Beatrice Ask (M):
Får jag börja med att kommentera statsrådets synpunkt att det finns en risk att oppositionen framhåller brister medan regeringsföreträdarna talar om det som är positivt? Det är faktiskt poängen i en demokrati. Oppositionens uppgift är att peka på och lyfta fram det makthavarna möjligen inte vill prata om. Det jag har försökt fokusera på i den här diskussionen och i den förra är olika bedömningar som görs i delrapporten om genomförandet av polisreformen.
Det är helt riktigt att vi var överens om vad som skulle åstadkommas. Men vi är också väl medvetna om att allt inte blir rätt från början. Därför behöver man ett sakligt underlag. Det kan gälla utredningsverksamheten eller den lokala närvaron och olika delar. Jag kommer att fortsätta att gå igenom delar av den här rapporten, för jag tycker att det bara är så metodiskt som vi kan säkerställa att vi får en bra och modern polisorganisation.
Akuta problem, flyktingsituationen och annat, förrycker naturligtvis möjligheten att genomföra saker man vill göra. Det påverkar hela tiden. Det visste man redan från början. Det måste man försöka ta höjd för. Men det är klart att jag också har respekt för att man ibland blir försenad eller att det inte går. Det problem som Statskontoret pekar på är att man enbart har fokuserat på centralisering.
Man har enbart fokuserat på den nationella nivån och bryr sig liksom med armbågen om vad som sker lokalt. Jag tycker att det närmast är ett skämt att prata om kommunpolis om man tillsätter en person som ansvarar för en kommun och fem andra kommuner.
Ambitionen med kommunpolisen måste väl vara att vederbörande ska ha ett aktivt samarbete med socialtjänsten, med fritis, med företag, med politiker i respektive kommun och så vidare. Då kommer dagarna inte att räcka till. Det finns ingen möjlighet att man på det sättet får en lokal förankring. Det är bedrövligt hur illa man har skött detta. Medborgarlöftena är långt ifrån genomförda eller förverkligade.
Statskontoret pekar på att det är viktigt att se till att man håller kvalitet, att man sprider goda exempel och att man börjar ägna lite tid åt att fundera över hur man följer upp medborgarlöften, som är till för att människor ska känna förtroende för de insatser som polisen gör. Med tanke på hur mycket diskussion det är om problem i olika delar av Sverige tycker jag att det är en central uppgift. Vi bör säga ja till den analys som man gör där.
Jag ser också att det har blivit fler poliser på ett och annat håll. Det finns bra exempel, och det är roligt att glädjas åt dem. Men problemet är att det på de flesta håll har blivit sämre lokalt. Det är färre som kan arbeta med de brott som medborgare i gemen utsätts för. Det är inte bra. Det har blivit för långt till polisen. Det tar för lång tid för utryckningar.
Bara den här veckan har det kommit flera allvarliga exempel på att polisen har sagt: Vi kan inte skicka någon. Vi kan inte komma ut. Vi gör ingenting. Det värsta var väl exemplet i Enköping. En man knackar på en kvinnas fönster och vill komma in. Han har en blodig hand. Hon frågar: Var har du varit? Han berättar det. Hon ringer 112, men de säger: Vi kan inte komma. Morgonen efter sitter mannen kvar. Hon tittar i ryggsäcken - vederbörande sover väl eller någonting. Där är kläderna blodiga.
Hon går till polisstationen och får dem att rycka ut till en lägenhet. Där ligger en person som den här mannen förmodligen har mördat. Det är vad man tror. Sådant här händer hela tiden. Det är inte acceptabelt. Jag respekterar trygghetsundersökningar. De visar att det generellt är mycket bra. Men det är otillständigt att den lokala polisnärvaron och tillgången på personal som kan rycka ut i verkligheten är för låg. Det måste vi göra något åt. Statskontoret pekar på detta.