Ulrik Lindgren (KD):
Det är naturligtvis rätt som statsrådet anför att ingenting är nog i det här sammanhanget. Jag vill inte heller ha det hysteriska amerikanska försäkringstänket i svensk sjukvård. Men det är viktigt att inte därmed lämna ersättnings- och bemötandefrågorna. De är värda all granskning ändå.
Det är viktigt att skärskåda vad statsrådet har anfört om de olika försäkrings- och ersättningsdetaljerna i sitt svar. När det gäller exempelvis dem som smittats med hepatit C via blodbaserade läkemedel redovisar Ylva Johansson att de år 2001 fick 250 000 per person i engångsersättning från läkemedelsförsäkringen plus individuell ersättning från försäkringen. Det stämmer.
Paradoxalt nog har de så kallade svåra och moderata blödarsjuka inte fått ersättning på grund av den så kallade skälighetsprincipen. Här saknar jag svar på min fråga om ministern är beredd att göra något åt den så kallade skälighetsprincipen som i det här sammanhanget ger den absurda konsekvensen att de lätt blödarsjuka har fått ersättning för hepatit C-smittan från läkemedelsförsäkringen.
De med svår blödarsjuka har däremot inte fått det. Enligt Ylva Johansson bereds frågan för närvarande i Regeringskansliet i Patientskadeutredningens betänkande. Frågan är om Ylva kan ange om det medför något hopp om att skälighetsprincipen åtgärdas på något sätt.
Man ska lägga märke till att de 400 som smittats med hepatit C inte har fått någon ersättning från staten. Man ska också lägga märke till att ministern skriver att patienter som fått hepatit C via blodtransfusion har haft möjlighet till ersättning från patientförsäkringen.
Men de allra flesta blödarsjuka har aldrig fått något från patientförsäkringen utan från läkemedelsförsäkringen eftersom de har fått smittan via läkemedel inte via blodtransfusioner. Att preskriptionstiden hävs för patientförsäkringen är alltså till föga hjälp. Om däremot läkemedelsförsäkringens preskription skulle hävas skulle det ha stor betydelse för gruppen.
Inte heller min andra fråga i interpellationen är riktigt tillfredsställande besvarad. Vad avser statsrådet att göra för att stärka det juridiska skyddet för människor med långtidsverkande sjukdomar? Vi vet att det kan ta 25 år för en person att utveckla levercancer av en hepatit C-smitta. Jag tycker inte att heller den tredje frågan är helt besvarad av ministern.
Vilka åtgärder är ministern beredd att vidta för att läkemedelsförsäkringens preskriptionstid ska få förlängas? Sammantaget finns det en rad skäl att värdera att de blödarsjuka inte har fått det offentliga stöd och den ersättning de borde ha fått. De har inte heller från den privata sidan fått de ersättningar som de borde ha fått.
En viktig bekräftelse på att mycket fattas i ersättningsfrågorna fick vi i SVT:s Uppdrag granskning som sändes i slutet av maj. Representanten för försäkringsbolaget If som representerar det konsortium som ursprungligen hade försäkringsansvaret hade uppenbarligen kommit på andra tankar, möjligen på grund av Uppdrag granskning.
Han lovade att snarast gå igenom de 34 ärenden som fortfarande pågår och även titta på de 70 avslutade ärenden där personerna avlidit för att se om anhöriga har kommit i kläm. Han ville också tillsätta personliga ombud som kostnadsfritt kan hjälpa de drabbade. Det är mycket lovande och något som kan bära framåt.
Den här representanten tyckte också att det var mycket anmärkningsvärt med det kontrakt som innebär att om de drabbade får ut ett större skadestånd ska det tillfalla försäkringsbolaget.