KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gudrun Brunegård (KD):
Tack, statsrådet Amanda Lind! Jag blir glad när statsrådet talar om hantverksyrkena som en del av vårt kulturarv, för det är de verkligen. De är väldigt djupt rotade. Visserligen kom glasblåsarkonsten till Småland på 1800-talet, tror jag, så traditionen är inte så lång, men den är djup.
Glasblåseri finns även i Östergötland och Mellansverige. Jag lärde mig något intressant när jag var på besök. Många av de erfarna glasarbetare som fanns när de stora, namnkunniga glasbruken lades ned har startat egna hyttor och ateljéer lite varstans i Sverige.
Där jobbar de som egenföretagare och har kanske någon enstaka anställd eller tar en lärling som de lär upp. På detta vis för de kunskapen vidare, vilket är positivt. Samtidigt är Riksglasskolan den utbildningsplats där man får sin grundkunskap.
Jag blir lite förvånad eftersom jag särskilt bad att uppgiften om att man fick pengarna från Kulturrådet skulle dubbelkollas. Men säger statsrådet att de kommer från Myndigheten för yrkeshögskolan så tar jag det som en sanning. Oavsett vilket är det ett välkommet bidrag.
Som statsrådet nämner finns det andra hantverksyrken som också är viktiga att bevara. Jag tänker bland annat på skomakeri, sadelmakeri och liknande. Jag bor själv i Vimmerby, och under många år hade vi en av landets båtbyggarskolor.
Jag var ordförande i bildningsnämnden under en period, och vi brottades med frågan hur vi skulle kunna upprätthålla denna utbildning. Numera är det inte så mycket träbåtar, för det byggs mest snabba plastbåtar. Men inredningen i stora plastbåtar är gjord av trä, och då behövs denna specialkunskap.
Skolan hade ett nära och bra samarbete med den lokala båttillverkaren. Eleverna fick praktikplatser där, och de var garanterade jobb efteråt. Men tyvärr var det så få sökande att det inte var försvarbart att hålla igång skolan, även om man från industrin vädjade om att vi skulle göra det.
Det var efter min tid som båtbyggeriutbildningen lades ned. Under några år upprätthöll man den som just en yrkeshögskoleutbildning. Men även det fick man sluta med. Det var en stor sorg i en bygd med denna tradition. På samma sätt har det varit en kollektiv sorg i Glasriket när den ena hyttan efter den andra har tvingats stänga.
Just därför är det så viktigt att Riksglasskolan finns där, för den gör att man upprätthåller den kunskapen och stärker självbilden av att man fortfarande är ett centrum för glasverksarbete. Det finns säkert motsvarande för andra hantverksyrken i andra delar av landet.
Jag tackar för ministerns engagemang i frågorna om de smala men viktiga hantverksyrkena och hoppas att vi kan jobba vidare med detta från våra olika håll.
Gudrun Brunegård (KD):
Ministerns engagemang i frågan gläder mig. Vi får jobba vidare från olika håll för fortsatt växtkraft inom dessa smala hantverksyrken.
Apropå det sidospår som statsrådet var inne på har både nuvarande och tidigare regeringar satsat särskilt på vissa delar av besöksnäringen, och nu står just Glasriket på dagordningen.
Men det finns också andra delar inom de kulturella näringarna, exempelvis Astrid Lindgrens Värld i Vimmerby där vi jobbar mycket med besöksnäringen. Det finns alltså många kopplingar och ett stort värde av att jobba vidare för att utveckla även denna typ av besöksmål i landsorten. Det är inte bara i storstäderna det finns intressanta saker.
Min mans amerikanska släktingar pratar om att hälsa på oss eftersom vi bor nära Glasriket. Det känner de alltså till där på andra sidan Atlanten utan att vi har fört upp det på agendan. Det finns alltså verkligen växtkraft här. Men då är det också viktigt att det finns de som jobbar med yrket och kan visa upp det.
