KBLab/rixvox huggingface dataset:
Peter Hultqvist (S):
Jag har aldrig sagt att strukturer och organisationer ska se likadana ut in i evigheten. Jag har bara frågat om jobben blir kvar i Borlänge eller inte. Man utlokaliserade en gång i tiden för att skapa regionala stödjepunkter. Risken med den här typen av omorganisationer är att man öppnar för en återcentralisering till storstäderna. Det är det man vill stävja och det är därför jag ställde frågan.
Jag noterar att jag egentligen inte får något svar, annat än att ministern säger att hon inte vill gå in i en diskussion om eventuella framtida personalstrukturer. Man kan väl åtminstone säga att vi kommer att värna lokaliseringarnas syfte och se till att lagt kort ligger. Sedan kan man inte från en ministers sida gå in och detaljreglera det hela. För min del pratar jag utifrån vad jag egentligen tycker och känner i en sådan här fråga.
Då är nog min uppfattning den, Åsa Torstensson, att ni borde satsa på att förstärka Regeringskansliet i stället för att förbereda en sammanslagning av Vägverket och Banverket. Jag tycker att det är att visa på en handlingskraft som i praktiken kanske endast rör till begreppen och gör att man under lång tid förlorar kraft.
Det kan också innebära att man inte kommer att leva upp till intentionerna om transportslagsövergripande lösningar eftersom kraften förloras i internbyråkrati, omorganisation och kostnadskrävande internprocesser. Det kan finnas andra sätt att nå ett mål än att göra det som på papperet och i teorin kan verka enklast, i detta fall att göra en sammanslagning.
Börja med att förstärka Regeringskansliet, och försök matcha verken på ett kompetent och dugligt sätt. Det kan vara en bra början att försöka komma någonstans. Lyssna också på den kompetenta personal som finns vid verken och som jobbat mycket med omorganisationer. Då tror jag att ni kommer att finna en hel del förslag som kan vara motiverbara och framgångsrika.
Peter Hultqvist (S):
Den här interpellationen från Thomas Bodström tycker jag är mycket angelägen. Den beskriver den mycket frustrerande verklighet som i dag råder på en lång rad polismyndigheter runt om i landet. Dalarnas polismyndighet är en av dem. Situationen där måste man bedöma som mycket allvarlig. Utgångsläget i samband med regimskiftet i oktober 2006 var att det skulle bli fler poliser i vårt land.
Under den socialdemokratiska regeringstiden kompenserades polismyndigheten ekonomiskt så att det successivt kunde ske en ökning av antalet poliser. Under flera år ökade anslaget med ca 1 miljard kronor per år. Nya polisutbildningar startade också. Nu befinner vi oss i en situation där polismyndigheterna sedan 2007 inte har kompenserats fullt ut för att täcka kostnaderna för inflationen och inte heller för att betala löner för att man ska kunna anställa nya poliser.
För Dalarnas del såg prognosen vid årsskiftet inför kommande år ut på följande sätt: År 2009 blir det ett underskott på 29 miljoner kronor. År 2010 blir det ett underskott på 55 miljoner kronor. År 2011 blir det ett underskott på 80 miljoner kronor. Den totala budgeten är på 350 miljoner kronor varav 280 miljoner kronor utgör kostnader för personal, hyror, bilar, utrustning och andra för verksamheten fasta kostnader.
Underskotten, som beräknas uppgå till totalt 161 miljoner kronor under tre år, ska således täckas med besparingar inom de 70 miljoner kronor som utgör övriga kostnader för verksamheten. Personal inom polismyndigheten får inte sägas upp. Alla begriper att detta är omöjligt. Ekvationen går inte ihop.
Dessutom består dessa 161 miljoner kronor i huvudsak av löneökningar och kostnader för fler anställda poliser som staten har krävt men utan att kompensera för det. Jag vill också påminna om att polisen i Dalarna sedan år 2000 har gått igenom två omfattande nedskärningar och omorganisationer. Att lova fler poliser i en valrörelse men inte kunna stå för finansieringen av detta är oerhört fräckt och utmanande.
