KBLab/rixvox huggingface dataset:
Kjell-Arne Ottosson (KD):
På framsidan av betänkandet står det Pausad höjning av reduktionsplikten för bensin och diesel 2023 . Och ja, vi står bakom att detta ska pausas - men det kommer ett 2024.
Om vi ser på de nivåer som föreslås kan jag konstatera att vi för bensin ska gå från 7,8 procent till 12,5 procent, alltså en ökning med 4,7 procentenheter. För diesel ska vi gå från 30,5 till 40 procent, alltså en ökning med 9,5 procentenheter.
Det kan jämföras med ökningen mellan 2021 och 2022, då dieseln gick upp 4,5 procentenheter och bensinen 1,8. Självklart ligger inte reduktionsplikten bakom allt, men den är en stor del i bränslehöjningen. När vi är klara med 2023 är pausen alltså slut, och om detta ligger kvar ska vi göra dessa chockhöjningar då.
I sitt anförande nämnde Hanna Westerén folklig förankring, och jag är inte så säker på att det finns någon bred folklig förankring gällande att höja reduktionsplikten så här mycket på nyårsafton 2023. Hur tänker sig Socialdemokraterna att man ska kunna hantera den prisökning som uppstår där?
Eller, snarare: Hur tänker sig Socialdemokraterna att våra svenska åkeriägare, våra svenska lantbrukare och alla som bor på landsbygden och är beroende av bilen ska kunna hantera en så stor höjning?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag tackar Hanna Westerén för svaret, även om det inte var ett svar på min fråga. Frågan kvarstår alltså. Som svar på Hanna Westeréns fråga om en ökad inhemsk produktion vill jag säga: Självfallet - ju mer desto bättre! Men då har jag en fråga tillbaka till Socialdemokraterna, som nu har både Miljöpartiet och Vänsterpartiet i sitt regeringsalternativ. Det är partier som mycket tydligt pekar på att vi ska bruka mindre skog.
Samtidigt ska vi dock öka andelen biobränsle. Var ska vi få tag på det om vi inte ska bruka skogen? Det är mycket tydligt: Å ena sidan pratar man om en ökad bioekonomi och att det är så viktigt, men vi ska å andra sidan inte hämta ut varorna. Eller är det möjligtvis så att de i stället ska importeras, trots att vi har möjlighet att hämta dem i den svenska skogen?
Om vi bara i dag tog vara på alla rester efter avverkning skulle vi till exempel ha nog med biobränsle till det svenska inrikesflyget. Vi har stora möjligheter, men då måste vi kunna bruka skogen. Hur tänker sig Socialdemokraterna att, i en eventuell kommande regering med både Vänsterpartiet och Miljöpartiet som underlag, faktiskt låta bruka den svenska skogen så att vi får råvarorna?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag är mycket väl medveten om att de var här, Maria Gardfjell. Orsaken till att jag inte var med på mötet var att Kristdemokraterna hade sina kommun- och regiondagar i Värmland då, och jag är distriktsordförande där. Det var 800-900 kristdemokrater samlade där, och jag var värd. Jag var därför tvungen att prioritera detta. Annars hade jag självfallet varit med på mötet.
Jag tror dock inte att det hade hjälpt alls att sitta i MJU:s sessionssal här och ha ett möte med dessa herrar. Det hade inte förändrat deras syn över huvud taget. Om de ska få en annan syn måste vi få dem ut i verkligheten. Det hjälper inte att sitta i fina mötesrum på Helgeandsholmen, utan de måste ut i den svenska skogen och se hur det ser ut. Då kan det kanske hända något.
Det blir i alla fall ingen förändring om de sitter här.
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag tackar Markus Selin för frågorna. Jag måste börja med att konstatera att vi har ett utskottsinitiativ som Centerpartiet har lagt fram. Markus Selin har använt sina repliker till att skälla på moderater, sverigedemokrater och kristdemokrater, men Centerpartiet, som har lagt fram utskottsinitiativet, går fria. Jag drar vissa slutsatser av detta, men där är det lov att tänka själv.
