KBLab/rixvox huggingface dataset:
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jordbruksministern argumenterar för att förändringen av jaktförordningen behövs för att vargen ska bli mer accepterad av människor. Han menar att vargen kommer att accepteras lättare om den får skjutas i en större omfattning än i dag. Det ska alltså bli lättare att skjuta en varg i skogen om den angriper en hund. Men hur vet vi att detta innebär en större acceptans för vargar?
Vi kan väl slå fast att förändringen syftar till att det ska bli enklare att skjuta varg, trots att antalet tamdjur som dödades eller skadades av rovdjur 2004 minskade med 40 procent jämfört med året innan. Det är alltså inget som ökar. Jag undrar hur åklagare ska kunna bevisa om vargar skjuts illegalt i skogen eller inte.
Det förefaller närmast omöjligt. Jag undrar också varför hundägare ser just vargen som den största faran mot hunden; det är den verkligen inte. Försäkringsbolaget Agria har 200 000 registrerade och försäkrade hundar, och enligt Agrias egen statistik för åren 2000-2005 dödades eller skadades 84 hundar under den perioden av varg eller annat rovdjur.
135 hundar dödades eller skadades av vådaskott från jägare. 7 238 hundar dödades eller skadades under samma period i trafikolyckor. Statistik visar också att en hund i timmen körs ihjäl under löshundsjakten.
Kanske skulle jordbruksministern, i stället för att införa lättnader i jakt på varg, fundera över hur jägarna själva lever upp till djurskyddslagens krav på vilken tillsyn man ska ha över sina djur och hur man skyddar dem mot lidande. Om det nu är hundarna som jägarna och jordbruksministern vill skydda vore väl det enda rimliga att införa förbud mot löshundsjakt. Och tamdjuren råkar inte mer illa ut än tidigare - tvärtom.
Det är därför trist att jordbruksministern inte vill invänta den utredning som pågår och som ska vara klar i december i år. Utredningen skulle kanske komma fram till viktiga slutsatser som skulle kunna få människor i närheten av varg att med större kunskap acceptera vargarna. Vi måste väl ändå tro att det är med större kunskap acceptansen ska öka. Men lite grann kan man förtvivla.
I går hade Göteborgs-Posten en stor artikel med rubriken "De lär sig jaga varg". Artikeln handlar om föreningen Sveriges Glesbygds Trygghet som hade möte i Dals-Ed i lördags. Man skickade runt ett vargskinn och en strypsnara för varg i bänkraderna, och man gav också varandra tips om ammunition och demonstrerade vargsaxar och linor med lapptyg för drevjakt.
40 män och kvinnor satt alltså i lördags bänkade på denna endagskurs i vargjakt. Vargskräcken är verkligen utbredd. Vi kan också läsa om en kvinna som inte längre vågar gå i skogen och plocka svamp. Det var 186 år sedan en människa senast dödades av varg i Sverige! Samtidigt dödas i Sverige varje år ca 500 människor i trafikolyckor.
Det är jättebra att jordbruksministern vill att vargen ska bli mer accepterad, men jag kan inte få ihop hur man ska göra det genom att göra det lättare att skjuta varg. Kan jordbruksministern en gång till försöka förklara vilken utredning eller forskning som stöder detta synsätt?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Tyvärr kan jag konstatera att vi har olika utgångspunkter. Jordbruksministern säger att vargstammen var betydligt mer hotad för ett antal år sedan, att vi i riksdagen därför antog etappmålet om att vi skulle utöka den till 200 vargar och att det verkar som om det etappmålet skulle gå att nå med nuvarande regler.
Det finns regler om att man får skjuta av varg som hotar hund och tamboskap. Mängden tamboskap som dödas eller skadas av varg har inte ökat - tvärtom kan vi se att den har minskat med 40 procent under 2004. Att man skulle få en större acceptans för vargstammen om man får skjuta vilt är inget som stämmer.
Jag har siffror här - källan är Fjällmistras rapport nr 10 - som gäller björn. I de kommuner i respektive län där den huvudsakliga björnjakten har bedrivits de senaste åren är det en betydligt större andel av befolkningen som inte ställer sig bakom riksdagens beslutade minimum för björn än genomsnittet för länet.
