KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carina Hägg (S):
Det är som biståndsminister Gunilla Carlsson säger. Det är inte så många länder som aktivt har gått in i arbetet. Jag tror att det är sju eller möjligtvis åtta länder som så här långt har handlingsplan. Finlands brukar nämnas som det bästa exemplet, och något annat innehåller bara ett papper. Vi kommer här i februari, som Gunilla Carlsson berättade, att få en ny handlingsplan, vilket jag välkomnar. Så långt som jag har kunnat läsa i den preliminära texten tycker jag att det ser mycket lovande ut.
Jag hoppas att det kompletteras med mer konkreta mål hur man ska nå fram till det slutliga målet. Det handlar om både den militära och den civila sidan. Oftast glömmer man bort den civila sidan. Jag har en fråga. Det skulle upprättas ett register över namn på kvinnor som står till förfogande för insatser. Man har talat om att Raoul Wallenberg-institutet skulle vara ansvarigt för listan, eller kanske listorna om det ska vara mer korrekt.
Jag är inte klar över om det har blivit på det sättet. Vi har också en möjlighet att under ordförandeskapet lyfta upp frågan. Det gäller inte minst med anledning av säkerhetsstrategin och över huvud taget vid till exempel toppmötet mellan EU och Indien. Jag var i Indien med några kolleger.
I samtal med sådana som var väl insatta i problemen ute i den konkreta situationen var man ändå inte medveten och kände inte till att de två resolutionerna fanns. När jag talade om resolutionerna 1325 och 1820 visste man inte vad det var. Indien är ett land som ofta antalsmässigt är väl representerat i många av de FN-missioner som också Sverige tar del av.
Det finns fortfarande väldigt lite kunskap runt om i vår värld om resolutionerna, även om grundproblematiken kan vara väl känd. Där har vi mycket att fortsätta att ta upp i våra dialoger. Jag förstår att Gunilla Carlsson som biståndsminister också känner ett stort ansvar för det. Men hur går vi vidare när det gäller just Gaza?
Vi måste ha in kvinnor från Gaza och från Israel mer aktivt i dialogen.
Carina Hägg (S):
Ju mer jag lyssnar på debatten, desto mer framkommer det hur viktigt det är att vi har fått till stånd en sådan här debatt - även om det så här långt inte har gett det resultat jag hade önskat. Utifrån den diskussion som finns i dessa frågor, inte minst i min valkrets men också på många andra håll runt om i landet, trodde jag att Moderaterna och statsministern skulle ha haft tid att fundera igenom detta och kommit med ett annat, klargörande svar. Återigen möts vi dock av dimridåer.
Det är samma dimridåer som jag har mött i Värnamo kommun, på länsplanet och som vi tidigare mötte i biståndsminister Gunilla Carlssons svar under frågestunden häromveckan. Jag tycker att det är djupt olyckligt. Det är viktigt att vi är klara över att de värderingar vi står för måste omsättas i konkreta handlingar. Det är inte onaturligt eller konstigt att det ställs frågor i Sverige.
Visst är det så att vi inför val och politiska utvecklingar i andra länder frågar oss hur det kan utveckla sig i det landet. Vilka kan de tänkas samarbeta med? Vilka kan de politiska lösningarna bli utifrån det samarbetet? Sådana överväganden gör vi ju när vi betraktar vår omvärld, så det är klart att vi måste göra det även här hemma. När jag betraktar den politiska utvecklingen här blir jag bekymrad när jag hör den här otydligheten.
Jag hoppas att statsministern inte delar Magdalena Anderssons bild av att man när man tar upp de här frågorna är som Don Quijote som slåss mot väderkvarnar, utan att han ser på dem lite mer allvarligt. Jag träffar många invandrarkvinnor. Sverigedemokraterna har en politik som riktas mot invandrare, fackföreningar och kvinnor.