Det är roligt att se hur kreativiteten hos eleverna på Riksglasskolan väcks när de börjar få känsla för material och form och hur de då experimenterar och hittar nya former och uttryckssätt. Så välkommen dit!
Gudrun Brunegård (KD):
Tack, utbildningsministern, för svaret! Det är väl belagt att skolans och utbildningens förmåga att hjälpa eleverna genom utbildningssystemet och vidare till studier och arbete och på sikt till självförsörjning är den starkaste skyddsfaktorn mot både ohälsa och utanförskap.
Samtidigt har vi en stor utmaning i vår tid att kunna förse välfärdssektorn, offentligheten, industrin och servicenäringarna med kompetent arbetskraft för att hålla igång arbetet. Många menar att en lyckad integration av nyanlända är nyckeln till svensk arbetsmarknads gigantiska rekryteringsbehov. År 2018 infördes utbildningsplikt för nyanlända.
Den som inte bedöms vara matchningsbar mot arbetsmarknaden ska gå utbildning under etableringsprogrammets tid. Denna tanke är god, men tyvärr har resultaten hittills inte imponerat. I april förra året omfattades 13 000 personer av utbildningsplikten, men endast 1 200 personer, alltså mindre än en tiondel, gick på komvux på grundläggande nivå.
Antalet med yrkesinriktad sfi, som ministern talade om, var endast 47 stycken.
I Skolverkets rapport om hinder för individer med bristande kunskaper i svenska språket att delta i utbildning inom kommunal vuxenutbildning lyfts bland annat upp att det förekommer en rad organisatoriska hinder och bristande individanpassning men även språkkrav för att nyanlända ska komma vidare i sin utbildning.
Man bedömer att ett avsevärt större antal skulle kunna vara aktuella för sådan utbildning. Även Skolinspektionen gör bedömningen att många kommuner skulle kunna erbjuda fler sfi-studerande möjligheten att kombinera sfi med kurser på grundläggande och gymnasial nivå inom komvux. Fru talman!
Rapporten visar alltså att det förekommer formella språkkrav för yrkesutbildning för sfi-elever, trots att det inte finns något sådant lagstöd. Det behörighetskrav som finns är att man ska ha förutsättningar att tillgodogöra sig utbildningen. De formella språkkrav som hindrar personer från att gå en yrkesutbildning kombinerat med sfi utgår enligt Skolverket inte från personens förutsättningar att ta till sig utbildningen.
Detta riskerar att försvåra integrationsprocessen då personen inte erbjuds yrkesutbildning kombinerat med svenskkurser. På så sätt blir antalet utrikes födda på vuxenutbildningarna mindre, och de utrikes födda som faktiskt går har relativt hög utbildningsbakgrund, ofta högre än inrikes födda på samma utbildningar.
Förväntningarna på språkkunskaper ska förstås vara höga, men det är samtidigt inte bra om tröskeln är så hög att personer inte kommer in på yrkesutbildningarna. Man borde kunna ta fasta på att kombinera med språkträning som leder till jobb.
Vår målsättning måste vara att ge varje enskild nyanländ individuell bedömning av förutsättningarna att genomföra utbildning inom komvux och annan yrkesrelaterad utbildning. Syftet måste vara att möjliggöra för så många som möjligt att utbilda sig och få ett jobb.
Gudrun Brunegård (KD):
Jag tackar utbildningsministern för detta.
I Skolverkets redovisning av uppdrag om goda exempel på sfi kombinerad med yrkesutbildning finns det en rad goda exempel. Det var speciellt ett som jag fäste mig vid. Där står det: Om eleverna i byggnadsutbildningen till exempel ska bygga en gjutform är språkläraren med i verkstaden och stöttar eleverna i deras kommunikation och språkutveckling. Under arbetets gång berättar eleverna vad de gör och varför.
De dokumenterar också arbetet i skrift och med foto varje dag, även under praktiken. Språkläraren fångar upp nya facktermer och uttryck som eleverna behöver fördjupa sig i för att de ska förstå hela arbetsprocessen. En uppgift för andraspråksläraren är också att stötta yrkeslärarna i att konkretisera vissa begrepp som eleverna har svårt att förstå. Det pågår en ständig dialog mellan eleverna och lärarna som kan liknas vid ett ständigt pågående utvecklingssamtal.
