KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikael Damberg (S):
Jag vill avsluta med att säga att vi nog är överens om ganska mycket. Att redan från första dagen inrätta en skapande miljö för barnen måste vara målet för skolan. Jag, liksom även landets lärare och skolledare, instämmer helt i att de första åren i skolan måste handla om att lära sig att läsa, skriva och räkna. Det är självklart. Sedan får man inte blunda för förutsättningarna, precis som Ana Maria Narti säger. Det hoppas jag att vi kan vara överens om. Sverige är ett av de länder som satsar mycket på skolan.
Vi tror nämligen att om alla elever får möjlighet att komma med så skapar vi i slutändan också ett mer jämlikt samhälle, och vi tar vara på de begåvningsresurser som finns. Om vi ser på Sverige i dag har vi för stora klyftor i det svenska skolsystemet. Min kritik av alliansen är inte bara att ni inte har en gemensam finansiering utan att ni faktiskt inte ser att vi måste utjämna villkoren mellan olika skolor för att kunna ge lärarna, rektorerna och eleverna samma chans. Det är min huvudkritik av den borgerliga alliansen.
Mikael Damberg (S):
Jag tog upp exemplet På andra sidan älven för att jag upprörs över det. Det är bra att Inger Davidson också upprörs över det. Klassklyftorna har ökat i Sverige och i skolan, men inte för att vi anställt 15 000 fler lärare i skolorna, inte för att vi anställt 6 000 fler förskollärare, inte för att vi sänkt avgifterna i förskolan så att fler barn i dag har möjlighet att gå där än tidigare. Det är inte därför klassklyftorna ökat i det svenska skolsystemet.
Om du menar att ni har en politik för att minska klassklyftorna i skolan undrar jag: Kan du ge några exempel, några krav, på sådant som minskar klassklyftorna genom att ni tillför resurser till de skolor som har störst behov?
Mikael Damberg (S):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret. Jag har förståelse för att Hans Karlsson och regeringen i det här läget inte kan kommentera ett enskilt ärende. Frågan är dock av principiell betydelse och den kommer att få stor betydelse framöver. Det är viktigt att interpellationen väcks nu och att regeringen följer frågan med stort intresse framöver. Jag lämnade in den här interpellationen samma dag som jag var på besök i Nynäshamn.
Jag träffade den lokala IF Metallklubben och jag träffade företrädare för Nynäshamns kommun, bland annat kommunalrådet Ilija Batljan. Framför allt samtalade jag med enskilda människor som hade drabbats av a-kassans beslut. De här människorna har drabbats dubbelt; först av beslutet att Ericsson valde att lägga ned fabriken och flytta delar av verksamheten där inte alla kunde få fortsatt jobb. De blev arbetslösa.
De arbetslösa blev nu drabbade en andra gång av a-kassans tolkning av den ersättning de fick, nämligen att det skulle vara ett avgångsvederlag. Det är en mycket märklig tolkning utifrån min utgångspunkt. Produktionsersättningen gavs till alla medarbetare. Man fattade beslut om ersättningen långt innan någon hade fått gå från Ericsson.
Den betalades ut som ett direkt samband med den produktion som fullföljdes vid fabriken för att säkra leveranserna och kvaliteten i verksamheten. Jag träffade dessa enskilda människor - jag tror att det är viktigt att veta om det när vi diskuterar dessa frågor - som tvingats sälja bilen, som har fått betalningsanmärkningar och som har tvingats låna av familj och vänner för att klara uppehället därför att de under en tid faktiskt inte får rätt till sin a-kassa som de har betalat in till.
Jag tror att det är viktigt för oss som politiker att se vad som händer i systemen när sådana tolkningar görs. Mitt engagemang handlar inte bara om dessa enskilda före detta Ericssonanställda, utan det handlar också om vilken typ av princip som vi lägger fast i Sverige framöver om dessa tolkningar skulle bli gällande.
Jag tror att om detta skulle få råda framöver skulle företagen ta mindre ansvar för sina anställda när de lägger ned verksamhet, flyttar om och omstrukturerar, och vi skulle få en fackföreningsrörelse som var mindre benägen att hjälpa till under dessa omställningsperioder och som i stället bara skulle försvara den verksamhet som finns. Jag tror att det skulle missgynna Sveriges utveckling och tillväxt också.