Om man är en av de ofta nya medlemmar i LO, som har strömmat till under senare år, kvinna, invandrare och dessutom facklig medlem har man tredubbel anledning att fundera över den här politiken. Vi har alla ett ansvar för att utforma politiken - det gör vi ju i alla andra debatter här i kammaren - så att vi tror att den ska möta och skapa de bästa förutsättningarna för individen och en bra samhällsutveckling.
Alla de frågorna kan vi inte ta upp här, men vi kan vara tydliga med var vi står och vart vi vill. Jag ser att statsministern i sitt svar, som är knapphändigt, skriver att man vill fortsätta att angripa de samhällsproblem som Sverigedemokraterna försöker dra nytta av. Det tror jag är viktigt. Men menar han då att det är de samhällsproblem som jag vet att även tidningen Dagen har lyft upp där man pekar på att det mumlas i flyktingfrågan och att det gynnar Sverigedemokraterna?
I tidningen Dagen framför man att man reagerar mot de olustiga uttalandena om socialbidrag och flyktingar som statsminister Fredrik Reinfeldt strör omkring sig. Om det är det han menar i det svar som han har lämnat till interpellanten här i dag tycker jag att det är bekymmersamt. Jag tror att det är oerhört viktigt att få utklarat vad statsministern menar med de orden.
Carina Hägg (S):
Vi känner stort ansvar när vi sänder ut svenska män och kvinnor för att delta i insatser som vi beslutar om här i Sveriges riksdag. Jag tycker att det är viktigt att de känner ett starkt stöd och att de känner att vi följer deras arbete.
Operation Atalanta, som vi nu talar om här i dag, grundar sig på resolutioner i FN:s säkerhetsråd som kommit att förlänga insatserna, främst för att skydda FN:s livsmedelsprograms, World Food Programme, humanitära hjälpinsatser. Insatsen ska också kunna eskortera och vidta åtgärder för att förebygga, avvärja och bekämpa sjöröveri i de områden där insatsen har fått sitt mandat.
Handelskammaren visar att somaliska pirater varit inblandade i 217 fall av sjöröveri, där besättningsmedlemmar hållits som gisslan, under 2009. De somaliska piraterna står för en stor del av problemet. Jag skulle önska att alla fartyg nu låter sig eskorteras, för då skulle piratattackerna kanske kunna minska.
Ett svenskt deltagande är viktigt för att hantera och avhjälpa den svåra humanitära situationen inne på fastlandet. Insatsen bidrar till att hjälpsändningarna kommer på plats och kan vara en del i en sammanhållen politik för Afrikas horn. Jag är väl medveten om att det finns andra problem som inte löses med denna insats, som utfiskning och, som vi har hört talas om, miljödumpning.
Jag vet också att Sverige har ett ansvar för att göra insatser i övrigt i Somalia. Somalia är ett land som under lång tid inte haft någon fungerande regering och i praktiken är uppdelat i tre olika delar, Somaliland, Puntland, som det här problemet är mest relaterat till, och den del av Somalia som brukar kallas för Mogadishuområdet. Somalia är ett av världens fattigaste länder.
Vi ser att det här är en viktig insats för att se till att konflikter inte utvecklas.
Jag vill också peka på det som vi har framfört i vår motion när det gäller rättssäkerheten för dem som eventuellt kan bli föremål för omhändertagande. Därmed yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet.
Carina Hägg (S):
I min valkrets, Jönköpings län, har länsstyrelsen uttryckt följande: Det förekommer säkerligen att flickor gifter sig enligt en religiös eller traditionell ceremoni och sedan betraktas av släkt och familj som gifta utan att giftermålet är giltigt enligt svensk lagstiftning. Det stämmer med de bilder som jag har fått. Det har också uppmärksammats i samband med den tragiska händelsen då några unga kvinnor blev vad de trodde i lagens mening änkor.
