KBLab/rixvox huggingface dataset:
Saila Quicklund (M):
Jag tackar ministern för svaret. Jag ställde alltså frågan hur regeringen avser att agera för att regeringens rapportering till riksdagen om statens stöd till idrotten ska kunna förbättras samt hur ministern avser att agera för att barnrättsperspektivet ska kunna följas upp bättre inom idrotten. Jag finner en del positivt i svaret från ministern, men det finns också otydligheter.
Det är positivt att ministern uttrycker att det är bra att vi debatterar idrottspolitik, att ministern anser att rapporten är ett värdefullt underlag och att regeringen i budgetpropositionen ger uttryck för att även idrottsrörelsen behöver beakta och ta till sig av kritiken.
Beslutet om en utvärdering av statens stöd till idrotten togs i kulturutskottet den 27 januari 2015. Arbetet kom dock igång först 2016. Det är en av de mest omfattande utvärderingar som riksdagen har gjort.
För dem som inte är insatta i detta arbete kan jag berätta att vi fokuserade på längdåkning, hockey, fotboll och gymnastik. Det gjordes hundratals intervjuer via föreningar, specialidrottsförbund, tränare, ledning på förbundsnivå och länsidrottsförbund.
Det som framkom väckte ganska mycket känslor. Syftet var att se vad som kan göras bättre. Meningen var alltså inte att på något vis kritisera idrotten, som ju är en fantastisk rörelse. Idrotten får 2 miljarder kronor. Redan 2004 kritiserade Riksrevisionen hanteringen av redovisningen av de statliga medlen.
Man uttrycker att regeringen borde förtydliga sin återrapportering till riksdagen så att det blir möjligt att kontinuerligt följa användningen av samtliga statliga medel och bedöma i vilken mån syftet med bidragen har uppnåtts. Det gjordes också ett tillkännagivande av kulturutskottet 2005.
I vår utvärdering finner vi att mycket av detta kvarstår trots att det redan 2004 fanns kritik från Riksrevisionen. Det är i dag svårt att följa om mål och syfte har uppnåtts och så vidare. Det är allvarligt. Det är ändå 2 miljarder kronor, och regeringen måste ta det på allvar.
Har Riksrevisionen, utskottet och den parlamentariska utvärderingen fel när vi säger att återrapporteringen från regeringen till riksdagen måste bli bättre?
Saila Quicklund (M):
Jag kan inte tro att det finns något intresse av att behandla idrottsrörelsen som en myndighet. Men det finns ändå vissa saker som vi undrar över. Jag ska ta upp här vad utvärderingen visade. Idrotten erhåller som jag sa tidigare 2 miljarder kronor. Det är staten som anger mål och syfte. Det finns vissa svårigheter - till exempel finns barn och ungdomspengarna på ett konto där också övrig verksamhet ingår.
Jag tror att man med ganska enkla medel kan få bättre tydlighet i detta. Det vi kom fram till och slutsatserna av utvärderingen var att det behövs en översyn av statens stöd till idrottsrörelsen. Det är i dag mycket oklart i vilken utsträckning som bidragen ges till verksamheter som bedrivs ur ett barnrättsperspektiv, vilket faktiskt är ett av kraven från riksdagen. Det saknas uppföljning. Det betalas ändå ut medel till föreningar där verksamheten inte bedrivs ur ett barnrättsperspektiv.
Det är fel, och det går rakt emot riksdagens beslut i frågan. Medel ska bara betalas ut till föreningar som har verksamhet som sköts ur den aspekten. Regeringens rapportering till riksdagen måste förbättras. Det har vi varit inne på, liksom på Riksrevisionen, tillkännagivandet och att den här problematiken kvarstår. Det saknas också systematisk uppföljning av barnrättsperspektivet.
Det förekommer kränkningar och övergrepp - i största delen absolut inte, men det finns där. Det som är intressant är i vilken omfattning dessa kränkningar förekommer. Det är en relevant fråga att ställa och försöka få svar på. Statsbidragets funktion som styrmedel behöver också utvecklas.
