KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carl B Hamilton (L):
Jag tror inte att man längre kan resonera som på den gamla tiden då statliga verk användes som spjutspetsar och Televerket stöttade Ericsson och Vattenfall stöttade Asea. Den tiden är förbi. Och det spelar egentligen inte någon roll om företaget är statligt eller privat.
Med de konkurrensregler som vi lever under och i och för sig den öppna utrikeshandel som vi har är det inte längre möjligt. Jag lade märke till Alf Eriksson sade att Alf Eriksson och Socialdemokraterna vill att Vattenfall ska vara, förutom det här med miljön, ett verktyg för jobben och ett verktyg mot arbetslösheten. Då inför man ytterligare mål.
Styrningen av Vattenfall kommer i det fallet att bli ännu mer oklar. Summan av kardemumman är egentligen frågan till Alf Eriksson: Är Socialdemokraterna beredda att gå ned från de 15 procenten som är i dag till 12 eller 10 procent för att uppnå andra mål med Vattenfall?
Det tror jag är en helt avgörande fråga för vår fortsatta diskussion. I så fall förstår jag lite hur ni resonerar, att ni är beredda att offra ett antal miljarder varje år på andra mål.
Carl B Hamilton (L):
Det framgår väl av en annan proposition som vi har i näringsutskottet att den här regeringen är beredd att ersätta gamla kärnkraftverk med nya. Det överordnade målet är minskade koldioxidutsläpp. Det leder till slutsatsen att inte bara vågkraft, vindkraft, bioenergi utan även kärnkraft är miljömässigt hållbar.
Låt mig återgå till detta med avkastningskravet. Såvitt jag förstår ligger det i förlängningen av det som är logiken i Alf Erikssons resonemang att avkastningskravet kan man tumma på. Jag tror inte att man ska göra det.
Man kan diskutera om det ska vara 14, 16 eller det exakta procenttalet, men om man inte har ett sådant krav kommer företaget successivt att bli mer ineffektivt skött. Då försvinner alla möjligheter att använda det för vare sig det ena eller det andra ändamålet, för då kommer man in på obehagliga överlevnadsdiskussioner.
Vill man till exempel att de ska kunna investera för framtiden eller ersätta nuvarande investeringar eller nuvarande anläggningar med nya måste de ha en god lönsamhet.
Carl B Hamilton (L):
Svaret på den sista frågan låg väl i det som jag tidigare sade, att nu är det inte dags för mer expansion av företaget utan det är fråga om fokusering på konsolidering.
När Eon och Fortum ingår avtal med Stockholms kommun och kanske med andra kommuner om att hjälpa till att bygga ut infrastrukturen för elbilar och kanske också rabattera priset på elbilar, gör de det utifrån perspektivet att det blir en lönsam affär för dem så småningom.
Vi har ingenting emot att Vattenfall gör samma sak, men det är då inte fråga om att politiker styr Vattenfall. Det är det som är skillnaden. Vattenfalls styrelse fattar sådana beslut på egen hand. Det är inte regeringen eller Sveriges riksdag som ska besluta om att Vattenfall ska göra det ena eller det andra. Det är det som är skillnaden.
Vattenfall är helt fritt att agera precis som de andra två om de finner att det ligger i linje med deras långsiktiga intressen på miljöområdet, på klimatområdet och i fråga om ekonomisk lönsamhet.
Carl B Hamilton (L):
Det som gör mig bekymrad och orolig, för att använda Kent Perssons ord, är tanken att Kent Persson skulle hamna i beslutsfattande situation efter valet. Då skulle Vattenfalls styrelse fyllas med politiska byråkrater. Ni ska ha politisk styrning av Vattenfall. Det ligger i Kent Perssons beskrivning att det ska vara betydligt hårdare politisk styrning.
Vi har en rollfördelning. Riksdagen fastställer direktivet, och regeringen följer det och utser styrelsen. Sedan görs en kontinuerlig utvärdering mellan regeringen som ägare och Vattenfalls styrelse och i sista hand riksdagen. Men Kent Persson vill att riksdagen till exempel ska fatta beslut om att Vattenfall ska syssla med elbilar eller inte.
Förlåt, jag ser på Kent Persson att det var en övertolkning, och jag ber om ursäkt för det. Det var dock innebörden av det Kent Persson sade för han började med elbilarna. Han sade att det måste vara mer styrning mot elbilar, som ett exempel. Jag menar att det här är den rollfördelning vi måste ha. Riksdagen fattar ett beslut som regeringen har att tillämpa.
