KBLab/rixvox huggingface dataset:
Josefin Brink (V):
Återigen får vi höra att det nog kan tolkas så att ett uttalande från kommissionen eventuellt innebär att det inte skulle vara tillåtet att ställa krav på att representanten i Sverige ska vara behörig att teckna kollektivavtal. Jag köper inte den rättsliga grunden, och jag tycker tyvärr inte att det blev tydligare när Ismail Kamil var uppe och talade om detta.
Återigen: Det finns ingen annan reglering av löner i Sverige än kollektivavtalen.
I hela den plågsamma Lavalprocessen var ett av resultaten - en av de saker man kom fram till - att svenska fackföreningar från och med när lagen började gälla ska lämna in sina avtalskrav till Arbetsmiljöverket så att företag i andra EU-länder som tänker utstationera arbetstagare hit i förväg ska veta vilka krav facket kan tänkas komma att ställa.
Det är väldigt svårt att se hur det skulle kunna vara omöjligt för ett företag att utse en representant som har behörighet att underteckna detta avtal, som rimligen alla personer i detta företag har haft möjlighet att ta del av i förväg innan de ens kom till Sverige.
Det går inte att riktigt frigöra sig från tanken att regeringen och de borgerliga partierna återigen struntar i kollektivavtal, att man så att säga inte vill främja tecknandet av kollektivavtal. Man tycker att det är okej att de här företagen ska komma undan med mindre. Jag skulle jättegärna vilja höra hur Ismail Kamil ställer sig till det jag precis har sagt.
Josefin Brink (V):
Vänsterpartiet står som sagt bakom propositionen. Vi säger ja till den, men vi vill ha ett tillägg. Vi tycker att det är jättebra med anmälningsskyldighet och att Arbetsmiljöverket, liksom Skatteverket och andra, har möjlighet att träda in. Det är inte det vi ser som problem. Ismail Kamil säger att det är viktigt att inte inskränka den fria rörligheten.
Men minst lika viktigt är väl att inte tillåta fri rörlighet på bekostnad av löner och arbetsvillkor. För Vänsterpartiet är det viktigt att vi inte tillåter lönedumpning på den svenska arbetsmarknaden.
Jag tycker att Ismail Kamil fortfarande är svaret skyldig när det gäller på vilket sätt löner och arbetsvillkor för utstationerade arbetade ska kunna garanteras i Sverige, om vi inte ens kan ställa krav på att utstationerade företag ska kunna underteckna ett hängavtal som de känt till redan innan de kom hit, som uppfyller de minimikrav som vi ju är skyldiga att garantera utländska arbetare som kommer till Sverige för att jobba.
Vad är skälet till att ni inte tycker att det är en självklarhet att vi ska ställa det kravet på företag som ska verka här? Folkpartiets och regeringens förslag riskerar leda till att svenska byggföretag och andra utsätts för illojal konkurrens och inte kan klara sig jämfört med företag som medvetet betalar lägre löner och erbjuder sämre villkor.
Om vi inte kräver att dessa måste följa samma regler som deras svenska kolleger, på vilket sätt är det bra för det svenska näringslivet? På vilket sätt är det bra för svenska löntagare eller i första hand för de lönearbetare som kommer hit och inte får de löner som de har rätt till?
Josefin Brink (V):
Jag ska be att få tacka arbetsmarknadsministern för svaret. I sitt svar hävdar hon att regeringen arbetar aktivt med dessa frågor. Jag vågar säga att det helt enkelt inte är sant. Om det är någonting som har utmärkt den borgerliga regeringen ända sedan Lavaldomen avkunnades 2007 är det att inte göra någonting alls för att bekämpa lönedumpning och illojal konkurrens på den svenska arbetsmarknaden.
Det har varit en ständigt återkommande stridsfråga här i riksdagen och kanske den mest kontroversiella både under den förra mandatperioden och under denna mandatperiod. Sanningen är att regeringen inte för ett ögonblick tog strid för kollektivavtalsmodellen efter Lavaldomen, utan det stiftades en lag som till och med gick längre än vad EU-domstolen krävde när det gäller inskränkning av de fackliga rättigheterna.
