Anders Borg (M):
Sverige är ledande i klimatarbetet och ett av de länder som tydligt driver på därför att vi måste få en omläggning som gör att vi kan kombinera tillväxt och ökad levnadsstandard för fattiga människor med en hållbar ekonomisk utveckling. Det har vi gått i bräschen för. Jag kan nog tryggt säga att under de år som jag har suttit i Ekofin har inte någon finansminister gjort fler inlägg än jag där vi har krävt ytterligare åtgärder och varit beredda att gå längre än andra.
Under den tid som vi hade ordförandeskapet och jag höll i de förhandlingar som gällde finansiering inför G20 var det uppenbart att bland annat Sveriges mycket stora bidrag till snabbstartsfinansieringen var ett exempel för andra länder. Sedan kom vi tyvärr inte framåt i Köpenhamn. Det var naturligtvis besvärligt. Men låt oss inte ge bilden av att Sverige är problemet. Jag vet precis hur dessa diskussioner går.
Det är Sverige, Danmark och ibland Storbritannien, men inte alltid, som försvarar en tuff klimatpolitik. På andra sidan i EU står länder som Polen, Tjeckien och Ungern som anser att de ännu inte har råd med detta. Ibland har vi stöd från Tyskland och Frankrike. Men vi har aldrig varit i en situation där Sverige har hållit tillbaka. Vi har alltid vid alla möten varit pådrivande. Det har vi kunnat vara med en mycket stark uppbackning i Sveriges riksdag.
I EU-nämnden har vi vid varje tillfälle fått stöd för att ha en mer offensiv inriktning i klimatpolitiken. Detta har naturligtvis gett resultat. Sverige är ett föredöme i klimathänseende. Vi har den högsta koldioxidskatten. Den är inte lite högre utan mycket högre än skatten i alla andra jämförbara länder. Vi har gröna certifikat. Vi har jobbat med att förstärka dessa system och bland annat tagit bort de felaktiga lättnader som vi hade för diesel och när det gäller återbetalningar till jordbrukssektorn.
Vi har under min tid fått ordning på och utvecklat systemet med handel med utsläppsrätter. Räcker detta? Nej, självklart inte. Sverige ska fortsätta att vara pådrivande. Vi ska fortsatt vara de som säger att vi behöver göra mer och ta ett större gemensamt ansvar. Låt mig sedan ta upp perspektivet på biståndspolitiken. Jag är oerhört stolt över att Sverige kanske är det land som ger mest bistånd av alla länder.
När vi sitter i styrelsen för Världsbanken och deltar i IMF-mötena är Sverige ett land som går framåt. Varje gång som Världsbanken säger att man behöver mer pengar till Afrikas horn, till klimatåtgärder, till jämställdhet och så vidare ställer Sverige upp därför att vi har ett enprocentsmål för vår biståndspolitik och har haft en god tillväxt. Detta tycker jag är jättebra.
Det är fantastiskt att när vi sitter på världsbanksmötena och talar om till exempel Afrikas horn då gör Norden och Baltikum och Sverige ensamt mer än stora länder som Storbritannien, Tyskland och USA. Det är bra och rätt. Sverige, Norge och Danmark är föredömen och ska vara det. När man talar om additionalitet i dessa sammanhang är det utifrån att man ska ha ett 0,7-procentsmål för biståndet och utöver det ett tillägg för klimatåtgärder.
Låt oss vara tydliga med att det nästan inte är några andra länder som uppfyller 0,7-procentsmålet. Det är nästan inga andra länder som klarar av det. Till och med de länder som har varit på vår sida, som holländarna, backar nu och minskar sitt bistånd. Sverige går framåt och ökar sitt bistånd. Under min tid som finansminister har vi i nominella termer praktiskt taget fördubblat biståndet. Det tycker jag är jättekul och bra.
När vi landar i en uppgörelse internationellt kommer Sverige självklart att tillhöra dem som argumenterar för denna uppgörelse. Lika självklart kommer vi att vara ett av de länder som bär en börda utöver vår vikt. Så har det alltid varit, och så kommer det alltid att vara. Denna position har Sverige alltid haft, och den positionen kommer Sverige alltid att ha.