Det var de inte, och det påverkade naturligtvis också en del försäkringssystem. Det berodde på ren okunnighet. Man hade invaggats i tron att man var gift i juridisk mening. Sedan kan det också ha en känslomässig betydelse när man upptäcker att det inte är så i andras ögon. Det finns många frågeställningar kring detta.
Det är barnbrudar, barnäktenskap, ofrivilliga äktenskap, fruimport, äktenskap via ombud, tvångsäktenskap och arrangerade äktenskap. Det finns många olika begrepp som ibland går in i varandra och kan vara svåra att skilja ut. Jag tror inte att det som jag hoppas kommer till riksdagen i form av en proposition om trafficking och människohandel kommer att inkludera detta. Jag har inte uppfattat det så.
Nu har vi diskuterat det här under mandatperioden och även tidigare. Vi har varit ganska tydliga med vad som händer före och efter 18 år med omyndiga och myndiga. Men vi har inte vågat titta på detta med ekonomiska villkor och kusinäktenskap, och det har inte lett till några konkreta beslut. Jag tycker att äktenskap via ombud borde vara lättast att angripa och fasa ut.
Jag tycker inte att vi behöver vänta längre. Vi bör vara tydliga med hur lagstiftaren ser på detta, att vi stöder dessa unga kvinnor som är i ett underläge när det gäller att självständigt välja sin livssituation inklusive sin partner. De ska kunna känna vårt stöd. Detta är naturligtvis också något som påverkar de unga männen. I regel är det unga män, men det finns också förhållanden med stora åldersskillnader.
Jag tycker att det är viktigt att mejsla ut en bättre lagstiftning kring detta, men vi måste också se det här i ett större sammanhang. I vilken miljö befinner sig dessa barn? Jag kan känna oro inför religiösa friskolor med vissa teologiska tolkningar som förtecken. Jag kan känna oro för utvecklingen med etniska skolor.
Om man isolerar barn som kanske kommer från en redan isolerad miljö och därför inte på samma sätt omfattas av det som ingår i våra lagliga rättigheter, om de stängs ute, om flickornas roll skjuts undan och deras möjligheter att påverka sin livssituation tonas ned då räcker det inte att ha en bra lagstiftning.
Vi måste även se till helhetsmiljön. Vi ser siffror på att gendergapet ökar, kunskapsgapet i skolan ökar, segregeringen ökar. Alla dessa parametrar motverkar det som vi indirekt talar om i dag. Det är viktigt att statsrådet Nyamko Sabuni, som är ansvarig för jämställdhets- och integrationsfrågor, har möjlighet att väva samman de olika perspektiven.
Vi har inte tid att vänta längre. Vi har utredningsmaterial. Vi vet vad vi kan göra. Nu gäller det att riksdagen före sommaren får möjlighet att fatta bra beslut till stöd för dessa barn och inte minst de unga flickorna.
Carina Hägg (S):
Jämställdhetsministern talar i dag, den 9 mars, på ett annat sätt än jag uppfattade att hon talade den 8 mars, på internationella kvinnodagen. Då uppfattade jag, och säkert många andra som lyssnade på henne, att hon var tydligare med vad som skulle komma från regeringen när det gällde dessa frågor.
I dag får vi inte något besked vare sig om när det ska komma förslag, på vilket sätt eller vad de kan tänkas innehålla. Det tycker jag är sorgligt. Vad ska då komma den 10 mars? Ännu är det bara dagen efter den internationella kvinnodagen. Nyamko Sabuni säger att man måste ha en beredningsprocess. Jag tolkar henne så, alltså att man från regeringens sida måste veta vad man lägger fram. Den uppfattningen delar jag och önskar att det skedde på ett tydligare sätt i fler frågor.
Men det är andra delar som den här frågeställningen ändå är beroende av och hänger samman med: hur det ser ut i skolan, att man drar sig tillbaka från socialförvaltningen på vissa områden, att samhället drar sig undan. Vi får ofta rapporter om de starkare eleverna eller eleverna från starkare hemförhållanden, oberoende av om de har invandrarbakgrund eller oberoende av bakgrund i familjen som sådan. De flyttar.
