KBLab/rixvox huggingface dataset:
Erik Bengtzboe (M):
OECD var också tydligt med att om det var någonting som man såg som positivt i det svenska skolsystemet på lång sikt var det just att det funnits en politisk stabilitet när det gäller utbildningen. Man upplever inte alls att man ser de tvära kast som utbildningsministern hänvisar till. Tvärtom konstaterar man att Sverige faktiskt är ett föredöme när det gäller att se till att ha en politisk stabilitet och samling kring hur viktigt det är med en allmän och lika utbildning för alla, där alla får den chans som de faktiskt behöver.
Jag tycker att det är viktigt att faktiskt hålla sig till hur saker och ting ligger till.
Om utbildningsministern nu har ett problem med att han tycker att den föreslagna karriärreformen för förstelärare i utanförskapsområden är för dåligt tillspetsad och att den är för liten, för svag och för dåligt riktad, kan lösningen omöjligt vara regeringens linje att slopa insatsen helt och hållet, där man drar undan 5 000 förstelärartjänster och där ambitionsnivån är lägre.
Som utbildningsministern själv sa: Man prioriterar om, man prioriterar annorlunda och man har lägre ambitioner när det gäller att fokusera på det som är allra viktigast. Examenspremien för lärare inom yrken där det är brist försvinner. Då kan man tala hur väl man vill om att man vill öka möjligheterna för kommunerna och huvudmännen att rekrytera. Det spelar ingen roll om det inte finns några lärare att rekrytera.
Man drar undan karriärtjänsterna, trots att OECD säger att det är det bästa som vi har gjort och att det är någonting som är oerhört viktigt för att utveckla resultaten. Man drar också ned på matematikundervisningen, trots att vi kan konstatera att det är där som det brister och att det är där som vi ligger efter. När PISA-rapporten kom 2012 argumenterade den dåvarande oppositionen, den nuvarande regeringen, som om OECD:s inslag var heliga och som om det var där sanningen fanns.
Väl i majoritet slår man dövörat till och prioriterar i stället helt andra saker. Det är beklagligt, men jag tackar utbildningsministern för hans svar.
Erik Bengtzboe (M):
Jag tackar statsrådet för svaret. Matematik är ett oerhört viktigt skolämne som förtjänar en särskild roll, även om det alltid är elakt att "singla ut" någon vid sidan av någon annan.
Matematik bygger tillsammans med språk basen för mycket av det lärande som man behöver i framtiden och är därför oerhört viktigt, inte minst i de tidiga åldrarna, för att man ska klara att behärska resten av sin skolgång. De elever som halkar efter i språk eller matematik får av naturliga skäl följdproblem i andra ämnen där man har svårt att hinna med.
Sverige har tyvärr länge, ända sedan början av 80-talet, tappat när det gäller de faktiska matematikkunskaperna. Vi kan se i PISA-rapporten att det är just i matematik som vi har snabbast utväxling nedåt. Svenska elever vittnar om att de tycker att matematik är svårt, jobbigt och tufft.
De säger till och med att matematik inte är något för dem, som om det vore något medfött och som om det inte tillhör det som man ska lära sig och som ingår i utbildningen. Det är en ganska skrämmande inställning som vittnar om att vi inte har klarat av att hantera matematik på ett tillräckligt bra sätt i Sverige under de senaste decennierna.
Vi tappar överlag i matematik, men det som är kanske allra mest oroväckande är att de absolut duktigaste eleverna i matematik tappar oerhört snabbt i Sverige. Vi börjar närma oss en nivå som blir oroväckande låg ifall något inte görs. Bedömningsstöd, tidiga insatser och lärarfortbildning är självfallet otroligt viktiga steg för att se till att det finns en grund att utveckla saker och ting på.
Men duktiga lärare och bra bedömningsstöd och undervisning spelar väldigt liten roll om man inte har någon undervisning. Sverige har hundratals timmar mindre undervisning än jämförbara länder, och vi ligger långt efter inte minst när det gäller matematik. Just nu skördar vi frukterna av det vi har sått. Vi har inte satsat på matematikundervisning i tid, och då får vi heller inte resultat.
