KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Det finns all anledning att stryka under det Gunnar Sandberg sade inledningsvis. Fortfarande är ett cancerbesked för många förknippat med en dödsmärkning. Glädjande nog är utvecklingen fantastisk på området. Man kan nästan varje vecka läsa om nya fantastiska framsteg som sker.
Häromdagen kom nya besked när det gäller framgångsrika behandlingsmetoder för just prostatacancer, en möjlighet att behandla på annat sätt med hjälp av läkemedel i stället för strålning som kan ge minst lika bra resultat. Det är glädjande. Vi har ändå en situation där varje dag - om jag minns siffrorna rätt - 19 kvinnor nås av beskedet att de har bröstcancer.
Varje dag nås någonstans mellan 25 och 30 män av beskedet att de har prostatacancer. Det här påverkar inte bara dem själva utan även många runt omkring. Det här är också en följd av något bra, nämligen att vi lever allt längre och att allt fler "hinner" få cancer innan vi avslutar våra dagar. Vi har valt ett unikt grepp med cancerstrategin.
Det har varit ett arbete som har varit kantat med en del bekymmer. Först var det fråga om att få en bred uppslutning. Det har ifrågasatts varför just det här området och varför inte andra viktiga områden. Men någonstans måste man börja. Vi har fått en god uppslutning.
De senaste besluten handlar bland annat om en överenskommelse med Sveriges Kommuner och Landsting om ett arbete som syftar till att klargöra på vilka nivåer som olika discipliner eller olika allvarliga sjukdomssituationer ska hanteras. Den ska vara färdig 2013. Den blir otroligt viktig.
Vi har fått något som liknar konsensus om idén att vi faktiskt inte kommer att klara av att upprätthålla världsklass på cancervården vid varje liten enhet i landet, utan vi kommer att tvingas koncentrera resurserna till färre platser för att där kunna erbjuda toppkvalitet. Sedan ska de fungera som kunskapsspridare i sina respektive regioner för att få en riktig spetskompetens där.
Vi har fattat beslut om att förbättra tillgången till patologer. Det har tillsatts en utredning. Det är ett område där vi annars kommer att möta en bristsituation framöver. Vi har alldeles nyss beslutat om en kurs i kommunikation för läkare och annan sjukvårdspersonal.
Det handlar om att överföra tuffa besked, som man som läkare måste göra, på ett sådant sätt att mottagaren förstår och att överföringen sker på ett empatiskt och väl fungerande sätt. Där finns ett stort behov. Vi kommer att fortsätta att arbeta metodiskt på området.
Jag är glad att jag kan säga vad jag sade tidigare om de nationella riktlinjerna när det gäller de fyra största grupperna. De är nyss beslutade, vilket gör att vi har den modernaste kunskapen i riktlinjerna. I nästa steg av vårdprogrammet kommer ett stort antal grupper av cancerdiagnoser att tas med. Arbetet är ingalunda avslutat. Det fortsätter.
Implementeringen ska ske hela vägen. Också där kommer dessa RCC att spela en viktig roll.
Göran Hägglund (KD):
Det är naturligtvis obligatoriskt att följa riktlinjerna. Men samtidigt ska sägas att riktlinjer är just riktlinjer. Det gäller att möta en enskild patient där varje enskilt fall är unikt. Riktlinjer innebär vad som görs i normalfallet, men det gäller också att läkaren har den egna hjärnan påkopplad och gör bedömningar utifrån de individuella skillnader som kan finnas. Riktlinjerna ska absolut gälla.
De finns till för att de utgör bästa möjliga kunskap som finns. De ska användas som en ledstång i arbetet. Sedan ska den professionella bedömningen göras utifrån läkarens kunskaper om den enskilda patienten.
Göran Hägglund (KD):
Regeringen kommer inte att nöja sig med att se på. Vi kommer att fortsätta att arbeta brett och aktivt inte minst för personer som har drabbats av diabetes. Det finns något som vi kallar för öppna jämförelser som innebär att man mäter, värderar och jämför resultat.
