KBLab/rixvox huggingface dataset:
Esabelle Dingizian (MP):
Det gläder mig att ministern verkligen tar krafttag med detta. Sedan delar jag inte ministerns uppfattning att det är bättre att ge 13 miljoner till sekretariatet än att anta Jämstödutredningens förslag. Jag tror att vi egentligen skulle behöva både och. Jag vet inte riktigt vad sekretariatet ska göra och hur det över huvud taget ska jobba.
Det kostar som bekant pengar att anlita konsulter. Man kan fråga sig var de pengarna finns. Ministern talar om SKL och de 150 miljoner som det har fått. Det går till kommuner och regioner. Det har inte våra statliga myndigheter någonting med att göra.
I min egen hemkommun har vi fått 1 miljon av dessa 150 miljoner. Det räcker bara till att få en uppdelad statistik i kommunens alla dokument. Ett anslag på 1 miljon kronor är ingenting när det handlar om så otroligt viktiga frågor. Dess värre är det alltid jämställdhetsfrågorna som får ta smällen.
Jag vill gärna fråga ministern om styrningen och uppföljningen. Ministern säger att det är en tydligare styrning. Men på JämO:s hemsida säger statssekreterare Hallerby att det är cheferna som är viktigare än regleringsbreven. Han säger vidare att det inte i första hand handlar om regleringsbrev utan om myndighetsdialog och att statssekreterarna ska ta upp det en gång per år.
Jag undrar om det stämmer. Är det ministerns åsikt att man ska sätta sig med myndighetschefen en gång om året och ta upp de här frågorna? Det är inte för att jag misstror att ministern kan dessa frågor.
Men i min värld jobbar man på ett annat sätt än att bara sitta och ha en dialog. Det krävs krafttag i de här frågorna. De tjänstepersoner som jobbar med frågorna behöver hjälp. Självklart måste myndighetschefen jobba med de frågorna. Det finns en lag som säger att de ska göra det.
Det kan inte bero av någons godtycke om man ska jobba med dessa frågor. Det finns en lag som säger att vi har jämställdhetspolitiska mål, och då måste myndighetscheferna jobba med detta. Jag efterfrågar mer operativ hjälp. Det handlar snarare om det än huruvida vi ska ha regleringsbrev eller inte. Det är en självklarhet för mig.
Jag vill fråga ministern hur hon har tänkt att jobbet ska fortskrida. Det är likadant med uppföljningen. Jag vill höra hur ministern har tänkt i den frågan. Hur vet vi om vi är på rätt väg? Ska du ta fram indikatorer? Hur vet vi efter ett år om vi är på rätt väg?
Esabelle Dingizian (MP):
Jag tror att det är just därför man inte har klarat uppgiften hitintills - därför att man har haft uppfattningen att man ska göra det inom ramen. Jag tror nämligen inte att vi kommer att lyckas med det. I så fall kommer vi att stå här om fem år igen och bara konstatera att ingenting hände. Det här handlar inte bara om en vanlig kvalitetsförbättring som inte berör människor. Jämställdhet handlar om makt.
Det berör alla människor. Det är en fråga som verkligen går in hos var och en och tangerar våra föreställningar om kön. Det är saker som har gjorts i hundratals år. Vi kan inte bara tro att det kommer att ordna sig. Det handlar om att vi måste omfördela makt och resurser. Det är inte bara så att det handlar om vad som helst.
Var och en som jobbar med människor vet själv hur vi gör skillnad på män och kvinnor. Men det är inte en enkel fråga att kunna gå in och bryta det här. Man kan inte bara få en instruktion och tro att det sedan har löst sig. Det här kräver ett gediget arbete. Jag tror att det kommer att ta lång tid även om vi sätter oss och gör detta med en gång, i dag.
Jag är verkligen orolig för att det inte kommer att hända så mycket om vi bara låter det hela fortskrida som det gör, tyvärr.
Esabelle Dingizian (MP):
Jag tackar arbetsmarknadsministern för svaret. Dess värre är hennes svar inte någon tröst för de tusentals ungdomar som inte får något sommarjobb i år.