Regeringen får sedan se till att Vattenfall har en styrelse som gör som regering och riksdag vill.
Carl B Hamilton (L):
Jag tror att det kan finnas en målkonflikt. Per Bolund brukar i andra sammanhang argumentera för att certifikatsystemet ska skruvas upp och statliga subventioner utgå till stöd för förnybara energikällor. Det vore inte nödvändigt om det var så lönsamt som Per Bolund nyss sade. Per Bolund får välja spår.
Antingen är det olönsamt och behöver statligt stöd, vilket det finns goda skäl för. Eller så är det lönsamt, och då kan vi ta bort stöden. Det tror jag dock inte att Per Bolund skulle acceptera. Det finns en fråga som ingen har tagit upp men som är viktig. Ska Vattenfall sälja sina tyska brun- och stenkolsanläggningar? Vill man ha händerna rena kan man argumentera för det.
Då får man kanske ett renare samvete, vad vet jag? Risken är dock att köparna, alltså de nya ägarna, är mindre intresserade av miljö och klimat än statligt ägda Vattenfall med dess instruktioner, direktiv och miljö- och klimatambitioner.
Det är en svår fråga, men jag har landat i att det nog är bättre att dessa anläggningar stannar i Vattenfalls ägo tills vidare och att man som ägare driver på för att Vattenfall ska investera och försöka få kolkraftverken att agera mer miljövänligt än vad de för närvarande gör. Per Bolund hade ytterligare frågor.
Jag tänker dock vara fräck och ställa en fråga till honom. Jag vet att Per Bolund är känslig på denna punkt och inte vill få frågor, men just därför är det så lockande. Är Per Bolund med på att Vattenfall ska användas för att bekämpa arbetslösheten?
Carl B Hamilton (L):
Oj, det var högstämda ord. Per Bolund säger att jag inte gjort något. Har Per Bolund inte observerat att jag har varit aktiv i kärnkraftsdebatten under många år? Det kanske mest effektiva sättet att få ned koldioxidhalten är att satsa på kärnkraft och byta ut de nuvarande kärnkraftverken mot nya.
Jag har inte med mig min kalkyl, men jag tror att vi hade haft 16 miljarder ton mer koldioxid i atmosfären om vi hade följt Per Bolunds recept och aldrig haft kärnkraft i Sverige. Det är alltså en enorm vinst ur koldioxidaspekt att vi har kärnkraft. Det är det absolut viktigaste.
Jag välkomnar att Per Bolund gav mig tillfälle att understryka detta faktum. Därför tycker jag att det är bra om Vattenfall deltar i ersättningsutbyggnaden av kärnkraften i Sverige. Jag tror att det också är väldigt viktigt att man får ordning på kärnkraften i Tyskland och sina anläggningar där ur många aspekter.
Det kommer att ha stor betydelse för hela Europas energiförsörjning och koldioxidutsläpp att man lyckas på den punkten. Så har vi frågan om hur man kan minska koldioxidutsläppen i Tyskland. Jag har varit engagerad i gasledningen i Östersjön. Jag var då i Tyskland. Inom den tyska miljörörelsen finns det två linjer.
Den ena säger att det är bra med gas eftersom det ersätter stenkol. Den andra säger: Vi ska ha händerna helt rena. Vi ska inte ha gas och inte kol. Vi ska inte ha någonting. Jag tror att den andra linjen - den som Per Bolund företräder i debatten - är omöjlig om man vill vara realistisk. Den är möjligen möjlig om man vill vara visionärt orealistisk.
Carl B Hamilton (L):
Jag är djupt rörd av den respekt som Bosse Ringholm visar för Folkpartiets inflytande i regeringen. Dess värre måste jag göra honom, och mig själv, besviken genom att konstatera att detta inflytande inte är så stort som Bosse Ringholm nu frammanar. Det hade onekligen varit bra om det var det, och låt oss, Bosse Ringholm, tillsammans kämpa för att Folkpartiet får ett mer avgörande inflytande i framtida alliansregeringar.
