KBLab/rixvox huggingface dataset:
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Det är glädjande att höra från statsrådet att detta bereds seriöst. Jag hoppas att det ligger något bakom det och att det inte bara är fina ord. Under de besök som jag har gjort, främst uppe i Norrbotten, har jag upplevt den rädsla och den förtvivlan som många känner. Vi skulle ha haft ett möte inne i Kiruna.
Det var vi tvungna att flytta till en plats utanför Kiruna, för man vågade inte visa sig tillsammans med oss. Det är lokala jägare och näringslivsföreträdare, inte minst sådana som driver turistföretag med inriktning på friluftsliv. De är jättebekymrade och rädda.
Ju längre tid det tar att komma framåt i detta, ju längre vi får vänta på att få tilläggsdirektivet, desto mer byggs detta upp. Jag är bekymrad över vad detta kommer att leda till. Statsrådet säger att vi som sitter i kommittén har god insyn. Ja, i vissa delar har vi det.
Men senast den här veckan har vi sett i medierna att det händer saker - delar av sekretariatet jobbar med saker som vi i kommittén inte har beslutat om. Detta får vi läsa om i medierna, och det är saker som vi absolut inte står bakom till fullo. Att det är ganska brett i brödtexten hjälper oss inte.
Vi som kommitté måste ändå rätta oss efter direktiven, även om vi vill ha andra direktiv och vill att det ska stå annorlunda. Vi har tillkännagett att det ska stå annorlunda. Men likväl måste vi hålla oss till den bokstav som står; vi måste förhålla oss till direktivet. Jag är mycket spänd på att höra svaret på den avslutande fråga som Mattias Karlsson ställde.
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Det är jättebra att ministern har diskussioner med sin norske kollega. Även om denna debatt inte avhandlar den frågan vill jag ändå passa på att lyfta upp den totala enigheten i Nordiska rådet om att samarbeta om infrastrukturen.
Det är oerhört viktigt för att öka mobiliteten i Norden, bygga ihop Norden så att vi blir än tajtare. Vi kan inte bara se på de områden där vi själva bor, utan jag är fullt klar över att vi måste se till helheten. Men jag noterar att Värmland historiskt sett har fått stå tillbaka för andra investeringar runt om i landet.
Cirka 80 procent av investeringsmedlen går till storstadsområden trots att 50 procent av befolkningen fortfarande bor och verkar i andra delar av Sverige. Den tunga basindustrin återfinns till stor del utanför storstadslänen och har betydelse för hela Sveriges tillväxt.
Den utgör ryggraden i landets ekonomi, och basindustrin har särskilda krav på en robust, kapacitetsstark och tillförlitlig infrastruktur för att vara konkurrenskraftig på en global marknad. I dessa tjällossningstider kan vi se hur vägarna ser ut hos mig i Värmland eller i Kronoberg.
Självfallet är det exceptionellt den här tiden på året, men det finns mycket virke som ska köras ut och som behövs för omställningen till icke-fossilt. Men virket kommer inte ut eftersom vägarna är stängda på grund av att de inte är farbara. Trafikverket har sagt att vi kommer att få leva med detta, att det kommer att bli fler sådana vägar.
Tung trafik kan komma att förbjudas på vissa sträckor permanent eller olika tider på året, som till exempel under tjällossning. Dessutom ser vi de diskussioner som infrastrukturministern har haft tidigare med kollegor om sänkta hastigheter, nämligen att man väljer att sänka hastigheterna i stället för att rusta upp vägarna. Om taket läcker, ställ ut fler hinkar i stället för att laga taket. Det blir mycket konstigt.
Vi behöver vårda och utveckla det vi har när medlen inte räcker till både och. Ministern tog upp länsplanerna. Jag vill ställa en konkret fråga. Vilka kriterier ligger till grund för hur medlen till länsplanerna fördelas över landet?
Medlen till länstransportplanerna framgår i regeringens direktiv till åtgärdsplanering men utan att det finns en motivering till vad som gäller för fördelningen mellan de olika länen. Sett överskådligt verkar medlen fördelas utifrån hur många invånare det finns i respektive län. Det innebär att ett litet tätbefolkat län får ganska mycket pengar.
