Mikael Damberg (S):
Jag blev räddad av replikskiftet. Det var skönt. Innan jag sprang ut ur kammaren och kom tillbaka hit hörde jag Mikaelas underbart kreativa inlägg om barn som använder tegelstenar. Jag tror att vi vuxna också lite grann skulle behöva tänka så. När jag åker runt och besöker många skolor träffar jag barn som är underbart kreativa. Jag ser många olika skolor och träffar duktiga lärare som bedriver ett fruktansvärt bra arbete.
Jag är stolt över både de skolledare och de lärare som finns i svenska skolor, men jag är också stolt över de elever som gör underbara prestationer i våra skolor. Det grundskolebetänkande som vi debatterar här i dag omfattar 360 olika motionsyrkanden som inkommit under allmänna motionstiden.
Eftersom denna debatt med stor sannolikhet är den sista riksdagsdebatten om grundskolan under den här mandatperioden vill jag passa på att sammanfatta några av de viktigaste besluten som vi har fattat under de här fyra åren och som har varit viktiga för skolan. Jag vill peka ut en av de största utmaningarna som jag tycker att svensk skola står inför.
Men för att inte glömma bort det vill jag först yrka bifall till utbildningsutskottets förslag i betänkandet och avslag på samtliga yrkanden i övrigt. Under de här fyra åren har ganska mycket hänt på skolans område. Det viktigaste och den största satsningen som skolan varit med om under de här fyra åren är att vi har anställt 15 000 fler lärare och andra specialister i skolan. Det har betytt väldigt mycket.
Det har betytt att lärartätheten ökat och att de lärare som har tid att jobba med de elever som har största behovet av stöd och hjälp har kunnat hjälpa just de barnen mest. Det var ett av de viktigaste vallöftena från Socialdemokraterna i förra valrörelsen, och det har genomförts genom att vi har öronmärkt resurser till kommunerna för att just anställa lärare. Detta har inte varit helt okontroversiellt i riksdagen.
En annan satsning som kommer att betyda mycket för skolans utveckling och som Lennart var inne på är den satsning på förskolan som har gjorts och som fortfarande så att säga faller ut. Den innebär att vi ska anställa 6 000 fler förskollärare och barnskötare i förskolan. Vi ser att förskolan alltmer blir det första steget i det livslånga lärandet.
Klarar vi att kunskapsresan börjar ordentligt redan i förskolan genom att lärandet och leken bildar en helhet kan det bli mycket bättre, och vi kan komma mycket längre också i skolan. Vi har stärkt kvalitetsarbetet. Vi har inrättat individuella utvecklingsplaner. Vi har också satsat på de ungdomar som hade det svårt i grundskolan på 1990-talet och som inte kom in i gymnasieskolan, på dem som går på det individuella programmet.
Vi har satsat 450 miljoner kronor på en kvalitetshöjning av det individuella programmet. Det har tidigare diskuterats här om det är rätt satsning eller inte. Ja, man kan alltid tycka att insatserna borde ha skett tidigare. Men de elever som gick i skolan på 1990-talet och som lämnade skolan utan fullständiga betyg måste få hjälp att komma tillbaka, få en ärlig chans att göra det. Vi inför en laglig rätt till heltidsstudier.
Vi förstärker kvaliteten i de yrkesförberedande programmen och ökar kontakterna med arbetslivet, bland annat genom en ny lärlingsutbildning för alla yrkesförberedande program. Trots alla de här satsningarna - det finns många fler som jag senare kommer till - kan man se att det finns problem i den svenska skolan. Många elever går till skolan med en liten klump i magen, som Inger Davidson förut talade om. Man är oroad för hur stämningen är. Det kan gälla att man blir mobbad eller mår dåligt i skolan.
Det finns elever som inte får det stöd och den hjälp som de behöver i skolan och som känner sig frustrerade över att inte få den hjälp de borde ha rätt till. Jag ser en växande skillnad, en skolsegregation, något som också lite grann har diskuterats här i dag. Jag vet inte om ni såg tv-programmet i går - egentligen borde jag ha förberett mitt inledningsanförande. I alla fall började jag titta på Janne Josefssons uppföljning av inslaget om på andra sidan älven.
Jag vet inte hur många gånger jag har sett ursprungsprogrammet - det är många gånger. Det är en av de tv-dokumentärer från Göteborg som berört mig mest i mitt politiska liv. För varje gång jag ser Janne Josefssons film från Biskopsgården och Örgryte blir jag både upprörd och lite förbannad. Jag blir upprörd när jag ser att ungdomarna i Biskopsgården inte ens på allvar vågar drömma om framtiden.
Men i Örgryte vill ungdomarna bli direktörer och segla på semestern. Redan innan ungdomarna gått ut skolan drömmer de om olika saker. Men vad hände med de två klasserna i Örgryte respektive Biskopsgården? Ja, en av eleverna i Biskopsgården pluggade faktiskt senare vidare på universitetet. Han är taxichaufför i dag. Men Örgryteklassen ville inte ställa upp på tv-intervjuer.
De tyckte att det bara bekräftar bilden av att de haft det så lätt i livet. Men efteråt kunde man se vad de jobbade med. De hade välavlönade och framgångsrika jobb. Det här borde skoldebatten handla mycket mer om. Den borde handla om att alla barn och ungdomar i Sverige har rätt att drömma stora, underbara drömmar om framtiden. Men chanserna och möjligheterna att förverkliga sina drömmar måste också jämnas ut.
