Anders Borg (M):
Det här är en viktig diskussion. Sverige är ett land som är känt för att ha en välfungerande offentlig förvaltning och där det finns stort förtroende för myndigheter, politiker, stat och våra gemensamma institutioner. En viktig del av det är att man hos oss också, i förhållande till andra länder och enligt de flesta undersökningar, i relativt begränsad utsträckning undviker att betala sina skatter.
Jag tycker att den bedömning av skattefelets utveckling som Skatteverket har gjort är relevant, och den är också glädjande om man ser till hur attityderna har förändrats och hur uppfattningen om skattefelet har förändrats. Det går naturligtvis hand i hand: Tror man att andra betalar sin skatt är man själv också mer benägen att göra det. Tror man däremot att det finns mycket av illojal konkurrens i termer av skattefusk är man mindre benägen att själv betala sin skatt.
Man kan konstatera att sedan 2006 har den andel som säger att de känner till någon som skattefuskar minskat från 31 procent till 16 procent i dag. De som inte känner någon som skattefuskar har ökat från 58 procent till 76 procent. Den andel som känner någon som svartarbetar har gått från 48 till 27 procent, och den andel som inte känner någon som svartarbetar har ökat från 42 till 65 procent.
Andelen företag som upplever att de är utsatta för svart konkurrens har minskat från 23 procent till 17 procent, och andelen som inte upplever det har ökat från 55 till 71 procent. Det finns alltså rätt mycket som tyder på att det har skett en betydande förskjutning här. Då är frågan: Vad ska vi göra med skattefelskartan? Vilka är alternativen? Man ska komma ihåg att den gamla skattefelskartan kostade mellan 1 och 2 miljoner att ta fram.
Det berodde på att vi tidigare hade en slumpmässig inriktning av skattekontrollen. Vi valde slumpmässigt ut företag för revision, och så fick man därigenom en bred bild av hur skattefelet fördelade sig.
Sedan några år tillbaka har Skatteverket tagit initiativ till att revisionen i stället riktas mot de branscher, företag och personer som man tror har en högre sannolikhet att ha skattefuskat, alltså att ha undandragit sig skatt.
Det är en logisk struktur på organisationen att man helt enkelt inriktar sig på de branscher där man vet att det finns mer skattefusk - alltifrån städbransch till byggbransch och ett antal andra kontantbranscher, där vi tror att fusket har varit mer förekommande. Man har också en riskbaserad kontroll på individer som man riktar sig mot. Att kombinera den arbetsmodellen med att man gör en fullskalig skattefelskarta skulle kosta över 60 miljoner kronor.
Det är inte rimligt. Vi gör inga andra offentliga undersökningar som kostar 60 miljoner kronor. Det skulle motsvara i storleksordningen 10 procent av hela SCB:s resurser för undersökningar.
Vad man däremot kan göra och som vi har för avsikt att göra är att ge uppdrag till Skatteverket att tillsammans med vetenskaplig expertis arbeta igenom hur man kan ta fram ett statistiskt underlag och statistiska metoder för att löpande och återkommande kontrollera hur man upplever att skattefelet utvecklas. Det är en viktig del av att den riskbaserade skattekontrollen ska fungera väl.
Jag kan alltså avisera att vi kommer att ge Skatteverket ett sådant uppdrag och att en del av de forskningsmedel som verket har till sitt förfogande ska användas för att skapa en bättre grund för skattefelskartan.