KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Ohly (V):
Jag kan välja att tolka Anne Marie Brodén positivt. I några delar fanns det ändå ett erkännande av att det kanske inte var problemfritt att lägga ned Rikskonserter, även om Anne Marie Brodén har en positiv uppfattning om att mycket av det uppdraget nu har överförts till andra producenter. När det gäller avgiftsfriheten på museer är det uppenbart att Anne Marie Brodén tycker att det var ett bra beslut att ta bort den.
Därmed har jag fått svar på min fråga om Anne Marie Brodén inte tyckte att det påverkade tillgängligheten negativt och om detta inte var ett problem. När det gäller kulturskolan har det funnits förslag här i riksdagen om att vi skulle avsätta pengar för att få en enhetlig avgift och en maxtaxa för kulturskolan. Det har Anne Marie Brodén med flera avslagit. Allt detta är sådant som jag menar skulle kunna regleras i en kulturlag.
Då skulle man peka ut kulturens betydelse och vikten av tillgång till professionellt utövad kultur, vikten av att de som utövar denna professionellt utövade kultur får goda villkor och vikten av tillgång och möjligheten att själv få pröva på, inte minst för barn och ungdomar men även för vuxna. Därigenom skulle man kunna sy ihop det här.
Därför har jag valt att särskilt yrka bifall till reservation 9, som särskilt pekar på vikten av att vi tar efter Norge lite och tänker efter hur vi ska kunna stärka kulturens betydelse. Hur ska vi kunna göra den så viktig som alla talare i den här debatten påstår sig vilja göra den?
Även Anne Marie Brodén hade fantastiskt fina formuleringar om kulturens betydelse, men de fina orden göder inte en enda konstutövare, och de gör inte att barn och unga får tillgång till möjligheten att själva utöva kultur. Det krävs något mer. Det krävs nämligen prioritering och resurser, och där står tyvärr regeringen och den borgerliga majoriteten tomhänta.
Lars Ohly (V):
Det kanske är i det som Anne Marie Brodén började med som den verkliga konflikten finns. Ska vi minska kommersialismens negativa effekter eller inte? Eller ska vi bejaka kommersialismen och marknadsanpassningen också av kulturen? Där finns den ideologiskt viktigaste frågan för alla dem som är intresserade av ett brett kulturutbud och ser det som en samhällsuppgift och inte vill att enbart det som är kommersiellt gångbart ska produceras.
Om det handlar om att en väsentligt mycket större del av kulturen ska utövas av kulturskapare som inte behöver ta den sortens hänsyn är det tydligt att den nuvarande regeringen inte är alternativet. Utifrån det här betänkandet säger Anne Marie Brodén att det mesta är på gång och att det görs väldigt mycket.
Samtidigt blir jag inte riktigt klok på ert avstyrkande av vårt förslag om stöd till centrumbildningarna, som ju har en viktig uppgift för att se till att fria kulturutövare kan få goda villkor. Vi säger att vi ska ha ökat stöd till de centrumbildningarna. Majoriteten säger så här: "Centrumbildningarna spelar en viktig roll när det gäller förmedlingsverksamhet.
Det är en uppgift för regeringen att i det sedvanliga budgetarbetet väga olika angelägna stödändamål mot varandra och i det sammanhanget pröva utformningen av framtida stöd till centrumbildningarna." Kanske Anne Marie Brodén kan upplysa mig om ni vill öka stödet eller inte. Det här säger ju ingenting. Det säger att ni överlåter åt någon annan, nämligen regeringen och kulturministern, att avgöra frågan, men ni har inte själva någon uppfattning. Tycker ni att stödet ska öka eller inte? Är det viktigt, och är ni i så fall beredda att ta fajten för det?
Vill ni göra det även om det står mot ytterligare skattesänkning för miljonärer, som ni är så bra på att genomföra?
Lars Ohly (V):
Det var ju inte svar på min fråga. Den frågan var: Vad tycker Anne Marie Brodén? Vad tycker ni som sitter i majoriteten i kulturutskottet här i riksdagen? Ni säger ju inte något. Ni instämmer i att de har en viktig roll, men det konkreta förslaget att öka stödet avstyrker ni. Jag kan förstå det av budgettekniska skäl, men vad tycker ni då? Tycker ni att stödet ska öka?
