KBLab/rixvox huggingface dataset:
Johanna Rantsi (M):
Elever har rätt att känna sig trygga i skolan. Det gäller personalen likaså. Anna Ekström lyfter upp känna kontra att göra. Jag tror inte att åtgärder med tillägg i läroplanen och att upprepa vem som bestämmer i klassrummet räcker. Det behövs bättre åtgärder än så. Detta når inte hela vägen ut i klassrummen. Jag är ledsen, men jag är där i klassrummen, och dessa ord räcker inte. Lärare står handfallna.
Jag träffar många lärare på min egen arbetsplats och i andra kommuner, som riksdagspolitiker och som kommunpolitiker. Det råder en anmälningsrädsla i svensk skola i dag. Vi behöver prata om dessa frågor, men vi måste och vidta åtgärder och göra saker. Det går för långsamt, och vi måste reagera nu. Ett exempel som har tagits upp i medierna är Carina som lyfte ut en stökig elev ur klassrummet.
Hon anmäldes och frikändes, men ändå blev hon av med jobbet. Jag har upplevt hot och våld. Det har varit fysiskt våld, sparkar, bord och stolar har flugit, och jag har fått höra mindre trevliga ord. Det är sorgligt. De flesta eleverna vill vara i skolan, och de sköter sig.
Men det är de eleverna som vill vara i skolan och sköter sig som är förlorarna när trygghet och studiero inte kan upprätthållas i skolkorridorer och i klassrum. Hot och våld ska aldrig accepteras. Där är vi överens, Anna Ekström. Hot och våld ska anmälas och bekämpas med kraft. Vad som däremot oroar mig är att vi ändå accepterar alltför mycket.
Vanan att bli kallad för fula ord, mellan elever samt mellan elever och lärare, gör att vi höjer smärttröskeln. Låt mig förklara vad jag menar. Första gången du möts av ett kränkande ord reagerar du, men tionde gången reagerar du inte på samma sätt. Var lägger vi den gränsen i samhället? Det gäller inte bara vad som sägs i skolan, utan det gäller hela samtalsklimatet i samhället.
Att kallas för otrevliga ord, att bli hotad eller att vara rädd för att bli utsatt har gått för långt. Det har eskalerat i svensk skola. Inga lärare ska behöva känna sig hotade när de ägnar sig åt myndighetsutövning. Det är skrämmande att lärare i dag hotas när de ägnar sig åt myndighetsutövning. Det påverkar ju rättssäkerheten i hela vårt samhälle.
Det behöver ske en hård skärpning av skollagen, som förtydligar vilka befogenheter lärare har. Lärare upplever att de har skyldigheter men saknar rättigheter eftersom lagen är alldeles för otydlig. Anna Ekström lyfte fram i en tidigare debatt i dag att hon är beredd att se över skollagen. När är du beredd att se över skollagen och göra dessa ändringar, Anna Ekström?
Johanna Rantsi (M):
Självklart är det viktigt att såväl elever som lärare och vårdnadshavare ska kunna anmäla. Det ska vi inte plocka bort. Det är jätteviktigt. Vad jag menar med anmälningsrädsla är snarare att jag tror att lärare är rädda för att bli anmälda och att det avskräcker. Vi har sett ett exempel där en lärare agerade utifrån vad hon ansåg var rätt i en hotfull situation.
Hon blev anmäld och sedan frikänd men tvingades ändå bort från sitt jobb under olika omständigheter. Det finns alltså en rädsla hos lärare, som inte vågar agera enligt den lagstiftning vi har. Kundperspektivet lyfte Anna Ekström upp i ett tidigare inlägg. Jag anser att det är av största vikt att kunna välja - att kunna välja skola och att kunna välja bort en skola som inte fungerar.
Jag tror till skillnad från utbildningsministern att det är av stor vikt. Åtgärder behövs nu. Vi kan inte vänta alltför länge med utredningar och annat. Detta är ett problem som vi ser i skolan i dag. Jag är glad att riksdagen har beslutat om ordningsomdömen. Det är ytterligare ett sätt att ge verktyg för att öka tryggheten och studieron i skolan.