Därför brottas nu bland annat Polismyndigheten i Dalarna med djupa ekonomiska problem. Skulden läggs på polisledning och polisstyrelse i stället för att läggas på regeringen som har ansvar för detta. Det är också ansvarslöst att hela tiden hänvisa till att underskotten ska täckas inom den så kallade anslagskrediten. Det innebär bara att regeringen tillfälligt svär sig fri, medan det i praktiken innebär att besparingar får göras i verksamhet under kommande år.
Mot bakgrund av det som nu sker i fråga om underskott inom polisorganisationen är min fråga till ministern: Hur ska en situation där 161 miljoner ska sparas in i en organisation där enbart 70 miljoner är möjliga att diskutera hanteras - visar inte detta att regeringen måste vidta någon form av åtgärd?
Peter Hultqvist (S):
Justitieministern sade att man skulle återkomma senare i budgeten. Så uppfattade jag det. Hon använde formuleringen att man inte kan hålla på som i dag. Självklart går det inte hålla på så, det krävs oerhört rejäla tag. I dag sitter lokala polisstyrelser och lokala polischefer med svartepetter i det här spelet. De ska expandera organisationen, men de har inte pengar.
Det är helt orimligt. Det här har pågått sedan regimskiftet år 2006. Den här utvecklingen kommer att förstärkas under år 2009. Frågan är vad som händer 2010.
Kommer ni med ett trollspö och löser upp situationen med underskotten och återbetalningen enligt anslagskrediten och täcker upp alla de kostnader som i dag är ofinansierade och en följd av krav från regeringens sida? Jag är mycket tveksam till att det går att hantera den situationen. Det skulle vara väldigt välgörande om ministern kunde klara ut tydligare hur ni kommer att lösa detta inför nästa budget. Vad är planen?
Vad är justitieministerns idé om hur det här ska drivas och hur det ska hanteras? Det finns en hel polisorganisation utanför Stockholm som väntar på ett besked i den här frågan. Resursproblemen visar sig i stort sett i alla stycken i den organisation vi har. Det är oerhört starka krav.
Jag tar fasta på den lite lösa formulering som ministern hade om att man inte kan hålla på så här, man skulle återkomma i budget. Men jag vill ha ett mer precist besked: Vad innebär det? Hur kommer ni att lösa detta? Hur ser planen ut?
Peter Hultqvist (S):
Jag har ingen ambition att vinna något popularitetspris hos Anders Borg. Jag skulle kanske inte heller se det som en merit. Det handlar om full sysselsättning, Borg. Men nu står vi snart med en halv miljon arbetslösa. Oavsett din retorik ökar arbetslösheten, och ert misslyckande manifesteras dag för dag och blir allt tydligare. Det är sanningen, Anders Borg. Allmänt hållna ord biter inte på det här.
Reinfeldt själv säger att man bara kan påverka arbetslösheten marginellt. Jag har frågat dig om du delar den uppfattningen. Du har inte gett något svar. Riksdagens utredningstjänst visade 17,9 procent i bred arbetslöshet 2006, 19 1⁄2 procent 2009 och 22 procent 2010. Ni har inte lyckats med er politik när det gäller det så kallade utanförskapet. Ni fixar inte det här. Det är sanningen, Borg.
Varför säger ni nej till de 120 000 fler i arbete, arbetsmarknadsåtgärder och utbildning som vi har föreslagit i vår alternativa budget? Där skulle ni ha en chans att göra någonting. Varför säger ni nej till 5 miljarder extra till kommunerna i år och 10 miljarder extra nästa år? Då skulle man kunna hindra många varsel, hindra många från att bli arbetslösa och dessutom slå vakt om kvalitet i vård, skola och omsorg. Där har ni några praktiska åtgärder som skulle kunna vidtas och ge effekt.