Tycker ni att det ska ske på bekostnad av annat, som till exempel skattesänkningar, som i det här landet har genomförts på upp till ungefär 150 miljarder de senaste sex åren. Tycker ni att det är rimligt att vi faktiskt skapar bättre villkor för kulturskaparna genom centrumbildningarna? Det finns ingenting som tyder på det eftersom ni inte vågar ha en uppfattning i ert avslagsyrkande på motionen. Samma sak går egentligen igen i allting.
Nu ska inte Anne Marie Brodén klä skott för någon annans uttalande, men jag har hört alliansföreträdare säga att den viktigaste kulturpolitiska reform som har genomförts de senaste åren är jobbskatteavdraget. Därigenom skulle tanken vara att folk har fått lite mer pengar för att kunna köpa kultur. Då har man först och främst synen att arbetslösa och sjuka inte ska ha någon kultur över huvud taget, för de har ju fått det väsentligt sämre.
Men det är också synsättet att just tillgången till kultur ska vara beroende av att man själv, privat har pengar att satsa på det. Jag tycker tvärtom. Jag tycker att vi ska tillgängliggöra kulturen, till exempel genom att ta bort avgifterna på statliga museer, gärna på regionala museer också för att skapa förutsättningar för kulturen att spridas. Men för att det ska kunna ske måste också kulturskaparnas villkor bli bättre, väsentligt bättre än vad de är i dag.
Det finns undersökning på undersökning, inte minst Konstnärsnämndens fantastiskt genomgripande utredning av kulturskaparnas villkor, som är alarmerande. Därför skulle jag önska mig en kulturminister och en regering som tog frågan på allvar.
Lars Ohly (V):
Jag tackar för det vänliga välkomnandet till kulturdebatten, som vi förhoppningsvis ska kunna fortsätta att föra i både högt och lågt tonläge. Jag vill gärna sträcka ut en hand och säga att det ibland är bra att vi har ett lågt tonläge - när vi är överens. Och visst är vi överens till exempel om enprocentsregeln och om vikten av att vi fortsätter att kulturellt utsmycka allt det som vi bygger tillsammans. Visst är vi överens också om mycket av de vackra orden om kulturen.
Anne Marie Brodén läste till exempel upp fina ord till och med från regeringsförklaringen. Problemet är när orden ställs mot en verklighet där andra prioriteringar görs före kulturen. Det är då det blir problem. Christer Nylander sade att jag gärna hade sett en proposition. Ja, jag hade gärna sett en proposition. Men den hade nog behövt läggas fram av en annan regering.
Denna regering skulle inte kunna lägga fram den proposition jag skulle vilja se - en proposition där man på allvar tar upp kulturskaparnas villkor ur perspektivet att vi måste se till att det är ett samhällsansvar att kulturskaparna får möjlighet att fortsätta att arbeta med att skapa den kultur som de gör. Vi skulle knappast få en proposition av den här regeringen som stärker kollektivavtalsvillkoren på kulturarbetsmarknaden.
Vi skulle knappast få den starka koppling till kulturskaparna som grupp som jag skulle vilja se i motsats till det synsätt om entreprenörskap - att var och en ska ha sin egen F-skattsedel och att alla kulturarbetare i princip ska vara egna företagare - som denna regering står för. Därför är nog min önskan om en proposition lagd i malpåse.
Jag önskar mig i stället en ny regering - en regering som tar kulturpolitiken på allvar, som tar kulturarbetarnas villkor på allvar och som på allvar också skulle lägga fram propositioner. I det fallet skulle jag inte kritisera Christer Nylander om han inte skulle väcka någon motion, för då skulle han sitta utan någon som helst makt att påverka i alla fall.