Ett län som Värmland, som är stort med långa avstånd men med liten befolkning, får betydligt mindre pengar trots att vi skulle behöva mer pengar just för att länet är så pass mycket större. Det blir en sned fördelning. Jag skulle vilja ha svar från statsrådet vilka kriterierna är.
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Statsrådet Eneroth får gärna komma med pikar i sitt inlägg, men jag kommer inte att gå till motangrepp mot dem. Som jag sa är det nämligen inte den typen av debatt jag är ute efter, det vill säga att vi ska stå här och slå varandra i huvudet. Jag vill snarare ha en konstruktiv debatt. Ska jag tolka statsrådets svar som att kriterierna bygger endast och allena på befolkningsmängd, eller hur ska jag tolka svaret?
Jag vet inte om ministern har sett att det har tagits fram en karta över Sverige där man har sett över hur mycket pengar som har gått till de olika länen och gjort de olika länen större eller mindre därefter. Län som har fått mycket pengar har alltså växt och är oproportionerligt stora jämfört med hur de ser ut på den verkliga kartan, medan andra län har minskat.
Om man tittar på västkanten ser man knappt Värmland - det är bara ett smalt streck - så ja, vi har verkligen blivit förfördelade. Vi behöver de här pengarna eftersom det är jättemycket pendling på vägen och mycket tung trafik. Tyvärr har vi dödsolyckor i stort sett årligen.
När man som nu hotar, om man kan säga så, med att sänka hastigheten kommer det att ta ännu längre tid att köra till exempel från Karlstad till Årjäng. Vi måste ha in folk; det pratades om kompetensförsörjning i en tidigare debatt, och det är precis samma här. Men tar resorna för lång tid väljer folk att säga upp sig och tar jobb någon annanstans.
Oavsett om det gäller Fryksdalsbanan, Värmlandsbanan, E18 eller vad det nu gäller handlar det alltså om att få en levande landsbygd överallt. Därför är dessa pengar till det som redan finns jätteviktiga för att länet ska fortsätta att verka och leva. Dessutom kan det, som i Värmland, bidra till omställningen vad gäller allt som skogen ger.
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Tack, statsrådet, för svaret! Den 3 mars ställde jag en skriftlig fråga till infrastrukturministern om varför Sveriges regering inte följer Nordiska rådets rekommendation om att införa bland annat ministerråd för transport. Frågan formulerades: Vilket är hindret som gör att Sverige inte har hörsammat Nordiska rådets beslut?
I sitt svar skrev infrastrukturministern: "Vi nordiska transportministrar har ett gott samarbete. Vi möts i en rad olika sammanhang, bilateralt och i gemensamma projekt. Jag vill fortsätta att värna det goda informella samarbetet och ser inte behov av att inrätta ett särskilt ministerråd för transportinfrastruktur". Det är väldigt likalydande det svar som ministern kom med här och nu.
Jag har fortfarande inte fått svar på min skriftliga fråga som jag ställde den 3 mars eller den fråga som vi nu har en interpellationsdebatt om. Vilka är hindren? Att man i dag har ett gott informellt samarbete är inte ett hinder för att göra det ännu bättre. Så har i varje fall jag tolkat det.
Det här är någonting som kan göras bättre. I Nordiska rådets protokoll från 2018 kan vi läsa vad som sägs från utskottet för tillväxt och utveckling i Norden, där man har behandlat nordisk transportpolitik.
Det är flera punkter, men jag läser en av punkterna där Nordiska rådet rekommenderar de nordiska regeringarna "att återupprätta ett ministerråd för transportfrågor, med huvudfokus på tillväxtfrämjande och grön omställning, d.v.s.
hur befordrande av personer och gods kan främjas på nordisk nivå, hur omställningen från väg till järnväg och sjöfart kan befrämjas, samt digitaliseringen av och sammankopplingen av trafikslagen och de tekniska lösningarna i och mellan länderna. Ministerrådet kunde vara ett ad-hoc-ministerråd för en begränsad period, varefter nyttan av det formaliserade samarbetat kunde utvärderas inför en eventuell fortsättning".
