KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ludvig Aspling (SD):
Statsrådet säger att jag kan känna mig trygg, och jag kan bara tydliggöra för kammaren att jag inte kommer att känna mig trygg förrän Socialdemokraterna har lämnat Regeringskansliet. Det vill jag vara hundra procent tydlig med. Statsrådet säger också att de inte kommer att säga ja till någonting som de inte känner sig säkra på kommer att innebära att den svenska modellen tryggas. Men var det inte då ett misstag att uttala sig så positivt om den här garantin? Den är definitivt långt ifrån vattentät. Det är också viktigt att förstå att det här hotet inte har sitt ursprung i någon obskyr EU-byråkrati.
Den som bär det största ansvaret för att det här förslaget nu ligger på bordet är statsminister Stefan Löfven. Bakgrunden till förslaget är nämligen den så kallade sociala pelaren, vilket är ett politiskt inriktningsdokument som antogs under ett toppmöte i Göteborg 2017 på initiativ av bland annat Sveriges statsminister.
Punkt 6 i deklarationen om den sociala pelaren innehåller en uttrycklig hänvisning till frågan om minimilöner, och utkastet till direktiv om minimilöner hänvisar till den sociala pelaren på inte mindre än åtta ställen. Kopplingen mellan de här två dokumenten är glasklar. Företrädare för regeringspartierna har vid ett flertal tillfällen understrukit att frågan om minimilöner har diskuterats på EU-nivå innan den sociala pelaren antogs.
Statsrådet försöker komma undan med det även här i debatten. Det argumentet är dock trams. Allt mellan himmel och jord har någon gång diskuterats på EU-nivå. Frågan är inte om detta har diskuterats på EU-nivå tidigare utan varför det kommer upp på den lagstiftande agendan just nu. Svaret på det är naturligtvis den sociala pelaren. Det är fullständigt uppenbart.
Vanligtvis är steget från en diskussion till ett skarpt förslag ganska långt. Det är inte allt som dryftas någonstans som faktiskt blir skarpa förslag. Anledningen till att vi pratar om det här nu är att Socialdemokraterna skrev på deklarationen om den sociala pelaren. Punkt slut.
För mig är det självklart att statsråden har en plikt, i en situation där starka intressen vill se ett förslag som potentiellt kan ha en förödande effekt på den svenska modellen för lönebildning, att göra allt de kan för att hålla den frågan så långt ifrån den lagstiftande agendan som de någonsin kan. Statsminister Stefan Löfven valde att göra precis tvärtom.
Vi sitter alltså i en situation där en gammal fackpamp kan riskera att gå till historien som den som slutligen dödade och begravde den svenska modellen för lönesättning. Jag hoppas att så inte blir fallet, men risken är uppenbar. Jag skulle därför vilja att statsrådet säger vad hon tycker om detta när vi nu ser resultatet av den sociala pelaren. Var det ett misstag att ta initiativ till detta?
Ludvig Aspling (SD):
Jag tycker att det där inlägget vittnar lite om en naivitet inför hur EU fungerar. EU har ingen befogenhet när det gäller detta, säger statsrådet. Nej, EU har ingen befogenhet till gemensam upplåning heller, för det förbjuds uttryckligen i fördragen. Ändå har vi coronafonden. De krafter som styr i Bryssel struntar i om de har befogenhet eller inte utan driver igenom sin agenda i alla fall. Det är därför som vi i Sverige måste sätta hårt mot hårt.
Förutom att regeringen valde att ställa sig bakom den sociala pelaren, vilken alltså är upprinnelsen till förslaget, finns ytterligare en faktor som allvarligt skadar regeringens trovärdighet i den här frågan. Den 27 januari i år röstade Europaparlamentet om en resolution som handlar om just minimilöner. Där står bland annat följande: Europaparlamentet understryker att det slutliga direktivet bör garantera lagstadgade minimilöner.
