KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Ohly (V):
Jag kanske inte kan reda ut statusen på den kinesiska diktaturen, men låt mig göra ett försök. Jag brukar beskriva den som två av de värsta system som världen känner, nämligen stalinismen och den extrema nyliberalismen sammanfogade till en diktatur. Därför är Fredrik Malms argumentation i förhållande till den kinesiska diktaturen vällovlig.
Men den landar ju i att ni vill avslå den motion som lyfter fram vikten av att Sverige faktiskt agerar vad gäller kränkningar av mänskliga rättigheter i form av dödsstraff, kränkningar av majoritetsbefolkningens och minoriteternas rättigheter men också vad gäller mänskliga rättigheter i arbetslivet, fackliga rättigheter. Argumentationen var bra, men slutsatsen blev ett avslag på den enda motion som lyfter fram att Sverige bör agera.
När det gäller Bradley Manning är argumentationen däremot inte lika glasklar. Vad Fredrik Malm egentligen gör är att han argumenterar för att vi inte ska agera, därför att Bradley Manning, förutom att han har lyft fram sådant som vi, och jag tror också Fredrik Malm, är överens om är viktigt för världen att få veta.
Brott mot mänskliga rättigheter begångna av amerikanska soldater i Irak har ett allmänintresse som gör att Bradley Manning gjorde rätt när han offentliggjorde videon. Nu tar Fredrik Malm andra material som har läckts som intäkt för att man inte ska agera. Det är en argumentation som helt saknas i utrikesutskottets betänkande och den majoritetstext som Fredrik Malm själv står bakom. Men det är åtminstone en argumentation.
Den är fullständigt galen, eftersom det inte är en argumentation i sak för att Bradley Mannings rättigheter ska respekteras, utan det är en argumentation emot att Bradley Manning har rätten att vara whistleblower och att Sverige ska agera för Bradley Mannings mänskliga rättigheter. Där var väl argumentationen av det mer svårförståeliga slaget, men det kan man begripa om man läser utrikesutskottets majoritetsbetänkande.
Lars Ohly (V):
Jag sade att den kinesiska diktaturen är en sammanfogning av två av de sämsta systemen vi har sett, nämligen stalinistisk diktatur och statsmakt kombinerat med en oerhörd frihet vad gäller kapitalets möjligheter att begå rovdrift på både människor och miljö. Att jag kallade det nyliberalt var kanske lite slarvigt, men det är i varje fall en kombination av två system som var för sig inte skulle kunna fungera som mall för det Kina vi ser i dag.
Här är vi överens i argumentationen i stor utsträckning men inte i slutsatsen eftersom Fredrik Malm inte vill att vi ska ta ställning för den enda motion i detta betänkande som kräver att Sverige agerar mycket tydligare. När det gäller Bradley Mannings rättigheter lyfter vi fram att han behandlas på ett sätt som är helt omänskligt. Han har suttit isolerad i ett år och hotats med dödsstraff.
Möjligtvis är det hotet undanröjt just nu, men det finns ingen möjlighet att hävda att behandlingen av honom står i proportion till vad han har gjort. Dessutom har han tagit sig en rätt som vi är glada att han tog sig, nämligen rätten att avslöja brott mot mänskliga rättigheter och krigets lagar i Irak.
Signalen från Fredrik Malm och utskottsmajoriteten när man skriver snömos i texten som man avstyrker motionen med är att whistleblowers rättigheter inte är så viktiga. Det inte är så viktigt att människor får möjligheten att avslöja missförhållanden, övergrepp och kränkningar, utan det är viktigare att man håller tyst och ifrågasätter dem som offentliggör sådant som vi vill och bör få veta för att kunna göra något åt det.
I texten hänvisar man till att Utrikesdepartementet har en pågående dialog. Vet Fredrik Malm att UD och utrikesministern har lyft fram Bradley Manning? Kan Fredrik Malm svara på det? I så fall skulle det vara ett argument, men det står inte så i utrikesutskottets betänkande, och ingen har bekräftat att det pågår en sådan dialog. Är det så eller inte?