I den senaste utgåvan av Öppna jämförelser finns det sju indikatorer när det gäller diabetesvården. Det är kolossalt betydelsefullt att man enkelt kan jämföra resultat. Jag tror att det är ett av de bästa hjälpmedlen för att driva utvecklingen.
Den som jobbar på en klinik där man gör ganska dåliga resultat kan titta på dem som lyckas bättre, och fundera över vad de gör som vi inte gör. Vad kan vi lära? Vad kan vi implementera i vår verksamhet? År 2007 tittade Socialstyrelsen på vårdcentralerna. Då visade det sig att drygt 80 procent av samtliga vårdcentraler hade diabetesteam.
Det är naturligtvis viktigt att ha kunnig personal som behärskar de här frågorna och kan ge kloka råd. Som jag nämnde rapporterar 95 procent av landets medicinkliniker till kvalitetsregister. Det är fantastiskt bra. Det är en bit till 100 procent; dit kan man också komma.
Av primärvårdsenheterna rapporterar 80 procent. I beskrivningen av vad vårdcentraler ska göra har man i flera landsting lagt in att man är skyldig att leverera till kvalitetsregister. Det är en bra modell. Nu kommer jag till något som jag vet att både Gunnar Sandberg och jag är intresserade av. Vi talar nu om personer som har fått diabetes.
Men det är också en viktig uppgift att se till att så få som möjligt ska drabbas av sjukdomen. Det handlar mycket om kostvanor och motion. Rökning och alkohol spelar naturligtvis också en roll.
Det finns nationella riktlinjer för sjukdomsförebyggande metoder som ska kunna användas i kontakt med patienten. Studier visar att mötet mellan läkare och patient spelar stor roll för att man ska få till stånd förändringar som vi kanske inte får genom kampanjer med stortavlor.
Att en läkare ställer frågor om ens vanor och talar om vad som behöver förändras spelar stor roll för beteendeförändringar som förhoppningsvis kan innebära att färre får diabetes i framtiden. Det gäller det förebyggande arbetet.
Vi behöver arbeta målmedvetet för att säkerställa att alla de som har fått sjukdomen kan leva ett rikt och värdigt liv med minsta möjliga komplikationer till följd av sin sjukdom.
Göran Hägglund (KD):
När vi lanserade idén om en nationell cancerstrategi var det inte alla som var så glada. Men allt fler har insett att det kan vara en modell att arbeta med, och allt fler grupper anmäler sig och ställer sig i kö för att bli föremål för en strategi. Vi får titta på hur det löper. Cancerstrategin är ett unikt sätt att arbeta. Om det fungerar väl är det naturligtvis någonting som man kan ta med sig till ett annat område.
Vilket det kan vara vågar jag förstås inte ha någon uppfattning om i dag. Vi hade i går i riksdagen en aktuell debatt som handlade om just skillnader i vården som kan bero på att vi har kvinnor kontra män, Ystad kontra Haparanda, personer som i hela sitt liv har bott i Sverige kontra personer med annan etnisk bakgrund, unga kontra äldre eller vad det nu kan vara. Det kan finnas skillnader.
Det är naturligtvis någonting som ingen av oss vill ska finnas där. Jag tror att det många gånger kan handla om omedvetna fördomar och föreställningar, en osäkerhet och kulturskillnader som kan göra att det ibland kan bli fel. Detta måste vi jobba metodiskt med på den lokala nivån. Men vi gör det också genom det som jag nämnde, nämligen Öppna jämförelser där vi mäter resultaten hela vägen.
Där kan man upptäcka ganska mycket av detta. Genom att man upptäcker det kan man också ta itu med det. Problemet är att när ingen mäter eller ingen ser det är det ingen som gör någonting åt det. Men genom att vi ser skillnader till exempel geografiskt finns det en möjlighet att ta itu med det.