Vi ska inte heller glömma bort allt bra som sker i skolan. Där sker ett fantastiskt arbete med fantastiska elever och framför allt fantastiska lärare. Det talades i debatten här tidigare i dag om hur lärare vill att man beskriver situationen i skolan. Det finns inte ett bra svar på det.
Situationen i skolan är många gånger väldigt bra, men det finns ett fåtal elever som förstör för andra och tar ifrån dem deras rätt till utbildning. Det är viktigt, för att svara på Anna Ekströms fråga, att elever kan anmäla. Men vi måste också ge lärare rätt förutsättningar att agera utifrån det.
Johanna Rantsi (M):
I tisdags skrev Skolverket att lärarbehörigheten minskar i landets grundskolor. Det gör den från redan väldigt låga nivåer. Lärarbristen är ett stort problem, och kompetensförsörjningen behöver tas på allvar. Slaget om lärarna slår ekonomiskt mot landets kommuner och fristående huvudmän när de snabbt har pressat upp lärarlöner och personalkostnader.
Jag ser som lärare och politiker hur skolhuvudmän bjuder över varandra i fråga om löner i slaget om behöriga lärare. Det riskerar att försämra likvärdigheten i våra skolor. Att lärarbehörigheten minskar i grundskolan är skrämmande. Utvecklingen går åt fel håll. Stefan Löfvens regering borde ha agerat tidigare.
Därför vill jag fråga statsministern: Vilka åtgärder tänker statsministern nu vidta för att stoppa den negativa utvecklingen i fråga om lärarbehörigheten i grundskolan?
Johanna Rantsi (M):
Hedersrelaterat våld och förtryck är ett av de största hoten mot jämställdheten i dag. Ändå vet vi inte riktigt hur det ser ut. År 2017 gav regeringen Socialstyrelsen i uppdrag att kartlägga hur utbrett detta är. Nu, efter två år, rapporterar Socialstyrelsen att man inte vet. Jämställdhetsministern skriver om detta att det är olyckligt, men jag skulle kalla det för ett misslyckande.
Kunskapen om förekomsten av hedersrelaterat våld och förtryck varierar nämligen mellan landets kommuner. För att bekämpa förtrycket är det första steget just kunskap om det. Det behövs för att man ska kunna se det. Alla kommuner kartlägger däremot inte utbredningen av det hedersrelaterade våldet och förtrycket. Avsaknaden av kunskap och utredningen av detta nationellt måste ses som ett misslyckande.
Kunskap krävs för att genomföra nödvändig lagstiftning. Vad avser Åsa Lindhagen att vidta för åtgärder för att få en nationell bild av detta?
Johanna Rantsi (M):
Jag vill ställa en fråga till statsrådet Lotta Edholm. Men jag vill börja med att välkomna alla de budgetsatsningar som regeringen har presenterat för en ännu bättre skola. Men för en god och välorganiserad utbildning krävs det ordning och reda i klassrummen. Studiero är grunden för inlärning.
Att hantera elever som stör ordningen i klassrummet tar ofta stor tid i anspråk, tid som borde gå till undervisning. I dag saknar lärare möjlighet att utvisa elever från klassrum inom de obligatoriska utbildningsformerna. Samtidigt råder det en uppsiktsplikt över barn i skolan. Sällan finns det andra vuxna som med kort varsel kan ta emot elever utanför klassrummen.
Att skolan och dess personal inte har full möjlighet att få stopp på bråk och ordningsstörande beteenden är allvarligt. Vad avser statsrådet att vidta för åtgärder för att få ordning i Sveriges klassrum?
Sara Gille (SD):
Jag känner inte att Morgan Johansson riktigt svarade på varför regeringen anser att invandrarflickors liv är så mycket mindre viktiga än andras. Faktum kvarstår att regeringen faktiskt föreslår att straffvärdet för att gifta bort sin underåriga dotter i ett annat land och sedan vägra uppge för myndigheterna vad som hänt är att jämföra med att ge någon en örfil. Att ta ifrån en liten flicka hela hennes liv och hela hennes framtid är alltså knappt straffbart.