De skulle kunna hindra utslagning, socialbidragsberoende och arbetslöshet. Ni blandar och ger när det gäller definitionen av utanförskap därför att ni själva egentligen inte vet hur det ska definieras. Ni använder utanförskap som ett propagandistiskt ord som stigmatiserar vissa grupper av människor där man ska känna att man inte är fullvärdig i samhället. Jag har träffat människor som har varit förtidspensionerade och långtidssjukskrivna.
De undrar: Varför ska jag stå här och känna att jag tillhör ett utanförskap? Varför ska de människorna känna så? Ni måste fundera på effekten av era egna ord och hur människor i en svår situation kan uppleva detta.
Peter Hultqvist (S):
Jag skulle vilja ha svar på några frågor. Har pensionärer lägre hyra än andra grupper? Är deras mat billigare? Är deras kläder billigare? Är levnadsomkostnaderna lägre än för andra grupper? Skapar det fler arbetstillfällen när pensionärer betalar högre skatt?
Finns det belagt någonstans i ett Sverige där utvecklingen visar fler varsel, fler arbetslösa och fler socialbidragstagare? När regeringen motiverar att pensionärer betalar högre skatt än andra med att det skulle ge fler jobb menar jag att verkligheten visar att det är ett argument som inte håller. Det är felaktigt; det är falskt.
När man bedömer ett skattesystem tycker jag att man ska ha en principiell grundsyn som är att skatt ska betalas efter inkomst. Däremot tycker jag inte att skatt efter ålder eller extra skatt om man är pensionär är en principiell grund för ett skattesystem. Sverige är världsunikt på den punkten, och det är definitivt inte hedervärt att vara världsunik på just den punkten. Motiven och argumenten för att pensionärer skulle betala högre skatt är ihåliga.
Det ger inte fler jobb, minskar inte varslen och bromsar inte lågkonjunkturen i någon mening. Sedan är frågan vad man ska använda för ord. Får man använda starka ord som visar vad saker och ting är och kalla saker och ting för dess rätta namn, eller bryter man då mot någon sorts politisk konvenans där det ska vara ett nedtonat så kallat måttligt samtal där gråzonerna ska göra att allting tunnas ut?
Men jag säger så här: Det här är åldersapartheid! Då använder jag ett starkt ord, och sedan får det väl darra till i manschetterna här så att man blir riktigt skräckslagen. Det handlar alltså om särbehandling av äldre människor. Att en pensionär med ca 230 000 kronor i pension betalar 12 000 kronor mer i skatt går inte att förklara med logiska och i verkligheten förankrade argument. Nu ökar klyftan ytterligare med tredje steget i jobbskatteavdraget.
Vi har föreslagit att man ska sänka pensionärernas skatter med 2 700 kronor för att minska gapet. Veronica Palm har tidigare här i dag redogjort för att det här är en prioriterad fråga när vi återkommer till regeringsmakten 2010 och att vi successivt ska avskaffa den här orättvisan och ta bort åldersapartheid. PRO och SPF är de två stora pensionärsorganisationerna.
Föregående talare är revisor i en stor pensionärsorganisation. De har sagt att det här är fel. De accepterar inte den här orättvisan. De är eniga på den här punkten. Jag tyckte att det var intressant att höra revisorns funderingar som innebar ett försvar av pensionärsskatten. Pensionärernas mat, kläder och annat är inte billigare än för andra grupper. Deras medicin- och sjukvårdskostnad är ofta högre.
Kostnader för fackavgifter och avgifter till a-kassa löste vi genom avdragsrätt på vår tid när vi satt i regeringsställning. Men det har högerregeringen tagit bort. Anders Borg! Är det så att denna skatteorättvisa, denna åldersapartheid - detta starka ord - ska bestå för evigt i er värld? Tänker ni aldrig göra någonting åt detta?
Är det här kungslinjen mot framtiden när det gäller beskattning?
Peter Hultqvist (S):
Det är inte alls så att pensionärsorganisationer är, som Lennart Hedquist sade, varse att det nu är okej med pensionärsskatten. Jag var på PRO i tisdags, och budskapet var mycket tydligt: Det här ska bort. Man är enig om det här. Det finns ingen som är varse, accepterar eller "halvaccepterar" det här.