Det står också att Europaparlamentet uppmanar medlemsstaterna att föreslå minimitrygghetssystem i form av rättsliga regelverk. De svenska socialdemokraterna i Europaparlamentet röstade ja till resolutionen i dess helhet och valde dessutom att inte rösta nej till någon av de specifika skrivningarna om minimilöner, vilket de hade kunnat göra om de hade velat.
För mig är det, fru talman, fullständigt obegripligt att den socialdemokratiska regeringen, som säger sig vilja kämpa mot det här förslaget, inte ens klarar att kämpa emot sina egna Europaparlamentariker. Jag skulle därför avslutningsvis vilja fråga statsrådet hur Sveriges regerings arbete med att stoppa direktivet och trovärdigheten rörande detta påverkas av att statsrådets eget parti röstar för direktivet i Europaparlamentet.
Ludvig Aspling (SD):
Är Sverige bäst i världen på integrationspolitik? Om man frågade statsrådets föregångare, tidigare jämställdhetsministern Åsa Lindhagen, blev svaret ett otvetydigt ja. Lindhagen lyfte i ett antal riksdagsdebatter fram undersökningen Mipex, i vilken Sverige återkommande rankas högt eller högst, som bevis för att regeringen har världens bästa integrationspolitik.
Integrationspolitiken har ju ett antal riksdagsfästa mål, vilket betyder att regeringen enligt budgetlagen ska presentera indikatorer på hur väl dessa mål uppfylls i budgetpropositionen. I budgetpropositionen mäter regeringen de integrationspolitiska resultaten enligt ungefär samma kriterier, som jag tror att de flesta anser är relevanta, exempelvis skillnader i arbetslöshet och skolresultat mellan inrikes och utrikes födda.
Mipex, alltså den undersökning som Miljöpartiet återkommande väljer att lyfta fram, mäter däremot endast formella regelverk såsom vilken rätt migranter har till socialförsäkringar eller bidrag, kontanta förmåner, permanenta uppehållstillstånd, anhöriginvandring och så vidare - med andra ord hur mycket pengar ett land är berett att spendera på migranter.
Ju mer pengar, desto bättre betyg, naturligtvis, men det faktiska utfallet av politiken i form av faktisk arbetslöshet eller faktiska skolresultat påverkar inte betyget i Mipex över huvud taget. Om man mäter och jämför hur mycket pengar som olika länder spenderar på integrationspolitik, ja, då kommer Sverige högst. Det gör vi ju. Det är helt sant. Men om man däremot tittar på de faktiska resultaten ser man att svaret blir lite annorlunda.
Enligt OECD-rapporten International Migration Outlook har Sverige det största gapet mellan inrikes och utrikes födda vad gäller sysselsättning, det som kallas employment rate, av samtliga 37 OECD-länder. Enligt Pisaundersökningen har vi dessutom de största skillnaderna mellan inrikes och utrikes födda.
Sverige spenderar alltså mest pengar på så kallad integrationspolitik och har samtidigt de absolut sämsta resultaten vad gäller arbetslöshet och skolresultat. Frågan är då om det här är en paradox eller en logisk konsekvens av att Miljöpartiet styr politikens inriktning.
Jag ser det som relativt uppenbart att Miljöpartiets extrema bidragskultur, fanatiska fokus på så kallad mångkultur och hårdnackade motstånd mot alla former av krav - vilket i och för sig ger ett högt betyg i Mipex - är själva skälet till att integrationen i Sverige går så dåligt. Förutsättningarna för framgångsrik etablering finns helt enkelt inte här.
Miljöpartiet gör på det sättet framför allt migranterna själva en björntjänst i det långa loppet. Jag vill ändå fråga statsrådet vilken slutsats hon själv drar av att Sverige samtidigt spenderar mest pengar på integrationspolitik och har de sämsta resultaten där det verkligen spelar roll - inte arbetsmarknadsdeltagande eller vad det nu kan vara utan hur många som får ett riktigt arbete och hur många som får ett riktigt bra betyg i skolan.
