KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulrika Jörgensen (M):
Personal inom den svenska intensivsjukvården har under hela pandemin arbetat under tuffa arbetsförhållanden - många utan återhämtning. Nu kommer sommaren, och personalen behöver sin förväntade ledighet. Samtidigt som behovet av iva-personal är stort, givet pandemin, växer vårdskulden för patienter som väntar på vård. Köerna var ett känt faktum redan innan pandemin, och de har nu eskalerat. Förra veckan skickade SKR, Sveriges Kommuner och Regioner, en skrivelse till regeringen om att lägga fram en nationell förfrågan till våra grannländer om personalstöd till den svenska intensivvården under sommaren.
Detta kan vara ett sätt att säkra intensivvården i sommar men även ett sätt att se till att vår intensivvårdspersonal kommer att orka hantera den växande vårdskulden framöver. Min fråga går till socialministern: Tänker regeringen hörsamma SKR och ställa en formell fråga till våra grannländer?
Ulrika Jörgensen (M):
Vi har fem tillkännagivanden som ger en god möjlighet att få en bättre folkhälsa, som jag nämnt. Att ha en bred nationell hälsostrategi tror jag är vägen till framgång när det gäller att nå dessa mål och få en bättre hälsa för oss alla.
Det ska, som jag nämnde tidigare, vara tydliga mål, som kan vara ekonomiska, samt prioriteringar, satsningar, uppföljningar och utvärderingar. Strategin bör vara ett samarbete mellan regeringen och riksdagen, kommuner och organisationer. Jag tror överlag att alla måste samarbeta för att vi ska få en bättre folkhälsa.
Jag ställer en fråga tillbaka till ledamoten, fru talman: Vilka andra incitament än ekonomiska anser ledamoten behövs?
Ulrika Jörgensen (M):
Jag tackar ledamoten för frågan. Ingen ska börja röka, absolut inte. Det är huvudmålet för folkhälsopolitiken, och där har vi lyckats ganska bra. Vi har fått ned rökningen på en låg nivå. Jag vill att vi även får ned barnfetman på den nivån; om barnen utvecklar fetma kan det leda till olika sjukdomar. Jag är inte så orolig för det här med smaksättningen. Det viktigaste för mig är att man inte börjar röka.
Jag tror inte att det har så stor betydelse om det är smaksättning eller inte.
Ulrika Jörgensen (M):
Visst är det som ministern säger. Det är precis det jag tycker att jag framför. Det är ett brett område, och detta hör inte bara till socialutskottets område. Jag hoppas och förväntar mig kanske lite grann att ministern tar kontakt med andra departement så att man driver det vidare på ett annat sätt. Jag tror nämligen att det är lite grann som kommissionen också var inne på: det krävs tag på många områden för att få bukt med det.
Jag håller med dig helt och hållet om att det ska vara långsiktigt och hållbart. Det är givetvis det viktigaste av allting - och att man tar upp det här med skolan, friluftslivet och samhällsbyggnaden, som jag nämnde innan. Men med tanke på delrapporten och det som vi har diskuterat här tycker jag ändå att man kanske måste arbeta på ett lite annorlunda sätt än vad vi gör nu. Vi ska samla in rapporten och allting. Men vi måste börja mycket tidigare.
Vi måste se en helhet i detta. Man kan inte jobba i stuprör. Om man jobbar i stuprör på vår nivå kanske det blir stuprör även när man kommer ned på region- och kommunnivå. Det handlar just om samverkan, som vi har pratat om när det gäller min hemkommun, Kungsbacka i Halland. Där arbetar vi på ett helt annat sätt med samverkansmodeller. Jag tycker att det är olyckligt att det ser så olika ut. Ministern vet också att vården ser olika ut på olika ställen i landet. Men även hälsan ser väldigt olika ut.
Kan vi hitta något styrande på nationell nivå underlättar det också på den här nivån. Jag hör att ministern tycker att det är angeläget med det hälsofrämjande arbetet. Det är väl så gott, men jag tycker mig inte riktigt ha fått svar från ministern: Är man beredd att ta mer av ett helhetsgrepp och att prioritera och arbeta för en mer nationell samlad hälsofrämjande strategi? Jag tror att det är det som behövs. Nu är det många myndigheter som har olika uppdrag. Samla det hela! Folkhälsomyndigheten har det största uppdraget - absolut.