Jag tackar därför för svaret men hoppas att Hans Karlsson, om han inte kan lova en översyn av regelverket, ändå lovar att han kommer att följa frågan och om tolkningarna blir fel återkommer till riksdagen med tydligare besked i denna fråga.
Mikael Damberg (S):
Det är ett glädjande besked, och jag tror att det känns tryggt. Det är en lite märklig situation som vi har hamnat i där IF Metall driver process mot sin egen a-kassas beslut i en fråga. Här finns det alltså en stor enighet både från industrin och från företagen, men också från den fackliga sidan, om att denna tolkning, om den blir gällande, kan bli farlig för de enskilda medlemmarna som drabbas av arbetslöshet men också för företagens utveckling och omställning framöver.
Jag är tacksam för beskedet att ministern tänker följa frågan, och jag räknar med att jag återkommer i frågan om man inte ändrar denna tokiga tolkning. Tack för svaret.
Mikael Damberg (S):
Jag vill börja med att tacka utbildningsministern för svaret på min interpellation. Bakgrunden till mina frågor till statsrådet är den rapport från Högskoleverket som visar att andelen ungdomar som väljer att studera vidare på universitet och högskolor skiljer sig kraftigt åt mellan olika kommuner i landet. En snabb genomläsning av kommunsiffrorna visar det märkliga i situationen.
I Lund är det 79 1⁄2 % av alla ungdomar som studerar vidare. På Lidingö är det 70 % som väljer att studera vidare. I Norrtälje är det 36 % och i Bjurholm bara 20 %. Fru talman! Man kan fundera lite över den här statistiken. Är det egentligen ett problem, eller är det bara tillfälligheter? Är det utslag av individens fria val? För min del är det ganska enkelt.
Det verkar finnas en begåvningsreserv av ungdomar i många kommuner som inte tas till vara i dag. Jag vägrar nämligen att tro att andelen begåvningar i Lund är fyra gånger högre än i Bjurholm. Jag tror inte att det ser ut på det sättet i Sverige. Det finns uppenbarligen andra faktorer som påverkar om unga människor vill eller vågar studera vidare. Det finns begränsningar och hinder.
Som socialdemokrat vill jag förändra detta och ge alla ungdomar i vårt land samma chans att förverkliga sina utbildningsdrömmar och sina livsprojekt. Högskoleverket pekade i rapporten på ett antal faktorer som påverkar övergångar till högskolan i dag, föräldrarnas utbildningsbakgrund, arbetsmarknadsläget, närheten till en högskola, förändringar i antalet nybörjarplatser och så vidare. Därför blev jag uppriktigt glad över att utbildningsministern svarar att snedrekryteringen ska motverkas.
Jag kan därför också lova Lars Leijonborg att jag årligen kommer att följa upp hur regeringen lyckas med ambitionen att minska snedrekryteringen till högre studier. Problemet för regeringen och Lars Leijonborg är ju annars att man inte kan peka på någon egentlig konkret åtgärd eller insats för att minska snedrekryteringen. Tvärtom driver den borgerliga regeringen en målmedveten politik för att göra det trängre, svårare och krångligare att komma in på högskolan i framtiden.
Låt mig ge några exempel. Två av tre utbildningsvägar i framtidens gymnasieskola ska inte ge högskolebehörighet. Det ska bli tusentals färre utbildningsplatser på universitet och högskolor jämfört med det socialdemokratiska budgetalternativet. Intag via 25:4-regeln, som i dag ger vuxna med arbetslivserfarenhet en möjlighet till högre studier, ska stoppas. Det ska bli kraftiga nedskärningar på komvux parat med sämre ekonomiska villkor för vuxnas studiemöjligheter.
Det är fyra konkreta förslag från den borgerliga regeringen som kommer att förvärra, inte förbättra, situationen. Det är fyra förslag som begränsar utbildningschanserna mest för dem som redan från början har minst chanser. Jag vill därför följa upp min obesvarade fråga i interpellationen. Har Lars Leijonborg gjort någon egen bedömning av på vilket sätt dessa fyra förslag påverkar snedrekryteringen till högskolor och universitet?