Jag förstår att jag har en intresserad observatör beträffande Folkpartiets inflytandestorlek. När det gäller splittringen i regeringen blir det lite parodiskt. Jag kommer ihåg att det som Göran Persson angav som sitt viktigaste skäl för att hålla Vänsterpartiet utanför samarbete var just att man inte kunde samarbeta på utrikespolitikens område, och nu diskuterar vi ju utrikespolitik.
Det jag egentligen främst vill fokusera på är dock att det är ett så gammalmodigt säkerhetsbegrepp som Bosse Ringholm fokuserar på när det gäller Natofrågan. Vi har ett bra exempel under senare tid.
Under hösten 2008 hände det de facto så att Sverige fick ett avgörande ansvar för de tre baltiska staternas ekonomiska och politiska stabilitet. Där hade man under flera år drivit en vettlös finanspolitik med hjälp eller bistånd eller hur man nu ska uttrycka det av svenska bankers lånefest.
Dessa banker stod för kanske 70 procent av bankmarknaden i Lettland och en något lägre andel i de andra länderna. I kraft av sina resurser och sin kompetens fungerade de de facto som svenskägda centralbanker. Dessa banker garanterades av svenska staten i sista hand, oberoende av den juridiska konstruktionen.
Svenska staten fick alltså ett ansvar i knäet för betalningssystemet i de här tre suveräna staterna. Ett lands betalningssystem är en central del av infrastrukturen. Vi fick, utan att något beslut hade fattats i regeringen eller riksdagen, ett avgörande inflytande över den politiska och ekonomiska stabiliteten i dessa tre länder.
Det är ett modernt säkerhetspolitiskt problem, för vad hade hänt om betalningssystemet hade kollapsat i något av dessa länder? Jo, landet hade bland annat kunnat bli ett lättare offer för den stora grannen i öster, för ryska trakasserier och så vidare.
Jag tycker att vi i Sverige mer borde diskutera den, delvis avklingade, situation som vi har befunnit oss i med för Sverige helt avgörande inflytande över den politiska och ekonomiska suveräniteten i våra tre grannländer - utan att något beslut har fattats. Det var utan utredning av vare sig det ena eller det andra slaget.
Vi ska kanske inte fokusera enbart på frågor om kulor och krut och air policing i Baltikum, som för övrigt utförs av JAS-plan med tjeckiskt ursprung. Det är gammalmodigt eller i alla fall alldeles för snävt. Bosse Ringholms hela ansats demonstrerar ovilja att ta ansvar för grannarna - en ovilja att se sanningen i vitögat beträffande Sveriges ställning, roll och ansvar i Europa.
Man retirerar, går tillbaka till den gamla, urmodiga, frågan om svenskt Natomedlemskap. Vi ska ha ett Natomedlemskap. Folkpartiet vill ha det - ju förr desto bättre - men det är en alldeles för snäv ingång i en modern säkerhetspolitisk debatt.
Carl B Hamilton (L):
Nato är en organisation som syftar till att försvara demokratin i Europa, framför allt historiskt sett. Nu är uppdraget betydligt vidare: att främja demokrati, lag och rätt, välfärdsstaten. Det är snart ingenting av det goda i världspolitiken som inte Nato har på sin agenda.
Bilden som Socialdemokraterna målar upp av det kalla kriget och ubåtar hör till det förgångna. Det som är konstigt med den socialdemokratiska argumentationen är att man kritiserar att det finns en smygande process. Saker och ting sker i slutna rum vad beträffar Nato och Sveriges förbindelser med Nato.
Då behövs väl en utredning för att öppna de slutna rummen och se till att det blir en öppen process? Men se: Nej, det går inte! Socialdemokraterna är inte beredda att skaffa Sverige kunskaper om vad en Natoanslutning skulle innebära. Här finns ett tankeförbud. Det är som i den gamla kärnkraftsfrågan.
Socialdemokraterna är inte beredda att skaffa kunskap genom att utreda konsekvenserna av ett svenskt Natomedlemskap. Det är tråkigt. Jag tror att det är en ohållbar inställning i en demokrati att säga att vissa typer av kunskap inte är tillåtna. Särskilt är det tråkigt när det gäller kunskap som är viktig för Sverige.
Den fråga som hänger i luften över Socialdemokraterna, eftersom ni är så otroligt avståndstagande till Nordamerika och Nato, gäller om ni vill ha ett europeiskt försvar. Är det detta som är ert syfte?