Det här är den uppfattning som finns i pensionärsorganisationerna. Försök inte skriva om verkligheten på den punkten! Om detta skulle vara så bra för att bekämpa arbetslösheten, undrar jag: Varför ökar då arbetslösheten? Era åtgärder i form av jobbskatteavdraget ger inte effekt. Pensionärsskatten ger inte någon effekt.
Borg kan naturligtvis gömma sig bakom den internationella konjunkturen, men det löser inte problemet med arbetslösheten. Arbetslösheten stiger, socialbidragsutgifterna ökar. Det är verkligheten ute i kommunerna. Era åtgärder är inte effektiva. Vi har föreslagit 2 700 kronor i skattesänkning till pensionärerna.
När vi kommer tillbaka i regeringsställning kommer det att vara en prioriterad fråga. Det kommer givetvis att ta tid att lösa den eftersom det handlar om så pass mycket pengar, men vårt mål är att jämna ut skillnaden. Sedan får man lösa problemet med kostnader för inkomstens förvärvande, som det heter, genom avdragssidan i deklarationsblanketten. Då får man ett rent skattesystem.
Att ha ett system där man institutionaliserar skatt efter ålder och särskiljer pensionärer från andra grupper i samhället är inte rimligt. Debatten handlar, som sagt, om en grundläggande rättvisefråga. Alla ska betala skatt utifrån inkomst. Man ska inte betala skatt utifrån ålder. Åldersapartheiden ska bort.
Peter Hultqvist (S):
Tack för svaret! Jag är definitivt inte nöjd, men det finns ett litet spår av självinsikt i det som Borg säger. Man kan faktiskt skönja det: "Den kraftiga nedgången i arbetskraftsefterfrågan kommer dock sannolikt att leda till att det tar längre tid än vad vi tidigare har trott för politiken att få avsedd effekt."
Jag tycker ändå att det är intressant att finansministern konstaterar att så effektiv som man har beskrivit sin politik i olika sammanhang är den inte i verkligheten. Det som är typiskt för den svenska regeringen och många andra EU-regeringar är att det är mycket prat och lite verkstad. Man ger ett intryck av att man handlar och att åtgärderna ger effekt, men verkligheten visar på ökande arbetslöshetstal. Politiken är passiv.
Man skjuter problemen framför sig. Konjunkturinstitutet visar på att sysselsättningen kommer att falla med 250 000 personer fram till 2010. Hälften av de här jobben försvinner i industrin, vilket är mycket allvarligt. Konjunkturinstitutet förespråkar kraftiga stimulanser av ekonomin, men regeringen lyssnar inte på det. Samtidigt lånar man i praktiken till skattesänkningar. Det är Ebberöds bank. Så var det när Fälldin regerade och så var det när Bildt regerade.
Den här traditionen följs nu upp av Reinfeldt och Borg. Det finansiella sparandet visar ökade underskott. År 2009 blir det ett minus på 84 miljarder och 2010 ett minus på 144 miljarder. Jag kan inte se några praktiska bevis för att regeringens skattesänkningar på 84 miljarder, mest för dem som är mest välbeställda, skapar nya arbetstillfällen. Det här har inte på något sätt bromsat krisen.
Statsministern själv gör inte ens anspråk på det utan säger att arbetslösheten bara går att påverka marginellt. Tar Anders Borg avstånd från det uttalandet av statsministern? Jag har ställt frågan förut. Snart är över 500 000 personer arbetslösa. Vi spräcker 10-procentsvallen. Inte blev skattesänkningarna någon stålvall som kunde hålla tillbaka arbetslösheten.
De åtgärder som vidtas, det vill säga skattesänkningarna, har inte stor effekt på arbetslösheten och företagen. Däremot är Sverige ett land som mer än andra slösar med budgetmedel på sådana utgifter som bland annat Valutafonden bedömer har de sämsta effekterna på arbetslöshet räknat per krona. En snabb kostnadseffektiv åtgärd skulle faktiskt vara att höja statsbidragen till kommuner och landsting med 5 miljarder extra i år och 10 miljarder extra nästa år.