Mikael Damberg (S):
Jag vill börja med att än en gång instämma i någonting som utbildningsministern säger: Jag tror att det är väldigt viktigt med kvalitet i högskola och forskning. Den verksamhet som bedrivs vid våra högskolor och universitet måste hålla hög kvalitet, och det är väl roligt att se att de resurser som högskolor och universitet får är ungefär i paritet med våra budgetalternativ. Det visar ju att satsningen på kvalitet också måste ske i högskolan.
Men sedan får man inte göra det för enkelt för sig och påstå att Socialdemokraterna säger att alla ska läsa på högskolan eftersom alla läser på gymnasiet. Det är ju inte det jag har påstått, och det är inte det jag säger. Det som var grunden för den här interpellationen var att 20 % av ungdomarna i Bjurholm studerade vidare, medan 70 % på Lidingö gjorde det. Det är på något sätt inte bara begåvning som gör att det blir på det sättet. Det finns andra faktorer. Vill man ge alla barn och ungdomar i det här landet samma utbildningschanser måste man se de här problemen och vilja göra något åt dem.
Högskoleverket pekar i sin rapport på att antalet nybörjarplatser påverkar övergången till högre studier, och då blir ju frågan igen: Hur kommer tusentals färre utbildningsplatser på universitet och högskolan att påverka det här? Stoppat intag enligt 25:4-regeln och kraftiga nedskärningar i komvux begränsar och försvårar möjligheterna att komma in på högskolan just för de grupper som har svårt att ta sig dit i dag, och det tycker jag har bekräftats i dag. Sedan har du talat om att satsa på grunden.
Jag tror också att det är viktigt att satsa på grund- och gymnasieskolan. Men att påstå att regeringen gör insatser för gymnasieskolan i dag blir ju lite löjligt. Vilka beslut har ni fattat om gymnasieskolan? Ni har fattat beslut om att stoppa den kvalitetshöjning vi socialdemokrater hade föreslagit och som riksdagen har röstat igenom. Ni har sagt nej till en vässad gymnasieexamen - där ser vi en fortsatt allmän behörighet.
Ni har sagt nej till satsningar på yrkeslinjerna, nej till modern lärlingsutbildning, nej till ämnesbetyg och nej till höjda kvalitetskrav på gymnasiearbetet, och till detta kommer nedskärningar på komvux. Ni gör ju ingenting! Politiken för breddad rekrytering är var god dröj i väntan på utredningar, översyner och framtida gymnasiepolitik. Det duger inte, tycker jag.
Mikael Damberg (S):
Jag börjar med det sista. Den nuvarande regeringen har ju börjat med att först blåsa väljarna i Stockholm på alla sätt när det gäller trängselavgifterna. Man förbjuder att pengarna från trängselavgifterna ska kunna gå till kollektivtrafiksatsningar. De som röstade ja till trängselavgifter i Stockholm sade att man gjorde det för kollektivtrafiksatsningarna. Detta har man nu förbjudit.
Det andra är att man har försenat och fördyrat Citybanan - den viktigaste järnvägsinvesteringen i Stockholmsregionen där vi fortfarande inte har fått något besked från regeringen, trots att vi före valet hade ett avtal där hela regionen ställde upp, eftersom Citybanan var av nationellt intresse och skulle byggas. EU-pengarna handlar inte bara om pengar i början utan om sammanlagt 310 miljoner euro. Det är ganska mycket pengar att slåss om för Sverige.
Man talar om att Norvikssatsningen skulle kräva 3 miljarder kronor i investeringar, men där tror jag att man ska vara lite försiktig. Motorvägsbygget till Nynäshamn är ju redan på gång. Den motorvägen behövs. Väg 73 till Nynäshamn behövs. Dubbelspåret tog jag upp som ett exempel på en fråga som är viktig för Nynäshamn och utvecklingen i Stockholmsregionen men mest för pendeltågstrafiken.
Det är klart att det också har en viss effekt på hamnfrågan, men hamnen behöver inte dubbelspår hela vägen till Nynäshamn för att klara sin kapacitet med den nya containertrafiken. Det klarar man nattetid, och då går det inte så många pendeltåg i Stockholmsregionen. Ministern säger att hon inte vill tala för eller emot Norvik.
