KBLab/rixvox huggingface dataset:
Torkild Strandberg (L):
Jag tror att vi är ganska överens. Vad som är kolossalt viktigt är att de bestämmelser som finns för samhällets aktörer att ingripa när allt det andra inte har fungerat är glasklara. Vad får polisen göra? När får de göra det? När är det till och med så att de ska göra det?
Av 12 § polislagen framgår att man ska omhänderta en ung människa och ta den till föräldrarna eller socialtjänsten när den vistas i en miljö som är skadlig för den unges hälsa och utveckling. Om det står två åttaåringar på Sergels torg en onsdagskväll kl. 11 eller kl.
1 på natten råder det stor osäkerhet - det är inte klarlagt - om det är tillräckligt skäl för polisen att ingripa. Jag tycker att det borde vara det. Nioåringar ska inte vara på Sergels torg eller på Rådhustorget i Landskrona - som jag kommer från - på onsdagskvällar kl. 1 på natten. Men det råder oklarhet från polisens sida om man får respektive ska ingripa i en sådan situation.
Jag tycker att det borde klarläggas. Att vistas på Sergels torg eller Rådhustorget på nätterna i den åldern är en första signal, ett tydligt tecken, på att något är snett.
För att undvika att denna lilla olycka ska utvecklas till en stor katastrof längre fram som kommer att sätta den unge i en situation som gör livet svårt att leva, och som kommer att kosta samhället stora pengar, är det viktigt att agera tidigt och tydligt. Ett klarläggande kring 12 § - jag inser att det låter kolossalt byråkratiskt och tråkigt - är viktigt.
Rikspolisstyrelsen kan i dag inte ge statistik eller uppgifter om hur ofta den paragrafen används, hur ofta polisen ingriper mot unga som vistas i olämpliga miljöer. Jag ska inte vara retorisk, men det kanske ger en liten vink om vilken betydelse man har tillmätt detta. Det är viktigt att vi sätter ljuset på detta.
Veronica Palm (S):
Först vill jag tacka för svaret. Det känns jättebra att regeringen tar allvarligt på den ökade sexualiseringen av det offentliga rummet. Det befäster förlegade könsroller och leder i sin tur till begränsningar av våra livsval. Det låser in oss till att vara manliga eller kvinnliga och inte få möjligheten att vara mänskliga. Statsrådets intentioner är också tydliga, och det gläder mig.
Uppluckring av förlegade könsroller är ett viktigt fokus, och arbetet kräver ökat fokus. Men könsrollerna befästs så tidigt att de insatser vi gör i vuxenvärlden i det offentliga rummet och i tonåringarnas värld måste kompletteras med ett mer aktivt arbete för våra allra yngsta medborgare. Med gemensamma resurser gör vi mycket. Vi har jämställdhetspedagoger, attitydprojekt och jämställdhetsplaner i skola och förskola.
Det är mycket viktigt. Men våra skattepengar och de resurser som vi gemensamt lägger på uppluckring av könsroller är en droppe i havet jämfört med de enorma resurser som finns kommersiellt riktat mot barn och ungdomar i leksaks-, kläd-, och reklambranschen. Dessa branscher har blivit alltmer könssegregerade och alltmer extrema i sina uttryck.
Redan från mycket låg ålder framställs killar som aktiva, busiga, fartfyllda och flickor som söta, snälla och omhändertagande. Jag ska ge en liten bild. På de stora klädkedjornas barnavdelningar finns det pojk- och flickavdelningar redan från nyfödda.
När jag köper kläder till min treåring slås jag av hur mycket mer opraktiska kläderna på tjejavdelningen är och hur de begränsar flickors möjlighet till lek. Det är byxor som är utsvängda, vilket gör att det är svårt att få in dem i strumporna, och då åker de upp under overallen. Det är tröjor som är så korta att de glipar, så att det blir kallt om magen.
Det är koftor med utsvängda ärmar som inte går att dra upp, så att de ligger och ålar i vattenfärger när man försöker måla. Dessutom är det mycket syntetmaterial, spets och "gulliga" färger och mönster: rosa och lila, blommor och änglar. På killavdelningen är det i och för sig mer praktiska kläder, och det är lite bättre material. Men det är väldigt tydligt grabbigt.