Den rekommendationen stod alla partier, alla partigrupper, alla självstyrande områden och alla länder i Nordiska rådet bakom. Det var total enhällighet bakom rekommendationen. Ändå väljer Sverige att som ett av två länder, om jag uppfattar det rätt, ställa sig utanför det.
Man vill inte införa det. Om man ser på det departement som Tomas Eneroth själv leder, Infrastrukturdepartementet, står det på regeringens hemsida att det ansvarar för frågor som rör transporter och infrastruktur, digitalisering och it. Det är precis det som ett ministerråd för infrastruktur ska ha hand om.
Även om det nu inte är ministern som beslutar om vilka departement som vi ska ha utan statsministern så har vi här någonting som den socialdemokratiska regeringen tycker är bra i Sverige. Men det är tydligen inte bra på nordisk nivå eftersom man inte vill ha detsamma där. Fru talman!
Jag vill ställa frågan för tredje gången: Vilka är hindren för att Tomas Eneroth och den svenska regeringen inte vill hörsamma rekommendationen från Nordiska rådet?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag får påminna Tomas Eneroth om att det inte är Kristdemokraterna som beslutar om huruvida vi bildar ett ministerråd för infrastruktur. Det är faktiskt regeringen som äger den frågan. Det är ministern själv, så det kan han inte belasta någon annan med. Vad gäller pengar satsar vi mindre därför att vi ser höghastighetstågen som en rejäl gökunge som kommer att ta så mycket pengar från all annan investering.
Vi noterar hur vi ligger efter på underhåll i dag på våra befintliga järnvägar och på våra vägar som behöver så otroligt mycket mer pengar. Även om vi investerar mer i järnväg når inte järnvägen ut överallt. Det är det vägarna som gör. I stället för att nu satsa pengar på vägarna väljer man från Trafikverkets sida att sänka hastigheterna, för man har inte pengar till underhåll.
Då sänker man alltså hastigheter, och det är verkligen fel väg att gå om man vill ha ökad mobilitet. Eneroth efterlyser action. Jajamän, det är bara att säga ja till ett ministerråd för infrastruktur så får du ännu mer action i det hela! Det är återigen regeringen som måste visa action, för det är regeringen som äger frågan. Vi som enskilt parti i Nordiska rådet och i Sveriges riksdag äger inte frågan.
Slutligen måste jag ändå fråga om ministern tror på nordiskt samarbete. Vi har sagt att Norden ska bli världens mest hållbara och integrerade region fram till 2030. Om vi ska bli det måste vi visa action här och nu. För precis som Eneroth var inne på har pandemin verkligen visat att vi nu är oerhört långt därifrån. Vi har en lång väg att gå.
Just för att förbättra mobiliteten med all infrastruktur - märk väl, det är inte bara transporter på vägar och järnvägar; det är all infrastruktur - måste vi ge den ett lyft. Det gör vi genom att formalisera samarbetet. Tror ministern på ett bra nordiskt samarbete?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Skogen är nationell kompetens, och skogen finns inte med i EU-fördraget. Men trots detta försöker EU-maskineriet att driva våld mot det svenska hållbara skogsbruket, ibland dessutom med regeringens goda minne. Vi är många som är bekymrade över hur Sverige kommer att ställa sig till det liggande LULUCF-förslaget.
Vi anser att den ökade kolsänka som Sverige har fått sig tilldelat kan leda till att avverkningsnivån behöver minska med 15-17 procent. Det skulle få enormt stora konsekvenser för svenskt skogsbruk och för möjligheterna för bioekonomin att växa och därmed att fasa ut det fossila.
Hur kommer miljö- och klimatministern och regeringen att agera för att Sveriges mål i LULUCF ska sänkas och vara i linje med vårt klimatpolitiska ramverk och därmed inte påverka avverkningsnivåerna och vår klimatomställning?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Det gläder mig att statsrådet ändå i vissa delar har en sund syn på skogsbruket, även om vi inte delar alla åsikter. Förslaget från EU är snarare kontraproduktivt för klimatet. Om förslaget går igenom kommer det att flytta utsläpp i stället för att minska dem. Fokus borde ligga på att stimulera bioekonomin. Vi har faktiskt fattat beslut i Sveriges riksdag om en bioekonomistrategi. Vi har inte sett så mycket mer av den.
