KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carina Moberg (S):
Min direkta fråga till Maria Larsson måste bli: Vad gör ni åt de 25 000 personer som befinner sig i långvarig arbetslöshet i den så kallade fas 3 eller är utförsäkrade ur sjukförsäkringssystemet? Ni har ingen politik för dessa människor. Jag kan konstatera att regeringens politik och retorik inte hänger ihop.
Jag har frågat efter konkreta åtgärder och lämnat egna förslag, men statsrådet anser att utvecklingen går åt rätt håll. Rädda Barnen har rapporterat statistik som säger att 220 000 barn befinner sig i fattigdom. Menar statsrådet att Rädda Barnen har fel? Jag vill inte fråga om Maria Larsson anser att de ljuger - bortse från det.
Menar hon alltså att Rädda Barnen har fel? Kronofogdemyndigheten presenterar siffror som visar att fler barn vräks. 632 barn vräktes i detta land under förra året. Är det felaktiga siffror vill jag hemskt gärna höra på vilket sätt de är felaktiga. Kommunerna kan göra mycket. Jag menar att vi skulle kunna sätta hårdare press på kommunerna. Bevisligen går det att göra något åt det här.
Jag kan ta Botkyrka kommun i södra Stockholm som ett exempel. Där har man minskat antalet vräkningar av barn med två tredjedelar på ett år. Det ska man ha en eloge för, tycker jag. Man har också halverat barnfattigdomen utifrån de parametrar och kriterier som vi använder för att mäta detta. Det är en bra politik som har resulterat i detta och en vilja att minska klyftorna.
Tyvärr måste jag säga att i min egen hemkommun Huddinge, som är granne med Botkyrka, och som styrs av bland andra ministerns partikamrater, har i stället antalet vräkta barn ökat med en fjärdedel, och barnfattigdomen ligger på riksgenomsnittet. Det spelar väldigt stor roll vem det är som styr i en kommun. Min avslutande fråga till Maria Larsson är: Är du beredd att tillsammans med mig och oss socialdemokrater sätta hårdare press på kommunerna?
Bevisligen kan de, men alla tar inte den chansen.
Elizabeth Nyström (M):
Jag väljer att ta replik på statsrådets anförande och inte på Jarl Landers anförande eftersom han inte har möjlighet att svara på samma sätt som statsrådet. Jarl Lander nämnde, vilket också statsrådet har sett, att vi i alliansen har 40 reservationer. Det är inte för att det är valår.
I reservationerna lägger vi fram våra förslag; de förslagen saknas på annat håll.
Jag vill fråga statsrådet: Hur kommer det sig att man inte kommer till skott i så många frågor - det handlar om att specificera de prioriterade hamnarna och kombiterminalerna, om det eftersatta vägunderhållet, som Runar Patriksson tog upp, om sönderfallet, om alkoholkontroll av flygpersonal, om eftersupningen, om kassaservicen, om farledsavgifter och om konkurrensneutraliteten.
Hur kommer det sig att man inte kommer till skott?
Elizabeth Nyström (M):
Tack för det. Vi kan hjälpa till med den ambitionen i höst. Men det är synd att man väntar så länge, för näringen har väntat väldigt länge på att man verkligen ska komma till skott. Därmed är ju inte sagt att alla andra hamnar inte får finnas, men man kommer till skott när det gäller de viktiga hamnarna. Statsrådet nämnde förut att det skulle bli ett gemensamt biljettbokningssystem. För över fyra år sedan talade man om detta i Kollektivtrafikutredningen.
Jag var i England för några veckor sedan, och då kunde jag se att de ordnade det ganska snart. Varför dröjer det i Sverige? Detta med kassaservicen har vi väntat på hela våren. Varför dröjer det? Så har vi frågan om eftersupningen. Jag kan berätta för statsrådet att det häromdagen var en person som körde omkull med motorcykel. Han hade kompisar som snabbt kom och hämtade honom.
Han var ganska illa däran, men han hade mod nog att be kompisen tala om att han hade blivit bjuden på en öl efter olyckan! Vi måste komma till skott! Varför gör vi ingenting?