Det är mörka färger, eldsflammor, bilar, dinosaurier och till och med dödskallar för små barn. Det ger en bild av hur pojkar förväntas vara. De ska vara aktiva, busiga och fartfyllda.
Kläder på flickavdelningen är dessutom så tajta i modellerna - det är kanske de mest slående - att när man köper kläder till samma barn måste man för treåringar gå upp en storlek när man köper på tjejavdelningen jämfört med killavdelningen.
I dag finns det ingen lagstiftning som reglerar i vilken grad det är tillåtet att underblåsa förtryckande och schabloniserande könsroller eller var gränsen går för det tillåtna i de branscher som är riktade mot barn. Vi förlitar oss till branschens självsanering. Jag blev förälder för tre år sedan. Min bild under den korta tiden av att vara förälder är att det har blivit värre. Hur ser statsrådet på det?
Tycker statsrådet att branschen är bra på självsanering?
Veronica Palm (S):
För att tala med Yvonne Hirdmans ord har vi kommit väldigt långt med att få in kvinnor i mansdominerade yrken. Vi kommer långt med att jobba mot isärhållandets princip. Där kan man jobba, kvotera och lagstifta. Nu gäller det att bryta den manliga överordnandet. Det är betydligt mycket svårare.
Jag har tusentals exempel på hur man som väldigt liten blir översköljd av detta. Vi måste fortsätta att jobba med delad föräldraledighet. Hur man sedan gör det är en fråga som är aktuell för diskussion. Man måste dela föräldraledighet på något sätt och få in fler män i barnomsorgen och fler kvinnor i offentligheten. Men det gäller också attityderna.
Det finns så otroligt mycket resurser i den kommersiella världen, och de riktas mot barn och barnfamiljer. Jag tror att jag alldeles nyligen blev en siffra i statistiken för nöjd förälder. Alla som har barn som just har lärt sig gå vet att man måste akta hälsenorna för att inte bli påkörd av lära-gå-vagnar.
Jag har två barn som är drygt ett år som naturligtvis älskar att köra runt med sådana vagnar och lasta i och ur saker. För någon månad sedan skulle vi åka bort över helgen och behövde två hopfällbara paraplyvagnar som överlevnad för familjen. Vi åkte till en av de stora kedjorna vid Kungens Kurva. Vi gick in och skulle köpa två vagnar. Det fanns två modeller att välja på.
Den ena hade ett glittrigt rosa tyg med nallar, och den andra hade ett glittrigt lila tyg med Disneys prinsesserie. Vad gör man? Jo, vi köper vagnarna, eftersom vi behövde dem. Ungarna älskar vagnar, och vi skulle få en ganska jobbig helg om vi inte hade något att underhålla dem med.
När man kritiserar branscherna för att de underblåser förtryckande könsroller och schabloniserande bilder av män och kvinnor säger de: Vi säljer det som folk vill ha. Det är klart att de gör. De är businessmen . Det är klart att de säljer det folk vill ha. Jag köpte en rosa- och en lilaglittrig dockvagn, för det var vad som fanns.
Ingen frågade mig om jag ville ha någonting annat. Jag kanske ville ha en dockvagn med eldsflammor på, men jag hade inte möjlighet att välja någonting annat. Jag tror att det krävs mer än att förlita sig på självsanering när det gäller branschen. Jag tycker att det är bra att man har tillsatt arbetsgruppen för att granska sexualiseringen av det offentliga rummet.
För att förmedla goda bilder av kvinnlighet och manlighet krävs det att man ger en annan bild - en bild som inte begränsar våra livsval. Den bilden kan vi till stor del ge offentligt och med gemensamma resurser. Men jag tror inte att lösningen är att försöka bjuda över de enorma resurser som finns i den kommersiella branschen.