När det gäller frågorna finns det en anledning till att utskottsinitiativet läggs fram precis så som Rickard Nordin själv sa i sitt inlägg, vilket Markus Selin inte tog replik på. Här har vi beslut som är tagna i Sveriges riksdag, som regeringen tidigare har stått bakom och som man inte fullföljer.
När vi har tillkännagivanden och beslut som inte fullföljs måste vi ju göra något, för det handlar om både överlevnad för näringsidkare och om kulturellt och historiskt värdefulla miljöer och så vidare, som vi har hört. Detta är inte någon sorts leksaksvärld, utan det är faktiskt på riktigt.
Då måste vi agera när regeringen väljer att inte agera, som ju är det man gör här, eller eventuellt agerar fel. Vi har beslut. Själv tog jag upp flera tillkännagivanden i mitt anförande som regeringen valt att inte gå vidare med på det sätt som riksdagen har beslutat om. Varför väljer regeringen att inte gå vidare med detta? Som vi hörde är det beslut som regeringen till en del har stått bakom tidigare.
Varför gör man så, Markus Selin?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Vi vill ha en väl avvägd lagstiftning även när det gäller vatten och de andra delar som Markus Selin nämnde. Myndighetsstrukturen tog jag upp i mitt anförande, och detta kommer vi att återkomma till. Sedan handlar det om prioritering. Som jag sa nämnde Markus Selin i sin replik alla som inte äger marken.
Han nämnde däremot dem som använder sig av marken, men som jag sa i mitt anförande får jag påminna Markus Selin om att vi har en äganderätt och därmed en brukanderätt. Detta nämnde Markus Selin inte alls när han pekade på skyddet av skog. Det är en anledning till att vi drar ned där. Vi måste få en rättssäkerhet värd namnet när det gäller skyddet av den svenska skogen. Där är vi inte i dag.
Om vi tillsätter ännu mer pengar kan regeringen frifräsa ännu mer för att ta skog ifrån vanliga skogsbrukare i hela Sverige. Det är ett Sverige som vi inte vill ha. Vi vill ha en rättssäkerhet värd namnet. Detta borde även Socialdemokraterna sträva efter.
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag tackar Maria Gardfjell för frågan. Även här kan jag konstatera fakta och vem Maria Gardfjell tar replik på och inte. Det är inte vi som har tagit detta utskottsinitiativ, utan det är Centerpartiet. Jag bara påminner om det. Sedan får Maria Gardfjell ta replik på precis vem hon vill. Maria Gardfjell ställde en fråga om demokrati. Självfallet kan vi inte förbjuda någon att vara med i organisationer.
Vi har tidigare pratat om grundlagen. Och detta står i grundlagen, och det kan vi inte förbjuda. Men ibland kan det bli intressekonflikter, och det kanske då inte är lämpligt att arbeta på vissa ställen när man har andra kopplingar och det kan bli jävssituationer. Så kan det vara. Men av rent demokratiska skäl går det inte att förbjuda någon att vara med i organisationer.
Det strider mot grundlagen. Vi ser en våg av överklaganden i många delar, särskilt kring skogen. Under sommaren var det någon som sa i medierna: Oavsett var avverkningen sker är det lika säkert som amen i kyrkan att det kommer en överklagan från Ölands södra udde. Tyvärr ser vi att det kommer överklaganden från organisationer och personer som inte alls lever och verkar där det hela ska ske.
Man överklagar och överklagar som ett mönster oavsett. Detta gäller något som människor äger. Då borde det gälla de som bor runt detta område och som på något vis kanske blir berörda av detta. Men det är inte de som överklagar, för där vet de hur detta fungerar.
Det är tyvärr organisationer som till stor del lägger käppar i hjulen för att livet på den svenska landsbygden ska fungera.
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Först och främst får jag rätta Maria Gardfjell. Jag nämnde inte Bird Life. Det som jag nämnde var vad någon annan hade sagt, så det var inte mina egna ord. När det gäller enskilda tjänstemän tycker jag att jag var ganska tydlig i mitt föregående svar. Nej, vi ska inte och vi kan inte förbjuda att man är med i en organisation eftersom det inte är förenligt med lagen. Så enkelt är det. Men när det uppstår jävssituationer är frågan hur man ska hantera dem. Detta handlar inte bara om elproduktion.
