KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lennart Axelsson (S):
Tack, Maria Larsson, för svaret! Största delen av svaret är en historisk beskrivning av hur utvecklingen har varit under ett antal decennier. Det är i och för sig intressant att lyssna på, men det är inte så mycket framåtsyftande i den delen.
Som nämndes har regeringen tillsatt en utredning som handlar om att stötta föräldrar under föräldraskapet för att man ska undvika att hamna i situationer där det kan uppstå tvister om vårdnad. Jag håller helt och hållet med om att det naturligtvis är bra om man kan komma dithän.
Utredningen ska lämna sitt svar under december, som framgår av svaret. Jag undrar om Maria Larsson kan säga vid vilken tidpunkt den kommer att lämnas, för jag ska med stort intresse ta del av den när den kommer.
Bakgrunden till interpellationen är ett par samtal som jag har haft med en ung man i Frövi hemma i Örebro län som via egna erfarenheter av en separation handfast har fått uppleva det stöd som samhället ger men ibland också den brist på stöd som han kan känna.
Hans beskrivning av situationen är att han som man och pappa har upplevt sig befinna sig i ett underläge när han försökt få samma möjligheter som barnens mor att leva upp till sin roll som förälder. Det här är naturligtvis hans upplevelser, och det finns förmodligen lika många fall där kvinnor kanske av ekonomiska eller andra skäl befinner sig i ett svårt läge. Men det här är i alla fall hans bild av det.
Jag har själv en bakgrund som socialnämndsordförande i min hemkommun Nora. Det var då, och jag tror mig kunna säga att det är likadant i dag, en väldigt stor övervikt av kvinnor som jobbade som socionomer och liknande.
Jag träffade så sent som i går fyra stycken som studerar på Socialhögskolan i Örebro, och samtliga fyra var kvinnor. De var väldigt engagerade i och för sig. Men det är klart att det vore en fördel om man kunde ha en mer jämn könsfördelning, tycker jag. Den här killen nämner också konkreta exempel på sådant som han tycker att det inte finns någon riktigt bra lösning på i dag.
Det handlar till exempel om hur barnbidraget fördelas mellan den förälder som har barnet skrivet hos sig och den andra. Enligt honom har kvinnan ett försteg just när det gäller hur barnbidraget fördelas.
Bostadsbidraget är också en sådan sak som skiljer sig åt mellan den förälder som har barnet mantalsskrivet hos sig och den andra föräldern, även om man delar så att barnet bor 14 dagar hos vardera föräldern. Det här kan man naturligtvis se som någonting som är beroende på kön.
I alla fall är det så han upplever det. Jag skulle vilja ställa frågan till ministern om hon också kan se att det finns en genusproblematik i hanteringen av vårdnadstvister och hur man i så fall skulle kunna komma åt den.
Lennart Axelsson (S):
Jag uppskattar att ministern säger sig vara beredd att ta initiativ till att man ska se över frågorna om genusproblematiken. Jag ser fram emot en sådan undersökning. Jag hade också en annan fråga som kanske inte i alla delar tangerar ministerns ansvarsområde heller. Den gällde finansieringen och liknande saker.
Men det är trots allt som representant för regeringen som ministern också är här. I svaret skriver man att regeringen är medveten om att antalet personer med ekonomiskt bistånd kan komma att öka något under de närmaste åren och att man vid behov kommer att föreslå eller överväga åtgärder för att motverka en ökning av det ekonomiska biståndet.
Då ställer jag mig naturligtvis frågan: När är det? Vi kan i dag läsa att Arbetsförmedlingen i en prognos säger att 145 000 fler kommer att stå utan sysselsättning och att arbetslösheten kommer att stiga till 9 procent senast 2010.
Dessutom kommer ett antal tusen människor att hamna utanför sjukförsäkringssystemet på grund av det beslut som regeringen har tagit. Kopplat till antalet arbetslösa vet vi också att en halv miljon människor har valt att lämna arbetslöshetskassan av ekonomiska skäl eftersom det har blivit så dyrt.