Eleverna har hela tiden en klar bild av var de befinner sig i sin inlärning. Vi utgår inte enbart från en kursplan, utan allt är individanpassat. Vi tar hänsyn till vilka kunskaper och erfarenheter var och en hade med sig från start och vad de behöver för att klara utbildningen.
Bedömningssättet anpassas efter elevernas språknivå, så att inte språket hindrar dem från att visa vad de kan. Lärarna använder inte heller några färdiga läromedel utan visar i stället fysiskt och skriver upp några nya ord på en whiteboardtavla. Eleverna fotograferar tavlan och använder sedan orden när de redovisar dagens arbete. Detta tycker jag låter helt fantastiskt.
Gudrun Brunegård (KD):
Jag tackar utbildningsministern för detta. Vi delar ambitionen för de enskilda personer som har kommit till vårt land, att de så snart som möjligt ska känna att de är en del av vårt land och att de också bidrar till vårt lands välstånd och sin egen självförsörjning, vilket stärker självkänslan och banden till det land där de lever.
Samtidigt behöver vi också förse vår arbetsmarknad med kompetent och behörig personal. Vi var tidigare också inne på den skyddsfaktor mot problem längre fram i livet som utbildning ger. Detta är en situation som även omfattar unga som inte är i komvuxålder eller gamla nog för yrkesutbildning.
Jag hade ett långt samtal i går med en skolledare med lång erfarenhet som lärare i svenska som andraspråk vid en grundskola i ett av landets utsatta områden. Jag blev då uppmärksammad på hur regelverket krånglar till det för nyanlända som längtar efter att få komma in i och bidra till samhället.
Det som påtalades var problemet att en svensk elev eller en elev som har varit längre än fyra år i Sverige och inte har godkända betyg i något ämne får komma in på yrkesintroduktionen medan en elev som har varit kortare tid i Sverige däremot är låst vid språkintroduktionen, även om man i övrigt har precis likvärdiga förhållanden.
Detta riskerar att låsa in dessa elever under så pass lång tid att de inte har möjlighet att komma in på ett yrkesprogram. Jag skulle uppskatta om ministern i det fortsatta arbetet har med även den gruppen och tittar på om det finns möjlighet att underlätta för dem att komma över i yrkesprogram.
Gudrun Brunegård (KD):
Tack, statsrådet, för svar och bra samtal så här långt! Jag tänker på ett antal olika fastigheter som jag kan se framför mig. Jag ställde en fråga till riksdagens utredningstjänst, som försökte göra en analys av hur många fastigheter det kan handla om i landet.
Trots att de vände sig till kommunerna och även till Statistiska centralbyrån gick det inte att få fram ett exakt antal eftersom det inte finns statistik på detaljnivå. Man kan se antalet förelägganden, men man kan inte se vad som är bakgrunden till föreläggandena.
Jag vet inte vilket det exakta antalet ödehus är, men i en liten grannkommun till min vet jag att det handlar om gott och väl över 100 hus. Och vi hörde just exemplet från Falkenberg, som Larry Söder nämnde.
Detta är något som inte minst personer från byggnadsvårdsintressen och landsbygdsföreningar av olika slag pratar om, och det är ett argument som jag har hört under den tid som den här frågan har diskuterats.
Hur skulle ministern ställa sig till en sådan lösning när alla möjligheter uttömts och det inte finns förmåga eller vilja att ta det ägaransvar som man har som ägare av en fastighet? Både ert och vårt parti hyllar ju förvaltarskapstanken.
Det är förenat med ansvar att äga en fastighet, och om man inte tar det ansvaret har man på något sätt förverkat sin äganderätt. Det är svåra frågor att väga mot varandra, och jag förstår att det kräver tid och avvägning innan man kommer fram till något.
