KBLab/rixvox huggingface dataset:
Helena Leander (MP):
Det här var en något ödmjukare ton, och det tackar jag för. Jag kan absolut hålla med om att mer tillsyn från Skogsstyrelsen skulle vara en jätteviktig sak. Jag kan också hålla med om att naturen inte är så enkel och fyrkantig och att det gör det svårt att ha väldigt mycket schabloner. Som skogsägare har man samtidigt frågan: Om vi säger att en funktionell kantzon ska lämnas, hur vet jag som skogsägare då att jag har gjort rätt?
Hela den diskussion som tidigare debattörer har haft om polytaxen och så vidare visar ju att det här är svår materia, och det är en sådan sak som gör att jag tror att man kommer att behöva vissa schabloner om man ska kunna ha en rättssäkerhet, även om man kanske skulle önska att det inte behövdes. Och rättssäkerhet är ju någonting som Johan Hultberg, Moderaterna, brukar förespråka. Med respekt för Miljömålsberedningens arbete ska jag nu inte avkräva Johan Hultberg de exakta svaren på hur han vill utforma paragraferna, och det tror jag kanske inte heller att vi sköter bäst här.
Men om vi ändå kunde ha någon form av ödmjukhet för att viss tydlighet kan behövas och att det kommer att krävas vissa detaljer så tror jag att debatten skulle vinna på det.
Helena Leander (MP):
Vi hade en jaktdebatt för någon månad sedan, så de frågorna tänkte jag helt brutalt lämna därhän och i stället koncentrera mig på de djur som det här betänkandet handlar om - djuren i lantbruket, sällskapsdjuren, försöksdjuren, djurparksdjuren, alla de djur som omfattas av djurskyddslagen. Det är dem vi nu talar om. Jens Holm hade en liten genomgång av hur det faktiskt ser ut i djurens verklighet.
Han talade om djur som är så sönderavlade att de har ständig värk, djur som föds upp i karga och sterila miljöer som inte alls ger den stimulans som de behöver för att kunna bete sig naturligt utan tvärtom gör dem stressade, djur som inte har det skydd mot onödigt lidande som de enligt djurskyddslagen ska ha, djur som inte har den möjlighet att bete sig naturligt som de ska ha.
Jag talade i mitt anförande om minknäringen, men också inom livsmedelsproduktionen kan man se stora problem med hur djuren verkligen har det. När Åsa Coenraads i allmänna ordalag talar om att djur ska ha det bra vill jag veta om Åsa Coenraads tycker att djuren har det bra i alla lägen i Sverige i dag eller om det finns problem som vi behöver göra någonting åt. Behöver vi göra mer för att de fina orden i djurskyddslagen ska bli verklighet?
Jag tror att vi behöver göra en hel del, inte bara det som föreslås i Djurskyddslagsutredningen. Det kunde dock vara en början eftersom det finns en färdig utredning. Jag har stor respekt för att saker och ting måste behandlas ordentligt. Jag deltog i går i en diskussion med företrädare från kommunernas avfallsbolag som undrade: Kommer aldrig avfallspropositionen? Utredningen kom i höstas. Nu får ni faktiskt skynda er på.
Jag försökte då vara lite ödmjuk och säga att okej, det var i höstas, att det inte är så jättelänge sedan. Djurskyddslagsutredningen kom förra hösten. Ni har haft ett och ett halvt år på er, Åsa Coenraads. Och som jag sade tidigare, när ni skulle lägga ned Djurskyddsmyndigheten, då gick det minsann undan. Ni var klara före årsskiftet, direkt efter att ni hade tagit över regeringsmakten. Varför går det så långsamt den här gången?
Helena Leander (MP):
Som Åsa Coenraads var inne på tror jag att det är riktigt att jobba inom EU för att gemensamt höja minimistandarden. Då kan vi även höja djurskyddsstandarden i Sverige. Men jag tycker inte att vi ska låta det bli en ursäkt för att inte göra någonting åt de djurskyddsproblem som finns hos oss. Jag ser djurskyddsproblem i Sverige. Självklart varierar det mycket. Det finns bra och dåliga uppfödare. Det finns de som helt uppenbart bryter mot de regler som finns. Det finns de som går långt utöver reglerna.