Man sätter sina barn i religiösa skolor eller i innerstadsskolor. Kvar blir de ungar vars föräldrar kanske är de mest utsatta och har den tyngsta situationen. De lämnas åt sitt öde av samhället som de uppfattar det. Då ska man också hantera och agera i de här frågorna.
Det vore önskvärt att regeringen hade berett de andra frågeställningarna, hur vi organiserar samhället och förutsättningar för barn och familjer i områden där det här är något mer förekommande som problem än på andra håll. Så är icke fallet. Där skulle jag vilja ha en reflexion. När kommer besluten? Den här delen borde vara någorlunda lätt att reda ut snabbt. Det handlar om fullmaktsäktenskap och ombudsäktenskap. Det borde utageras.
Carina Hägg (S):
Jag noterar att justitieministern med emfas försvarar sin linje. Men det är ändå så att vi socialdemokrater under hand har försökt hitta samstämmighet och har försökt att skapa en bred uppslutning och också driva på och förklara att detta är en central fråga för oss som deltar i den europeiska politiken. Men vi har inte kunnat få denna samsyn, och då kommer man till en punkt då man tvingas se att det faktiskt är en politisk prioritering.
Från regeringens sida går man då tillbaka och vilar på tidigare kända ståndpunkter som har upprepats av en del företrädare, både under tiden i opposition och under senare tid när man är i majoritetsställning. Jag beklagar det. Jag beklagar också att justitieministern inte här tar tillfället i akt och förklarar hur hon ska se till att Stockholmsprogrammet hänger ihop med konventionen på ett väldigt konstruktivt sätt som gör att detta förstärks och att det inte skapar luckor mellan arbetena.
Jag beklagar att justitieministern inte heller tar tillfället i akt att redovisa hur hon tänker att det kommande rambeslutet ska hänga ihop med konventionen, så att det inte heller där skapas luckor utan att detta blir en helhet så att dessa saker förstärker varandra och gör det möjligt att utifrån konventionen bedriva arbetet starkt och målmedvetet. Sedan är det upp till varje land att nationellt lägga fast straffsatser.
Det vill nog varje parlament ha ett ord med i laget om även framdeles. Men det är bra att EU tar ett samlat initiativ för att visa på en inriktning. Men jag har fortfarande inte fått något svar i fråga om GRETA. Jag har inte heller fått något svar när det gäller enskilda länders tillträde till konventionen och våra ambitioner där.
Det här, justitieminister Beatrice Ask, är ett växande bekymmer för oss som försöker driva dessa frågor ute i Europa. Jag hade hoppats att vi skulle kunna få en samsyn. Jag konstaterade också under en debatt tidigare i veckan att detta är en fråga som inte har den prioritering jag fram till nyligen ändå trodde att den i grunden hade.
Carina Hägg (S):
Det var intressant och viktigt att Börje Vestlund valde att skriva denna interpellation. Jag är också tacksam för att jag har möjlighet att i hans frånvaro i dag ta emot svaret från statsrådet.
Det finns mycket intressant information i svaret, och det vittnar om att frågan finns på dagordningen i departementet men också i myndigheter som har att hantera detta utifrån vad interpellanten har valt att lyfta fram här. Jag konstaterar också att både interpellanten och Gunilla Carlsson relaterar till den kommande redovisningen från Sida.
Därför skulle det också vara intressant om vi redan nu, även om vi ännu inte har sett detta resultat, skulle kunna få lite indikationer på hur man vill se fortsättningen. Det är naturligtvis viktigt med ett klart besked från regeringen om hur man ser värdet långsiktigt i detta arbete. Vad händer efter den 30 juni?