Anders G Högmark (M):
Jag vet ju att Karin Svensson Smith brukar leva på intellektuellt så höga nivåer att få av ledamöterna i kammaren kan komma upp till dem. Men jag pekade på ett par tre exempel där flyget spelar en kolossalt viktig social roll. Jag kallar det för social roll. Man kanske kan ha någon annan beteckning på det. Det handlar till exempel om vårt utbildningsväsende. Det är ett mycket decentraliserat utbildningsväsende i Sverige som förutsätter att man kan ta sig till studieorten, kanske från en gammal hemort, på ett smidigt och bra sätt.
Flyget är ett utomordentligt bra instrument för detta. Man kan skratta och småle, som Karin Svensson Smith gjorde, åt exemplet med att äldre människor kan ta sig över stora avstånd vid de stora helgerna. Man kan tycka att det är futtigt; sådant ska inte en kammare sitta med. Intellektuella människor som Karin Svensson Smith kanske inte bevärdigas att tala om sådana saker. Men jag vill säga och jag säger med stor skärpa att det är många tusen, både anhöriga och äldre människor, som är utomordentligt tacksamma för detta.
Medan vi på 80-talet i denna kammare diskuterade att SJ borde investera mer i att underlätta för människor som har handikapp gjorde flyget detta utan någon form av debatt i kammaren. Man kände ett socialt ansvar på samma sätt som man känner det för att underlätta transporter över stora avstånd med kanske transfereringar över Arlanda för små barn. Det är förklaringen.
Det är kanske lite känslor i detta, men det är väl fotat i en social realistisk värld som kanske får med den intellektuella kapaciteten som min motdebattör har bevärdigats titta ned på.
Anders G Högmark (M):
Jag har både tågluffat i Europa och båtluffat i Grekland. Det är härliga transportmedel - man kanske tvingas flyga mellan en och annan tråkig flygplats. När det gäller det sociala ansvaret anslår Moderata samlingspartiet ungefär 10 miljarder kronor mer till kommunerna för att just säkerställa basal service för äldre och social verksamhet. Det är det första. Det andra är att det centrala budskapet här är att vi ska ha en politik som sätter klimatmålet i fokus.
Jag tror faktiskt att man kan säga att Moderata samlingspartiet var det parti som på 80-talet började diskutera klimatmålet, då utifrån resonemanget om kärnkraftens vara eller inte vara - det är helt riktigt. Men vi var uppmärksamma tidigare än någon annan på just klimatpolitiken. Det tror jag är viktigt. Men det kom snabbt andra partier.
Jag tog illustrationen att man ute i kommunerna diskuterar och är beredd att satsa ett antal miljoner kronor för att backa upp sina regionala flygplatser, i Arvidsjaur, i Sveg, i Torsby - vi kan fortsätta uppräkningen. De pengar som man satsar där kunde givetvis satsas någon annanstans. Det visar på något sätt hur viktiga man anser att de satsningarna är för att utveckla näringslivet.
Ett näringsliv på dekis i Sveg, i Arvidsjaur eller i Storuman gagnar ju inte invånarna där, vare sig unga eller gamla. Med andra ord är det en progressiv satsning, en investering för framtiden. Tystnaden här om den sociala dimensionen var på något sätt ett sakta och senkommet erkännande av betydelsen för flyget att vara tillgänglighetsskapande.
Utan de satsningarna, utan de investeringarna i tillgänglighet runtomkring i landet lär vi inte ha en chans att leva upp till det som det har talats så mycket om, att låta hela Sverige leva. Då tvingas människorna lämna de regionerna. Då lämnas kvinnor också att pendla ännu längre än vad de skulle ha gjort. Det är motivet till att det är viktigt för oss att i en transportpolitik som kallas modern satsa på de mindre flygplatserna.
Holger Gustafsson (KD):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservationerna 1, 2 och 3. Fru talman! I detta betänkande behandlar vi bara några viktiga säkerhetspolitiska frågor utan att på något sätt beröra alla viktiga säkerhetsfrågor.
I ett mer generellt perspektiv är vi över flera partigränser överens om att vi i det säkerhetspolitiska arbetet vill se Sveriges internationella agerande ske under FN-beslut och i samverkan med övriga medlemsländer inom EU. Många EU-länder har organiserat sitt säkerhetsarbete inom Nato.