Som vi har hört tidigare handlar det om så väldigt mycket mer. Detta berör stora delar. Därmed måste vi klara att ha flera tankar samtidigt i huvudet. Som jag nämnde i mitt anförande är den småskaliga vattenkraften viktig i södra Sverige. Det är där som vi har effektbristen, och det är där som vi skulle behöva än mer ström.
Om jag inte minns fel har vi nästan lika många kraftverk som inte är igång och som skulle kunna användas. Vi skulle behöva dem i dag. Vi behöver all ström vi kan få. Maria Gardfjell nämnde tidigare IPCC-rapporten. Den var väldigt tydlig i sina scenarier att vi måste använda allt vi kan få, och där ingår även kärnkraften. Men den vill Maria Gardfjell aldrig nämna, även om den finns med i IPCC:s rapport.
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Maria Gardfjell tar ofta i sina anföranden upp forskningsrapporter, vetenskapliga rapporter, tidningsartiklar och så vidare. Hon är noga med att bygga på kunskap. Varför ska vi då ta inspiration, Maria Gardfjell, av människor och krafter, inte minst inom EU-kommissionen, som så tydligt visar på så stor okunnighet om skogsbruk, om hur det ser ut inom EU?
Man ser inte att det råder en så stor diversitet inom unionen, utan det verkar som att man inom EU-kommissionen har en gemensam bild av att skogen ser ut precis så här, trots att det är så stora olikheter inom unionen. Varför ska vi ta inspiration av dessa, Maria Gardfjell?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Trots detta gör Maria Gardfjell ett uttalande som verkligen inte bygger på vare sig kunskap eller vetenskaplig grund när hon i talarstolen säger, med hennes eget uttryck, att vi gör dasspapper av timmer. Vi gör inte dasspapper av timmer i Sverige. Timmer används till långlivade produkter. Sedan blir det restprodukter från timmer eftersom timmerstockar inte är fyrkantiga utan runda.
Då blir det per automatik restprodukter. Pappersmassa görs av massaved. Vi kan inte bara plocka ut timmer ur skogen utan vi måste röja och gallra. Självklart ska vi ta vara på det som ges när vi gallrar. När vi kan använda det till att göra pappersmassa ska det självklart göras. Vi gör inte pappersmassa av timmer.
Precis som jag tog upp i mitt anförande gör Maria Gardfjell på samma sätt som EU-kommissionen, nämligen nedvärderar de kortlivade produkterna som vi så väl behöver, inte minst i omställningen. Vad ska vi i Miljöpartiets Sverige använda oss av i omställningen i stället för produkter från skogen, om vi verkligen ska ställa om?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Som jag sa tidigare gick tiden alldeles för fort när jag höll mitt anförande, så jag fick inte sagt allt jag hade tänkt att jag skulle säga. Det jag skulle avsluta med börjar jag nu i stället med. Jag vill börja med att rikta ett tack till Nordenministern för det jobb som ministern har lagt ned inte minst under pandemiåren. Det är den sista debatten som vi har under den här mandatperioden, och därför vill jag verkligen framföra det. Det är heller inte första gången som jag har sagt det.
Men jag vill ändå framföra det nu och ta tillfället i akt. Ministern har varit så tillgänglig att vi till och med har kunnat ha bilaterala samtal om de bekymmer som jag har upplevt inte minst vid den svensk-norska gränsen. Ett stort tack för det! I sitt anförande tog ministern bland annat upp förbindelsen under Fehmarn Bält som oerhört viktig.
Jag har varit på flera möten med dem både här i huset och även när vi har haft möten i Nordiska rådet i bland annat Malmö. Det är en av de aktörerna som är oerhört tydliga med att det behövs ett ministerråd för infrastruktur. Flera av de stora aktörerna när det gäller infrastruktur ber och bönar om att vi ska få det. Jag noterar att ministerns kollega Eneroth inte önskar det.