Jag undrar också över det som ministern nämnde om avgiftsfinansiering för miljö- och byggnämnderna i den här typen av ärenden. Men vem skulle då betala om en ägare uppenbarligen inte går att spåra och inte kan betala? Ska den avgiften då fördelas ut på övriga fastighetsägare? Det strider ju också mot någon typ av rimlig princip. Jag skulle gärna vilja få svar på dessa frågor.
Gudrun Brunegård (KD):
När jag läser igenom Boverkets långa lista över möjliga åtgärder inser jag att en del kan vara kontroversiella som kräver utredning och överväganden innan man kan sätta ned foten och lägga fram lagförslag. Det har jag full förståelse för.
En sak som står med på listan och som också många kommuner efterfrågar är ett statligt stöd till kommunerna för att verkställa vissa beslut om rivningsföreläggande.
Jag nämnde den lilla kommunen med upp till 200 övergivna hus, och det är fullständigt orimligt att en liten, ekonomiskt trängd kommun ska ta på sig alla omkostnaderna för det. Låt mig skicka med den tanken i det fortsatta arbetet. Skälen till att fastigheter står och förfaller är många och olika.
Det kan handla om fastigheter som har gått i arv och glömts bort eller att en ägare flyttar utomlands, som ministern nämnde. Det kan också handla om ett dödsbo där anhöriga inte känner till att de är delägare eller att fastighetsägaren saknar pengar för att rusta upp byggnaden. Kommunen skulle kunna betala med egna pengar och sedan lämna över en skuld till kronofogden.
Men den kostnaden riskerar att bli hög för kommunerna. För dem som bor i närområdet och ser byggnader förfalla och bli ödehus, tillhåll och sanitära olägenheter och för trängda kommuner vill jag uppmana ministern att jobba på.
Gudrun Brunegård (KD):
Till att börja med vill jag tacka utbildningsministern för svaret. Det finns så mycket tyckande kring barns behov och lärande. Därför är det viktigt att vi när vi formar den svenska läroplanen grundar den på forskning, evidens och fakta.
Där kan det finnas olika forskningsområden som delvis talar emot varandra, och då gäller det att hitta en god avvägning mellan de olika delarna. Problemet med barns skärmanvändande är att till exempel pekplattor inte har funnits i mer än tolv år och att det därmed inte finns så mycket kunskap om hur skärmanvändandet påverkar på lång sikt.
Men många studier visar dessvärre att även små barn blir mer stillasittande. Det påverkar den motoriska utvecklingen, koordinationen, den kognitiva utvecklingen och många andra förmågor. Det ökar även risken för övervikt, med allt vad det innebär i form av ökade hälsorisker för såväl kropp som självkänsla och psykiskt mående.
Den nya, reviderade läroplanen som finns sedan juli förra året innehåller ämnet digital kompetens. I Skolverkets kommentarer beskrivs hur förskolebarnen får använda digital kamera eller surfplatta.
Där poängteras: "Digitalisering i förskolan handlar inte om att barnen ska sitta mer framför skärmar, utan i stället ska förskolan medvetet använda sig av ett varierat utbud av aktiviteter, exempelvis en digital bok till läsestunden." Detta är i stort sett också vad utbildningsministern anför i sitt svar. Jag vill ändå poängtera några saker. WHO:s rekommendationer för barn är kopplade till just barns stora behov av fysisk aktivitet.
WHO:s riktlinjer för aktivitet, sömn och skärmtid för barn under fem år har det uttalade målet att byta den långvariga skärmtiden mot mer aktiv lek. WHO anger dessutom i sina riktlinjer att barn under två år inte bör utsättas för någon skärmtid över huvud taget.
Barn mellan två och fem år bör spendera max en timme framför skärmen totalt över hela dagen, det vill säga under den sammanlagda tiden i förskolan och i hemmet. WHO menar att det kommer att förbättra barnets kognitiva utveckling och livslånga hälsa om rekommendationerna följs. Fru talman!