Men vad gör man om man säger att den ansökan som Stockholms hamn har lämnat in saknar kvalitet och är dåligt underbyggd? Vad är det man säger till Finland, till Ryssland och till de andra deltagande länderna? Den projektansökan som man gjort tillsammans är alltså dåligt underbyggd och har dålig kvalitet, men den svenska regeringen tänker inte redovisa vilka skäl och vilka argument man har för att anse detta.
Jag tycker att det är svagt gjort av regeringen att behandla Stockholm på det här sättet.
Mikael Damberg (S):
Jag ska börja med att ge Betty rätt i en sak. Det finns förväntningar ute på universitet och högskolor, eftersom ni i de borgerliga partierna före valet lovade oerhört stora satsningar på universitet och högskolor. Det har inte infriats. Jag ställde en väldigt konkret fråga i min inledning.
Kommer den stora kvalitetssatsningen på högre utbildning till hösten, eller blir det ingenting av kvalitetssatsningarna på högre utbildning? Det är en ganska viktig fråga därför att när man lyssnar på Betty Malmberg kan man få intrycket av att allting redan har gjorts. Man har gjort kvalitetssatsningarna. Man har levt upp till det här. Man har ökat anslagen, som det heter. Men då lever man inte i verkligheten.
Man kan fråga Universtitetslärarförbundet. Man kan fråga högskolorna själva. Man kan fråga rektorerna. Då svarar de på en direkt fråga: Det här är ett tricksande med anslag. Ni gav 240 miljoner kronor. Ni tog 200 miljoner. Det här täcker inte ens löneökningarna på universiteten. Räknar man in löneökningstakten blir det väl någonstans runt 500 miljoner kronor minus för universitet och högskolor.
Då säger man: Jo, men det kommer forskningssatsningar och så vidare. Ja, men det kan väl inte rädda hela grundutbildningen? Och där ligger Socialdemokraterna 400 miljoner kronor över den borgerliga regeringen. Det finns alltså väldiga problem med logiken i att man är så nöjd. Jag tycker inte att man kan vara nöjd. Jag hoppas att Betty Malmberg kan ge besked om att det nu kommer stora satsningar på grundutbildningen och kvaliteten, för verkligheten är inte den att lärartätheten ökar, att kvaliteten ökar och att undervisningsgrupperna minskar.
Avslutningsvis vill jag ställa en fråga. Vad säger Moderaterna och den borgerliga regeringen till de unga människor, 60 procent av ungdomarna, som i dag drömmer om att studera vidare på universitet och högskolor? Vad är ert svar till de ungdomarna?
Mikael Damberg (S):
Jag ska börja med att ge Ulf Nilsson rätt i en sak. Det är bra att forskningsresurserna ökar i Sverige i dag. Det är först och främst ett resultat av den förra forskningspolitiska propositionen som den förra majoriteten lade fram. Sedan har ni lagt på en del, men vi har fortfarande en forskningsbudget som ligger ungefär 2 miljarder över regeringens forskningsbudget. Det är viktigt att satsa på forskning. Där kan vi vara överens. Sedan blir det intressant när man talar om kvalitet.
Ulf Nilsson hänvisar till Sulf och säger att de har kritiserat den förra regeringen. Vi kan diskutera vad som hände för fyra år sedan eller för två år sedan. Just nu diskuterar vi vad den sittande regeringen gör. Sulf är inte nådig i sina kommentarer om era så kallade kvalitetssatsningar. De säger så här: Regeringens påstådda satsningar på kvalitet inom högre utbildning och forskning är bara tomma ord.
Sveriges förenade studentkårer säger: Det går inte att fiffla med kvaliteten. Det är långsiktighet som krävs, inte kreativ bokföring. Göran Bexell på Lunds universitet säger: Om vi ser från den totala universitetssynpunkten blir det att staten äter upp på ett håll, och så får vi bidrag för att täcka upp på ett annat håll. Det är det här högskolevärlden säger om regeringens politik i dag. Det blir inga kvalitetssatsningar.