Mycket sker bland annat genom riktlinjearbetet, Nationella Diabetesregistret, som Gunnar Sandberg talar om, och genom de metodiska arbetssätt som vi har för övrigt för att åstadkomma förbättringar. Detta arbete är alltså ingalunda slutfört.
Det kommer att fortsätta, och vi fortsätter att arbeta med detta och fortsätter att förebygga. Jag tror att Gunnar Sandberg inte bara är en glad motionär utan också en glad interpellant i dag.
Göran Hägglund (KD):
När det gäller kompetensförsörjningen inom sjukvården är det naturligtvis i allt väsentligt en fråga för landstingen. Vi har högskolor som svarar för dimensioneringen av de olika utbildningarna, och detta är som vi vet en påbyggnadsutbildning på den sjuksköterskeutbildning man redan har. Det krävs legitimation för att påbörja den.
Vi har under lång tid sett att vi har en underförsörjning i den meningen att det utbildas för få i förhållande till antalet personer som går i pension eller av andra skäl lämnar hälso- och sjukvården. Vi följer naturligtvis detta väldigt noga för att se vad vi kan göra. Samtidigt har vi inga planer på att ingripa för att ta över landstingens uppgift.
Det är de som ansvarar för sin verksamhet och för att de har tillräckligt med personal anställd med de specialiteter som kommer att fordras. Vi kan konstatera att det under perioden 1995-2006 var knappt 1 400 personer som utbildade sig varje år.
Från 2007 ökade antalet utbildningsplatser till 1 650 personer. Vi såg att vi under 2010 fick en ökning med 9 procent, vilket förstås är jättebra. Vi kommer att följa detta noga, men jag har i dag inga besked om att vi kommer att göra exakt det och det. Fortsätter denna utveckling gynnsamt kanske det inte behöver vidtas ytterligare åtgärder.
Är det så att det behöver vidtas ytterligare åtgärder kommer vi att göra det på ett sådant sätt att landstingens roll inte förändras. De har fortsatt ansvar för sin verksamhet, och staten har inga planer på att ta över landstingens roll. De har sin uppgift, och staten har sin.
Göran Hägglund (KD):
Alliansens löften till svenska folket framgår alldeles tydligt av Alliansens valmanifest, alltså det som vi har sagt till väljarna att vi avser att göra. I den finns det inte beskrivet att vi ska ta över eller ändra ansvarsfördelningen här. Däremot vill jag vara tydlig med att vi självklart ständigt följer detta.
Allt som riskerar att äventyra vården på ett allvarligt sätt eller där vi ser att staten kan fungera som en katalysator för en positiv verksamhet är en angelägenhet för oss. När det gäller lagstiftning är det självklart en statlig angelägenhet.
När det handlar om att dimensionera antalet utbildningsplatser på våra högskolor är det staten som gör det, men jag uppfattade det inte som att detta var den stora poängen med själva interpellationen. Det var i stället frågan hur man skapar en ordning där fler utbildar sig.
Jag pekar på att fler utbildar sig, att det finns fler platser och att vi följer denna fråga noggrant, men jag kommer i dag inte att meddela några besked om att vi kommer att göra det och det. Den dagen vi bestämmer oss för det kommer jag att meddela detta.
Göran Hägglund (KD):
En fråga handlade om villkoren, och där säger jag att vi inte har några förslag som vi kommer att presentera inom kort. Jag har sagt att vi följer frågan väldigt noggrant för att se om det är någonting vi behöver göra eller som faller på staten att göra. Sedan kommer frågan om att öka andelen utbildningsplatser, och det är en fråga som prövas varje år när vi gör budgetar för att dimensionera på det sätt som anses vara ändamålsenligt.
Där vet vi att vi har ökat väldigt mycket under senare år, både generellt vad gäller antalet platser och med att arbeta hårt med kvaliteten. Vi har förstärkt väldigt mycket på läkarområdet, som har varit eftersatt, och under den gångna mandatperioden ökat antalet utbildningsplatser med 27 procent när det är fullt utbyggt.
