Göran Hägglund (KD):
Phia Andersson har frågat försvarsministern när statsrådet avser att börja med att se över möjligheterna att lagstifta om att det ska finnas hjärtstartare i miljöer där många människor vistas. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Jag vill börja med att säga att varje landsting har ansvaret för att bedriva hälso- och sjukvård inom sitt regionala ansvarsområde i enlighet med hälso- och sjukvårdslagen.
I detta ingår att landstingen själva ska avgöra hur vården ska utformas och vilka resurser som ska vara tillgängliga. Detta gäller också frågan om att avgöra vilken tillgång till hjärtstartare som är nödvändig för att kunna vårda patienter med akut hjärt-kärlsjukdom. Regeringen har dock bedömt att det finns skäl för att stödja landstingen för att öka överlevnaden vid akut hjärt-kärlsjukdom.
Regeringen beslutade därför den 20 juni 2012 om ett uppdrag till Socialstyrelsen att i samråd med Sveriges Kommuner och Landsting ta fram ett kunskapsunderlag till landstingen om verktyg för arbetet med att minska andelen personer med akuta hjärt-kärlsjukdomar som dör innan de kommer till sjukvården. I uppdraget ingår att bjuda in landstingen att delta i pilotprojekt samt att stödja de landsting som vill delta i genomförandet av pilotprojekten.
Socialstyrelsen ska också utvärdera pilotarbetet och föreslå hur arbetet med att öka överlevnaden i akut hjärt-kärlsjukdom kan fortsätta att utvecklas. Uppdraget kommer att slutredovisas den 31 maj 2015. Socialstyrelsen har lämnat två delredovisningar utifrån uppdraget, och det framgår där att hjärtstartare ingår som en viktig del i hur vården bör vara utformad för att minska dödligheten vid hjärtstopp.
Regeringen avvaktar med stort intresse kommande utvärderingar av de pilotprojekt som nu under 2013 och 2014 bedrivs inom ett antal landsting. Phia Andersson har i sin fråga klargjort att hon anser att det är räddningstjänsten som har ansvaret för utplacering av hjärtstartare på allmänna platser. Den enskildes, kommunernas och statens ansvar för skydd mot olyckor inklusive räddningstjänst regleras i lagen om skydd mot olyckor. I lagens 1 kap.
4 § undantas hälso- och sjukvården från lagens tillämpningsområde. Tillgång till hjärtstartare i samhället regleras inte i lagen om om skydd mot olyckor och är inte en del av kommunernas eller statens lagstadgade ansvar för räddningstjänst. Phia Andersson efterfrågar vidare en översyn av möjligheten att begränsa den kommunala bestämmanderätten inom det aktuella området. Sedan den 1 januari 2011 följer av 14 kap.
3 § i regeringsformen att en inskränkning i det kommunala självstyret inte bör gå längre än vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål som har föranlett den. I förarbetena anges att det bör vidtas en proportionalitetsprövning som bland annat bör innefatta en skyldighet för regeringen att undersöka om de ändamål som man vill tillgodose inte kan uppnås på ett för det kommunala självbestämmandet mindre ingripande sätt än det som föreslås.
Det är i detta sammanhang av intresse att belysa att det pågår en rad initiativ till att utöka förekomsten av hjärtstartare. I februari 2013 hade Civilförsvarsförbundet placerat ut närmare 2 000 hjärtstartare runt om i landet inom ramen för kampanjen Hjärta att hjälpa. Tillsammans med Svenska rådet för hjärt-lungräddning driver Civilförsvarsförbundet också Hjärtstartarregistret, ett nationellt register över de hjärtstartare som är tillgängliga för allmänheten.
I januari 2013 inledde Hjärt-lungfonden en ny kommunikationskampanj, Hjärtsäkra Sverige, som ska pågå till och med 2015. Målet med kampanjen är bland annat att dubblera antalet hjärtstartare i samhället.
Inom ramen för Myndigheten för samhällsskydd och beredskaps arbete med förebyggande och sårbarhetsreducerande åtgärder fördelade myndigheten under 2012 ca 33 miljoner kronor till ideella organisationer för kursverksamhet till allmänheten, bland annat inom första hjälpen och hjärt-lungräddning. Sammantaget ser jag inga skäl att föregå utvärderingarna av de projekt som nu bedrivs inom det aktuella regeringsuppdraget.
Jag ser heller inga skäl att begränsa möjligheten för landstingen att utifrån de slutsatser som presenteras besluta om egna åtgärder inom sitt ansvarsområde.