Är det ur det perspektivet särskilt välbetänkt att öka det sammanlagda skärmanvändandet på förskolan - och just vid läsestunder då det är så viktigt att peka på alternativ till skärmandet och vänja barn vid bläddring i böcker, högläsning och all den stimulans som är kopplad till det?
Många barn tittar ju allaredan på dator, mobil eller tv långt utöver WHO:s rekommendationer och skulle må bra av att upptäcka alternativ till skärmandet. I min interpellation nämner jag den amerikanska barnläkarföreningens rekommendationer, som WHO grundar sig på.
Min fråga är: Vem tar ansvar för barns sammanlagda skärmtid? Om skärmar används i ett varierat utbud i förskolan går det rimligen ut över skärmanvändningen på fritiden. Uppmanas föräldrar och förskolepersonal att komma överens hur mycket barnet ska använda skärm?
Gudrun Brunegård (KD):
Som jag ser det handlar det om en viktig och känslig avvägning med tanke på att den amerikanska barnläkarföreningen och WHO tydligt markerar att barn under två år inte ska titta på skärmar över huvud taget.
Enda undantaget är videochattar med släktingar eftersom det upplevs på ett annat sätt än att bara sitta och stirra på en skärm. I åldersgruppen två till fem år rekommenderas inte mer än en timme totalt över hela dagen.
Därför är det viktigt att förskolan har en kommunikation med föräldrarna, både för att informera föräldrarna om rekommendationerna och för att ha någon typ av överenskommelse och samspel mellan förskolan och hemmet eftersom det blir en adderad tid över dygnet.
Den ansedda amerikanska barnmedicinska tidskriften JAMA Pediatrics tog i november 2019 upp ett annat perspektiv. Med hjälp av magnetkamera kunde man se strukturella förändringar i hjärnan hos förskolebarn som hade tillbringat fler timmar framför skärmar än de rekommenderade.
Barnen som hade tittat färre timmar än vad den amerikanska barnläkarföreningens rekommenderar uppvisade inte dessa förändringar. De förändringar det handlar om är minskad gallring i hjärnan och bitvisa avbrott i myeliniseringen.
Detta antas öka risken för bland annat sämre språkutveckling och försämrad kognitiv förmåga eftersom nervimpulserna inte kommer fram till rätt plats tillräckligt snabbt. Dessa barns utveckling kommer att följas över tid, så med tiden kommer vi att veta mer om vad det får för långsiktiga och eventuellt bestående effekter.
En annan aspekt av för mycket tittande på skärmar är ögats utveckling. Även i Sverige uppmärksammar optiker och ögonläkare den ökade risken för att för mycket skärmanvändande påverkar ögats utveckling så att barnet utvecklar en permanent närsynthet.
De menar att det är särskilt olämpligt med mobiler och pekplattor som man har på ett nära avstånd. Tv:n är inte lika farlig för ögonen eftersom den är längre bort. Vi vuxna känner ju också att ögonen blir trötta och torra när vi sitter för länge vid skärmen. Vi behöver alltså alla tänka på det. Fru talman!
Precis som utbildningsministern påpekar är det därför viktigt att undervisa barn i hur de ska använda skärmar. Så långt är allt väl. Låt mig åter ställa frågan: Hur kan man på ett bra sätt säkerställa att ett barn inte överskrider WHO:s rekommenderade skärmtid?
Gudrun Brunegård (KD):
Det finns många goda exempel, och vår förskolepersonal är generellt sett oerhört kreativ och älskar samspelet med barnen. Utbildningsministern lyfte upp en rad fina exempel på hur digital teknik kan användas utan att det blir ett passivt skärmande.
Det som oroar en del, bland andra mig, är den sammanlagda skärmtiden under dygnet för de små barnen, då forskningen visar att det finns risker och faror med för mycket skärmanvändande.
Om skärmarna används på det vis som utbildningsministern beskriver tror inte jag heller att det är någon större fara för barnen när det gäller ögats utveckling eller hjärnans utveckling och förmåga till språkinlärning, som är de delar som beskrivs i den amerikanska forskningen och som kan påverkas om alltför små barn sitter för länge vid skärmar.