Kommer man att ta ytterligare steg när det gäller det som jag har upplevt att det ofta finns propåer om från allianskamrater till statsrådet, nämligen internationella initiativ och stora konferenser och så vidare? Det tycker jag också kan vara bra att få ett besked om.
Vi vet att hbt-personer i stora delar av världen utsätts för brutalt förtryck. Jag vill gärna nämna lesbiska kvinnor eftersom de ofta kommer i skymundan i förhållande till andra inom hbt-gruppen. Jag tycker att det är värt att fundera på om det finns någon strukturell diskriminering också inom denna grupp som det kan vara av värde att också lyfta fram.
Det är också viktigt att se de stora framsteg som görs, och det som har gjorts inom Europarådet är ett stort steg framåt. Vi har också tagit initiativ i Europarådets parlamentariska församling när det gäller att agera så fort vi ser att det finns lagstiftning som går åt fel håll och att det förekommer övergrepp och förbud mot demonstrationer som Pridefestival och marscher. Det har tagits en del steg i rätt riktning.
Men i andra delar av världen kan vi se att det går åt helt fel håll. Det finns länder som inte har haft en så dramatisk lagstiftning. Jag talar om mellersta Afrika där man kan höra uttalanden som indikerar att det finns åtskilligt mer att göra. Där har Sverige också agerat.
Här gäller det att samverka med andra och få en annan tingens ordning. Jag är orolig för att Sida tappar kraft i den process man är inne i med förändringar, att man inte orkar föra ut den här komplicerade frågan. Man måste vara tydlig och pedagogisk för att nå framgångar.
Det är viktigt att man fullt ut kan använda det politiska stöd som finns här för statsrådet att driva frågorna i Europa och i andra världsdelar. Inte minst är Sida ett viktigt redskap. Det finns också en fristående NGO-sfär. Det är en NGO-sfär som är kopplad till statsbidrag.
Det är också värt att granska med samma ögon som man granskar hur Ungdomsstyrelsen fördelar stöd till inhemska organisationer. Ögonen ska också finnas med när vi funderar på vilka vi ger stöd till bilateralt, multilateralt och inom EU-systemet. Här tror jag att det finns en hel del kvar att fundera på.
Jag har förhoppningar om att få höra funderingar och ytterligare svar om vad som ska hända efter den 30 juni.
Carina Hägg (S):
Min bild är naturligtvis inte heltäckande. När jag har besökt ambassader och beskickningar i olika delar av världen tycker jag att det har framgått att det finns en handlingsplan. Det är inte alltid den har högsta prioritet i förhållande till andra frågor som kan vara relevanta att jämföra med, men den är ett gott steg. Därför är det viktigt att organisera arbetet konsekvent för att på så sätt ge stöd.
Antalsmässigt är det inte så många personer som ska utföra arbetet. Jag tog del av informationen att ansvaret inom Sida har flyttats sex gånger. Man känner sig ganska ansträngd på en del ambassader. Det gör man också på UD. Det är fråga om förändringar, personalminskningar och besparingar. Frågor av det slaget riskerar att trängas undan när mer akuta världshändelser tränger sig på och ska hanteras.
Det är viktigt att man ser till att det finns kompetent personal som kontinuerligt kan följa och fokusera på frågorna. Ute i fält, i de miljöer vi talar om, är det ibland tufft att hävda dessa frågor i den diplomatiska kretsen. Det är bra att Sverige tillsammans med andra länder har en tydlig röst, men det gäller att få med sig andra.
Det kräver kraft och energi. Ibland kan jag känna att det borde ske en större satsning personalmässigt på någon beskickning eller ambassad för att visa de goda exemplen; något som man sedan kan dra lärdom av och komma längre när det gäller andra delar av världen.
Det är kanske fråga om att göra någon mer kraftsamling utöver det som måste göras när något akut uppstår, till exempel vid införande av lagstiftningar i något land, inklusive införande av dödsstraff. Då måste naturligtvis extra åtgärder ske.