Alliansregeringen utökade matematikundervisningen i de tidiga åldrarna för att se till att man tidigt i skolgången får in mer matematik och gör det naturligt och så att de elever som behöver mest stöd får det. Alliansregeringen fattade också beslut om att utöka matematikundervisningen i högstadiet, något som regeringen nu försöker återkalla och sätta sig på tvären mot. Riksdagen har därför fattat beslut om ett tillkännagivande om att detta ska genomföras.
Budgeten är antagen, och där finns pengar avsatta för att genomföra utökad matematikundervisning. Frågan kvarstår: Hur tänker statsrådet hantera tillkännagivandet? Vad tänker statsrådet göra för att se till att det efterföljs och efterlevs? Eller tänker statsrådet helt enkelt strunta i vad riksdagen säger?
Erik Bengtzboe (M):
Tack så mycket, statsrådet! Vikten av matematik i undervisningen går inte att överdriva, även om många av mina matematiklärare i grundskolan gärna gjorde ett försök. Det är väl ganska naturligt att enskilda lärare tycker att just deras ämne är det absolut viktigaste.
Då behövs det absolut bedömningsstöd. Då behövs det absolut kompetenta lärare. Då behövs det till och med vid vissa tillfällen speciallärare, så det är ju tur att alliansregeringen återstartade den utbildningen. Det behövs också undervisning. Det behövs också timmar.
Och det är absolut inte så att fler timmar av kvalitativt dålig undervisning ger bättre resultat, men det måste ju rimligtvis vara så att till och med utbildningsministern håller med mig om att många timmar med bra kvalitet är bättre än få timmar med dålig kvalitet. Det borde vara en självklarhet. Vi har brist på lärare i matematik i Sverige.
Det var därför alliansregeringen genomförde examenspremierna för att se till att fler lärare valde att gå den vägen där behoven är absolut störst. Lärare som valde att utbilda sig inom bristämnen fick en skattefri bonus direkt när de var färdiga med sin utbildning. Detta har den rödgröna regeringen nu aviserat att man tänker ta bort.
Det försvinner alltså i och med den budget som ligger på riksdagens bord och som ska antas nästa vecka, och det kommer tyvärr att leda till att vi framåt får svårt att avhjälpa den bristen när det gäller matematiklärare. Det är lite grann det här som är problemet och anledningen till att utbildningsministern och jag för tredje gången, tror jag, står här i kammaren och diskuterar just matematik.
Det upplevs nämligen som en tendens hos den sittande regeringen att de försöker skjuta problemen på framtiden. Man ser bristen på matematiklärare, men man tar bort de insatser som ger oss fler matematiklärare och ersätter det med i praktiken ingenting, om vi ska vara ärliga. Utbildningsministern har nu varit utbildningsminister i 249 dagar. Hittills har de flesta besluten handlat om att skjuta saker och ting på framtiden.
Utredningar ska tillsättas, saker ska funderas över och vi ska vanka fram och tillbaka här i kammaren i stället för att se till att vi landar någonstans. Jag förstår att utbildningsministerns inställning är att han inte vill genomföra den förändring som riksdagen har fastslagit utan att först sätta sig ned och ha blocköverskridande samtal och ta det här i en bredare kontext.
Men för att citera vår statsminister: Vad är i så fall ingångsvärdena i den diskussionen? Att sätta sig ned och samtala är absolut någonting vi kan göra varje dag när vi inte står här i kammaren och debatterar. Men om dessa samtal ska leda till någonting behöver vi veta vad regeringen tycker. Vill man se fler undervisningstimmar? Vill man se fler matematiklärare? Vill man se fler insatser? Hur tänker man sig i så fall att de ska komma till?
Jag förväntar mig inte att man här på stående fot langar fram ett förslag som vi har efterfrågat i sex månader. Men det kanske åtminstone finns ett embryo, en tanke om vad man faktiskt vill göra.
