Ulf Nilsson (FP):
Jag har en djup övertygelse om att sökande efter ny kunskap är den bästa drivkraften att utvecklas för människor. Jag tycker själv att jag nästan aldrig har haft så roligt som när jag har gått och utbildat mig och lärt mig något nytt. Jag tror att det är väldigt många som tycker likadant, alla de som söker sig till olika skolor, vuxenutbildning, universitet och högskolor. Ibland frågar en del vad universitet och högskolor egentligen är till för.
En del svarar då snabbt att de är till för samhällets behov, och andra svarar att de är till för näringslivets behov. Men jag svarar med ett enkelt liberalt svar: Universitet och högskolor är till för dem som ägnar sig åt att söka kunskap. Det är huvuduppgiften. Sedan är det en helt annan sak att detta kunskapssökande faktiskt gynnar hela landet och faktiskt gynnar företagande och utveckling.
I Folkpartiet talar vi om begreppet den fria akademin där kunskap har ett egenvärde, där det är frihet från politisk styrning och där det råder kvalitet på undervisning och forskning. Den fria akademin sätter, enligt mig, kvaliteten före kvantiteten, och den står i motsats till den typiska socialdemokratiska utbildningsfabriken.
Folkpartiet har här och i andra sammanhang, bland annat i motioner, fört fram ett antal förslag för att komma till rätta med de problem som bevisligen finns och allt tydligare syns i de svenska högskolorna. Förutom att vi i Folkpartiets budget lägger över 3 miljarder kronor på förstärkning av forskning och på kvalitetshöjningar i grundutbildningen har vi ett antal konkreta förslag.
Vi kräver att man ska höja kravet på förkunskaper så att gymnasiet tar sitt ansvar. Högskolan ska inte repetera gymnasiekurser. Vi tycker inte att man ska ge några pengar alls till högskolor som ger nybörjarkurser i tyska och franska. Sådant ska gymnasiet klara av. Vi vill höja kvaliteten genom att, som sagt, ge mer pengar och låta varje student kosta mer i fråga om undervisning.
Vi vill höja kvaliteten genom att låta kvalificerade kurser, B- och C-kurser, på högskolorna få mer pengar per student. Vi vill höja forskningsanslagen så att lärarna slipper att slitas mellan att missköta forskningen och att missköta undervisningen. Vi vill införa en studentpeng så att fler studenter får studera där de vill. Många av dessa frågor kommer tillbaka i debatten om högskolepropositionen som väntas senare i vår.
Det kanske blir senare i år, tyvärr. Vi har väntat länge på den och undrar varför den inte kommer. Därför koncentrerar jag mig ändå på några få frågor. Den första frågan är den om universitetens och högskolornas frihet. Där har vi ju sett att Socialdemokraterna sedan 1990-talet dragit åt greppet om styrningen av högskolorna. Styrningen går allt längre ned.
Ändå vet vi att den europeiska traditionen med fria, autonoma, universitet visat sig väldigt framgångsrik när det gäller både högre utbildning och forskning. Tidigare utsågs rektor genom ett valförfarande, och rektorn var ordförande i högskolans styrelse. Sedan 1990-talet utses rektor av regeringen, med ett minskat inflytande för lärosätet. Nu får inte rektorn vara ordförande i styrelsen, även om många skulle tycka att rektorn skulle kunna passa för det.
Regeringen utser också majoriteten av styrelsen och även ordföranden i styrelsen. Där har vi redan i en annan gemensam proklamation från den borgerliga alliansen föreslagit ett avskaffande av den här politiska direktstyrningen av högskolorna. Det räcker faktiskt att vi i riksdagen genom våra budgetbeslut påverkar utbildningspolitiken.
Vi behöver inte sätta dit regeringsutsedda företrädare som kommer nära de lokala besluten. En undersökning häromåret visade att av 16 ordförande med partipolitisk bakgrund vid våra största högskolor hade 13 socialdemokratisk bakgrund. Man frågar sig om det inte finns någon vänsterpartist, folkpartist, moderat eller miljöpartist som skulle vara lika lämplig. Där ser vi risken för politisk styrning.
