Amineh Kakabaveh (-):
Jag ber att få tacka utrikesminister Carl Bildt för svaret. Det är uppenbart att utrikesministern och jag har en likartad bedömning av läget i Iran. Oppositionella rörelser och organisationer har mycket svårt att verka öppet. Kritiska röster har fått allt mindre möjligheter att göra sig hörda. Journalister och författare fängslas och förföljs.
Tidningar stängs av regimen. De arbetande människornas möjligheter att försvara sina intressen har beskurits. Självständiga, av regimen oberoende, fackliga aktivister förföljs och fängslas.
Bagarfackföreningens ledare Mahmoud Salehi och bussförarnas fackliga ledare Osanloo är fall som vi här i kammaren har följt upp och debatterat. Herr talman!
Om vi skulle räkna upp namnen på alla de människor som sitter i fängelse - fackliga ledare, arbetaraktivister, kvinnor, socialister, författare, bloggare, baluchier och kurder - och som kräver sina politiska och mänskliga rättigheter skulle listan bli oändlig.
När Zanyar och Loqman Moradis personliga vädjandebrev spreds via Facebook och andra medier i förra veckan - även till Carl Bildt, tror jag - skakades varenda människa som har en enda smula humanism inom sig. De kurdiska aktivisterna Zanyar och Loqman är under 25 år och sitter sedan ett par år i fängelse. De ska inom kort avrättas genom hängning på öppen gata.
Anklagelserna mot dem är, såklart, att de är Guds fiende. De redogör i sitt brev för en del av den fruktansvärda tortyr, de övergrepp och de kränkningar som de har blivit utsatta för såväl fysiskt som psykiskt. Men Zanyar och Loqman är inte ensamma. Reza Shahbani, ledare för bussförarnas arbetsorganisation i Teheran, har suttit i fängelse i över två år.
Han är dessutom mycket sjuk men nekas vård. Även Pedram Nassrollahi, Behnam Ebrahimzadeh, Mohammad Jarahi, Ali Nejati och tusentals andra arbetaraktivister och politiska aktivister sitter i Irans fängelser. Det är därför viktigt att denna debatt om mänskliga rättigheter i Iran följs upp.
Det uppskattas av många, inte minst av dem som sitter i fängelse och av deras familjer. Utrikesministern redogör i sitt svar för de olika sanktioner som har vidtagits gentemot Iran. Sanktioner kan lätt bli ett tveeggat vapen.
USA vidtog tidigt hårda, grovt tillyxade, ekonomiska sanktioner mot den iranska regimen, sannolikt på grund av att man förlorat en trogen bundsförvant i shahens regim. Dessa sanktioner har inte drabbat regimen, utan i stället har de drabbat befolkningen, särskilt fattiga människor.
I stället för att regimen har drabbats har den kunnat skylla missförhållanden inom landet på USA och väst. Sanktionerna blir om de används på ett klumpigt sätt ett propagandatillhygge i händerna på regimen - ett tillhygge som går att använda mot oppositionen inom det egna landet.
Det är min förhoppning att EU och Sverige använder sanktionsinstrumentet på ett besinningsfullt sätt. Herr talman! Jag noterar att utrikesministern i sitt svar tar upp en del av detta och pekar på vad ILO gör och vad ILO:s föreningsfrihetskommitté gör.
Denna kommittés ledare har dock ännu inte beviljats inresa i Iran. Här kan regeringen och EU på olika sätt driva på och understödja ILO:s studiekommittés krav på mänskliga rättigheter.