Erik Bengtzboe (M):
Jag tror inte att det finns någon lärare som har missat det faktum att Gustav Fridolin har utlovat höjd lön. Jag tror inte heller att det finns någon svensk lärare som tackar nej till den höjningen av lönen. Men man måste ändå erkänna, fru talman, att 800 kronor i höjd lön inte är riktigt jämförbart med en examensbonus på 75 000 kronor skattefritt.
Att göra breda insatser för att stärka läraryrket är absolut viktigt, men det är inte det som avhjälper bristen på matematiklärare. Det är inte så vi ser till att de elever som väljer att studera till lärare hamnar på rätt utbildning. Det är absolut inte så att vi ska skapa en konflikt mellan kvalitet och kvantitet så att fler matematiklärare kommer att riskera att brista i kvalitet i sin undervisning om de tvingas undervisa mer.
Det behövs en viljeriktning för att veta vart vi är på väg. För att vi ska kunna diskutera insatser och dimensionera utbildningar måste vi veta hur skolan faktiskt ska användas. Om det hade stått en statsminister här hade jag kunnat ställa den klassiska frågan: Vad vilja Socialdemokraterna? Men frågan kvarstår: Vad vilja regeringen? Vill utbildningsministern och regeringen se mer undervisningstid i Sverige?
Det är en enkel fråga som det krävs ett ja- eller nej-svar på. Är det så att utbildningsministern tycker att det är ett problem att svenska elever får mindre undervisning överlag än andra elever får och därmed halkar efter i en allt hårdare tilltagen internationell konkurrens? Det är en enkel fråga - ja eller nej. Om svaret på frågorna är ja för mer undervisningstid och att det är ett problem med mindre undervisningstid, är man villig att tillföra pengar för att satsa?
Det kan gärna vara en bred uppslutning, men då behöver vi veta vad regeringen faktiskt tycker.
Erik Bengtzboe (M):
Tack så mycket, statsrådet! Jag tror att vi bägge två kan stå här och bedyra framför allt den totala kontrasten mot debatten vi hade för ungefär en kvart sedan om vad bristande kunskaper i matematik och bristande stöd där gör för självförtroendet i negativ riktning kontra vad den här typen av insatser gör för självförtroendet i positiv riktning.
Elever som kanske inte alltid har fått vara klassens stora stjärnor får växa efter sina egna förutsättningar. Man får jobba med någonting som intresserar en, och man tvingas göra det på ett sådant sätt att man både måste ta ansvar för det och tvingas lämna det som är skolans trygga famn. Man måste söka sig ut och hantera riktiga kunder och riktiga leverantörer.
Därmed får man kontakt med världen utanför på ett naturligt sätt, vilket vi vet stärker förmågan att exempelvis landa ett sommarjobb något enormt. Det gör att man rör sig i rätt riktning, och det för utbildningen och skolan otroligt mycket närmare näringslivet. Det är därför de här insatserna är så viktiga. Det är också därför det är så beklämmande att se en sådan snedfördelning, framför allt mellan de olika gymnasieprogrammen.
Vi ser att de elever som det finns en förväntningsbild på i framtiden - de som redan nu vet att de i stor utsträckning åtminstone någon gång i livet kommer att vara mer eller mindre tvungna att driva egna företag i de branscher de ger sig in i, för så ser de ut i de branscherna - inte får den chansen eller möjligheten som deras kamrater som valt att gå andra gymnasieprogram faktiskt får. Kompetensen finns i landet. Pengarna finns.
Vi i Moderaterna har sagt att vi vill se till att det garanteras att alla gymnasieprogram i hela Sverige levererar valmöjligheten att göra detta. Vi tror dock fortfarande att valfrihet är det absolut bästa vapnet för att locka fler att göra någonting som de känner lyfter dem själva. Vi vill också se ett kvalitetslyft med fokus på yrkesprogrammen, där Ung Företagsamhet används för att föra de eleverna närmare arbetsmarknaden.
Jag hoppas regeringen i framtiden kan sluta upp bakom de två punkterna, inte minst för att se till att alla elever oavsett var de går får samma möjlighet. I all denna entusiasm och glädje över utbildningsministerns glada svar, fru talman, väcks det också frågor.
