KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Tack, Marléne Lund Kopparklint, för interpellationen och för möjligheten till en avslutande diskussion i ämnet! Även om tonläget i våra debatter ibland är lite hetsigt är det min uppfattning att vi står på samma sida. Jag tror nog att alla här i kammaren står på samma sida. Jag hörde att justitieministern före mina interpellationsdebatter hade debatter som handlade om våld mot kvinnor och hedersrelaterat våld.
Det här är otroligt angelägna frågor. Men staten, regeringen och riksdagen, har sin roll att spela. På samma sätt som i alla debatter som jag som socialminister deltar i finns det när det gäller sjukvården en självklar del som är regeringens och det nationellas ansvar. Det säger jag inte för att komma undan utan snarare för att sätta press på regionerna som ju har ansvaret.
De ska etablera eventuella kliniker, samverkan och center och anställa personal. Vi på nationell nivå gör många olika saker. Dels ska vi se till att det finns ekonomiska förutsättningar. Vi har överenskommelser med Sveriges Kommuner och Regioner om sådant som till exempel har med kvinnors hälsa att göra. Det har möjliggjort att man kan satsa och bygga ut vården som ska möta den som utsatts för sexuellt våld. Till detta är 1 1⁄2 miljard om året avsatt.
Det är självklart viktigt att regionerna ser frågan om sexuellt våld som en del av detta. Det finns en institution som arbetar med detta. Jag tänker på Barnafrid vid Linköpings universitet som tar fram kunskap, på tal om att väldigt mycket handlar om att förstå vad man möter. Det är något vi jobbar med parallellt.
Vid universitet och högskolor har nu 89 program fått in frågan om våld mot kvinnor och hedersrelaterat våld i sina utbildningar. Det är väldigt ovanligt att man går in så här brett i utbildningar. Man förväntar sig att utvecklingen och kompetensförstärkningen kommer ändå. Vi har dock inte väntat in det eller låtit det ske på annat sätt, utan vi har lagt in det i 89 utbildningar.
Jag hoppas att också det bidrar till att man både upptäcker det här och vet hur man ska agera. Samtidigt står jag inte här, vare sig nu eller någon annan gång, och säger att detta fungerar perfekt och att det inte finns några brister. Men regionerna måste fortsätta sitt arbete.
Ibland har man ett center och ibland har man andra sätt att arbeta på, men man måste försäkra sig om att man kan ge vård oavsett om människor söker för misstänkt cancer, benbrott eller för att man blivit utsatt för sexuellt våld. Det är regionens ansvar. Man kan inte göra hälften av jobbet, och man kan inte ta varannan patient. Man kan inte säga: "Vi gör allt, men det här med sexuellt våld tror vi att någon annan ska göra." Sjukvården är regionernas ansvar.
Jag förstår att regionvalet kommer att handla om många olika frågor. Låt oss hoppas att detta är en av de frågor som kan komma upp till debatt och diskussion. Ett av tre val den 11 september är just till regionen och avgör sjukvårdens framtid.
Lena Hallengren (S):
Det blir så svårt att föra en diskussion där jag ska ta ansvar för det som regionerna har huvudansvar för. Jag tar ansvar för vad regeringen gör, hur regeringen agerar. Jag vet inte om det är någon tröst för Marléne Kopparklint eller någon annan, men om det skulle läggas ned en akutmottagning någonstans skulle ju inte regeringen rycka in och öppna den igen. Sannolikt skulle man inte göra det, för man vet vilken debatt det skulle bli.
Här behöver vi naturligtvis bidra med att se till att det finns resurser, att det finns kunskap och att det finns kunskapscenter. Men jag vänder mig väldigt bestämt emot Marléne Kopparklints beskrivning att vi lämnar ifrån oss ansvaret, därför att ansvaret ligger på regionerna. Vad gör då regeringen? Jag tänker inte stå här och försvara att regionerna inte gör sitt jobb. Det är det som skulle bli kontentan om jag skulle säga att regionerna är jättebra på det här och sedan skulle begära in uppgifter från regionerna om allt de gör.
Jag vet att det finns många som har mottagningar och som jobbar med samverkan, och det finns en massa statistik över detta. Jag är inte heller nöjd. Därför fortsätter vi att se till att det finns resurser och jobbar med de här frågorna på det sätt som en regering och som staten kan göra. Vad har då regeringen gjort?
