Ingela Nylund Watz (S):
Jag ska under några minuter reflektera lite grann över de insatser som socialministern redovisar att regeringen gör för att förbättra svensk hälso- och sjukvård. Några av dem är vi dessutom ganska eniga om. Jag vill göra det i ljuset av den interpellation som jag har ställt, så låt oss börja med att titta på kömiljarden och vårdgarantin. Det finns de som hävdar att båda de här insatserna riskerar att få undanträngningseffekter.
Det tror jag att också socialministern är väl medveten om. Det kan leda till ändrade prioriteringar och remissrutiner ute i sjukvården. Socialstyrelsen publicerade förra året en utvärdering som pekade just på detta. Jag hoppas att socialministern har läst den. Vårdanalys har konstaterat att systemet med vårdval i Stockholm inte har avlastat akutmottagningarna på det sätt som det var tänkt.
Så sent som i september förra året presenterade SKL en undersökning som bekräftar bilden av att professionen anser att ersättningssystemen inom primärvården, åtminstone i Stockholm, styr mot korta och enkla besök. Alltså: Vi har här i Stockholms län en situation där sjukhusens kapacitet har riggats utifrån en teori som inte visar sig hålla i praktiken.
Patientströmmarna har inte vänt bort från sjukhusen. Effekten blir att sjukhusens kapacitet helt enkelt inte räcker till vare sig när det gäller tillgången till personal eller när det gäller, som jag pekar på i min interpellation, antalet vårdplatser. Det är precis det som händer nu. Patientsäkerhetslagen och uppföljningen av överbeläggningar, det nya instrument som staten sjösatt, är bra, men det kan inte lösa den akuta kris som vi upplever just nu. Fru talman!
På det hela taget kan man säga att svensk sjukvård sedan 10-15 år tillbaka helt klart har ett krasst produktionsperspektiv med korta läkarbesök, korta väntetider, mindre sluten vård och mer öppen vård. Bakgrunden till detta är självfallet att det har funnits befogad kritik av sjukvårdens produktivitet.
Det är riktigt som socialministern anför i sitt svar, att Sverige ligger mycket långt fram i denna utvecklingsprocess, för att inte säga allra längst fram. Vi har bland de absolut kortaste vårdtiderna i världen. I Stockholms län, som har en kraftig inflyttning årligen, har vi minst antal vårdplatser per capita i landet.
Jag tror att det är så här: Leantänkandet och slimmade organisationer i sjukvården är någonting helt annat än om man genomför det på Toyota eller på Scania. När sjukvårdsorganisationen blir så slimmad att personalen faktiskt mår dåligt kan vi inte längre förvänta oss högsta möjliga kvalitet i vår sjukvård, åtminstone inte hela tiden.
Vad än värre är tror jag att vi inte heller kan förvänta oss att vi får någon rusning till de yrken som finns i sjukvården. Det här är, menar jag, ett riskscenario som socialministern inte kan bortse från eller undvika att ta ansvar för. Fru talman!
Jag kan förstå om det är besvärande för socialministern att ta del av larmrapporterna från Stockholm och Skåne, för det som utspelar sig i hälso- och sjukvården här just nu är knappast smickrande för vare sig de borgerliga ledningarna i de här landstingen eller den borgerliga regeringen. Likväl har socialministern det yttersta ansvaret för att se till att medborgarna i hela Sverige ska kunna lita på sjukvården.
Därför vore det klädsamt om socialministern kunde precisera lite vad han menar med sista meningen i sitt interpellationssvar. Hur mycket är socialministerns ord värda? Hur långt måste det gå innan socialministern är beredd att vidta ytterligare åtgärder?