Men vi har Livsmedelsverket. Vi har andra departement som också har uppdrag när det gäller detta. Hur ska vi samla det så att det blir en nationell samlad hälsofrämjande strategi framöver?
Ulrika Jörgensen (M):
Min fråga går till klimat- och miljöminister Annika Strandhäll, som även är ansvarig för friluftsfrågorna. Under pandemin har det varit en ökad efterfrågan på att vistas i naturen och möjligheten att utöva friluftsaktiviteter. Detta är mycket positivt för friluftslivet och folkhälsan. Det är mer än tio år sedan Sveriges första friluftspolitik togs fram av den dåvarande alliansregeringen, och 2012 fastställdes tio mål för friluftspolitiken.
Målen handlar om att utveckla och vidta åtgärder för att förutsättningar för friluftsutövandet ska förbättras. Naturvårdsverket är den samlande myndigheten, men flera andra myndigheter ansvarar för enskilda mål. I den senaste uppföljningsrapporten från december 2019, gjord av Naturvårdsverket, konstaterades att endast tre av tio uppsatta mål går i positiv riktning när det gäller att uppnås. Hur avser den ansvariga ministern att agera för att övriga mål för friluftspolitiken ska uppnås?
Ulrika Jörgensen (M):
Min fråga går till socialminister Lena Hallengren. Jag vill inleda med att säga att jag är oerhört stolt över att Sverige stöttar Ukraina med sjukvårdsmaterial. Det rör sig bland annat om 50 ventilatorer, 5 000 venkatetrar och 5 000 droppslangar, men jag befarar att behovet kommer att vara mycket större. På presskonferensen i går framkom det att enskilda apoteksaktörer är villiga att donera läkemedel med kort hållbarhetstid, cirka fyra månader, som kanske annars kasseras. Dock finns det delar i det svenska regelverket som förhindrar detta.
Ministern har fått denna fråga tidigare under frågestunden, men hon får gärna utveckla det lite mer. Vad jag har förstått är det Sveriges regelverk som måste ses över. Hur ser regeringens plan ut framöver för att stötta Ukraina med mer sjukvårdsmateriel?
Ulrika Jörgensen (M):
Fetma och övervikt har ökat i befolkningen. Mest oroväckande är ökningen av barnfetma. Senast i morse togs oron upp i nyheterna. Så många som en av tio fyraåringar i landet har i dag övervikt eller fetma. Siffran ökar med stigande ålder och bidrar till fysisk och psykisk ohälsa. Vi moderater har varit pådrivande i frågan om att förebygga barnfetma. Vi vill se konkreta mål som kan bryta utvecklingen av barnfetma i hela landet. Det finns goda exempel i landet, till exempel i mitt hemlän Halland.
Där finns en fungerande samverkansmodell i flera av våra kommuner, och mellan kommuner och Region Halland, näringslivet och föreningslivet. Den syftar till att man tillsammans ska förebygga och behandla psykisk ohälsa, övervikt och fetma hos barn och ungdomar. Det är glädjande att socialutskottet nyligen fick igenom ett tillkännagivande i riksdagen om att stärka det förebyggande arbetet mot barnfetma i hela landet. De flesta partierna ställde sig bakom tillkännagivandet, dock inte ministerns eget parti.
Min fråga till socialminister Lena Hallengren är: Kommer regeringen att ta tillkännagivandet på allvar och på riktigt börja arbeta med att vända trenden när det gäller barnfetma?
Clara Aranda (SD):
Min fråga är riktad till socialministern. I dag är den ökade psykiska ohälsan hos vår befolkning ett återkommande ämne. Ojämlikheten när det gäller psykisk ohälsa är också en fråga som har färgat debatten. En god och jämlik vård kräver att vi ökar kunskapen om skillnader i psykisk hälsa. Vi ser tydliga olikheter som exempelvis kan relateras till kön där fler kvinnor drabbas av ångest och depression än män.
Statistiken visar också att män i större utsträckning tar sitt liv samtidigt som kvinnor står för en högre andel självmordsförsök. Dessa exempel är endast ett axplock av många olikheter. Med anledning av detta vill jag fråga om statsrådet kan redogöra för vilka insatser som anses vara prioriterade för att kunna möta särskilda behov och förutsättningar i arbetet med att förbättra den psykiska hälsan i samhället.
