KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jörgen Johansson (C):
Det som har skett på det här området är ju ingenting nytt. Myglet och fifflet har funnits i många år. Det som har tillåtits av tidigare regeringar är en form av värdeglidning som egentligen är den viktiga frågan att försöka ändra. Vi får försöka styra om så att människor bättre inser varför man ska betala skatt, vad man får för skatten och så vidare.
Vi kan konstatera att de åtgärdsprogram som tidigare regeringar har vidtagit mer har haft karaktären av att tillsätta skattepoliser för att jaga fusket än att egentligen angripa grundproblemet. Fredrik Olovsson tar upp att regeringen nu tar bort pengar från Skatteverket.
Vad som egentligen sker är att det projekt som Socialdemokraterna tillsatte som var aviserat att upphöra i och med utgången av 2007 nu också upphör. Så det är inget konstigt att de pengarna nu försvinner. Det är också intressant att notera att generaldirektören för Skatteverket uttrycker att man klarar 2008 med de resurser man har.
Därför förvånar det mig lite grann att man framhåller att regeringen har tagit bort pengarna. Det är faktiskt behovet som ska styra tilldelningen av resurser. Marie Engström tar i sin interpellation upp att de månatliga inbetalningarna av skatter och arbetsgivaravgifter tydligare ska kopplas till den individ som inbetalningen avser. Jag tycker att det är en intressant utveckling.
Den frågan har vi drivit från alliansen under föregående period. Det vore kanske inte fel att redovisa på lönerapporter och så vidare vad man betalar in för att öka tydligheten, för att jag ska veta vad jag som anställd egentligen kostar. Samtidigt innebär det här i förlängningen att man också måste redovisa vad jag egentligen får för det jag betalar in. Jag brukar ta exemplet med matkassen, som en människa som har 20 000 kronor i inkomst köper, som kostar 300 kronor.
Egentligen betalar den människan 592 kronor för den matkassen. Då ställer sig givetvis envar frågan: Vad får jag för den merkostnaden? Det här måste vi som politiker tydliggöra. Här måste samhället tydliggöra att det faktiskt är någonting jag betalar till. Om fler fifflar och inte betalar sin skatt och så vidare innebär det att den här merkostnaden ökar.
Ju fler som betalar till samhället och ju mer vi minskar fifflet, desto mindre merkostnad är det. Då kan vi också sänka skatterna. Vi kan öka utrymmet för varje individ, så att de har mer pengar att röra sig med. Det är den formen av värdeförändring vi måste få in i tänkandet, kanske mer än att huvudsakligen diskutera hur många skattepoliser vi ska ha.
Jörgen Johansson (C):
Återigen tar Fredrik Olovsson upp anslaget till Skatteverket. Jag noterar trots allt att de pengar som verket hade fått tilldelat gällde ett projekt. Projektet utgår i och med 2007 års utgång. I och med det har också förvaltningen varit medveten om att pengarna skulle försvinna. Jag förmodar att Fredrik Olovsson har en viss kommunal erfarenhet.
Var finns den förvaltning i detta land, inom kommuner och inom landsting eller var det vara månde, som inte vill ha mer pengar? De finns hela tiden. Det gäller att hitta den goda avvägningen så att man får bästa utfall. Behovet ska styra vad gäller tilldelningen. Generaldirektören för Skatteverket har sagt att den anslagsnivå som verket har inför nästa år är nog. Verket klarar verksamheten.
Däremot kan verket skönja problem inför 2009, men de får tas upp nästa år. Marie Engström säger att vi har hafsat igenom en massa propositioner i riksdagen. Jag delar inte den uppfattningen. Jag tycker att vi har haft seriösa debatter och inte på något sätt har hafsat igenom de frågeställningar som vi har haft uppe.
Varför jag lyfte fram diskussionen på individnivå, nämligen att i lönebeskeden göra en redovisning, är för att jag tror att det är på individnivå vi måste börja för att stävja skattefusket. Det är inte direkt på företagsnivå. Får vi alla individer att inse nyttan av att betala skatter får vi det också att fungera i hela kedjan. Individen är utgångsläget. Det är underifrånperspektivet även i det här sammanhanget. Alla goda insatser behövs.