Det varierar, men det finns djur som far illa, och det kan vi inte blunda för. Att det skulle vara slapphet och djurskyddslagstiftningen som ska rädda svensk livsmedelsproduktion, det tror inte jag. Jag tror att många köper svenska produkter för att de tror att de är bättre. När sedan Djurrättsalliansen visar bilder på plågade kalkoner undrar man varför man ska köpa svenskt, om det är så det ser ut.
Om man ska kunna säga att svenska produkter är bättre för djurens välfärd måste man verkligen också leva upp till det. Vi har i dag lite av ett systemfel, skulle jag vilja säga. Den som bryter mot de uppenbara reglerna, såsom måtten för burar, stallar och bås, kan åka fast för det.
Men om reglerna och måtten stämmer med djurskyddslagens krav, och man har en djurskyddslag som säger att djuren ska bete sig naturligt och samtidigt tillåter burhållning av minkar där djuren inte har en chans att bete sig naturligt, ja då kan man inte gå på de stackars minkfarmarna och säga att de bryter mot måttkraven, för det gör de inte. Vi har alltså ett systemfel där de konkreta reglerna inte stämmer med de krav som vi från politiskt håll har satt upp när det gäller djurskyddet. Det behöver vi göra någonting åt.
Där behöver vi från politiskt håll vara tydliga med att orden inte bara är en vacker täckmantel utan att vi menar allvar med dem och att de konkreta råden med mått och allt sådant som påverkar hur djuren har det ska följas. Vad tänker Åsa Coenraads göra åt det?
Helena Leander (MP):
Sverige är inte sämst i världen. Vi gör mycket som är bra, inte minst gäller det koldioxidskatten. Anders Borg är ofta ute och skäller på oss när vi vill höja den. Men han är för den som princip. Men problemet är att detta inte är tillräckligt. Våra utsläpp är fortfarande högre än det globala snittet och högre än vad som är globalt hållbart. För ovanlighetens skull tänkte jag nu inte tala om vår nationella klimatpolitik utan om just vårt bidrag till insatser utomlands där vi har ett stort ansvar.
Det har vi tagit på oss och varit med att finansiera. Detta är en fråga som handlar om människor som flyr för sina liv för att klimatet förändras och tar deras hem och deras leverne ifrån dem. Det handlar inte bara om att det skapar en misstro bland utvecklingsländer som blockerar förhandlingarna när rika länder inte lever upp till sina åtaganden, utan det handlar om människor som är i en mycket utsatt position. Jag önskar att det fanns fler länder som gjorde bra saker.
Men det viktiga är att vi som faktiskt har förutsättningar gör saker. Vi som lyssnade på Anders Borg i den tidigare interpellationsdebatten kunde höra hur han talade om hur fantastiskt bra och stark vår ekonomi är. Om inte ens vi som var med i Köpenhamn och satte ribban och visade att vi hade ambitioner lever upp till våra löften, vilka ska då göra det? Det faktum att Sverige skär ned på sitt klimatbistånd har också satt avtryck.
I EU börjar man tona ned formuleringarna och slirar på målet och säger att man får se hur långt man kommer med detta. Det spelar därför roll vad vi gör. Även om man har höga ambitioner kan man inte slå sig till ro med det och tänka att vi nog kan skala ned dem lite grann utan att någon märker det. Det är mycket bra att vi har ett enprocentsmål i biståndet. Det innebär att biståndet växer när ekonomin växer, även om man har Anders Borg som finansminister. Det är jag glad för.
Men att vi har ett enprocentsmål i stället för ett 0,7-procentsmål innebär inte automatiskt att vi kan flytta runt och tricksa hur vi vill med allting därutöver. Det är mycket sådant som vi har sett under Anders Borgs tid som finansminister att man har flyttat, tricksat, dubbelräknat och tillgodoräknat. Det är till klen tröst för de människor som befinner sig i en mycket utsatt position i världen och som behöver pengar, oavsett om det handlar om vanligt bistånd eller om det handlar om klimatbistånd. Det är dessa människor som blir lidande när vi tricksar med siffrorna och säger att det finns en ny regel om att allt över 0,7 procent är additionellt.