Jag får fortfarande inga besked om den stora kvalitetssatsningen som Folkpartiet lovade högskolorna kommer. Kommer den till hösten? Blir den det stora svaret på Resursutredningen? Kommer det en stor satsning på kvalitet i högre utbildning? Det var det ni lovade inför valet. Nu skulle den stora satsningen ske. Vi kan inte säga, säger Folkpartiet, om det ska vara 40 eller 60 procent av en årskull som ska gå vidare till universitet och högskolor.
Har Folkpartiet inga ambitioner när det gäller att rikta sig till unga människor och säga: Vi ser en framtid för er! Vi vill förverkliga era ambitioner! Det är märkligt att den borgerliga regeringen bara ser de tomma platserna och inte ser bristyrkena. City hade i dag en lista över de mest sökta platserna. Titta på den! Där kan man göra mycket för att ge unga människor möjlighet att studera.
Mikael Damberg (S):
Först ska jag säga att det inte var forskningspropositionen jag frågade om, utan det var de högskolesatsningar som Folkpartiet lovade inför valet, det stora kvalitetslyftet för högskolan, som jag väntade på i höst. Jag tror säkert att ni kommer att komma fram med en forskningsproposition som har hyggliga ansatser. Men frågan är: Hur blev det med kvaliteten i högskolan? Det var det jag frågade om, inte det andra. Urholkningen togs upp igen. Folkpartiet påstår och försöker insinuera att det har med utbyggnaden att göra.
Det kan man förstå från borgerliga partier, som på något sätt alltid har varit tveksamma och bromsat: Nu ska vi inte ge fler chansen till högre utbildning! Fråga Sulf igen! De har tittat på vad urholkningen har berott på. Den beror på den löneomräkningsfaktor som vi har - som vi har i vår budget och som ni har i er budget. Men påstå då inte att det är kvalitetssatsningar som ni genomför, om det ändå blir ett netto som är negativt för högskolorna. Det är ju det som blir så skevt för högskolorna.
Ni påstår att det är ett guldregn över högskolorna, och de ser att det blir minus i bokföringen hemma, att det blir större grupper och färre lärarledda lektioner. Ni lovade ett kvalitetslyft. Vi säger att man måste klara två saker i regeringsställning. Om man är ett ansvarigt parti som vill landet väl måste man dels klara av att satsa på kvalitet, dels inte svika en hel ungdomsgeneration.
Jag läste i dag i City en artikel som säger att på sjukvårdsprogrammet i Göteborg är det 57 sökande på varje plats. På psykologprogrammet på Karolinska Institutet är det 53 sökande på varje plats. På dietistprogrammet är det 51 sökande - och så vidare. Flera av de här områdena är områden där det råder akut brist på personal.
Att satsa på de här områdena ger unga människor framtidsmöjligheter, men det kortar samtidigt köerna i vården och förbättrar vårt välfärdssamhälle. Tänk om Folkpartiet sade så här: Oj, vi har en del tomma platser. Låt oss utnyttja det utrymmet för att satsa på de utbildningar där det är brist! Men nej, då tar man de pengarna och så sänker man förmögenhetsskatten för 6 eller 7 miljarder, eller så inför man ett avdrag för krattning av gräsmattor. Det är också en prioritering som Folkpartiet får ta ansvar för.
Mikael Damberg (S):
Jag delar mycket av Ulrika Carlssons beskrivning av verkligheten. Jag tycker att det var roligt att du ägnade tid åt samverkansuppgiften som är viktig för högskolorna runt om i Sverige. Några av oss har varit oroade över att Centerpartiet har haft lite låg profil utåt som när universitetskanslern talade om att vi bara behöver fem universitet i Sverige.
Det kom ett regeringsbeslut som fördelade forskningspengar. Det utgick bara från Vetenskapsrådets historiska bedömningar, vilket kanske inte sporrar det senaste av kvalitetsutveckling och forskning. Det missgynnar också ett antal universitet och högskolor som samverkar med industrin och har samverkansuppgiften högt upp på dagordningen.
Ska jag tolka det du sade om samverkan i resurstilldelningssystemet som att man i det nya forskningstilldelningssystemet kommer att bygga in samverkansuppgiften och att det inte blir som förra gången regeringen tilldelade pengar utan att även högskolor med mycket samverkan med näringslivet kommer att vara med och konkurrera om tilldelningen på ett rimligt sätt?