Jag kan inte låta bli att ändå nämna en del saker som handlar om alltifrån pengar till kartläggning för att få veta hur det ser ut, inte nödvändigtvis för att använda i debatter utan framför allt i dialogen med regionerna som huvudmän. I enlighet med tilläggsöverenskommelserna när det gäller kvinno- och förlossningsvård skrev man specifikt in att det handlar om att också kunna möta denna målgrupp.
Det finns inte på något sätt ett försvar av det som Marléne Kopplarklint beskriver. Det vore intressant att se vilka regioner som varken har mottagningar eller i sin akuta vård kan ta emot de barn och unga som söker akut och varför det är så.
Det är en uppföljning som vi gör gentemot Sveriges Kommuner och Regioner med regelbundenhet, men det är deras ansvar. Jag kan inte svara Marléne Kopparklint på något annat sätt.
Lena Hallengren (S):
Personer som utsätts för sexuellt våld ska naturligtvis inte bara ha hjälp och stöd utan också vård i de olika skeden i livet som man behöver det. Det handlar om det akuta, och det kan vara senare i livet. Det gäller att se till att olika delar av samhället har möjlighet och kunskap att upptäcka men också veta vart de kan hänvisa för den vård och behandling som behövs.
Jag kan inte ge Marléne Kopparklint ett svar som innebär att det är statens och regeringens ansvar att organisera specialistmottagningar eller själva vården. Men vi fortsätter arbetet med att ligga på regionerna om att teckna överenskommelser, göra kartläggningar och begära in analyser och uppföljningar av hur arbetet går. Jag är definitivt inte nöjd.
Jag tänker inte stå här och försvara en enda region som inte gör sitt arbete. Det kan jag garantera.
Lena Hallengren (S):
Elisabeth Björnsdotter Rahm har frågat mig vad jag avser att göra för att de regelverk som nämns i interpellationen inte ska stå i motsatsförhållande till varandra och så att arbetsmiljön inom ambulanssjukvården förbättras. Inledningsvis vill jag påpeka att arbetsgivare har ett ansvar för att bedöma och hantera risker i arbetsmiljön. Det gäller även inom ambulanssjukvården. Självklart ska ambulanspersonalen ha en god arbetsmiljö. Interpellanten menar att regelverken står i motsatsförhållande till varandra.
Men det undantag för användning av bilbälte som anges i Transportstyrelsens föreskrifter och som Elisabeth Björnsdotter Rahm hänvisar till i sin frågeställning fråntar inte arbetsgivaren ansvaret att se till att arbetsmiljöarbetet bedrivs på ett sådant sätt att intentionen i arbetsmiljölagen uppfylls. Arbetsgivaren är skyldig att undersöka, genomföra och följa upp verksamheten för att förebygga olyckor och ohälsa och skapa en god arbetsmiljö.
Utrustningen i ambulanser ska förstås möjliggöra såväl en god vård som en god arbetsmiljö för medarbetarna. Vilken specifik utrustning som ska finnas är dock en fråga för arbetsgivare och berörda myndigheter.
Avslutningsvis vill jag upprepa att regeringen stöder regionerna, som hälso- och sjukvårdens huvudmän, genom att under 2021 tilldela regionerna 85 miljoner kronor för ambulanssjukvården och 3,2 miljarder kronor för goda förutsättningar för vårdens medarbetare genom överenskommelser mellan staten och Sveriges Kommuner och Regioner. Medlen kan användas till förstärkning av ambulanssjukvården och insatser för en hållbar arbetsmiljö. Jag utgår från att interpellanten och jag är överens om vikten av att arbetsgivaren tar sitt ansvar för att säkra en god arbetsmiljö för vårdens medarbetare.
Lena Hallengren (S):
Jag tycker att Elisabeth Björnsdotter Rahm får det att bli mycket krångligare än vad det egentligen är. Myndigheters föreskrifter är alltid komplement till de styrande regelverken. Jag behöver kanske inte reda ut detta huvudsakligen för Elisabeth Björnsdotter Rahm, men jag tror att de som lyssnar kan tycka att det är lite krångligt. Jag tänker därför ta lite tid till detta.