Det finns inga enhetliga definitioner på det, utan det handlar om att Anders Borg dubbelräknar. Jag tycker att detta är ansvarslöst mot de människor som drabbas, och jag tror att det försvårar processen framåt. Ska vi bryta det dödläge som vi har sett på toppmöte efter toppmöte måste det komma fram länder som verkligen visar att de står upp för sina löften och som inte tricksar. Sverige är absolut inte sämst - långt ifrån. Men vi skulle kunna vara så mycket bättre.
Vi är i ett sådant allvarligt läge där alla behöver göra allt de kan. Sverige kan faktiskt göra bättre.
Helena Leander (MP):
Det finns en konflikt mellan regeringen och Miljöpartiet när Miljöpartiet satsar 1,3 miljarder extra bara nästa år i vår budget utöver biståndet för klimatinsatser i utvecklingsländer och när vi föreslår att vi ska vara drivande i utvecklingen av innovativa finansieringskällor för att verkligen få loss de pengar som finns. Dessutom har vi en rad förslag på hur vi ska kunna minska våra utsläpp här hemma i Sverige. Det är förslag som finansministern oftast brukar kritisera.
Så visst finns det skillnader mellan de politiska blocken och partierna. Problemet är att vi har ett svagt startfält internationellt. Vi har en massa länder som gör jättedåliga saker och som inte alls gör det som krävs. Jag funderar på hur det skulle vara om Anders Borg skulle åka Vasaloppet och bryta i Evertsberg och sedan säga: Det fanns folk som bröt loppet ännu tidigare. Skulle Anders Borg vara stolt då? Problemet är att klimatutmaningen är så stor.
Vi måste göra allt vi kan. Vi kan inte skylla på att alla är ännu sämre. Det är mycket vi gör där vi är betydligt bättre än andra. Men det räcker inte. Vi behöver leva upp till de löften vi har gett om vi ska komma vidare i klimatfrågan. Vi behöver leva upp till de löften vi har gett om människor som i dag drabbas av klimatförändringen ska kunna ha en chans att få ett drägligt liv. Om Anders Borg inte är beredd att ta pengar från biståndsbudgeten vill jag höra vad han vill göra för att få fram andra finansieringskällor.
Denna fråga har vi knappt ens berört i diskussionen trots att det var en av de frågor som jag ville ha svar på. Hur försöker Anders Borg vara drivande internationellt? Det finns förslag som jag har diskuterat. Några exempel handlar om att öronmärka intäktskällorna som kommer från utsläppshandeln. Det handlar om skatter på globalt flyg och sjöfart. Det handlar om internationella skatter på finansiella transaktioner. Vi har en rad olika förslag utöver dessa.
Inte när det gäller något av förslagen har jag hört Anders Borg gå ut och säga att nu ska Sverige jobba stenhårt för att få fram dessa pengar. Vi behöver verkligen få fram mer pengar om vi ska klara klimatet.
Helena Leander (MP):
Tack, biståndsministern, för svaret! Det är roligt att höra om de positiva projekt som Sverige bidrar till. Den här interpellationen skrevs före jul - det kanske känns avlägset nu - mitt under klimattoppmötet i Doha. Jag satt här på min kammare och var väldigt frustrerad över att se hur långsamt det gick att komma framåt i en av mänsklighetens absoluta ödesfrågor. En sak som har framhållits som ett problem i förhandlingarna är den misstro som finns mellan rika och fattiga länder.
Många fattiga länder hävdar med fog att rika länder inte tar sitt ansvar. Man har ett ansvar. Vi som har släppt ut så mycket och vi som har skapat så mycket av problemen och samtidigt har resurser att göra någonting åt det tar inte tar vårt ansvar fullt ut genom att både minska våra utsläpp här och ge stöd till fattiga länder så att de kan minska sina utsläpp på ett sätt som inte hindrar dem att växa.
Vi vill kunna se en ekonomisk utveckling i fattiga länder men på ett mer klimatsmart sätt än när det gäller hur vi en gång utvecklade oss. Det är här inmatningstarifferna kommer in i bilden. Det skulle kunna vara ett sätt att kanalisera resurser från rika länder som Sverige, som har ett ansvar för att stödja fattiga länder. Jag tänker kanske inte i första hand på Moldavien.