Jag skulle vilja fråga ministern: Vad är det som gör att regeringen är så motvalls i detta? Ministern nämnde även besöket i Halden som står med i svaret på den skriftliga frågan som jag ställde. Jag skulle vilja fråga ministern: Vad är det som specifikt kommer att lyftas fram från Sveriges sida på det mötet? Slutligen hade vi på mötet i januari besök av den norska samarbetsministern. Hon sa att flera delar i Enestamrapporten kommer man att lyfta fram i Norge och andra delar inte.
Jag vill fråga statsrådet Hallberg: Vilka delar i Enestamrapporten ser ministern som svåra att kunna lyfta fram för Sveriges del?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Eftersom det fanns så lite talartid kvar för ministern låter jag frågan om Enestamrapporten kvarstå till slutrepliken så att hon har mer tid för ett tydligare svar om detta. Låt mig återgå till frågan om ett ministerråd för infrastruktur. Jag har ställt flera skriftliga frågor och interpellationer till statsrådet Eneroth. Varje gång får jag svaret att man redan har ett bra samarbete.
Då har jag frågat vad som hindrar att man utökar samarbetet för att göra det bättre. Det borde ju finnas ett hinder som ligger i vägen. Vidare tog jag upp att de stora aktörerna inom näringslivet önskar det här. Ett enigt nordiskt råd önskar ett ministerråd för digitalisering och infrastruktur, men vi får inget konkret svar. Att hävda att man redan har ett bra samarbete är inget konkret svar.
Därför vill jag fråga statsrådet Hallberg: Vilka hinder ligger i vägen för att inrätta detta ministerråd som ett enigt nordiskt råd står bakom? Alla de fem länderna, de tre självstyrande områdena och alla partigrupper, inklusive Anna Hallbergs egen grupp i Nordiska rådet, står bakom detta. Vad är hindret?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag tackar Morgan Johansson för svaret även om det kanske var mer fina ord än önskvärd konkret action i det hela. Livet vid gränsen har varit ett rent elände under tiden som pandemin har pågått. Egentligen skulle jag behöva använda starkare ord än så, herr talman. Vi har verkligen märkt att man inte förstår hur det är att leva, verka och bo i en gränsregion.
Detta oavsett regering, oavsett färg på regeringen och oavsett land. Låt oss säga att du bor här på Helgeandsholmen. Du har ditt jobb, dina närmaste vänner, din familj, ditt fotbollslag, din skog och din båt i Gamla stan. Helt plötsligt sätts det upp fysiska avspärrningar på Stallbron. Det står polis eller militär där. Du är helt utestängd.
Du får inte ens åka till ditt jobb, och därmed får du ingen lön. Det här är en del av de saker som vi svenskar har råkat ut för, vilket jag har kritiserat Norges regering för många gånger. Till slut lättade man äntligen på detta, till stor glädje för alla. Men nu är det i stället vi som ställer till det för våra grannar. Låt mig ta ett exempel hemifrån: resan som en mor och en far gör för att besöka sin son.
Den är på mindre än en kilometer. Jag ska försöka översätta det till ett Stockholmsperspektiv. Morgan Johansson bor i Skåne, men det kanske får fler att förstå. Låt oss säga att det är Morgan Johansson som bor här på Helgeandsholmen och ska hälsa på sin son, som bor på Kornhamnstorg i Gamla stan. Då behöver han ett test med skriftligt intyg, mindre än 72 timmar gammalt. För att få det måste han åka till en privat vårdgivare någonstans.
För vår del eller för norrmännen som bor på andra sidan gränsen skulle det innebära en resa som härifrån till Uppsala eller Enköping för att bli testad hos en privat vårdgivare och då betala mellan 1 200 och 2 500 beroende på var testet görs. Sedan ska han åka samma väg tillbaka hem, invänta intyget och hoppas att det kommer inom utsatt tid.
När intyget har kommit får han en omväg på ytterligare 8 mil för att passera en bevakad gränsövergång i stället för den knappa kilometern. En promenad på under en kilometer blir i stället resor på mellan 20 och 25 mil. Så har vi behandlat våra grannar. Glädjen var därför stor i förra veckan, när man lättade på restriktionerna. Men glädjen togs ut i förskott.