Clara Aranda (SD):
Tack, statsrådet, för svaret! Vi kan konstatera att det här är ett komplext område. Faktum är att vi saknar en seriös plan, en långsiktig strategi, vilket är en helt grundläggande utgångspunkt för arbetet med den psykiska ohälsan i samhället. Därför undrar jag avslutningsvis om regeringen avser att inrätta en långsiktig nationell strategi för arbetet med psykisk hälsa i linje med vad vår tidigare nationella samordnare har föreslagit.
Clara Aranda (SD):
Jag riktar min fråga till statsrådet Per Bolund. Det handlar om apatiska flyktingbarn. Det är ett ämne som har blivit aktuellt för debatt igen efter att två numera vuxna individer känslosamt redogjort för hur de tvingades spela apatiska när de var barn. Det handlar om barn som utsatts för fysisk och psykisk tortyr, om barn som tvingats simulera. Syftet var att familjen skulle få uppehållstillstånd i Sverige.
Efter tre statliga utredningar har man bland annat kunnat konstatera att apatiska flyktingbarn kan ses som ett svenskt fenomen då det saknas säkra uppgifter om att uppgivenhetssyndrom har förekommit i andra länder än Sverige. Med anledning av detta vill jag fråga statsrådet om regeringen avser att agera för att förhindra att den typen av övergrepp mot barn förekommer i framtiden.
Clara Aranda (SD):
Tack, statsrådet, för svaret! Vi måste absolut veta mer i frågan. Vi måste veta mer om hur många som har drabbats. Just därför finns det starka skäl för att granska och utreda förekomsten av apatiska barn som har blivit utsatta för övergrepp. Det är ett lämpligt första steg för att på ett seriöst sätt hantera den information som har framkommit.
Min avslutande fråga till statsrådet blir därför: Avser regeringen att tillsätta en statlig utredning för att utreda omfattningen av dessa övergrepp?
Clara Aranda (SD):
Jag riktar min fråga till socialministern. Jag vill lyfta upp det omdiskuterade lagförslaget om att 15-åringar ska kunna genomgå könskorrigering utan medgivande från vårdnadshavare. I den statliga utredning som ligger till grund för lagförslaget menar man att underlivskirurgi i tidig ålder kan vara skillnaden mellan liv och död. Det är ett påstående som har visat sig sakna stöd.
Jag avser att ställa min fråga till statsrådet Isabella Lövin. 18 av 20 regioner har stora ekonomiska svårigheter och kommer att gå med underskott inom hälso- och sjukvårdsområdet i år. Förra veckan varslade Karolinska universitetssjukhuset 250 läkare och 350 undersköterskor - detta i en tid när vi redan brottas med brist på vårdplatser och ett samtidigt ökat vårdbehov.
Min fråga riktar sig till socialminister Lena Hallengren. Många av oss ser nu fram emot att åka hem till våra familjer för att fira jul och nyår och tillbringa tid med dem som betyder mest för oss. Tyvärr är det inte alla som har den förmånen. För många innebär den här tiden på året ensamhet och ett enormt stort lidande. Jul och nyår är en extra svår tid för den som mår psykiskt dåligt. Nyårsdagen är en dag då många försöker ta sitt liv.
Det finns inte belägg för att unga patienter med könsdysfori tar sina liv i väntan på operation, vilket har varit ett väl använt argument från regeringsföreträdare för att få lagstiftningen på plats.
Den här typen av besparingar kommer givetvis att få allvarliga konsekvenser för patientsäkerheten och försämra tillgängligheten till vården ytterligare. Välfärdsservicen i vårt land försämras hastigt, och det är inget annat än resultatet av en ansvarslös politik som länge har förts på nationell nivå och som landets regioner nu måste hantera med alla tänkbara medel.
Jag har nu fått veta att den rikstäckande hjälplinje som erbjuder anonymt och kostnadsfritt samtalsstöd för personer med psykisk ohälsa ska läggas ned vid årsskiftet. Det är ett beslut som är enormt oroväckande. Därför vill jag fråga statsrådet vilka åtgärder regeringen avser att vidta för att säkerställa att personer som mår psykiskt dåligt har någonstans att vända sig efter det att den nuvarande hjälplinjen läggs ned.