Jag kanske till och med tänker mer på ännu fattigare länder som behöver resurser för att kunna få ren förnybar energi som kan utveckla deras samhällen, så att de kan resa sig ur fattigdom men på ett mindre klimatstörande sätt. Det är bra att vi har det här projektet med Moldavien. Det kände jag inte till, men det var roligt att få höra om det. Kanske skulle man kunna sprida det också till riktigt fattiga utvecklingsländer.
Man skulle kunna gå vidare i de dialoger som finns med samarbetsländer för att sprida kunskap och sprida, precis som ministern är inne på, det här med kapacitetsuppbyggnad, institutionsuppbyggnad och så vidare för att det här skulle kunna bli en bra mekanism för att överföra resurser från nord till syd och utveckla ren energi. Det jag känner mig lite bekymrad över är att vi ser en nedskärning av det svenska klimatbiståndet.
Till att börja med tog man egentligen bara gamla biståndspengar och gjorde om till klimatbistånd, trots att vi har lovat att vi ska ha additionella medel utöver det vanliga biståndet, som ju fortfarande behövs. Nu har man dessutom minskat satsningarna på de särskilda klimatfonderna. Vi har ju lovat att vi i de rika länderna ska bidra till FN:s gröna fond, 100 miljarder till 2020, som ska kunna bidra till både anpassningsåtgärder och utsläppsminskningar i fattiga länder.
Än så länge är den här fonden mest ett tomt skal som behöver fyllas med innehåll, fyllas med pengar som kan gå till bland annat inmatningstariffer. Jag undrar egentligen hur det känns för biståndsministern att få se det här klimatbiståndet nedskuret. Är inte det någonting som vi behöver satsa mer på, resurser utöver biståndspengarna, för att kunna stödja angelägna projekt, som till exempel inmatningstariffer i fattiga länder?
Helena Leander (MP):
Jag börjar i slutet: Det är inte så att Miljöpartiet inte vill ha klimatsatsningar. Problemet är att de tas av biståndsmedel. Egentligen skulle de satsningarna behöva vara utöver det bistånd vi redan har, eftersom behovet av fattigdomsbekämpning, demokratiutveckling och så vidare är nog så viktigt.
Därför behöver vi, vilket vi också har lovat inom FN, göra satsningar därutöver för anpassning och klimatminskningar i syd. Att ta pengar av det vanliga biståndet till klimatsatsningar, givet att man nu har valt att göra det, innebär att man hamnar i en mycket svårare situation.
Om man minskar den öronmärkning som går till klimatinsatser måste man nämligen göra avvägningen om det är bra eller dåligt. För fattiga människor är ju den krassa verkligheten så att klimatet bidrar till fattigdom. Klimatförändringarna är här redan nu och bidrar till att fattiga människor blir mer sårbara, och därför är det bekymmersamt när klimatinsatserna minskar. Dessa insatser skulle behöva vara utöver det vanliga biståndet, för båda behövs.
Det är lite grann vår linje. Vad gäller inmatningstarifferna handlar diskussionen här och nu inte om vad vi ska göra i Sverige, utan jag tror, precis som Gunilla Carlsson, att det kan behöva se lite olika ut i olika länder. Det är väldigt viktigt att man lyssnar på vilka intressen som finns i mottagarländerna. Här finns de som redan nu lyfter fram inmatningstariffer som ett verktyg som skulle kunna vara värdefullt att jobba med.
Då kan det vara positivt om Sverige kan bidra till sådana projekt som man uppenbarligen nu gör i Moldavien och också göra det i fler länder. Vi har ju ett ansvar för att stödja utvecklingen av ren energi i fattiga länder. Jag hörde att biståndsministern var orolig för att de här subventionerna kan vara svåra att bli av med.
Men någonting man brukar lyfta fram som en fördel med inmatningstarifferna är att eftersom subventionen egentligen är mellanskillnaden mellan vad det kostar att producera elen förnybart och vad man tror att fattiga människor rimligen kan betala, så brukar kostnaderna gå ned i takt med att den förnybara energin blir vanligare. Så är utvecklingen, vilket är väldigt glädjande.