När det gäller dimensioneringen ber jag dock att få hänvisa till budgetsammanhang, där vi kommer att meddela när vi kan ha in under lagen och göra en bedömning av vad som är möjligt att finansiera och önskvärt att klara av. Det finns ingen brist på önskemål, den saken är säker. Frågan är vad vi klarar av att göra.
Göran Hägglund (KD):
Julia Kronlid har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta kring hanterandet av foster vid abort där både kvinnan, fostret och vårdpersonalen utsätts för ett djupt obehag. Abortlagen ger kvinnan rätt att bestämma om hon vill avbryta graviditeten under förutsättning att detta sker före utgången av den 18:e graviditetsveckan. Om aborten ska utföras efter den 18:e graviditetsveckan krävs tillstånd från Socialstyrelsens rättsliga råd.
För att få en abort beviljad så sent i graviditeten krävs synnerliga skäl. I lagen finns ingen tidsgräns angiven för hur sent i graviditeten som abort får göras. I stället får enligt lagens 3 § tillstånd inte ges om det "finns anledning antaga att fostret är livsdugligt".
Enligt rättsliga rådets praxis tillåts abort i princip inte efter den 22:a graviditetsveckan annat än om havandeskapet kan antas medföra allvarlig fara för kvinnans liv och hälsa eller om fostret är så svårt skadat att det inte bedöms kunna överleva. Hur starka de synnerliga skälen än är, tillåts alltså inte abort om det finns anledning att anta att fostret bedöms kunna överleva.
Det är djupt olyckligt att det uppstår situationer som de som beskrivs i interpellationen och i medierna. Det berör oss alla, och det är naturligtvis obehagligt för de inblandade. Socialstyrelsen har ansvar att följa och arbeta med frågor som rör abortverksamheten.
Socialstyrelsen ska mot denna bakgrund, i samråd med myndighetens rådgivande organ för etiska frågor, se över vilka rutiner som bör finnas och vilka lämpliga medicinska metoder som finns att tillgå för att undvika att dessa situationer uppstår.
Göran Hägglund (KD):
Vi har i Sverige haft en abortlagstiftning sedan mitten av 70-talet, och den gäller i stort än i dag. Den utformades som så att under de första 18 veckorna bestämmer kvinnan själv. Det behöver inte anges något skäl över huvud taget för abort inom den tidsramen.
Efter vecka 18 sker en prövning. Det tycker jag är en rimlig och klok ordning. Vi har haft en förändrad medicinsk-teknisk utveckling, precis som beskrevs här, som har lett till att allt tidigare födda barn kan räddas till livet, och det är någonting fantastiskt.
Det här har ställt abortlagstiftningen inför en rad svåra avvägningar, där det handlar om, såsom lagstiftningen är utformad, att säkerställa att ingen som kan antas ha en möjlighet att överleva och klara sig själv ska kunna aborteras. Där är gränsen tänkt att gå.
Den övre gränsen har justerats allteftersom medicinska landvinningar har gjorts, och det tycker jag är en klok väg att gå.
Det handlar alltså inte om en lagändring. Man kan naturligtvis yrka på en sådan. Jag tror att vi till följd av den medicinska utvecklingen så småningom kommer att få skäl att justera den övre gränsen. Men det är viktigt att det görs grundligt, genomtänkt och utifrån alla de medicinska fakta man kan ha i sammanhanget.
Annars hamnar vi i ett knepigt etiskt dilemma som ju ändå finns i det här stora frågekomplexet.
Göran Hägglund (KD):
Jag försökte i mitt tidigare inlägg beskriva hur den svenska lagstiftningen är konstruerad, nämligen att under de första 18 veckorna bestämmer kvinnan själv, därefter sker en ansökan och en prövning av de enskilda fallen.
Jag försökte också beskriva att vi har en praxisbildning som har landat vid den 22:a veckan och att den justeras i takt med att det görs medicinska landvinningar. Det har gjorts tidigare, och det kan komma att ske igen.