Snarare ska man knyta de branscherna till sig, och där är arbetsgruppen ett bra initiativ. Ser statsrådet någon anledning att specifikt bjuda in de branscher som riktar sig till barn - leksaksindustrin, barnklädesindustrin; det gäller också reklam som är riktad till barn - för att föra ett samtal om könsroller och om var gränsen går?
Veronica Palm (S):
Jag vill tacka jämställdhetsministern. Jag är orolig. Alla föräldrar vill ju att deras barn ska få det lite bättre, och jag vill att mina döttrar ska leva i ett mer jämställt samhälle än det som jag har fått leva i. Men jag ser inte att utvecklingen går åt det hållet. Något av ett hopp är det ändå att se att vår nya jämställdhetsminister tar frågan på allvar. Jag vill tacka dig för de svar som jag har fått här i dag.
Jag ska avsluta med ett löfte, som jag hoppas att du inte tar som ett hot. Jag kommer att följa frågan, och jag hoppas att vi när eller om vi ser att detta inte räcker hittar vägar att fortsätta. Precis som du säger är lagstiftningen komplicerad, och det kanske inte är en framkomlig och möjlig väg.
Men vi måste hitta sätt att göra så att det offentliga rummet inte sexualiseras - inte heller för de allra minsta medborgarna.
Veronica Palm (S):
Jag vill först säga att det är två olika saker. Räddningstjänsten kan åka ut när det händer någonting. Tsunamin är det mest extrema exempel vi har. Där kan Räddningsverket åka ut för att göra en hjälpinsats. Då gör man det på eget mandat mot den egna befolkningen.
Den internationella insatsen är en internationell gemensam militär insats där vi tillsammans med andra stater går in för att stödja ett annat lands utveckling. Vi gör det tillsammans. Vi har ett internationellt mandat. Det är det första. Och vi har ett gemensamt och internationellt ansvar.
Om Sverige väljer att överlåta åt en myndighet att själv fatta beslutet om ett tillbakadragande överlåter vi åt en myndighet att fatta beslut som kan äventyra andra staters soldaters säkerhet. Det är inte jag beredd att göra.
Beslutet om ett tillbakadragande måste fattas politiskt, för det har politiska konsekvenser, både på plats, i det här fallet i Liberia, och för Sveriges anseende och Sveriges möjligheter att fortsätta att agera internationellt.
Veronica Palm (S):
Självklart tar vi ansvar för svenska liv där svenska mäns och kvinnors liv hotas - naturligtvis! Just därför vill vi inte överlämna ansvaret till en myndighet. Det är ett politiskt ansvar och ett politiskt ställningstagande, och det måste det vara. För mig är det jätteviktigt.
Det får inte vara en myndighet som fattar de besluten. Man ska nämligen också kunna ställa politiker till svars. Just därför är det viktigt, just för att kunna värna de svenska liven. Försvarsmakten har inte det politiska ansvaret och ska inte ha det. Det är det ena, det som gäller svenskarna.
Det andra är att vi faktiskt väljer att ställa upp gemensamt, internationellt, tillsammans med andra stater för att säkra situationen i ett land i konflikt eller i en postkonfliktsituation, och då kan vi inte äventyra andra staters säkerhet genom att till exempel dra tillbaka vårt deltagande. Det är ju en av de saker som Folkpartiet skriver om i sin reservation. Det är för mig helt orimligt att Sverige skulle fatta ett sådant beslut, att överlåta detta åt en myndighet.
Det är ett politiskt beslut och måste vara det, och därför väljer vi att yrka avslag. När det gäller var Sverige ska vara nästa gång vill jag erinra om att Sverige i dag finns på fyra platser i världen. Vi har ungefär 700 män och kvinnor ute. Det är väl troligt att missionen i Liberia som militär insats kommer att avvecklas inom en inte snar men ganska snar framtid.
Vi kommer i eftermiddag att fatta beslut om november. För mig är inte Darfur en omöjlighet, inte heller Kongo. Det finns flera ställen. För mig är det viktigt att vi ska göra vår bästa insats där vi bäst behövs. Om FN säger att det är i Darfur som Sverige har en kompetens som är viktig och en möjlighet att göra skillnad är det där vi ska vara. Men det är FN som kallar och Sverige som ställer upp.