Med anledning av den stora brist på evidens som föreligger när det gäller könsbekräftande behandling och inte minst de felaktiga uppgifter som framkommit gällande självmordsrisk undrar jag om statsrådet avser att beakta detta i det fortsatta arbetet och hanteringen av lagförslaget.
Jag vill därför fråga statsrådet vilka akuta åtgärder regeringen avser att vidta för att säkra rätten till en patientsäker och tillgänglig vård i samtliga regioner.
Clara Aranda (SD):
Tack, statsrådet, för svaret! En nedläggning kan inte under några omständigheter accepteras. På ett år tar Hjälplinjen emot 30 000 samtal men kan endast besvara 14 000 av dessa. Det visar på att verksamheten måste utökas, och inte läggas ned. Vi sverigedemokrater vill se en statligt finansierad nationell och rikstäckande hjälplinje som kan svara upp till det stora behov som finns.
Därför skulle jag vilja veta hur socialministern ser på att staten tar över ansvaret för denna viktiga verksamhet.
Clara Aranda (SD):
Tack, socialministern, för svaret! Det är, trots det socialministern framför, svårt att se Sveriges beredskap som tillräcklig. Dessutom har coronaviruset inte direkt prövat hälso- och sjukvårdens faktiska beredskap. Det finns betydligt fler delar i det förberedande arbetet som vi behöver utveckla. Därför vill jag avslutningsvis fråga socialministern om det finns planer på att se över Sveriges beroende av utländska läkemedelsföretag, för att säkerställa att brist på läkemedel och vaccin inte blir ytterligare en riskfaktor i sammanhanget.
Clara Aranda (SD):
Situationen med spridningen av covid-19 är mycket allvarlig. Antalet smittade i Sverige fortsätter att öka, och risken för spridning av coronaviruset har nu höjts till mycket hög. Sveriges beredskap prövas nu i ett skarpt läge. Vi har en allvarlig situation när det gäller sjukvårdsutrustningen, då det inte finns några beredskapslager ute i våra regioner. Enligt uppgifter från Socialstyrelsen hoppas man nu på avtal inom två veckor, men en leveranstid kan inte garanteras.
Den ökade efterfrågan på materiel borde ha varit en självklar del i vår beredskap. Därför är det angeläget att regeringen nu redogör för varför det inte finns beredskapslager för skyddsutrustning och att statsrådet även redogör för hur vi ska säkerställa att skyddsutrustning ska finnas på plats ute i våra regioner.
Clara Aranda (SD):
Tack, statsrådet, för svaret! Med all respekt för den allvarliga situation som vi befinner oss i nu kvarstår faktumet att det krävs en förbättrad beredskap och framför allt en översyn av myndigheternas mandat att ge direktiv till regioner vad gäller exempelvis omfördelning av materiel. Därför undrar jag om det är statsrådets uppfattning att det finns skäl att se över aktuella myndigheters mandat att ge tydligare direktiv för en mer effektiv och säker hantering.
Clara Aranda (SD):
Jag vill tacka statsministern, som trots rådande omständigheter tar sig tid att vara på plats och svara på våra frågor. Även min fråga gäller coronaviruset och dess konsekvenser. Sveriges strategi för att stoppa smittspridning av covid-19 skiljer ut sig, både i Norden och i Europa, då våra restriktioner i jämförelse med andra länder är väldigt försiktiga. I exempelvis Danmark gick regeringen tidigt ut med hårda restriktioner. Det ser man nu effekten av.
Deras kurva håller på att plattas ut. I Sverige ser vi i stället en mycket oroande uppgång av antalet smittade. Allt tyder på att situationen kan komma att förvärras väldigt snabbt om vi inte agerar. Därför vill jag fråga statsministern hur det kommer sig att Sveriges regering inte agerar mer kraftfullt, i likhet med länder i övriga Europa, för att förebygga en eskalerande smittspridning.
Clara Aranda (SD):
Vi befinner oss i en osäker tid, en tid då inget är som vanligt. Särskilt drabbade av pandemin blir våra äldre och personer som befinner sig i någon riskgrupp. Därför är det otroligt viktigt att vi kan skydda extra utsatta grupper och ge hälso- och sjukvården möjlighet att arbeta mer förebyggande.