Sedan dess har regeringspartierna faktiskt röstat emot alla de förslag som vi trots allt har fattat beslut om här i riksdagen med krav på bland annat en skärpning av lagen om offentlig upphandling, krav på ett socialt protokoll i EU, krav på omförhandling av utstationeringsdirektivet, krav på ratificering av ILO-konvention 94 och krav på den utredning om lex Laval som ministern hänvisar till i sitt svar. Denna utredning har inte tillsatts på regeringens initiativ utan under galgen.
Denna utredning har inte heller fått det mandat som Vänsterpartiet och Socialdemokraterna krävde i de motioner som riksdagen biföll.
Inte ens nu när FN-organet ILO:s expertkommitté har kritiserat lex Laval för att den inskränker grundläggande fackliga rättigheter har regeringen gett utredningen uppdraget att faktiskt ta in denna kritik och föreslå lagändringar som innebär att Sverige följer de FN-konventioner som vi har ratificerat. Risken är alltså stor att denna utredning inte kommer att kunna göra så stor materiell skillnad.
Anmälningsskyldigheten och krav på behörig representant för utstationerande företag är steg i rätt riktning, vilket vi var överens om när det debatterades nyligen. Men problemet är att regeringen valde att inte kräva att företagens representant här i Sverige skulle ha mandat att förhandla med facket och teckna kollektivavtal. Det innebär att det fortsatt kommer att finnas mycket små möjligheter att i praktiken skydda utländsk arbetskraft mot lönedumpning och exploatering.
De enda två konkreta åtgärder som ministern nämner i sitt svar är knappast tillräckligt för att stävja de stora problem som jag tar upp i min interpellation och som tecknas i denna LO-rapport. Det är ett faktum att arbetare från andra EU-länder i Sverige diskrimineras och luras på både löner och social trygghet.
Det är också ett faktum att seriösa företag inom exempelvis byggbranschen får allt svårare att klara sig i konkurrensen mot de företag som använder alla möjliga tricks för att sänka sina arbetskraftskostnader. Det räcker alltså inte med det som regeringen har sagt. Det räcker inte heller att vara bekymrad eller att välkomna och invänta olika initiativ från EU-kommissionen.
Det krävs initiativkraft och politisk handling från regeringen, och jag ser tyvärr inte några vidare tecken på det.
Josefin Brink (V):
Jag konstaterar återigen att arbetsmarknadsministern inte vill säga att utländsk och inhemsk arbetskraft ska ha samma villkor, utan utländsk arbetskraft ska ha rimliga villkor och ha det bra och så vidare. Det är uppenbart att det är en stor skillnad mellan Vänsterpartiet och regeringen i det avseendet att vi anser att alla arbetare ska ha samma villkor.
Det är där regeringen kommer till korta genom att man har stiftat lex Laval och att man faktiskt verkar helt oberörd av att Sverige har fått kritik från FN-organet ILO för att vi kränker grundläggande fackliga rättigheter med den här lagstiftningen. Det finns inget som säger att regeringen måste invänta olika initiativ från EU-kommissionen i varenda fråga som vi debatterar här.
Det finns inget som hindrar den svenska regeringen att införa ett huvudentreprenörsansvar eftersom det redan finns i flera andra EU-länder. Det är ju bara ett sätt att förhala frågan. Det visar att man inte är särskilt intresserad av att införa det här. Låt mig avslutningsvis säga att både Katarina Brännström och Hillevi Engström hänvisar till pågående processer i EU.
Ja, även jag känner till att dessa processer pågår, men jag har i den här debatten inte hört ett enda konkret krav som den svenska regeringen driver i EU för att motverka social dumpning och osund konkurrens inom EU och för att värna den svenska arbetsmarknadsmodellen i processen.
Det skulle vara bra att få höra något om initiativ som regeringen har tagit i den här frågan, som enligt uppgift både arbetsmarknadsministern och Katarina Brännström tar på så stort allvar.