Socialstyrelsens föreskrifter om ambulanssjukvård har syftet att stödja ambulanssjukvården så att den kan uppfylla hälso- och sjukvårdslagens övergripande mål om en god vård. Vi har ju också det som handlar om god och nära vård, och det finns naturligtvis mycket i detta. Arbetsmiljöverkets föreskrifter preciserar vilka krav som ställs på arbetsmiljön enligt arbetsmiljölagen.
Båda dessa föreskrifter ska arbetsgivarna naturligtvis se till att efterleva, men myndigheterna ansvarar själva för sina föreskrifter och innehållet i dem. Regeringen skulle mycket väl genom särskilda regeringsbeslut kunna initiera en specifik översyn, men inte genom att säga att det ska stå på ett specifikt sätt. Myndigheten äger sina föreskrifter.
Transportstyrelsens undantag för användning av bilbälte i baksätet är inte någonting som enbart finns för ambulanssjukvården, utan detta gäller också polis, kriminalvård, tull och viss annan sjukvårdspersonal om yrkesutövningen kräver det.
Elisabeth Björnsdotter Rahm och jag hade mycket riktigt en interpellationsdebatt här i maj. Då handlade det dock väldigt mycket om huruvida vi skulle se till att det fanns specifik medicinteknisk utrustning i alla ambulanser, och från regeringens sida kan vi inte föreskriva specifik medicinteknisk utrustning. Som Elisabeth Björnsdotter Rahm och jag talade om den gången är utvecklingen väldigt snabb. Det går inte att specificera detta. Jag tycker också att det är viktigt att säga att det inte enbart handlar om den specifika situationen.
Man kan behöva ställa sig upp för att man ska hänga upp ett dropp, ta tag i en sug eller liknande. Det finns flera moment och situationer. Om personal behöver göra den typen av rörelse och ställa sig upp ska man inte beläggas med en bot eller hamna i brottsregistret för att man gör sitt jobb.
Att så långt som möjligt förhindra alla dessa moment, både i ambulanser och när det gäller polis, kriminalvård, tull och andra, är en fråga för arbetsgivarna. Undantaget finns för att den enskilde i vissa situationer inte ska hamna i brottsregistret och få böter. Myndigheterna ansvarar för sina föreskrifter. Även om man kan tycka att någon viss utrustning borde användas kan vi inte föreskriva viss medicinteknisk utrustning.
Det tror jag att Elisabeth Björnsdotter Rahm och jag var rätt överens om förra gången, men jag säger det en gång till.
Lena Hallengren (S):
Först måste vi slå fast att det här är två olika föreskrifter som inte står emot varandra. Man måste förhålla sig till båda två, och det är möjligt att göra det. Men regeringen kan inte föreskriva en viss medicinteknisk utrustning. Alla ambulanser ser heller inte likadana ut. Det finns ju olika moment där det skulle kunna uppstå problem. Det kan uppstå en krock om man inte hanterar det här på rätt sätt, och då menar jag förstås inte en fysisk krock.
Elisabeth Björnsdotter Rahm säger att vi inte kan ha dessa båda föreskrifter samtidigt. Jo, det kan vi, och man måste som vårdgivare och som arbetsgivare förhålla sig till båda. Jag tycker att detta är viktigt att säga. Nu talar vi specifikt här återigen om hjärt- och lungräddning och det momentet. Men att sträcka sig efter en sug för att göra rent i luftvägarna är också någonting som kan vara helt avgörande, och beroende på hur ambulansen är utformad kan man behöva ställa sig upp.
Vad jag försöker beskriva här är att vi har två föreskrifter och att man måste förhålla sig till båda. Det är arbetsgivarens ansvar att erbjuda såväl en trygg arbetsmiljö som en god hälso- och sjukvård för patienten. Men för att den enskilde inte ska hamna i en situation där man blir bötfälld för att man helt enkelt bryter mot lagen när man tvingas att utföra vissa moment obältad finns det ett undantag för vissa yrkeskategorier. Jag är inte beredd att ta bort det undantaget.
