Sven Otto Littorin (M):
När det gäller Abu Garcia-domen från 2003 delar jag Socialdemokraternas inställning, åtminstone som den i praktiken kommit att visa sig mellan 2003 och 2006 när man inte vidtog lagstiftning till följd av domen under de tre åren. Varför inte? Jo, Josefin Brink tar upp hur man definierar arbetstopp och på vilket sätt man förhandlar.
I dag förhandlar man om arbetstoppar dagligdags med stöd i MBL § 38 och § 39 om förhandlingsplikt och vetorätt för fackföreningarna i just den här frågan. Det vi gemensamt kan vara lite förvånade över är att motsvarande Maraboufallet inte har prövats av AD tidigare. Det har ändå gått nästan sju år sedan Abu Garcia-domen, och vi har sett en del sådana här fall som ni beskriver komma upp. Det är lite förvånansvärt.
Därför menar jag att eftersom det aldrig har prövats på det sätt ni beskriver bör man avvakta domstolens utfall och dessutom det arbete som pågår från parterna.
Om det inte skulle visa sig hålla på det sätt som det var avsett - nu lyssnar Patrik Björck med stora öron, ser jag - är jag beredd att överväga lagstiftning för att säkra de grundläggande reglerna om anställningsskydd i lagen. Nu är det sagt tydligt. Patrik Björck behöver inte vara orolig för att jag har ändrat mig på de senaste tre dagarna eller de senaste tre åren. Det är ungefär samma grundinställning som jag har haft hela tiden.
När det gäller att stödja LO eller vad det nu kan vara - nu vänder jag mig till alla här inne och alla som lyssnar på debatten - har jag ett lästips. Det är Sist in först ut av Svante Nycander, en bok som kom ut alldeles nyligen och som debatterades på ett SNS-seminarium i går, en alldeles utmärkt beskrivning av hela diskussionen om turordningsregler, lagen om anställningsskydd och annat.
Där propagerar han mycket starkt och mycket begåvat för att det här är ett partsgemensamt ansvar och bör vara så. Alla typer av konflikter som vi ser uppspelade i debatten har man egen kraft och förmåga att hantera. Det är mycket mer hållbart att göra det på partsnivå än att lägga över det på lagstiftare. Saltsjöbadsavtalet har gällt sedan 1938. Det finns knappt någon lagstiftning i Sverige som har gällt lika länge.
Det gör att det finns en mycket god idé med att få parterna att hantera detta. Jag tror, och jag delar där Patrik Björcks uppfattning, att det finns en och annan mytbildning. Jag brukar ibland beskriva det som politiska fantomsmärtor, och de finns säkert på bägge sidor. Man tittar på varandra och målar upp hemska bilder.
Det följer av att i vårt system, där vi har delegerat lönebildning och hela diskussionen om situationen på arbetsmarknaden till parterna, finns ett konfliktmoment som är naturligt. Det går inte att lagstifta fram harmoni på arbetsmarknaden. Det går att erbjuda en plattform. Sedan måste man försöka komma överens.
Som i alla kompromisser, det vet vi som tillhör alliansen, slutar det ibland med att alla är lite missnöjda. Men poängen är att man i det långa loppet tjänar på det allihop. Det är grunden för den svenska modellen. Även om alla kan vara lite missnöjda med hur förhandlingarna slutar är det ändå så otroligt mycket bättre än alternativet.
Det gör att jag hoppas på den öppning vi såg efter SNS-seminariet i går, att Per Bardh och Christer Ågren från LO respektive Svenskt Näringsliv nu har en förmåga att sätta sig ned och diskutera, inte det som i retoriken är problemet utan det som i verkligheten kan vara problemet, och se hur man kan lösa det. Det tror jag är en mycket god framgångsväg.