Vad händer, Bolund, i den frågan?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag har under de senaste åren ställt flera frågor till statsrådet Eneroth med anledning av omklassificeringen av de enskilda vägarna. Många enskilda vägar gick i och med denna omklassificering miste om sitt bidrag. På en av mina frågor, som var skriftlig, svarade statsrådet så här: "Jag har för avsikt att hålla mig informerad om hur arbetet med avgränsningsfrågorna kring väghållaransvaret utvecklas."
Det var alltså inga konkreta löften att se över huruvida omklassificeringen har gjorts på ett rättvist och korrekt sätt eller inte. Enskilda vägar är ju en jätteviktig del i vår infrastruktur, inte minst för oss som bor på landsbygden. Dessutom utgör de faktiskt den största delen av det svenska vägnätet.
Min fråga till infrastrukturministern lyder: Har den information som infrastrukturministern fått nu, två år senare, lett till att statsrådet ämnar ändra i klassificeringen igen så att bidragen läggs tillbaka och de enskilda vägarnas standard därmed kan upprätthållas?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag tackar statsrådet för svaret, även om det inte var det svar jag helst ville ha. Det är bra att statsrådet säger att det är en viktig fråga, men när det inte följer med pengar är det ju inte en prioriterad fråga. När staten drar bort bidragen till de enskilda vägarna faller dessutom bidraget från kommunen, för bidraget från kommunen är avhängigt av att man får bidrag från staten.
Därmed blir vägarna dubbelt straffade, och därmed kan de inte underhållas.
Kjell-Arne Ottosson (KD):
För oss som bor längs Sveriges riksgränser har restriktioner under pandemin verkligen varit ett elände. Egentligen skulle jag behöva använda betydligt starkare ord än så. Det handlar inte om att det är en guldkant på tillvaron som försvinner. Det handlar inte om att vi ska ut och resa för att det är skoj. Det handlar om att få ihop vardagen och få den att fungera. Vi har tidigare varit kritiska mot våra grannar i hur de har hanterat oss.
Nu är det i stället vi som ställer till det för våra grannar. Därför var det väldigt glädjande med de nyhetsflashar som kom i måndags om att kraven på testning skulle upphöra från och med i går. Tyvärr står skyltarna med texten Inresa förbjuden kvar, och testkraven finns kvar. Här har tydligen ganska många medier i flera nordiska länder uppfattat samma sak, men ändå var det fel.
Därför vill jag ställa frågan till justitieministern: När kommer Sverige att ta bort de hårda testkraven mot våra grannar?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Tack, Emma Nohrén, för ett brinnande anförande! Det var ett anförande med mycket empati. Jag kanske inte håller med om allt som ledamoten tog upp i sitt anförande, men det är ju en annan femma.
I sitt anförande nämnde Emma Nohrén som ett mantra "skydda, bevara och restaurera", och när man läser igenom punkterna i Miljöpartiets budget blir det väldigt tydligt att det är just detta som det handlar om. För Kristdemokraterna är förvaltarskapsprincipen en viktig och bärande princip. När man förvaltar något brukar man på ett smart sätt.
Men till stora delar verkar det inte som att det över huvud taget handlar om brukande här, utan det handlar om just att skydda, bevara och restaurera. Möjligtvis ingår det någon form av brukande när man restaurerar.
Det verkar vara ganska tydligt att Miljöpartiet inte litar på Sveriges markägare eftersom man lägger ned så enormt mycket pengar i sin budget på att ta någon annans mark för att skydda, bevara och restaurera.
Är det så, Emma Nohrén, att Miljöpartiet inte ser att Sveriges markägare klarar att göra det jobb som de har gjort hittills? Det är ju faktiskt så att mycket av den natur som vi har i dag som har skyddsvärda arter finns där just därför att den är brukad och just därför att markägarna har skött den.
Ser Miljöpartiet att detta blir ett problem och att man får än större problem och polarisering vad gäller kampen om bland annat ägande- och brukanderätten?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag tackar Emma Nohrén för motfrågan. Jag vet att Emma Nohrén är markägare och gärna kör hyggesfritt. Dock säger skogsforskningen ganska entydigt att det inte är lösningen, i alla fall inte om man vill ha en mångfald i sin skog. Om vi ska dra ned på skogsbruket, vad ska vi då i stället använda i omställningen?