Det skulle innebära att uppsägningar av personal kan förhindras. Man sparar in kostnader för a-kassa, ökar skatteunderlaget, bidrar till ökad efterfrågan i ekonomin och ger slutligen bättre service och kvalitet i vård, skola och omsorg. Varje person som sägs upp får dra ned sin standard. Efterfrågan i ekonomin minskar och skapar ny arbetslöshet i andra delar av ekonomin. Arbetslöshet skapar i sig ny arbetslöshet.
Därför är en satsning på landsting och kommuner nu viktigare än skattesänkningarna, som främst gynnar de mest välbeställda. När kommer ni att vidta verkningsfulla åtgärder mot arbetslösheten som bryter arbetslöshetskurvan?
Peter Hultqvist (S):
När det gäller den här frågan är det väldigt intressant att se vilken oerhörd information om vad som eventuellt har pågått i Göran Perssons tänkande i de här sammanhangen som Anders Borg besitter, att han så lite vill tala om sin egen politik, att han så lite vill tala om läget i dag och vilka effekter, eller frånvaro av effekter, högerregeringens politik har lett till.
De skattesänkningar som har genomförts nu har, om man ska utgå från vad riksdagens utredningstjänst säger, främst gynnat dem som har mest pengar. De har fått ännu mer pengar. Det är de som har blivit de stora vinnarna på Anders Borgs skattesänkningar. Så är det. Jag tror inte att ens Anders Borg kan ge sig till att ifrågasätta det riksdagens utredningstjänst har kommit fram till.
Vi vill sänka arbetsgivaravgiften riktat till dem som anställer ungdomar. Däremot menar vi att generella arbetsgivaravgiftssänkningar av det slag som regeringen sysslar med ger begränsad effekt. Jag fick ingen kommentar till det förhållandet att den amerikanske ekonomen Martin Feldstein konstaterar att George Bushs oerhört stora skattesänkningar hade en väldigt liten effekt på jobben.
Jag fick ingen kommentar till att EU-kommissionen i januari i år konstaterade att skattesänkningar har betydligt mindre effekt på efterfrågan än andra stimulansåtgärder. Jag fick ingen kommentar till att Riksrevisionen har kommit fram till att de förändringar och nedsättningar av avgifterna som skedde 1977 hade en mycket begränsad sysselsättningseffekt. Allt detta svepte finansministern bara förbi utan att säga någonting.
I realiteten är det nog så, Anders Borg, om vi tittar på hur verkligheten ser ut att arbetslösheten ökar och socialbidragsutgifterna ökar. Ni sänker skatten och ser det som lösningen, men effekterna uteblir. Prata om din egen politik! Prata om nuläget!
Peter Hultqvist (S):
Min interpellation grundas egentligen på ett antal iakttagelser. Den grundar sig på att det har genomförts en oerhörd mängd utredningar som flyttar eller föreslår flytt av uppgifter kors och tvärs mellan en lång rad olika myndigheter. Den bygger också på en annan iakttagelse: att alla de här förändringarna leder till att det går åt väldigt mycket kraft i förändringsarbetet och att den kraften möjligen skulle kunna användas till annat.
Jag har som exempel tagit upp arbetslöshetsbekämpningen och rapportörsuppdraget som de regionala samordnarna har när det gäller arbetslösheten. Det har blivit ett rätt upplöst instrument i praktiken. Interpellationen bygger även på iakttagelsen att spretigheten gör att man får fram en bild av att bara betrakta det hela.
Här kan det pågå en regionalisering bakvägen, som egentligen inte är politiskt styrd, men som i sin spretighet så småningom gör att man skapar faktum på marken som vi inte kommer runt. Man föreslår exempelvis i en utredning att koncentrera vissa uppgifter till 7 länsstyrelser och sedan ha 14 länsstyrelser med lite mindre tyngd. Det är bara att notera att ett sådant förslag ligger.