Det skulle få väldigt olyckliga konsekvenser för enskilda individer. Men de här föreskrifterna ska man förhålla sig till samtidigt. Det är också därför som vi har såväl Arbetsmiljöinspektionen som Inspektionen för vård och omsorg. Jag tycker att det är felaktigt att beskriva det som att det är föreskrifter som nödvändigtvis står mot varandra. Man måste kunna förhålla sig till mer än en föreskrift i verksamheten, och exakt hur föreskriften ska se ut ansvarar myndigheten för.
Lena Hallengren (S):
Enligt arbetsmiljölagen har arbetsgivaren ett lagstadgat ansvar för en god arbetsmiljö. Man är skyldig att följa de föreskrifter som finns på området, och det finns en arbetsmiljöinspektion som gör tillsyn och ska bevaka att så också sker. Sedan har vi hälso- och sjukvårdslagen som ska försäkra oss om att patienterna får bästa möjliga vård. Vi har inte en ordning där vi räknar upp någon medicinskteknisk utrustning. Det gäller hälso- och sjukvården generellt och också i ambulanser och ambulanssjukvården.
Vi tillskjuter dock resurser såväl till ambulanssjukvården specifikt för kompetenshöjande insatser och andra insatser som man ser ett behov av som till hela hälso- och sjukvården, bland annat till ambulanssjukvården, både för åtgärder som förbättrar situationen på det personalpolitiska området och för att vi över huvud taget ska få en god och nära vård. Jag vill avsluta med att säga: Att ha dubbla föreskrifter betyder att man måste kunna ta hänsyn till båda.
Man kan inte välja en god arbetsmiljö eller en god hälso- och sjukvård. Jag skulle se det som olyckligt om vi skulle ta bort undantaget för vissa yrkeskategorier att för vissa moment ha möjlighet att stå upp. Därför kommer det att vara kvar. Annars skulle man bryta mot lagen när man utför sitt arbete. Vårdgivaren har ett ansvar för en god vård och för en god arbetsmiljö, och det måste man arbeta vidare med.
Det gäller samtliga utövare av svensk hälso- och sjukvård, inte minst ambulanssjukvården.
Lena Hallengren (S):
Svar ja. Regeringen är förstås beredd att ta ansvar för att människor känner trygghet i att man får den vård och omsorg man behöver, oavsett var i landet man bor. Men för att komma till den konkreta frågan: Är det så otydligt? Vilka krav får man egentligen ställa? Jag upplever inte riktigt den där otydligheten längre.
Jag tror att de flesta har insett och förstått att det är ett väldigt viktigt åtagande att bedriva en verksamhet, om vi fokuserar på äldreomsorgen, som riktar sig till personer som många gånger är över 70, sköra och sjuka. De har rätt att känna trygghet, både på ett särskilt boende och om de är beroende av hemtjänst. De ska inte behöva ställa frågan.
Jag förespråkar inte i något avseende en organisation eller en struktur där den äldre ska behöva tvinga fram en viss utveckling. Den som driver och är chef över verksamheten måste försäkra sig om att man inte utsätter de äldre för en risk - genom att ställa frågan, genom att på olika sätt uppmuntra till vaccination och genom att underlätta för vaccination. I sista hand kan man behöva vidta andra åtgärder, till exempel omplacering.
Lena Hallengren (S):
Tack, Nicklas Attefjord, för en fråga som har blivit alltmer diskuterad den senaste tiden. Jag välkomnar verkligen det. Alla barn har rätt att känna att de garanteras en trygg uppväxt. Förhoppningsvis, som vi talade om här tidigare, får de det i sin biologiska familj om föräldrarna har förutsättningar att vara goda vårdnadshavare, uppfostra sina barn och ha en väl fungerande familjerelation. Det är inte alltid så. Det kan bero på olika saker.
Familjehem är ett väldigt fint alternativ, men vi har kunnat se under ett antal år hur familjehemmen har blivit allt färre. Av olika skäl är det svårt att rekrytera nya familjehem. Jag vill uppmana alla som lyssnar till den här debatten att fundera över om ni skulle kunna vara en plats för ett barn som behöver ett tillfälligt eller kanske långsiktigt alternativt hem. Men det kan inte vara så att barn placeras i en helt annan miljö än vad man egentligen vet skulle vara den bästa.
