Hillevi Larsson (S):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservationerna 6 och 7. Det ärende vi nu debatterar bygger på motioner som riksdagsledamöterna väckt. Det är många bra motioner. Vi har valt att inte reservera oss till förmån för alla eftersom mycket arbete pågår i form av utredningar och propositioner. Dessa förbereds alltså.
Det betyder således inte att förslagen är dåliga, utan det finns, som sagt, många bra förslag. Samtidigt händer det mycket på området. Jag tänkte berätta lite kort om det som vi tycker är viktigt att lyfta fram. Det första gäller god man för ensamkommande flyktingbarn. Det har kommit en hel del flyktingbarn, inte minst från Irak.
Viktigt i en sådan situation är att det finns gode män som har kompetens att ta hand om dessa barn. Någon måste vara ansvarig för barnen när de är i Sverige. Detta har visat sig vara ett stort problem. På en del håll i landet där det finns ensamkommande flyktingbarn finns inte tillräckligt med gode män att tillgå. Därför vill vi att man utarbetar riktlinjer på det området.
Det handlar om hur överförmyndarna som rekryterar gode män ska gå till väga och vilka regler som ska gälla. Det är viktigt att de utsatta barnen får ett bra skydd, vilket kräver att gode männen vet vad som gäller och har rätt kompetens. Detta är ett problemområde som vi vill ska lösas. Det brådskar eftersom det finns risk för att barn far illa.
Det andra jag vill lyfta fram gäller barns skuldsättning. Det är fruktansvärt. Man reagerar starkt när man hör om alla dessa fall med barn som är skuldskrivna innan de blivit myndiga. Den dag de blir myndiga blir det ännu värre för dem då de kanske inte kan teckna hyresavtal och ha telefon.
Eftersom de är antecknade som skuldsatta hos kronofogden kan de inte sköta de mest grundläggande saker som krävs för att kunna leva ett vuxet liv. Det kan aldrig vara barnens ansvar när de blir skuldsatta medan de fortfarande är barn. I de flesta fall är det föräldrarna som på något sätt har skrivit över sina skulder på barnen. Det här är fruktansvärt.
Då är det inte ens barnet som har ingått skulden, utan den kommer från föräldrarna. På grund av alla dessa fall med skuldsatta barn har man påbörjat ett arbete för att komma till rätta med detta. Det har hänt mycket på området. Men vi vill nu ta steget ytterligare vidare och säger att barn över huvud taget inte ska kunna skuldskriva sig. Det måste vara föräldrarnas ansvar när barn blir skuldskrivna.
Risken är annars, om man inte har den generella regeln, att det sker undantag. Det kommer fortfarande att finnas problemområden där barnen är skuldsatta. En fråga som har kommit upp är vårdavgifter. Det har förekommit stora problem med att vårdavgifterna hamnar på barnets skuldkonto. Sedan drabbas de när de blir myndiga. Det kan räcka med en liten skuld för att man sedan ska vara registrerad hos kronofogden.
Därför vill vi ha nolltolerans mot det här. När det gäller ytterligare viktiga frågor vill vi lyfta fram vårdnadsreglerna. Vi har haft mycket arbete på området under senare år. Ytterst handlar det om barnets bästa. Allting som handlar om vårdnad av barn ska utgå från barnets intresse, inte föräldrarnas intresse.
Men det sammanfaller ofta, för det ligger oftast i barnets intresse att ha tillgång till båda sina föräldrar. Det gäller både samkönade och heterosexuella relationer. Det finns självklart andra situationer där barnen behöver ytterligare personer som de har knutit an till. Men den vanligaste formen är ändå två föräldrar.
Vi har arbetat mycket för att komma till rätta med de missförhållanden som har funnits. Först var missförhållandet att barnen inte fick tillgång till båda föräldrarna. Det var framför allt pappan som barnen inte fick tillgång till. Vårdnaden gick nästan automatiskt till mamman om det var vårdnadstvist. Det här var ett problem. Det är viktigt för barnen att även knyta an till sin pappa.
Men sedan visade det sig att de reglerna blev lite väl stelbenta. Det visade sig att det finns barn som far illa och för vilka det inte är lämpligt att båda föräldrarna har full vårdnad; umgängesrätt kan man dock i de flesta fall ha. Detta gäller när barnet riskerar att utsättas för våld och övergrepp. Det får inte förekomma.
Då skärpte vi reglerna för att se till att det för barnens bästa inte får förekomma våld och övergrepp. Det kan även vara så att mamman i familjen blir misshandlad av pappan. Det ligger inte heller i barnens intresse. I de fallen förekommer det ofta att barnen också blir misshandlade. Men det här är en svår avvägning.
Vi får inte gå så långt på den här vägen att vi kommer bort från utgångspunkten, det vill säga att barnen behöver båda sina föräldrar och att gemensam vårdnad är huvudregel, självklart med undantag för när barnet riskerar att fara illa. Men det här måste utvärderas. Domstolarna ska tillämpa de lagar och regler som vi har kommit med. Det gäller även socialtjänsten, som ska tillämpa det.
Då gäller det att tillämpning står i överensstämmelse med vad vi ville med den nya lagstiftningen. Skulle så inte vara fallet får man se över lagstiftningen. Det pågår en översyn av tillämpningen. Därför har vi valt att inte reservera oss. Vi vill ändå säga att det är väldigt viktigt att följa det här.
Om regeringen inte gör det här på ett bra sätt, följer och utvärderar hur lagarna tillämpas, är vi beredda att återkomma. När det gäller beslutsfattandet vid gemensam vårdnad har det förekommit fall som man inte ens kunde föreställa sig kunde hända. Men de har faktiskt hänt. Därför är det ett problem.
I vissa fall där föräldrarna har gemensam vårdnad men är väldigt oeniga kan det hända att den ena föräldern som en del av den allmänna tvisten - inte bara vårdnadstvisten, utan tvisten med den andra föräldern också - motsätter sig att barnet får vård. Det kan gälla alltifrån undersökningar till psykologisk hjälp om barnet mår psykiskt dåligt.
Konsekvensen har i och med att man har haft gemensamt beslutsfattande blivit att den andra föräldern inte kan gå vidare och ge barnet den sjukvård det behöver. Det här är fruktansvärt. Därför lägger vi in det här om att vi vill gå vidare med frågan om inte regeringen återkommer i frågan, vilket den har sagt att den ska göra. Men vi hoppas givetvis att det händer något på området.
Jag vill också tillägga att det inte finns någon risk för att ett barn skulle få mer vård än det behöver. Sedan är det vårdgivaren som bedömer om det verkligen behövs vård. Detta är ett viktigt område. Därför påpekar vi det här.