Jens Holm (V):
År 2014 var det varmaste året någonsin. Åren dessförinnan hade temperaturen på jordklotet också slagit värmerekord. Vi såg nyligen att koncentrationen av koldioxid i atmosfären passerade den magiska gränsen 400 miljondelar.
Världssamfundet har sagt att mer än 450 miljondelar koldioxid kan vi inte ha i atmosfären om vi ska hålla ned temperaturhöjningen till under två grader. Vi är snart där. Det är ett faktum att klimatförändringen finns och att det är vi människor som påverkar den. Även här i Sverige börjar vi märka av effekter av klimatförändringen.
Vi måste ta med den när vi planerar våra städer, hur vi ska försörja oss med livsmedel, hur vi ska bygga infrastruktur och så vidare.
Men ifall vi hade haft den här debatten på södra halvklotet, i ett fattigt land som inte har resurserna att skydda sig mot de effekter som ett förändrat klimat ger, hade debatten präglats mycket mer av akuta åtgärder - stundtals av en känsla av panik.
Det tycker jag att man märker när man pratar med människor som kommer från östaterna i Stilla havet. De försöker nu sluta avtal med Nya Zeeland, Australien och andra länder för att evakuera sin befolkning eftersom havsnivån har höjts så mycket att de snart inte längre kan bo kvar i Mikronesien, Tuvalu, Samoa och på andra ställen.
Man märker det också när man träffar människor från Bangladesh eller södra Indien som säger: Vi har ofta drabbats av monsunregn och att vi måste flytta våra åkrar, men nu är det värre än någonsin. Vi har gigantiska översvämningar som vi aldrig har sett tidigare.
När jag var i Lima i Peru i fjol berättade man om den stora rädsla som finns i denna åttamiljonersstorstad: att man snart inte längre ska ha något färskvatten att försörja befolkningen med. Glaciärerna uppe i bergen sinar, och det är de som försörjer Lima och andra städer längs Stillahavskusten med färskvatten. Klimatförändringen finns alltså här och nu.
Det är ingenting som sker någon gång i framtiden. I de internationella klimatförhandlingarna talar man om det historiska ansvaret. Man menar att det är i-länderna - Sverige, EU, Nordamerika, Japan och så vidare - som har skapat klimatförändringen.
Därför menar man att vi också har ett historiskt ansvar att se till att minska våra utsläpp och att hjälpa utvecklingsländerna att inte göra samma misstag som vi har gjort. Man menar att i-länderna historiskt sett har stått för ungefär 70 procent av världens totala utsläpp av växthusgaser.
Det kan vara värt att komma ihåg de här historiska siffrorna när vi i dag ser att länder som Indien, Kina och Brasilien snabbt ökar sina utsläpp. Varför gör de det? Jo, därför att de anammar precis samma utvecklingsmodell som vi har haft. Det är just de misstagen som vi måste hjälpa dem med och se till att de inte upprepar. Tar vi det ansvaret? Nej, jag tycker inte att vi gör det.
Jag saknar den stora planen för att ställa om Sverige och för att ställa om andra industrialiserade länder. I vår motion Klimaträttvisa , som är en av de motioner som ligger till grund för betänkandet som vi nu debatterar, lägger vi i Vänsterpartiet fram ett antal konkreta förslag på hur Sverige skulle kunna bli ett land som tar ansvar för sina historiska utsläpp av växthusgaser.
Det första vi säger är att Sverige behöver nya, skarpare klimatmål. Vi i Vänsterpartiet vill att Sverige ska minska sina utsläpp med 50 procent jämfört med 1990 års nivåer. Vi vill att alla de här utsläppsminskningarna ska göras på hemmaplan.
Vi ska inte uppnå våra nationella klimatmål genom att, som Johan Hultberg från Moderaterna och Kristina Yngwe från Centerpartiet talar om, köpa billiga och osäkra utsläppskrediter i andra länder. Vi vet helt enkelt inte ifall det blir några utsläppsminskningar då. Det enda vi vet helt säkert ifall vi köper billiga och osäkra utsläppskrediter är att vi låter någon annan göra jobbet, när vi vet att vi måste ställa om här i Sverige.
Vi vill också ha nya klimatmål för EU. Det är samma resonemang där: Om man höjer klimatmålen tvingas vi politiker att ta fram fler skarpa åtgärder för att minska våra utsläpp. Jag gläds åt att man nu på EU-nivå säger att när EU ska uppnå sina utsläppsminskningar ska allt göras på hemmaplan, alltså inom EU.
EU har övergett strategin att köpa billiga utsläppskrediter. Det är snart bara Moderaterna, Centerpartiet, Folkpartiet och Kristdemokraterna - jag vet inte var Sverigedemokraterna står - här i Sverige som krampaktigt håller fast vid att köpa billiga och osäkra utsläppskrediter. Vi måste också ha en strategi för 100 procent förnybar energiproduktion.
Många tror att vi värmer upp våra hus och producerar elektricitet 100 procent förnybart redan nu här i Sverige, men så är det inte. Vi kan promenera ett par kilometer norrut, så kommer vi till Fortums Värtaverket, som förser Stockholmsinvånarna med värme. Man bränner kol. Man bränner hundratusentals ton kol varje år.