Genom att ha en subvention som får i gång tekniken kan man alltså se hur kostnaderna successivt sjunker, och subventionen kan därmed fasas ut. Därför tror jag att det skulle kunna vara en bra modell, även om man givetvis måste lyssna på vilka intressen som finns i de länder vi samarbetar med. Tror biståndsministern att det här skulle kunna vara någonting att lyfta in i fler länder? Jag tänker mig att biståndsministern är ute och reser och samtalar mycket.
Hör biståndsministern om det finns några sådana diskussioner och önskemål där Sverige kunde vara mer drivande, eller handlar det nu framför allt om att vi måste se till att leverera de pengar vi lovat till gröna fonder med mera så att pengarna finns, oavsett hur man sedan väljer att använda dem?
Helena Leander (MP):
Jag håller med biståndsministern om att prissättningen av miljöaspekterna är en nyckelfråga. Här i Sverige brukar jag tala mig varm för att vi inte kan ha en situation där man subventionerar miljöförstöring, eftersom det helt enkelt leder till en övermiljöförstöring. Ser man däremot till fattiga människors situation, om vi pratar om ett riktigt fattigt land där man inte ens har tillgång till grundläggande energi, kan det vara problematiskt att smälla på en miljömässigt fullt rimlig koldioxidskatt.
Därför behöver man kompletterande styrmedel som till exempel de här inmatningstarifferna som fortfarande ger fattiga människor möjligheten till en tryggad och hållbar energiförsörjning. Jag är ändå glad att höra att biståndsministern har en positiv ingång i den här diskussionen.
Jag är också glad att höra att det finns en tro på de multilaterala samarbetena, och jag hoppas verkligen att Sverige ska leva upp till sina åtaganden och betala in pengar till FN:s gröna fond som skulle kunna vara ett forum för att kanalisera sådana här resurser. Jag vill därför önska biståndsministern all lycka i förhandlingarna med finansministern om detta.
Helena Leander (MP):
Det är viktigt att vi kan sätta ord på att hbtq-ungdomar och kanske speciellt transpersoner har dålig psykisk hälsa så att det inte drunknar i generella åtgärder mot psykisk ohälsa hos ungdomar som är nog så viktigt. Som socialministern sade tidigare har transpersoner ofta en sämre tillit till vården. Därför är det viktigt med riktade insatser. Alla kommer inte till vården. Mycket sker långt innan dess.
Det handlar om attityder och sådant som är svårare att styra politiskt. En del kan vi kanske göra bara genom att skapa mötesplatser där man kan vara sig själv. Att det finns en ungdomsgård i ens kommun där hbtq-personer kan känna sig trygga och vara sig själva är viktigt. Det kanske inte är något som socialministern bestämmer, men det är ett exempel.
Det är viktigt att det i föreningslivet och i hela det civila samhället finns arenor där man inte möts av transfobi, homofobi eller andra nedlåtande attityder som är alltför vanliga. Vi kan ställa krav vid bidragsgivningen så att det blir arenor där dessa människor känner sig välkomna. Den miljö man upplever som ung transperson är ju inte bara skolan. Det är mycket runt omkring och därför viktigt att allt hänger ihop. Jag ska återgå till min konkreta fråga.
Det är en tydlig fråga som handlar om lagstiftning som vi kan påverka här i riksdagen, nämligen åldersgränsen för att få genomgå en könskorrigerande behandling. Den har antagligen kommit till för att man vill förhindra att ungdomar fattar förhastade beslut som de sedan ångrar. Det här är en process där man verkligen vänds ut och in och granskas innan man får genomgå en behandling, så det är ingenting som går lättvindigt.
Ska en ungdom, som den här tjejen som skrev brevet, som väldigt tidigt inser att det är fel kropp, att det inte är hon, behöva genomgå en pubertet som är så smärtsam och hata sig själv och se ett monster i spegeln när hon kunde ha fått behandling tidigare och mått så mycket bättre?
Man ska kunna ha tillit till att vården fattar kloka beslut inom detta område som inom alla andra och att det är läkare, patient och eventuellt målsmän som fattar beslutet i stället för att vi från politiskt håll säger: Nej, du ska vänta. Du ska genomlida några år till och plågas i den här kroppen som är helt fel. Är det något som socialministern kan tänka sig att ändra på?
