats, för vi vet att detta är ett ständigt reformarbete, var en jämställdhetsmyndighet, en lagstiftning för att påverka könsdiskrimineringen och utrota den sexualisering som vi ser i många medier. Många av de förslag vi hade på gång har lagts i papperskorgen. Jag tror att det återigen beror på de bristande analyserna.
Vi kan ha en partipolitisk debatt här, vilket jag tycker att vi ska ha, likväl som att vi ska debattera ute med många engagerade kvinnor och även män. Vi kan också titta på kommitténs kritik av Sverige 2008. Jag talar om Kvinnokommitténs möte i januari där jag vet att Nyamko Sabunis statssekreterare var med när det gällde själva granskningen. I februari var Nyamko Sabuni själv med en delegation i New York.
Det är jag väl medveten om, för jag var själv där under samma period. Här finns kritik som är objektiv. Jag ska inte gå in på kritiken mot grundlagarna, för det leder för långt. Men man skulle kunna föra in renbeteslagstiftningen. Vi har en uppenbar diskriminering av samiska kvinnor. Vi behöver ha mer kunskap om kvinnokonventionen, Cedaw. Det talas om att den är den mest okända konventionen. Vad finns det för reurser för att göra den mer känd?
Kan vi avskaffa stereotypa attityder till kön genom informationskampanjer? Vi ser inte de resurserna eller åtgärderna. Hur ska vi kunna arbeta och förstärka arbetet med att få fram kvinnor på beslutsfattande positioner? Vi har fått kritik för att vi inte gör tillräckligt på dessa områden.
Ser man inte problemen så avsätter man ju vare sig de personer som vi nu vet inte finns kvar på departementen eller de förstärkningar som man lätt hade kunnat tänka sig efter att ha lyssnat på regeringsdeklarationen. Man hör ofta en ganska högtravande ambition. Men resurserna för att understödja politiken finns ju inte på plats. Det är klart att det blir mindre resultat.
Det är ett hantverk att utforma regelverk för att på bästa sätt, och på ett ansvarsfullt sätt, också fördela ekonomiska medel. När det hantverket inte har de händer som skulle arbeta med det blir det mindre resultat. Jag tror att vi måste titta på djupet, hur man har organiserar sig och hur man besätter tjänster.
Lägger man sedan till att man inte har någon könsmaktsanalys blir det inte de resultat som vi skulle önska. Då får kanske inte heller de åtgärder som ändå vidtas på sikt de effekter som vi tillsammans hade hoppats. Då tänker jag på handlingsplanen, som jag har välkomnat väldigt mycket, handlingsplanen om mäns våld mot kvinnor.
I och med att man också lyfter in kvinnors våld mot män blir det en helt annan fråga. Då är man på ett sluttande plan när det gäller åtgärder över huvud taget.