Jag hade hoppats på ett mer utförligt svar där ministern talar om att hon har för avsikt att göra någonting åtminstone i framtiden och att ministern har en vilja att sträcka ut handen till kommunerna och fråga vad man kan göra tillsammans och om hon kan bidra till någonting.
Vi hörde tidigare i debatten kulturministern tala om att ge stimulansbidrag. Det är också ett sätt att se till att någonting händer. Jag hoppas att ministern i sitt andra inlägg säger att det är viktigt att ungdomar tidigt får lära sig att ringa, ta kontakt och skriva cv.
Det kan man också göra när det handlar om sommarjobb. Jag tolkar ministerns svar som att alliansregeringen inte är beredd att ta ett långsiktigt ansvar. Det innebär att om någon kommun inte prioriterar feriejobb eller sommarjobb rycker arbetsmarknadsministern på axlarna och säger: Detta är inte mitt ansvar utan ert ansvar.
Men om några år när ungdomarna blir 20 år är jag beredd att göra någonting. Jag tycker att ministern måste fundera på att vi kanske någonstans måste se till att unga inte misslyckas innan vi vidtar några åtgärder.
Det är också ett anmärkningsvärt svar med tanke på att Alliansen tydligt har sagt att arbetsmarknadspolitik är en statlig angelägenhet. Det är ganska kontraproduktivt utifrån arbetslinjen. Vilka signaler ger ministern till alla unga som inte fick ett jobb? Det är inte så viktigt att ni jobbar denna sommar. Denna sommar finns det gott om jobb.
Det är bara ni som inte kan söka dem. Vilka signaler ger ministern till kommunerna? Vi väljer att spara 100 miljoner. Ministern skriver: Vi vill inte subventionera. Jag menar att det ändå är en signalhandling att inte tala om att man prioriterar detta.
Jag tror att ministern kommer att utveckla sitt svar. Det som sägs i svaret om en särskild anställningsform, som jag för övrigt inte tänker kommentera, är inte tillräckligt. Ministern säger att det inte är någon ekonomisk kris och att det finns fler jobb i år. För vem finns det? Är det för 16-17-åringar?
Vi talar inte om 20-25-åringar, utan vi talar om 16-17-åringar och om att ge dem bättre förutsättningar. Varför vill arbetsmarknadsministern inte ta ett långsiktigt ansvar? Den frågan återstår.
Esabelle Dingizian (MP):
Arbetsmarknadsministern säger att hon tycker att det är viktigt att kommunerna satsar egna pengar. Nu vet vi inte riktigt hur utfallet blir i år, men jag ägnade en liten stund i går åt att titta på nätet. Varbergs kommun, som är moderatledd, har dragit ned på sommarjobben. Lidingö kommun, som är moderatledd, har inga sommarjobb 2011.
Moderatledda Mölndal har inga sommarjobb. Jag tycker att det är lite anmärkningsvärt att det inte är samstämt hos Moderaterna.
Det som är mest oroväckande är dock det Lidingö kommuns styrelseordförande Paul Lindquist säger: "Arbetsmarknadspolitiken är dessutom ett statligt ansvar och därför har vi valt att inte prioritera detta i den kommunala budgeten. Förra året gjorde regeringen en satsning på sommarjobb för skolungdomar, i vilken Lidingö stad medverkade.
I år har mig veterligen staten inte avsatt några medel för en liknande satsning och vi har heller inte budgeterat några kommunala medel för detta." Det är just detta som oroar mig, när arbetsmarknadsministern inte visar att hon är intresserad av detta. Det må handla om en strategi bara, att sträcka ut handen - kanske inte så mycket om den subventionering vi talar om.
Jag talar om sommarjobb; jag talar inte om ungdomsarbetslösheten i allmänhet. Detta är bara en pusselbit, ett sätt att rusta våra unga för en bättre framtid 10-30 år framåt.
Vi talar om just de ungdomar som ministern vurmar för - som vi alla vurmar för: funktionsnedsatta och nyanlända, dem som ministern prioriterade förra året. Är de inte längre prioriterade? Är de inte längre värda dessa 100 miljoner?