Detta verkar inte stämma överens med den önskan som ministern har, alltså att befolkningen kommer att bli mer välvilligt inställd till varg om man får bedriva mer jakt. Så har det inte blivit när det gäller björn. Det stora hotet mot tamboskap och hundar verkar inte vara varg.
Jag vill påminna om att det under åren 2000-2005 var 84 hundar som dödades eller skadades av varg eller annat rovdjur, 135 hundar som skadades eller dödades av vådaskott från jägare och hela 7 238 hundar som dödades eller skadades i trafikolyckor. Det verkar inte vara vargen som är problemet.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Tack, jämställdhetsministern, för svaret! Av svaret framgår att regeringen har valt att inte använda sig av begreppet könsmaktsordning då det, som regeringen säger, finns många tolkningar av begreppet. Det förstår jag inte.
Om vi går till FN:s deklaration om avskaffandet av våld mot kvinnor ser vi att där uttrycks ett tydligt könsmaktsperspektiv som faktiskt är ganska enkelt att definiera, nämligen att historiskt ojämlika maktförhållanden mellan kvinnor och män har lett till dominans och därför diskriminering av kvinnor.
Eftersom statsrådet säger att handlingsplanen utgår från FN-deklarationen om att avskaffa våld mot kvinnor frågar jag mig hur jämställdhetsministern får ihop den ekvationen. Eller bygger kanske inte handlingsplanen på FN-deklarationen?
Av svaret framgår att insatserna tar sikte på att förebygga våld i stads- och tätortsmiljöer och att upptäcka våldsutsatthet inom ramen för hälso- och sjukvårdens verksamheter. Så står det. Detta är naturligtvis viktigt. Men jag undrar om inte Nyamko Sabuni tycker att det är viktigt att också se folkhälsoområdet i ett genusperspektiv för att upptäcka ett strukturellt ohälsoproblem hos kvinnor.
I det sammanhanget är det viktigt att titta på mäns våld mot kvinnor i ett strukturellt perspektiv. Eller ser jämställdhetsministern mäns våld mot kvinnor som vars och ens privata problem? När män och kvinnor delar makt och inflytande i alla delar av samhällslivet får vi ett bättre samhälle, säger jämställdhetsministern. Javisst - så är det naturligtvis. Men så har vi det där med att hitta vägen dit.
Det finns massor av forskning som visar att det finns något strukturellt eller, om man vill kalla det så, ett mönster i varför män utövar våld mot kvinnor. Det handlar om vem som har mest makt. Jag undrar om inte jämställdhetsministern ser det strukturella sambandet.
I en artikel i tidningen Expressen den 15 november skrev jämställdhetsministern att orsaken till att samkönat partnervåld har osynliggjorts är att "man har stirrat sig blind på teorin om könsmaktsordning". Denna grundas på "att endast kvinnor är offer och män förövare". Men så är det inte.
Det finns föreställningar kring kön, makt, våld och sexualitet också i samkönat partnervåld. Eller menar jämställdhetsministern att om en enda kvinna skulle bruka våld mot en annan kvinna i ett samkönat förhållande så faller hela könsmaktsperspektivet? Jag får inte ihop ekvationen, och jag vet inte heller hur jämställdhetsministern får ihop den.
Jag undrar återigen om jämställdhetsministern i enlighet med FN-konventionen verkar för att det strukturella könsmaktsperspektivet ska utgöra grund för kampen mot våldet. På vilket sätt avser jämställdhetsministern att verka för förebyggande insatser för att förändra de samhällsstrukturer som är orsaken till mäns våld mot kvinnor? Ska man använda sig av det instrumentet och de verktygen?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Det är inte för att vi ska stå här och bråka om olika ord som jag har ställt interpellationen. Det handlar heller inte om att åtgärderna i handlingsplanen skulle vara dåliga, även om de väl tyvärr aldrig blir tillräckliga. Merparten av dem har vi ju dessutom varit med och tagit fram tidigare. Det är bra.
Men när man ska sjösätta åtgärderna ska man ge direktiv och tala om hur man ska göra, och då är det väldigt bra om man har ett analysverktyg att utgå från, så att direktiven slår där de ska slå och gör nytta där det finns behov.