Jag skulle uppskatta ifall ministern är beredd att i det fortsatta arbetet ta med sig ett uttryck gentemot helhetsbilden för barnen. Som vi var inne på tidigare vet vi att barn sitter mycket med skärmar även hemma.
Förskolan kan ha en dialog med familjerna om den sammanlagda tiden. Vi ska inte tala om hur mycket barn ska sitta vid skärm hemma, men det kan finnas en dialog och en förståelse för hur det kan påverka barn att sitta där för mycket. Tips och råd kan ges om vad man kan göra med barnet för att det ska få härliga lek- och läsupplevelser i stället för att sitta vid en skärm.
Gudrun Brunegård (KD):
Tack, ministern, för svaret! Det har nu gått några veckor sedan rapporten Unga troende i samhället publicerades av Sveriges kristna råd. Den fick berättigad uppmärksamhet genom att den belyser den problematiska situation som många unga troende tvingas genomleva.
Ärkebiskopen tillsammans med kyrkoledare för såväl frikyrkan som de katolska och ortodoxa kyrkorna i Sverige skrev och uttalade sig om rapporten. De ställde sig frågan hur det faktum att barnkonventionen nu är svensk lag kan vara till stöd för barns och ungdomars religionsfrihet. En del av det har vi hört i ministerns svar.
Det faktum att varannan kristen ungdom upplever sig kränkt för sin tros skull och att det i en fjärdedel av fallen är lärare som kränker gör att många unga döljer sin tro. Det krävs mod att våga utsätta sig för att bli kränkt offentligt i klassrumssituationen av en lärare som man står i en beroendeställning till.
De här eleverna anger att det oftast är i samband med religionsundervisningen eller de naturvetenskapliga ämnena som kränkningarna sker. Ungdomar uppger att "lärare har en dumförklarande ton när det gäller kristendomen i förhållande till vetenskapen och beskriver hur religionslärare på gymnasiet ägnar sig åt raljerande över tro".
En ung person som tillhör en ortodox kyrka skriver: "Jag blev kallad dum, fick kommentarer som 'tror du på tomten också', hånades med vulgära skämt om min tro . Värst var min gymnasielärare i geografi. Jag lyfte det flera gånger men fick inget stöd av någon i skolan." Fru talman! Detta är naturligtvis oacceptabelt.
Ingen elev ska utsättas för kränkningar i skolan, allra minst av sin lärare. Det är lika oacceptabelt att de inte heller får stöd när de ber om det. Enligt min uppfattning är det ovärdigt, inte minst i vårt land som var ett av de första som ratificerade barnkonventionen. Där fastställs också att barn har rätt till en tro.
Jag uppskattar att Anna Ekström vid flera tillfällen väldigt tydligt har uttryckt sitt avståndstagande från den här typen av kränkningar, och det framgår även i det här svaret. Det uppskattar jag verkligen. Dock tycker jag att svaret med tanke på denna kraftiga reaktion är förvånansvärt lamt.
Ministern "utgår från att skolans huvudmän, som har ansvaret enligt skollagen, följer och upprätthåller bestämmelserna i skollagen och i andra författningar", detta trots att rapporten visar på att troende ungdomar på ett nästan systematiskt sätt utsätts för kränkningar av lärare i den offentliga skolan.
Här behövs uppenbart massiva fortbildningsinsatser men också självrannsakan. Anna Ekström har tidigare från denna talarstol uttryckt att socialdemokratin målmedvetet har arbetat i åtskilliga årtionden för att minska religionens roll och inflytande i samhället och i skolan.
Därför, fru talman, skulle jag vilja fråga ministern om hon inte tror att detta ständiga ifrågasättande av tro och religion direkt kan ha bidragit till den situation vi ser i dag, när troende människor misstänkliggörs som vidskepliga eller mindre vetande. Har inte socialdemokratin ett direkt ansvar i detta? Är det inte dags att erkänna att socialdemokratin har fört utvecklingen för långt?