Jag tycker att vi ska tala om det interpellationen handlar om och inte om allt annat regeringen gör. Vi vet att tidig kontakt har stor betydelse för alla.
Därför är det för mig väldigt konstigt att regeringen inte på något sätt försöker visa detta utan talar om allt annat. Sedan är ju ungdomsarbetslösheten strukturell. Den har funnits i många år och har ingenting med konjunkturen att göra.
De ungdomar som är 16-17 år i dag kan bli morgondagens arbetslösa om vi inte gör någonting i dag. Det handlar för mig om prao, samverkan mellan skola och arbetsliv och att stärka syoverksamheten. Det handlar om att visa för ungdomarna att det de gör i skolbänken har betydelse utanför skolan.
Esabelle Dingizian (MP):
Jag skulle önska att vi mer pratade om våra ungas framtid än om det som har varit, för det hjälper inte dem som kommer. Mitt mål är naturligtvis att hundra procent, alla 16-17-åringar, ska få ett sommarjobb i framtiden. Förra året gav regeringens 100 miljoner 25 000 jobb. Förmodligen skulle det också ge det i år.
Sedan vill jag bara säga till Hanif Bali att jag tror att ministern har läst min interpellation och att du olyckligtvis inte har gjort det, därför att där står att alla skolungdomar ska ha möjlighet till ett sommarjobb i kommunen, det lokala näringslivet eller i den ideella sektorn. För mig handlar det inte om att det är bara kommunala jobb.
Det handlar om att ungdomarna måste få kontakt med arbetslivet. Vi skulle mycket väl kunna subventionera arbete i det lokala näringslivet, om du förstår vad jag menar.
För mig handlar det om att ungdomar tidigt ska komma i kontakt med arbetslivet genom skolan och genom att skolan har mer samarbete med arbetslivet så att man ser sambandet mellan skolan och arbetslivet. Sedan detta att det finns fler jobb i år - ja, det finns också fler högskolestudenter. De går faktiskt före 16-17-åringarna.
När vi pratar om 16-17-åringar pratar vi oftast om att det inte är kvalificerade jobb där man själv kan ta ansvar för att till exempel sätta in en nål. Jag hoppas att vi pratar om samma sak, vilket det ibland känns som att vi inte gör. Men jag vill i alla fall tacka ministern för debatten.
Esabelle Dingizian (MP):
Jag vill inleda med att ändra mina yrkanden. Jag sade lite fel. Jag menade reservation 23 i stället för reservation 15. Jag är väldigt orolig över den undermåliga studie- och yrkesvägledning som finns på våra skolor. Det var det mitt anförande handlade om.
Det är framför allt ungdomar som inte får stöd hemma som råkar mest illa ut när de inte får det stöd som de har rätt till. Att göra val när man är 16 år är inte alltid lätt. Jag minns en kille på en vårdskola i Malmö som jag talade med.
Jag frågade honom varför han valt det, och då sade han att det berodde på att det fanns så många fina tjejer där. Det är ett uttryck för att man inte riktigt vet vad man håller på med. Jag noterade att Margareta Pålsson talade om studie- och yrkesvägledning och sade att den måste bli bättre och att det inte duger som det är nu. Frågan är vad Margareta Pålsson tänker göra för att den ska bli bättre.
Att bara som i betänkandet säga att vi nu har en tydligare lag och att det ska räcka duger inte. Skolverket har frågat 460 rektorer, av vilka 220 svarat, och det framkommer att det inte är många rektorer som känner till de allmänna råden.
Det räcker inte med att tro att någonting ska hända på skolorna bara för att vi här tycker att det är viktigt.
Esabelle Dingizian (MP):
Det blir nästan absurt när representanten för det största regeringspartiet, Moderaterna, står i talarstolen och säger att det behövs en massa åtgärder, och också talar om vilka åtgärder, samtidigt som man inte gör någonting. Varför ska man vänta till nästa mandatperiod? Om Moderaterna och övriga allianspartier nu har makten, gör då någonting!
Det verkar inte riktigt klokt när Margareta Pålsson säger att man skulle kunna göra det och det och att man tittar på det och sedan säger att man ska gå till val på det. Hur trovärdigt är det? Jag tycker att det är beklämmande. Den här frågan är ingen nyhet. Jag har tittat på statistiken och det har sett ut så här i tio år.
