Gunilla Svantorp (S):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret. Oftast kommer mina interpellationer och skriftliga frågor till när medborgare hör av sig och har funderingar och frågor kring varför olika saker ser ut som de gör på det ena eller andra sättet. Så kom också denna interpellation till. Den handlar om adopterades rättigheter och möjligheter att söka sitt ursprung. I dag finns det drygt 80 000 personer i Sverige som är adopterade. 50 000 av dem är adopterade från utlandet, och hälften av dem är i dag vuxna.
Vi vet, precis som statsrådet skrev i sitt svar, att tankar och funderingar kring ursprung och bakgrund kommer hos de allra flesta någon gång i livet. Då är det viktigt att man ges stöd och råd och får en möjlighet att söka sitt ursprung, någonting som har blivit svårare. Adoptionsorganisationerna säger att efterfrågan på hjälp och stöd är mycket större än utrymmet. Därför tycker jag att det är viktigt att vi har denna diskussion, eftersom det rör så många människor.
I svaret kan vi läsa att statsrådet håller med om att detta är viktigt och att det krävs "noggrann och sakkunnig vägledning och i många fall även psykosocialt stöd" för att det ska bli en lyckad och positiv upplevelse att söka sitt ursprung. Det är bra att vi har samma åsikt om det. Men - och det är ett viktigt men - sedan skriver statsrådet: "Här har socialnämnden en viktig roll genom sin skyldighet att tillgodose det särskilda behov av stöd och hjälp som en adopterad har."
Det är alltså enligt statsrådet ett kommunalt ansvar. Som så ofta annars frånsäger sig den statliga nivån ansvaret och säger att det är kommunernas ansvar. Visst har socialnämnderna ett stort ansvar för adoptionsprocessen, men både jag och statsrådet vet att Sveriges kommuner ser väldigt olika ut. På vissa ställen finns det mer kompetens än på andra ställen, om jag uttrycker mig lite försiktigt.
Ibland kanske staten måste säkerställa en viss kompetens för att verkligen ge alla samma möjligheter och rättigheter oavsett var i landet man bor. Adoption som beslut av samhället har funnits ända sedan tidigt 1900-tal. Nog måste det väl ändå vara så att det är samhällets ansvar - både kommunernas och statens. Adoption är i grunden mycket positivt. Barn som redan finns får en familj.
Internationella adoptioner skapar också nya band mellan länder och mellan människor. Det är faktiskt så att medicinska behandlingar inte kan hjälpa alla att få så kallade egna barn, även om alla barn är allas barn. Det är viktigt att samhället ställer upp för de människor som ser till att barn får en familj. Sedan 2005 är det till exempel obligatoriskt att gå en utbildning. Men materialet till den utbildningen är inte uppdaterat.
Senast i december i fjol kunde vi i ett reportage i DN läsa att förutsättningarna för dem som adopterar har ändrats på senare år. I dag tar vi emot många fler barn med särskilda behov. Det är inte i första hand de friska bebisarna som kommer hit, utan det är många gånger äldre barn med speciella behov. Då blir det än viktigare med samhällets stöd.
I artikeln i DN kunde vi också läsa att statsrådet menar att Socialstyrelsen håller på att arbeta om det utbildningsmaterial som är så viktigt för utbildningen. Men i samma artikel svarar Socialstyrelsen att de inte ens har påbörjat det arbetet. Stöd innan, under och efter en adoption borde vara en självklarhet för de människor som gör en viktig insats och adopterar ett barn. Herr talman! Jag vill därför att statsrådet utvecklar vad hon egentligen menar med sitt svar.
Jag tolkar att hon menar att det är ett kommunalt ansvar att se till att stödet fungerar. Menar statsrådet att det statliga stödet ska sträcka sig bara till att vi har en myndighet som har något slags informations- och uppföljningsansvar?