Bland de människor som nu kommer att få svårt med ekonomin finns givetvis ett stort antal barnfamiljer. Alla som har levt under små omständigheter och behövt vända på pengarna vet att det utsätter förhållandet för stora påfrestningar, just på grund av att pengarna inte räcker till allt som man skulle behöva.
Maria Larsson skriver också att finansieringsprincipen inte är tillämplig när det gäller till exempel förändringar i de statliga transfereringssystemen. Jag kan förstå att det inte är helt enkelt att räkna ut hur mycket pengar kommunerna behöver lägga ut till följd av de beslut som regeringen har fattat. Det finns ändå en relevans i det.
När man har mindre pengar i kommunerna kommer man inte att kunna göra alla de bra saker som man annars skulle kunna göra. På det viset tycker jag att frågan ändå hör ihop med huvudfrågan: Hur kan samhället ge bättre stöd till de familjer som behöver det när de inte själva har förmågan att sätta barnets bästa i främsta rummet?
Lennart Axelsson (S):
Ibland funderar man på vilken verklighet vi talar utifrån. De flesta i de kommuner jag befinner mig i under veckosluten delar inte den bild Maria Larsson lyfter fram.
I min hemkommun visar de senaste socialbidragssiffrorna, som kom alldeles nyss, att kostnaderna har ökat med 37 procent sedan 2007. Då är introduktionsbidraget borträknat.
Jag vet att det ser olika ut i olika kommuner, men det finns trots allt ett ganska stort antal kommuner runt om i Sverige som har ungefär samma situation som min hemkommun. Det finns också ett antal kommuner som har sett sig tvingade att föreslå skattehöjningar till nästa år på grund av försämrad ekonomi.
Att man skulle ha väldigt goda dagar ute i kommunerna, som jag nästan uppfattar det när Maria Larsson beskriver det, vill jag nog starkt vända mig emot.
Lennart Axelsson (S):
Det blir kanske lite grann en repris av den förra debatten, i vissa delar i alla fall. Jag vill börja med att konstatera, precis som Carina gjorde i den förra debatten, att det vi pratar om är en väldigt viktig del av den svenska hälso- och sjukvården.
Vi subventionerar medicinen till dem som är sjuka genom samhällets försorg med ungefär den nivå som kostnaderna är för barnbidragen i Sverige. Så det är väldigt stora pengar vi pratar om. Jag förundras lite grann över hur den här frågan har kommit upp. Enligt min mening har man först konstruerat det man tänker göra.
Sedan försöker man hitta skäl till varför man ska göra det. Inte bara vi utan de flesta andra bedömare, bland annat OECD, menar att Sverige har ett av de säkraste och kostnadseffektivaste systemen att distribuera medicin till dem som behöver det, i världen säger man till och med.
Då försvinner den del där man ska kunna tänka sig att priset skulle bli lägre än vad det är i dag. Läkemedelsbolagen får i dag i ett öppet anbudsförfarande konkurrera om att komma in på apoteken.
Det är det tillsammans med att man har väldigt låga kostnader för distributionen som gör att vi har de låga priserna. Då faller den delen. Man kan naturligtvis önska sig att man skulle ha högre tillgänglighet. Det kan jag hålla med om. Vi kanske skulle ha längre öppethållandetider och fler apotek, men det är en kostnadsfråga.
Det borde man kunna lösa inom nuvarande system. Det är bara att vi ger direktiv till Apoteket AB och säger att man får lov att se till att apoteken håller öppet längre och att man öppnar apotek på ställen där vi anser att det borde finnas fler.
Det som händer i dag är att man försöker hitta regler som ska kompensera de problem som uppstår genom att man tar bort nuvarande reglering. Det är långt ifrån att man har lyckats på alla områden.
Man konstaterar själv i svaret: "Syftet med omregleringen av apoteksmarknaden är att åstadkomma effektiviseringar, bättre tillgänglighet och service för konsumenterna, prispress samt en säker och mer ändamålsenlig läkemedelsanvändning. En omreglering av apoteksmarknaden kan leda till sådana förbättringar."