Vi hade också en skrivning om att det tidigare fanns en preskriptionstid på två månader för anmälningar som kan leda till bestraffning. Här visade det sig att när det till exempel gällde ett övergrepp var 25 procent av ärendena nedlagda på grund av att det fanns en tvåmånaders preskriptionstid. Det är ju fruktansvärt att höra. Men nu tittar man på det här, och det tycker jag är bra.
Jag tror att den här utvärderingen har lett till resultatet att man tar upp det här tillsammans med några specialidrottsförbund som har varit på hugget och drivit samma fråga. I budgetlagen står det att regeringen i budgetpropositionen ska lämna en redovisning av de resultat som nåtts i verksamheten i förhållande till de mål och syften som riksdagen har beslutat om.
Det är det som inte fungerar i dag, och det är det vi vill se en förbättring av. Ministern säger i sitt svar att det är självklart att barnrättsperspektivet ska genomsyra alla politikområden. Men det fungerar tyvärr inte så. Därför är min fråga: Vad avser regeringen att göra kring det, nu när vi vet att det inte fungerar?
Vad menar ministern konkret med svaret att "för mig som ansvarig minister är detta en självklar fråga att bevaka"? Vad menar ministern där?
Saila Quicklund (M):
Tack, ministern! Jag tror att utvärderingen bidrog till att tvåmånadersregeln lyftes fram, för man hade nog inte riktigt koll på den själv. Det var väldigt bra. Det finns alltså något gott med detta i alla fall. Jag hyllar de specialidrottsförbund som också har drivit detta med tvåmånadersregeln, visselblåsarfunktion, barnombudsman och så vidare.
Utvärderingen, som jag håller här i min hand, är till stora delar en hyllning till idrotten och de 650 000 ideella krafter som finns i 20 000 föreningar med 3,2 miljoner medlemmar. Det är helt fantastiskt. Många gånger uttrycker jag att idrotten kanske är den bästa integrationsmotor vi har i landet. Med de folkhälsoutmaningar som finns är den ovärderlig. Nu är det konkreta åtgärder som kommer fram.
Då är det inte alltid det positiva vi lyfter fram i diskussionen, men det finns här i skrivningen. Jag skulle verkligen rekommendera människor att gå in och läsa Statens idrottspolitiska mål - en uppföljning med inriktning på barn och ungdomar . Det är ett fantastiskt bra material med många intervjuer och så vidare. Jag förstår att detta inte är lätt. Men nu har vi haft en utvärdering, och jag är talesperson för hela gruppen. Vi hade också en representant för Socialdemokraterna med, och vi är helt eniga i detta.
Vi tar det på allvar. Redan 2004 framhöll Riksrevisionen detta, och vi gjorde ett tillkännagivande i utskottet. Vi ser att problematiken är kvar. Om CIF nu inte får fram ett tillräckligt underlag måste vi kanske titta på om vi kan ändra regeringens direktiv till Centrum för idrottsforskning. Detta är en fråga som jag kommer att följa upp som representant för utvärderingsgruppen.
Jag tycker att ministern verkar ta detta på allvar, även om det till vissa delar finns en förbättringspotential. Stort tack för debatten!
Saila Quicklund (M):
Det tas bra initiativ, och det sker med utgångspunkt i den utvärdering som riksdagen har gjort. Jag tror också att specialidrottsförbund har uppmärksammat utvärderingen och även den allmänna opinionen. Det har varit många delar. Däremot framkom i utvärderingen att barnkonventionen är okänd längst ut i ledet bland ledarna. Det finns ett mycket bra värdegrundsdokument inom RF, men det är också okänt för många.
Här finns en stor potential att förbättra, så att vi vet vilka normer vi ska jobba efter. Ministern väljer att hänvisa till en etisk kod och en visselblåsarfunktion som RF har fattat beslut om. Men det arbetet ska redovisas först 2019, och det är 2017 i dag. Fallen finns där ute här och nu.
Lite oroande är det att idrottsministern inte har svarat på hur man agerar i nuläget här och just nu. Det är nu vi ser fallen som har inträffat. Varför ska vi vänta till 2019? Det är lång tid fram.
Ministern påpekade i sitt svar på min fråga om hur hon avser att ta till vara de resultat som framkom i utskottets utvärdering, som vi debatterade nyss, att hon inte avser att ta något särskilt initiativ i frågan.