Carl B Hamilton (L):
Se helheten, se helheten, sade Monica Green minst två gånger, kanske tre gånger, i början av sitt inlägg. Jag tror att det är en helt riktigt grundinställning, men jag tycker att det är beklämmande att det bara handlar om skatter och bidrag i de inlägg vi har hört. Det är som om jämställdheten i Sverige definieras av vilken skatt man har och vilket bidrag man får. Låt mig i all ödmjukhet försöka se helheten.
Sverige har genomgått en finansiell kris. Vilket kön är det som har drabbats mer än det andra? Männen har burit den absolut största delen av arbetslösheten därför att krisen har drabbat verkstadsindustrin, framför allt i Västsverige. Arbetslösheten bland män har gått upp mycket mer än bland kvinnor, men det kan damerna här inte på något sätt nämna.
Det är tydligen ofint, men om man ska se helheten kanske man ändå, särskilt om man bor i Västsverige, skulle observera detta enkla faktum. Kommunernas verksamhet sysselsätter väldigt många kvinnor. Det handlar om vård, skola och omsorg.
Man kan säga att regeringen har kompenserat kommuner och landsting för den finansiella krisen genom att ösa på med 17 miljarder i extra utbetalningar. Det är mycket bra. I dag har vi också hört att kommunernas ekonomi visar på en stark återhämtning.
Att kommuner och landsting fungerar och har en god ekonomi är otroligt mycket viktigare för jämställdheten i Sverige än de enskilda skatter och bidrag som har fokuserats på här. Jag tror att det var Monica Green som använde uttrycket en välfärdssektor värd namnet.
Jag tycker att vi har en välfärdssektor som är värd namnet, och den skyddas av den starka ekonomiska återhämtning som kommunsektorn just i detta nu genomgår. Den stryker inte på foten. Det har inte med verkligheten att göra att komma med ett sådant påstående. Hillevi Larsson sade att kvinnors ekonomi har blivit sämre än mäns. Sedan kom hon in på RUT-avdraget.
Jag tror inte att RUT-avdraget kommer att revolutionera jämställdheten i Sverige, men det blir väldigt konstigt om man ger sig in på att diskutera det bidraget och bara talar om användarna och inte om dem som utför de här tjänsterna. Det räknas uppenbarligen inte att det är 12 000 eller 13 000 personer, och kanske 7 000 om man går ned på heltidstjänster, och det är i huvudsak kvinnor med invandrarbakgrund.
Det kan inte ens omnämnas av någon av er. Jag tycker att det är skamligt att man inte ens kan erkänna detta. Här finns ett problem som har börjat få sin lösning, dock inte hela lösningen. Sedan kommer vi till ROT-avdragen.
Det är värt en skatterabatt när män monterar fönster, men de som putsar fönstren ska inte ha någon skatterabatt. Det är eländigt, herr talman. Jag antar att byggjobbarna tillhör den så kallade välfärdssektorn. Det är väl så man från socialdemokratiskt håll motiverar att just byggjobbare ska ha en särskild skatterabatt i form av ROT-avdrag.
Jag tror som sagt var att det är väldigt viktigt att se helheten. Jag hoppas att i kommande inlägg få höra något mer av helheten och inte bara detta om plus och minus på deklarationsblanketten.
Carl B Hamilton (L):
Jag är glad att jag har lyckats hindra det osynliggörande som man här försökte sig på vad gäller den manliga arbetslösheten i industrin. En sådan samfälld attack för att osynliggöra arbetslösheten bland män har jag inte varit med om i denna kammare på många år.
Full sysselsättning och arbete åt alla gäller alltså även män i verkstadsindustrin när det varit finanskris. Jag tycker, herr talman, att det är mycket märkligt med osynliggörandet av 11 000-12 000 personer som sysslar med RUT-avdrag, som vi här får höra. De utför alltså ett sämre jobb.
De ska osynliggöras. Deras insatser bagatelliseras. Det gör ingenting om man kastar ut 11 000-12 000 människor i svartjobb eller arbetslöshet genom att dra ned på RUT-avdragen. Det är innebörden i de så kallade jämställdhetsinläggen vi här hört från den kvinnliga bänken.
Sanningen är, herr talman, att tjänstesektorn i Sverige gått förbluffande oskadd genom krisen. Det gäller både den privata och den offentliga sektor där huvuddelen av de anställda är kvinnor. Marie Engström tog upp små och medelstora företag. Jag håller helt med om det.