Majoritetens åsikter och oppositionens åsikter, näringslivet och facken - alla ställer faktiskt upp i arbetet med att få bort svartjobben och höja legitimiteten för skattesystemet.
Jörgen Johansson (C):
För sju år sedan antog riksdagen ett program om en sammanhållen rovdjurspolitik. Vi har haft många debatter här i kammaren sedan dess, och meningarna har varit mycket skilda och debatten har varit hård. Detta givet kan man diskutera antalet individer och föryngringar inom rovdjurspolitiken.
Men jag tycker kanske inte att det har varit den viktigaste frågan, utan den viktigaste frågan är att man inte har varit villig att ta upp en diskussion i de områden där det är stora koncentrationer av ett rovdjur och övrigt vilt lider skada. Man har alltså inte velat ta denna diskussion.
Jag kan ta ett exempel från mitt hemlän, Västmanland, där vi har en lodjursstam som är fyra gånger större än vad markerna tål. Här borde man ha kunnat föra en dialog på ett mer framträdande sätt med de boende i länet om att öka avskjutningen. Åke Petterssons utredning har mottagits positivt av landsbygdsboende, av jägare och av naturvårdare. Det är en företeelse som jag tycker är väl värd att ta till vara.
Kopplingen till mer bestämmande för dem som bor i rovdjursland är bra. Det är därför också bra att ministern uttalar att han inte är skeptisk mot en regionalisering av rovdjursförvaltningen. Men när jag talar om regionalisering är det den folkvalda instansen på regional nivå som jag talar om. Det är alltså inte regeringens förlängda arm utan viltvårdsnämnderna.
Jag begärde trots allt ordet utifrån att jag upplever att det är en glidande skrivning i ministerns svar om den regionala förankringen. Jag vill därför betona vikten av att den folkliga förankringen verkligen finns i rovdjurspolitiken. Jag blir oroad om det kravet inte uppfylls, därför att en lagstiftning måste ha en acceptans i de breda folklagren. Den måste vara förutsägbar för att få en hög legalitet.
Lyckas vi inte med det blir det ett nederlag för alla. Det är alltså inte en fråga för nitiska tjänstemän i den statliga förvaltningen, utan det är en fråga som berör alla människor. Vi måste kunna föra en dialog med såväl tjänstemän som jägargrupper och naturvårdsmänniskor.
Antalet debattörer, herr minister, i dagens debatt visar att det här är en fråga som måste hanteras med stor politisk fingerfärdighet. Jag har fullt förtroende för ministern i den frågan och kan konstatera, efter att ha deltagit i den här debatten under tidigare mandatperiod, att det nu är en helt annan anda i debatten, en positiv anda när det gäller att verkligen vilja lösa de problem som vi har på det här området.
Jörgen Johansson (C):
Jag upplever att vi är tämligen överens i debatten. Jag vill ändå avsluta med att göra en beskrivning av situationen i mitt hemlän med en enig viltvårdsnämnd tillsammans med rovdjursgruppen. Som ministern förmodligen vet består viltvårdsnämnden av LRF, viltvårds- och naturmänniskor, jägare och så vidare. Alla var helt eniga om att man markant måste öka avskjutningen av lo för att värna övriga arter i naturen.
Länsstyrelsen och Naturvårdsverket biföll en minimal avskjutning. Det är knappast så man bygger förtroende mellan den folkvalda delen och statens tjänstemän i sammanhanget. Jag ser ändå framför mig en mycket ljus framtid efter ministerns redovisning här. Jag vill med det tacka för debatten.
Jörgen Johansson (C):
Det är diskriminerande att man går från 64 till 65 och får en höjd skatt, säger Monica Green. Nu är det så att om man har en förvärvsinkomst när man blir 65 år har man jobbskatteavdraget kvar. Vad Monica Green säger är att det är diskriminerande när man inte har ett arbete. Då kan man konstatera att det var ett gigantiskt diskriminerande samhälle som Socialdemokraterna skapade under sina senaste tolv år.