Idrotten ska självklart respekteras för sitt oberoende och sin självständighet, men politiken kan inte stå still och titta på när idrotten drabbas av det som i grunden inte är ett isolerat idrottsproblem utan ett samhällsproblem. Varför väljer regeringen att luta sig mot vad idrottsrörelsen gör och att inte agera tydligare i vad som är ett stort problem?
I SVT-programmet Dold berättade tio ridelever om hur de hade blivit sexuellt ofredade av en framgångsrik tränare i Skåne. Ärendet blev också aktuellt efter ett inlägg på bloggen Ponnymamman , som pekade ut nämnda man för att ha utfört en rad övergrepp under 20 års tid. I maj valde också Ridsportförbundet att dra in mannens tränarlicens. Detta är bara ett exempel på incidenter inom idrottsrörelsen som sker här och nu.
Därför blir min fråga relevant: Hur tänker ministern agera? Tänker hon luta sig tillbaka mot vad idrottsrörelsen avser att göra först 2019?
Saila Quicklund (M):
Jag anser inte att det behöver vara en speciell myndighet, en barnidrottsombudsman, i sig, utan det skulle kunna vara Barnombudsmannen som får befogenheter att kunna agera i det enskilda fallet. Idrotten ska inte granska sig själv. Vi hör från människor som har varit utsatta att det är detta som i mycket har utgjort problemet. Detta är hela poängen. Vi kan jämföra med ett oberoende NA, som vi diskuterade tidigare.
Trovärdigheten gör att det ska ligga utanför verksamheten. Jag vill tacka för en viktig debatt om hur idrotten ska vara en trygg arena för både barn och vuxna, för alla, och att förekomsten av övergrepp såväl på som utanför idrottsarenorna ska stävjas. Det måste vara våra absoluta målsättning.
Att svensk idrott kan gå i bräschen för sunda ideal och gå emot trakasserier och rena övergrepp är också en förtroendefråga. Vi vet att idrotten skapar glädje och gemenskap och bidrar till bland annat förbättrad folkhälsa och ökad gemenskap för barn och unga. Detta kan man inte säga för många gånger, fru talman.
Riksidrottsförbundet, polisen och Åklagarmyndigheten har tillsammans med andra aktörer i andra sammanhang byggt upp ett gott samarbete för att motverka problem som gör att idrottsrörelsen svärtas ned. När ett idrottsproblem övergår till ett samhällsproblem är det dags för oss att agera. Ytterligare insatser från politiken behövs även i den här frågan.
Jag hoppas att vi kan ta ett fortsatt grepp om ämnet, och jag avser att aktivt följa ministerns arbete inom området. Stort tack för den tredje debatten i dag!
Saila Quicklund (M):
Tack, ministern, för svaret! Det är bra att ministern delar min oro när det gäller farliga kosttillskott. Ministern uttrycker också att regeringen har fått signaler om detta. Det stämmer. Farliga kosttillskott är en fråga som jag har lyft ett flertal gånger här i kammaren, då framför allt med tidigare folkhälsominister Gabriel Wikström - dock alltid utan konkreta åtgärder från nämnde minister.
Jag är riktigt, riktigt orolig över att mycket farliga preparat nu faktiskt flödar fritt in i landet helt utan kontroll. Det är oerhört förvånande och allvarligt. Jag förstår inte varför regeringen inte tar det här på större allvar. Läkemedel har en helt annan kontroll, och det är en enorm procedur vid framställningen av dem för att säkerställa att de inte ska vara skadliga.
Det tar till exempel upp till tio år att framställa ett läkemedel, allt för att de inte ska ha svåra alternativt farliga biverkningar för människor. Vi kan konstatera att handeln sedan många år formligen svämmar över av kosttillskott, och det är svårt att veta vad vi får i oss.
Många av produkterna innehåller substanser som gör oss sjuka i stället för friska och starka, vilket är vad som anges i marknadsföringen. Zofia Kurowska, statsinspektör vid Livsmedelsverket, menar att bantningsmedel och prestationshöjande kosttillskott är mest riskabla och avråder helt från denna typ av preparat. Hon uttrycker att man inte ska ta riskerna.