Josefin Brink (V):
Det är lite trist att Tobias Billström väljer att låtsas som att han inte förstår hur jag har ställt min fråga. Den handlar inte om i vilket regelverk som den ena eller den andra migranten befinner sig i, utan den handlar om att vi har en omfattande exploatering av personer som befinner sig i en utsatt situation i Sverige. De allra mest utsatta är de papperslösa som i stort sett är helt rättslösa i dagens system.
Men den näst mest utsatta gruppen är de som har kommit hit i enlighet med den nya lagstiftningen om arbetskraftsinvandrare. Den utsatthet som de befinner sig i handlar om att de, precis som Christina Höj Larsen och jag själv har tagit upp här tidigare, är helt knuten och beroende av en arbetsgivare när de har kommit hit för att få behålla sitt arbetstillstånd. Det erbjudande som de har fått av denna arbetsgivare kan ändras den dag som de kommer till Sverige.
Inte sällan är det precis det som händer, så att de i själva verket, när de befinner sig i Sverige, får betydligt sämre lön, får jobba betydligt fler timmar och får jobba under betydligt sämre förhållanden än de har blivit lovade och än vad som gäller enligt svenska lagar och avtal. Det är denna extrema beroendeställning som gör att dessa människor i praktiken inte har någon möjlighet att ta sig ur ett sådant anställningsförhållande som är det stora problemet och som är det politiska ansvar som Tobias Billström har.
Det tycker jag fortfarande inte att Tobias Billström har kunnat svara på. Med dagens system går det inte för en person som har kommit hit och blivit inlurad på detta sätt under falska premisser att ta sig härifrån.
Det i sin tur leder, precis som Christina Höj Larsen talade om tidigare, sannolikt till att fler personer känner sig tvingade att stanna kvar som papperslösa och bli ännu mer exploaterade på den svenska och på den europeiska arbetsmarknaden. Inga av de åtgärder som Vänsterpartiet föreslår skulle på något sätt förhindra eller försvåra för människor att komma hit och arbeta under anständiga villkor.
Däremot skulle de kraftigt försvåra för de arbetsgivare som vill ta hit arbetskraftsinvandrare eller utnyttja papperslösa under usla villkor. Vi tycker att det är ganska rimligt att lagstiftningen ser ut på det sättet.
Josefin Brink (V):
Jag vill bemöta något av det som arbetsmarknadsministern sade. Det är möjligt att arbetsmarknadsministern har träffat ett antal personer som är nöjda med att jobba på bemanningsföretag. Det är klart att det finns sådana. Men i de undersökningar som har gjorts av villkoren för personer som arbetar på bemanningsföretag är det mycket som tyder på att det finns stora problem.
Arbetsmiljöverket gjorde nyligen en granskning av de bemanningsanställda och fann stora brister i arbetsmiljöarbetet. Det handlade om sådant som ingår i själva upplägget för att jobba på ett bemanningsföretag, nämligen att man inte fick tillräcklig introduktion om säkerheten på arbetsplatsen och att det rådde stor oklarhet om vem som egentligen var ansvarig för arbetsmiljön.
I statistiken kan vi förfärande nog se att arbetsolyckor är dubbelt så vanliga bland personer som är inhyrda som bland dem som är fast anställda. Nyligen kom en enkätundersökning som LO har gjort bland sina egna medlemmar som är bemanningsanställda. Det ger en ganska dyster bild av hur man ser på sin egen situation.
Så många som nio av tio i undersökningen uppger att de hellre skulle vilja vara direkt anställda än anställda av ett bemanningsföretag. Liknande resultat har Journalistförbundet fått som också har ett stort antal medlemmar som arbetar på bemanningsföretag. Den positiva bilden av att bemanningsföretagen inte är något problem och att de som jobbar där har det bra delas tyvärr inte av de personer som arbetar där.
Det är viktigt att komma ihåg att om vi har en arbetsmarknad där inhyrning från bemanningsföretag i allt högre grad ersätter fasta anställningar kommer vi att få en arbetsmarknad där fler känner sig otrygga och osäkra. Det är det problemet som vi vill att regeringen ska göra något åt, men som regeringen vägrar att göra något åt.
