Niclas Malmberg (MP):
Sverige äldsta bevarade skriftliga material som belyser ett längre skeende är Erikskrönikan . Den skrevs på 1320- eller möjligtvis 1330-talet. Det är ett viktigt historiskt dokument, och det är också ett exempel på historieförfalskning. Den skrevs när Magnus Eriksson var kung i landet. Det tydliga syftet var att framställa hans far, hertig Erik Magnusson, som en hjälte.
Att trona på minnen från fornstora dar, det vill säga få glans och ära av sin samtid utifrån ett ärorikt förflutet, är således inget nytt fenomen. När Sverige blev en stormakt i Europa på 1600-talet växte en önskan fram om att inte bara lyfta fram enstaka personer eller släkter utan att ge hela nationen ett stolt förflutet.
År 1630 inrättade Gustav II Adolf ett ämbete som riksantikvarie, vilket kan ses som startskottet för den svenska kulturarvspolitiken. Under stormaktstiden växte också göticismen fram. Det var mytbildningar om en fantastisk svensk forntid.
Men att vetenskapliga perspektiv inte ens fick genomslag i universitetsvärlden är Olof Rudbecks göticistiska skrift Atlantica ett tydligt exempel på. År 1786 fick vi vårt första offentliga museum när riktlinjer togs fram för Naturhistoriska riksmuseet. Men under 1800-talet och början av 1900talet fanns två vitt skilda synsätt på vad som var museernas roll.
Den ena sidan menade att museerna skulle agera i nationens intresse och lyfta fram det som var gynnsamt för det egna landet. Den andra sidan menade att museerna tvärtom skulle lyfta fram sanningen utifrån rådande vetenskapliga rön.
Göticismen stod tillbaka lite under 1700-talet men växte sig stark under 1800-talet och kom under 1930-talet att utnyttjas av den svenska nazistiska rörelsen i syfte att ge legitimitet åt en egen politisk agenda. Än i dag ser vi exempel på hur krafter försöker ta makten över kulturarvet för att stärka en egen ideologi. Det är därför tre viktiga principer slås fast i kulturarvspropositionen.
Den första principen är att museerna är självständiga myndigheter som inte har att följa politiska intressen eller politiska önskemål vad gäller utställningsverksamheterna. Den andra principen är att museerna ska bygga sin verksamhet på kunskap. De ska vara forskningsnära. Om inte egen forskning bedrivs på museet ska samlingarna ändå ordnas på sätt så att de kan utnyttjas för vetenskapliga syften.
Den tredje principen är att kulturarvet ska vara tillgängligt för alla i hela vårt land. Man ska inte behöva resa till Stockholm för att ta del av ett svenskt kulturarv. Det förutsätter samverkan mellan museerna, det vill säga att statliga museer kan låna ut föremål till regionala museer och att regionala museer kan donera föremål till varandra så att så mycket som möjligt blir så publikt som möjligt och inte låses in i arkiv.
De som verkligen skapar tillgänglighet för alla till kulturarvet är förstås museiprofessionen. Det är en svår balansgång. Det handlar om att utforma utställningar som å ena sidan är intressanta för den som har djupa kunskaper i ett ämne men som vill lära sig mer och å andra sidan är intressanta för den som inte har några förkunskaper alls och ser något för första gången. Det handlar om att förenkla utan att förvanska.
Jag är djupt imponerad över hur väl många av våra museer lyckas med balansgången och verkligen blir angelägna för alla. Tillgänglighet för alla innebär också att människor med olika former av funktionsnedsättningar ska kunna ta del av museernas verksamhet. Här ser vi tvärtom att det finns stora brister i dag. Det är brister som måste åtgärdas om vi ska leva upp till målet att göra kulturarvet tillgängligt för alla.
Att vi nu får en museilag på plats och att vi förbättrar kulturmiljölagen innebär inte på något sätt att kulturarvspolitiken har nått vägs ände och att vi nu kan luta oss tillbaka och slå oss till ro. Tvärtom! Ett stort steg tas i rätt riktning som nu kan följas av ytterligare steg i rätt riktning. Ett sådant steg som måste tas är att förbättra förutsättningarna för det rörliga kulturarvet. Jag har själv väckt en motion i frågan, och en utskottsmajoritet föreslår att den delvis ska bifallas.
Det här är inte på något sätt en kritik mot innehållet i regeringens proposition utan just ett utpekande av ett av de steg som nu måste tas. Däremot förbryllar det att utskottsmajoriteten menar att detta kan ske skyndsamt. Jag menar att frågan är mer komplex än så. Men vi kanske lägger in olika värderingar i begreppet skyndsamt.
Än mer förbryllande är att de borgerliga partierna i slutändan inte riktigt står för perspektivet att hålla armlängds avstånd mellan kulturarvspolitik och utställningsverksamhet. Tvärtom går man fram med ett tillkännagivande som kan innebära att man är där med fingrarna i syltburken och begränsar museernas möjlighet att utveckla utställningsverksamheterna. Jag yrkar bifall till reservation 3. Låt mig avslutningsvis bli personlig.
Alla vi som deltar i debatten har naturligtvis ett brett engagemang för kulturarvsfrågor, och många av oss brinner lite extra för vissa områden - som vi också har hört tidigare i debatten. Ett sådant område där jag själv går igång lite extra är den tidiga musiken. Men det immateriella kulturarvet är inte så enkelt att fånga. Därför är det utomordentligt bra att lagstiftningen likställer det materiella kulturarvet med det immateriella kulturarvet och ger dem samma legitimitet.
Ett bevarat instrument från 1600-talet innebär inte automatiskt att vi vet hur musiken klingade framfört av till exempel Anders Düben, som kom från Amsterdam till Stockholm 1620 och bidrog till att utveckla den svenska konstmusiken. Jag håller mig fortfarande till 1600-talet. Jag riktade inledningsvis kritik mot göticismens bristande vetenskapliga perspektiv.
Låt mig i stället hylla drottning Kristina, som verkligen inte var rädd för kulturutbyten eller ville låsa in svensk kulturtradition. Tvärtom bjöd hon in vetenskapsmän och konstnärer från olika delar av Europa att komma till Sverige. Det var personer som verkade i Sverige och naturligtvis satte sin prägel på kulturen. I dag är de självklara delar av det svenska kulturarvet. Så är det fortfarande i dag.
Det vi i dag kan se som nya företeelser eller udda företeelser i den svenska kulturen kan i morgon ses som självklara delar av det svenska kulturarvet. Ett försök att definiera kulturarv är att säga att kulturarv är spår från det förflutna som har en betydelse och ett värde för oss som verkar här i dag.
Kulturarvspolitiken bygger på att vi måste säkerställa att spåren inte suddas ut för framtiden utan bevaras för kommande generationer - samtidigt som de är tillgängliga för alla som verkar här och nu. Min övertygelse är den att ju mer kunskap vi får om kulturarvsfrågor, desto mer stärker vi både människors trygghet och tolerans.