Jan Lindholm (MP):
När människan tog steget från jägar- och nomadlivet över till fasta bosättningar och började samla och odla blev åkermarken den centrala källan till välfärd. Vid de bördigaste områdena på jorden växte därför de högst stående kulturerna liksom de girigaste erövrarna sig starka.
Årtusenden av utveckling inom jordbrukssektorn har sedan skapat grödor med mångdubbel avkastning liksom odlingsmetoder som nästan helt rationaliserat bort behovet av mänsklig arbetskraft. Men behovet av åkerjord kvarstår. I betänkande 12 som rör frågor kring hushållning med mark- och vattenområden behandlas ett stort antal förslag från riksdagens ledamöter.
Många av förslagen upprepas år efter år, och utskottet väljer därför att vissa år behandla förslagen med så kallad förenklad behandling. Det innebär att vi ledamöter avstår från att lyfta upp förslagen och skriva reservationstexter till dem. Det betyder dock inte att förslagen skulle vara mindre viktiga.
Tvärtom kan man hävda att de förslag som årligen återkommer i motioner från olika ledamöter kanske är de viktigaste förslagen som väcks här i kammaren. Avslagen kan ha många olika orsaker. Ibland säger man att tiden inte är mogen. Men varför är den inte det i så fall?
Många gånger motiveras avslagen med att det på någon nivå, i Regeringskansliet eller kanske i EU:s struktur, pågår ett arbete med frågan. I sådana lägen vill inte regeringens företrädare att riksdagen föregriper de förslag som man räknar med ska komma. Det arbetssättet illustrerar maktförskjutningen från oss folkvalda till andra.
Man kan självklart anse att det vore rimligt att riksdagen har en uppfattning i många av de frågor som exempelvis tas upp i detta betänkande. Att riksdagen nästan alltid självmant avstår från att uttala en åsikt i väntan på att andra ska bestämma sig kastar lite av ett löjets skimmer över oss folkvalda, kan jag många gånger tycka.
Med tanke på de omfattande utmaningar som exempelvis infrastrukturen för vatten och avlopp står inför, inte minst avseende de effekter som det ändrade klimatet beräknas ge, är det ganska märkligt att riksdagen inte kan uttala att en nationell översyn av dessa utmaningar borde ske.
När de grundläggande förutsättningarna för vår överlevnad, tillgång till rent vatten och brukbar jordbruksmark, båda är utsatta för snabb exploatering och därmed riskerar att utarmas och skadas, är det då inte rimligt att riksdagen uttrycker en uppfattning kring det?
Varför är det så farligt för regeringspartierna - oavsett vem som har makten - att riksdagen exempelvis beslutar att uppdra åt regeringen att utreda frågan om åkermarkens ställning som ett eventuellt framtida nationellt riksintresse? Man kan undra vad det är som gör en sådan fråga så farlig. Men, herr talman, alla frågor som betänkandet hanterar behandlas inte förenklat.
En motion berör ett gammalt ämne som vi har hanterat ett flertal gånger i utskottet, men den motion som nu är aktuell, med sina fyra förslagspunkter, ger ändå frågan lite nya vinklar och innebär lite förtydliganden gentemot tidigare. Den motionen har utskottet valt att behandla traditionellt.
Motionen, som är skriven av två miljöpartister i Stockholm, tar upp situationen för det som kallas nationalstadsparker. Än så länge har vi bara en sådan i Sverige, och den ligger här i Stockholm. Men jag vet att en del miljöpartister i Göteborg arbetar på att få fram en ansökan om att ett område även där ska klassas som nationalstadspark, så förhoppningsvis kan frågan gälla fler områden än det aktuella här i Stockholm.
För er som lyssnar på detta i kammaren och inte känner till nationalstadsparken i Stockholm tänkte jag bara berätta att den sträcker sig från Ulriksdal norr om Stockholm österut genom Haga och Brunnsviken och söderut ner till och med Djurgården. Det är alltså ett väldigt stort parkområde norr om Mälaren.
Bakgrunden till motionen och dess fyra förslag är att många människor här i Stockholmsområdet anser att nationalstadsparken utsätts för ett intrång och en exploatering som inte överensstämmer med syftet med att området har status som nationalstadspark. Det kanske viktigaste kravet i motionen är att de planer som beslutas för hur en sådan park ska förvaltas ska ha rättslig verkan, vilket de inte har i dag.
I dag fungerar sådana planer mest som någon sorts inriktningsdokument. Viktigt är också, anser man i motionen, att alla de ingrepp - både i nationalstadsparken och i dess omgivning - som kan ha betydelse för parkens funktion och dess värden måste utredas genom en så kallad miljökonsekvensbeskrivning.
Jag tänkte avstå från att ge mig in i en djupare argumentation kring dessa som jag tycker ganska självklara och enkla krav. Det beror på att jag är ledamot för Miljöpartiet i Dalarna och rätt ofta tycker att debatten här i kammaren är väldigt Stockholmsfixerad. Därför känns det nästan lite olustigt att ta kammarens tid i anspråk för en sådan här tydlig Stockholmsfråga. Det är inte riktigt mitt bord, om man säger så.
Självklart delar jag ändå Stockholmarnas oro för att de grönområden som finns kvar i stadens närhet blir utsatta för ett växande tryck av olika slag. Jag yrkar alltså bifall till reservationen. För mig är emellertid den stora frågan - som vi inte har några reservationer om men som finns i de motioner som behandlas förenklat - frågan om mark- och vattenresurser och hur vi i det moderna, urbaniserade samhället ser på dem.
Det slit-och-släng-tänkande som präglar det urbana samhällets framväxt är ett förödande sätt att se på resurser, om man skulle applicera det på ekosystemresurser. Vi måste faktiskt inse att vi inte kan förbruka de resurserna, utan vi måste förvalta dem åt kommande generationer.
Som avslutning, herr talman: Det var länge sedan, men nu tycker jag faktiskt att det är dags att jag påminner kammaren om att regeringen snarast borde ge Trafikverket i uppdrag att bygga ett dubbelspår mellan Falun och Borlänge.