Mellan Värmland och Norge har vi 25 vägar som det går att köra bil på. Alla utom två är stängda med stora, ilsket röda skyltar, och de två vägarna finns i södra och mellersta Värmland. I norra Värmland, vid Långflon, har vi ett köpcenter som normalt lever gott på gränshandel.
Där är vägen över gränsen till Trysil fortfarande stängd med dessa ilsket röda skyltar. Det var med i SVT:s nyheter i går. Detta innebär att om några norrmän på andra sidan skulle vilja åka över och besöka det här köpcentret måste de ta en omväg på 20 mil för att åka in via en bevakad gränsövergång, där de får passera. Det säger sig självt att det gör man inte.
Det här påverkar självfallet gränshandeln, men det påverkar också vanligt folk. Det påverkar våra norska grannar. Gränsen är fortfarande stängd, Morgan Johansson. Varför är gränsen stängd när vi ser att smittläget är lika på bägge sidor om gränsen?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Morgan Johansson har rätt på ett sätt, fast ändå inte. Det stämmer att man registrerar sig på Entry Norway. Det är gjort på en minut på telefon. Det krävs ett covidbevis och ett test. Är det så att det inte är någon kontroll vid den gränsövergång som man åker över tar man ett eget test. Det ska tas inom 24 timmar, och så litar man på det. Är det så att testet är positivt ska man agera.
Man får alltså använda vilka övergångar som helst från Sverige in i Norge. Men från Norge in i Sverige är det fortfarande bara de bevakade gränsövergångarna som gäller. Det innebär att vi har en strängare regim än vad Norge har, eftersom det för ganska många kräver långa omvägar jämfört med var man skulle kunna köra. Norrmännen litar alltså mer på befolkningen än vad vi svenskar gör, och det ställer till det.
Morgan Johansson säger att vi ska öppna upp när vi ser att vi klarar av det. Men hur ser vi det? Ser vi det på våra siffror över hur många som ligger på sjukhus? Ser vi det på våra tester? Jag kollade på nätet och såg att vi testar cirka 300 000 i veckan i Sverige. I går testade Danmark 233 419 personer på en dag.
Om man testar så många varje dag innebär det 1,6 miljoner tester i veckan. Då har man verkligen koll på hur läget ser ut. Vad ska vi bygga besluten på om hur och när vi ska öppna upp våra gränser, Morgan Johansson? Jag har sagt det många gånger, och jag säger det igen: Jag hade önskat att Stockholm legat närmare Finland. Då hade vi sett betydligt mer action, för då hade det drabbat så många fler.
Jag ser fram emot att Morgan Johansson tar tag i det här och öppnar våra gränser, och det snarast. Jag vill än en gång få ett besked om när han tror att det i så fall kan ske.
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag tackar landsbygdsministern för svaret. Det här är en fråga som landsbygdsministern har fått ärva. Det var inte Anna-Caren Sätherberg som innehade posten när vi började med frågan, men dock ligger frågan på landsbygdsministerns ansvar oavsett vem personen är.
Jag hade förväntat mig något mer än det traditionella svar vi får oavsett om det är skriftliga frågor eller interpellationer: Ärendet bereds på Regeringskansliet - och så ingenting mer. Det är lite tråkigt. Den 22 juni antogs tillkännagivandet. I dag skriver vi den 18 februari.
Utifrån vad vi har sett har inget hänt. Den 21 november ska delbetänkandet presenteras. Precis som min kollega Mattias Karlsson sa innebär det att vi i kommittén måste vara klara före sommaren för att frågorna ska hinnas med. Då är det verkligen hög tid att det händer något.
Är det möjligtvis så att regeringen har bestämt sig för att inte möta tillkännagivandet? Om regeringen väljer att inte följa tillkännagivandet måste man ändå på något sätt meddela detta. Något sådant meddelande har jag inte sett. Om jag har missat det kan landsbygdsministern gärna få påpeka detta.