Utbildningsministern säger att man i framtiden vill satsa och fortsätta satsa på entreprenörskap i skolan, men hur det ska göras får man återkomma till senare. Det ska göras en utredning. Det ska, som vi har varit inne på tidigare, skjutas på framtiden.
Det är självfallet så att när man säger sådana saker bygger det in en oro hos de här aktörerna, de här enskilda, fristående, livsviktiga och i stor utsträckning ideella aktörerna som verkligen behövs för att leverera den här kopplingen till världen utanför genom hela utbildningssystemet.
Förstår utbildningsministern att de känner oro när man på en direkt fråga om man kan garantera dem sitt stöd för att fortsätta göra denna viktiga insats i svensk utbildning svarar: Ja, vi ska satsa på entreprenörskap, men hur får vi återkomma till?
Erik Bengtzboe (M):
Jag tackar statsrådet så mycket för svaret. Det är glädjande att höra utbildningsministern tala så väl om skolans utveckling de senaste åren. Jag hoppas att vi får se mer av det i framtiden. Visst står svensk skola inför sina utmaningar, och den bär i vissa fall på decennier av utmaningar.
Men med alliansregeringen de senaste åtta åren har också praktiskt taget varenda sten börjat vändas och vridas på. Vissa av förändringarna har blivit väldigt bra. Vissa behöver "finetunas" ytterligare lite grann. Men det är glädjande att utbildningsministern ser att vi rör oss i rätt riktning och att man är villig att bygga på det framåt. Jag hoppas också att det är någonting som kommer att märkas i regeringens retorik framöver.
Det tror jag gör skolan gott, och därmed skickar man inte signalen om att allting ska vändas upp och ned. Herr talman! Det är självfallet glädjande att utbildningsministern kan vittna om att skolan blir allt öppnare. Den tidigare stängda verksamheten börjar så att säga öppna upp sig mot fler. Man blir bättre på att lyfta in världen utanför, inkorporera den och därmed också ta eleverna närmare världen utanför.
Då kan de en dag, när de tar studenten - kanske denna vecka eller i förra veckan - komma ut i den när de går ut skolan. Tyvärr gäller detta inte riktigt alla elever i dag. Det är fortfarande alldeles för många skolor som är slutna, och det är fortfarande alldeles för många program som är stängda.
Jag har nämnt ett flertal aktörer som jobbar med att aktivt bygga elevers självförtroende, att öppna upp skolan och att se till att eleverna får de relevanta färdigheter och kunskaper som behövs både i livet och i yrkeslivet. Jag hoppas att utbildningsministern och regeringen framöver väljer att höja ambitionsnivån.
Alla elever ska ha möjlighet att få tillgång till denna typ av insatser, och man ska kunna veta att man ska få det nästa år också och inte bara vara utlovad pengar för 2015, som vi dessutom står mitt i.
Erik Bengtzboe (M):
Tack så mycket, gymnasieministern! När det först och främst gäller fortbildning av lärare är en av de saker som är så ytterst finurliga med UF att de själva står för fortbildningen, så det är ingenting som ministern behöver lägga sin energi på. När det gäller Jan Björklund, Folkpartiet och regeringens kollektiva beslut kan vi absolut stå här och diskutera den politik som regeringen har bedrivit, och den är jag villig att stå till svars för fullt ut.
Men enskilda uttalanden av enskilda företrädare för andra politiska partier tror jag att du får ta med den enskilda individen, likväl som jag inte tänker attackera dig för enskilda uttalanden gjorda av socialdemokrater, vilket jag tror att du är tacksam för. När det gäller högskolebehörigheten håller jag med Ida Drougge. Reformen är bra men borde ha varit omvänd. Den borde ha varit konstruerad på ett sådant sätt att det hade varit lättare att välja bort behörigheten än att välja till den.