Lars Ohly (V):
Lars-Axel Nordell talade om en hel del saker som inte finns med i betänkandet, och då tar jag mig rätten att också göra det i min replik. Olika syn på vad som är samhället tror jag egentligen inte att vi har. Det är självklart att samhället består av så väldigt mycket mer än den gemensamt finansierade och organiserade sektorn.
Däremot har vi väldigt olika syn på hur stor del som ska organiseras gemensamt och betalas med skatt och hur mycket man ska ta ansvar för själv, som Lars-Axel Nordell säkert skulle uttrycka det. Lars-Axel Nordell företräder ett parti som tycker att det är viktigare med skattesänkningar än med fler lärare i skolan, om man hårdrar det. Men samhället är naturligtvis oerhört mycket större än så.
Att vi inte skulle se idrottsrörelsen, fackföreningsrörelsen, nykterhetsrörelsen, folkrörelser och ideella organisationer som en del av samhället är ett märkligt påstående. Varifrån har Lars-Axel Nordell fått det? Vem har sagt så? Jag tror inte att vare sig någon socialdemokrat eller någon vänsterpartist någonsin skulle ha sagt så. Jag är själv fostrad i den största folkrörelsen i Sverige, fackföreningsrörelsen.
Självklart ska inte den vara statligt organiserad. Självklart är den en del av samhället. En sådan syn tror jag att Lars-Axel Nordell inte hittar någonstans. Detta är att slåss mot hjärnspöken. Dessutom tar Lars-Axel Nordell upp frågan om gåvoskatteavdrag, som inte heller finns med i betänkandet, fru talman.
Men är det inte lite märkligt, Lars-Axel Nordell, att de som är rika och har råd att betala måste få belöning i form av sänkt skatt när de gör det? Varför kan man inte betala utan att man ska tjäna pengar i form av sänkt skatt? Är inte det lite väl egoistiskt, om det nu är hjälpa man vill göra?
Lars Ohly (V):
Jag måste nog göra Lars-Axel Nordell besviken om han tror att vi plötsligt är överens. Den stora skiljelinjen gäller frågan vad som är ett gemensamt ansvar som vi tillsammans bör organisera och finansiera med skatt och vad som bör vara vars och ens eget ansvar.
Det finns mängder av uppgifter som ni vill att samhället ska dra sig tillbaka från, eller åtminstone minska sitt engagemang i. Till exempel ska nu inte längre läxläsning vara en självklarhet för alla barn, utan barn som har föräldrar som är tillräckligt rika för att köpa tjänsten ska kunna få skatteavdrag när de gör det. Jag ställde i mitt huvudanförande frågan: Varför stanna där?
Varför inte låta dem som har råd köpa bättre måltider, bättre lärare och bättre lokaler för sina barn? Varför ska den likvärdiga skolan upphävas bara när det gäller läxor? Fortsätt på den väg som ni har slagit in på, om ni tycker att den är så himla bra! Där finns det en enorm skiljelinje mellan Kristdemokraterna och Vänsterpartiet.
Vi anser att vi ska bygga upp och gemensamt organisera utbildning, vård, omsorg, polis och brandväsen. Det är inte något enskilt ansvar att göra det.
När det gäller gåvoskatteavdraget kvarstår min förundran över att Lars-Axel Nordells väljare och de som har råd att betala till hjälporganisationer är så egoistiska i sin hjälpverksamhet att de måste tjäna på det genom att få tillbaka på skatten. Varför kan de inte vara lite altruistiska? Varför kan vi inte uppmuntra det altruistiska i stället för att vädja till dessa rika människors egenintressen?
Det tycker jag är ganska snålt resonerat, Lars-Axel Nordell.
Lars Ohly (V):
I mitt anförande sade jag att jag är säker på att mina borgerliga vänner i kulturutskottet är både ivriga kulturkonsumenter och ivriga försvarare av kulturens roll och betydelse i samhället. Ellen Juntti visade det med sitt vittnesbörd, inte minst när det gäller dansens betydelse.
De här fina och vackra orden finns också i de nationella kulturpolitiska målen, där det står: För att uppnå målen ska kulturpolitiken främja allas möjlighet till kulturupplevelser, bildning och till att utveckla sina skapande förmågor. Kulturpolitiken ska särskilt uppmärksamma barns och ungas rätt till kultur. Det är bra.
