KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Det finns två initiativ som regeringen har tagit och som är relevanta att upprepa. Med anledning av dessa är det också relevant att säga att regeringen kanske återkommer. Det ena handlar om det uppdrag som gick till Statens beredning för medicinsk och social utvärdering, SBU, om sammanställning av kunskap om värdebaserad vård. Där var det uppenbart att forskningen var begränsad, och den som fanns var dessutom inte sällan bristfällig.
Det andra handlar om det utredningsuppdrag som rör OPS-lösningar, just med tanke på att vi inte är vana vid OPS-lösningar. Vi har inte många exempel, utan det finns egentligen bara detta exempel. Det är viktigt att vi ser till att den del av landstingens och regionernas samlade resurser som går till hälso- och sjukvård används på bästa tänkbara sätt.
Det är också viktigt att man vågar göra de investeringar som ska göras och att man känner att man kan kontrollera de kostnader som man har budgeterat för. Detta är två verkligt viktiga delar. Karin Rågsjö ställde en fråga till mig på slutet som jag faktiskt inte riktigt minns.
Låt mig dock säga att det är viktigt och angeläget att "vård efter behov" är någonting som vi har med oss i alla de beslut vi fattar och att vi därmed har riktlinjer och ser till att vården har detta fokus. Det finns uppenbara brister, och jag utgår från att politikerna i Stockholmsregionen inte släpper detta utan fortsätter med sin dialog och med sin granskning.
Lena Hallengren (S):
Pia Steensland har frågat mig vilka åtgärder som har vidtagits för att skyndsamt säkerställa att andning och sondmatning ska anses vara grundläggande behov. Jag vill inledningsvis betona att jag har förståelse för den påfrestande situation som uppstår för anhöriga, föräldrar och syskon när barn föds med stora funktionsnedsättningar och har stora behov som behöver tillgodoses. Situationen är förstås densamma för personer i vuxen ålder som har stora och varaktiga funktionsnedsättningar.
Jag vill tydliggöra att LSS och assistansreformen på ett avgörande sätt har förbättrat levnadsvillkoren och ökat självbestämmandet för flickor, pojkar, kvinnor och män med omfattande funktionsnedsättningar. Det är dock mer än 20 år sedan lagen trädde i kraft, och den utveckling som skett på området har i många fall varit svår att förutse. Det är regeringens ansvar att följa upp vad utvecklingen innebär innan åtgärder vidtas.
Det var därför regeringen gav en rad uppdrag till Inspektionen för socialförsäkringen, Socialstyrelsen och Försäkringskassan i syfte att få en bättre bild av rättsutvecklingens konsekvenser för assistansberättigade. Utifrån dessa underlag och i väntan på LSS-utredningens förslag vidtog regeringen åtgärder genom att stoppa tvåårsomprövningarna för assistansersättningen med syftet att skydda assistansberättigade från kommande eventuella praxisförändringar på området.
LSS-utredningen, som fick uppdraget att göra en översyn av insatserna enligt LSS och assistansersättningen, är nu lämnad till regeringen. I betänkandet har frågan om barns i många fall stora omvårdnadsbehov, där hjälp behövs hela dygnet, uppmärksammats. Även i rapporterna från Försäkringskassan och Socialstyrelsen framgår att den ändrade rättstillämpningen i LSS fått konsekvenser för dem som behöver hjälp med andning och sondmatning.
Jag är enig med Pia Steensland om att den situation som uppstått, där barn och vuxna inte får hjälp med andning och sondmatning med stöd av bestämmelser i LSS, behöver åtgärdas. Genom de uppdrag som har getts till Försäkringskassan, Socialstyrelsen och LSS-utredningen i syfte att bland annat följa praxisutvecklingen har regeringen fått del av underlag som fördjupat kunskaperna inom området. I enlighet med januariavtalet ska rätten till assistans för egenvård, inklusive andning och sondmatning, återställas.
Jag står således fast vid vad jag tidigare uttalat om att regeringen skyndsamt kommer att påbörja det arbete som riksdagen gett oss i uppdrag att göra. Det arbetet pågår nu.