Jag beskrev att det är Socialstyrelsen och dess expertorgan som gör de här bedömningarna som kan leda till praxisförändringar. Den här frågan är nu föremål för deras överväganden. Jag tror att jag och många andra reagerar inför de beskrivningar vi har fått.
Det är självklart att ingen kan vara oberörd inför det som man har kunnat läsa eller höra människor berätta. Därför tittar Socialstyrelsen på detta. Julia Kronlid frågar vad man ska göra nu. Som minister gör jag ingenting nu, utan detta tittas på och vi får ett underlag innan ställningstagande görs.
I det här fallet är det dessutom inte ministern som gör ställningstagandet, utan det är expertorganen som genom att sätta praxis sätter en nyordning för den händelse att de finner att underlagen leder fram till det.
Göran Hägglund (KD):
Det är en ganska vanlig debatteknik att utslunga ett femtontal frågor för att efteråt kunna kritisera ministern för att han inte har svarat på alla frågor. Jag försöker sätta saker och ting i ett sammanhang här. Det är inte min sak att bedöma om de här personerna lever eller inte lever. Jag har inte varit där, jag har inte sett och jag har inte den medicinska kunskapen.
När det handlar om flera andra frågor som rör metoder är det inte min sak som politiker att föreskriva vilka medicinska metoder som ska användas, utan det är någonting som experter är betydligt bättre på. Som politiker stiftar vi lagar, vi ger resurser till myndigheter och vi bildar opinion kring saker och ting.
Men ska vi ge oss in på att vara de som avgör vilka medicinska metoder som ska användas i detalj tror jag att vi är ute på ett sluttande plan. Jag vill återigen säga att det frågeområde som vi nu diskuterar är laddat med etiska konflikter och jättesvåra avvägningar.
Vad vi varnar för är en situation där man gör saker och ting svartvita eller söker efter de otroligt enkla lösningarna, för situationer är sällan så där glasklara eller svartvita. Vi rör oss i ett komplex där det är enormt svåra avvägningar som ska göras. Om den här situationen hade varit känd för oss hade vi naturligtvis haft tillfälle att fundera på den betydligt mer.
Men jag tror att alla som har läst om det här reagerar mot beskrivningarna. Det finns personal och experter som beskriver att det handlar om autonoma reflexer. Är det så eller är det inte så? Jag är inte mannen att svara på det. Vi behöver pröva den här frågan. Och vi har, som väl är, stor nytta av vad experter kommer fram till som ett underlag för att dra slutsatser, och slutsatser ska komma.
Göran Hägglund (KD):
Jag skulle först vilja vända mig mot Carina Adolfsson Elgestams resonemang om att regeringen inte ens förbereder någonting utan är beredd på att göra något slags akututryckning. Jag tror att Carina Adolfsson Elgestam, som har varit med i processen från början och har kunnat följa den väl vet att vi har kunnat konstatera att här finns det en viktig samhällsfunktion som vi måste säkerställa.
Vi har sagt att vi säkerställer den på ett visst sätt under tre år, och sedan kommer vi att följa det hela noggrant för att se om vi behöver förlänga den tiden. Det finns naturligtvis alla möjligheter att sprida oro eller att skapa förvirring omkring detta. I Asterixserien finns en hövding som är rädd att himlen ska ramla ned i huvudet på honom. Han kommer förmodligen aldrig att kunna lugnas fullt ut.
Det går alltid att måla upp det ena eller det andra som kommer att hända. Men jag kan försäkra Carina Adolfsson Elgestam att man kan vara alldeles lugn. Vi vet vad vi kan göra och ska göra om det behövs. Om det inte behövs ska vi inte vidta dessa åtgärder. Vår uppgift är att se till att det finns apoteksservice som är minst lika god som den hittills har varit. Hittills visar resultaten att den har blivit bättre.