Vi måste alltså fortsätta våra ansträngningar för att få fler att vilja vara familjehem. Jag återkommer i mitt nästa inlägg till ytterligare insatser.
Lena Hallengren (S):
Tack för frågan, Camilla Waltersson Grönvall! Vi behöver väl inte säga det inför varje inlägg, men det är klart att situationen i omvärlden och invasionen från Ryssland i Ukraina präglar den här stunden. Men naturligtvis ska vi diskutera mycket annat, och mycket arbete måste fortgå. Det har också skett under de gångna två åren när vi har haft en pandemi att hantera.
Då har just frågan om placerade barn och den så kallade lex Lilla hjärtat varit en av de mest prioriterade frågor som Socialdepartementet har arbetat med, vid sidan av att hantera all den lagstiftning som vi har haft på vårt bord när det gällt pandemin. Det kommer en proposition till riksdagen inom kort för att hantera situationen - med vårdnadsöverflytt, med flyttningsförbud, med drogtester.
Sedan har ju också den utredning kommit som Camilla Waltersson Grönvall hänvisar till och som jag skulle gissa att alla partier i socialutskottet ändå vill ta vidare på ett klokt sätt. Men hur det görs, hur man nu ska hantera den utredning som man har beställt, är i första hand en fråga för Sveriges riksdag.
Lena Hallengren (S):
Tack, Anders W Jonsson, för frågan! Det var så mycket intressant i själva anförandet så jag kan nog nästan inte låta bli att kommentera det. Jag vill säga att jag tycker att vi har ett tydligt, starkt och väldigt beslutsamt ledarskap i Sverige. Jag vill också säga att jag tror att det är klokt att lyssna på expertmyndigheter, bland annat Försvarsmakten. Det är två områden där jag tror att beredskapen är god och där vi har de allra bästa förutsättningarna.
När det sedan gäller hälso- och sjukvården, som Anders W Jonsson mer specifikt ställer frågan om, har vi ju haft en utredning som har arbetat i över tre och ett halvt år och som faktiskt också den kom med sitt slutbetänkande i förra veckan. Den handlar om hur vi ska ha en stark beredskap i hälso- och sjukvården vid händelse av kris och händelse av krig.
När den beställdes kändes krig långt borta, men det är klart att det handlar om att Socialstyrelsen tillsammans med Sveriges Kommuner och Regioner och hälso- och sjukvårdsdirektörer och andra ser till att vi har koll på den svenska beredskapen för att vi ska ha möjlighet att bistå i den situation då vi får en skarp förfrågan, vilket vi ännu inte har fått.
Lena Hallengren (S):
När det gäller en beredskap för sjukvården har vi en diskussion om huruvida Sverige kan komma att behöva ta emot patienter och öppna upp den svenska sjukvården för att bistå i den mån den egna vården inte räcker till. Det är en sak. Mer specifikt när det gäller vaccination krävs det inte någon visering för att från Ukraina ta sig till ett europeiskt land, men det är fortfarande så att det är ett tredjeland där det krävs att man är vaccinerad. Det här är en fråga som vi tittar på, vill jag säga.
Jag vill också komplicera det lite ytterligare och säga att covid-19 väl är en sak, men det är klart att vi också har vaccinationer mer generellt. Det är en vecka sedan invasionen, och vi arbetar med den frågan.
Lena Hallengren (S):
Tack, Tony Haddou, för frågan! Sverige står upp för asylrätten. Det är väldigt viktigt. Det pågår just nu ett möte i Bryssel med migrationsministrarna som bland annat diskuterar massflyktsdirektivet.
Det är en sak, men när det handlar om att göra uttalanden kan jag inte säga här och nu hur den frågan tas vidare. Men vi står upp för asylrätten inklusive det som Tony Haddou talar om.
Lena Hallengren (S):
Jag noterar oppositionens synpunkt när det gäller ledarskapet under den inledande fasen av pandemin. Det var kanske inte helt oväntat, förvisso. När det däremot kommer till beskeden om sjukvårdsmateriel som regeringen gav i går, mindre än en vecka efter den ryska invasionen av Ukraina, tycker jag att de var tydliga. Jag beskrev då tillsammans med Socialstyrelsens generaldirektör på vilket sätt som Sverige svarar upp mot de behov som Ukraina har gett uttryck för.