Lena Hallengren (S):
Vi ska se framåt och ta oss an LSS, personlig assistans och funktionshindersfrågor i bred mening. Som socialminister ser jag det som en av mina viktiga uppgifter. Det är inte möjligt för regeringen att i ett regleringsbrev tala om att det ska brytas mot befintlig lagstiftning.
Nu står vi inför utmaningen att få lagen så tydlig att den levererar det vi tycker att den ska leverera. Jag inser att det är en stor utmaning, men vi ska ta oss an den på allra bästa sätt. Exakt hur alla samarbeten kommer att gå till ska nog inte jag som socialminister tala om i en interpellationsdebatt.
Det handlar dock om att vi i S, C, L och MP har beslutat oss för att detta är en viktig fråga och att vi ska göra på ett visst sätt och har en viss målsättning med vårt gemensamma arbete. Detta hindrar dock inte att vi är överens om att vi vill ha en bredare samverkan i frågorna. Vi ska inte bygga murar, men ingen som står bakom januariavtalet ska heller ta egna initiativ och hitta andra konstellationer.
Jag uppskattar det samarbete som finns i socialutskottet; det är ett klokt sätt att arbeta. Kan jag och Socialdepartementet bistå er gör vi såklart det. Jag ser fram emot fortsatt dialog i frågan.
Lena Hallengren (S):
Tack återigen, Acko Ankarberg Johansson, för denna interpellation och för - tror jag - en ganska bra diskussion också för dem som lyssnar. Det är ju så när vi står här i kammaren: Det är få som sitter här och tittar och lyssnar, men det är många som med intresse följer det vi säger. Jag tycker att det har framkommit en hel del.
Framför allt hoppas jag att det är väldigt tydligt att det finns en långsiktig ambition att jobba med RCC och att det även handlar om att ge verksamheterna ett långsiktigt uthålligt stöd. Vi har inte råd att jobba projektinriktat, och frågan är för viktig för det.
Jag vill också säga att jag tycker att man alltid ska titta på de framgångar man har uppnått för att känna att det går och för att till viss del känna sig nöjd men att man hela tiden ska blicka framåt. Jag tänker framför allt på ökad överlevnad när det handlar om rehabilitering och på att åstadkomma ännu fler standardiserade vårdförlopp. Det finns mycket kvar att göra.
Jag kan dock tycka att det när man jobbar med välfärdsfrågor - inte minst med hälso- och sjukvård, där man hela tiden möter nya utmaningar - är bra att ibland också fundera på vad som fungerar. Inte minst gäller detta frågor som patientkontrakt, vårdplaner och kontaktsjuksköterska. Det handlar helt enkelt om att känna sig trygg i en situation där livet och vardagen absolut inte är enkel utan tvärtom. Jag ser fram emot fortsatta debatter och samtal och fortsatt dialog och samarbete i frågan.
Lena Hallengren (S):
Katarina Brännström har frågat mig vad jag avser att göra för att begreppet "skälig levnadsnivå" ska bli tydligare, så att detta inte utnyttjas på ett sätt som inte var avsett. Interpellationen är ställd mot bakgrund av en dom i förvaltningsrätten som ger en 20-årig man rätt till ekonomiskt bistånd till hyreskostnad som inneboende hos en kompis i stället för att bo kvar i föräldrahemmet, med motivet att tillförsäkra den unge en skälig levnadsnivå. Bistånd enligt socialtjänstlagen är det yttersta skyddsnätet i välfärdssystemet.
Syftet med allt bistånd, såväl det ekonomiska biståndet som andra former av biståndsinsatser, är att tillförsäkra den enskilde en skälig levnadsnivå. Begreppet har funnits i socialtjänstlagen ända sedan den infördes i början på 1980-talet och bör enligt förarbetena inte specificeras i detalj utan måste bedömas med utgångspunkt från den tid och de förhållanden som den biståndsbehövande lever under. Jag tycker att det är en rimlig ordning att kommuner och rättsinstanser avgör vilken levnadsnivå som ska anses vara skälig.