Detta arbetssätt gäller redan i dag för Sverige. Sverige är militärt alliansfritt, men vi bör ta ett långtgående ansvar för fred och säkerhet varhelst det behövs - i vår del av världen men också på andra kontinenter. Fru talman!
Kampen mot den internationella terrorismen följer samma samarbetsformer men med den skillnaden att det saknas en tydligt definierad problemkälla eller aktör på andra sidan. Den kampen handlar huvudsakligen om civilt polissamarbete över nationsgränserna för att upptäcka och för att stoppa terrorhandlingar.
Ytterligare ett samarbete är EU:s solidaritetsklausul till stöd för större naturkatastrofer med mera. Det är mycket samarbete. Fru talman! Vi kristdemokrater anser att begreppet säkerhet måste vidgas till att också omfatta epidemier av olika slag, inte minst hiv/aids. Vi tar upp detta i en särskild reservation, nr 2.
I fattiga länder skapar dessa epidemier omfattande instabilitet ekonomiskt och därmed också försörjningsmässigt. Bristen på resurser leder till konflikter, och alltfler länder klarar varken den inre säkerheten eller att delta i omvärldens arbete för fred och stabilitet. Fru talman!
Folkpartiet konstaterar i sin reservation, precis som vi övriga i Allians för Sverige, att svensk säkerhet byggs bäst i gemenskap med vår omvärld. Sedan drar man, tycker jag, alltför snabbt slutsatsen att Sverige ska ansluta sig till Nato.
Man anser att ett motiv är att markera samhörigheten med USA via den transatlantiska länken i Nato. Att bygga säkerhetspolitiken i gemenskap med EU och Nato är vad vi har gjort under många år och därmed också vidareutvecklat detta samarbete.
Jag har inget emot att markera samhörigheten med Nato och med det amerikanska folket, men jag kan också se situationer där Sverige skulle kunna spela en fredsroll just därför att Sverige är militärt alliansfritt som nation.
Det skulle faktiskt underlätta samarbetet om Folkpartiet inte satsar alla sina politiska kort på enbart tydlighet utan också sparar några till en mer utvecklad smarthet i sammanhanget. Fru talman! Jag måste också få kommentera det verkliga klavertrampet i de föreliggande reservationerna från Vänsterpartiet och Miljöpartiet.
Först radar man upp allt man inte vill göra tillsammans med EU, men då vi ska bekämpa det internationella hotet från massförstörelsevapen begär man "att regeringen i EU skall verka för nedrustning". Ni behöver EU, men ni vill inte ha EU. Det är en mycket märklig politik.
Är det inte hög tid att Vänsterpartiet och Miljöpartiet inser och också erkänner Sveriges behov av EU för att åstadkomma en starkare påverkan på omvärlden för fred och säkerhet?
Holger Gustafsson (KD):
För några år sedan hade vi besök av FN:s generalsekreterare Kofi Annan i Sverige. Jag deltog i en lunch på UD och råkade sitta mitt emot honom. Jag ställde frågan: Hur ser generalsekreteraren på EU:s roll för världens säkerhetspolitik? Han blev tyst en stund och funderade, ungefär som han brukar göra. Sedan kom svaret.
Han sade så här: Vi skulle behöva flera sådana organisationer runt om i världen som kan ta ansvar för sin egen säkerhet och också bidra till andras. FN kan aldrig spela den rollen. Hur ser Lotta Hedström på detta?
Holger Gustafsson (KD):
När det gäller civila insatser och förebyggande arbete är vi helt överens. Men frågan gällde EU:s roll. Och i betänkandet finns en lång rad uppräkningar där Miljöpartiet beskriver varför man inte så att säga vill använda EU och bidra till ett starkare EU i detta sammanhang. Vi kan också konstatera att det är i Afrika som de kanske största bekymren finns just nu säkerhetspolitiskt.
Där försöker Afrikanska unionen, som är en begynnande verksamhet, att bemästra situationen. Men vem får betala? EU är den stora finansiären i sammanhanget.
Min fråga till Lotta Hedström är: Är det inte lite tokigt att inför svenska folket, bara för att stryka EU-motståndarna medhårs, inte vara med och bidra till en upplysningspolitik som världen behöver i dag, nämligen att EU har en viktig roll och spelar en viktig roll? Jag säger inte Nato, utan EU spelar en viktig roll säkerhetspolitiskt, civilt och militärt när det behövs.