Helena Leander (MP):
Det är självklart mycket praktiskt och tekniskt som måste utredas innan man kan genomföra ett sådant här beslut. Det skulle ändå vara skönt att höra att socialministern har en positiv ingång i detta. Jag vet att socialministern har pratat mycket om politikens gränser. Man kan tycka att det inte ligger inom politikens sfär att till exempel tvinga människor att sterilisera sig för att genomgå könsbyte. Det har vi nu tack och lov lyckats avföra.
Man kan tycka att det inte heller ligger inom politikens sfär att säga att man måste var 18 år för att få den behandling som läkare bedömer att man behöver och som man själv och ens föräldrar känner att man behöver. Om jag kunde få höra en positiv ingång skulle det kännas bättre. Jag ser fram mot utredningen och det arbete med att stärka hbt-personers rättigheter som ministern aviserade tidigare. Vi behöver göra mycket mer.
Det är inte okej att människor ska behöva må så dåligt för att de är hbt-personer.
Helena Leander (MP):
Tack, miljöministern, för svaret! Jag är glad att höra att miljöministern i alla fall inte avfärdar mitt förslag om att ge Naturvårdsverket i uppdrag att löpande redovisa och utveckla statistik för konsumtionsbaserade utsläpp för att det inte skulle vara viktigt - vi kanske kan vara överens om att det är viktigt. Självklart är det viktigt att titta på de utsläpp som äger rum inom Sveriges gränser. Det är ju dem som vi enklast kan påverka. Men vi har också ett visst ansvar för det vi gör utanför Sveriges gränser. Om vi inte ens redovisar de utsläppen är det lätt att man missar dem och därmed inte har de åtgärder som behövs.
Ministern avfärdar mitt förslag därför att detta inte behövs. Anledningen till att jag lyfte den här frågan var just att Naturvårdsverket menade att det här faktiskt behövdes. Naturvårdsverket har på eget initiativ tagit fram statistik som visar Sveriges utsläpp när man tar hänsyn till import och export, och då kan man se att utsläppen har ökat med 15 procent mellan 1993 och 2010.
Men den ansvariga tjänstemannen på Naturvårdsverket säger att om man ska kunna fortsätta att göra det här och om man ska kunna utveckla statistiken - den är ju, som miljöministern sade, fortfarande lite skakig - behöver man en beställare i form av regeringen. Därför vill jag fråga miljöministern: Har hon fel?
Helena Leander (MP):
Precis som miljöministern sade är detta komplicerat, hur man ska kunna mäta de här utsläppen. Det är ingen exakt vetenskap. Men som miljöministern också sade i sitt svar menar Naturvårdsverket att det ändå kan vara viktigt att visa trender över tid. Ofta hör man miljöministern säga att de svenska utsläppen har minskat sedan 1990. Det ser man om man tittar på utsläppen i Sverige. Det är väldigt glädjande. Det visar att vår klimatpolitik, oavsett vilka som har suttit vid makten, har haft effekt.
Men om man tittar på de konsumtionsbaserade utsläppen och ser att de har ökat under samma period är det någonting som vi måste fundera över. Har vi med vår politik för ensidigt tittat på det som vi enkelt kan påverka så att vi har glömt bort det här med hållbara konsumtionsmönster? Jag kan ta ett exempel från jordbruket, där man ser att man kan pressa ned utsläppen genom att lägga ned djurgårdar. Då importerar vi ännu mer kött från andra länder än vad vi gjorde tidigare, och så hamnar de utsläppen i de ländernas statistik.
Det är inte något som klimatet vinner på, troligtvis inte djuren eller bönderna heller. Här kanske man behöver vidta åtgärder för att över huvud taget minska köttkonsumtionen - för att ge ett exempel. Man kan resonera så om andra varugrupper också. Det kan vara rimligt att ha en sådan statistik för att få hela bilden så att man kan dra de rätta slutsatserna och vidta de rätta åtgärderna. Vi ska inte ägna all klimatpolitik åt att ta fram den perfekta statistiken och glömma bort alla andra åtgärder.
I det här fallet har Naturvårdsverket påbörjat arbetet. Det enda verket begär är att få ett konkret uppdrag så att det kan fortsätta med verksamheten. Det är egentligen bara det min fråga handlar om. Kan Naturvårdsverket få uppdraget så att det kan fortsätta med verksamheten eller ska det sluta nu?