Men att Livsmedelsverket går ut och varnar för preparat är ingen garanti för att de inte finns på hyllorna. Det är nämligen upp till kommunerna, som ministern vet, att förbjuda enskilda kosttillskott, och det är på kommunnivå som analyserna av preparaten görs. Dessutom skiljer sig besluten mellan kommunerna åt, och det gör att en kommun kan sälja ett preparat medan det är förbjudet i en annan kommun.
Det krävs alltså att 290 kommuner förbjuder det skadliga preparatet innan det kan dras tillbaka. Självklart ska det här koordineras så att preparaten kan förbjudas i alla kommuner. Vi kan se det här som ett rikslarm. Hur kan vi stå och titta på när vi vet att de här skadliga preparaten finns? Miljöförvaltningen i Stockholm har granskat ett antal växtbaserade kosttillskott.
Förra året fann man, hör och häpna, arsenik i ett asiatiskt preparat. Den påträffade halten i preparatet kan motsvara hälften av en dödlig dos. Det har i Europa gjorts analyser som visar att växtbaserade kosttillskott har höga halter av tungmetaller.
Livsmedelsverket vill också varna för att många preparat innehåller tungmetaller. Vissa kosttillskott innehåller även läkemedelssubstansen sildenafil som är riktigt riskfylld om den kombineras med vissa läkemedel, vilket är okänt för många människor som brukar kosttillskotten.
Lägg därtill att innehållsdeklarationen sällan stämmer överens med innehållet. Min fråga till statsrådet är: Varför reagerar inte ministern på det faktum att unga tränande individer liksom vuxna och äldre i dag med vår kännedom kan inhandla de här farliga kosttillskotten? Vi har vetskap om det här, och de kan få men för livet. Hur kan det ske?
Saila Quicklund (M):
Ministern hävdar att det är olagligt att sälja produkter med tungmetaller och arsenik, men faktum är att sådana preparat trots regeringens åtgärder ändå säljs fritt på marknaden. Ministern svarar också att Livsmedelsverket har utvecklat ett stöd till kommunerna för hanteringen av denna fråga. Jag undrar hur det fungerar, och vad har insatserna för effekter?
Regeringen har enligt ministerns svar vidtagit en rad åtgärder för att nå mer likvärdig och enhetlig livsmedelskontroll på det här området. Min fråga är: Hur? Det finns inget förslag från regeringen om att överföra offentlig kontroll av kosttillskott från kommunerna till Livsmedelsverket. Det här är också något som Riksidrottsförbundets ledning har påtalat i tidigare skrivningar.
Det finns alltså en samsyn när det gäller att sådana åtgärder krävs. Uppenbarligen fungerar hanteringen inte alls. Hur kan vi då lämna det här som är så allvarligt utan åtgärd? Det är min fråga. Ministern vet att det inte finns något krav på anmälan eller tillstånd från Livsmedelsverket för att sälja kosttillskott. Det skulle bli en administrativ börda, hävdar ministern i sitt svar.
En administrativ börda - vi talar om farliga preparat som skadar människor! De som säljer preparaten skulle sannolikt inte registrera sig alternativt anmäla sina produkter, menar man.
Vi kan jämföra det med att vi behöver sänka hastigheten på en vägsträcka på grund av olycksrisken men struntar i det för att vi tror att människor ändå inte kommer att följa hastighetsbegränsningen. När började regeringen tänka så? Livsmedelsverket och Läkemedelsverket gjorde tidigare en undersökning av kosttillskott som säljs på de svenskspråkiga webbsidorna.
30 av 43 produkter innehöll substanser som kan vara hälsofarliga, giftiga och beroendeframkallande. En del av produkterna ger leverskador och kan påverka nervsystemet. Livsmedelsverket varnar särskilt för preparat som innehåller synefrin, som liknar kroppens stresshormon och kan påverka hjärtrytm och ge allvarliga biverkningar.
Synefrin finns i många av de kosttillskott som påstås öka fettförbränningen. Enligt Livsmedelsverket är det här verkligen kvacksalveri. Omsättningen har ökat snabbt. Bara för några år sedan omsatte branschen 2 miljarder, och i dag är det 5 miljarder. Det är en stor och lukrativ marknad för det här i Sverige och i övriga världen.