Marie Weibull Kornias (M):
Inledningsvis vill jag poängtera att anslagen till exportfrämjande i hög grad och under lång tid har bestått av medel för tillfälliga satsningar. Den tidigare regeringen har genom sitt agerande visat på bristande framförhållning, som har gjort att till exempel Exportrådet år från år inte har kunnat veta vilka anslag det skulle få.
Det viktiga nu är att få en långsiktig finansiering genom att undvika tillfälliga anslag. På så sätt blir det kontinuitet i exportfrämjandet. Anslagen till exportfrämjandet måste användas så effektivt som möjligt. Synergier mellan satsningar bör eftersträvas. Jag välkomnar därför den i budgetpropositionen aviserade översynen.
Det allra viktigaste är att näringsklimatet här hemma förbättras och att alliansens jobbskapande politik ska få genomslag. Det behövs en helhetssyn på närings- och handelspolitiken så att vi når målet att stärka Sveriges internationella konkurrenskraft.
Första steget måste rimligtvis vara att förbättra näringsklimatet här hemma så att företagen kan växa sig starka och möta det internationella konkurrenstrycket. Steg två är att bidra till att företag, särskilt små och medelstora, kan dra nytta av globaliseringens möjligheter.
Marie Weibull Kornias (M):
Jag är väldigt glad för att WTO startade Doharundan år 2001. Syftet var att ha fokus på de minst utvecklade länderna. Alla länder är betjänta av konkreta spelregler. Bilaterala handelsavtal är bra, och regionala handelsavtal är bra.
Den typen av avtal förhandlar samtliga länder fram. Det är extra svårt för de små och underutvecklade länderna att ha den kapaciteten att förhandla åter och åter igen.
Det är därför det är så viktigt att vi får till stånd ett nytt frihandelsavtal inom WTO just för att göra det mer lättförståeligt och lättarbetat för alla världens länder men kanske speciellt för de minst utvecklade länderna.
Marie Weibull Kornias (M):
Jag tror att Lage Rahm missförstod mig. Det är inte alliansregeringens eller Sveriges hållning att vi inte vill att arbetsvillkoren ska ingå i förhandlingarna för de minst utvecklade länderna.
Det är WTO:s förhållningssätt, och det är de minst utvecklade ländernas ståndpunkt att de helt enkelt inte vill ha den typen av krav i förhandlingarna. Det är de själva som ser det som ett hot mot sina egna komparativa fördelar. Det är inte Sveriges linje. Jag tror som sagt att du missförstod mig på den punkten.
Marie Weibull Kornias (M):
Vi kan slå fast att med den ökade globaliseringen har fler och fler människor världen över lyfts ur extrem fattigdom. Det sker tack vare dessa nya handelsströmmar med kapital och handel med varor och tjänster som ökar dag för dag. Där tror jag att vi är överens.
Vissa frågor förhandlas inom frihandelsavtal. Sedan finns det andra internationella regler avseende mänskliga rättigheter och så vidare. De tecknas i FN-deklarationer, till exempel genom Global Compact, eller genom ILO.
Det finns olika nivåer, och jag tror inte att man ska blanda samman dem. OECD har utformade riktlinjer för multinationella företag. Jag tror att de fungerar bra. Vi ska ha förståelse för att internationella företag agerar på en internationell arena där det gäller att spela med sjysta spelregler. Jag tror inte att man ska blanda ihop de olika nivåerna.
Vi kan se att det är svårt nog nu att med WTO:s frihandelsavtal över huvud taget nå ett resultat. Då tycker inte jag att det är en bra idé att lägga in nya komponenter och försvåra ännu mer. Då tror jag aldrig att vi når någonstans.
Marie Weibull Kornias (M):
Om vi tar WTO-förhandlingarna först och främst vet Carina Adolfsson Elgestam lika väl som jag att det pågår förhandlingar hela tiden. Olika grupperingar möts på jordbruksområdet, på tjänsteområdet, på industriområdet och så vidare. På vissa områden har man kommit lite längre, och på andra går det trögare.
Jag tror inte att vi här i Sveriges riksdag kan förvänta oss att vara uppdaterade till punkt och pricka. Det är inte riktigt så förhandlingarna fungerar, om jag har förstått det rätt. Men när det väl finns ett konkret avtal på plats är jag övertygad om att vi kommer att informeras om det.
