Stina Bergström (MP):
Nu har många tagit fram sina cyklar från vintervilan i förråden. Själv tog jag premiärturen förra veckan, ned till Konsum. Sedan två år tillbaka är det möjligt att cykla hela vägen. I september 2008 var jag med och invigde cykelvägen längs den hårt trafikerade riksväg 61.
Cykelvägen har bara funnits i två år, men drömmarna och behovet av den hade funnits i över tio år innan den byggdes. Biltrafikens ökning hade lett till att det var förenat med livsfara att cykla eller gå längs landsvägen som går mellan bygdens byar.
Barnen fick skjutsas överallt, och det var bara de mest våghalsiga vuxna som vågade cykla bland långtradarna. Nu kan vi dock återigen cykla till skola, affär, stationen, fotbollsträningarna och festerna på Folkets Hus.
Detta säger jag, fru talman, som ett exempel på att det faktiskt är vi politiker som på olika sätt påverkar möjligheten att cykla. Visst är det individen som väljer om man vill cykla eller åka bil, men det är vi som politiker som styr valen - oftast till bilens fördel. Cykeln har en viktig roll i klimatarbetet.
Att öka cyklingens andel av persontransporterna är ett av de snabbaste och billigaste sätten att minska utsläppen från transportsektorn. Det som behövs är att ge cykeln högre prioritet så att det blir mer attraktivt att cykla och mindre attraktivt att köra bil.
Här finns en stor miljöpotential, eftersom många bilresor är löjligt korta. Ca 30 procent av antalet bilresor är kortare än tre kilometer, och hälften är kortare än fem kilometer. Det är en sträcka som många av oss lätt kan cykla - och må bra av det också.
Att öka cyklandet är nämligen även en folkhälsofråga. Det trycker vi i Miljöpartiet på i vår motion Klimat, cykel och hälsa . I denna motion presenterar vi 33 viktiga åtgärder för att fler ska ta cykeln. De flesta av förslagen behandlas i dagens betänkande. Fru talman! Hur får vi då fler att välja cykeln?
Vad har Miljöpartiet för förslag? Ja, en viktig sak är förstås att bygga fler cykelvägar. En säker cykelväg till skolan gör till exempel att föräldrar vågar låta barnen cykla i stället för att köra dem dit i bil.
Mer säkra cykelvägar i städerna, till exempel i Stockholm - där folk är sämst på att cykla till jobbet, läste jag i en DN-artikel i lördags - skulle få fler att våga cykla. Jag gjorde min första cykeltur någonsin i huvudstaden i tisdags, och det var en spännande upplevelse. Det är inte utan att jag känner igen mig i kvinnan som Désirée Liljevall berättade om tidigare.
Pengar till cykelvägarna kommer både från kommunens och statens pengapåse. Vår cykelväg hemma byggdes av Vägverket. Det var alltså statliga pengar. I tio år fick vi vänta. Att det behövs mycket mer öronmärkta pengar i regeringens budget till cykelvägar är tydligt. Fru talman!
Jag har tidigare här i talarstolen berättat ytterligare en historia från min hemkommun, om vad som hände när man byggde om vägen till en två-plus-ett-väg med mitträcke utanför samhället Fagerås. Möjligheten att cykla längs vägen försvann helt, och cyklister och gående förpassades bokstavligen till diket. Detta händer överallt i vårt land.
Det är obegripligt! Miljöpartiet anser att man när man bygger två-plus-ett-vägar samtidigt måste se till att det fortfarande går att cykla längs vägen. Det är inte något som ska bli möjligt igen först efter tio år. Pengarna till cykelvägen ska tas ur den pott som används till att bygga om vägen, så att man kan inviga cykelvägen samtidigt som vägen.
Jag yrkar bifall till den reservation som handlar om detta, nämligen reservation 3. Den är gemensam för S och MP. Men, fru talman, det finns mycket annat som regeringen måste göra för att fler ska sätta sig på cykeln i stället för i bilen. Det behövs nationella mål för hur cykelresandet ska öka och cykelolyckorna minska.