Ludvig Aspling (SD):
Det är alltid spännande när företrädare för den här regeringen ställer ut löften. Vi kommer alltså att gå om över tid. En enkel fråga är då när. Vilket år kommer vi att gå om? Planerar statsrådet att presentera en kalkyl eller en prognos för vilket år vi kommer att få lika bra resultat som andra länder vad gäller just de måtten? Jag tror inte att Märta Stenevi kan presentera det här i dag, men jag skulle bli glad om hon gjorde det.
Ytterligare en fråga som jag tycker är intressant är om Mipex resultatindikatorer egentligen bättre passar Miljöpartiets ideologiska utgångspunkt än de kriterier som regeringen presenterar i sin budgetproposition. Miljöpartiets medlemstidning publicerade kort efter förra budgetprocessen en triumferande artikel med rubriken "Gröna vinster i höstbudgeten - hela listan!".
Jag kan bara notera att motsvarande artikel med den gröna politikens resultat lyser ganska starkt med sin frånvaro. I en situation där Sverige desperat behöver en övergripande integrationspolitisk reform och där Miljöpartiet lika desperat kämpar emot detsamma tror jag att Mipex i Miljöpartiets alternativa verklighet blir ett slags kvitto på att man ändå har lyckats.
Vi spenderar väldigt mycket pengar. Vad som sedan händer i verkligheten, alltså vad resultaten blir, är inte så jätteviktigt. Det kvittot gör också att vi har någon chans att säga att Sverige egentligen är bäst och att väljarna inte ska tro sina ögon. Det är ju ganska uppenbart för dem som befinner sig i den verkliga världen ute i Sverige att integrationen av utrikes födda i Sverige tyvärr inte är så bra som den skulle kunna vara.
Jag skulle därför vilja ge statsrådet en chans till att helt enkelt förklara sig. Varför väljer partiet att gång på gång lyfta fram Mipex när vi debatterar integration i denna kammare, i stället för att prata om andra saker som är lite mer handfasta och konkreta? Några exempel: Hur bra går det för utrikes födda elever jämfört med inrikes födda? Hur ser det ut med arbetslöshet och sysselsättning bland inrikes respektive utrikes födda?
Det är egentligen de frågorna som är intressanta. Men detta vill man alltså inte prata om, utan man vill hellre prata om Mipex. Statsrådet säger att Mipex är mer komplext och inte bara handlar om rättigheter, bidrag och så vidare. Jo, det finns ett par andra kriterier också, men de är inte jätteintressanta i detta sammanhang.
Anledningen till det är att när det gäller till exempel skyddet mot diskriminering och demokratiskt deltagande är det egentligen inte, i den grupp länder som vi så att säga tävlar mot i Mipex-toppen, nämligen våra omedelbara grannländer - Nederländerna brukar ligga bra till, liksom Finland, Danmark och så vidare - några större skillnader jämfört med i Sverige.
Det gör att de kriterierna kanske inte är lika intressanta. Det som gör att Sverige ligger i topp i den här undersökningen är att vi är väldigt generösa med att avhända oss kontanta bidrag och förmåner. Det är det som gör att vi vinner. Det är inte vårt diskrimineringsskydd som gör att vi ligger i topp, utan det är bidragen som gör den stora skillnaden.
Ludvig Aspling (SD):
Statsrådet lyfter att det finns ett starkt svenskt stöd för en human flyktingpolitik. Det beror lite på hur man menar. Det är definitivt en pluralitet av svenska folket som vill ta emot färre asylsökande; så har det varit under väldigt lång tid. En human flyktingpolitik innebär dessutom inte, i min värld, att om två folkgrupper i Afghanistan ligger i luven på varandra har samtliga människor där rätt att flytta till Sverige och leva på bidrag här under resten av sina liv. Det är fullständigt absurt.
Rätten till asyl gäller i det första landet. Man ska söka asyl i det första säkra land man kommer till. Man ska inte resa genom 15 säkra länder för att komma till ett land där man hoppas på en bättre levnadsstandard, vilket är vad som händer just nu. Det som statsrådet inte riktigt förstår och som är kärnan i denna interpellation är detta: Ingen annan mätning tar, som hon helt riktigt säger, hänsyn till fler olika aspekter av vad regeringar gör - helt sant.