Jag fick egentligen till svar på min fråga att det inte är något strukturellt problem eftersom det finns våld i samkönade relationer. Det säger jämställdhetsministern.
Då blir det som att hela teorin faller, hela teorin om att mäns våld mot kvinnor är ett strukturellt problem som är större än om en kvinna skulle slå en man. Jag tycker att statistiken talar sitt tydliga språk.
Förra året anmäldes enligt Brås statistik - vi får naturligtvis utgå från att mörkertalet är stort - 77 fall av dödligt våld mot kvinnor, 202 fall av försök till mord eller dråp på kvinnor, 25 491 fall av misshandel av kvinnor som är 15 år eller äldre.
Vidare kan man läsa, också i statistik från Brå, att under 2005 misstänktes ca 5 400 personer för misshandel av kvinnor. Av dessa var 87 procent män.
Är det inte nödvändigt att man, om man ska titta på mäns våld mot kvinnor, har ett instrument där man belyser detta för att nå verklig jämställdhet och för att man ska nå ut med de bästa metoderna att komma åt det? Annars är det som att man släcker bränder.
Man talar om upplysta parker och om att man ska bygga om staden så att kvinnor ska våga gå hem när det är mörkt. Det är ju det som är att släcka bränder, i stället för att se på hur det kommer sig att våldet mot kvinnor uppstår.
Det finns mycket forskning som har sett på detta ur ett så kallat könsmaktsperspektiv, och då är det synd att man slänger ut barnet med badvattnet för att man inte gillar språkbruket. Jag skulle vilja veta vilka instrument ni använder när ni i regeringen tittar på detta, och hur har man diskuterat i handlingsplanen?
Har man namngett konkreta åtgärder, eller ser man det trots allt som vars och ens privatsak - som om det blir bra bara man tänder ljus i parkerna, för att tala bildligt om de andra åtgärderna. Är det detta man menar är det väldigt beklagligt.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Man kan återigen säga: Rom byggdes inte på en dag. Därmed finns det naturligtvis massor av saker kvar att göra. Som jag sade är det inget fel på handlingsplanen i sig, utan det handlar om analysbegreppet. Det är viktigt. Det är väldigt viktigt att man ser saker och ting ur sitt rätta perspektiv.
I förra veckan var vi och pratade med forskare på Folkhälsoinstitutet. De är nu oroliga för att man inte kommer att använda det här perspektivet som är så väldigt viktigt för att förstå orsaken, hela sambandet när det gäller mäns våld mot kvinnor.
Man har sett att det har varit väldigt bra som verktyg, som en verktygslåda att jobba med. Då förstår inte jag det här. Jämställdhetsministern säger: Jo, vi använder oss av FN:s deklaration om avskaffande av våldet, men vi vill inte använda oss av begreppet könsmaktsordning. Då undrar man ju om det är ordet könsmaktsordning som är så jobbigt.
Då är det precis som med jämställdhetsministerns partiledare, som säger sig vara feminist men inte tycker om ordet för att det har vanärats eller kidnappats, tror jag det var, av folk på vänsterkanten. Är det detta som är problemet? Det finns våld även i samkönade relationer.
Då får jag ändå svaret: Om en enda kvinna skulle bruka våld mot en annan kvinna faller hela det här perspektivet. Därför förstår jag att vi inte riktigt är på samma våglängd. Vi förstår inte varandra. Jag kan i och för sig förstå hur man kan resonera. Jag gjorde så en gång för väldigt länge sedan, att jag individualiserade jämställdhetsproblemet. Men jag tror att det är att ta alldeles för enkelt på det.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Äntligen stod miljöministern i talarstolen. Det var ett tag sedan. Jag har förståelse för att det är många resor, men det var innan bränslet var utskeppat som interpellationen skrevs.
Nu är det uttjänta bränslet redan framme i Sellafield, den upparbetningsanläggning i England som har - det kan man väl säga - ett mycket tvivelaktigt rykte. Det är inte så att problemet har hunnit lösas, vilket skulle ha varit trevligt, under de sex veckor som har gått sedan interpellationen skrevs. Tyvärr kvarstår problemet i dag.