Landsbygdsministern nämnde i sitt svar en omfattande och bred förankringsprocess. Det är helt klart många som har varit med, men trots det har man inte fångat upp en så viktig del som har tagits med i tillkännagivandet från miljö- och jordbruksutskottet.
Det i sin tur medför att det är jättemånga som känner en stor uppgivenhet. Att svaret låter vänta på sig föder än mer osäkerhet och tyvärr än mer osämja.
Jag vet inte hur många mejl, meddelanden och telefonsamtal jag har fått under processen, men det är otroligt många som är oerhört bekymrade över vad detta kommer att leda till. I direktiven hänvisar man till Girjasdomen.
Men i Girjasdomen är man också tydlig med att man inte har tagit hänsyn till om det är andra grupper som har lika stor eller bättre rätt än Girjas till rättigheterna. Det borde innebära att frågan bör belysas på ett betydligt vidare sätt än vad vi nu gör.
Så som vi nu agerar med att anta delbetänkandet blir det fel. Först ska vi snabbt anta ett delbetänkande. Sedan ska vi backa tillbaka för att gå på de grundläggande frågorna, de som vi verkligen borde besvara först, nämligen vem som har eventuella rättigheter. Men det kommer i steg två, och det blir mycket märkligt.
Jag skulle vilja ställa en fråga som liknar Mattias Karlssons frågor. Avser ministern och regeringen att följa riksdagens tillkännagivande från den 22 juni, eller kommer ministern att här ge besked om att tillkännagivandet inte kommer att mötas?
Kjell-Arne Ottosson (KD):
Jag noterar att statsrådet hänvisar till följande stycke i direktivet: "Kommittén ska vidare beakta riksdagens miljö- och klimatmål, näringslivets konkurrenskraft och de globala målen för hållbar utveckling.
Vid utformandet av förslag till ny reglering som kan påverka andra näringar bör kommittén så långt som möjligt förvissa sig om att investeringsklimatet och möjligheter till regional utveckling, internationell konkurrenskraft och tillväxt inte försämras." Kommittén bör , står det. Men i själva uppdraget i direktivet hänvisar man inte till detta.
Det är bara en del i brödtexten. Läser man uppdraget hittar man det inte. Det här är ju en jätteviktig del med tanke på alla de stora satsningar vi nu ser uppe i norr, som är oerhört viktiga för Norrland, för Sverige och för klimatet.
Det är jätteviktigt att vi klarar att rekrytera folk och att folk vill bosätta sig och jobba där uppe. Då måste det finnas meningsfull fritidssysselsättning, och då är jakt, fiske och friluftsliv oerhört viktigt. Lika viktigt är det för dem som redan bor där, som i dag är livrädda att förlora det absolut viktigaste för sin livskvalitet.
Jag har varit där uppe på möten flera gånger och noterat den splittring och osämja som tyvärr finns och som man i alla läger säger har blivit betydligt hårdare efter Girjasdomen. Det här måste vi möta, för det är verkligen allvarligt.
Och ett sätt att möta det är att få till en utredning som möter alla behov. Ministern sa även att delbetänkandet blir tillfälligt. Men vad händer om vi bara får ett delbetänkande?
Om man inte kommer i mål med den övriga utredningen blir ju delbetänkandet den lag som står sig, och vi får börja om från början igen. Då kan vi få än mer motsättningar och än mer osämja. Vi ska vara väldigt tydliga med att den svenska staten inte bara uppfört sig fint mot den samiska befolkningen. Därom råder inget som helst tvivel.
Men det här är ändock statens marker. Då borde även de som inte är renskötande samer eller del av en sameby få ha samma rättigheter. Det är människor som bor i Sverige och som använder sig av det här och har gjort det i många hundra år på precis samma vis som den samiska befolkningen.
Det samiska folket nämns i direktivets titel, men de slutsatser som direktivet beställer lämnar övrig lokalbefolkning, övrig befolkning i Sverige och drygt 90 procent av det samiska folket helt utanför. Är det värdigt en demokratisk stat? Det är som sagt inte mycket tid kvar.
Vi måste få de nya direktiven till kommittén, egentligen helst i går, annars kommer vi inte att komma i mål. Kan ministern ge oss de direktiven?