Det ger bötesstraff och maximalt ett års fängelse medan en misshandel ger upp till två års fängelse och alltså enligt regeringen är dubbelt så hemskt som att gifta bort sitt barn i ett annat land. Fru talman! Så här inför sommaren är det tyvärr många barn som kanske inte kommer tillbaka efter sommarlovet. Med tanke på att detta har varit ett problem under många år kan man inte låta bli att ifrågasätta regeringens passivitet.
Redan 2017 sa Morgan Johansson att han ville införa en lag som ställer krav på föräldrar och släktingar att berätta var deras unga flickor är någonstans. Då hänvisade han till Storbritannien och den lag som ger upp till fem års fängelse om man inte berättar var ens barn befinner sig. Den lagen är till för att skydda flickorna från att bli bortgifta.
I dag har knappt halva 2019 gått, och nu är Morgan Johansson plötsligt inte alls intresserad av att döma någon förälder särskilt hårt om de väljer att gifta bort sin dotter i annat land. I stället är det som regeringen lägger fram en lättmjölksprodukt som knappast kommer att avskräcka någon. Det man i praktiken säger är att det inte är ett allvarligt brott, utan böter är normalt ett tillräckligt straff för att ta ifrån en ung flicka hela hennes liv och framtid.
Samtidigt skickar man också signaler via myndigheter att flickor från andra kulturer inte ska räkna med samhällets stöd, som när Jämställdhetsmyndigheten tar upp att begreppet hedersrelaterat våld och förtryck inte bör användas i läroplanstexterna då det kan upplevas som utpekande. Vi ska inte ens gå in på den numera tillbakadragna foldern om att vara gift med ett barn i Sverige.
Utöver det finns dessutom mängder med små signaler i andra lagar och regeltexter, som när regeringen nyligen tyckte att det var viktigt att barn skulle kunna skriva äktenskapsförord eller att man har skapat särskilda regler för barnbidrag till gifta barn. Det straff man nu lägger fram, på maximalt ett års fängelse och i normalfallet böter, är inte vad jag önskat. Jag anser att detta ska ge ett hårt och långt fängelsestraff.
Med tanke på att vi är överens om att straffet för våldtäkt ska vara minst tre år undrar jag varför Morgan Johansson tror att de svenska flickor med invandrarbakgrund som gifts bort i andra länder plötsligt skulle vara frivilliga under bröllopsnatten. Vad får regeringen att tro att flickor från andra kulturer har en läggning som gör att de vill ha sex med okända män som andra har valt åt dem i främmande länder?
Sara Gille (SD):
Morgan Johansson försöker verkligen få det att låta som att regeringen agerar mot att flickor gifts bort utomlands. Men verkligheten säger något helt annat. Under de fem år som den socialdemokratiska regeringen nu har suttit har ingenting gjorts för att förhindra att flickor förs ut ur landet. Trots att det gjorts utredningar som till och med påtalat behovet av snabba åtgärder händer väldigt lite.
Att skylla på att det normalt tar lång tid håller inte när man samtidigt kan lagstifta om vuxna afghanska män som borde kunna ta vara på sig själva och den lagen plötsligt är klar på några månader. En lag för att skydda unga invandrarflickor däremot klarar man inte av att få fram på fem år. Det som sedan verkar komma är inget annat än spel för galleriet. Bötesstraff för att gifta bort sin dotter i annat land kommer, ärligt talat, knappast att avskräcka någon.
Fru talman! Jag har en 14-årig dotter. När jag tittar på henne kan jag inte förstå hur regeringen kan stå så handlingsförlamad. Hon är verkligen inte giftasvuxen. Men hon ska få gifta sig med den hon själv väljer när tiden kommer och hon är vuxen och myndig. Vi behöver en tydlig lag som gör det olagligt att vara gift med ett barn i Sverige och som innebär att man får ett långt fängelsestraff om man gifter bort sitt barn i ett annat land.