Lena Hallengren (S):
Det blev något tydligare varför frågan ställdes i Katarina Brännströms första inlägg. Även om vi inte ska tala om ett enskilt fall är det ändå det som ligger till grund för själva frågeställningen. Jag vill understryka att jag inte kan uttala mig om ett enskilt fall. Domen har inte vunnit laga kraft, och jag vet att Växjö kommun har överklagat Förvaltningsrättens beslut.
Med detta sagt hör jag att det finns något slags fråga mellan raderna från Katarina Brännström som handlar om unga verkligen bara ska kunna flytta hemifrån och få bistånd från socialtjänsten. Jag läser inte i något fall att man bara kan flytta hemifrån och gå till socialtjänsten och få boendet betalt. Ett vuxet barn har ingen självklar rätt till bistånd för att flytta hemifrån.
Enligt gällande rättspraxis har ungdomar som vill flytta hemifrån bara rätt till bistånd till boendekostnad i undantagsfall - jag läser detta för att jag ska säga rätt - och det är om det finns starka sociala skäl för att flytta, vilket skulle kunna vara svåra personliga motsättningar som uppkommit i familjen. Jag tror att vi här kan tänka oss en och annan situation. Vi diskuterar ofta i den här kammaren hedersrelaterat våld.
Det är ett exempel på en grupp för vilken vi definitivt inte vill snäva in möjligheten att flytta från en familj, även om den erbjuder tak över huvudet. Det handlar om att vara över 20 år och att skapa sitt eget liv. Naturligtvis har socialtjänsten krav på den som får ekonomiskt bistånd att stå till arbetsmarknadens förfogande och så vidare.
Syftet med biståndet är att det ska tillförsäkra den enskilde en skälig levnadsnivå men även bidra till att stärka den enskildes möjlighet att leva ett självständigt liv. Sedan görs en individuell behovsbedömning i varje enskilt fall. Trångboddhet, vilket skulle kunna vara en annan aspekt, är något som Socialstyrelsen och Boverket tar fram normer för. Just nu säger normen att partners och två barn kan dela sovrum.
Efter hand som barnen blir äldre bör behovet av eget rum beaktas. Och det ska finnas kök och vardagsrum. Jag skulle vara intresserad av att höra Katarina Brännström utveckla något vad som är den moderata synen på hur vi ska förändra normen för skälig levnadsstandard. Det finns ju verkligen en genomtänkt mening med att den varierar över tid.
Det är svårt att definiera exakt vad den innebär då den ganska snabbt blir omodern. Vi har kunnat följa detta i andra sammanhang. Man nämnde naturligtvis inte frågor som internet och möjligheten till uppkoppling 1980. Men jag gissar att vi är överens om att om man inte har den möjligheten blir man väldigt sidsteppad, inte bara socialt utan över huvud taget, i sina dialoger med myndigheter och andra.
Jag skulle gärna se att Katarina Brännström utvecklar sin fråga något, givet att vi inte kan diskutera enskilda fall och givet att unga över 20 år inte bara kan flytta hemifrån hur som helst och få ett bistånd, utan att det är krav som ställs.
Lena Hallengren (S):
Jag känner att frågan pendlar lite grann, och det hela är för mig lite oklart. Enskilda fall ska vi inte diskutera. Då tycker jag att vi avstår från att göra det. När det gäller eget rum i tonåren är det så att föräldrar har försörjningsansvar för sina barn tills de är 20 år. Katarina Brännström kanske har en annan uppfattning om gruppen över 20. Där tycker jag nämligen inte att det är så himla självklart. Föräldrarna har ju inte ett försörjningsansvar för någon som är vuxen.
Då hamnar man i ett läge där man får ta ställning till vilka krav som ska ställas för att någon ska få del av ett ekonomiskt bistånd, till exempel. Utvidgning och höjd ribba? Jag vet inte vem som har slagit fast att det är så det är. Vad jag konstaterade var att skälig levnadsstandard varierar över tid.