Vi får information till utskottet när några resultat har levererats.
Marie Weibull Kornias (M):
Jag delar Carina Adolfsson Elgestams uppfattning att den nya ordningen i riksdagen där riksdagsledamöter bereds möjlighet att få information inför de olika rådsmötena är väldigt bra. Givetvis förväntas man som ledamot eller suppleant i EU-nämnden föra den informationen vidare också.
Till skillnad mot tidigare när det bara skedde en återrapportering efter rådet tycker jag att vi nu har fått en väldigt bra ordning på det här sättet. Vi vet att Exportrådet hade tillfälliga anslag under den tidigare regeringen. Det har skett en viss översyn där.
Samtidigt ska man vara medveten om att det finns exportrådgivare i samtliga 20 län. Exportfrämjandet och investeringsfrämjandet ligger på så många olika plan. Jag tror att det finns en fara i att man bara, som Carina Adolfsson Elgestam, fokuserar på en komponent i det här stora pusslet som handels- och investeringsfrämjandet innebär. Jag tror att vi har en bra mix i dag.
Det som är mindre bra ser alliansregeringen över för tillfället.
Marie Weibull Kornias (M):
Börje Vestlund undrar om de 100 miljoner som regeringen satsar faktiskt kan göra skillnad. Det är sant att det är en satsning som sker under två år. Jag tror att man måste börja någonstans. Med den låga statistik av kvinnors företagande som vi har i Sverige krävs det ett bra underarbete.
Det krävs att man satsar på information och rådgivning i hur företag utvecklas. De fyra programmen krävs. Det är uppenbart. Det krävs finansiering och det krävs ett stort arbete med attityder och förebilder. Jag är glad att Almi har fått 2 miljarder till sitt förfogande.
Det innebär en nystart för många små företagare som står i färd med att starta. Det innebär även ett stöd för alla de företag som i dag har problem med att utvecklas. Så sent som i dag har jag haft besök från Skåne.
I mina kontakter med Almi talar man om alla de fantastiska kontakter man har med företagare som söker råd, tjänster och stöd. Man tycker att de 2 miljarderna är tillfyllest.
Marie Weibull Kornias (M):
Vi kan konstatera, Börje Vestlund, att av den kommunala och den landstingsledda verksamheten är det bara 10 procent som är konkurrensutsatt. Det låter på Börje Vestlund som om hela offentliga sektorn har köpts upp av stora vårdbolag.
Jag tror att en fungerande marknad utgörs av både små och stora företag. Det är min övertygelse att när ett trygghetssystem justeras och anpassas för dagens arbetsliv och dagens företagare att många kvinnor kommer att se det som en reell möjlighet.
Det kommer att innebära att många fler kommer att starta företag. Det är självklart att det finns vissa etablerade kedjor som sysslar med vård och äldreomsorg. Det är inget fel i det. Samtidigt finns det en kolossal potential, 90 procent, om kommun och landsting valde att lägga ut och konkurrensutsätta resterna av vård- och omsorgsmarknaden.
Det finns en bit av kakan för alla, Börje Vestlund.
Marie Weibull Kornias (M):
Jag kan konstatera att alliansregeringen satsar på miljötekniken, även om inte Tomas Eneroth ser att exporten faktiskt ökar.
Jag gav en siffra i mitt anförande: Exportens värdeandel av Sveriges bnp har nått den historiska nivån 54 procent. Då måste det ju gå i rätt riktning - eller hur, Tomas Eneroth? Allt är inte pengar.
Det är viktigt att satsa statliga medel på detta, men vi ser också Exportrådets förmåga att omorganisera sig. Trots att Exportrådet precis som Tomas Eneroth konstaterar har fått ett lägre anslag har man öppnat nya kontor. Det tycker jag är rätt fantastiskt. Allt är alltså inte statiskt.
När man har en effektiv och dynamisk organisation har man förmåga att fortfarande ha 66 kontor. Det finns 66 kontor ute i 50 länder, och man öppnar nya, Tomas Eneroth. Man öppnar nya kontor i Pakistan, Egypten och Angola. Man samarbetar med Brasilien och Colombia och med Argentina och Chile. Det händer saker där ute, Tomas Eneroth!