Fru talman! Jag kommer att kunna gå hem i kväll och känna att jag har gjort vad jag kan för alla barn som riskerar att giftas bort under sommaren. Det kommer inte Morgan Johansson att kunna göra.
Sara Gille (SD):
Tack, Lena Hallengren, för svaret! Tyvärr talas det inte tillräckligt mycket om hedersproblematiken här i Sverige. Vi måste bli bättre på att tala om den men också agera mycket snabbare än vad vi gör. Utrikesdepartementet har fått i uppdrag att stärka arbetet kring barn och ungdomar som förs utomlands. Det handlar då om exempelvis tvångsäktenskap och könsstympning men också om så kallade uppfostringsresor. Just uppfostringsresor är något som vi sällan hör talas om.
Oftast förknippar man hedersproblematiken med tvångsäktenskap och könsstympning, men det finns faktiskt även de som förs utomlands på så kallade uppfostringsresor. Fru talman! Förra året hade Utrikesdepartementet 127 ärenden kring hedersproblematiken, och mörkertalet är antagligen mycket större. Av dessa 127 ärenden gällde ca 30 ärenden pojkar.
Eftersom mörkertalet är så stort vet man inte exakt hur många det rör sig om. Många kommer tyvärr aldrig till myndigheternas kännedom. Det kan handla om hundratals pojkar och unga män som förs utomlands för att uppfostras. Tyvärr saknar vi tillförlitlig nationell statistik över det hela, och det är att svika barnens behov och rättigheter. Fru talman!
Statsrådet nämner 25 ärenden som rör så kallade uppfostringsresor med minderåriga unga vuxna. Jag skulle vilja veta av statsrådet hur många av dessa 25 ärenden som har lett till konkreta åtgärder och riktiga straff. Som jag nämnde i interpellationen har Utrikesdepartementet varnat för att antalet unga som skickas till bland annat Somalia och Kenya ökar.
Där riskerar pojkarna att bli inlåsta på uppfostringsinstitutioner, där de blir fastkedjade eller utsätts för våld. Dessa anstalter växer, och någon gör pengar på de här anstalterna. Fru talman! Sverigedemokraterna vill införa en möjlighet till utrikesförbud för barn som är i riskzonen för bortgifte eller könsstympning i hemlandet. Det är viktigt att också inkludera uppfostringsresor i denna lagstiftning.
Hur ser statsrådet på detta?
Sara Gille (SD):
Detta är tyvärr ett växande problem i dag. Pojkar utsätts för fruktansvärda handlingar som ingen ska behöva genomlida, och det är fruktansvärt att någon kan behandla dem så här. Fru talman! Det är märkligt att detta förekommer i Sverige 2020 och att det fortfarande inte finns någon tillförlitlig statistik vad gäller uppfostringsresor. Dessa resor borde inte få förekomma någonstans.
Regeringen vill förbjuda plastprodukter och anser att kampanjer inte räcker för att få genomslag. Men när det gäller barn som mot sin vilja förs utomlands på uppfostringsresor eller för att giftas bort, omskäras eller könsstympas inför inte regeringen lagar eller förbud. Det behöver införas fler lagar mot detta.
Bland annat behöver Sverige en lag som tvingar föräldrar och släktingar att uppge var familjens barn är. När 9 000 vuxna män som ljugit om sin ålder riskerade att tvingas lämna Sverige tog det bara några månader att få fram en lagstiftning som skulle skydda dem. Men när det gäller uppfostringsresor, tvångsäktenskap med mera är regeringen inte intresserad av att ingripa lika snabbt. Vad beror detta ointresse på?
Är det för att det handlar om omyndiga barn eller för att det är pojkar och flickor? Varför prioriterar regeringen inte dessa individers trygghet lika högt som vuxna afghanska mäns? Anser statsrådet att regeringen har gjort tillräckligt, och anser regeringen att det hela verkligen ska ta så lång tid?