Hur kan vi av folkhälsoskäl tillåta en försäljning av mycket farliga kosttillskott med motivet att en ökad rapportering och kontroll skulle öka administrationen för de inblandade? Skulle vi säga samma sak i läkemedelsbranschen? Har regeringen verkligen förstått allvaret i det här? Åtgärderna räcker inte till.
Vi ser inte effekter av dem; de är inte tillräckliga.
Saila Quicklund (M):
Det ministern säger är helt rätt; det är viktigt att påpeka att det också finns seriösa företag i branschen, som har bra produkter. Men notera att 20-25 procent av preparaten är direkt skadliga. Regeringen har ett stort ansvar för att åtgärda det. Jag är oroad över utvecklingen. Det har jag sagt tidigare.
Jag skulle också vilja föreslå följande åtgärder som jag tycker att regeringen borde lyssna till och vidta. Sverige bör, liksom många andra EU-länder, ställa krav på tillverkare och distributörer att anmäla sina produkter till Livsmedelsverket. Och inte bara kommunerna utan även Livsmedelsverket centralt ska kunna ta beslut om saluförbud mot hälsovådliga kosttillskott.
Läkemedelsverket bör mer konsekvent utnyttja läkemedelslagens möjligheter att läkemedelskvalificera fler läkemedelsnära substanser. Jag tycker också att Folkhälsoinstitutet ska beakta förekomsten av hälsovådliga substanser i kosttillskott. Och Konsumentverket ska vara mer aktivt i arbetet mot återkommande och uppenbara fall av vilseledande marknadsföring.
Förslaget ligger i linje med både Europarådets och Unescos internationella konventioner, mot till exempel dopning, som Sverige har förbundit sig till. Regeringen måste agera när det gäller de här åtgärderna. Jag vill på nytt framhålla att det är en mycket allvarlig fråga för människors hälsa. Jag skulle vilja kalla den akut.
Jag förväntar mig att ministern tar ansvar för att arbeta fram förbättringar inom området. Jag kommer självklart att följa upp regeringens arbete i frågan. Avslutningsvis vill jag tacka statsrådet för debatten. Vi kommer säkert att höras i den här frågan igen.
Saila Quicklund (M):
Tack, ministern, för svaret! Grunden till min interpellation är ett omfattande problem med underbemanning av poliser i Jämtlands län. Det här framhålls och bekräftas av en polischef, Jimmy Evans, i Strömsunds kommun. Samma polis beskriver också att Strömsunds kommun har sex poliser i yttre tjänst. Då ska vi komma ihåg att det här är en kommun som är precis lika stor som Skåne till ytan.
Det är alltså sex poliser på det stora området. Då förstår man också utmaningarna och otrygghetsaspekten i Jämtlands län och i den här kommunen. Det relevanta behovet är 8-15 poliser, och detta framhålls i direktiven till polisorganisationen. Det är alltså en stor lucka mellan det befintliga antalet poliser och det antal som det borde vara.
Det finns en mycket stor oro för otillräckliga resurser i länet generellt. Oron i Strömsunds kommun är bara ett exempel på den frustration som finns i Jämtlands län. Självklart finns det också delar som har utvecklats i rätt riktning. Det tillstår poliserna, och vi kan se det i vissa områden också. Men den otillräckliga bemanningen är den mycket allvarliga frågan i det här sammanhanget. Det här är inget nytt fenomen.
Jag hade den här debatten med ministerns föregångare Anders Ygeman för ett år sedan. Han uttryckte då att Statskontoret hade flera initiativ som skulle stärka polisens kontakt med medborgarna samt att det lokala polisarbetet skulle prioriteras. Av det ser vi inga större effekter i dag. Därav min interpellation och fråga till ministern.
Jag är medveten om de stora utmaningar som vi verkligen har i storstäderna Göteborg, Stockholm och Malmö. Men hela Sverige måste leva, och det finns förväntningar på det bland de skattebetalare som vi har i vårt län. Fru talman! Ministern svarar att regeringen satsar ett visst antal miljarder och då i en satsning till 2024.