Vi hade ett utanförskap på närmare en och en halv miljon människor. Jag förstår att det är omtumlande för Socialdemokraterna att pensionärerna nu helt plötsligt får det bättre. Ser vi till PRO:s kritik om hur tillväxten har varit för pensionerna under de senaste s-åren är den förödande.
Jag konstaterar att Socialdemokraterna gick ut i valet och sade att alla ska med men att ni glömde pensionärerna och framför allt kanske kvinnorna. De står kvar på perrongen. Precis som finansminister Anders Borg har sagt är sysselsättningen lösningen. Jag ser med tillförsikt framtiden an.
Jag är övertygad om att pensionärsgrupperna kommer att finna att den politik som förs i dag är en politik som ger högre pensioner än vad vi har sett under de socialdemokratiska åren.
Jörgen Johansson (C):
Slussens utbyggnad i Södertälje och framtiden för hamnarna i Köping och Västerås var en av valrörelsens stora frågor i Västmanland. Anledningen till det var den dåvarande regeringens oförmåga att göra någonting åt situationen, alltså skapa framtida möjligheter till sjöfart till det inre av Mälardalen. Det här är viktigt.
Västmanland är ett av Sveriges främsta industrilän och har stora behov av transporter och givetvis helst också miljövänliga sådana. Västmanland är också ett transportkors för transporter i Mälardalen. Utbyggnaden av slussen är alltså en nyckelfråga inför framtiden som snarast bör lösas. Jag har själv deltagit i ett otal debatter här i kammaren och även motionerat i den här frågan.
Orsaken till de många debatterna har varit att oppositionen numera försöker ge nuvarande regering svartepetter i fråga om vem det är som är orsaken till att det tar så lång tid att göra någonting åt situationen i Södertälje. Jag tar det som ett tecken på att man nu har insett vem det är som har svartepetter, eftersom man inte deltar i debatten här i dag.
Jag upplever statsrådets svar på Staffan Angers interpellation som positivt, och jag vet att statsrådet var på besök i Västmanland för ett år sedan och är insatt i den situation som vi har. Statsrådet lyfter också fram Klimat- och sårbarhetsutredningen och behovet av investeringar för att klara en ökad avtappning av Mälaren via våra slussar.
Jag delar uppfattningen att det här är ett gemensamt ansvar för staten och kommunerna kring Mälaren. Men jag vill ändå lyfta ett varningens finger i och med att vattendomen för Mälaren nu är uppe och ses över mot bakgrund av Klimat- och sårbarhetsutredningen. Möjligheten till avtappning av Mälaren finns såväl i Stockholm som i Södertälje.
Nu när en översyn sker och aktualiseras av Stockholms hamnar, som står för vattendomen, finns det en strategisk risk att intressenter vill förlägga avtappningen till slussen vid Södertörn av ekonomiska skäl. Ett sådant synsätt skulle innebära dels att avtappningsfrågan skjuts på framtiden, dels att ekonomiska resurser tas bort från Slussens utbyggnad i Södertälje.
Jag förväntar mig att den process som nu är i gång sköts på ett sådant sätt att sårbarhetsfrågorna sätts i fokus och inte ekonomiska särintressen. En annan faktor som talar för en skyndsam hantering av frågan är den kommunala hanteringen av slussförändringarna i Södertälje. En utbyggnad av slussen är en planfråga och därmed också en fråga för en miljökonsekvensbeskrivning. Vi vet att den här typen av planärenden kan ta tid.
Därför bör man skynda på frågan. En avsiktsförklaring från regeringens sida, som underlag för den kommunala processen, vore därför bra, så att man kan komma i gång med det här planarbetet. Herr talman! Statsrådets svar ger öppningar inför framtiden även om några frågetecken kvarstår. Frågan om medfinansiering, privat, regionalt, kommunalt, är en fråga som vi får svar på under tidig höst.
Jag förväntar mig inte ett mer utvecklat svar, men jag vill ändå skicka med statsrådet de här två frågetecknen i den fortsatta behandlingen. De gäller alltså vattendomen och den kommunala planprocessen.