Lars Ohly (V):
Jag kan glädja Christer Nylander med att jag lovar att återkomma i både motionsform och debattform med förslag och en genomtänkt syn på hur kulturpolitiken ska utvecklas. Det är förhoppningsvis sista gången som jag behöver säga att jag ursäktar mig med att jag inte har varit kulturpolitisk talesperson så oerhört länge och att jag därför inte känner att jag har kunnat fullgöra detta ansvar ännu. Men det finns en hälsosam självkritik i det som Christer Nylander nu säger. Det finns mycket som ännu inte är löst, och det finns mycket som inte är gjort. Det går inte alls igen i betänkandet.
Där är i princip liknöjdheten överställd allting. Låt mig också vara lite självkritisk. När det gäller scenkonstpensionerna är det inte enbart denna regering som har misslyckats. Under tiden 1998-2006 satt jag, ibland mer centralt och ibland mindre centralt, men ändå placerad i ett samarbete med Socialdemokraterna och Miljöpartiet där vi hade möjligheter att påverka.
Jag tror att vi lyfte fram scenkonstpensionerna vid varje budgettillfälle, men vi lyckades aldrig få igenom en tillräckligt bra gemensam politik. Därför löstes inte frågan. Anne Marie Brodén och Christer Nylander har rätt i att frågan har ärvts av regeringen. Men jag är oerhört kritisk till att man hittills har tagit snart sex år på sig utan att komma fram med ett förslag. Jag hoppas att den ambition som kulturutskottet har uttryckt också blir verklighet senast 2013.
Jag skulle gärna se att den kom så snart som möjligt under hösten 2012. Kulturskaparnas villkor, som betänkandet handlar om, är en av de viktigaste frågorna. Tillgänglighet - att människor både ska ha tillgång till professionellt utövad kultur och tillgång till att själva utöva kultur - förutsätter att de som skapar den professionellt utövade kulturen får möjlighet att fortsätta göra det. Då måste de ekonomiska villkoren förbättras. Då måste konstnärer och kulturskapare få möjlighet att leva på sitt arbete.
Då ska man inte tvingas att svälta för att kunna utöva kultur.
Lars Ohly (V):
Gustav Blix sade att vi får inflytande med europakten. Argumentationen från statsministern och förespråkarna för europakten har ju varit närmast av negativ art, nämligen att vi ska förhindra att vi behöver bindas av de åtgärder som kommer att föreslås inom europakten och att vi kommer att få sitta med vid bordet, vilket nu är tillförsäkrat, en gång per år. Inflytandet är något marginellt, för att uttrycka sig milt, Gustav Blix.
Problemet handlar ju om huruvida europakten är bra eller dålig. Är det rätt eller fel väg? Det är det som också diskuteras i utskottets utlåtande om kommissionens arbetsprogram. Det verkar som om majoriteten lite för lite har insett att det finns en gräns där nedskärningar slår över och blir kontraproduktiva.
Nedskärningarna kommer att leda till att det blir svårare att hämta igen den ekonomiska kris som nu genomsyrar läget i flera av EU:s länder. Ett av skälen till det är euron. Gustav Blix hör till ett parti som arbetade mycket hårt för ett ja till svenskt euromedlemskap 2003. Jag antar att varken Gustav Blix eller partiet har ändrat uppfattning.
De tycker fortfarande att det är en bra idé med en centralbank i Frankfurt som bestämmer räntan och valutapolitiken för hela detta icke naturliga valutaområde, vilket är ett av de stora problemen i dag. Det är ett av de absolut största problemen vi har, nämligen att det inte är ett naturligt valutaområde. Det innebär stora problem för länder som inte hör till EU:s kärnländer, till de största ekonomierna. När Tyskland bestämmer räntan och valutan får Grekland betala priset.
Därför borde egentligen Gustav Blix tacka svenska folket för att de var klokare än vad Moderaterna var - de var klokare än vad Gustav Blix, Fredrik Reinfeldt och Anders Borg var - och röstade nej till euron 2003.
Lars Ohly (V):
Det vi varnade för när vi hade omröstningen om EU 1994 var att fackliga rättigheter skulle attackeras, att vi skulle se en period av nedskärningar, att vi skulle se försämrade sociala rättigheter och att vi skulle riskera att få en högre arbetslöshet i Sverige än vad vi hade haft historiskt. Tyvärr besannades allt det. Vi är nu fast i en massarbetslöshet i Sverige, och vi har historiskt sett oerhört höga arbetslöshetstal.