Enligt Folkhälsomyndighetens rekommendationer ska personer över 65 år och personer inom vissa riskgrupper vaccineras mot pneumokocker med syftet att förhindra exempelvis lunginflammation, som den här bakterien bland annat kan leda till. En jämlik tillgång till vård är en viktig aspekt i den här frågan. Det ska inte ha någon betydelse var i landet man bor.
Äldre och personer i riskgrupper ska kunna erbjudas den här viktiga vaccinationen. Det är inte heller rimligt att kostnaden för vaccinet ska få vara upp till 800 kronor i en region, samtidigt som en annan erbjuder vaccinet kostnadsfritt. Därför krävs ett nationellt åtagande. Vi behöver vidta åtgärder för att motverka den ojämlikhet som råder.
Ett kostnadsfritt pneumokockvaccin kommer även att kunna minska belastningen på hälso- och sjukvården, vilket är angeläget inte minst under rådande pandemi. Sverigedemokraterna har tagit höjd för att kunna finansiera vaccineringen kostnadsfritt för alla personer som är 65 år och äldre, och då även personer i medicinska riskgrupper.
Trots det faktum att liggande förslag är avgränsat till 75 år och äldre är vi glada över att vi kommer framåt i den här frågan. Fru talman! Landets regioner sliter hårt under pandemin. I ett akut läge har man ökat intensivvårdens kapacitet, ökat antalet vårdplatser och kämpat med att utöka testkapaciteten.
Vi kan inte utgå ifrån att regionerna har verktyg och resurser för att kunna prioritera ett avgiftsfritt pneumokockvaccin. Att förvänta sig att de tillskott som regionerna och kommunerna fått till sig med anledning av pandemin ska leda till en jämlik och samlad hantering är inte särskilt realistiskt. Sverigedemokraterna menar att det är staten som ska ta ansvar för att få till en struktur och organisation som fungerar.
Den tuffa situation som vi befinner oss i nu kräver ett samlat nationellt ansvar. Vi vill inte flytta över mer ohållbara krav på våra redan mycket hårt ansträngda regionala organisationer. Det är inte rätt väg att gå, och det har vi redan kunnat bevittna exempelvis när det gäller svårigheterna att få upp testkapaciteten ute i landet. De prioriteringar som vi väljer att göra under pågående kris är talande.
Det är talande för hur vi ser på våra äldre och vad vi är beredda att göra för extra utsatta riskgrupper när det verkligen gäller. Om vi tar ansvar i dag behöver vi inte vara efterkloka i morgon. Därför välkomnar vi den enighet som ändå finns och den goda vilja som ligger till grund för förslaget.
För oss är det en självklarhet att våra äldre och medicinskt särskilt utsatta riskgrupper på ett säkert sätt ska kunna skydda sig från att drabbas av svår lunginflammation, inte minst i denna osäkra tid. Det är en hälsoförebyggande insats som bidrar till samhället och till hälso- och sjukvården. Därför yrkar jag härmed bifall till utskottets förslag.
Clara Aranda (SD):
Jag vill börja med att tacka socialministern för svaret på interpellationen. Alla insatser för att förebygga psykisk ohälsa och främja en god psykisk hälsa är en investering. Min uppfattning är att den här frågan tas på allt större allvar, och som socialministern inledningsvis föredrog är insatserna många, vilket är positivt.
Syftet med min interpellation är att lyfta fram de effekter som coronapandemin kan komma att ge på specifikt den psykiska hälsan i samhället och samtidigt belysa vikten av ett mer proaktivt och långsiktigt förhållningssätt för att möta utmanande konsekvenser av coronapandemin.
Redan före pandemin var den ökande psykiska ohälsan en omfattande och komplex folkhälsoutmaning för oss att hantera. Under pandemin har våra liv förändrats drastiskt, och vi påverkas dagligen av den kris vi befinner oss i. Covid-19 är en virussjukdom som i första hand drabbar den fysiska hälsan.
Det är dock känt från tidigare forskning att den psykiska hälsan påverkas av den här sortens kriser. Forskning visar att kriser som pandemier kan förstärka befintlig sårbarhet för psykisk ohälsa. Det handlar om sårbarhet såsom ekonomisk utsatthet, låg utbildningsbakgrund och psykisk sjukdom.