Skulle det inte vara rimligt om Miljöpartiet också bidrog till detta?
Holger Gustafsson (KD):
Först vill jag säga tack till jordbruksministern för ett omfattande svar på min fråga - och ett utredande svar som jag gläder mig åt. Men som representant för landsorten i Skaraborg och många familjer som lever på den här produktionen är jag inte nöjd med innehållet i svaret.
Jag vill återkomma till det lite grann här. Jordbruksministern säger att det i det arbete som har varit med omställningen är upp till regeringen att göra avvägningar, de avvägningar som krävs mellan motstridiga intressen, och att beakta näringens konkurrenskraft. Så långt tycker jag att det är alldeles rätt.
Men jag menar att regeringen har misslyckats med den här avvägningen. Regeringen når miljömålet, och det är gott och väl, men på bekostnad av att man lämnar producenternas ekonomi därhän.
Många producenter som har gjort det som regeringen har uppmanat till, ställt om till modern teknik och bättre miljö för djuren, står i dag inför en ekonomisk kris. Många står inför en konkurs. Det är, menar jag, inte någon god avvägning i ett sådant här sammanhang. Det är också ganska lång tid kvar tills de kan se en förbättring.
Jordbruksministern säger att hon är stolt över de producenter som redan tidigt gick över men beklagar den illojala konkurrensen från en del av deras kolleger. Jag tycker att regeringen, här i egenskap av jordbruksministern, skyller ifrån sig på en illojal konkurrens. Jag är inte säker på att det är rätt att betrakta det på det sättet.
De konkurrenter som skaraborgarna och andra äggproducenter möter är faktiskt producenter inom EU, och de följer också regelverket eftersom det ännu inte är krav på ombyggnad utan det finns tid för det. Och det är just den mellantiden som är problematisk ekonomiskt. Det är precis därför som jag lyfter fram den här frågan. Sverige har försatt våra bönder i ett problem under mellantiden.
Det är så stora problem att äggproduktionen faktiskt kan komma att flyttas ur landet om det blir många konkurser. Då förlorar både hönsen och vi som inte får några svenska ägg på det. Slutligen vill jag peka på att det är 2012 som är omställningsåret för övriga EU, och nu försöker man från lobbygrupper skjuta fram detta år efter år.
Om de lyckas vet vi faktiskt inte. Men om de lyckas försätter det våra producenter i ännu större ekonomiska problem. Detta menar jag att regeringen har ett mycket stort ansvar för.
Holger Gustafsson (KD):
Varken jag eller de moderna äggproducenterna är mot den bättre miljön både för djuren och för så att säga resultaten, alltså att få rätt sorts produkter på marknaden. Det är helt okej. Det som jag vill peka på är regeringens ansvar att inte sätta en näring i den situation som den befinner sig i i dag. Det är många familjer som har ett bekymmer. Och det är tyvärr de familjer som har följt regeringens råd.
Därför menar jag att det är ett tungt ansvar för regeringen att inte sätta någon bransch i denna situation, vare sig nu eller senare. Vilka är konkurrenterna? Ja, det är minsann inte bara svenska konkurrenter. Jag vill peka på de finska. Finland förhandlade till sig ett stöd redan när man blev EU-medlem.
Dessa pengar har man använt under de senaste åren, och man har betalat ungefär 2 kr per kilo i exportstöd när äggen går från Finland till Sverige. Dessutom har den finska regeringen gett investeringsstöd på 45 % för byggnationsverksamheten.
Man har gett stöd till 75 % för nyrekrytering av unghöns vid varje inköpstillfälle. Det är dessa producenter som svenska producenter ska konkurrera med. Det är en helt omöjlig situation. När det gäller de svenska kalkylerna fattas det för närvarande 20-25 % för att man ska kunna göra de avskrivningar som behövs.
Jordbruksministern måste förstå att även om det är bra ägg blir det Ebberöds bank av detta. Det går inte ens att producera bra produkter om man inte får in pengar. Man kan skjuta lite grann på avskrivningarna, och det gör man nu. Och man för diskussioner med sina banker om att få avstå från att amortera och skjuta det på framtiden.
