Rossana Dinamarca (V):
Enligt skollagen har kommuner inte någon generell skyldighet att erbjuda barnomsorg utanför det som kallas "normal arbetstid på dagtid och under vardagar". I stället är det upp till varje kommun att välja om och i så fall på vilka villkor barnomsorg ska erbjudas på obekväm arbetstid. Lagens antaganden om vad som är normalt stämmer dåligt med verkligheten.
Allt högre krav på service dygnet runt, sju dagar i veckan betyder att allt fler jobb måste utföras utanför kontorstid. Allra mest har arbetstidens förläggning ändrats för LO-medlemmar, av vilka hälften av kvinnorna och en tredjedel av männen har obekväm eller oregelbunden arbetstid. Dessutom växer en tredjedel av barnen i Sverige i dag upp med ensamstående föräldrar.
Om det normala alltså antas vara att det i varje familj finns två föräldrar som jobbar mellan åtta och fem finns det ganska gott om undantag. Statistiken talar sitt tydliga språk om hur pass illa anpassad den kommunala barnomsorgen är till de rådande förhållandena.
Rapporten från TCO förra veckan visar, precis som Peter Hultqvist sade tidigare, att bara hälften av Sveriges 290 kommuner erbjuder barnomsorg på obekväm arbetstid. Bara 40 kommuner erbjuder barnomsorg dygnets alla timmar. De kommuner som inte erbjuder barnomsorg på obekväm arbetstid uppger lite olika skäl.
Det är allt från att det inte finns någon efterfrågan alls till att man säger sig inte ha råd. Den undersökning som TCO har gjort redovisar bara kommunernas svar. Vi vet alltså inte hur föräldrarnas faktiska efterfrågan eller behov ser ut.
Men att det är för dyrt att erbjuda barnomsorg utanför kontorstid måste ses i ljuset av vad det kostar att inte göra det, och vem är det som får betala det priset? Alternativen till kommunal barnomsorg är att förlita sig på anhöriga eller att köpa barnpassningen som privata tjänster.
Den första lösningen kräver att det faktiskt finns personer i närheten som kan och vill göra ett sådant åtagande, vilket det ju långt ifrån alltid gör. Återstår då att köpa privat omsorg, som Lena Adelsohn Liljeroth förespråkade under frågestunden.
Sveriges Yrkesmusikerförbund har räknat ut vad det skulle kosta att köpa barnomsorg sju timmar per kväll fyra kvällar i veckan från ett privat företag. Efter den skattereduktion som får göras för de så kallade hushållsnära tjänsterna blir kostnaden drygt 30 000 kronor i månaden.
Om en person i stället anställs direkt av familjen blir kostnaden ungefär 17 500 kronor i månaden. Det ska jämföras med maxtaxan i den kommunala barnomsorgen som är runt 1 200 kronor. Det betyder en mellanskillnad på 16 000-28 000 kronor. Vilken eller vilka föräldrar har råd med det?
Arbetssökande föräldrar riskerar också att hamna i en fullkomligt orimlig situation om de erbjuds jobb med obekväma arbetstider. Regelverket i a-kassan tar nämligen inte hänsyn till om kommunen erbjuder barnomsorg utanför kontorstid. Tackar man nej till ett anvisat jobb därför att det inte går att orda barntillsynen förlorar man alltså sin a-kassa.
Det är naturligtvis fullkomligt oacceptabelt att föräldrar och barn ska straffas ekonomiskt därför att de råkar bo i en kommun som inte erbjuder barnomsorg när den behövs. Skollagen måste ändras så att den stämmer överens med hur dagens arbets- och familjeliv faktiskt ser ut.
Ska vi nå målen om likvärdiga villkor för alla barn, jämställdhet i arbetslivet och allas rätt till egen försörjning måste barn med föräldrar som arbetar utanför kontorstid garanteras sin rätt till subventionerad och kvalificerad barnomsorg. Jag yrkar därför bifall till reservation 6. Herr talman!
En av de mest centrala jämställdhetsfrågorna är hur kvinnor och män ska förmås fördela ansvar för hem och barn lika. Högerregeringen kallar det skattefinansierade vårdnadsbidraget för valfrihet för barnfamiljerna att ordna sin barnomsorg. Det är självklart struntprat. Bidraget går inte att leva på. I praktiken förutsätts att den som stannar hemma blir försörjd av någon annan.