Det handlar också om att titta på hur situationen och levnadsförhållandena ser ut för den enskilde individen. Jag återkommer gärna till gruppen som faktiskt har ett behov av att kunna flytta hemifrån. Det kan bero på sociala problem, att man är utsatt för våld och så vidare.
Det går inte att beskriva exakt vad det innebär när det gäller ålder, eget boende och så vidare, utan det handlar om de specifika fallen. Det är inte aktuellt att se över hela frågan om skälig levnadsstandard. Katarina Brännström får gärna berätta om hon möjligen ser på detta på ett annat sätt.
Men jag vill återigen säga att ett vuxet barn inte har någon självklar rätt att få bistånd för att flytta hemifrån, utan vad det handlar om är sociala skäl eller om familjen skulle vara mycket trångbodd. Jag tycker att en ganska stor del av Katarina Brännströms resonemang handlade om att alla ska ha rätt till eget rum i tonåren. Men det är inte det som är grunden för försörjningsstöd, utan föräldrarna har försörjningsstöd för sina barn, punkt.
Lena Hallengren (S):
Jag välkomnar Katarina Brännström i kommande debatter och hoppas att det då blir ännu tydligare vad som egentligen avses och vilka förändringar som skulle vara aktuella. I dag är det så att socialtjänstlagen och det ekonomiska biståndet helt enkelt ska se till att det finns ett yttersta skyddsnät. Då är frågan: Hur reglerar man det? Och vem ska egentligen kunna nyttja det? När man är över 20 år har föräldrarna inte längre försörjningsansvar. Det betyder inte att man kan flytta hemifrån hur som helst.
Katarina Brännström har själv understrukit hur svårt det är att flytta hemifrån. Man ska ju ha någonting att flytta till. Vi har ett mottagande i landets alla kommuner. Att alla kommuner tar ansvar för att bygga hyresrätter, till exempel, och inte bara funderar på hur man bygger för att kunna behålla den population som man redan har, blir verkligen angeläget. Hur kan man hjälpa och stödja kommunerna? Det handlar bland annat om resurser till kommunerna.
När det gäller denna fråga gör det faktiskt stor nytta att kommunerna får ytterligare miljarder. Upp till 20 miljarder har vi sagt att välfärdssektorn ska stärkas med - det gäller kommuner, landsting och regioner - under denna mandatperiod. Vi får se vad som ytterligare kommer att göras, men det är klart att detta är resurser som spelar stor roll. Ett kommande utjämningssystem kommer också att spela roll för kommuner som har haft ett stort mottagande eller som helt enkelt har en lägre skattekraft än andra delar av landet.
Men jag ser fram emot kommande diskussioner. För mig som socialminister känns det väldigt angeläget att diskutera välfärdens yttersta skyddsnät. Vad är det? Och hur undviker vi att dra undan mattan för detta i vår iver att se till att kommunerna klarar sina budgetar? Det ska ju finnas ett skyddsnät som gör att människor känner att det finns någonting när allt annat rämnar.
Lena Hallengren (S):
Acko Ankarberg Johansson har frågat mig hur jag och regeringen kommer att genomföra riksdagens beslut om en nationell primärvårdsreform. Jag välkomnar ett brett engagemang för den nära vården. Socialdemokraterna, Centerpartiet, Liberalerna och Miljöpartiet de gröna är inom ramen för januariavtalet överens om att en primärvårdsreform ska genomföras. Den utredning som Acko Ankarberg Johansson nämner har arbetat med primärvårdsfrågan sedan 2017.
Regeringen utsåg då Anna Nergårdh som särskild utredare med uppdrag att stödja landstingen och berörda myndigheter och organisationer i arbetet med att samordnat utveckla en modern, jämlik, tillgänglig och effektiv hälso- och sjukvård med fokus på primärvården. Uppdraget är också att utarbeta en nationell plan där primärvården är utgångspunkten för en ökad närhet till patienten. I planen ska det redovisas vad som krävs för en nationellt samordnad förändring och vilka utmaningar som finns.