Jörgen Johansson (C):
Jag delar Gunnar Andréns uppfattning att Södertälje kanske inte är direkt berörd av effekterna av förändringen av slussen i Södertälje. Men jag är övertygad om att herr talman skulle kunna ha en lång utläggning om varför Södertälje ligger där det ligger, kanske på grund av att just slussen finns i Södertälje. Jag vill säga några ord om medfinansieringen av infrastrukturprojektet.
Vi kan konstatera att hemma i Västmanland bedriver oppositionen en kampanj mot regeringens politik vad gäller medfinansiering. Man säger att kommuner och landsting inte ska behöva välja mellan spår och skola eller mellan väg och vård. Det är de slagord som används. Synsättet är något förvånande i ett västmanländskt perspektiv eftersom vi har en mångårig tradition av medfinansiering just i Västmanland och Mälardalen.
Redan i samband med Mälarledens fördjupning i slutet av 1960-talet gick landstinget in och satsade pengar för att få till stånd denna. I slutet av 1980-talet gick landstinget tillsammans med berörda kommuner in och satsade på Mälarbanans utbyggnad, så traditionen med medfinansiering finns i länet. Därför är det bra att man redan nu från Västerås och Köpings kommuner går ut och säger: Vi är beredda att göra en medfinansiering på samma sätt som tidigare gjorts.
Var har ni i oppositionen varit under alla dessa decennier? Det ni kritiserar är ingenting nytt.
Jörgen Johansson (C):
Formalia i de här sammanhangen är att en minister inte kan säga vad som helst utan har vissa regler för vad som får och inte får sägas. Däremot kan kanske vi riksdagsledamöter vara mer tydliga. Det är därför jag vill framhålla att man när man ser över detta inte får hamna i ett system som överensstämmer med de gamla socialdemokratiska stopplagarna. Det är viktigt att betona att en sådan utveckling inte är bra.
Jag vill göra ett par kommentarer om olika driftsformer. Även de gamla stopplagarna på s-tiden gick att kringgå genom att gå ifrån bolagsformen och gå över till förvaltningsform. Då kunde man exempelvis sälja sina fastigheter. Jag tror inte att det är så vi ska hålla på att mickla, utan det gäller att se fördelarna med de olika formerna. Ibland får vi ett bättre management om vi har bolagsformer. Det har vi sett exempelvis inom vårdsektorn.
Sankt Görans sjukhus var ett exempel på det. Där fick man en helt annan bild när man övergick till bolagsform i helägd landstingsregi än vad man hade i den gamla driftsformen. Det finns också en liten teknikalitet. Om man går från bolagsform till förvaltningsform inom sopsektorn och den tekniska sektorn i kommuner och landsting är man fortfarande kvar i det gängse mervärdesskattesystemet.
Om vi däremot tittar på en mjuk sektor som vårdsektorn hamnar man i det konstlade så kallade Ludvikamomssystemet. Jag ser det som positivt att vi kan få in mer verksamhet på den kommunala och landstingskommunala sidan i det gängse momssystemet. Det vore bra ur statsfinansiell synvinkel.
Jörgen Johansson (C):
Det är sällan vi har så målinriktade och raka interpellationsdebatter i kammaren som i detta fall. Även jag måste säga att det varit en mycket givande debatt, och vi har fått ett mycket tydligt besked från ministern. Dessutom tycker jag att det är ett bra besked. Jag håller med om att fler åtgärder krävs för att komma åt den byggnation som trots allt sker i dag. Jag håller med ministern om att det vore olyckligt om vi skulle behöva lagstifta på det här området.
I stället gäller det att få kommunfolket att inse att de har ett ansvar för sitt område.
Jörgen Johansson (C):
Man kan alltid diskutera nivåerna. Oavsett vilken färg en regering har måste den se till att varje krona gör största nytta där den satsas. Det innebär i en situation med en depression över i stort sett hela världen att man verkligen måste vara aktsam med hur man hanterar medlen. Vi ska också veta att staten i sig drabbas kanske fyra fem gånger mer än vad kommunerna drabbas av depressionen.