Det är viktigt att den europeiska civilförsvarsmekanismen är den som vi använder oss av, såväl från Ukrainas håll för att uttrycka behoven som finns som från Sveriges och andra EU-länders håll när man ska svara upp så att Ukraina verkligen får det som de behöver och inte någonting annat, för det kommer att vara svårt för dem att ta hand om det. Sedan frågar Acko Ankarberg Johansson mer specifikt om läkemedel.
I dagsläget arbetar vi med att kunna bistå i den mån som också det efterfrågas, men vi ska inte ha gamla läkemedel, utan vi måste på ett säkert sätt se till att vi kan bistå med läkemedel.
Lena Hallengren (S):
Det är inte lagar och regler som är hinder i vägen. Man kan göra undantag när det gäller möjligheten att vara partihandel till exempel. Men här arbetar vi också tillsammans på den europeiska nivån. Det är många gånger EU-direktiv som styr hur vi ska distribuera läkemedel och vilka förutsättningar som ska gälla för att man ska få skänka läkemedel. Jag vill också understryka att det inte bara är när det handlar om skyddsutrustning som Ukraina efterfrågar specifika produkter, utan det gäller också läkemedel.
Sverige är ett land av 28 som ska bistå, och vi ska göra det på Ukrainas efterfrågan.
Lena Hallengren (S):
Tack, Lina Nordquist, för frågan! Jag noterar att Liberalerna inte ens kunde vänta in Coronakommissionens betänkande innan man ville ha en ny kommission tillsatt. Det kommer naturligtvis att analyseras på längden och bredden. Det kommer att kunna handla om specifika utvärderingar som tittar på enstaka delar, men jag tror också att forskningen kommer att vara väldigt välkommen i detta fall.
Det gäller inte bara den svenska forskningen utan också internationell forskning, för någonting som Coronakommissionen också pekar på är att det är väldigt oklart hur enskilda åtgärder egentligen har bidragit till minskad smittspridning.
Däremot ska jag gärna ta tillfället i akt och säga att Coronakommissionen också är tydlig och säger att de delar bilden av att vi gjorde rätt vägval, vilket ju har varit en förutsättning för att svenska folket har kunnat leva så mycket friare och i ett så mycket mer öppet samhälle än i många andra länder i vår omvärld. Även om pandemilagen gäller ett litet tag till har vi en helt annan situation i dag. Ja, vi ska lära.
Men jag tror inte på en helt ny kommission som har ett så brett uppdrag.
Lena Hallengren (S):
Vi ska naturligtvis analysera inte minst de delar av betänkandet som handlar om hur själva krishanteringen ser ut och hur vi organiserar oss på allra bästa sätt. Det är förstås vår ambition. Återigen - jag ser inte att vi skulle tillsätta en så pass bred kommission med det breda uppdraget. Jag ser däremot ett behov av att framöver titta på specifika delar. Jag välkomnar också den forskning som vi säkert kommer att se på området, eftersom effekter kommer att ses under lång tid framöver.
Det är väl egentligen svårt att veta när vi kan utvärdera vad som har hänt under pandemin. Det kommer att vara en lång tid.
Lena Hallengren (S):
Tack, Linda Lindberg, för frågan! Utredningen från 2015 lades inte i någon papperskorg eller ställdes i en bokhylla, utan den blev proposition om än i flera olika delar. Det är däremot korrekt att barnets bästa som eget rekvisit inte är det som har levererats. Jag hoppas dock att kammaren kommer att bifalla den proposition som snart läggs fram till riksdagen och som kommer att träda i kraft redan den 1 juli.
Den innehåller förbättringar om såväl möjligheter till drogtester som uppföljning efter att en placering har upphört, kortare tid innan man ska överväga vårdnadsöverflytt liksom även flyttförbud. Den utredning som ledamöter här har hänvisat till kom i tisdags och beställdes av socialutskottet. Jag utgår från att den kommer att gå ut på remiss så att vi hanterar den som andra lagförslag, det vill säga genom att överväga och se vilka remissynpunkter som kommer in.
Det här är svår materia, och vi ska på alla sätt vi kan naturligtvis hjälpas åt för att se till att barnets bästa blir verklighet.