Produkter från skogen kan i dag ersätta allt det som vi i dag kan tillverka av olja. Det visar att skogen är en viktig del i omställningen, om den brukas. Emma Nohrén nämner också mänsklig framfart. Låt oss gå 200-300 år tillbaka till Värmland.
När bergsbruket var igång fanns ingen skog kvar, inte ens en pinne, för då höggs allt ned för att användas i bergsbruket. Mänsklig framfart har vi alltså haft ganska länge. Sedan kom det ny skog, som i början till stor del sköttes som kronoskog.
Men när det gick över i privat ägande kom mångfalden, och skogsbruket sköttes på ett betydligt bättre sätt än när staten drev det. Emma Nohrén nämner mötet i Montreal och vad som togs fram där. Vi har sedan tidigare gamla mål, men här räknar länder väldigt olika.
I Sverige vill vi vara Bror Duktig och går några steg längre än alla andra för att vi ska vara bäst. Detta hämmar vår konkurrenskraft, och vi blir alltså inte lika konkurrenskraftiga som andra länder på marknaden eftersom vi alltid ska vara bäst. Ser ledamoten att vårt räknande in absurdum sätter krokben för oss själva i stället för att göra klimatet en tjänst?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Anna-Caren Sätherberg nämnde framtiden i förra replikskifte. Jag kan inte låta bli att reflektera över hur det lät i valrörelsen. Där var det väldigt lite framtidsförslag från Socialdemokraterna. Det handlade mest om att tala om hur alla andra har gjort fel. Jag noterade även att det tog sju minuter innan ledamoten i sitt anförande kom med förslag från Socialdemokraterna. Innan det handlade det bara om vad alla andra har gjort fel.
Med tanke på vad som står i inledningen till Socialdemokraternas särskilda yttrande måste jag ändå påminna om att det faktiskt är ni som varit med och styrt de senaste åtta åren. Det är lite svårt att se när man läser i det särskilda yttrandet.
I delar av debatten i dag har Anna-Caren Sätherberg pratat om något som ligger både henne och mig varmt om hjärtat, nämligen skogen och brukandet av skogen. Frågan är hur vi ska göra för att fortsätta att bruka skogen. Anna-Caren Sätherberg pratar om framtidens jobb - något skogen utgör.
Nu när Socialdemokraterna står här ensamma och driver sin egen politik, kommer vi att få ta del av en annan syn på skogen, en annan syn på äganderätten och en annan syn på hur vi samarbetar med likasinnade länder jämfört med vad vi har sett tidigare?
Vi har tidigare kritiserat socialdemokratiska ministrar för att de inte har deltagit i gemensamma möten på EU-nivå där man kan prata med likasinnade om skogspolitiken. Man har valt att inte skriva under ministerbrev för att trycka på hur vi ska jobba med skogen, ur perspektivet att bruka skogen, för klimatet, för omställningen.
Hur ser Socialdemokraterna på skogspolitiken nu när ni kan presentera er egen politik och egen budget?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Anna-Caren Sätherberg anklagar mig för löftesbrott. Vi har styrt i nio veckor, och man hinner inte allt på nio veckor. Det vet även Anna-Caren Sätherberg. Annars kan man välja att göra som Socialdemokraterna till stor del gjorde i valet, nämligen att inte avge vallöften eller tala om framtidsutsikter. Då bryter man inga vallöften.
Det är inte bara avsaknad av närvaro i EU som har gett oss de problem som finns med skogen. Vi noterar hur vi i Sverige hanterar skogen och hur vi rapporterar in till EU. Det sätter oss i en svår sits. Vi rapporterar på ett sätt, men många andra EU-länder rapporterar på ett annat sätt. Därmed sätter vi oss i en svårare sits.
Även när det gäller LULUCF, som ledamoten tog upp tidigare, ser vi att ett annat stort skogsland, Finland, rapporterar på ett sätt, och Sverige rapporterar på ett helt annat sätt. Så kan vi inte fortsätta. Det här ser vi nu över så att vi bland annat kan säkra det svenska skogsbruket för att kunna bruka skogen i omställningen.