Detta arbete tänker jag fortsätta. Carina Adolfsson Elgestam blev upprörd över att jag sade att Socialdemokraterna under sin tid i regeringen inte hade orkat genomföra några förändringar. Vad jag konstaterade var att Socialdemokraterna under alla sina år i regeringsställning var monopolkramare och älskade monopolet. Det kom inga förslag från regeringen om att öppna apoteksmarknaden.
Vi började så smått när det gäller nikotinläkemedel. Där tvingades man krypa till korset från S-sidan. Vi sade då att receptfritt ska finnas på fler ställen, och också där tvingades Socialdemokraterna säga att vi bör göra så. Men de är fortfarande emot den stora omreglering som gör att fler får tillgång till apotek.
Göran Hägglund (KD):
Jag vill först säga att jag är väldigt glad över Isak Froms angreppssätt i de här frågorna och betonandet av att alla människor i första hand har ansvar för att vårda sin egen hälsa och på det sättet förebygga sjukdom. Där är vi verkligen överens. Vi är också överens om att det finns stora skillnader mellan människor, befolkningsgrupper och kategorier i samhället.
Det är ett betydande bekymmer där politiken har en mycket viktig roll att spela. De frågor som Isak From ställer handlar om vad man kan göra för att minska skillnaderna.
Jag nämnde i interpellationssvaret att Socialstyrelsen tar fram fler nationella riktlinjer på en rad områden, vilket är till hjälp för sjukvården på olika nivåer. Jag tror att det är oerhört viktigt att man utifrån bästa kända kunskap ser till att implementera det i vården över hela Sverige. Men det får naturligtvis inte vara det enda svaret.
Jag tror också att det arbete som vi gör med öppna jämförelser och kvalitetsindikatorer spelar en väldigt viktig roll. Det innebär att skillnader kommer i dagen. Mäter man inte kan man inte upptäcka skillnader. När man mäter och jämför kan man se skillnader, och då har man en viktig grund för det fortsatta arbetet att ta itu med detta.
Det kan till exempel behövas särskilda informationsinsatser eller interventioner av olika slag. Jag vill också betona att regeringen har gjort en liten förändring av portföljerna här, och det är inte någon tillfällighet. Jag har tagit över folkhälsofrågorna i stort. Det gäller inte det som handlar om alkohol, narkotika, tobak, dopning, spel och så vidare.
Det ligger fortfarande hos Maria Larsson, men jag har tagit över folkhälsofrågorna i stort för att vi bättre ska kunna implementera detta inte minst i primärvårdens arbete. Jag vill bidra till en situation där vårdcentralerna inte bara blir vårdcentraler utan mer utvecklas till hälsocentraler. Det skulle innebära att de kan spela en mer aktiv roll i det förebyggande arbetet. Frågan var vad vi gör för att minska skillnaderna.
Jag har pekat på öppna jämförelser och på riktlinjerna, och nu pekar jag på bättre tillgänglighet som en viktig del i sammanhanget. Jag tror att det också är svaret på Isak Froms andra fråga som gällde vad jag vill göra för att uppnå likvärdig upplevd hälsa för människor som tillhör olika grupper. Slutligen frågar Isak From om jag ser ett behov av stimulansmedel i det här avseendet.
Jag ska inte stänga den dörren, men jag ska heller inte lova någonting. Detta är ett område som vi behöver fundera ordentligt på, bland annat utifrån Folkhälsoinstitutets rapport om vad som är de mest ändamålsenliga stegen.
Jag gillar inte, efter att jag tagit en första titt på resultatet, allt som föreslås i rapporten, men en del av de saker som föreslås borde redan i dag ingå i landstingens och i vissa fall primärkommunernas naturliga arbete. Då kan någon säga att det kanske behövs en katalysator för att förstärka, eller initiera, det arbetet.
Det ska naturligtvis inte uteslutas, men jag avser att ta mig en ordentlig titt innan jag avger ett slutligt omdöme om de förslag som finns i rapporten.