Marie Weibull Kornias (M):
Jag delar inte riktigt Tomas Eneroths ensidigt negativa bild av den rådande situationen. Du efterlyser intresse från arkitekter att bygga hållbart ute i världen. Det är ju precis vad som händer. Det händer väldigt mycket i alla olika delar.
Jag ser med stor tillförsikt fram emot hur detta kommer att utvecklas. Det viktiga är att tillgången till kapital finns där för att finansiera exportsatsningar i den här klassen.
Det senaste året har visat den beredskap som har funnits inom exempelvis svensk kreditnämnd och så vidare.
Marie Weibull Kornias (M):
Just när det gäller etanol från Brasilien, som naturligtvis vi i Sverige är angelägna om att få nyttja, driver den svenska regeringen att etanol till bränsle inte ska definieras som jordbruksprodukt. Det är därför som man har en sådan hög tull på den.
Det är en prioriterad fråga för den svenska regeringen.
Marie Weibull Kornias (M):
Jag delar naturligtvis Carina Adolfsson Elgestams bekymrade inställning till avsaknaden av framsteg i Doharundan. Men vi kanske ska vara lite ödmjuka i finanskrisens spår. Detta har så att säga tagit många länder på sängen.
Förhandlingarna har varit mindre effektiva under den senaste tiden. Men jag är säker på att man kommer i gång.
Och när det väl finns någonting att rapportera om är jag övertygad om att både handelsministern och hennes statssekreterare kommer att informera både näringsutskottet och EU-nämnden.
Marie Weibull Kornias (M):
Låt mig inledningsvis slå fast att Exportrådet ligger på ungefär samma nivå som under den förra mandatperioden. Det var bara precis året före valet 2006 som Exportrådet fick ett extra tillägg i sin budget.
Jag tycker att det är rätt olyckligt att göra som Carina Adolfsson Elgestam gör, nämligen att jämföra en jobbskapande aktivitet i Sverige, i inrikespolitiken, med exportfrämjande. Det är som att jämföra äpplen och päron, och jag tycker inte att det hör till denna debatt.
Marie Weibull Kornias (M):
Lage Rahm ställer ett antal frågor till mig och svarar själv på hälften av dem. TRIPS-avtalet är bra. Det stöder fattiga länders rätt att skydda folkhälsan och så vidare.
TRIPS-avtalet ger möjlighet till tvångslicensiering, vilket innebär att patentinnehavaren får rätt att tillverka kopior av exempelvis läkemedel. TRIPS-avtalet är alltså bra.
Men jag vill lyfta ett varningens finger för att sätta alltför stor tilltro bara till TRIPS-avtalet när det gäller möjligheten att bota svåra sjukdomar och så vidare i fattiga länder. Det är så många andra komponenter i utvecklingsarbetet som måste till. Det måste finnas läkare, och det måste finnas en infrastruktur.
Det är inte bara patenterade läkemedel som kan skapa lösningar på alla de hälsoproblem som kan finnas i utvecklingsländer.
Marie Weibull Kornias (M):
Låt oss, Lage Rahm, slå fast att Sverige inom ramen för EU verkar för att utvecklingsländer ska ha rätt att använda sig av flexibiliteten i TRIPS-avtalet.
Hur stor del tror Lage Rahm att TRIPS-avtalet och tillgången till patenterade läkemedel till en lägre kostnad egentligen innebär? Finns det någon statistik på det? Jag har slagit fast att det är bra att TRIPS-avtalet finns, men jag tycker att det finns en fara i att lägga alltför stor vikt bara vid det avtalet.
Det är så mycket som måste ske på marken i utvecklingsländerna. Som jag tidigare nämnt krävs det utbildad personal. Du kan ha hur billig hivmedicin som helst.
Men om du inte har en vårdcentral, sjuksköterskor och läkare och om du som sjuk inte har en väg att ta dig på till vårdcentralen, till vilken nytta är då billiga hivmediciner genom tvångslicensiering?