Kent Ekeroth (SD):
Jag tackar justitieministern för svaret. Men jag trodde inte att hon skulle vara så nöjd med tingens tillstånd. Jag trodde att jag skulle få svaret att man ser över de befogenheter som piketpolisen i dag har.
Bakgrunden till denna debatt är, som jag skrev i min interpellation, de förändringar som inleddes under socialdemokratisk regering och som man därmed inte kan beskylla denna regering för, men som tyvärr kvarstått under nuvarande regering. Jag intresserar mig för Sveriges förmåga att hantera särskilt komplicerade och farliga situationer, såsom terrorhändelser, situationer med gisslan eller tungt beväpnade kriminella och dylikt.
I Sverige har vi i dag två organisationer som hanterar detta: Nationella insatsstyrkan och de olika piketenheterna. Denna debatt handlar inte om Nationella insatsstyrkan utan om piketen. Piketpolisen har sedan ett antal år tillbaka utvecklats från att vara en spetsresurs för ordningspolisen till att bli mer en insatsstyrka för sådana situationer som jag precis nämnde - terrorism undantaget.
Övergången har skett gradvis på grund av det operativa behov som man har sett finnas i våra olika storstadsregioner. Problemet är förvisso mångbottnat. Dels handlar det generellt sett om styrning, från politiskt håll men även från Polismyndigheten, dels handlar det om konkreta beslut som har begränsat piketens förmåga att hantera dessa farliga situationer. Eventuellt kommer jag att ha tid att komma in på båda aspekterna.
Vi börjar med de konkreta politiska besluten. År 2004 fattade man beslut om att dra in befogenheten att använda olika former av prickskyttevapen. Bakgrunden till detta beslut var ett massmedialt drev, efterföljt av att det då nyligen upprättade så kallade Etiska rådet rekommenderade att man skulle ta bort möjligheten för piketen att använda sig av prickskyttevapen. Etiska rådet kan man säga väldigt mycket om, mestadels negativt enligt mig, men det får bli en senare debatt.
Resultatet av detta förbud blev att piketpolisen i vissa fall inte längre har möjlighet att agera i särskilt komplicerade situationer. De vapen de i stället får ha i dag är inte lika precisa, och träffområdet kan bli alldeles för stort. Det innebär att de antingen inte kan eller inte vågar använda vapnet i vissa känsliga situationer.
Något så enkelt som ett blad, en vanlig glasruta eller vind kan göra att träffområdet blir så stort att man inte kan skjuta ett skott om man skulle behöva det. Resultatet av detta blir i sin tur att skyddet för våra medborgare, som piketen är satt att skydda, försämras. Det är det enkla resultatet av det hela. Detta ledde nästan till döden för en treårig pojke i Malmö för ett par år sedan när man tog honom som gisslan och satte en kniv mot halsen på honom.
På 80 meters avstånd satt två operatörer från piketen. De såg honom, men vågade inte skjuta. Träffytan var för stor. Denna situation slutade lyckligt, men det berodde mestadels på tur och inte på piketens befogenheter.
Det är ganska intressant att den operativa avdelningen i Stockholms län för ett tag sedan yttrade att det är angeläget och rimligt att piketpoliserna får en bättre möjlighet att hantera gisslan- och offersituationer, eftersom de undantagslöst kommer att vara på insatsplatsen först. De säger alltså till och med att det finns ett behov. Men det ska inte handla om prickskyttevapen som kräver omfattande utbildning, tillägger de.
För mig framstår det som ganska orimligt att piketpolisen inte har de vapen och befogenheter som de i vissa fall kanske kommer att behöva för att klara upp speciellt svåra situationer. Jag undrar om justitieministern anser att detta är en rimlig situation. Vilka argument har ministern för att stå fast vid detta snart tio år gamla beslut? Eller instämmer justitieministern i min åsikt att piketen åter bör ges tillgång till dessa vapen och befogenheter?