Sara Gille (SD):
Att detta över huvud taget finns i Sverige betyder ju att regeringen inte har agerat tillräckligt. För mig är det glasklart att detta inte ska få förekomma vare sig i Sverige eller någon annanstans. Jag hoppas ändå innerst inne att statsrådet håller med om det, trots att regeringen inte har handlat tillräckligt snabbt. Ett barn ska få vara barn, och ingen ska vara någon annans ägodel. Fru talman! Statsrådet försöker verkligen få det att låta som att regeringen agerar mot uppfostringsresor.
Men verkligheten säger något annat. Under de fem år som den socialdemokratiska regeringen nu har suttit har ingenting gjorts för att förhindra att pojkar förs utomlands på uppfostringsresor. Att införa lagstiftning av den här sorten som innebär betungande offentlig rätt och nya straffbud bör från ax till limpa inte ta mer än två tre år, och denna regering har som sagt suttit vid makten i mer än fem år.
Trots att det gjorts utredningar som till och med påpekat behovet av snabba åtgärder händer väldigt lite. Att skylla på att det är normalt att det tar tid håller inte när man samtidigt kan lagstifta om vuxna afghanska män som borde kunna ta vara på sig själva - och då är plötsligt lagen klar på några månader. Hur kan regeringen låta bli att agera tillräckligt snabbt i frågan?
Det anstår inte ett land som Sverige att blunda för det faktum att unga pojkar från dessa länder far mycket illa.
Sara Gille (SD):
Jag vill börja med att säga att det är glädjande att se att det är fler partier som driver kampen mot hedersrelaterat våld och förtryck. Det är någonting som inte hör hemma här i Sverige och helst inte någon annanstans heller. Men tyvärr har vi det i Sverige. Som ledamoten nämnde i sin interpellation är det 18 år sedan Fadime mördades, och vi har fortfarande kvar problemet i Sverige.
Vi må vara ett tolerant land, som Juno beskriver i sin interpellation, men jag anser att vi är ett på tok för tolerant land. Vi måste bli duktigare på att stå upp för våra svenska rättigheter och våra svenska värderingar. Här i Sverige ska var och en själv få bestämma över vad den vill göra i sitt liv, var man vill studera, vilken man vill gifta sig med etcetera. Men vi har fortfarande inte fått bukt med problemet. Det kanske är för att regeringen har varit naiv.
Nyligen hade jag en interpellationsdebatt där jag lyfte fram problemet med att det är få kommuner som för statistik om hur många barn som förs utomlands. Det är oerhört viktigt att alla kommuner för statistik om detta för att vi ska kunna få bukt med det. Jag nämnde att vi behöver föra nationell statistik för att kunna förebygga bortföranden men också för att kunna hantera de ärenden där barn redan har förts bort från landet.
I debatten mötte jag statsrådet Morgan Johansson, och han sa samma sak som statsrådet säger här om att det är flera lagar på gång. Jag instämmer i ledamoten Juno Bloms interpellation om att det behöver göras mer, vilket jag också har påtalat vid flera tillfällen. Vi har en regering som kallar sig för barn- och kvinnovänlig. Men i själva verket har vi en regering som är barn- och kvinnofarlig.
Detta gäller både politiken inom Sverige och vår politik i utlandet. Som jag inledde med att säga är det glädjande att se att flera partier driver kampen mot hedersrelaterat våld och förtryck. Därför vill jag fråga ledamoten Juno Blom om hon och hennes parti är beredda att samtala med Sverigedemokraterna. Man kan nämligen påverka och tillsätta nya myndigheter, stifta lagar etcetera utan att regeringen godkänner det så länge som man har majoritet i riksdagen.
Dessutom kan vi avsätta regeringen redan nästa vecka om vi vill. Så till min fråga. Är Juno Blom och hennes parti beredda att sätta sig ned och samtala kring detta med Sverigedemokraterna, eller är det viktigare för henne att Stefan Löfven sitter kvar?
Sara Gille (SD):
Som statsrådet säger vet vi inte säkert hur många barn som förs utomlands, vilket är fruktansvärt. Det är 18 år sedan Fadime mördades, och vi har fortfarande inte kommit längre än så. Jag känner inte att ledamoten riktigt svarar på min fråga. Hon väljer i stället att ducka. Vi vet att regeringen sviker dessa barn och kvinnor, och det har den gjort under lång tid.