Men det är inte detta som är det intressanta. Jag tycker inte att det intressanta är vad regeringar gör i detalj. Det intressanta är vad resultatet blir av det som regeringarna gör. Det är detta som gör skillnaden. Jag tycker inte att det är viktigt att mäta hur mycket pengar de olika länderna spenderar på olika arbetsmarknadspolitiska program, skräddarsydda utbildningar eller vad det kan vara.
Det intressanta är hur många personer som är föremål för dessa åtgärder som får riktiga jobb eller ett bra betyg från gymnasiet. Här känner jag att statsrådet och jag pratar förbi varandra lite grann. Hon vill väldigt gärna bli mätt på sina premisser, det vill säga på vad som görs men inte på resultatet.
Jag, som är i opposition, vill däremot väldigt gärna att Sveriges politik ska mätas utifrån de faktiska resultaten, inte utifrån hur väl regeringens reformagenda är utformad.
Ludvig Aspling (SD):
Regeringen presenterade nyligen en handlingsplan med syftet att minska och motverka segregationen, och den ska uppenbarligen ge sken av att ha en hög ambitionsnivå. Men vid närmare granskning blir det uppenbart att det praktiska innehållet är precis samma politik som har orsakat den skenande segregationen från början, dock kanske i en ny förpackning.
Det här dokumentet är ett skyltfönster in i Miljöpartiets alternativa verklighet, där ett gäng statsråd arbetar och lever helt isolerade från den faktiska samhällsutvecklingens orsaker och konsekvenser. I planen används i vanlig ordning ord som långsiktigt arbete, utsatta grupper, bredd av aktörer, förebyggande insatser och ett kunskapsbaserat och sektorsövergripande arbetssätt.
Men bakom dessa trötta myndighetsfloskler saknas minsta antydan till probleminsikt, nytänk eller ens en analys av vad det egentligen är som har gjort att segregationen i Sverige har blivit ett skräckexempel för våra grannländer.
De konkreta förslag som planen innehåller handlar om minskade krav på personer som väljer att leva på bidrag, ökade bidrag till korrupta studieförbund, ökade bidrag till invandrarföreningar som arbetar för just segregation, uppsökande insatser, bidrag till samlingslokaler, skattefinansierade nöjen för asylsökande, subventionerade låtsasjobb och så vidare - precis det som har orsakat problemen från början.
Den fråga som gör sig direkt gällande när man läser det här dokumentet är om det är ren slump att allt det som Miljöpartiet vill ha inom andra politikområden också på något magiskt sätt ska just motverka segregationen, för det är ju så det ser ut. Men nej, så är det naturligtvis inte.
Tanken med den här planen är uppenbarligen att om man pratar om sådant som man tycker är trevligt och vill göra i alla fall och sedan kallar det för politik mot segregation slipper man prata om sådant som man inte tycker är trevligt och sådant som man inte vill göra. Och, herr talman, det som Märta Stenevi och hennes regering allra minst av allt vill göra är att prata om det här problemets verkliga orsaker. Migration och invandring nämns inte över huvud taget i det här dokumentet.
I stället påstås att det saknas tillräcklig kunskap om segregationens orsaker. Man säger att någonting har hänt de senaste 20 åren, men man kan inte riktigt sätta fingret på vad det skulle vara. Svaret på frågan är ganska enkel. De senaste 20 åren har Sverige tagit emot miljontals människor från fallerade stater.
Det här är människor som har mycket svårt att hävda sig på den svenska arbetsmarknaden och som ofta har med sig kulturer och värderingar som helt enkelt inte passar in här och som gör det väldigt svårt att smälta in på ett naturligt sätt i Sverige. Att statsrådet inte har märkt detta kan ju bara bero på att hon har huvudet väldigt långt nere i sanden.
