Beatrice Ask (M):
Vi är helt överens om att vi tycker illa om dopning och att vi måste förebygga det. Det är som jag säger ganska klart vad man får göra, och man kan alltså ha ett avtal med den som tecknar årskort eller annat på gymmet om vilka regler som gäller och följa upp det.
När det gäller provtagning mot den enskildes vilja är det regeringsformen, alltså grundlagen, som säkrar en persons rätt att inte bli utsatt för en sådan kränkning av den fysiska integriteten som bland annat provtagning innebär, annat än under vissa mycket speciella omständigheter.
Polisen har ju möjligheter till tvångsåtgärder, och det finns en del andra organ som också har det, men att säga att gym skulle ha det skulle vara att gå väldigt långt utöver vad grundlagen säger. Det går alltså inte att ändra på enligt min mening, och det är ingen skillnad om det är kommunala eller privata gym, utan det är väldigt begränsat vilka som kan göra den här typen av kontroller och under vilka omständigheter de kan göras.
Vi ska komma med ett ärende till riksdagen senare, och det handlar om möjligheten att utan föräldrarnas medgivande kunna testa om barn har använt narkotika. Det är en ganska omfattande utredning och ett ganska känsligt ämne att ge sig in i, just på grund av att fysisk integritet och tvångsåtgärder är noga reglerat i svensk lagstiftning.
Skälet är att människor ska vara skyddade mot olika typer av ingrepp och åtgärder från samhällets sida. Det är alltså en stor integritetsfråga.
Om man däremot vänder på det är det fullt möjligt med avtal, och jag önskar verkligen att fler gym och anläggningar bestämde sig för att i sina ordningsregler och stadgar tala om vad man anser om det här, att det förutsätts att man ska ställa upp och ta prov och att man om man inte gör det kanske får finna sig i att bli avstängd från att träna på ett visst ställe. Skälig misstanke - det är ett problem som domstolarna alltid har.
Jag som minister ska inte tala om vad som är skälig misstanke, för då hamnar jag naturligtvis i kallvattnet. Det är meningen att domstolarna ska utverka praxis utifrån de ibland väldigt tydliga anvisningar som riksdagen brukar ge i lagstiftningen.
Det kan vara många olika typer av saker som gör att man fattar misstankar, alltifrån att folk beter sig på ett knepigt sätt, att man hör att det snackas om problem eller att man märker att några ungdomar helt plötsligt får en våldsam muskeltillväxt som inte motsvarar träningsinsatserna. Då kan man misstänka att något har hänt. Därmed är jag tillbaka till det jag hade med i den förra debatten: Jag tror på samarbete mellan polisen, andra myndigheter, företag och näringsliv.
Jag tror att man ska sätta sig ned och prata med varandra om man misstänker att det finns ett omfattande missbruk. Om både polisen och andra aktörer misstänker att här pågår det en användning av den här typen av preparat kan man tillsammans slå sina kloka huvuden ihop, bestämma sig för en strategi och utverka något slags praxis som är rimlig utifrån de erfarenheter vi har.
Då kan man också få mer gjort så att polisen inte blir överraskad. Man kanske också får veta av polisen vad det är man ska vara observant på. Jag tror att polisen skulle uppskatta den typen av samarbete, med idrottsrörelsen till exempel. Det här är ju en sorts knark. Åtminstone lockar det in en del ungdomar och andra på missbruk som förr eller senare leder till kriminalitet och annat elände.