Beatrice Ask (M):
Jag vidhåller att en granskningskommission utifrån det förslag som fanns i Amnestys rapport är lite tårta på tårta i förhållande till den utvärdering av sexualbrottslagstiftningen som pågår och som snart är slutförd.
Om jag har förstått det hela rätt handlar det enligt Amnestys rapport om att samla in information om samtliga ärenden där man lagt ned utredningar eller där man inte har väckt åtal och analyserat orsakerna. Det är precis det som är uppdraget, att gå igenom vad som är skälen och se vilka brister som finns och vad man ska göra för att åtgärda dem. Det som Lena Olsson efterlyser är redan gjort i någon mening.
Hur som helst får vi besked om man har gjort fullt ut det som behöver göras när rapporten läggs fram om en inte alltför lång tid. Den kommer under sommaren, om jag inte kommer ihåg helt fel. De insatser som gjorts av regeringen bland annat inom ramen för handlingsplanen Mäns våld mot kvinnor har fokuserat på konkreta insatser.
Min ambition har varit verkstad och att försöka ge bättre stöd till dem som ska arbeta med de här ärendena, och också till brottsoffren, inom sjukvården, inom andra myndigheter och i rättsväsendet och att arbeta konkret. Vi har lagt ganska mycket pengar på den typen av åtgärder. Att det inte är så mycket könsteori är sant, och jag tycker inte att det är oviktigt att föra den debatten.
Men vi har brister ut över landet, vilket Johan Linander pekade på. På en del håll i Sverige är bemötandet inte tillräckligt bra och framför allt inte metodiken för att göra utredningar och leda ärenden framåt. Här behöver mycket göras.
Ett uppdrag som Rikspolisstyrelsen har fått ge till länspolismästarna är att bättre utvärdera insatser och resultat och att jämföra mellan de olika polismyndigheterna. Så måste man arbeta över landet oavsett vilken organisation man har av polisen.
Det är lätt att det blir olika i norra Jämtland i förhållande till Skåne till exempel. Man måste ofta gå tillbaka och se hur det fungerar på de olika enheterna. Det finns mycket att göra, och vi ser att det finns myndigheter och poliser som är otroligt duktiga på detta och som åstadkommer bra underlag för domstolarna att använda sig av.
Vi ser också på många håll ett engagerat arbete inom vården, inte bara på Södersjukhuset i Stockholm utan också på en del andra ställen, där man har både kunskap och förmåga att på ett bra sätt ta sig an kvinnor som har blivit våldtagna och att också arbeta långsiktigt med den eftervård som de behöver. Många gånger kommer ju chocken långt efteråt.
Här finns det mycket kvar att göra. Därför är jag glad över att Lena Olsson tar upp den här frågan, även om jag inte håller med i sak när det gäller åtgärderna. Vi måste diskutera hur detta ska hanteras. Statistiken visar på ett ökat antal anmälningar, och vi vet att det till en del beror på att det är mer accepterat att anmäla.
Tidigare var det så att kvinnor ibland skämdes för att de hade blivit våldtagna, tog på sig skulden själva. Jag tycker att vi har kommit till en situation där attityden ändå är att man ska kunna anmäla och att många fler vågar göra det.
Men det här behöver vi naturligtvis arbeta vidare med, därför att jag vill att varje kvinna som blir utsatt för sexuellt övergrepp faktiskt ska anmäla, att anmälningarna ska hanteras med god kvalitet och att rätt ska skipas. Och det måste ske samtidigt med det förebyggande arbetet och arbetet med både de unga och de äldre männen som utsätter kvinnor för de här övergreppen.