Det är alltså bara familjer med två föräldrar som ens kan överväga att utnyttja det här bidraget. All tidigare erfarenhet visar dessutom att det blir kvinnorna som stannar hemma och därmed blir beroende av män för sin försörjning. Bidraget kommer också att stjäla resurser från den kommunala barnomsorgen, vilket självklart kommer att ha effekter på kvaliteten.
Risken är uppenbar att vårdnadsbidraget på sikt kommer att utgöra ett billigt alternativ för många kommuner jämfört med att satsa på att bygga ut barnomsorgen och verka för mindre barngrupper. Ytterligare ett slag som undergräver kvaliteten i förskolan är den så kallade fria etableringsrätten som tar viktiga ekonomiska resurser från barnen och försvårar kommunernas planeringsarbete.
För oss i Vänsterpartiet är det centralt att använda samhällets resurser för att öka jämställdheten och den gemensamma välfärden. Därför är vi självklart emot reformer som så uppenbart motverkar de här målen. Herr talman! Andelen barn som får modersmålsstöd i förskolan har sjunkit drastiskt.
Under 1980-talet fick omkring 60 procent av barnen med fler språk än svenska modersmålsstöd. Den siffran var 2005 nere på 14 procent. Bara var fjärde kommun erbjuder modersmålsstöd. En orsak är att det riktade statsbidraget togs bort i början av 1980-talet, samtidigt som kommunernas ekonomi försämrades.
Därmed är modersmålsundervisningen ofta lägst prioriterad vid resursfördelningen. Närmare 50 000 barn i förskolan talar ett eller fler språk än svenska.
Det är allvarligt att modersmålsstödet inte prioriteras trots att forskning visar att barn med utländsk bakgrund som har goda kunskaper i sitt förstaspråk, som har god kännedom om sin bakgrund och som vistas i flerspråkiga miljöer har bättre möjligheter att lära sig svenska, men även att utveckla färdigheter inom andra områden.
Särskilt viktigt är stödet för de yngsta barnen, som är i färd med att utveckla språk och identitet. Flerspråkighet är en fördel för barnet genom att det ger möjlighet att prata direkt med för barnet viktiga personer som exempelvis släkt som inte talar svenska eller som kanske inte ens bor i Sverige. Men det är också en tillgång för samhället.
I läroplanen för förskolan står att "förskolan skall lägga stor vikt vid att stimulera varje barns språkutveckling och uppmuntra och ta till vara barnets nyfikenhet och intresse för den skriftspråkliga världen. Barn med utländsk bakgrund som utvecklar sitt modersmål får bättre möjligheter att lära sig svenska och även utveckla kunskaper inom andra områden.
Förskolan skall medverka till att barn med annat modersmål än svenska får möjlighet att både utveckla det svenska språket och sitt modersmål." I samma läroplan anges också att förskolan kan bidra till att barn som tillhör de nationella minoriteterna och barn med utländsk bakgrund får stöd att utveckla en flerkulturell tillhörighet. Men verklighetens drastiska minskning av modersmålsstödet visar att detta inte räcker.
I förskolan finns i dag barn som är födda i Sverige och som har flera modersmål inklusive svenska. För dessa barn är modersmålsstödet också viktigt. Vi ska möjliggöra flerspråkighet tidigt i åldrarna. Det gör barn inte bara smartare utan är också en fråga om identitet.
Ett sätt att underlätta för förskolan att ge barn modersmålsstöd är att anställa mer personal så att mer tid kan ägnas åt varje barn. Men mer personal i förskolan är inte en tillräcklig åtgärd för att stärka modersmålsstödet i förskolan. Enligt Skolverkets inspektionsrapporter handlar det också om att personalen inte känner till vilka skyldigheter kommunerna har.
Därför vill vi ändra skrivningarna i läroplanen för förskolan till en bindande skrivning så att kommunerna och förskolorna blir skyldiga att erbjuda modersmålsstöd. Därmed yrkar jag också bifall till reservation 10.