Det har ju varit på tal att skeppa ut detta bränsle tidigare, men den dåvarande miljöministern stoppade utförseln därför att Sellafield inte ansågs säkert i spåren av alla skandaler och utsläpp som hade kommit därifrån. Det har gått några år sedan dess, och nu säger vår nuvarande miljöminister att den svenska politiken sedan 20 år ligger fast.
Den svenska politiken på det här området har byggt på principen att använt kärnbränsle inte ska upparbetas utan att varje land ska ta hand om sitt eget avfall. Är då inte utskeppningen till Sellafield ny svensk politik på området? Det undrar jag. Kan vår nuvarande miljöminister verkligen garantera att anläggningen i England är säker i dag?
Miljöministerkollegerna i Norge och på Island är inte säkra på det. De har försökt att få utskeppningen stoppad. Det är ju bland annat i Norge och på Island som läckage av radioaktiva ämnen och material hamnar. Därför undrar jag om vår miljöminister har andra uppgifter om säkerheten än de nordiska kollegerna har.
Jag hörde dig säga att flera säkerhetshöjande åtgärder vid Sellafieldanläggningen har vidtagits som kraftigt reducerar utsläppen av bland annat teknetium-99. Just ordet "reducerar" betyder att anläggningen fortfarande släpper ut bland annat teknetium-99.
Inledningsvis sade miljöministern också att vi äntligen har nått en slutlig lösning för det historiska avfallet. Jag undrar: Hur då? Vilken slutlig lösning? Har jag fel information när jag säger att det enligt brittisk lag är förbjudet att göra MOX-bränsle av plutonium som upparbetas i Magnoxanläggningen dit det svenska avfallet skickas?
Om jag inte har fel innebär det att vårt utbrända kärnbränsle inte kommer att skickas tillbaka till Sverige. Antingen blir det kvar i England eller så skickas det vidare till tredjeland. Det kan läggas på hög, men det kan också bli kärnvapen. Kan du garantera att det inte blir så?
Eftersom vi inte får hem samma avfall som vi har skickat i väg tycker i alla fall jag att det liknar handel med kärnavfall. Jag undrar om vi ska ägna oss åt sådant och om det i så fall är tillåtet enligt svensk lag.
Därför vill jag igen ställa frågan till miljöministern: Kan England ta hand om detta avfall på ett säkert sätt, och har England en slutförvaring för avfallet? I annat fall är min tolkning att vi bryter mot svensk lag.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Miljöministern menar att jag har missförstått.
När jag frågar om regeringen har ändrat politik, då man skeppar i väg det här avfallet, får jag en försäkran om att det inte är någon ny politik, vilket vi från Vänsterpartiets sida inte riktigt kan hålla med om. Miljöministern säger också att det är en liten rest.
Det beror ju på hur man ser det, men det är inte vilken rest som helst.
Det är 4,8 ton av kraftigt nedsmutsat radioaktivt avfall som vi skeppar i väg till en anläggning i England där vi vet att det läcker ut teknetium-99, bland annat, även om anläggningen har förbättrats sedan några år tillbaka då den var riktigt skandalomsusad.
Det är väl ingen hemlighet att det är många länder runt omkring som vill medverka till att anläggningen stängs. Det är väl också så att miljöministerns nordiska kolleger verkligen vill att den ska stängas. Och de tycker att det här kanske försvårar arbetet, de nordiska länderna emellan, när det gäller att trycka på att man ska stänga Sellafield.
Att miljöministern har gjort en formell förfrågan har jag också sett. Jag har läst att informationschefen har sagt: Ja, det finns bara lite snuttar kvar. Om 4,8 ton är väldigt lite, vad är då några snuttar? Och vad ska vi göra med de här snuttarna, som finns? Det undrar jag.
Det har inte gjorts någon annan bedömning än tidigare, men avfallet har ju varit kvar. Det måste vara en ny bedömning. Avfallet har i alla fall åkt i väg till Sellafield och ligger där i avvaktan på att det ska upparbetas.
Jag vet fortfarande inte om miljöministern kan försäkra någon av oss här att detta aldrig händer igen, att det avfall som vi har skeppat ut inte kommer att ligga i någon hög någonstans i England. De har inget slutförvar. Eller finns det ny information som jag har missat? Då vill jag gärna få reda på det.