En tidsplan för det fortsatta förändringsarbetet ska också redovisas, och den ska vara förankrad hos berörda aktörer. Regeringen har under 2017 och 2018 gett utredningen två tilläggsdirektiv som bland annat handlar om bättre samverkan och samordning mellan huvudmän inom vård och omsorg. En slutredovisning lämnas senast i mars 2020. Utredningens andra delbetänkande redovisades i somras.
Betänkandet redovisar inte bara läget, behoven och möjligheterna, som Acko Ankarberg Johansson nämner, utan även exempelvis förslag till ett nationellt utformat primärvårdsuppdrag och förslag om kompetensförsörjning och förtydligande av patientens rätt till fast läkarkontakt om patienten så önskar. Remissvaren analyseras i Regeringskansliet. Det är angeläget att på bästa sätt stödja kommuner och landsting i omställningsarbetet mot en god och nära vård. Regeringen avser att återkomma när satsningen på området är utformad.
Lena Hallengren (S):
Tack igen, Acko Ankarberg Johansson, för en väldigt viktig interpellation, även om en del av det vi säger kanske, om man ska vara lite krass, är välkänt med tanke på att en utredning faktiskt tillsattes av den förra regeringen redan 2017. Det andra delbetänkandet har redan kommit. Det har varit på remiss och analyseras.
Det är också tydligt i januariavtalet mellan regeringspartierna, Centerpartiet och Liberalerna att vi avser att återkomma med en primärvårdsreform. Där nämns tydligt en fast läkarkontakt och perspektivet tillgänglig vård, också med hänsyn tagen till glesbygden. Dessa frågor är alltså synnerligen angelägna. Exakt när vi återkommer kan jag inte svara på i dag.
Vi måste naturligtvis analysera eftersom det är så komplext, omfattande och angeläget som Acko Ankarberg Johansson beskriver. Men vi har för avsikt att återkomma när det gäller hela primärvårdsreformen.
När vi diskuterar resurser och hur de nyttjas i regionerna utgår jag från att Acko Ankarberg Johansson också tar den dialogen med sina partiföreträdare som är med och styr i många regioner och landsting, likaväl som jag gör det. I min roll som socialminister har jag naturligtvis för avsikt att framöver föra många och nära dialoger och diskussioner inför kommande överenskommelser med Sveriges Kommuner och Landsting.
Vi har ett delat ansvar, men vi kommer inte ifrån att huvudansvaret ligger hos vårdgivaren - hos regionerna - när det gäller hur deras resursfördelning ser ut. Hur resurstillskotten ser ut kommer vi också att återkomma till i samband med vårändringsbudget och vårproposition, och naturligtvis också i kommande budgetproposition.
Med all respekt för de beslut som riksdagen fattar, men att gång på gång jämföra en budgetreservation med övergångsregeringens budget tycker jag ändå är på gränsen till lite oseriöst. Acko Ankarberg Johansson är ju väl medveten om att detta är de överenskommelser som gällde inför att övergångsregeringen lade fram sin budget, nämligen att man bara skulle förlänga de insatser som gjordes under 2018. Det fanns inte utrymme för att ta nya politiska initiativ.
De initiativ som vi avser att ta kommer i kommande budgetar. De innehåller förstås resurser som ska komma välfärden och vården till del. Genomför man omfattande primärvårdsreformer är det klart att man också finansierar dem.
Lena Hallengren (S):
Riksdagens beslut är det som gäller, naturligtvis. Jag försökte inte prata bort det. Men jag ville säga att den budget som lades fram behöver konkretiseras, och detta kommer regeringen att återkomma med i samband med vårändringsbudget och vårproposition. Hade vi haft en regering på plats redan i höstas hade det varit mer konkreta och väl genomarbetade förslag som hade kunnat gälla från årsskiftet. Det var precis detta som blev konsekvensen när det inte fanns någon regering på plats.