Det måste bli lättare att ta med sig cykeln på bussar och tåg. Och lagstiftningen måste ändras så att det blir lättare, säkrare och smidigare att ta sig fram med cykel i städerna. Precis som sagts tidigare av Annelie Enochson finns det dåligt med uppgifter kring hur cyklandet i dag utvecklas.
Det finns undersökningar som gjordes under perioden 1995-2006 som visade att cyklandet minskade hela tiden. Vad som händer i dag vet vi inte riktigt. En av anledningarna till att Sverige, till skillnad mot till exempel länder som Danmark och Holland, inte har lyckats bättre när det gäller cyklingen är att vi inte har haft några mätbara mål med krav på uppföljning.
Det har lett till att vi har bristande underlag när det gäller att ta reda på hur det förhåller sig i dag. Trafikutskottet har anfört att mål om cyklingens utveckling inte bör ligga på nationell nivå. Det är en märklig inställning. I många andra sammanhang har vi nationella mål. Så är det med flera av våra miljömål. Ett annat nationellt mål är fördubblingsmålet inom kollektivtrafiken.
Det är ett mål som Miljöpartiet anser att riksdagen bör ställa sig bakom. Och vi tycker även att riksdagen ska sätta upp mål för hur cykelåkandet ska utvecklas i Sverige. Vi föreslår följande mål: 1. Att 25 procent av antalet persontransporter ska ske med cykel senast 2020. 2.
Att 50 procent av arbetspendlingen i tätorter bör ske med cykel år 2020. Vi tycker, precis som Desirée Liljevall sade nyss, att nollvisionens mål även ska omfatta cyklisterna, det vill säga att antalet allvarligt skadade cyklister ska vara mer än halverat senast 2020.
I dag ökar cykelolyckorna, och skadade cyklister är en större patientgrupp än bilisterna på våra sjukhus. Det har sagts här tidigare att det är nio gånger så farligt att sätta sig på cykel än att kliva in i bilen. Det är inte acceptabelt. Avslutningsvis, fru talman, vill jag säga några ord om trafikregler.
Enligt Miljöpartiets uppfattning bör fotgängare, cyklister, personer i rullstol, barnvagnar, skejtare och andra så kallade mjuka trafikanter ges högsta prioritet vid stadsplanering och utformningen av regler. Det skapar en mänskligare stad, ökar trafiksäkerheten och förbättrar möjligheten till vardagsmotion.
Ett exempel på att planeringen i stället skett med bilen som utgångspunkt är reglerna för enkelriktade gator. I Sverige tvingas cyklister att ta omvägar, trots att vägbredden gör det möjligt att låta bilar möta cyklister. Att låta cyklister köra mot enkelriktat skulle på många håll öka framkomligheten utan att bidra till större risker.
Detta är sedan länge tillåtet i bland annat Tyskland, Holland, Schweiz, Frankrike, Danmark, England, Österrike, Belgien med flera länder. Miljöpartiet anser att det borde tillåtas även i Sverige. Ett annat exempel är väjningsplikten. En cykel måste alltid väja för en bil, även om cykeln kommer på huvudled och bilen från sidan.
Miljöpartiet anser att det är dags att låta bilar väja för cyklister då cyklisten färdas på huvudled. Vi tycker att zebralagen ska gälla även för cyklar, det vill säga att bilar måste stanna för cyklister som cyklar på en cykelbana som går parallellt med ett övergångsställe. I dag måste du, i de flesta fall, som cyklist hoppa av cykeln och leda den över övergångsstället för att få företrädesrätt.
Undantagen i regelverket gör det hela otydligt och farligt. Det vore ur trafiksäkerhetssynpunkt mycket bättre om det fanns en tydlig regel att det är cyklisterna som har företräde. Som jag sade inledningsvis: Genom att ge cykeln högre prioritet blir det mer attraktivt att cykla och mindre attraktivt att åka bil, till gagn för miljön och folkhälsan! Fru talman!
Självklart ställer jag mig bakom Miljöpartiets samtliga reservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall bara till reservationerna 3 och 9.