Sedan vet inte jag vad regeringen gör av detta förslag. Men är det så att det drivs vidare är det klart att det har någon sorts påverkan på vilka framtida strukturer vi ska ha i landet. Oavsett om jag har någon sorts konservativ syn på detta eller inte kan jag väl säga att min syn på statlig förvaltning och förändringsarbete är att det måste vara samordnat, genomtänkt och grundligt.
Om det, Mats Odell, är uttryck för konservatism eller vad det är får jag väl stå för det i så fall. Men "grundligt" tycker jag är viktigt, för det här måste vara organisationer som fungerar. Det är kärnan i själva statsmakten det handlar om. Då måste vi gå till väga på ett sådant sätt att det håller på ett bra sätt långsiktigt.
Peter Hultqvist (S):
Jag tackar för svaret. Det är allmänt hållet och ger i praktiken lite upplysning om vad regeringspolitiken innebär och vilka konkreta utfall vi kan förvänta oss. Ordvalet präglas av välvilja, och jag tolkar det som att ambitionerna är goda. Men det räcker inte i mina ögon. Befolkningen ökade förra året med 31 747 personer i Stockholmsregionen.
I Norrlandslänen minskade den samtidigt med 500 personer. Norrlands inland, delar av Bergslagen och sydöstra Sverige har en negativ befolkningsutveckling. Stockholm, Göteborg och Malmö har den starkaste tillväxten.
Vi har trots en stegrande arbetslöshet i landet - enligt Arbetsförmedlingens prognoser snart uppe i 11 procent - högtryckszoner i storstäderna och ekonomiska lågtryckszoner i många glesbygdskommuner, där man brottas med minskad befolkning, vikande skatteunderlag, ålderstung demografi och problem med att upprätthålla servicen.
Sverige håller på att klyvas mellan storstadsregionerna och det övriga Sverige, men också inom storstäderna är skillnaderna stora mellan välmående områden och områden som brottas med olika typer av problem. Det är uppenbart att vi behöver återupprätta en nationellt fungerande regionalpolitik. Nu ska skatteutjämningen återigen ses över.
Kan Maud Olofsson garantera att slutresultatet inte blir att välmående och rika kommuner i storstadsområdenas förorter gynnas medan man i övriga landet får dra ned? Nu privatiseras apotek. Regeringen utlovar en treårig kontrollperiod som garant för att privatiserade glesbygdsapotek inte ska läggas ned. Kommer apoteken i Lima, Funäsdalen, Älvsbyn och Malmberget att finnas kvar om tre år? Kan vi lita på det?
Det statliga stödet till kommunerna för bredbandsutbyggnad har tagits bort. Är det klokt när hela landet skulle behöva verkligt stöd för en bredbandsutbyggnad? Hela Sverige ska väl leva? Är det inte så det var tänkt? Vi vill satsa 50 miljoner kronor i ett första steg för att återupprätta stödet.
För att klara den regionala balansen krävs en mycket stark nationell ambition och en regering som värnar om och bygger ut de regionala högskolorna, satsar ytterligare ekonomiska medel på infrastruktur, stöder bredbandsutbyggnaden, värnar om och lokaliserar ut statliga verk och myndigheter, stöder lokala lärcentra, inte drar ned på komvux och satsar på livslångt lärande.
Det är i ett samspel mellan tydliga regeringsambitioner och regionala och lokala aktörer som framgången kan bli verklighet. Staten får då inte abdikera. Varför, Maud Olofsson, hamnar nya statliga bolag i regel i storstadsregionerna med förkärlek för Stockholm? Varför hamnade Svevias, gamla Vägverket Produktions kontor på Hemvärnsgatan 15 i Solna?
Är det ett regionalpolitiskt tänkande? Jag tycker att det skulle vara intressant att få ett svar på. Vi ser i dag att den ena delen av Sverige har överfulla skolor och akut brist på bostäder. I andra delar stänger man skolor, och det råder överskott på bostäder. Det är en utveckling som bara blir starkare. Vad tänker regeringen göra för att bryta det?