En övergångsregering kan ju inte göra en genomarbetad budget med politiska ambitioner och viljeinriktning. I stället var det en budgetreservation från M och KD som med hjälp av SD vann riksdagens stöd. Detta innebär att de konkreta beskeden måste komma i samband med ändringsbudgeten. Detta säger jag för att vara riktigt tydlig. Men naturligtvis kommer det resurstillskott till regioner, landsting och kommuner. Just kommunerna vill jag gärna ta upp i samband med att vi diskuterar primärvård.
Det finns, tycker jag, en märklig syn på vem som har ansvaret för primärvården. Man tycks mena att det alltid är regionerna som ska ha det, om man inte tycker att staten ska stå för finansiering och så vidare. Jag tycker att vi missar kommunerna där. Vi kan väl ta ett gemensamt ansvar för att också föra in dem i den här diskussionen? Jag funderar mycket på hur man ska göra det.
Vi har ju 21 regioner som man kan föra dialog med och teckna överenskommelser med, men hur hanterar vi 290 kommuner, som bedriver en oerhört viktig verksamhet? Vi vet att i princip hälften av primärvården är riktad till gruppen äldre. Där är det kommunernas resurser som används. Detta behöver man fundera på om man vill ha verklig förändring. Resurser till primärvården - till både regioner och kommuner, hoppas jag - kommer att spela en roll.
Nu pågår en utredning som tillsattes 2017. Ett delbetänkande har redan kommit, beretts och analyserats i Regeringskansliet. Till dem som lyssnar på debatten men inte är politiker vill jag säga att detta betyder att vi håller på att jobba med detta. Nu har vi många förslag. Det är goda förslag. Jag förstår på Acko Ankarberg Johansson och andra företrädare för andra partier i riksdagen att det finns ett stort stöd för de slutsatser som Anna Nergårdh har kommit fram till.
Det gäller för oss att se till att detta omsätts i en proposition så att riksdagen kan fatta beslut. Exakt hur den propositionen kommer att se ut kan jag inte svara på. Exakt när den kommer kan jag inte heller svara på, men vi har redan kommit långt. Det känns förstås bra för mig som socialminister sedan en månad att ett så gediget grundarbete har gjorts av mina företrädare och att vi också har samarbetet i januariavtalet till stöd för att detta ska bli verklighet.
Frågan kommer definitivt att återkomma, inte bara för diskussion utan också för beslut.
Lena Hallengren (S):
Om jag inte minns fel är brytdatumet i mars när det gäller det som står på propositionslistan. Inom de närmaste veckorna finns ingen primärvårdsreform färdig, men det betyder inte att det behöver dröja så länge. Vi återkommer med detta så fort den är väl genomarbetad och redo för beslut i riksdagen. Låt mig också säga att det är bra att vi kommer in på gruppen äldre.
Det är ju en grupp som inte alltid är i fokus för den politiska debatten trots att den borde vara i fokus för både hälso- och sjukvård och omsorg. Ett av de förslag som finns i januariavtalet handlar om fast omsorgskontakt, vilket också är viktigt. Många gånger är det ett uttryck för oro för sin egen hälsa eller för att ens anhöriga är oroliga för ens hälsa att man befinner sig på akutmottagningen. Det är egentligen inte där man vill vara, utan man vill hitta ett annat sätt att känna trygghet.
Jag tror att fast omsorgskontakt kan vara en väg att gå. När vi diskuterar primärvård och hälso- och sjukvård måste vi också tala om helheten, hur vi förebygger och ser till att behoven inte ökar exponentiellt på det sätt man annars ser framför sig. Det kommer att vara svårt att matcha behoven av personalförstärkning i äldreomsorg och sjukvård med bara en ökning av antalet anställda.
Vi måste också se till att människor i mindre utsträckning behöver söka vård på akutmottagningar och inom primärvården. Vi måste hitta sätt att förebygga bättre än vi har lyckats med hittills. Men det är klart att resurstillskotten kommer att vara betydelsefulla. Vi bör i alla partier fundera över hur vi prioriterar bland de resurser som finns, så att de kommer de människor till del som behöver dem mest, alltså människor som är sjuka eller i stort behov av hälso- och sjukvård.