Man kan fundera på hur man kan utveckla metoderna, om det är sådant regeringen ska öppna för att arbeta vidare med efter den här handlingsplanen och efter att arbetet presenteras i juni för att se vad som kan göras ytterligare.
Carina Hägg (S):
Jag tror att vi kan spela en större roll om vi från svensk sida kan ha en samlad uppfattning, för här finns så mycket fördomar, så mycket förtryck, så mycket att ta itu med. Här finns så mycket att förklara, reda ut och motverka när vi kommer ut som enskilda riksdagsledamöter, från regeringens sida eller när vi representerar Sverige på olika sätt. Ju mer samlade vi kan stå, desto starkare är naturligtvis vår röst.
Ibland är det väldigt förvånande att man ändå inte har kommit längre i medvetande. Det är klart att har man inte den kunskapen är det en bit kvar till att skydda lagstiftningen man har men också att skydda sig mot lagstiftningar som innebär övergrepp mot ett lands egna medborgare.
När vi finns på marken genom NGO:er ska de kunna känna en långsiktighet och en styrka. Att våga höja sin röst kan ju ofta vara väldigt riskfyllt.
Har man en bra verksamhet och en bra plan kanske man på lite längre sikt kan visa att det här är något som vi kommer att samverka kring och på så sätt stödja. Jag tror att det kan betyda väldigt mycket för att människor ska våga kliva ut att det finns frivilligorganisationer som kan visa den här formen av stöd.
Med detta vill jag tacka för svaret. Det här är frågor som ofta möter mycket motstånd. Samtidigt känns de ytterst angelägna. När man driver de här frågorna känner man att man verkligen kan göra skillnad för länders lagstiftning och för synen på sina medmänniskor och enskilda individer.
Jag vill tacka och hoppas att det kommer till mycket bra politik efter det att handlingsplanen har presenterats. Vi får se om vi återkommer till hösten och får då fundera på hur vi ska hantera det. Men tack så här långt!
Carina Hägg (S):
Det är svårt att debattera och prata om Palestina generellt. Det ser väldigt olika ut i olika delar av de palestinska områdena. Det är svårt att frigöra sig från den komplexa miljö som de här kvinnorna befinner sig i. Vi har både talat om och förhoppningsvis också lyssnat till dem inför denna debatt.
Kvinnornas villkor styrs ibland av dem själva i större eller mindre utsträckning, men alltför ofta också av manliga familjemedlemmar i deras omgivning som sätter normerna. I Gaza finns det också en politisk rörelse som begränsar kvinnor. Hamas är ett exempel. Jag kan dela den uppfattning som kommit till uttryck att palestinska kvinnor är de som man har upplevt som väldigt moderna.
Jag har träffat många välutbildade, starka och initiativrika kvinnor som i dag känner att de pressas tillbaka. Men vi, de själva och det palestinska samhället har inte råd att avstå från dessa kvinnors deltagande i samhället. Man kan lätt tala förbi varandra i debatter som handlar om det här området därför att situationen ser olika ut och det är så svårt.
Men genom att se kvinnorna och lyfta fram deras situation kan man också lära sig en del inför framtiden. Jag såg att 76,4 procent föredrar en stark legal inblandning för en lagstiftning som gynnar jämställdheten i alla aspekter av livet. Det är mycket färre som tycker att religionen på något sätt ska vara överordnad, även om den gruppen har vuxit.
26,4 procent instämmer i påståendet att demokrati är en styrelseform som inte är förenlig med islam, medan 68,3 procent motsätter sig detta påstående. Det är en klar majoritet. Det är bara 18 procent som tror att Hamas mål är att etablera en stat som garanterar grundläggande frihet.
Vad kan vi göra ytterligare för att lyfta upp kvinnorna, som uppenbarligen har en väldigt stark demokratisk röst?