Det här är ingenting som kommit fram på senare tid, utan så här har det varit en längre tid. Ändå står Margareta Pålsson och talar om nästa mandatperiod. Det duger inte. Jag vill passa på att gratulera Margareta Pålsson till det nya uppdraget.
Eftersom jag från början är malmöit och uppväxt i Skåne känns det extra spännande. Gratulerar!
Esabelle Dingizian (MP):
Det är bra, men behöver man då inte anpassa det när vi i dag har en arbetslöshet på 8 procent, bland utrikesfödda 15,6 procent? Behöver man då inte dimensionera upp utbildningen, så att människor kan ta de jobb som finns? Sedan vill jag också berätta att jag har skickat efter en RUT-utredning som jag hemskt gärna vill dela med mig av.
Där kan man se svart på vitt att platserna på komvux inte har ökat. Under de senaste tio åren har det bara gått tillbaka.
Om ni talar om att ni har 1 miljard mer i dag än 2006 måste ni också ta hänsyn till att det finns 400 000 fler människor i Sverige. Det handlar inte bara om vad som har varit tidigare, år 2006. Vi måste blicka framåt. Den svenska befolkningen har ökat med 400 000 människor.
Vi har en arbetslöshet på 8 procent. Hur kan ni vara nöjda?
Esabelle Dingizian (MP):
Tack ministern för svaret! Faktum är att det går väldigt bra för många ungdomar i Sverige, men det finns en grupp ungdomar som det inte går så bra för. Ungdomsstyrelsen har kartlagt ungdomar som varken arbetar eller studerar. På deras rikskonferens fick vi veta hur siffrorna ser ut och att den här gruppen de facto växer.
Sedan 2007, då det var 85 000 ungdomar som varken arbetade eller studerade, hade antalet till 2009 vuxit till 127 000 ungdomar. Arbetsförmedlingen har också på ett väldigt pedagogiskt sätt beskrivit det här. Där kan man verkligen se att ungdomarna är utanför, som regeringen brukar säga. Den här gruppen har varit bestående, säger forskarna också.
Det handlar om mellan 7 och 10 procent, och det har regeringen vetat en längre tid. Problemet är strukturellt. Jag menar att Sverige inte har råd att låta de här ungdomarna stå utanför och blunda för dem. Alla ungdomar förtjänar att få sina drömmar förverkligade och få nya livschanser. Jag menar att regeringen inte gör tillräckligt.
När ministern säger att det går i rätt riktning menar jag att hon stoppar huvudet i sanden. Visst är det en hel del som regeringen gör, men frågan är om de insatserna hjälper, eller skrapar vi bara på ytan? Jag har läst regeringens proposition och även fått hjälp av riksdagens utredningstjänst. Man säger att aktivitetsgraden är låg enligt IFAU.
Det finns inte någon långsiktig effekt av deltagandet i jobbgarantin. Regeringen skriver att 9 000 ungdomar gick från ungdomsgarantin till utvecklingsgarantin. Här är siffran nu 11 000, säger Arbetsförmedlingen. När det gäller folkhögskolesatsningen på tre månader har bara hälften av platserna tillsatts.
Högre studiemedel har bara lett till att 717 unga har påbörjat utbildning, där regeringen hade räknat med 2 000 under helåret. Nystartsjobb, som det pratas om, har 7 100 ungdomar fått 2010. Sänkt arbetsgivaravgift - någon utvärdering har vi inte sett än. Hur träffsäkert är det?
Alla de här ungdomarna lever ju på någon form av bidrag. Försörjningsstödet bland 18-19-åringar är 8 procent. Försörjningsstödet bland 20-24-åringar är 10 procent. Aktivitetsersättningarna har gått upp. Jag vet inte om det handlar om 28 000 eller 30 000 ungdomar. Det är lite olika siffror beroende på var man tittar. Så här kan det inte fortsätta.