Jämtar och härjedalingar blir inte speciellt lugnade av det förhållandevis korta icke-svaret. Frågan var inte ställd ur ett riksperspektiv utan ur ett länsperspektiv och handlade inte om hur det ska se ut 2024, dit det är sju år, utan handlade om hur det är i dag. Ministern säger i sitt svar att man har fördubblat antalet antagna på polisutbildningen.
Fakta är att 900 poliser slutade 2017 och att 500 platser står tomma på polisutbildningen i dag. Moderaterna föreslår 3 000 kronor mer i månaden till poliserna, 10 000 fler anställda inom polisen till 2025, bättre utrustning och hårdare straff för bostadsinbrott, vapenbrott, sexualbrott och attacker mot blåljuspersonal.
Dessutom vill vi öka möjligheterna för kameraövervakning på brottsutsatta platser och strategiskt viktiga platser utan tillståndsplikt. Moderaterna lägger också 3,4 miljarder mer än regeringen under perioden 2018-2020 på att öka tryggheten i landet.
Min fråga till ministern är: Vilka åtgärder avser ministern att vidta för att lösa den mycket allvarliga situationen när otryggheten är större än någonsin i landet och i vårt län? Inte minst på landsbygden, om vi tar det perspektivet, är otryggheten stor.
Saila Quicklund (M):
Låt mig referera till några faktiska förhållanden och exempel på hur polisorganisationen har fungerat i länet efter att man flyttade länskommunikationscentralen, LKC, från Östersund till Umeå. En rad incidenter, en hel del mycket allvarliga sådana, har inträffat. Till exempel har poliser dirigerats till fel län, fel adresser och fel stad.
På grund av geografisk okunskap vid RLC i Umeå har patruller i Östersund skickats till Örnsköldsvik - det är 30 mil mellan de orterna. De har också skickat en patrull till en adress i Krokom som inte finns. Det är alltså akuta utryckningar vi talar om. En misstänkt olovlig körning ropades ut, och patrullen hänvisades till järnvägsövergången i Östersund, men det var järnvägsövergången i Brunflo det gällde.
Det är ungefär 15 km dit. En 13-årig flicka blev beskjuten. Det är ett solklart prio 1-ärende. Vid larm till polisen fick anmälaren svaret att det inte fanns några poliser att skicka till platsen. Det är fruktansvärda scenarier. Under sommarperioden i fjol fanns det en polispatrull på ett område av 45 mil. En polispatrull på 45 mil är helt oacceptabelt.
I Strömsunds kommun är polisen under stora delar av året beroende av att en patrull åker från Östersund till Strömsund. Då ska vi veta att Gäddede ligger ungefär 25 mil från Östersund. Inom länet pratar man mycket om behovet av framkörningstider. Det behövs alltså en sorts beräkningsmodell som tar hänsyn till avstånden i glesbygden.
Jag skulle vilja att ministern kommenterar vad han tycker om det. En likvärdig service i hela landet är helt relevant i sammanhanget. Även landsbygden behöver resurser. Jag har tidigare lyft upp betydelsen av väl fungerande polisflyg. Pensionsavgångar väntar, och planerade utbildningar av piloter har ställts in tidigare. Det tar tre år att utbilda en pilot.
Polishelikoptern kunde inte åka till den tragiska bussolyckan i Sveg, som ministern säkert kommer ihåg. Det tar 30 minuter med helikopter till Sveg, och det var en väldigt allvarlig olycka. Man fick i stället koppla in Stockholm, varifrån det tog en och en halv timme. Det handlar om att man inte har full bemanning vid polishelikoptern i regionen.
Man har en helikopter för 60 miljoner, men man har en underbemanning som innebär att man inte kan rikta insatserna på ett optimalt sätt. Polisflyget är oerhört viktigt för att kunna agera snabbt med tanke på de stora avstånden. Mycket av diskussionen här handlar om rikspolitiken och rikspolisorganisationen.
Förstår justitie- och inrikesministern landsbygdens förutsättningar? Är det som jag beskriver nu känt för ministern?
Hur känner ministern för det som jag har tagit upp, till exempel att man har en polispatrull på 45 mil, att man vid beskjutningar uppger att man inte kan komma på grund av att man inte har patruller, felkörningar på grund av geografiska okunskaper och så vidare? Ministern får gärna svara på det.