Man vet alltså inte om det kommer att få de effekter som man önskar sig. Man säger också att handelsmarginalen för läkemedel, som var min andra fråga, kommer att sättas av det statliga verket.
Man har skrivit i lagrådsremissen att försäljningspriset inte får vara väsensskilt från det som apoteksbolag redovisar i andra jämförbara länder. Då kan vi konstatera att apoteksbolaget i Sverige har 17-procentiga påslag. Genomsnittet i Europa i övrigt ligger på 35 procent.
Skulle man närma sig det skulle påslaget bli det dubbla mot vad det är i dag. Vem är det som ska betala det?
Lennart Axelsson (S):
Jag kan ge ett svar på frågan om receptfria läkemedel i handeln. Där har vi sagt att vi öppnar för att titta på möjligheten. Sedan krävs väldigt noggranna regleringar om man skulle komma fram till att det finns en möjlighet.
Den andra frågan är betydligt svårare att svara på eftersom vi inte kommer att veta hur marknaden ser ut förrän 2010. Men vi kommer i god tid att lägga fram förslag som visar vad vi kommer att gå till val på i den här frågan, precis som inom andra områden.
När det gäller jämförelserna med Nordkorea och Kuba tycker jag någonstans att man borde läsa på hur det ser ut i övriga delar av världen. På grund av att det är väldigt mycket offentliga pengar inblandade i de allra flesta länder är detta starkt reglerat, även om man inte kan säga att det är direkta monopol.
Men att det skulle vara en fri marknad när det gäller dessa saker är helt felaktigt. Det jag inte tycker att jag har fått något riktigt bra svar på från socialministern är varför man inte skulle kunna klara av detta inom nuvarande system.
Då skulle man, precis som Ylva Johansson sade i pressträffen angående apoteket tidigare i dag, komma ifrån risken för biverkningar. Det är ju klart att man skulle kunna höja marginalen, alltså den ni pratade om förut som ligger på 17 procent. Den kommer att höjas upp till kanske 35 procent redan med regeringens förslag.
Om man höjde marginalen skulle naturligtvis den nuvarande apoteksorganisationen kunna ha längre öppettider än vad man har i dag, precis som de nya, tänkta, privata aktörerna naturligtvis inte kommer att sköta det här utan att ha någon ersättning för det. Det är en utopi.
I slutändan blir det naturligtvis konsumenterna eller samhället via skatten som kommer att få bekosta dessa utökade tider. När det gäller säkerheten är det också viktigt att konstatera att vi har stora problem med felaktig läkemedelsanvändning i dag.
För att minska den läkemedelsrelaterade sjukligheten är det viktigt att apoteken får fortsätta att ge patienterna producentobunden information och rådgivning. Insatser för en bättre och säkrare läkemedelsanvändning saknas helt och hållet i det förslag som regeringen presenterar.
I förslaget verkar det som att det är viktigare att garantera lönsamheten för de nya läkemedelsgrossisterna än att säkra patientsäkerheten. En fråga som jag också tänkte hinna med i den här omgången är något som läkemedelsindustrin beskriver som att apotekskedjor ska lockas på forskningens bekostnad.
Läkemedelsbolagen i Sverige står för en väldigt stor andel av vår totala export. Mycket på grund av detta har vi ett lite högre påslag på priserna än vad andra länder har. Nu menar läkemedelsbolagen att de kommer att få minskade möjligheter att forska genom de förslag som regeringen lägger fram. Det vore intressant att få höra socialministerns kommentarer i den frågan.
Lennart Axelsson (S):
Det känns som om vi skulle behöva lite mer tid till det här. Det finns kanske anledning att återkomma. Jag är ganska övertygad om att de kostnader som det här kommer att medföra för skattebetalarna och för oss som konsumenter är pengar som mycket väl skulle kunna användas inom det nuvarande systemet utan att det skulle bli en ökad kostnad.