Varför är det då i praktiken så viktigt, enligt argumentationen, att man ska vara anställd i kommun och landsting? Det är vad vi får höra hela tiden. Det är välfärdssektorn. I stället borde man välkomna att det kan finnas privata alternativ. Avslutningsvis, herr talman, vill jag nämna att jag i en jämställdhetsdebatt saknar diskussionen om utbildning och dess betydelse.
Jag hade gärna talat om det, inte bara för att jag är folkpartist utan också för att det på lång sikt är helt avgörande för jämställdheten.
Carl B Hamilton (L):
Europeiska unionen kommer att fortsätta ge Eritrea ungefär 1 miljard kronor i bistånd, trots att Dawit Isaak och tusentals andra människor är fängslade utan rättegång och övergrepp mot mänskliga rättigheter pågår dagligen och stundligen.
Det finns ett jättestort problem med att fördöma en regim för att den bryter mot mänskliga rättigheter och samtidigt belöna den. Europeiska unionen fortsätter att skicka biståndspengar till Eritrea, och den eritreanska regimen fortsätter att kränka mänskliga rättigheter. Då är frågan vad den svenska regeringen gör inom Europeiska unionen. Vi är en av 27 medlemsstater.
Vilken politik driver vi där för att på olika sätt få Eritrea att respektera mänskliga rättigheter? Då är frågan om att dra in de här biståndspengarna en naturlig fråga som måste ställas och naturligtvis kommer upp. Vi kan naturligtvis säga att vi inser att landet är fattigt och behöver hjälp.
Men stödet måste enligt min mening villkoras så att landet antingen åtminstone stöder eller följer de mest grundläggande mänskliga rättigheterna - rätten till liv, frihet, personlig säkerhet - eller också måste man se till, och det låter sig lättare sägas än göras, att pengarna går direkt till befolkningen och inte till regeringen direkt eller indirekt.
Som det nu är betalar Europeiska unionen understöd till regeringar som bryter mot de mänskliga rättigheterna allmänt sett och särskilt i Eritrea.
Då är min fråga till utrikesminister Carl Bildt: Hur motiverar utrikesministern att Sverige, som det förefaller mig, inom Europeiska unionen är passivt i frågan om att dra in biståndet? Och hur ser han och den svenska regeringen på strategin att dra in biståndet för att på så sätt öka trycket på regimen i Eritrea?
Precis som tidigare har sagts här har den strategi som har prövats varit resultatlös. Den har varit utan framgång. Då är det ju lite konstigt om man bara säger att vi driver tyst diplomati, men vi ser inget resultat, och då ska vi driva mer av den resultatlösa politiken. Hur länge ska den strategin pågå, som bland annat Cecilia Wigström frågade?
Man kan inte vänta hur länge som helst, enligt min mening. Var menar utrikesministern att gränsen går för att Sverige ska, till exempel inom Europeiska unionen, agera för att dra in biståndet?
Carl B Hamilton (L):
Hur man i länder som styrs av diktatorer och där villkoren är eländiga når fram till folket med utländskt bistånd är en urgammal diskussion. Vi vet att det är svårt; Zimbabwe och många andra länder är exempel på dilemmat att både stödja och fördöma. Carl Bildt pekar på detta i fråga om Eritrea.
Visst är det bra med bistånd till fattigdomsbekämpning och god samhällsstyrning, men samtidigt är det otvivelaktigt så att pengarna också indirekt stöder den regim som sitter i landet. Jag tror i och för sig inte att vi är oense om detta dilemma, utan frågan är hur man bedömer situationen i Eritrea. Min fråga gäller Europeiska unionen.
Vilken linje driver Sverige och vilken position har Sverige i ministerrådet när denna fråga kommer upp och när det gäller att ställa krav på Eritrea i fråga om mänskliga rättigheter och kanske också just fallet Dawit Isaak? Vilken hållning har andra regeringar? Det vore bra om utrikesministern kan säga något om det.
Utrikesministern genmäler att det faktum att inga resultat syns inte innebär att man ska byta politik eftersom alternativet kan vara ännu sämre. Detta är bekymmersamt. Ännu sämre politik än den nuvarande innebär, vilket jag helst inte vill spekulera i, att Dawit Isaak skulle kunna omkomma.