Tack vare den borgerliga regeringens tidigare beslut kan Fortum nu göra det utan att ens betala koldioxidskatt för det. Den borgerliga regeringen avskaffade ju koldioxidskatten för kraftvärme. Det är helt fel väg att gå. Vi måste sätta mycket högre pris på det som släpper ut. Centerpartiet talade tidigare här om en skatteväxling.
Det är extremt viktigt att höja skatter och avgifter på det som släpper ut. Jag saknade det under den tidigare borgerliga regeringen, och jag saknar faktiskt en hel del konkreta åtgärder även från den nuvarande regeringen. Vi behöver ha en flygskatt, vi behöver ha en skatt på vägslitaget som långtradare åsamkar och vi behöver höja koldioxidskatten.
Det fina med att höja eller införa sådana skatter är att vi får pengar att investera i det som minskar våra utsläpp och ställer om Sverige. Vi behöver också ha hållbara transporter i Sverige. I framtiden ska vi inte bygga fler motorvägar. Vi kan lägga en del pengar på att renovera det befintliga vägnätet.
Men att bygga motorvägar som Förbifart Stockholm, som nu förbereds - ett gigantiskt motorvägsprojekt för någonstans mellan 30 och 60 miljarder kronor som vi vet leder till ökad bilism och ökade utsläpp - är ju helt galet, ärligt talat.
Alla pengar måste gå till att investera i kollektivtrafiken och i bättre trottoarer och bättre cykelbanor så att folk kan gå och cykla mer i våra städer. I Sverige har vi väldigt stora subventioner till det som smutsar ned. Vi har miljöskadliga subventioner på uppskattningsvis 50 miljarder kronor årligen.
Skattemedel går till ökade utsläpp, helt enkelt. Siffran 50 miljarder kronor kommer från en inventering som Naturvårdsverket gjorde för några år sedan. Jag tror inte att alla de här miljöskadliga subventionerna kan avskaffas över en natt, men vi skulle åtminstone kunna anta en strategi för att successivt avskaffa dem.
I betänkandet har vi i Vänsterpartiet också en reservation som handlar om de konsumtionsbaserade utsläppen. När vi talar om utsläpp talar vi bara om utsläppen som kommer från produktionen.
De utsläpp som härrör från våra flygresor till Thailand eller Spanien eller som härrör från alla prylar som vi köper från andra länder, de varken synliggörs eller rapporteras i den svenska statistiken. Vi i Vänsterpartiet vill att det ska göras. Då kommer vi att se att våra utsläpp i praktiken är kanske dubbelt så stora.
Om vi synliggör de konsumtionsbaserade utsläppen blir det också lättare att identifiera dem och sedan minska dem. Därför, herr talman, yrkar jag bifall till reservation 6, som handlar om just detta. Jag passar också på att yrka bifall till reservation 11, som handlar om skarpare klimatmål i EU.
Vi måste också samarbeta mer aktivt med länderna i syd, de som drabbas här och nu av våra utsläpp. Vi i Vänsterpartiet vill ha ett klimatbistånd, finansierat inte från den ordinarie biståndsbudgeten utan med nya och additionella medel.
Vi måste också se till att föra över ny teknik till utvecklingsländerna så att de kan använda den senaste tekniken och inte göra om samma misstag som vi i i-världen har gjort. Herr talman! Jag skulle vilja ta upp en sak till innan jag avslutar. Till grund för betänkandet ligger en proposition från regeringen.
Det är en skrivelse som är en rapportering av Sveriges åtagande för den första perioden inom Kyotoprotokollet. Man kan tycka att en sådan rapportering är något som vi alla borde vara överens om, och överlag håller jag med om det som står här.
Det som förs fram är att Sverige har minskat sina utsläpp med 16 procent sedan 1990, och det är självklart bra. Detta har skapat ett överskott av så kallade utsläppsrätter. Vi kan alltså sälja rätten att släppa ut till andra länder om vi skulle vilja det.
Överskottet av utsläppsrätter är på 76 miljoner ton, vilket är ungefär en och en halv gånger mer än vad Sverige som land släpper ut på ett år. Jag gläds åt att regeringen säger att överskottet av utsläppsrätter ska annulleras, alltså skrotas. Då kan utsläppen inte äga rum i något annat land. Man skrotar dock inte hela överskottet.
10 1⁄2 miljon ton koldioxid låter man bli att skrota. Det tycker Vänsterpartiet är fel. Självklart borde hela vårt överskott av utsläppsrätter skrotas. I propositionen och i majoritetens text i betänkandet står det att proceduren för detta ytterligare överskott av utsläppsrätter ännu är oklar. Jag tycker inte att det är oklart.
Vi vet här och nu att det är på drygt 10 miljoner ton. Det minsta regeringen kunde ha gjort i denna proposition är att säga att eventuella framtida överskott självklart ska annulleras. Jag skulle vilja ha ett klart besked om detta från regeringspartierna Socialdemokraterna och Miljöpartiet. Kan ni lova att allt överskott av utsläppsrätter även i framtiden ska annulleras?
I så fall borde ni kunna bifalla Vänsterpartiets reservation nr 1.