Här gäller det att hålla i pengarna och försöka agera på sådant sätt att man får ut allra mest av de pengar som satsas. Sedan har regeringen gjort precis vad Finanspolitiska rådet var ute efter i sin rapport. Man har sagt att man kommer att följa utvecklingen och vid behov också skjuta till mer pengar. Jag tycker ändock att regeringen har hanterat frågan på ett mycket ansvarsfullt sätt.
Finanspolitiska rådet säger i ingressen till sin rapport att helt rätt saker har gjorts under resans gång. Det man är oenig om inom gruppen är att man bör satsa mer pengar. Det finns en reservant i det sammanhanget. Det framkommer sällan i debatten, men så är det faktiskt.
Jag anser ändock att agerandet från regeringen är sådant att man uppfyller de intentioner som Finanspolitiska rådet har haft.
Jörgen Johansson (C):
Jag är mycket väl medveten om detta. Jag har suttit i både kommun- och landstingsstyrelser och brottats med precis samma problem, framför allt under 90-talskrisen. Jag känner verkligen med dem som sitter och arbetar med de här frågorna. Samtidigt ska man veta att det är under den här tiden man kan göra förändringar som förbättrar tillvaron för människorna i framtiden. Det är nu förändringsarbetet verkligen kan bedrivas. Att då bara pumpa in pengar vore förödande.
Det skulle lägga en död hand över utvecklingen och de kreativa diskussioner som trots allt förs ute i kommuner och landsting. Jag tycker att vi ändå måste vara tydliga och våga säga att det faktiskt är så. Jag reste runt för någon vecka sedan i Värmland och träffade kommuner. Jag förstår deras problematik.
Ibland tycker jag nog också att vi måste kunna diskutera vissa heliga kor oavsett vilken färg kommunpolitikerna har. Som aktiva kommun- och landstingspolitiker blir vi ofta verksamhetsföreträdare i stället för befolkningsföreträdare. Det är det som jag ser som den positiva utveckling av den privatisering som trots allt har skett med drygt 12 procent de senaste åren.
Det innebär att politikerna får sätta sig ned och fundera på vad de vill ha ut av verksamheten. De måste ställa krav på verksamheten för att kunna göra en professionell upphandling. Samtidigt får de lov att ifrågasätta hur de följer upp verksamheten. Det innebär att många intressanta frågor kommer upp på bordet som aldrig annars har tagits fram.
Det här gäller kanske ännu mer inom landstingsvärlden än inom kommunvärlden. Ta till vara krisen och ta ut de positiva effekter som den kan ge inför framtiden!
Jörgen Johansson (C):
Även jag har tagit del av de skrivelser som SKL har skickat till regeringen, både vad gäller den nämnda skrivelsen och den skrivelse som sedan berör läkemedelsförmånerna. Det är naturligtvis en problematisk situation man har. Men att gå in i någon sifferexercis i dag och att tala om hur eventuella stöd ska utformas är det för tidigt att göra i det här skedet.
En kommuns och ett landstings verksamhet har oerhört höga lönekostnader, och när man gör förändringar och effektiviseringar blir givetvis personal berörd. Det är ofrånkomligt. Så fungerar det. Men man får ändå lov att inse att en kommun och ett landsting inte är en förstelnad organisation, så att säga, utan det är en organisation som hela tiden förändras. Även den här sektorn måste hänga med i utvecklingen. Jag var själv med i mitten av 90-talet.
De åtgärder som vidtogs då var mycket jobbiga att genomföra. Samtidigt konstaterade vi efteråt att de skulle ha gjorts betydligt tidigare. Den här typen av kriser är ofta också ett reningsbad för våra kommuner och landsting. Man ställer sig frågor på ett tydligare sätt: Vad håller vi på med, och hur ska vi arbeta i framtiden? Det är inte bara negativt.
Jörgen Johansson (C):
Man kan naturligtvis uttrycka sig på detta vis, men vi får ändå lov att ha klart för oss detta: Vad är vår uppgift? Vår uppgift är att ge välfärd till de människor vi har att tjäna. De vi har i våra kommuner, i våra landsting och i statens verksamhet är medlet för att skapa välfärd för våra medborgare. Det är vår skyldighet att se till att varje skattekrona hanteras på bästa möjliga sätt så att människor får den bästa möjliga välfärden.