Det hade haft en stor påverkan på elevernas möjlighet att få tillgång till den. Jag hoppas att regeringen återkommer med korrigeringar där som underlättar. Men de elever som ändå hade tänkt sig att studera vidare, som aldrig hade någon plan på att jobba inom det som utbildningen skulle leda till, valde såklart att gå en annan väg i utbildningssystemet. Det ser jag inget problem med.
Jag tycker inte att det är problematiskt att personer som säger att de ska bli jurister väljer att gå på samhällsvetenskapliga programmet i stället för att gå en yrkesutbildning till hotell och restaurang. Jag ser det inte som ett problem utan snarare som något positivt. Om vi ska få upp statusen på yrkesutbildningarna handlar det om att skapa en yrkesstolthet, något som inte underlättas av att företrädare för regeringen ensidigt har ett fokus på att alla ska studera vidare, för så urholkar man statusen.
Jag tackar för svaret och kan konstatera att borta är den tiden då Socialdemokraterna spottade och fräste när man pratade om företagsamhet och skola. Det är väl så i tanken. Och om ministern är villig att gå från ord till handling är hon också hjärtligt välkommen att stödja Moderaternas förslag så att alla elever får tillgång till Ung Företagsamhet.
Erik Bengtzboe (M):
Facit efter åtta år med Alliansen är ganska tydligt. Sverige lägger i dag mer pengar på utbildning än vad vi någonsin har gjort förut. Att komma och påstå att vi skär ned på utbildning är inte bara mot bättre vetande, utan det går rakt emot fakta. Det är sant att Socialdemokraterna aggressivare än någon annan vill bygga ut det som kan kallas för högskoleplatser.
Det är samma gamla socialdemokratiska platspolitik som vi har sett många gånger tidigare. Problemet är bara att man helt och hållet saknar plan och tanke för hur de här platserna ska användas. Man har inte ens en idé. Man bygger hellre ut tomma platser för att visa att man gör någonting än att faktiskt fundera på hur behoven ser ut. Sanningen är, herr talman, att regeringen helt och hållet saknar politik för att stärka omställningsförmågan.
Högskoleplatser är viktigt. Det är en del av möjligheten för utbildning senare i livet. Men det är inte i fråga om högskoleplatserna som det klämmer när det gäller förmågan till omställning, utan för att de människor som är i störst behov av omställning senare i livet inte upplever att de har råd eller möjlighet till det. Det är därför vi behöver justera fribeloppet. Det är därför vi behöver göra det möjligt att plocka studiemedel senare i livet.
Det är därför vi behöver höja tilläggsstödet för de äldre studenterna, så att man får möjlighet att över huvud taget söka. Att bygga ut med tomma platser blir i realiteten ett tomt löfte om det inte finns någon som har vilja eller intresse av att söka platserna på grund av att regeringen snålar med de pengar som verkligen skulle spela roll.
Erik Bengtzboe (M):
Med Alliansens budget och med Moderaterna vid makten har Sverige satsat rekordmycket på utbildning. Vi har höjt anslagen varje år. Att få det till att vi drar ned är en så makaber tvist av sanningen att jag inte vet vart man ska vända sig. Vi har lagt historiska summor på utbildning. Det är vi som har gjort den historiska utbyggnaden av yrkeshögskolan.
Alla de platser som Socialdemokraterna står i den här kammaren och talar sig varma för kommer någonstans ifrån. De uppstod inte helt plötsligt nu vid årsskiftet när ni äntligen lyckades få igenom en budget. Herr talman! Jag har i dag presenterat tre skarpa förslag som Moderaterna levererar för att underlätta omställning senare i livet för människor. Socialdemokraternas svar på det har varit - ingenting.
Man fortsätter prata om utbyggnad av samma platspolitik som man bedrev på 90-talet. Man har fortfarande ingen tanke på var dessa platser ska komma till stånd. Man har fortfarande ingen tanke och ingen plan för hur dessa ska underlätta för omställningen. Det blir helt enkelt bara mer av de platser vi ser i dag, samtidigt som studenter varnar för att kvaliteten sjunker när den lärarledda tiden minskar. Var ska dessa platser komma till stånd, kan man fråga sig. Hurdan blir kvaliteten, och på vilket sätt ska de underlätta för omställning?