Då är min enkla fråga: Hur tror Ellen Juntti att barn och ungdomar får lättare att utöva och själva pröva på skapande verksamheter om det inte finns någon kulturskola i en kommun? Hur tror Ellen Juntti att man underlättar för barn och unga att få utöva kultur om avgiften för kulturskolan sätts till 1 700 kronor per termin?
Eller är det bara barn till rika föräldrar som ska ha den här rätten? Det står inte så i de kulturpolitiska målen, men det blir effekten av den politik som Ellen Juntti står för, eftersom ni i majoriteten så tydligt har avstyrkt till exempel de motioner som förespråkar att avgifterna ska hållas nere. Hur är de med de här målen kontra verkligheten?
Är det så, som jag sade, att den vackra retoriken egentligen bara skymmer att man inte vill göra någon förändring i verkligheten?
Lars Ohly (V):
Därmed har Ellen Juntti egentligen sagt det som jag påstod, nämligen att de kulturpolitiska målen inte får innebära att vi nationellt tar ett ansvar för kulturskolans verksamhet. Det ansvaret ska vara kommunalt, och därmed tillåter också Ellen Juntti kommuner, oavsett vilken styrning de har, att strunta i att erbjuda kulturskoleverksamhet eller att ha så höga avgifter att mängder av barn stängs ute av det skälet.
Då krockar det tydligt med de kulturpolitiska mål som jag läste upp. Då stämmer inte de. Då ger vi inte en rättighet för alla att ha möjlighet att själva utöva kultur. Då är det inte en rättighet för barn och unga att själva få pröva på skapande verksamheter, om det kostar så mycket pengar att man inte har råd eller om det inte ens bedrivs en verksamhet som gör att man får möjlighet.
Det här är just skillnaden mellan den vackra teorin, där ni alla är så oerhört angelägna om kulturens betydelse, och den fattiga praktiken, där moderater och allianskolleger hellre sänker skatter, hellre gör mängder av saker än satsar på att alla, framför allt alla barn och unga, ska ha rätt att utöva kultur.
Det är sorgligt att ni inte har förstått den skillnad som finns mellan retoriken och verkligheten.
Lars Ohly (V):
Även Per Lodenius betygar sin starka vördnad för kulturen, sitt stöd för kulturen och sin insikt om kulturens betydelse inte minst för barn och unga. Det gör vi naturligtvis alla här. Det har jag varit inne på flera gånger förut.
Samtidigt säger Per Lodenius att det förhoppningsvis inte spelar någon roll vilken partifärg de styrande i kommunerna har för hur mycket de satsar på kultur för barn och unga. Uppenbarligen spelar det roll här i riksdagen för vilken syn man har på vem som ska ha tillgång till kultur och hur den kulturen ska utformas.
Min fråga till Per Lodenius är densamma som jag ställde till Ellen Juntti tidigare. Om nu en kommun som Täby tar ut 1 700 kronor per termin vet Per Lodenius lika väl som jag att det finns barn vars föräldrar inte har råd.
Min fråga är: Hur stämmer det med de kulturpolitiska målen om allas rätt att själv få utöva kultur och alla barns och ungas rätt att få skapa? Vad är det för kultursyn som ligger bakom? Vad är det för självändamål att vi ska ha olika regler i olika kommuner som gör att vissa kommuner kan utestänga barn i familjer som inte har råd?
Varför är de kulturpolitiska målen plötsligt bara giltiga för dem som har tillräckligt mycket pengar? Den kultursynen är tydligen Centerpartiets och Per Lodenius kultursyn. Är den inte det är Per Lodenius välkommen att rösta på vår reservation för att få en avgiftsfri kulturskola.
Lars Ohly (V):
Nu gick Per Lodenius lite längre i sitt svar till mig än vad han gjorde i sitt anförande. Jag ska citera honom: Kulturskolan i sig är inte det viktiga. Jag tycker det. De 279 kommuner som har kulturskoleverksamhet ser inte likadana ut. Mångfalden finns på många håll inom kulturskolans verksamhet.