Vi har en stor grupp som befinner sig utanför och som dessutom växer för varje år. Sedan pratar ministern om några tusen platser här och där. Många av de här ungdomarna är väldigt långt ifrån arbetsmarknaden. Många behöver en förstärkt insats.
Det är just därför jag ställer den här frågan till ministern. Nu läser jag i tidningen i dag att Arbetsförmedlingen ska börja profilera, men de här ungdomarna finns där ute. Vi behöver inte söka efter dem. Frågan är vad vi gör åt dem. Klarar Arbetsförmedlingen att ta hand om de här ungdomarna själv? Jag menar att de inte gör det.
Jag menar att vi behöver andra former av insatser.
Esabelle Dingizian (MP):
Tack, ministern! Det hävdas här att det inte finns metoder och verktyg. Så säger inte de forskare jag har lyssnat på. De menar att alla ESF-projekten som har genomförts de senaste åren gör i princip samma sak, nämligen att alla resurser som finns samverkar. På så sätt uppnår de resultat.
Unga In som ministern nämnde är ett bra exempel. Varför understöder inte ministern Unga In och låter projektet fortgå? Unga In behöver långsiktigt etableras i hela landet, inte bara i projektform. Det är just det interpellationen handlar om. Ministern beskriver ungdomarna som en liten klick.
Jag vill ändå påminna ministern om att det är fråga om över 100 000 ungdomar som varken studerar eller arbetar. Det är ingen liten klick. Det är en växande grupp. Därför kan vi inte bara ta tag i några hundra och se hur det går. Det här måste ut på bred front. Det är akut.
Jag har träffat ungdomar på Navigator-Center, och jag är helt säker på att ministern också har gjort det. När man lyssnar på ungdomarna och vilken väg de har gått i skolan, att de inte har fått det stöd de har haft rätt till, hur de har bollats från den ena myndigheten till den andra myndigheten, förstår man att de inte har förtroende för någon.
Man måste skapa en relation till ungdomarna så att de kan få självförtroende, så att de blir motiverade att gå på motiveringskurs. Jag förstår vad ministern tycker, men det jag inte riktigt kan förstå är varför ministern inte vill ta in vidden av problemet, att denna verksamhet måste etableras i hela landet, inte bara som försöksperioder.
Det finns verktyg. Varför inte sätta i gång med en gång? Ministern säger att vi måste söka i ungdomarnas nätverk. Många har inga nätverk. Många har inte föräldrar som går till jobbet. Många har ingen som söker efter dem när de inte är där de ska vara. Det är därför detta stöd måste vara kompakt.
Det faktum att det nu är 11 000 ungdomar som har gått från ungdomsgarantin till jobbgarantin säger väl en hel del - det antalet ökar. Jag förstår inte riktigt ministerns tankar. Dessa ungdomar lever i något slags dimridå, där de själva inte kan se hur vägen ser ut.
Ministern talar om en ny anställningsform. Det vill jag inte uttala mig om. Jag vill bara säga att jag har tittat i propositionen där det står att det mellan 2000 och 2009 var 50 procent av de sysselsatta ungdomarna som hade tillfälliga anställningar. Det är inte heller så att ungdomarna inte kommer in i arbete.
De kommer ju in och ut lika snabbt, som ministern också säger. Det finns siffror på det. Om det ska vara någonting varaktigt och någonting med kvalitet måste det vara en massa utbildning i de nya anställningsformerna. Då får vi se vad skillnaden är mellan det och det som redan i dag finns i kollektivavtalen.
Esabelle Dingizian (MP):
Arbetsmarknadsministern säger att direktiven till Arbetsförmedlingen är solklara. Om det är så jag ska uppfatta det är det en annan diskussion man måste börja ta med kommunerna. Jag har en bild av att Arbetsförmedlingen inte har de direktiven. Det har de i alla fall gett uttryck för.
Ingen önskar väl att skolan inte ska börja fungera och att ungdomarna inte ska få det stöd som de inte har fått. Det som är lite mer bekymmersamt är när statsministern själv i en tidning säger: Tyvärr märks effekterna av en skolreform fullt ut först under sent 2020-tal.