Det har i sin tur lett till ökade orättvisor, klasskillnader och ojämställdhet. Det här är naturligtvis inte enbart beroende på det svenska EU-medlemskapet. Men att EU-medlemskapet i sig har inneburit en positiv utveckling för svenska löntagare och för människor som bor och lever i Sverige tror jag är lite svårt att leda i bevis.
Problemet för Gustav Blix och för Moderaterna är att de är fast vid centrala lösningar på Europas problem. Det är en centralisering där demokratin tappar i kraft och inflytande, en centralisering som innebär att de största länderna bestämmer takten och utvecklingen. De andra länderna får hänga på, oavsett om de gynnas av det eller inte.
Det vi ser i dag i Grekland, i Portugal, i Spanien och i Italien och som vi har sett på Irland är just hur den politiken är förödande för människors möjligheter till rättvisa villkor, jämställdhet och jämlikhet i samhällen och en god ekonomisk utveckling. Därför tror jag nog att min fråga om ett tack till svenska folket från Moderaterna och Gustav Blix är något mer relevant.
I dagens ekonomiska och politiska situation tror jag att det är uppenbart för de allra flesta. Vi är tacksamma för att vi röstade nej till euron. Det är 8 procent av svenskarna som tror på euron i dag. Det är 20 procent som tror på spöken. Det säger något om eurons styrka i den svenska opinionen.
Lars Ohly (V):
Låt mig börja med att säga att det fanns mycket som jag instämde med i Fredrik Malms anförande. Det var till exempel väldigt klargörande och tydligt vad gäller utvecklingen i Ungern. Det är något jag skäms över just nu att så lite sägs och så många är så tysta om en utveckling som helt uppenbart kränker demokratin och riskerar att leda till att minoriteters rättigheter ytterligare försämras i ett land som inte är känt för att kunna värna dem särskilt bra.
Men på slutet kände jag bättre igen Fredrik Malm. Synen på demokratin är oerhört viktig. I ett läge när den ekonomiska krisen riskerar att leda till nedskärningar, som jag menar också i sin tur främjar grogrunden för rasism och främlingsfientlighet, är det kanske viktigare än någonsin att främja demokratin och att hävda demokratin.
Det vi ser i Europa i dag och som jag försökte framhålla i mitt anförande är snarare att demokratin ses som ett problem. Man sätter demokratin åt sidan och tycker att det är viktigare att tjänstemän som inte kan avsättas får ansvaret för att lösa ekonomiska kriser. Man ökar makten hos en EU-kommission som består av teknokrater och hos en domstol som inte kan avsättas i allmänna val, medan de folkvalda representanterna får mindre inflytande och mindre makt.
Därigenom minskar makten hos medborgarna. Därigenom minskar makten hos dem som har rösträtten. Detta är, som jag ser det, det stora problemet just nu. Vi har en EU-kommission och många länder i Europa som inte ser demokratin som vägen ut ur krisen utan som ser demokratin som ett hinder för att komma ut ur krisen.
Jag tycker att det skulle vara klädsamt med lite hårdare kritik från utskottets majoritet likväl som från Folkpartiet mot en inriktning som sätter demokratin åt sidan i tider av kris. Det är då, om någonsin, som demokratin behöver värnas och utvecklas, Fredrik Malm.
Lars Ohly (V):
Repliken på mig kunde ha tagits på Gustav Blix, som försökte leda i bevis att det är korrupta regimer som saknar öppenhet som har framgång i ekonomiskt hänseende. Det är inte riktigt sant. Vi har uppmärksammat detta som ett problem. Vi tycker att det stora problemet i svensk utrikespolitik är bristen på konsekvens. Sverige har lätt att ta avstånd från diktaturer och brott mot mänskliga rättigheter i länder som vi inte har stora handelsförbindelser med.
Men den svenska hållningen till Kina har både under socialdemokratiska och borgerliga regeringar tvärtom präglats av ett hänsynstagande som knappast hade varit fallet om inte Kina hade varit en sådan ekonomisk stormakt som det är. Detta tycker jag är en brist på konsekvens som är förödande för vår syn på demokrati och vår möjlighet att hävda demokratin i alla situationer.
