Finn Bengtsson (M):
Interpellationerna till finansministern är mycket intressanta, inte minst ur en ideologisk vinkel. Vem står för jobblinjen? Vem står för bidragslinjen? Låt oss se på interpellationen som handlar om hur vi på ett trovärdigt sätt kan titta på vad Socialdemokraterna har gjort i regeringsställning. Den sista socialdemokratiska ministären Persson tog makten 2002.
När det gäller sjukförsäkringen hade vi ett fasansfullt toppår 2002-2003 då vi hade 220 000 helårssjukskrivna, alltså omräknat till helårssjukskrivna. Vi hade 550 000 förtidspensionärer 2006 när vi tog över regeringsmakten. Vid de tillfällen då man hade maximal förtidspensionering gick 140 personer varje dag över från långtidssjukskrivning till förtidspension.
Försäkringskassehandläggare fick till och med bonus om de lyckades förtidspensionera individer. Hur kunde Socialdemokraterna med berått mod se på den förfärliga övergången till någonting som är en allvarlig hälsorisk, att i onödan bli förtidspensionerad? Jo, anledningen var naturligtvis att dessa individer på så sätt försvann ur arbetslöshetsstatistiken.
Det var ett medvetet tricksande och fifflande för att få ned arbetslösheten, alltså genom att helt cyniskt överflytta människor som inte alls hade utvärderat sin arbetsförmåga till förtidspension. De blev därmed evigt dömda till att inte återkomma till arbetsmarknaden.
Med de reformer som finansministern nämner i sitt svar till interpellanten kan vi säga att sedan vi övertog regeringsmakten har sjukförsäkringsreformen bland annat bidragit till att vi nu har hälften så många som är sjukskrivna och hälften så länge. Då hamnar vi på ett genomsnitt av sjukskrivningar som motsvarar det i jämförbara länder i Europa. Det skulle vara förvånande om folk i Sverige, som har en så frisk befolkning, skulle vara dubbelt så länge sjukskrivna och dubbelt så ofta. Det håller helt enkelt inte.
Dessutom har vi kunnat minska antalet förtidspensionärer med över 100 000 individer. De kan nu återgå i en arbetsgemenskap.
Om man flyttar människor från passiva sjukförsäkringssystem där de kanske inte hör hemma eftersom de inte har utvärderats för sin eventuella arbetsförmåga på ett korrekt sätt och givits den rehabilitering de borde ha fått, är det klart att dessa individer, trots de insatser som alliansregeringen gör i form av miljardsatsningar för att återbörda dem till arbetsmarknaden, kan ha perioder av arbetslöshet eller har inte fått ett heltidsarbete omedelbart efter långtidssjukskrivning eller förtidspension.
Syftet och ambitionen är att föra tillbaka människor till en arbetsgemenskap, som finansministern nämnde i ett tidigare inlägg, så att de genom egen förmåga kan forma sina liv i stället för att vara beroende av stöd och bidrag från samhället. Då kan de skaffa sig en inkomst, och den inkomsten bidrar i sin tur till den gemensamma välfärden genom att de betalar skatt.
Det är så jag anser att man kan skapa ett inkluderande samhälle som mycket riktigt, precis som har nämnts tidigare i debatten, gör att vi investerar stora resurser i den gemensamma välfärden och har den minsta spridningen i befolkningen jämfört med övriga länder i världen, utifrån Gini-koefficienten.
Det ska vi vara stolta över, men vi kan inte slå oss till ro genom att backa tillbaka till en icke-fungerande sjukförsäkring, ett icke-fungerande förtidspensionsmaskineri som med berått mod varje dag för över 140 människor i passiviserande förtidspensionering och lämnar dem åt sitt öde, till att för evigt vara beroende av samhällsstöd i stället för att kunna återbördas till arbetsmarknaden.
På det sättet har man tidigare tricksat med socialförsäkringarna för att få en bättre arbetslöshetsstatistik. Det är, herr talman, ett oförsvarligt sätt att agera av ett parti som gör anspråk på regeringsmakten. Jag är rädd för att vi med Socialdemokraternas retorik åter är på väg dit.