Hur är det möjligt att leva som en vuxen, normalt fungerande människa i Sverige utan att se det uppenbara sambandet mellan den massiva invandring som vi haft de senaste 20 åren och den skenande segregationen? Hur är det möjligt, herr talman?
Ludvig Aspling (SD):
Märta Stenevi säger att jag skulle ha bett henne att gå ut på gatan och leta efter svar. Jag vill bara uppmana statsrådet att absolut inte gå ut på gatan och leta efter orsakerna till segregationen och definitivt inte här i Stockholm, för då riskerar hon att råka illa ut. Det finns områden som är riktigt farliga. Gå inte ut på gatan, utan gör detta från kontoret! Det är min starkaste rekommendation. Jag är uppväxt rätt nära ett utanförskapsområde och gick i gymnasiet i ett annat utanförskapsområde.
Jag känner till dessa platser. Gå inte ut på gatan, utan gör detta från Regeringskansliet! Låt mig påpeka en annan brist i den analys som statsrådet gör. För Miljöpartiet är segregation i praktiken detsamma som ginikoefficienten, alltså ett enkelt mått på inkomstspridning. Det är detta Märta Stenevi pratar om. Stor inkomstspridning är lika med hög segregation. Det är en väldigt förenklad bild av verkligheten.
Sverige har i dag enorma problem med så kallad hederskultur, tvångsäktenskap för barn, religiös fanatism, rasistiska attacker mot utryckningspersonal, terrorkrigsresande, könsstympningar, balkongflickor, uppfostringsresor och så vidare. Det är många nya ord som jag aldrig hade hört talas om när jag gick på gymnasiet. Herr talman!
Ingen tänkande människa kan på allvar förneka att det finns ett samband mellan allt detta och den väldigt stora invandring vi har haft de senaste 20 åren. Det finns knappt någon som förnekar det. Statsrådet kanske gör det, men de som förnekar detta samband är i dag relativt få.
Menar statsrådet på allvar att det i Sverige i dag inte över huvud taget finns någon kulturell eller värderingsmässig segregation eller splittring mellan olika folkgrupper, alltså stora skillnader i vilka värderingar man har, vilket gör segregationen värre?
Ludvig Aspling (SD):
Till att börja med vill jag säga att jag verkligen önskar att regeringen tog den här frågan på allvar och att man hade en verklig ambition om att identifiera och motverka rasism och diskriminering. Men läser man dokumentet som heter Samlat grepp mot rasism och hatbrott - Na tionell plan mot rasism, liknande former av fientlighet och hatbrott framgår det med all önskvärd tydlighet att så inte är fallet. Den här frågan är först och främst viktig ur ett ideologiskt perspektiv.
Ingen människa kan rå för hur hon ser ut eller att hon pratar med en lite ovanlig dialekt, och att behandla människor sämre på grund av sådana egenskaper är givetvis en allvarlig orättvisa. För mig finns det också en lite personlig dimension. Jag har tre icke-vita barn, och i den mån Sverige blir mer rasistiskt kommer det i det långa loppet även att påverka mig.
Problemet med hur regeringen hanterar den här frågan ligger dock i att man definierar begreppet rasism alldeles för brett, vilket leder till att rasismen finns överallt hela tiden. Det gör att arbetet blir dels stötande för personer som helt utan grund anklagas för att vara rasister, dels helt verkningslöst vad gäller att faktiskt åtgärda denna typ av problem.
Jag ska därför ta några konkreta exempel ur planen och ställa några enkla frågor. Jag hoppas att statsrådet gör ett ärligt försök att svara. Kapitel två i planen heter Rasism, liknande former av fientlighet och hatbrott i dagens Sverige. Det ska ge en lägesbild av hur allvarligt problemet är, bland annat genom att se på så kallade attitydundersökningar.
Jag läser innantill: "Ett sätt att få en indikation på hur utbredda olika attityder är i samhället och hur de utvecklas över tid är attitydundersökningar. Det är viktigt att synliggöra rasistiska och fientliga attityder." Ett exempel på sådana attityder hittar man på sidan 27. Där står att år 2015 låg andelen som ansåg att det var ett bra förslag att ta emot färre flyktingar på 40 procent.