Veronica Palm (S):
När det gäller dessa över 400 yrkanden som samtliga avstyrks är jag ledsen, Agne Hansson, men jag har fått lära mig att det är så man arbetar i riksdagen. Det vi har gjort är att vi har lyft in massor av klokskaperna i dem in i texten. Men att yrka bifall till motioner rakt av är ett annat ställningstagande.
Det vi har gjort är att använda motionerna som underlag för att förbättra den gemensamma texten. Jag kan hitta flera citat där vi i stort sett har klippt från motionerna för att visa att det finns en samsyn. Men en del motioner har yrkanden som innebär ett tillkännagivande som inte underlättar arbetet för regeringen med mänskliga rättigheter.
Jag måste hålla med Agne att det är ett problem i debatten när oppositionen väljer att presentera vissa mänskliga rättigheter som mindre värda än andra. Jag tycker inte att det är värdigt.
Jag tycker framför allt inte - det kanske inte Centerpartiet och Agne Hansson ska ta skulden för - att det är värdigt med den fruktansvärda människosyn som Cecilia Wikström har visat i debatten. Därför tycker jag att det är viktigt att de grundläggande mänskliga rättigheterna är universella, icke kulturrelaterade och odelbara.
På den punkten håller jag med Agne Hansson om att det inte är fruktbart att dela upp de mänskliga rättigheterna. Det skadar bara möjligheten att utveckla dem.
Veronica Palm (S):
Det är glädjande att höra Agne Hansson säga att det inte är en rangordning och en uppdelning som man vill ha. Det är dessvärre vad som står i reservationen som alliansen har yrkat bifall till. Jag är helt övertygad om att de är odelbara, att de inte går att uppnå annars.
Det är demokrati och mänskliga rättigheter på den ena flanken, det är fattigdomsbekämpning och utveckling på den andra och det är säkerhet på den tredje. De hör samman. De förutsätter varandra. En analfabet kan inte åtnjuta tryckfrihetsförordningar. I vår del av världen har vi många stater som förbjuder till exempel grundläggande akutsjukvård såsom abort.
400 kvinnor dör varje dag i sviter av illegala aborter. Vad säger det om rätten till liv? De är alltså odelbara. När det gäller HBT-motionen är det knepigt. Sverige prioriterar naturligtvis HBT-personer.
Det gör vi i Sverige och det gör vi internationellt i FN, i Europarådet, i bilaterala kontakter och i Sidas utvecklingssamarbete. Framför allt när homosexualitet betraktas som ett brott som innebär dödsstraff är vi väldigt hårda. Vi arbetar också genom det så kallade likabehandlingsdirektivet, som kanske inte är det starkaste.
Veronica Palm (S):
Jag tycker inte att det är människovärdigt att ha ett sådant liv, men jag tycker att det är förnedrande att säga att det inte är värt att leva. Vad hjälper det de människor som finns på torget i Minsk i Vitryssland att de har mat? Ja, de kan kämpa för demokrati. Det är ju det som är kopplingen.
Genom att de inte svälter, genom att de kan försörja sig kan de också öppna ögonen och säga: Å, det finns mer saker att göra. Det finns mer problem i världen. Vi kan aktivt arbeta och delta i utvecklingen av världen och värna våra mänskliga rättigheter. Jag säger inte - jag repeterar: jag säger inte - att den ena rättigheten är mer värd än den andra. De är sammanflätade och beroende av varandra, och de stöder varandra.
Det är min poäng, det är utskottets poäng, det är Europeiska unionens poäng och det är FN:s poäng. FN-toppmötet i höstas slog återigen fast att de mänskliga rättigheterna är odelbara och beroende av varandra för att kunna utvecklas. Jag tror inte att det hade varit till gagn för demokratin i Vitryssland om folket varit svältande.
Veronica Palm (S):
Det är sorgligt när Cecilia Wikström inte kan förstå att det är just därför som FN, den svenska regeringen, en majoritet av den svenska riksdagen, säger att dessa rättigheter är sammanflätade.