Jag skulle önska att vissa kommuner erbjöd fler typer av kulturellt skapande och olika typer av verksamheter. Jag är till exempel oerhört bekymrad över att man här i Stockholm har lagt ned graffiti och hiphop som grenar i kulturskolans verksamhet. Det samlade mängder av barn och ungdomar som annars inte hade kommit till kulturskolan över huvud taget.
Det viktiga för mig är att verksamheten finns och att den inte är så dyr att barn stängs ute av ekonomiska skäl. Den fråga som var min väsentliga fråga svarade inte Per Lodenius över huvud taget på. Det är helt okej att det kostar 1 700 kronor per termin eller mer. Hur mycket får det kosta innan Per Lodenius reagerar? Får det kosta 2 000 kronor? Får det kosta 5 000 kronor? Får det kosta 10 000 kronor per termin?
Det kommer alltid att finnas ett fåtal barn vilkas föräldrar har råd och tycker att det är rimligt att betala. Men ju högre avgifterna är, desto fler stängs ute. Jag ifrågasätter om den kultursynen verkligen är Centerpartiets och Per Lodenius. Hans svar, som var ett icke-svar, visar att det sannolikt är så.
Han tycker att det är helt rimligt att de kulturpolitiska målen är avhängiga av hur mycket pengar barns och ungdomars föräldrar har att lägga på sina barns och ungdomars verksamhet.
Lars Ohly (V):
Jag ska begränsa mig till frågan om förhandsprövning. Gustaf Hoffstedt har naturligtvis rätt: Tidningarna är inte någon säker bransch framöver. Vi ser stora problem med tidningsutgivarnas möjligheter att fortsätta producera tidningar på det sätt man alltid har gjort. Mycket av tidningsutgivningen kommer fortsättningsvis, precis som andra medier, att digitaliseras.
Man kommer att ta del av tidningarnas utbud digitalt i mycket större utsträckning än vad man har gjort tidigare, och det är en utveckling som redan pågår. De flesta yngre människor har inte en prenumeration på en dagstidning i dag, utan de läser tidningar på nätet. Samtidigt är tidningsutgivarna inte alltid en grupp som är helt sanningsenlig. De hade en debattartikel som jag tyckte var väldigt roande, därför att den innehöll så oerhört många fel. När Sveriges Radio skrev ett svar på den hittade man 17 fel.
Det är möjligt att det fanns fler. Jag tror att det är viktigt att vi inte går i fällan och tror att tidningarnas eventuella problem kommer att lösas genom att vi ställer oss på tidningsutgivarnas sida mot public service. Därför tycker jag att förhandsprövningen är felaktig, just av skälet att den ger ett minskat oberoende för public service och egentligen inte löser några av tidningarnas problem. Det har inte med saken att göra.
Att man gör om sin hemsida är till exempel inget som tidningarna vare sig behöver bekymra sig om eller finna särskilt anmärkningsvärt. Vad tidningarna skulle behöva är en bättre tidningspolitik, däribland ett bättre fungerande presstöd, men som det ser ut nu menar jag att förhandsprövningen bara har till effekt att public services oberoende minskar.
Därmed går det precis på tvärs med det som Gustaf Hoffstedt och hans vänner i kulturutskottet skriver i det här betänkandet.
Lars Ohly (V):
På den svenska mediemarknaden är det egentligen bara public service som står för oberoende radio och television. Om vi tar in hela tidningsmarknaden så är det den enda medieaktören av någon betydelse som är oberoende. Som jag sade är de stora. De är oerhört stora. De har 7 miljarder till sitt förfogande varje år på en mediemarknad som omsätter 140 miljarder.
När man då inskränker dessa 7 miljarders möjlighet gör man det på bekostnad av oberoendet. Det här är inte rimligt. Naturligtvis skulle inte Sveriges Radio, Sveriges Television eller Utbildningsradion kunna ge ut en tidning. De kan de inte enligt nuvarande sändningstillstånd. Man överskrider sina befogenheter om man skulle ge ut Sveriges Tidning.
Dessutom är det en märklig syn på public service att de plötsligt skulle vilja övergå till någon annan verksamhet än det som är deras verksamhet i dag. Däremot vill de leverera fortsatt högkvalitativ och oberoende producerad radio och tv. Att över huvud taget tänka tanken att en förhandsprövning - ett annat ord är ju censur - skulle vara bra för public services oberoende har jag väldigt svårt att förstå.