Nu har vi ändå möjligheten att faktiskt avsätta regeringen, men Liberalerna väljer då att stötta Stefan Löfven i alla lägen. De sätter partipolitik framför det som är bäst för barn och kvinnor. Jag väljer därför att återigen ställa samma fråga till Juno Blom: Är Juno Blom beredd att med sitt parti sätta sig ned och samtala om detta med Sverigedemokraterna?
Eller är partipolitiken viktigare än det som är viktigt för barn och unga?
Sara Gille (SD):
Jag skulle vilja rikta min fråga till Morgan Johansson. I dag accepterar den så kallade feministiska regeringen månggifte i Sverige. Det lagförslag som Månggiftesutredningen föreslår innebär att månggiften kommer att få finnas kvar i landet under överskådlig tid. Månggifte är förtryckande för kvinnor och borde inte få förekomma någonstans.
Därför skulle jag vilja fråga statsrådet: Är det regeringens ståndpunkt att låta månggiften som redan finns i Sverige få fortsätta finnas, utan datum för när de ska upphävas?
Sara Gille (SD):
Statsrådet påstår att det görs en hel del nu, men det man gör är bara att börja titta på statistiken. Man skrapar på ytan, men man gör absolut ingenting för att förhindra det hedersrelaterade våldet och förtrycket från att fortsätta. Hedersrelaterat våld och förtryck omfattar så många fler områden än bara könsstympning.
Bland annat handlar det om barnäktenskap, tvångsäktenskap, barn och unga som förs utomlands, grovt fysiskt våld, sexuellt våld, allvarligt psykiskt våld och hot, inklusive dödshot, och omfattande kontroll över och begränsningar i den utsattas vardag och liv. Det handlar också om konsekvenser av könsstympning och om oro för att någon ska könsstympas.
Det handlar framför allt om flickor och unga kvinnor som utsätts för olika typer av kontroll, begränsningar och våld. De utsätts ofta av flera förövare, till exempel av föräldrar, syskon och andra släktingar. Det kan också vara en person som utövar våldet medan andra i omgivningen understöder eller tillåter att det sker. Vi kan diskutera slöjan. Den representerar ett förtryck mot kvinnor.
Och vi kan ju gå till oss själva nu under coronatiden och tänka på hur jobbigt det kan vara att ha munskydd. Tänk dig då ett helt liv gömd bakom slöjan! Fru talman! Den sittande regeringen har haft lång tid på sig att införa återkommande nationell statistik om hedersrelaterat våld och förtryck, ett område som faktiskt inte är något nytt i Sverige.
Det är anmärkningsvärt att regeringen inte redan samlar in statistik från hjälplinjer, vilket är något som bland annat kunskapscentrumet Barnafrid begärt. Det är viktigt att det implementeras en återkommande nationell statistik kring hedersrelaterat våld och förtryck för att vi lättare ska kunna se och förstå hur många barn och unga som lever i utsatthet men även för att kunna följa enskilda ärenden och lättare kunna hjälpa där det främst behövs.
Vi måste också kunna förebygga och bekämpa mäns våld mot kvinnor. Det är klart att statistiken inte kommer att ge en fullständig bild och att mörkertalet kommer att vara enormt, men den kommer att ge en övergripande bild av hur utbrett hedersrelaterat våld och förtryck av olika slag är i våra kommuner och regioner och i hela landet. Fru talman! Jag tycker att det är pinsamt att statsrådet och regeringen inte har vaknat, och jag frågar mig varför.
Jag citerar min egen interpellation: "Den 21 oktober 2020 medverkade jämställdhetsminister Åsa Lindhagen i SVT där hon meddelade att 100 000 ungdomar skulle vara drabbade av hedersrelaterat våld och förtryck i Sverige i dagsläget. Dock visar en granskning att denna siffra kommer från en utredning som gjordes 2014 och alltså är sex år gammal."
Är det så att den svåråtkomliga statistiken kan bero på att regeringen vill dölja en dålig utveckling?