Är Socialdemokraterna beredda att göra en omsvängning för att vara med och se till att vi kan hantera frågorna lika inom EU, det vill säga att vi rapporterar på lika sätt? Grundfrågan är i sig att skogen är nationell kompetens, vilket jag noterar att även Socialdemokraterna hävdar. Men om man inte deltar på mötena i EU och driver den svenska skogsnäringens mening blir det tråkigt.
Vi har sett hur stor frånvaro det har varit på dessa möten. Kommer vi att se en omsvängning där Socialdemokraterna krokar arm med oss för att säkra det hållbara svenska skogsbruket, inte minst i fråga om agerandet i EU?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag kan väl travestera det och säga att Anna-Caren Sätherberg skjuter både högt och lågt i debatten. Vad gäller elstödet kommer jag osökt att tänka på Cato och "För övrigt anser jag att Karthago bör förstöras", som han avslutade vartenda tal med. Det förslag till elstöd som ligger bygger till stor del på det som togs fram av den föregående regeringen, det vill säga Anna-Caren Sätherbergs regering.
Det bygger också på att man ska ha nått över ett genomsnittspris på 75 öre per kilowatt, vilket man i de norra delarna av Sverige har gjort först nu i december. De södra delarna har slitit med det här i över ett år. Däri ligger skillnaden.
Om man ser att de höga elpriserna fortsätter i Norrland och ligger kvar där de ligger nu, då måste man göra insatser även där. Men det är alltså ett problem som man i södra Sverige haft i över ett år men som man inte haft i norra Sverige tack vare att man har den tillgång på el som man har där uppe i och med de stora älvarna. Det är de så kallade flaskhalsavgifterna - man har betalat väldigt mycket där - som nu ska betalas tillbaka. Därav detta.
Ja, vi har, som jag också sa i mitt anförande, varit kritiska till delar av regeringens satsningar. Men jag sa också att en del har blivit bättre längs vägen. Både Industriklivet och Klimatklivet har blivit bättre längs vägen, även om det i början fanns delar som verkligen förtjänade kritik, som också kom från bland annat Konjunkturinstitutet och Riksrevisionen.
Att det fanns en del barnsjukdomar i de satsningarna är det ingen tvekan om. Nu ser jag att min tid är ute, så jag återkommer till fråga nummer två i nästa replik.
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Tack, Anna-Caren Sätherberg, för denna kanonad av frågor! Jo, jag är fullt medveten om att det nu är bekymmer med elpriset även i norra Sverige. Som jag sa och som man har sagt från regeringen ser man över detta nu eftersom priserna har höjts även där.
Men elstödet bygger på hur det historiskt har sett ut under det senaste året, och då är det elområdena 3 och 4 som har haft de absolut största utmaningarna eftersom elbristen är större där, bland annat.
Därför har man haft betydligt högre priser där, över genomsnittspriset på 75 öre per kilowatt som man i elprisområdena 1 och 2 inte har kommit upp i förrän sent nu i höst - därav detta. Som jag sa följer regeringen detta för att se om priserna fortsätter att stiga på samma vis även i elprisområdena 1 och 2. I så fall kommer man att göra saker även där.
Men vi måste se på vad som faktiskt har hänt. Vad gäller blyet är det rätt intressant att en ledamot från Socialdemokraterna lite slår sig för bröstet i den frågan. Det är ju mycket tydligt att det, när detta hanterades av socialdemokratiska och miljöpartistiska ministrar nere i Bryssel, inte framfördes någon kritik mot detta förslag.
Det kom ingen kritik förrän vi till slut i EU-nämnden kunde visa på att vi i Sverige har en majoritet för en annan åsikt än den som S-MP-regeringen framförde i Bryssel. Då först ändrade man sig, och då var det för sent. Det man gör nu är att verkligen se över om det finns undantag man kan göra.
I och med att det handlar om en förordning på EU-nivå är det svårt, men det är ingen tvekan om att Sveriges jägare och sportskyttar inte ska lämnas i sticket i detta. Regeringen ser över vad man kan göra.