Och kan vi vara säkra på att det inte tillverkas några kärnvapen av det plutonium som vi har skeppat i väg? Det är väl 100 kilo jättesmutsigt avfall som har blivit kvar. Vad ska vi göra med det? Det svaret tycker jag inte riktigt att jag fick, men jag ser fram emot det nu.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Tack, jordbruksministern för svaret. Det är ett positivt svar. Vi är helt överens om sakfrågan, att vi i Sverige ska kunna fortsätta att bedöva djur före slakt. Jordbruksministern säger ju att han vill verka för detta.
Ett litet orosmoment är att det, vad jag har kunnat få fram, är endast Sverige bland medlemsländerna som har ett förbud mot att slakta djur utan föregående bedövning. Därför undrar jag vad "verka för" betyder i praktiken. Sverige har ju bara tio röster i ministerrådet.
Jag vill veta hur jordbruksministern ser på möjligheten att fortsätta att ha ett sådant förbud. Är det ett undantag eller ska vi leva med frivilliga överenskommelser mellan slakterierna i Sverige?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Ambitiösa klimatmål har varit bra för Sverige och för Sveriges ekonomi dessutom. Vad vi ser är väldigt stora skillnader mellan oss i oppositionen och de fyra regeringspartierna i synen på vår klimatpolitik och hur vi ska göra. Vi frågar oss: Vad behöver vi bidra med för att klara vår del av tvågradersmålet?
Regeringspartierna frågar sig: Vad kan vi komma undan med? Det är beklagligt. Vi har väntat i tre och ett halvt år på att få höra vad regeringen vill göra med utsläppsrätterna.
Vi välkomnar Riksrevisionens granskning och ser att utskottets majoritet ställer sig bakom att man ska återkomma så att riksdagen får vara med och göra bedömningarna av hur vi ska hantera de pengar som det naturligtvis kommer att vara fråga om. Är man finansminister kan det klia i fingrarna om det finns 7-8 miljarder som man kan sälja utsläppsrätterna för på marknaden.
Men om de ska säljas blir vårt klimatarbete som vi hållit på med under många år fullständigt omintetgjort. Vi i oppositionen är överens om att de naturligtvis måste annulleras. De ska inte användas för att man ska kunna släppa ut växthusgaser någon annanstans på jorden, det som är sparat i Sverige. Det rimmar illa med en god och ambitiös klimatpolitik.
I Klimatberedningen säger regeringspartierna att man vill göra både det ena och det andra, både sälja och annullera. Jag vill ha svar här i kammaren på hur regeringspartierna ställer sig i dag.
Är ambitionen att sälja delar av utsläppsrätterna och därmed omintetgöra det som svenska folket har varit med och bidragit till, nämligen att vi har nått så höga mål när det gäller att minska utsläppen? Eller vad är själva inriktningen? Det vill jag ha ett svar på. Jag yrkar bifall till vår gemensamma reservation.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Sofia Arkelsten vill tala om formerna, men inte ens om formerna hade vi kunnat tala om inte Riksrevisionen hade gjort regeringen uppmärksam på att man borde ta upp hur vi ska göra med utsläppsrätterna. Det är lite betecknande för den borgerliga regeringens miljöpolitik att man inte gör något förrän man är därtill nödd och tvungen.
Jag måste upprepa det jag sade tidigare om att det handlar om olika synsätt. Vi i oppositionen försöker se vad vi behöver bidra med för att klara vår del av tvågradersmålet och göra något åt klimatet. Den borgerliga regeringen frågar sig i stället hela tiden: Vad kan vi komma undan med? Det är lite knepigt att vi inte kan få ett enda svar av Sofia Arkelsten.
Hon kunde åtminstone svara på vad Moderaterna tänker sig att göra. Ska man sälja utsläppsrätterna eller vill man annullera? På s. 382 i Klimatberedningens betänkande skriver de borgerliga företrädarna att de vill sälja och spara.
