Håkan Svenneling (V):
Penningpolitiken är ett av få politiska områden där mycket makt har lämnats över från politiken till experter på området, i det här fallet Riksbankens direktion. Trots det bär politiken ett stort ansvar för penningpolitiken. Politikens roll är att genom sin kontrollmakt se till att penningpolitiken förs på rätt sätt och att dess underlag leder till en spänstig debatt om penningpolitiken i Sverige.
Men politiken sätter också ramarna för penningpolitiken genom att besluta om lagar, i detta fall riksbankslagen. Därför är det nu glädjande att det finns en bred politisk enighet bakom förslaget att se över riksbankslagen i en parlamentarisk utredning. Att det nu kommer att tillsättas en parlamentarisk utredning om riksbankslagen kan vi från Vänsterpartiet inte annat än välkomna. Det behövs, och det är något som vi har krävt under många år.
Dagens lagstiftning är nämligen skriven under sent 1990-tal, i en tid då många politiker ville gå med i EMU. Men när svenska folket fick säga sitt blev det ett tydligt nej till EMU. I efterhand har det visat sig vara ett ekonomiskt sett mycket klokt beslut som tjänat Sverige väl. Det är därför viktigt att den politiska makten - även över penningpolitiken - utgår ifrån folket.
Vänsterpartiet har en rad förslag för att vässa riksbankslagen och göra penningpolitiken i Sverige bättre, förslag som vi nu hoppas att utredningen kan grotta ned sig i och komma med kloka slutsatser om. Vi har drivit på för att KPI som mått för Riksbankens inflationsmål ska bytas ut mot KPIF, vilket det nu verkar finnas en bred enighet om. Det gör att det mått som i praktiken används också blir det som har reell betydelse för penningpolitiken.
Vi har också drivit på för att sysselsättning ska få en ökad betydelse, och vi har drivit på för att makten över penningpolitiken ska utgå från folket. Riksdagen ska besluta om inriktningen för penningpolitiken medan Riksbanken ska verkställa dess utformning. Det var något som särskilt de akademiska remissinstanserna tyckte var bra och lyfte fram i sina remisssvar. Det operativa ansvaret för penningpolitiken vilar i dag på Riksbankens direktion.
Direktionens ledamöter utses av riksbanksfullmäktige. Riksbankslagen föreskriver att ledamöter av direktionen inte får söka eller ta emot instruktioner för att fullgöra de penningpolitiska uppgifterna. Målen för penningpolitiken innebär att Riksbanken endast har till uppgift att upprätthålla ett fast penningvärde. Riksbanken har sedan på egen hand bestämt att penningpolitiken ska styras av ett inflationsmål och att detta ska vara 2 procent av KPI.
Först därefter har riksdagen i olika dokument sagt att man står bakom den utformning av penningpolitiken som Riksbanken själv har bestämt sig för. Detta har emellertid ingen praktisk betydelse just eftersom ledamöter av direktionen inte är tillåtna att ta emot instruktioner när de fullgör sina penningpolitiska uppdrag. Vi menar att denna ordning är orimlig. Det ska vara så att riksdagen utformar mer exakta mål för penningpolitiken.
Detta ska omfatta målen, vilken nivå inflationsmålet ska ha, vilken variabel som ska användas och vilka mål man ska ha för utvecklingen av den reella ekonomin. Utifrån dessa mål ska sedan Riksbanken självständigt utforma den löpande penningpolitiken. På så sätt skapas en tydlig ansvarsfördelning: De folkvalda i riksdagen beslutar om politiken, och Riksbanken verkställer.
Det är någonting vi hoppas att utredningen kommer att grotta ned sig rejält i. Valet av ledamöter till direktionen kan ha stor betydelse för den förda penningpolitiken, och i dag sker dessa val utan större debatt och insyn. Därför bör den parlamentariska utredningen ta fram förslag på hur valet av ledamöter till direktionen kan ske på ett mer transparent sätt. Öppna utfrågningar av kandidaterna till direktionen bör utgöra ett centralt inslag i denna process, något som i dag sker i andra länder.
Att även utredarna King och Goodfriend nu lyfter fram många av dessa frågor tycker jag givetvis är bra. Vi måste värna de demokratiska aspekterna, även i penningpolitiken. Framför allt måste vi sätta fokus på att minska arbetslösheten för att nå full sysselsättning. Att därför ta större hänsyn till produktion och sysselsättning, som utredarna föreslår, är mycket bra.
Jag har haft förmånen att ingå i den arbetsgrupp under finansutskottet som Ingela Nylund Watz på ett föredömligt sätt har lett, vars uppgift har varit att komma med förslag på hur finansutskottets kontrollmakt över penningpolitiken kan stärkas redan inom dagens lagstiftning. Flera av gruppens förslag, för att inte säga alla, är bra. I höst ska finansutskottet besluta om vilka som ska genomföras.
Gruppen föreslår att man i stället för dagens tre utfrågningar håller två offentliga utfrågningar per år med Riksbanken om den aktuella penningpolitiken. Vid utfrågningarna ska riksbankschefen och tre vice riksbankschefer delta varje gång, i stället för som i dag en vice riksbankschef. Detta var något som också King och Goodfriend föreslog. Ledamöterna bör få replikrätt på riksbankschefernas svar om de så vill, vilket skulle kunna leda till en spänstigare debatt och diskussion under utfrågningen.
Det kanske kan tyckas märkligt att ett minskat antal utfrågningar skulle kunna stärka kontrollmakten. Men bättre utfrågningar färre gånger ger en bättre granskning. Gruppen föreslår att en offentlig utfrågning om stabiliteten i det finansiella systemet sker varje år. Vid en sådan utfrågning ska ansvarig minister, myndighetsansvariga och andra experter delta.
Utskottet bör också överväga hur utskottets beredning av finansiell stabilitet i övrigt kan förstärkas, anser vi i arbetsgruppen. Detta tycker jag är mycket bra, för som vi har hört i debatten är finansiell stabilitet och makrotillsyn ett relativt nytt politiskt område som har fått ett väldigt uppsving, framför allt efter finanskrisen. Med det sagt, fru talman, vill jag yrka bifall till utskottets förslag.