Jag har presenterat tre förslag. Socialdemokraterna säger ingenting. De ser inte det här behovet. De ser inte de utmaningar vi står inför. Vi gör det enklare att studera senare i livet. Genom att höja fribeloppet, höja åldersgränsen för CSN och höja tilläggsstödet gör vi det möjligt för fler att ställa om på allvar och inte bara söka tomma platser någonstans.
Det är tråkigt att Socialdemokraterna inte ser de utmaningar och behov vi står inför när det gäller omställning. Men det är ännu allvarligare för svensk konkurrenskraft att regeringen väljer att inte agera.
Erik Bengtzboe (M):
Tack så mycket för ditt anförande, Jabar Amin! Det finns uppenbarligen ambitioner hos regeringen att fortsätta att utveckla det svenska studiestödet och studiemedlet. Det är glädjande. Det är inte ambitionerna som brister och riskerar att brista i framtiden.
Däremot arbetar vi med begränsade resurser, och vi behöver prioritera de resurserna på bästa sätt. Jag önskar regeringspartierna största framgång och lycka med det i framtiden. Att prioritera är något som på allvar är svårt. Jag har en fråga till Jabar Amin. Under alliansåren ökade tillskotten till svensk utbildning och svensk högskola till rekordnivåer.
Sverige har aldrig någonsin lagt så mycket pengar på utbildning som vi gör just nu. Vi har dessutom ökat i bnp. Det som om man hårdrar det utgör välfärdens kärna - skola, utbildning och sjukvård - står nu för en större andel av svensk ekonomi än vad de har gjort under modern tid. Moderaterna och Alliansen föreslår fortsatta satsningar på utbildning.
Ändå står Jabar Amin i talarstolen i Sveriges riksdag och påstår att vi drar ned. Hur går den matematiken ihop? Om vi satsar mer pengar än vad statsbudgeten för i fjol innehöll utökar vi faktiskt medlen. Då satsar vi och drar inte ned.
Erik Bengtzboe (M):
Det är väldigt stor skillnad på de olika saker som Jabar Amin står och säger. Att satsa mindre än vad någon annan gör är inte att minska anslagen. Det är inte att skära ned. Du kan rulla runt med hur mycket retorik man önskar från Miljöpartiets sida. Man kan pröva på hur mycket pajaskonster - Hä Hä! och Häpp Häpp! - som man önskar. Men det betyder inte att det blir verklighet. Att vi satsar mindre får man gärna säga.
Man får gärna säga att man vill satsa ännu mer än vad vi satsar och de rekordsatsningar som vi har gjort. Men kom inte och påstå att vi skär ned och minskar anslagen, för det gör vi inte. Vill man göra det får man göra det med brasklappen: I jämförelse med vår fiktiva budget som vi får se om den går igenom riksdagen eller inte, varenda gång man säger det. Då tror jag nog att varenda regeringsföreträdare och miljöpartist blir ganska trött på att höra sig själv. Herr talman! Man får ändå hålla sig till någon form av principer.
Antingen utgår vi ifrån att det är dagens verklighet som gäller. Då kan ni satsa en summa, och vi satsar en summa. Sedan kan man jämföra. Vem vill minska? Vem vill höja anslagen? Vem drar ned? Då kan man göra det på ett hederligt sätt. Ett annat alternativ än att utgå från dagens verklighet är att utgå från regeringens budget, den framtida budgeten, och hävda att det är verkligheten. Då kan man stå och säga att alla andra minskar i jämförelse med den.
Men i sådana fall gör man ingen satsning själv. Om det är den framtida budgeten som är verkligheten står Jabar Amin och säger att han inte får göra någonting.
Jag tror nog att det skulle vara till fördel att vi håller oss till verkligheten och fokuserar på att tydliggöra skiljelinjerna i svensk politik på riktigt i stället för att slänga oss med pajaskonster för att ge sken av att någon drar ned på svensk utbildning när vi under Alliansens år har ökat anslagen till rekordnivåer. Vi fortsätter dessutom att göra det.