Den gruppen hade för övrigt ökat till 52 procent vid senaste undersökningstillfället. Här måste man fråga sig två saker. Är det rimligt att påstå att alla som vill ta emot färre asylsökande är rasister? Jag företräder ett parti som har omkring 1 miljon väljare i dag. Vi vill ta emot färre asylsökande på grund av att det innebär en enorm finansiell och kulturell belastning. Men det har inget med personernas utseende eller fysiska egenskaper att göra.
Nästa fråga man måste ställa sig är om den här regeln gäller alla. I januari 2020 uttalade sig statsminister Stefan Löfven så här i tidningen Dagens Nyheter i en intervju angående just asylmottagandet: "Vi ska visa att antalet asylsökande blir färre - rejält många färre."
Frågan man då måste ställa är denna: Hur påverkas regeringens trovärdighet i den här frågan av att statsministern enligt regeringens egen definition av rasism själv är en rasist?
Ludvig Aspling (SD):
Det är kanske inte mitt jobb att upplysa statsrådet om hur Regeringskansliet är organiserat. Man kan inte ställa interpellationer till statsministern. Om man gör det skickar han hit ett av sina statsråd, och det är därför statsrådet är här. Man kan inte slingra sig genom att säga att man inte kan svara för det som statsministern säger. Det är rent trams, men okej. Regeln är alltså sådan att om en vanlig människa säger att han vill att vi ska ta emot färre asylsökande är han rasist, men om statsministern säger exakt samma sak är statsministern inte det.
Alla är jämlika, men vissa är lite mer jämlika än andra, som man brukar säga. Vi går vidare. Ytterligare en attitydundersökning som regeringen pekar ut som ett tecken på rasism är Mångfaldsbarometern från 2016. Jag läser i den att en av de större förändringar som framkommer i studien är att andelen tillfrågade som tycker att nyanlända ska ha samma sociala rättigheter som personer födda i Sverige har minskat från 77 procent till 55 procent.
Sociala rättigheter syftar här på tillgång till de olika välfärdssystemen. Det kan vara intressant att kika lite i propositionen 2016/17:154 Be gränsningar i föräldrapenningen för föräldrar som kommer till Sverige med barn .
I den föreslår regeringen bland annat att om en person bosätter sig i Sverige med barn efter att barnet har fyllt två år ska föräldrapenning lämnas under högst 100 dagar sammanlagt för föräldrarna, alltså betydligt lägre än för andra föräldrar, alltså en tydlig begränsning av nyanländas sociala rättigheter. Vilken brutal rasist är det då som har hittat på detta? Jo, propositionen beställdes av Annika Strandhäll, tidigare statsråd för Socialdemokraterna.
Propositionen fick dessutom stöd av hela Miljöpartiets riksdagsgrupp och de miljöpartistiska statsråden.
En uppenbar fråga här blir: Om det nu är så att personer som tycker att sociala rättigheter för nyanlända ska begränsas är rasister, vilket planen slår fast, och om regeringen sedan lägger fram ett förslag som syftar just till att begränsa de sociala rättigheterna för nyanlända, innebär då inte detta att regeringen enligt sin egen definition är en rasistisk regering? Jo, det gör det.
Ett uppenbart motargument från statsrådet är naturligtvis att miljöpartistiska statsråd eller riksdagsledamöter inte läser möteshandlingar och inte har någon aning om vad de röstar för eller emot och att det är därför man hamnar i denna situation. Men som vi fastslog i det förra inlägget är regeln om vem som är rasist och vem som inte är det uppenbarligen väldigt elastisk.
Statsråden har själva möjlighet att göra sådana uttalanden, men om vanliga människor säger exakt samma sak är de rasister. Statsrådet måste någonstans förstå att hon genom att bete sig på detta sätt drar ett löjes skimmer över regeringens arbete på detta område, och det tycker jag är synd. Jag tycker att det är tråkigt att Miljöpartiet aldrig kan ta något på allvar.