För att gå tillbaka till grundfrågan tror jag snarare att federalismen skulle göra att möjligheterna för medborgarna att känna sig delaktiga i de beslut som fattas minskar ytterligare. Den svenska demokratin och möjligheterna att påverka de folkvalda som i sin tur fattar besluten är i stor utsträckning uppbyggd på att vi nationellt har format våra demokratiska institutioner. Jag tror att få svenskar känner att man i någon avgörande mening har påverkat sammansättningen av EU-parlamentet.
Det är ganska få svenskar som sitter där, och det är dessutom ganska få svenskar som anser att det är mödan värt att delta i valet. Men den svenska riksdagen har en demokratisk legitimitet genom ett högt valdeltagande och genom en historisk tradition. Därför tycker jag att det är viktigare att förstärka de nationella demokratiska institutionerna och motverka de teknokratiska bestämmanden som finns hos EU-kommissionen och EU-domstolen och som jag ser alldeles för mycket av i det arbetsprogram som vi just nu diskuterar.
Där skulle det vara välkommet om Folkpartiet anslöt sig till en kritik mot EU-kommissionens inriktning.
Lars Ohly (V):
Låt mig också i min replik till statsrådet börja med lite beröm. I ambitionen att få ett starkare feministiskt perspektiv på politiken i Europa kan statsrådet räkna med ett starkt stöd från Vänsterpartiet och bör väl snarast se sig om i regeringskretsen när det gäller motståndet mot ett sådant perspektiv. När det gäller arbetsmiljö och mikroföretag är vi helt överens.
Vi är också helt överens i synen på vikten av att ta avstånd från den utveckling i Ungern som riskerar att leda till minskad demokrati och sämre rättigheter för minoriteter. Men naturligtvis tänkte jag ägna huvuddelen av min replik åt sådant som vi inte är överens om. Det gäller framför allt euron som valuta. Statsrådet säger ganska tvärsäkert att det inte spelar någon roll vilken valuta länderna har, att det inte har någonting att göra med ifall man är i kris eller inte.
Det är klart att man kan leda det i bevis genom att säga att det finns länder som inte har euron som valuta som har dålig ekonomi. Men problemet med det resonemanget är att det som har hänt i Irland och i Grekland, och som riskerar att hända i Italien, Spanien och Portugal, är att med euron som valuta påtvingas länderna en politik vad gäller valutan och räntan som är anpassad till helt andra länders förhållanden.
Det försvårar naturligtvis återhämtningen. Då är EU:s svar europakten, vilket är mer av samma. Det är en pakt som fortsätter att privatisera vinsterna och socialisera förlusterna, som låter bankerna gå skuldfria och låter skattebetalarna ta notan. Jag har väldigt svårt att se hur man kan få det här resonemanget att gå ihop, hur man kan tänka sig att bekämpa krisen genom mer av det som redan har orsakat krisen.
Det är korruption, högerpolitik, en otyglad bank- och finanssektor och euron som valuta som har lett fram till den nuvarande krisen. Därför borde Sveriges svar vara: Nej till europakten och nej till mer av den politik som har lett till den svåra kris vi ser.
Lars Ohly (V):
Problemet är att den politik som statsrådet står bakom i och med Sveriges anslutning till europakten faktiskt leder till precis det motsatta i många av de länder som har kris i dag. Att en god och barn- och äldreomsorg är en förutsättning för kvinnors deltagande på arbetsmarknaden är vi helt överens om. Men hur ska man kunna tillgodose dessa behov om man samtidigt skär ned på allt vad offentlig verksamhet heter? Att kvinnor ska ha möjligheten att bestämma över sina egna liv är en målsättning som jag tror att vi är helt överens om.
Men vilka ekonomiska förutsättningar finns för det när kvinnor, som i större utsträckning är sjuka och som i större utsträckning drabbas hårdare vid arbetslöshet än män, också får ytterligare försämringar genom de nedskärningar som europakten föreskriver för länder som ska komma i åtnjutande av de stöd som europakten försöker se till att det finns utrymme för? Det är en politik som är kontraproduktiv. Det är en politik som leder till ytterligare försämringar för de grupper som redan har det sämst.