Jörgen Johansson (C):
Jag har varit med i omstruktureringar i de flesta sektorer, skulle jag säga, även i den privata sektorn. När en organisation har funnits tillräckligt länge blir den förstelnad. Man behöver hela tiden ha en diskussion om hur man arbetar. Man behöver hela tiden ifrågasätta sig själv: Vad gör jag för att göra det bästa möjliga för dem jag ska göra något för?
Om det sedan handlar om kommuner eller landsting eller om det är räddningstjänsten, polisen eller ett byggföretag är en andrahandsfråga. Detta handlar om hur man leder en verksamhet. Här måste även kommuner och landsting inse att förändringar kommer att ske, och det blir än mer i framtiden. När det gäller arbetslösheten kan vi konstatera att det har skett en enorm globalisering de senaste åren.
Apropå finanskrisen har vi ju här i kammaren ett antal gånger sett på utvecklingen av priset på järnskrot. I juni månad betalades ungefär 2 000 kronor per ton, och i oktober betalades ungefär 100 kronor. Det är en sänkning med 95 procent. Hur parerar ett företag sådana svängningar? Det innebär ju att man måste ha en enorm flexibilitet.
Nu lever inte kommuner och landsting på samma marknad, men detta ger ändå en bild av vilken beredskap vi som beslutsfattare måste ha i dagens samhälle.
Jörgen Johansson (C):
Jag tar för givet att vi har ansvarsfulla politiker i kommuner och landsting. De förändringar som görs sker på ett medvetet och planerat sätt. Sedan är naturligtvis ekonomiska realiteter också en drivkraft. Jag har jobbat många år inom landstingssektorn, och jag ser problematiken.
Jag kan kasta ut en fråga: När såg Christopher Ödmann ett landsting ta hem vinsterna av den medicinsk-tekniska utvecklingen på olika områden? När fick vi politiker den typen av frågor att ta ställning till? Detta visar problematiken med att en verksamhet ofta styr sig själv. Här måste vi som förtroendevalda faktiskt skärpa oss lite.
Därför tog jag i mitt anförande med diskussionen om uppföljningen av landstingens verksamhet. Jag kom med i landstinget 1973, och den diskussionen var högaktiv då, och det har den varit ända sedan dess. Sedan uttrycker sig SKL i sin skrivelse från oktober i år som om detta vore en nyhet!
Någon gång måste det börja bli dags att sätta ned foten och verkligen få detta instrument för såväl den ekonomiska uppföljningen som för att se att våra patienter får den bästa möjliga vården i våra landsting.
Jörgen Johansson (C):
Det var en rejäl repa som Agneta Gille avlossade så här efter diskussionen. Jag sade i mitt anförande att vi sedan valet har lyckats få fram 185 000 nya jobb. Är inte det att minska utanförskapet? De beräkningar som Arbetsförmedlingen har gjort är att i värsta fall 145 000 människor blir utan arbete.
Det innebär ändock att det är fler i arbete än vad Socialdemokraterna kunde få fram under högkonjunktur. Har då inte regeringen gjort ett enormt arbete för att få bort utanförskapet? Sedan kan vi titta på den kommunala ekonomin. Det är precis samma resonemang, oavsett vilken typ av regering det är.
Den socialdemokratiska regeringen resonerade likadant. Är det ett överskott i storleksordningen 13-15 miljarder i våra kommuner och landsting anser man att de har en god ekonomi. Vi vet dock att alla kommuner och landsting inte har samma situation. Här tycker jag att väljarna i de kommunerna också måste utkräva ett ansvar. Varför ser det ut på det viset just i den kommunen?
Varför har min kommun så dålig ekonomi när alla andra kommuner klarar kravet på en god ekonomisk hushållning? Vi i den här kammaren ska inte sätta oss över kommunerna och gå in på det kommunala självstyret och peta i detaljerna, utan här måste vi lita på våra människor som är folkvalda i våra kommuner och i våra landsting.