Aron Emilsson (SD):
Det gläder mig att kulturministern är engagerad i frågorna. Men det är också mycket som är upp till bevis. Vi ser stora brister och stor eftersatthet inom Kulturmiljösverige. Det är något som branschen själv vittnar om både i lokalsamhällen och från ansvariga myndigheter.
Utöver vilka åtgärder och anslag man vill se i närtid rör mina övriga frågor efterlevnad av nationella mål och regelverk och långsiktigt tryggande av Sveriges kulturmiljöer genom kompetensförstärkning. Boverket har konstaterat att 48 procent av kommunerna saknade antikvarisk kompetens under 2015, det vill säga nästan hälften av landets kommuner. Det är väldigt allvarligt just mot bakgrund av det ministern själv nämner att de har en nyckelroll i och med sitt planmonopol.
De har att hantera kulturmiljöförståelse både enligt plan- och bygglagen men också enligt kulturmiljölagen. Länsstyrelsernas allmänna rådgivning är naturligtvis väldigt bra. Men den är långt ifrån tillräcklig. Det vittnar också många kommuner om. SD har till exempel föreslagit ett nationellt stimulansbidrag för antikvarisk kompetens i kommunerna. Frågan är: Vad vill regeringen här? Det är ett konkret förslag som man har sagt nej till som inte rör ny lagstiftning utan stimulanser. Läget är allvarligt.
Man har kunnat visa på att bebyggelsemiljöer hotas och rivs på grund av okunskap. Det handlar inte bara om äldre miljöer utan också om ny bebyggelse som förvanskar unika miljöer. Till exempel har det planerade Nobelhuset på Blasieholmen här i Stockholm varit mycket omdiskuterat. Till och med Hans majestät Konungen uttalade sig, och det hotar riksintressen av olika slag. Men reger-ingen är väldigt tyst i den frågan. Statens fastighetsverk har överklagat planerna.
Det uttrycker för övrigt att anpassningskraven på kulturmiljöer generellt sett blir allt fler. Bevisbördan för att bevisa att det finns ett kulturhistoriskt värde blir allt tuffare gentemot näringsliv och annat. Ett annat dagsaktuellt exempel på hotade kulturmiljöer är landets fä-bodmiljöer och inte minst Karl-Tövåsens i Dalarna. Den har blivit en medial symbol för mötet mellan två olika världar.
Å ena sidan är det de sista aktiva fäbodarna som bär biologisk mångfald, kulturhistoriska byggnader, småskaligt mathantverk, hotade lantraser, besöksnäring och nedärvd kunskap om hållbar matproduktion. Det är värden i tiden och värden vi värdesätter. Å andra sidan är det stelbent och fastlåst regelverk och byråkrati som inte kan tumma på paragraferna när kulturmiljöer inte passar in i regelboken.
Följden är att flera hundra års kunskap och arv sakta men säkert kan raderas ut. Jag besökte Tin Gumuns på Karl-Tövåsens för några veckor sedan. Det är uppenbart att regeringen måste ta ett ansvar för att myndigheterna får reviderade direktiv, kan samordna sig bättre och förstår vad de handlägger för typ av ärenden när det gäller kulturmiljöer. Bakgrunden i det här fallet är kassaregisterlagen som kräver att verksamheter över en viss omsättning har elektroniskt kassaregister.
Men i särskilda miljöer kan det beviljas undantag. Här möts hon i stället av Skatteverket inte förstår eller vet vad en fäbodmiljö är. Länsstyrelsen har kulturmiljödirektiv med vilka Skatteverkets förslag till lösningar är fullständigt inkompatibla. Frågan är hur man ska hantera det. Det behövs helt enkelt en översyn av myndigheternas samverkan i kulturmiljöfrågor.
Fäbodbrukare som Tin Gumuns gör en enormt uppskattad kulturgärning. Men de möts av ett tjänstemannastyre som övertolkar lagstiftning, mål och intentioner som vi satt från politiskt håll.
Hon vittnar också om att många fäbodbrukare och andra i otroligt värdefulla kulturmiljöer drar sig för att utveckla sin verksamhet inför risken att hamna i samma situation där de blir fastlåsta mellan olika typer av myndigheter. Karl-Tövåsens har brukats i 350 år. Det är en symbol för riktigt gamla svenska kulturmiljöer av vilka det återstår en spillra.