Vi är helt överens om att det oerhört dramatiska är om EU skjuter på sin tidpunkt ytterligare. Då är det spiken i kistan för dem som försöker skjuta fram sina kostnader i dag. Jag vill verkligen gemensamt med jordbruksministern försöka verka för att det inte blir så. Jordbruksministern säger i svaret: "Låga marknadspriser utgör ingen grund för regeringen att agera." Det håller jag med om.
Men jordbruksministern säger också att producenterna "ställts inför valet att ställa om till alternativa system för äggproduktion eller till annan jordbruksproduktion". Det är naturligtvis riktigt att de skulle kunna ägna sig åt spannmålsodling eller vad som helst. Men tillåt mig ändå att säga att jag tycker att det är en aning nonchalant att säga att det finns valmöjligheter.
I en sådan här bransch försöker man bedöma vilka möjligheter som det finns att vara med i den i framtiden. Finns det förutsättningar? Man har litat på regeringen. Man har gjort stora och tunga investeringar. Detta kan man inte backa ur nu när man ser att marknaden inte fungerar. Och i det här fallet fungerar den inte på grund av den finska marknaden och trycket i form av att finska ägg och även andra ägg kommer in i Sverige.
Detta är ett ansvar som jag vill lägga på regeringen, och det handlar om tidsskillnader mellan Sverige och övriga internationella producenter. Det är det som är problemet. Det handlar inte om att reglera marknaden. Det vill ingen.
Holger Gustafsson (KD):
Jag delar Kent Härstedts inställning att vatten är oerhört viktigt. Det är precis därför som jag tror att vi ska försöka hitta den bästa vägen för att hantera det. Det är en bristvara. Kan man sätta ett pris på den av något slag hushållar man mycket bättre med den och får ut mer för det. Men jag inser problemet när man har att göra med en marknad som inte har någon köpkraft.
Därför kan man inte hantera det på ett vanligt marknadsmässigt sätt. Men jag tror att de aktörer som ska arbeta för ett effektivt tillvaratagande och en effektiv distribution till både dem som kan köpa den och dem som inte kan köpa den bör vi söka både på den privata sidan och på den offentliga sidan och gärna blandat och bland många. Då har vi en konkurrens för bästa kvalitet till lägsta pris, och det fungerar varje dag.
Ett monopol är inte lika effektivt att hushålla med en bristvara som en mångfald är. Det är det som gör mig övertygad om att man behöver söka lösningar på mer än ett ställe.
Holger Gustafsson (KD):
Ledamoten Härstedt vet mycket väl att man kan yrka avslag på motioner även om man tycker att det kan finnas värdefulla saker i dem. I mitt anförande här uppmanade jag regeringen att beakta motionerna och att i sitt fortsatta arbete ta med sig det som där sägs. Det är mycket viktigare med vatten än med allt annat, men då ska man också tillgripa de metoder som man tror fungerar bäst. Jag har ingen professor att hänvisa till. Men logiken är ganska enkel.
För att det ska fungera med distribution, med utvinning och med produktion ska de medel användas som vi känner är bäst i ett samhälle. Självklart finns det svaga grupper. Sådana finns det också i vårt land. Men då kan man kompensera med möjligheter för dem att delta och att köpa vatten. Det är en bättre väg än att försöka monopolisera, för det kostar mycket pengar och försenar väldigt mycket när det gäller de behov som vi ser framför oss.
Sören Wibe (S):
Helt rätt, Ulf Nilsson - helt rätt! Vi måste diskutera det här allvarligt och varken svartmåla eller slå oss för bröstet. Men, Ulf Nilsson, studera Socialdemokraternas program i det här avseendet, och du ser att vi inte slår oss för bröstet! Vi har nyss lagt fram en forskningspolitisk proposition som ökar anslagen med 2,3 miljarder.
Dessutom har vi nu fastlagt en målsättning om att vi ska uppnå 1 % av bnp till forskningen år 2010. Det betyder att ytterligare kanske 3 miljarder kommer att tillföras forskningen. Vi är alltså fullständigt medvetna om vad det här betyder för Sveriges framtid och vad det betyder för ungdomar att kunna hävda sig på arbetsmarknaden och så vidare.