Jag tycker också att det är ett experimenterande med skattemedel som är onödigt. Vi borde kunna lösa det här ändå, med tanke på att det handlar om sådana stora summor som vi pratade om i början.
Det är alltså 20 miljarder av skattepengarna som till vissa delar ska föras över till de internationella läkemedelsföretagens fickor i stället för att användas inom sjukvården. Ett litet exempel på vad som kan hända med landstingets ekonomi är den nuvarande parallellimporten.
När vi går till apoteket för att hämta ut vår medicin hänvisas vi till en medicin med lägre kostnad, om det finns en sådan som innehåller samma verksamma medel. Den vinst som då uppstår går i dag tillbaka till landstingen via högkostnadsskyddskonstruktionen. Den kommer i fortsättningen att gå till de här apotekskedjorna i stället.
Det handlar om storleksordningen 500 miljoner. Det vore bättre att se till att landstingen, som nu är hårt trängda, som vi har diskuterat tidigare i dag, fick behålla de pengarna. Det vore även bra om regeringen kunde öppna sina ögon och komplettera med ytterligare medel för att garantera de anställdas fortsatta anställningar inom vården och omsorgen.
Lennart Axelsson (S):
Jag är till yrket vårdare. Jag har jobbat med utvecklingsstörda i många år. Jag kommer från en liten ort, också den i Örebro län, som heter Nora. Jag träffar relativt ofta arbetskamrater sedan tidigare och även fackliga kamrater som berättar om hur situationen är nu runt omkring i landet på deras arbetsplatser.
Där tvingades man redan tidigare slita för två ibland, och nu ökar pressen ständigt. Timanställda och vikarier har redan fått sluta. Det är inget som syns i de siffror som presenteras från Arbetsförmedlingen. Men nu börjar också de många varslen komma.
Vi kunde läsa i går i Stockholmstidningen City om att 900 jobb eventuellt kommer att försvinna på Karolinska. I dagens Nerikes Allehanda kunde vi läsa om att varsel hotar inom vården nästa år i Örebro läns landsting.
Kritiken mot att regeringen inte gör någonting för att lindra den här situationen är stark inte bara från oss i oppositionen utan även från borgerliga politiker runt om i landet. Svenska Dagbladet skriver i dag att alliansen får intern kritik för passivitet. Krisdrabbade kommuner kräver hjälp.
Karl-Evert Olsson som är kommunalråd i Sandviken säger att om man tittar på landstings- och kommunekonomin över landet syns det tydligt att det behövs mer pengar. Det borde vilken ansvarsfull regering som helst se, säger han. Vi kan också se i Dagens Samhälle i dag att många kommuner tvingas riva upp, göra om och justera ned de budgetar som man nyligen har fastställt.
De enda som inte verkar förstå att förutsättningarna är annorlunda än när man lade fram budgetarna tidigare är den borgerliga regeringen. Jag tycker att det är ofattbart när Mats Odell säger i svaret att man har sänkt arbetsgivaravgifterna och att det har gett kommunerna pengar. Visst, så är det ju.
Men vad han inte talar om är att de försämringar som har gjorts i sjukförsäkringar och a-kassan har gjort att kommunernas socialbidragskostnader har ökat. Det finns både plus och minus i de saker som regeringen har gjort när det gäller kommunerna. Framför allt måste ni öppna ögonen och se vad det är som har hänt sedan ni lade fram er budget förra året.
Att bara stå och vänta och låta det ske det som händer just nu är verkligen ett slag i ansiktet på alla anställda. Jag kan också konstatera att det finns ett antal kommuner som redan sett sig tvingade att höja skatten. Min kommun är en av dem.
Visserligen är det en ganska låg nivå på höjningen, men det kommer förmodligen inte att räcka för att undvika uppsägningar under nästa år. Vad vill kommunministern säga till alla de anställda runt om i landet som nu tvingas gå på knäna på grund av regeringens passivitet?