Vi tycker i stället att styrelsen ska tillsättas av studenter, lärare och forskare. Sedan ska det också finnas allmänföreträdare - det är viktigt - och de ska också utses av lärosätet. Det här är, fru talman, en ideologisk fråga. En annan ideologisk fråga här i dag är den om kårobligatoriet - tvånget att tillhöra en studentkår eller en studentnation.
För att få tenta och för att få ut sitt betyg måste man betala en avgift till en kår. Avgiften kan uppgå till 400-500 kr. Det är olika på olika håll i Sverige. I Sverige råder annars föreningsfrihet. Det är otänkbart med tvångsanslutning till ett politiskt parti eller ett fackförbund, men för studenter är det annorlunda.
Nu har regeringen tydligen lyssnat lite grann på liberala argument i debatten om kårobligatoriet, för nu har man utlovat en utredning som ska diskutera möjligheten till en nollnation i Lund där inte avgift behöver betalas, precis som det finns i Uppsala. Man vill tydligen också lite grann se över och mjuka upp reglerna för deltidsstudenter. Det är synd att Socialdemokraterna och Vänsterpartiet inte vågar ta steget fullt ut och avskaffa kårobligatoriet helt.
De krånglar till det i onödan och missar hela poängen, nämligen att ingen mot sin vilja ska kunna bli tvångsansluten till en organisation. Vi borgerliga och Miljöpartiet föreslår en utredning som ska komma med ett förslag om en successiv och ansvarsfull avveckling. Den här utredningen ska också lämna förslag om hur studentinflytandet ska stärkas.
Inte minst tycker jag, som har bott i både Lund och Uppsala och som känner till nationernas verksamhet, att det är jätteviktigt att de skatteförmåner som de har i dag får behållas och även att studentkårernas ekonomiska möjligheter att klara sig säkras. Det är sådant som utredningen ska syssla med. På många högskolor ligger valdeltagandet i dag under 5 % vid val till fullmäktige.
Jag tror att de som frivilligt ansluter sig till en organisation är mera benägna att engagera sig i verksamheten. Studentinflytandet är fortfarande för svagt vid många svenska högskolor. Där jobbar kårerna på ett föredömligt sätt. Men högskolorna själva måste i framtiden ta ett större ansvar för att anordna val och garantera studentrepresentation i olika organ.
Studenter borde få sitta med i fler beslutande organ än de i dag gör, till exempel vid val av dekan eller rektor. Staten måste också, om kårobligatoriet avskaffas, ta ansvar för att studenterna får möjlighet att bedriva utbildningsbevakning, komma med remissvar på förslag och så vidare. Studenter är ändå, fru talman, vuxna människor. De ska ha rätt att påverka sin utbildning. De ska också ha rätt att få välja om de vill vara med i en förening eller inte.
Ibland har man försökt försvara kårobligatoriet med argumentet att det inte är en förening utan en del av universitetet. Men då försöker man sitta på två stolar. Är det en del av universitetet ska man ju inte i första hand företräda studenternas intressen. Man kan liksom inte ha både-och.
Vi märker alltså en ideologisk skillnad mellan inte minst mitt parti men framför allt alliansens partier och Socialdemokraterna även i det här betänkandet - detta fastän inte alla frågor kommer upp här.
Den här ideologiska skillnaden märks när det handlar om studenternas frihet att välja utbildning, studenternas frihet att välja organisationstillhörighet, studenternas rätt till kvalitet i undervisningen samt universitetens och högskolornas frihet att styra sig själva. Där står i dag Socialdemokraterna för en helt annan ideologi än vad vi gör.
Jag nöjer mig i det här sammanhanget med att yrka bifall till reservation 24 under punkt 16 och till reservation 33 under punkt 22.