Tanken bakom det är felaktig, och den leder till att vi får ett public service som har minskad möjlighet att utöva det oberoende som Gustaf Hoffstedt, Folkpartiet, Kristdemokraterna, Centern och regeringen vid varje tillfälle de får brukar sjunga lovsånger till.
Lars Ohly (V):
Kulturministern motsäger sitt eget interpellationssvar. Där säger hon att satsningen på digitaliseringen av biografer tidigarelades, men nu var det tydligen viktigare att vänta in att det skulle förbilligas. Det stämmer inte överens. Jag vill dock tacka kulturministern för trosbekännelsen. Kulturministern tror på marknaden.
Som kulturpolitisk utgångspunkt är den ganska svag. Som grund för en visionär kulturpolitik är den katastrofal. Jag tror inte att kulturministern kan nämna en enda kulturyttring som klarar sig utan stöd från oss tillsammans, från samhället.
Jag tror inte att kulturministern i förlängningen kan se en enda kulturform som klarar sig utan stöd från samhället. Anledningen är självklar. Det krävs, precis som i samhället i övrigt, en infrastruktur.
Det krävs utbildning, lokaler och mängder av saker som marknaden bara tillhandahåller när det finns möjlighet att göra pengar. En tro på marknaden riskerar att leda till ett kulturellt förfall. Dock har kulturministern genom sitt agerande och genom beslutet 2011 visat att det fanns en förståelse för att det behövdes ett samhälleligt stöd.
Det räckte inte med marknaden. Jag har inte fått svar på mina frågor om varför det skulle vara mer kostnadseffektivt att överlåta åt marknaden att bestämma vilka kulturpolitiska eller filmpolitiska satsningar som ska göras och hur fort digitaliseringen ska gå fram. Jag lyssnar gärna till svaren i kulturministerns nästa inlägg.
Vad som är tydligt är dock att den digitalisering som sker i dag sker med ett statligt stöd som inte räcker. Digitaliseringen går fort, men många lämnas bakom. Dessa täcker inte marknaden in.
Att som kulturministern svara "jag tror på marknaden" till dem som inte har råd med en 50-procentig egeninsats för att klara av digitaliseringen av en biograf är ganska svagt. Jag tror att kulturministern själv känner att det som svar betraktat är ett icke-svar. Det innebär att svaret egentligen är: Jaha, då får ni väl vara utan.
Då faller ju allt som vi var överens om och som kulturministern sade i sitt interpellationssvar: "När det gäller digitaliseringens möjligheter är jag alltså överens med Lars Ohly." Kulturministern tog till och med ett antal formuleringar från min interpellation för att beskriva hur bra och viktig digitaliseringen är.
Men allt det föll för dem som inte hade råd med egeninsatsen. Där var det inte tillräckligt viktigt. Där var det inte tillräckligt mycket marknad för att en sådan satsning skulle kunna ske.
Därför är det bara sorgligt att höra en trosbekännelse i stället för ett svar som andas kulturpolitiska visioner och framtidstro och som dessutom för vidare tanken att digitaliseringens möjligheter måste nå fler.
Lars Ohly (V):
Det är inte en femårsplan att föreslå att man ska öka stödet något till digitalisering av biografer. Det är en viss överdrift i det uttalandet, för att uttrycka sig milt.
Det handlar helt enkelt om att bygga vidare på det system som regeringen själv har beslutat, nämligen att det behövs ett statligt, samhälleligt stöd för att digitaliseringen ska kunna få fart. Vi ser att det inte räcker, och då säger vi att vi behöver ta ett större gemensamt ansvar, särskilt som vi inte tror på marknaden.
Marknaden är nyckfull och är en dålig herre över kulturpolitiken. Håll undan marknaden!
Låt oss i stället se till att bygga en kulturpolitik som har tillgänglighet som ledord, där tillgången till att utöva egen kultur men också ta del av kultur, till exempel genom digitalisering av biografer, blir ett samhällsintresse, där vi ser det som något positivt ifall fler får möjlighet att både utöva och få tillgång till professionellt utövad kultur och där vi inte låter plånboken styra utan faktiskt ser kulturen som en välfärdsfråga.