Lennart Axelsson (S):
Ja, vad säger man om Finn Bengtssons inlägg? På något vis uppfattar jag det som att vårdpersonalen som nu har det jättetufft ute på våra offentliga arbetsplatser runt om i Sverige alltså ska nöja sig med att vänta på att alla deras arbetsplatser blir privatiserade. Det ska nämligen lösa allting. Det var ungefär det budskap Finn Bengtsson gav, enligt min mening.
Jag har jättesvårt att se varför det skulle vara någon lösning över huvud taget. Det är ju personalkostnaderna som är de absolut högsta inom vården. Tittar man på andra kostnader kan man nog inte skära speciellt mycket. Det handlar alltså om personal, och ska man då lägga på en vinst ovanpå lönekostnaden lär inte situationen för de anställda bli bättre.
Det är jag fullständigt övertygad om. Mats Odell pratade om att det här inte är en hemlagad kris. Nej - vi kan inte beskylla regeringen för hela den internationella finanskrisen.
Men vad vi kan beskylla regeringen för är att inte göra någonting för att underlätta och lindra den kris som slår så hårt mot kommuner och landsting med de medel som man själv har. Han säger också att man har en beredskap för att vidta åtgärder om det behövs.
Det jag hänvisade till i mitt förra inlägg är att nästan varenda en runt om i Sverige utom regeringen anser att den punkten nu är nådd. Det är nu det behövs. Vi kan inte sitta med armarna i kors och vänta på att verksamhet efter verksamhet ska tvingas dra ned på sådant som rimligen behövs, till exempel alla äldre runt omkring i landet som behöver ha hjälp varje dag. Det behövs!
Lennart Axelsson (S):
Det krävs en samordning och samsyn, säger statsrådet. Jag hoppas att den här debatten ändå har lett till den insikten och att nästa steg blir att vi får se förändringar i systemet. Alla inblandade inser nog att vi måste göra något åt det. I sitt frågesvar konstaterade statsrådet att det är en viktig fråga att samhället görs tillgängligt för döva och hörselskadade.
Men jag har trots det inte riktigt känt att statsrådet har tagit frågan allvar. Längre fram i svaret konstaterade statsrådet att tolkservicen ska förbättras utan att åsidosätta den viktiga principen om att varje samhällssektor ska ta sitt ansvar. En del av problemet är att man skjuter över ansvaret från den ena till den andra.
Vi måste lösa det problemet på ett bra sätt. Det är ett klokt konstaterande att det inte ska vara så att brist på kunskap och korrekt information om tolksystemet leder till att personer blir utan stöd. Det är precis det vi pratar om. Det fanns i svaret inget som tyder på att man har tänkt tanken hur man ska komma åt detta.
I svaret togs också frågan om ny teknik upp. Lars U Granberg tog upp frågan i ett av sina inlägg. Naturligtvis ska vi använda den nya tekniken och se till att ytterligare ny teknik utvecklas. Men det får aldrig bli så att den nya tekniken ska ersätta de fysiska tolkarna. Det kommer man aldrig att kunna göra.
Det är precis som det inom annan hälso- och sjukvård alltid kommer att finnas behov av tillräckligt antal människor som kan ta hand om omvårdnaden och liknande. Jag vill tacka statsrådet för debatten. Jag tror att den har lett någonstans.
Lennart Axelsson (S):
Jag kunde inte låta bli att gå upp i den här debatten. Jag är själv kommunalare. Jag har jobbat med utvecklingsstörda i många år och är tjänstledig från den tjänsten nu när jag är aktiv politiker. Jag var ute i går och träffade ett antal kvinnor, framför allt. Det är ju så; ungefär 80 procent av de kommunalare som jobbar inom vården är kvinnor.
Jag önskar ibland att det skulle vara fler män, men så är det inte. Ibland tenderar den här diskussionen om vem som har ansvar på vilket område att bli alldeles fel. Vi pratar om skatter på den ena sidan. Sedan pratar vi om välfärden på den andra sidan.
