Finn Bengtsson (M):
Låt mig börja med att korrigera min kollega Johnny Munkhammar. När Socialdemokraterna styrde kunde det hända att skattetrycket blev över 100 procent. Det gjorde att trogna socialdemokrater blev tvungna att skriva en saga som hette Pomperipossa om ett skattetryck som låg över 100 procent. Det är konsekvensen om socialdemokrater ohejdat får lov att använda skattevapnet. Då hamnar man på helt bisarra nivåer.
Det är därför som socialdemokrater kanske ibland som Hans Dahlgren slutligen tar sitt förnuft till fånga och börjar fundera över andra lösningar än att ständigt höja skatter på lönearbete. Den här debatten handlar om utanförskapet. Låt mig gå tillbaka till budgetpropositionen för innevarande budgetår. Där kan man av framräknade siffror utläsa att vi för år 2006 hade ett utanförskap på 1,083 miljoner helårsekvivalenter.
Det är en svår siffra, men den betyder att man har ett ganska högt utanförskap. Det var också på det som det svenska folket gav alliansregeringen förtroendet att överta regeringsmakten. Fram till i dag har man med samma beräkningsgrund minskat med 15 procent. Man har en prognos som är fortsatt positiv. Man skulle kunna komma ned till 0,686 miljoner helårsekvivalenter år 2015, vilket är en kontinuerlig minskning av utanförskapet.
Enligt dessa bedömningar lever alliansregeringen alltså klart upp till sitt vallöfte i en av de viktigaste frågorna, nämligen att minska utanförskapet. Vad bygger detta på? Återigen måste vi titta på hur det såg ut när alliansregeringen tillträdde 2006. Det är viktigt att notera att vi då hade en sjukförsäkring som inte fungerade.
Vi hade massiva förtidspensioneringar och också individer som var långtidssjukskrivna utan egentligen annan plan än att gå över i förtidspension. Man såg inte någon strävan att återbördas till arbetsmarknaden trots att det säkert fanns arbetskapacitet, något som reformen i sjukförsäkringen har visat. Fru talman! Detta har lett till att vi genom att ha kommit ned till nivåer som är jämförbara med likartade länder vad gäller sjukskrivnings- och ohälsotalen har kunnat minska utanförskapet.
Detta har skett vid sidan av att vi dessutom via jobbskatteavdragen har ökat stimulansen till människor att komma in på arbetsmarknaden. Det är en positiv ökning i en riktning och en positiv minskning i en annan riktning. Man såg stora geografiska skillnader i ohälsotalen över landet som inte hade någon medicinsk förklaring.
Det kunde bara vara att man blundade inför det faktum att man försatte människor i utanförskap genom att de hamnade i ett sjukförsäkringssystem som inte var anpassat till dem som hade möjligheter att kanske rehabiliteras, arbetsträna eller komma åter in i arbetsmarknaden. Ett passivt utanförskap är fel typ av välfärdsåtgärd och leder inte framåt. Det skapade detta utanförskap som alliansregeringen har vänt på under relativt kort tid.
Varför är detta viktigt? Det innebär att vi inte har människor som befinner sig i ett sjukförsäkringssystem där de också konsumerar mer sjukvård. Det är tyvärr så att det finns en koppling mellan att man befinner sig i en sjukskrivning utan en plan för att arbetsrehabiliteras, arbetsträna eller få annan arbetsmarknadspolitisk åtgärd och en ökad konsumtion av sjukvård.
Det innebär att man i sin tur dränerar resurser från sjukvården som är till för välfärdspolitiken. Allt som allt har alliansregeringen kunnat samla detta till ett reformutrymme för att massivt kunna satsa på arbetsmarknadsåtgärder under den svåra finanskris som härjar i vår omvärld. Detta har skett tack vare, precis som finansministern har sagt, att vi har kunnat skaffa oss sunda statsfinanser i detta land som står emot en omvärld och ger ett reformutrymme.
I andra länder ser man tyvärr ökat utanförskap när vi samtidigt kan minska detta på olika fronter till gagn för svenska folket.