Kulturministern säger i slutet av interpellationssvaret att hon är "medveten om att det finns ett stort antal biografer som ännu inte är digitaliserade och följer därför noga den fortsatta utvecklingen". Kanske något hårdraget sade jag att det sista är ett sätt för politiker att säga att man inte bryr sig.
Men kulturministern har inte övertygat om motsatsen i sina svar, eftersom det fortfarande inte finns en enda konkret besked, utan att svaret på mina frågor om man avser att göra något när man upptäcker problem, tydligen är: Nej, vi avser inte att göra något.
Lars Ohly (V):
I Gnesta är detta en stor fråga, likaså i Mölnbo, Vårdinge, Stjärnhov, Björnlunda och Laxne. Människor behöver kommunikationer för att kunna leva ett bra liv, kunna ta sig till sina arbeten och kunna studera. Det väckte enorm vrede när Trafikverkets planer blev kända.
Det var över 1 000 personer som protesterade mot detta på mötet i Gnesta, och fler än 12 600 namn har samlats in på en vecka. Är detta en lokal fråga? Är det kanske bara några tusen Gnesta- och Mölnbobor som bryr sig? Nej, detta handlar om det som är infrastrukturministerns ansvar, nämligen hur vi ska få en fungerande kollektivtrafik i hela landet. Vilka prioriteringar ska vi göra?
Vem är ansvarig? Av svaret att döma är det i alla fall inte infrastrukturministern utan tydligen någon annan. Svaret var en formell redogörelse för hur ansökningsförfarandet går till. Jag tror att Gnestaborna är ganska ointresserade av det. Jag tror att de flesta i stället vill veta vad infrastrukturministern tycker. Är det rimligt att man på detta sätt håller på att lägga ned en hel bygd?
Är det rimligt att man i avregleringens heliga namn tar bort pendeltågstrafik och nyttotrafik för människor som behöver denna trafik för att kunna arbeta och studera? Är det rimligt att dessa hänsyn ska stå tillbaka för att privata företag ska kunna komma in och konkurrera om järnvägen?
Jag menar att detta är dogmatism, och den går - tyvärr, mina socialdemokratiska vänner - tillbaka ända till 1987 och 1988 års trafikpolitiska beslut, som Sven Hulterström som kommunikationsminister olyckligt nog drev igenom. Avregleringen av järnvägen bygger på den felaktiga föreställningen att järnväg är som väg, att det går att konkurrera genom att små skuttföretag kan ta gods eller personer och transportera på järnväg.
Det fungerar inte så. Det stora felet är naturligtvis den nuvarande regeringens totala avreglering av järnvägen. Den gjordes utan några ordentliga konsekvensbeskrivningar. Man hade bråttom för man kunde ju förlora valet, så det skulle börja gälla från och med den 1 oktober 2010. Därför var man tvungen att fatta beslut före valet och kunde inte göra ordentliga konsekvensbeskrivningar.
Det förslaget och beslutet bygger på bristande järnvägskunskap. Jag ställde i mitt tal på Gnesta torg frågan: Är de vid Trafikverket onda? Eller är de fullständigt verklighetsfrämmande tomtar som sitter instängda i sina kontor och lägger fram ett så idiotiskt förslag? Mitt svar var: Nej. Jag kan inte gå i god för alla anställda vid Trafikverket - det kan finnas någon där som inte är så klok - men de är inte ansvariga.
Den ansvariga står mitt emot mig här, regeringens representant. Det är regeringen som kollektiv som är ansvarig. Att då på väldigt väl formulerade interpellationer ge svar där man i princip frånsäger sig ansvaret duger inte.
Det regeringen och infrastrukturministern bör svara på är vilken samhällsnytta det har om Gnestapendeln läggs ned alternativt minskar i omfattning samt vilken lönsamhet det är för samhället att privata företag får tillgång till attraktiva tåglägen mellan Stockholm och Göteborg.
På vems sida står infrastrukturministern, på Gnestabornas eller på Veolias?