Jag tycker att det är lite oroväckande när statsministern säger att vi måste vänta 15 år på att ungdomarna klarar sig genom skolan. Det har vi inte råd med. Vi kan inte vänta 15 år. Insatserna måste komma här och nu. Vi kommer naturligtvis från Miljöpartiet att bevaka hur avhoppen från gymnasieskolan ser ut. Där tror jag att det finns en hel del att göra.
Praktikplatser: Det är inte så enkelt. Det är inte bara att slänga ut ungdomarna i praktikplatser. Jag har själv besökt flera företag som säger att de verkligen ställer upp men att Arbetsförmedlingen själv inte följer upp sina ungdomar.
Det är en stor belastning för många små företag, som förväntar sig att ungdomarna ska komma till arbetsplatsen men inte gör det. Det här är någonting som arbetsmarknadsministern behöver observera och titta lite närmare på, så att det verkligen blir någonting av det. Därmed vill jag önska presidiet och ministern en god jul och ett gott nytt år.
Esabelle Dingizian (MP):
Jag tackar ministern för svaret, som dess värre förbryllar mig något. Jag hoppas verkligen att utbildningsministern delar min bild av den dystra utvecklingen vad gäller barns och ungdomars utveckling i skolan och arbetslivet. Det svar jag får av ministern tyder på att han verkar vara ganska nöjd med de insatser som alliansregeringen har gjort hittills eller planerar att göra. Det oroar mig ännu mer.
Jag tycker att det är viktigt att vi än en gång försöker beskriva den bild som vi har i verkligheten. Andelen elever som uppnått behörighet till de nationella programmen 2010 var 88,2 procent, den lägsta andelen sedan 1998. Andelen elever som slutar direkt efter grundskolan eller hoppar av gymnasiet har ökat och uppgår nu till en femtedel av varje årskull.
Det är vanligare att unga får ekonomiskt bistånd jämfört med befolkningen i stort, främst för att de saknar arbete. Andelen är bland 18-19-åringar 8 procent, bland 20-24-åringar 10 procent. Skolministern nämner reformeringen av gymnasieskolan inklusive yrkesexamen, programråd och entreprenörskap. Dessa satsningar är väldigt bra, tycker vi, men helt otillräckliga.
Vi behöver satsningar som når alla unga redan i grundskolan. I vår gröna budget föreslår vi 80 miljoner årligen för att underlätta samverkan. Med vårt förslag kan kommuner och enskilda skolor söka pengar för att bygga upp strukturer, naturligtvis utifrån de lokala förutsättningarna, för att underlätta för skolorna och företagen att mötas. Detta ger andra effekter i form av bättre praktik, sommarjobb och extrajobb.
Framför allt får ungdomar arbetslivserfarenhet. Ministern förklarar att han inte tänker ta några fler initiativ för att stärka samverkan. Någon lagstiftning om prao är det inte tal om. Så synd om ungdomarna! säger jag. Jan Björklund svarar att han inte vill återgå till den ordning som gällde före 1994. Nej, det är ingen som vill det. Men ungdomsarbetslösheten har utvecklats väldigt negativt sedan mitten av 1990-talet.
Vi behöver göra mer. Jan Björklund gör helt fel. Hans alliansregering väntar med åtgärder till dess att ungdomarna har misslyckats. Det är fel ordning. Om vi vill underlätta för unga att ta steget in på arbetsmarknaden efter avslutad utbildning gäller det att börja tidigt med kontakterna.
Att låta alla ungdomar redan i årskurs 8 få kontakt med arbetslivet på olika sätt motiverar och stärker ungdomarnas självkänsla. Det finns forskning som visar att prao har stor betydelse för den sociala utvecklingen och den personliga mognaden. Det ger stöd för inlärning och kunskap om arbetslivet och gör det lättare att göra rätt studieval.
Dess värre väljer många kommuner att prioritera bort praon helt och hållet. På många håll fungerar praon väldigt dåligt på grund av bristande engagemang och handling. Det är olyckligt att det är på det viset, för detta drabbar främst de ungdomar vars föräldrar har låg anknytning till arbetsmarknaden.
Ser inte ministern fördelen med att ge unga möjlighet att tidigt få kontakt med arbetslivet?