Den borgerliga regeringen tog över för två år sedan, när man hade ett överskott på 70 miljarder och alltså hade otroliga möjligheter att göra någonting bra av det för välfärden. I dag har vi en situation där man prognostiserar en brist på 80 miljarder nästa år. Häremellan har man alltså sänkt skatterna med ungefär lika mycket, 80 miljarder.
Det Maria Larsson säger i sitt svar på Eva Olofssons fråga är ungefär: Vi har gjort en hel del. Vi har infört något som kallas för LOV, alltså lagen om valfrihet, som en möjlighet för kommunerna att göra något bra för de äldre.
Men min bild av vad de äldre vill och från när mina föräldrar levde är en önskan om att den äldreomsorg som finns ska ha en bra kvalitet. Man kanske kunde få välja vilka insatser man kunde få i hemtjänsten, men det var inte framför allt att man skulle sätta sig med någon stor blankett där man fick välja mellan ett stort antal.
Det viktiga är en bra kvalitet, inte själva valmöjligheten i sig mellan ett stort antal utförare. De 80 miljarderna som till stor del har gått till människor som redan hade det bra hade man kunnat använda till att förbättra arbetsförhållandena för människorna i vården.
I dag skriker i stort sett alla efter att man borde komma till skott och se till så att det tillskjuts mer pengar till kommuner och landsting så att man slipper att göra sig av med anställda som man egentligen behöver ha. Det är ju de anställda som är viktiga för att de äldre ska kunna ha det bra. Man ska kunna komma ut när man vill det och sådana saker som Eva tar upp.
Maria Larsson säger att det här i första hand är en fråga för de lokala parterna. Det är en sanning med modifikation, vill jag påstå. Regeringen har naturligtvis alla möjligheter både när det gäller rena statsbidrag och när det gäller till exempel utbildningssidan. Vi hade tidigare något som kallades för utbildningsvikariat.
Redan anställda kunde få gå utbildningar för att bli ännu bättre i sitt uppdrag att ta hand om äldre och handikappade. Den möjligheten finns inte längre. Det står naturligtvis helt fritt för regeringen att införa det i dag. Mentorer är något som det har pratats om.
Man skulle kunna ge äldre anställda som känner att det börjar ta emot en möjlighet att hjälpa nya anställda in på arbetet. Kompetensstegen är också något som har varit väldigt positivt och gett möjlighet till utbildning för anställda tidigare. Så nog har väl regeringen möjlighet om den vill.
Lennart Axelsson (S):
Jag tycker att det är bra att vi får en debatt som på något sätt belyser hela fältet, för det handlar naturligtvis om hur vi finansierar den välfärd som vi vill konstruera på lite olika sätt, beroende på var vi finns på den politiska kartan.
När det gäller satsningarna på kommunalarna och skattesänkningar för dem har Maria Larsson och jag fått en sänkning på drygt en tusenlapp i månaden efter den senaste sänkningen. Mina kommunalkompisar som jag träffar och som jag pratade med senast i går kväll får någonstans mellan 200 och 300 kronor i den senaste sänkningen.
Om man kallar det för en satsning på dem som har låg- och medelinkomst blir det lite konstigt. En del av dem säger också att om det här sker på bekostnad av deras kompisar som är sjuka eller som har blivit av med jobbet vill de inte ha denna sänkning. Här går i dag en väldig skiljelinje i politiken.
Från borgerligt håll drar man ned på ambitionerna när det gäller välfärden i och med att man frånsäger sig möjligheten till skatteintäkter från oss som mycket väl kan betala högre skatter än vad vi gör i dag. Så tvingas man dra ned på välfärden på den andra sidan. Det här är naturligtvis något som vi kommer att fortsätta diskutera.
Jag kommer med en dåres envishet att påstå att vi måste ha ett rättvist uttag av skatter för att kunna betala en välfärd värd namnet. Inte minst tycker jag att det vore anständigt om vi återställde det så att pensionärerna betalar samma skatt som vi andra.