De är beroende av varandra just för att man ska kunna bli en hel människa, just för att man både ska kunna äta, leva, utvecklas och tillgodogöra sig de medborgerliga och politiska rättigheterna. Är man analfabet så kan man inte skriva i tidningen. Därför är utbildning också viktigt.
Är man svältande och dör av svält så har man inte rätten till liv - en grundläggande rättighet. När det gäller frågan om semester väntade jag på att den skulle komma upp. Birgitta Ohlsson talade mycket om den i den förra MR-debatten. Också där finns en koppling. Om man inte har rätt till semester är det inte ovanligt att man inte har det just för att man inte äger rätten att fritt organisera sig och sluta kollektiva avtal.
Det är inte ovanligt att det finns ett slavliknande förhållande på den arbetsplats där man inte har yttrandefrihet. Det finns en gradskala. Det är inte slav eller fri, utan det finns en gradskala, och rätten till semester är en del av detta. Det finns en måttstock för hur grova kränkningarna är. För mig är detta jätteviktigt. De mänskliga rättigheterna är odelbara.
Veronica Palm (S):
Jag vill börja med att tacka för svaret. Det är en viktig och aktuell debatt som vi har här i dag i riksdagens kammare. En klusterbomb är en kapsel som innehåller ett stort antal substridsdelar, alltså småbomber, och när bomberna släpps öppnar de sig och sprider ut delarna över ett område på runt 200 kvadratmeter.
Det är meningen att delarna ska explodera när de träffar marken eller det mål de har. Men det stora problemet med klusterbomber är att om substridsdelarna landar på ett mjukt underlag, som sand eller plöjd jord, utlöses de inte utan ligger kvar som blindgångare och blir i praktiken landminor.
Det andra problemet är att substridsdelarna har en väldigt stor spridningsradie och att det är väldigt svårt att beräkna exakt var de kommer att landa, vilket innebär en väldigt stor fara för civilbefolkningen. Ytterligare ett problem är att många substridsdelar i många typer av klusterbomber inte är målsökande och alltså verkar blint över ett helt område.
Klustervapen anses i dag vara det konventionella vapen som utgör det största humanitära hotet mot civilbefolkningen världen över, och problemet är spridningsradien och blindgångarna. 40 människor varje dag beräknas dö av explosiva lämningar av krig. I motsats till minerade områden där man själv har lagt ut minorna och alltså har en karta över var de ligger har man inte det med klusterbomber. De är väldigt svårkontrollerade.
Förutom att civilbefolkningen blir lidande och utsätts för enorma risker är röjningen av blindgångare väldigt svår. Den är farlig för hjälparbetarna, den tar lång tid, eftersom man måste röja ett helt område, och den är väldigt dyr. Förutom att klustervapen dödar och skadar människor hindrar de också utveckling. Det är väldigt svårt att i krigshärjade områden återgå till ett normalt liv.
Områden som har täckts av klusterbomber blir omöjliga att använda för odling och för jordbruk. Till exempel är plöjd mark, som jag tidigare sade, för mjuk för att substridsdelarna ska explodera när de träffar marken. I stället gräver de sig ned i marken och gör att man inte kan odla där utan att riskera sitt liv. Opinionen mot klusterbomber växer i världen, och Sverige skulle kunna vara en aktiv del av detta.
Men vi har i vår egen vapenarsenal en klusterbomb, en enda klusterbomb, som är bombkapsel 90. Det är en förfinad och väl utvecklad klusterbomb, som släpps från JAS 39 Gripen. Bombkapseln kan innehålla upp till 72 substridsdelar som skjuts ut över ett område på 200 ( 400 kvadratmeter.
Man har beräknat att det är bara 1 % blindgångare. Trots detta måste min fråga till ministern bli: Anser ministern att det är riktigt att Sverige fortfarande är en av de stater i världen som har klusterbomber i sitt försvar?