Frågan måste dock fortfarande ställas. Nuvarande politik har inte varit framgångsrik. Måste man då inte trots allt pröva en annan politik, en politik som innehåller villkor för till exempel Europeiska unionens bistånd till Eritrea?
Carl B Hamilton (L):
Låt mig fokusera som Per Bolund på frågan om uranet och uranbrytningen och de problem som därvid kan uppstå. Jag är en av de få kanske som har varit i en urangruva och är tillbaka här välbehållen.
Jag tror att Per Bolund har rätt i att det finns problem med säkerhet och miljö i länder som Ryssland, Kazakstan och Namibia framför allt. Men de problemen är, som det står i interpellationssvaret, gemensamma för de flesta typer av gruvbrytning vare sig man bryter uran eller annat.
Sedan tillkommer det några problem beträffande uran, det ska jag villigt erkänna. Men i huvudsak är miljöproblemen desamma. Frågan är egentligen: Vad ska man dra för slutsats av detta? Vi kan säga att vi bara ska köpa från välfärdsstater som Australien och Kanada som har ungefär samma folkhälsostandard, normer och krav som Sverige. Det är inte någon större skillnad. Ska vi göra det?
Ja, men det löser inte problemet med att det är dålig miljö. Då kommer efterfrågan på uran från dessa två länder att stiga. Priserna på uran från dessa två länder går upp, och då kommer en del länder att avstå från att köpa från Australien och Kanada och i stället vända sig till Kazakstan, Ryssland och Namibia.
Om Sverige slutar köpa uran från Ryssland, Kazakstan och Namibia kommer det inte att förbättra situationen där, utan tvärtom. Våra företag som Vattenfall, Eon och Fortum har säkert högre standard och större krav på Global Compact-beteende än många andra.
Den slutsats som Per Bolund inte riktigt vill uttala men som ändå hela tiden finns i hans argumentation är att vi ska ta våra händer ifrån att importera uran från de här länderna. Jag menar att det inte minskar efterfrågan på uran från de länderna. Det blir genom handelsomfördelning lite andra köpare.
Det andra är att miljön i de länderna inte skulle vinna på det utan förlora. Jag kan hålla med om att vare sig det gäller barnarbete eller säkerhet i gruvor eller andra problem i utvecklingsländer och Ryssland är det inte handelspolitik som är instrumentet, utan det är att arbeta via ILO, WHO och andra organisationer.
Det är där man ska sätta in stöten. Det är de organisationerna man ska använda sig av. Global Compact är ett instrument.
Carl B Hamilton (L):
Jag tycker att Per Bolund gick lite väl långt nu. Jag tror ändå att man får utgå ifrån att det i välskötta länder som Australien och Kanada, med en folkhälsopolitik som är ungefär densamma som i Sverige, inte är riktigt samma villkor som i Namibia eller Kazakstan. Kan man inte se dessa skillnader tycker jag att man är illa ute. Sedan är frågan: Vad är åtgärden?
Ska man stanna kvar? Ja, det menar jag att man ska, om det så gäller att stanna kvar i länder som producerar kaffe. Man ska inte avstå från att köpa kaffe eller avstå från att köpa andra produkter som kommer från länder som är mindre utvecklade än Sverige, utan man ska stanna kvar och ställa krav - via bolag, via internationella organisationer och också kanske via biståndsgivningen.
Där vacklar dock Per Bolund; vi vet inte riktigt vilken som egentligen är hans position. Han kryper nämligen ur frågan genom att säga att de vill avskaffa kärnkraften i Sverige, och därför ska vi inte behöva importera och inte heller producera i Sverige. Frågan är dock alltså: Vad gör man? Vill Per Bolund att vi ska sluta köpa ifrån u-länder?
Om Australien och Kanada och de andra länderna beslutar sig för att de tycker att deras länder ska producera vissa varor, eller i detta fall bryta uran, ska vi i Sverige då överpröva det och säga: Nej, ni vet inte ert eget bästa, ni som är demokrater i Australien eller Kanada. Ni har inte fattat vad som är bäst för era länder. Visserligen är ni demokratier som har varit demokratier längre än Sverige, men ni har inte förstått saker och ting lika bra som vi i Sverige har förstått dem.
Därför bör ni sluta med uranbrytning i Australien och Kanada. Jag tror att det är en fullständigt omöjlig linje att hävda, och jag tycker att det är nästan lite pinsamt att behöva höra den i Sveriges riksdag.