Emma Henriksson (KD):
Jag sa i min inledning att vi inte har begärt denna debatt för att tala om fusk och brottslighet. Ändå är det precis vad vi hör regeringens företrädare göra. Låt oss försöka reda ut några av de påståenden som har hörts här i dag. Vi har även hört dem tidigare här i kammaren från bland andra statsministern och från regeringens företrädare i andra sammanhang.
Regeringen väljer att måla upp en bild av assistansersättningen som en reform där kostnaderna drar iväg utan kontroll. Kostnaderna är höga; 30 miljarder är mycket pengar. Men är det för mycket? Ja, regeringen tycker uppenbarligen det, för man har tillsatt en utredning som har till uppgift att föreslå besparingar.
Vi kristdemokrater är långt ifrån lika säkra på att det är så. Men det innebär inte att vi naivt och utan ansvar och kontroll låter utgifterna växa. Vi har följt kostnadsutvecklingen noga. Vi har hört statsrådet räkna upp ett antal utredningar. Vi har låtit myndigheter granska och har utrett i flera omgångar för att bena ut vad som är vad.
Resultatet så här långt är att vi faktiskt vet en hel del, även om vi inte har kunnat klargöra allt. Vi vet till exempel att den lagstiftning som har syftat till att utöka gruppen av personer som har rätt till stöd förklarar en väldigt stor del av ökningen. Vi vet att befolkningsökningen i sig och demografin förklarar en del.
Vi vet att lönerna för alla som arbetar som personlig assistent har ökat under åren, och lönekostnaderna är en mycket stor andel av utgiften.
Men medan regeringen helt låser fast sig i övertygelsen att det vi inte kan förklara i övrigt är kostnader som är oskäliga ställer vi kristdemokrater oss i stället frågan: Var behöver vi söka för att hitta förklaringarna?
Det finns en hel del ledtrådar i de utredningar som redan har gjorts, senast i Försäkringskassans egen socialförsäkringsrapport från 2015. Där framgår att myndighetens egna experter - de som dagligen arbetar med att fatta beslut - bedömer att en del av ökningen av antalet beviljade timmar beror på ökad kunskap och mer korrekta beslut.
Jag citerar ur rapporten: "Handläggarna menar att om de sökande hade yrkat för lika mycket för 10 eller 20 år sedan så hade de troligen fått lika många timmar även då." I rapporten framkommer också vilken stor förändring som har skett vad gäller behoven hos dem som beviljas assistansersättning i dag.
Andelen som beviljas assistans all vaken tid eller mer har ökat. Det var runt en åttondel, och i dag är det två av tre som bedöms ha ett så stort behov bland de vuxna. I nya beviljanden finns fler som ges rätt till dubbelassistans och assistans vid dygnsvila.
Eftersom många som behöver assistans tyvärr inte blir friskare, utan tvärtom får ökade svårigheter och därmed ökade behov, borde det inte vara svårt att förstå att detta påverkar det genomsnittliga antalet timmar. De senaste åren har antalet personer inte förändrats i någon större omfattning, i alla fall inte fram till i år.
Men även om antalet är detsamma innebär inte det att behovet är konstant, framför allt inte om de som blir av med sin rätt till assistans är de personer som har haft förhållandevis mindre stöd beviljat.
Om jämförelsen ursäktas handlar det alltså inte bara om att förutsättningarna ändras i ortens lilla fotbollslag när man går från att spela på sjumannaplan till elvamannaplan. Då är det uppenbart att de är fler. Behoven ändras när man fortsätter att spela på elvamannaplan.
Det brukar vara några som slutar och nya som tillkommer. De som börjar behöver större fotbollsskor redan när de kommer, och de som fortsätter att spela kommer att behöva mer utrustning och större skor. Jag hoppas att ingen tar illa vid sig av jämförelsen, även om den kan tyckas banal. Men principen är densamma.
Regeringen verkar antingen inte inse eller också vill den inte erkänna att ökningen av antalet genomsnittliga timmar helt eller delvis kan förklaras av ökade behov och att det till och med kan vara så att behoven är ännu större men att vi misslyckas med att tillgodose dem. Jag vill avsluta mitt anförande med att ställa en mycket konkret fråga till statsrådet.
Anser regeringen att det är rimligt att skära ned resurserna, även om det skulle vara så att behoven ökar? Detta är bara en fråga, och den kan besvaras med ja eller nej. Vilket är statsrådets svar?