Veronica Palm (S):
Jag vill betona att den svenska regeringen har gjort ett mycket viktigt arbete när det gäller utarbetandet av regleringar kring användningen av klustervapen och över huvud taget utarbetandet av krigets lagar, även om det är ett konstigt begrepp. Regleringar är bra, men jag tror inte att det räcker. Det går trögt, och det verkar gå allt trögare. Det kanske är dags för ett annat och nytt sätt att angripa det här problemet.
Dessutom är inte protokollet ratificerat. Det må vara bra, men det är inte bindande. Den enda klusterbomb som finns i den svenska vapenarsenalen, bombkapsel 90, är en av de säkraste i världen. Den har låg andel blindgångare, är försedd med säkerhetsanordningar och anses vara någotsånär kontrollerbar vid spridningen. Detta till trots vågar jag inte lita på att den kan kallas helt säker.
Vind, vegetation, oro och yttre omständigheter i en krigssituation kan göra att civila kommer i fara. Även om det bara är en enda blindgångare som ligger kvar kan det vara just denna som den familjeförsörjande bonden sätter plogen i för sista gången. Men låt mig gå vidare till behovet av bombkapsel 90.
Även om det kan kännas kallsinnigt måste man ju alltid ställa riskerna mot den militära nyttan av en viss form av vapen. Vid flera tillfällen har företrädare för regeringen och Försvarsmakten motiverat innehavet av BK 90 med att det är viktigt för det svenska invasionsförsvaret. Det är säkert sant, även om det också kan kännas cyniskt, att bombkapsel 90 skulle vara bra att ha om vi i dag stod inför ett invasionshot - men det gör vi inte!
Vi har i denna riksdags kammare på regeringens initiativ beslutat att Sverige ska lämna det gamla invasionsförsvaret. Vi ser inte invasionshotet. Jag förstår argumentet om att upprätthålla en militär kapacitet i händelse av att hotbilden mot Sverige förändras i framtiden, men bombkapsel 90 bör inte vara en del av detta.
Det svenska militära försvar som denna kammare har beslutat om ska i stort fokusera på internationella fredsfrämjande insatser, och där finns inget behov av BK 90. Klusterbomber, även den svenska bombkapsel 90, har dessutom blivit omsprungna av den tekniska utvecklingen. Svensk försvarsindustri tillverkar inte längre klusterbomber utan nya, målsökande och än mer effektiva och säkra vapensystem.
Utan BK 90 skulle Sverige kunna vara en än starkare röst och göra ett än viktigare arbete för en säkrare värld.
Veronica Palm (S):
Jag har mycket svårt att se att det skulle finnas ett behov av bombkapsel 90 i det svenska försvaret i dag. Alla som talar om behovet av den säger att det är en viktig del av invasionsförsvaret, och det är ett vapen som används vid invasion, vilket vi inte har i dag. Vi har inte ett invasionsförsvar och ska inte ha det.
Det låter osannolikt, men låt oss säga att vi om tio år står inför ett invasionshot. Det finns redan i dag mer effektiva, säkrare och bättre vapen utvecklade som jag tror att vi sannolikt kommer att använda då. Klustervapen anses i dag vara det konventionella vapen som utgör det största hotet mot civilbefolkningen världen över.
Problemet är spridning och blindgångare. Den bomb vi har i Sverige är väl utvecklad. Den är en av de säkraste i världen med ett lågt antal blindgångare, med säkerhetsanordningar och så vidare. Men det är svårt, för att inte säga omöjligt att säga att inte civilbefolkningen drabbas vid en användning, både när kapslarna och de hundratals små dödande bomberna sprids och även långt efter.
Det finns en växande internationell opinion för ett totalförbud av klusterbomber, och genom att skrota bombkapsel 90 i det svenska försvaret skulle Sverige kunna vara en än starkare röst för fortsatt global nedrustning och för en säkrare värld.
Jag vill avsluta med att igen betona att jag tycker att regeringen gör ett mycket viktigt arbete och har gjort det under lång tid när det gäller regleringarna. Framför allt gläder mig det engagemang som försvarsministern visar i frågorna. Men jag tror att det är dags att ta ett nytt steg och en ny väg. Jag vill tacka försvarsministern för debatten om den här viktiga frågan.