Det är precis därför som vi har drivit den här politiken att vi ska ha en bred utbildning, att den ska vara spridd över hela landet och att människorna ska vara välutbildade. Det är med utbildningen som vi väsentligen konkurrerar med omvärlden. Det är riktigt att det gjordes en del satsningar under de borgerliga åren, men huvudresultatet under de borgerliga åren var tyvärr det att ni gjorde rätt mycket av era satsningar med lånade pengar.
Då är det väldigt lätt att satsa. Problemet är att pengarna ska betalas tillbaka, och det var det vi tvingades till under mitten av 90-talet. Det vi nu genomför är fullt finansierade satsningar, till exempel på en utbyggnad av antalet studerande.
Där noterar jag tyvärr att den samlade borgerligheten - även Centern, vilket smärtar mig mycket, faktiskt - motsätter sig att ge ungdomar den här möjligheten att skaffa sig en högskoleutbildning. Vi ska inte tvinga några ungdomar att gå till högskolan, men genom att tillhandahålla de här platserna ger vi dem den möjligheten, och ni vill inte göra detta.
Sören Wibe (S):
Ja! Den första frågan kan jag direkt svara ja på. Jag förnekar det! Nu vet jag inte exakt hur det är när det gäller åtta år. De siffror jag tog fram är från sex år tillbaka, och då är det fullständigt klart, precis det jag säger: Då har beloppen per student ökat med 13,5 %, och det är de sex åren som ni nämner i er motion. Därför har jag tagit fram den siffran. Jag har inte de exakta siffrorna från åtta år.
Men det här har följt den omräkningsmodell som vi har använt och som ni i och för sig nu vill ompröva. Men ni tillför ju inga nya pengar till det hela, så jag förstår inte riktigt hur det ska gå till. Men kort sagt: Jag förnekar det! Den andra frågan är mer komplex. Blir det bättre om man satsar på mer fasta forskartjänster än om man satsar på det vi har gjort ganska ordentligt de senaste åren, nämligen att ge pengar till Vetenskapsrådet - som nota bene styrs av forskare?
Det har en majoritet av forskare i sina styrelser. Forskarna får där välja ut de projekt som de tycker är vetenskapligt mest lovande. Jag ska ge ett fullständigt ärligt svar. Jag vet inte! Och jag tror inte att Ulf Nilsson heller vet det. Vi har inga vetenskapliga belägg som säger att man bör satsa alla sina pengar på fasta tjänster på lång sikt eller att man bör satsa på att hela tiden konkurrera om medel.
Det här är i den meningen ett terra incognita , men vi tror ändå att den här satsningen som vi har gjort på vetenskapsråd styrda av vetenskapsmän garanterar inte bara forskningens friheter, utan också en hög kvalitet. Men självfallet, Ulf Nilsson, måste det vara en blandning av båda formerna. Exakt var gränsen går kan vi tyvärr inte säga.
Sören Wibe (S):
Om vi börjar med den sista frågan är det rätt att de inte finns i vår budget. De ligger under Näringsdepartementet och finns därför inte i det här utgiftsslaget. Men de bör naturligtvis räknas in i det totala forskningsanslaget. Det är det första.
Då det gäller det andra du tog upp om Education at a Glance , det som du sade att de skriver om åren 1995-2002, var det inte det jag svarade på, utan det jag sade var att för att komplettera bilden behöver man också den här siffran. Vi är fortfarande det land, efter Schweiz, som satsar mest på högskolestuderande; där var det 72 000 dollar.
Den tredje saken gällde att jag förnekar Sulfs utredningar och så vidare. Ja, då det gäller det totala anslaget till universiteten kan vi konstatera att detta per lärare gått från 11 studenter per lärare till 13 studenter per lärare.
Då kan man visserligen säga att det är en försämring som skett under de senaste tio åren, men det man lätt glömmer är att det finns ganska ordentliga stordriftsfördelar i undervisningen. Att ge en föreläsning för tio elever eller ge den för 30 elever innebär att man fortfarande bara har en föreläsare; sedan finns där en liten del som är rörlig. Då det gäller studentpengarna, som jag uttalade mig om, är det faktiskt precis som jag sade, oavsett vad Sulf har sagt.