Ska jag också tolka det som att Ulrika Carlsson och Centerpartiet tycker att det är viktigt att man har en forskningsanknuten del knuten till grundutbildningsbeloppet för att garantera forskningsanknytning i utbildning i hela landet? Är det något som ni driver?
Jag tror att det blir väldigt svårt att rekrytera duktiga forskare och disputerade lärare till exempel till Skövde om man lyssnar för mycket på regeringens och Högskoleverkets tidigare retorik som går ut på att begränsa forskningsresurserna på högskolorna och inte satsa något på utvecklingen i hela landet.
Mikael Damberg (S):
Det sista har vi varit inne på förut. Jag får inte logiken att gå ihop. Om man verkligen tycker att alla som vill och har behörighet till högre utbildning ska få det kan man fundera över varför man drar ned på antalet platser och inte bygger ut de bristutbildningar som vi har i Sverige. Det finns alla möjligheter att göra det, särskilt när 60 procent av de unga säger att de vill studera vidare på högskolan. Den svenska regeringen gör tvärtom. Den debatten har vi varit inne på flera gånger.
Jag vill återknyta till en annan diskussion som vi hade uppe lite kort här förut om kårobligatoriet. Det är ju studenternas dag i dag. Kårerna håller öppet hus och är ute på stan och försöker informera om sin viktiga verksamhet på universitet och högskolor. Vi hade en fråga förut som jag tyckte att de borgerliga partierna inte svarade på riktigt. Jag hoppas att du kan svara på den.
Innebär regeringens ambitioner att ni, när ni i höst kommer tillbaka med någon form av förslag om att eventuellt avskaffa kårobligatoriet, kommer att låsa resurser för att finansiera kårernas studiesociala verksamhet från nationell nivå och att de pengarna inte tas från högskolesektorn? Erfarenheterna hittills är att varenda reform ni diskuterar - till och med yrkeshögskolan - ska finansieras av högskolan.
Det vore intressant om ni kunde ge ett klart besked om att det är nya pengar som ska finansiera studentkårernas fortsatta verksamhet, om ni kommer tillbaka med ett förslag om att avskaffa kårobligatoriet. Det vore spännande att få ett besked. Jag tror att studenterna runt om i Sverige väntar på ett sådant besked.
Mikael Damberg (S):
Jag blir lite orolig när högskoleministern fortsätter med att säga att han tycker att de gör vad de lovar. Han kan vara väldigt ensam om att ha den uppfattningen. Det är inte bara vi i oppositionen som har en annan uppfattning. Jag citerade här tidigare ett antal tunga aktörer på högskoleområdet som tycker att regeringens påstådda satsningar på kvalitet inom högre utbildning och forskning bara är tomma ord - så enligt Universitetslärarförbundet. SFS kallar det för tricksande med siffror.
Från de stora universiteten säger man att staten ger med ena handen och tar med andra handen. Det är inte vilka aktörer som helst som säger detta och som är kritiska mot att regeringen inte lever upp till sina löften. Då är mitt besked här att vi socialdemokrater satsar på universitets- och högskolesektorn och forskningssektorn 3 miljarder mer än regeringen under tre år framöver. Då måste jag ställa frågan: Vad är det som har föranlett er att göra den här prioriteringen?
För politik handlar om prioriteringar, och då hyllar högskoleministern avskaffandet av fastighetsskatten men har ingenting att säga till universitetsrektorerna som känner sig blåsta på sina pengar för kvalitet. Det är ganska anmärkningsvärt. Jag hade hoppats att högskoleministern skulle stå här i kammaren och säga: Jag ska försöka slåss för mer pengar till universitet, högskolor och forskning framöver, för det är viktigt för Sveriges utvecklingsmöjligheter. I stället säger han: Jag är mest stolt över att sänka fastighetsskatten.
Även om det inte blev så mycket pengar till universiteten och högskolorna är jag ändå stolt. Relaterat till vad Socialdemokraterna kanske skulle ha gjort om de hade fått fortsätta regera är det kanske bättre. Nu talar vi här och nu om vilka satsningar vi måste göra för att stärka Sverige som kunskapsnation. Jag blir orolig när jag hör högskoleministern tala på det här sättet.