Det vore bra om Sofia Arkelsten kunde säga att det tänker man inte göra, för då återstår endast att annullera dem. Då kommer inte de utsläpp som hela svenska folket varit duktiga och gjort uppoffringar för att förhindra, till exempel tagit cykeln i stället för bilen, att släppas ut i något annat land. Vad vill Sofia Arkelsten och Moderaterna? Var står ni?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag tycker att alla de goda förslag som Sofia Arkelsten säger att regeringen har kommit med lyser med sin frånvaro. Sofia Arkelsten säger att vi hade ett mål på -4. Det har hänt en hel del under de här åren. Det har också hänt något under de år då Sofia Arkelstens parti har varit med och regerat Sverige. Men inte har vi tagit jättekliv framåt.
Om vi ska ta den diskussionen handlar det om att vi ska strunta i att göra så mycket vi kan här hemma. Vi ska göra det någon annanstans på billigaste möjliga sätt. De andra länderna kanske skulle kunna göra det och vi kunde bidra med annat. Jag har fortfarande inte fått något svar. Sofia Arkelsten vet inte heller vad kollegerna i regeringen har för avsikt att lägga fram i vårpropositionen om två dagar.
Vad är Sofia Arkelstens egen idé? Ska vi spara, sälja eller makulera?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Låt mig först säga att varken Vänsterpartiet eller jag personligen är emot jakt. Vi är inte ens emot att man skjuter varg, även om ni kan få det att framstå på det sättet. Man måste naturligtvis ta bort individer som är speciellt defekta och har ett onaturligt beteende och går på tamboskap upprepade gånger. Det är ju ofta samma individer som gör det.
På frågan om hur många vargar vi kan acceptera, kanske 2 000, är det faktiskt ingen som kan svara exakt på hur många vargar vi ska ha. Vi vill förstås inte att det ska vara inavlade vargar; det är ett befängt påstående. Vi säger: Skydda tamdjuren. Ge mer pengar till rovdjursstängsel.
Ge ordentligt betalt till renägare och andra som får sin tamboskap riven av varg. Se till att skogsbolagen tar sitt ansvar och inte låter skogarna skjutas ut för att man inte vill ha betande djur. Då finns det mer naturlig föda för vargen att äta. Detta är några vägar man kan gå, och naturligtvis tycker vi att det är bra att man underlättar för varg att invandra.
Det är även ett av våra förslag att underlätta för varg att invandra till Sverige norr- och österifrån. Det tycker vi självklart är bra. När det däremot gäller att aktivt flytta varg finns det egentligen ingen forskning alls som säger att det har varit lyckat, i alla fall inte som Naturvårdsverket känner till. Det har Naturvårdsverket sagt i mina samtal med dem.
Möjligen i Yellowstone, men Yellowstone är väldigt speciellt. Där bor ju ingen, som jag sade tidigare. Det är ett helt annat landskap. Här har vi andra förhållanden. Det finns alltså andra saker att göra, och jag hävdar att regeringen med miljöministern i spetsen börjar i fel ände för att öka acceptansen.
Självklart ska vi ha en dialog med dem som lever där vargarna finns som tätast. Det är givet, men det är inte givet att den dialogen ska resultera i att man effektuerar de beställningar som man kan önska där ute. Med detta är det inte sagt att ni har gjort precis det, men påtryckningarna har varit starka.
Den lobbyn blev oerhört stark med en gång det blev maktskifte. En annan sak som jag är orolig för är att man flyttar ned besluten till Viltvårdsdelegationen på länsstyrelsenivå. Det låter ju alltid så väldigt bra att man ska flytta besluten nära dem som berörs av besluten. Jag funderar bara på att det den här gången faktiskt var Naturvårdsverket som bestämde till slut.
Man bestämde först hur många vargar som skulle skjutas och i vilka län. Länsstyrelserna fick komma in med sina önskemål, och Naturvårdsverket sade nej till att skjuta av sex vargar på Kroppefjäll i Dalsland i Västra Götalands län. Hur hade det blivit om beslutet hade legat på länsstyrelsenivå, även om Naturvårdsverket även i fortsättningen fick bestämma antalet?
Den utredning som miljöministern talar om ska visa hur jakten har gått till, men man säger att man ska fortsätta med licensjakt innan man vet om den här jakten var så vidare bra. Man sköt urskillningslöst där man fick skjuta, bland annat ett vargpar så att det nu finns valpar som man inte vet om de kommer att överleva.
Det var ingen selektiv jakt - om man inte menar att skjuta utanför revir i sig är selektiv jakt.