Vi vet att den här krisen slår hårt mot ekonomin, tvingar till ofrivillig ensamhet och leder till både oro och rädsla hos många. De långsiktiga effekterna av just den här pandemin känner vi inte till, men oavsett måste vi ha en plan som innebär att vi tar höjd för och förbereder oss inför de väntade effekterna. Vi måste också ta med vilka effekter en ökad psykisk ohälsa i sig kan innebära.
Den yttersta konsekvensen av psykisk ohälsa är, som vi vet, självmord. Enligt Nationellt centrum för suicidforskning och prevention finns det en överhängande risk för att antalet självmord och självskador ökar med anledning av pandemin.
Utrymmet för att motverka och möta en utveckling där befolkningens psykiska hälsa försämras än mer och där självmorden kan komma att öka är för närvarande begränsat om vi ska utgå från regeringens befintliga insatser.
Jag är övertygad om att vi måste ha ett mer specifikt och inriktat fokus på psykisk ohälsa relaterat till covid-19-pandemin, och därför har jag också frågat socialministern om ytterligare proaktiva insatser och åtgärder med särskild anledning av pandemin.
Jag skulle därför vilja få större klarhet i hur socialministern ser på mer specifika insatser, främst av förebyggande karaktär, för att hitta nya innovativa sätt att hantera en försämrad psykisk hälsa som riskerar att bli en långtgående effekt av den här pandemin.
Clara Aranda (SD):
Lena Hallengren sa att man inte ska hasta fram något mitt i en kris utan se på det långsiktigt och se de åtgärder som redan gjorts. Det är många åtgärder, vilket är bra, men samtidigt är vårt agerande just nu helt avgörande för hur situationen kommer att utveckla sig.
Under pandemins gång har regeringen löpande presenterat olika åtgärder och satsningar med anledning av covid-19. Och man aviserade nyligen en satsning på 50 miljoner kronor som ska gå till mer forskning om långtidscovid. Skälet till regeringens satsning ska vara att behovet av ny kunskap är stort när det gäller både orsaken till symtomen och hur de bäst ska behandlas.
På samma sätt behöver vi möta covid-19:s effekter på den psykiska hälsan. Jag hoppas att socialministern inser vikten av att verka för mer tydligt riktade åtgärder även när det gäller psykisk ohälsa relaterad till covid-19 så att fokus inte enbart kretsar kring de fysiska effekter på hälsan som covid-19 kan innebära.
Det är givetvis svårt att förutse exakt vilka effekter covid-19-pandemin kommer att få på befolkningens psykiska hälsa. I den forskning som finns att ta del av sedan tidigare kan vi se en rad exempel där självmorden tillfälligt har visat sig kunna minska när samhället befinner sig i en kris, exempelvis krig eller naturkatastrofer.
Men dessa minskningar har visat sig vara tillfälliga och kompenseras, alternativt överkompenseras, i efterhand när den omedelbara krisen är över. Vi måste därför vara väl förberedda inför en sådan utveckling. Om vi går tillbaka i tiden antog faktiskt Sveriges riksdag för så mycket som tolv år sedan en nollvision för suicid.
Det har tyvärr inte blivit så mycket av den nollvisionen, och det finns en rad förklaringar till det. En nollvision i sig gör ingen skillnad, utan det är arbetet för att uppnå målsättningen som har betydelse. Utan delmål, uppföljning och analys blir fallet platt.
Detta leder mig till min andra fråga i interpellationen, där jag efterfrågar möjligheten att tillsätta en nationell samordnare för det samlade arbetet med suicidprevention, för att kunna stärka det nationella suicidpreventiva arbetet både under och efter den kris som vi nu befinner oss i. Att utse en nationell samordnare med huvudansvar för att samordna det rikstäckande arbetet med suicidprevention är varken svårt eller särskilt kostsamt.
Regeringens uttalade vilja att möta självmordsproblematiken måste följas upp med politiska beslut som gör skillnad. Och då menar jag beslut som grundar sig i mer eftertanke. Det handlar inte om att hasta fram något, utan det handlar om att ha en långsiktig plan och inte minst en mer direkt handlingskraft under en svår tid.