Det är inte bara klassmässigt, att vi ser ökade orättvisor i någon sorts självklart samhällsperspektiv och att jämlikheten tar stryk. Det är också en väldigt tydlig antifeministisk politik.
Nedskärningarna leder till att kvinnor i större utsträckning får ta ansvar för det som samhället borde ta ansvar för, just det som statsrådet talar om - detta samtidigt som bankerna går skadefria, samtidigt som avregleringen av finans- och valutapolitiken fortsätter och det demokratiska inflytandet över finanssektorn minskar i stället för att öka.
Det nästan enda positiva med kommissionens förslag - och det sågar statsrådet - är att öppna för en transaktionsskatt som skulle kunna innebära att man frigör resurser för att förhindra ekonomiska kriser i framtiden. Men bankerna ska i statsrådets värld inte vara med och betala över huvud taget. Bankerna ska hållas skadefria till vilket pris som helst. De som ska pröjsa är skattebetalarna. Det är en dålig politik som regeringen står för.
Lars Ohly (V):
Elisabeth Björnsdotter Rahm är företrädare för majoriteten och står för utskottets betänkande. Jag lyfte i mitt anförande fram den motion från Miljöpartiet som finns om Bradley Manning och vikten av att Sverige i bilaterala kontakter med USA tar upp också whistleblowers mänskliga rättigheter.
Vad Bradley Manning gjorde var att avslöja brott mot krigets lagar och mänskliga rättigheter i Irak. Han offentliggjorde en video som visar hur amerikanska soldater i en helikopter beskjuter civila. Jag antar att Elisabeth Björnsdotter Rahm precis som jag blev upprörd av bilderna och tycker att det är förfärligt att se amerikanska soldater bete sig på det viset.
Jag antar också att utskottsmajoriteten tycker att det är bra ifall de som beter sig på det sättet ställs till svars. Det hade inte kunnat göras utan Bradley Manning. När utrikesutskottet ska behandla denna motion skriver utrikesutskottet så här: "Utskottet konstaterar att det finns en människorättsdialog mellan EU och USA där man regelbundet diskuterar en bred agenda av MR-relaterade frågor, däribland stöd till MR-försvarare, dödsstraffet, etc.
Dessutom finns en folkrättsdialog som förs mellan rättschefen i EU:s utrikestjänst och dess amerikanska motsvarighet." Sedan fortsätter det några rader till med bludder. Men vad tycker ni då? Tycker ni inte att vi ska lyfta fram också Bradley Mannings och andra whistleblowers mänskliga rättigheter i dialog med USA? Tycker ni att det är en viktig fråga? Varför avstyrker ni motionen när ni inte har ett enda argument för att avstyrka den?
Det skulle vara intressant att höra majoritetens uppfattning om Bradley Mannings mänskliga rättigheter och hur Sverige ska agera för att försvara dem.
Lars Ohly (V):
I avslagstexten till motionen är ordet "whistleblower" inte ens nämnt. Man behandlar över huvud taget inte motionstexten. Man diskuterar inte, argumenterar inte, utan man skriver: "Av Utrikesdepartementets rapport Mänskliga rättigheter i USA 2010 framgår att Sverige bilateralt tar upp mänskliga rättigheter med USA.
I november 2010 ställde Sverige frågor och lämnade rekommendationer till USA inom ramen för MR-rådets allmänna granskningar av länder." Vad har detta med motionen att göra? Inte ett dugg! Inte ett vitten! Det är bara snömos. Varför kan ni inte i stället säga vad ni tycker?
Om det är så blir avstyrkandet av motionen än mer obegripligt. Då tycker man en sak men vågar inte säga det i utskottets betänkande utan fegar ur och hänvisar till allmänt bludder. I övrigt finns det mycket bra i detta betänkande, men det här är verkligen uselt beskrivet. Det borde egentligen utskottsmajoriteten kunna erkänna.