Här vill Socialdemokraterna att skolan ska spela en större roll i framtiden. Vi vill ändra skollagen så att det faktiskt skrivs in i skollagen att skolan har ett mål att uppväga skillnader i förutsättningar och att det blir tydligt. Jag tror också att vi måste se att det generella behovet i skolan i dag kanske inte är ett generellt resursbehov efter de stora satsningar vi nu har gjort på skolan.
Det handlar kanske mer om ett fördelningspolitiskt behov och att se att det finns lärare som inte har möjlighet att sätta in de åtgärder de skulle vilja göra för att hjälpa alla elever, och att alla elever därför inte får samma chans. Det finns skillnader mellan olika skolor. Jag läste högeralliansens program till utbildningspolitik och tyckte att det här med en växande skolsegregation inte behandlades särskilt väl.
Först funderade jag på om det var så att man hade glömt bort det eller att man inte riktigt ville se det. Jämlikhetspolitik är ju vanligtvis inte prio 1, i alla fall inte för Moderaterna. Men sedan hittade jag ett resonemang i er skrivning som förklarade varför ni inte vill göra några omfördelande insatser mellan skolor.
Ni skriver så här: Närmare 90 % av alla variationer i kunskapsresultat förklaras av skillnader mellan elever inom skolor, medan 10 % förklaras av skillnader mellan skolor. Den slutsats vi drar av detta är att skolpolitiken i första hand ska fokuseras på insatser som påverkar resursfördelning och arbete för att kompensera elevers skilda förutsättningar inom skolor. Det är logiken bakom det programmet. Jag blir väldigt konfunderad över det.
Jag köper inte alls den beskrivningen. Jag tror att det är en felsyn. Jag tror att man har tolkat statistiken, Pisa och internationella studier totalt fel. Det räcker att titta på verkligheten i mitt hemlän, Stockholms län. I Skolverkets Salsaundersökning tittar man på vilka förutsättningar eleverna har i skolan och jämför dem med resultaten.
Där kan man se att de två skolkommuner i Stockholms län som presterar bättre än de borde göra är Botkyrka och Danderyd. Det är ganska roligt för det är den fattigaste kommunen och den rikaste kommunen. Det är de två kommuner som presterar bäst utifrån sina förutsättningar. Men sedan kan man titta på vilka genomsnittliga meritvärden det blir. Jo, i Danderyd blir det 244 och i Botkyrka 195.
Det kan ju inte vara så att lärarna i Botkyrka har så stora problem att prioritera resurserna i tidiga år och att rektor och lärare inte vet vad man ska göra med eleverna i Botkyrka. Jag ska också säga att Botkyrka kommun i allmänna termer betraktas som en ganska progressiv skolkommun.
Det är inte inom skolorna i Botkyrka problemet ligger, utan problemet ligger i att Botkyrkas lärare och rektorer har helt andra förutsättningar att jobba med eleverna än vad man har i Danderyd. Ser man inte detta, och förstår man inte det, förstår jag varför man inte lägger något förslag om detta. Jag menar att det här är den stora utmaningen för svensk skolpolitik under nästa mandatperiod. Vi har gjort en del den här mandatperioden.
Vi har infört ett stöd på 225 miljoner kronor till de skolor som ligger i utsatta bostadsområden. I vårbudgeten gör vi en ny satsning för att anställa 1 000 resurspersoner i de 100 skolor som har störst utmaningar. Det handlar framför allt om skolor som har hög andel elever med utländsk bakgrund eller väldigt låg måluppfyllelse. Det handlar om att vi har satsat på försöksverksamhet med ämnesundervisning på modersmålet, precis som Sofia Larsen var inne på som en viktig insats.
Vi har sagt att vi behöver en nationell strategi för att ta hand om elever som anländer till Sverige sent i grund- och gymnasieskolan. Jag menar att detta bara är början. Det här är några insatser för att rätta till det här. Vi kommer att behöva göra mycket mer om vi menar allvar med att vi ska ha en likvärdig skola. Jag hoppas att skoldebatten inför och efter valet kommer att handla om detta. Men det finns ju skiljelinjer i svensk skolpolitik också.
Vid sidan om den här frågan om fördelningspolitik i skolan och att alla ska ges samma förutsättningar finns det en tro just nu i högeralliansen som innebär att man på något sätt ska sortera eleverna. Nioåringar som inte håller måttet ska få lite kvarsittning i lågstadiet och sorteras bort från sina klasskamrater. Sedan ska man ha betygsliknande omdömen, gärna från första klass. Man ska öppna för skolmognadsprov.
Man ska sänka kunskapskraven i de yrkesförberedande gymnasieprogrammen och dra ned ganska kraftigt på vuxenutbildningen. IV-programmet ska tas bort på sikt. Allt det här skapar en sortering som innebär att nioåriga skolelever redan börjar välja väg vart de ska i livet. Jag tror att det är alldeles på tok för tidigt. Precis som Lennart Gustavsson säger utvecklas barn och ungdomar väldigt olika, och man har olika förutsättningar också när man är liten. Herr talman!
Vi socialdemokrater tror på en skola där barn med olika erfarenheter och bakgrund möts och utbyter tankar med varandra. Vi är övertygade om att denna modell är bäst både för de elever som har det svårt och för de elever som klarar sig bra. Vi socialdemokrater vill utveckla en kunskapsskola för alla där trygghet, lärande och studiero står i främsta rummet och där alla elever har möjligheter och förutsättningar att lyckas.
Vi kommer aldrig att acceptera en skolpolitik där utmaningar och svårigheter möts med sänkta kunskapskrav, nedsatta ambitioner och ökade klyftor mellan olika elever.