Tobias Andersson (SD):
Jag vill börja med att tacka Karl-Petter Thorwaldsson för den enligt mig genuina inställningen i frågan. Det här är en debatt som jag har haft många gånger, först i mina år i näringsutskottet och nu i justitieutskottet. I allt större utsträckning upplevde jag när jag jobbade med de näringspolitiska frågorna och träffade näringsidkare att det var detta man ville diskutera. De ville diskutera den brottslighet som drabbar dem i stället för, låt oss säga, momssatser och regelkrångel.
Det trycktes allt längre ned på dagordningen samtidigt som brottslighet och generell trygghet och säkerhet för anställda och personal blev en viktigare sakpolitisk fråga för näringsidkarna och deras verksamhet och förutsättningar att bedriva densamma. Jag hoppas naturligtvis att Karl-Petter Thorwaldsson nu i sin relativt nya roll som näringsminister säkerställer att han i dialog med justitieministern intensifierar arbetet på detta område.
Det här är som sagt någonting som jag och andra har belyst sedan länge, och jag saknar en del åtgärder. Hitintills har Karl-Petter Thorwaldsson primärt berört företags brott, alltså mer ekonomisk brottslighet, bluffakturor, oseriösa näringsidkare som lurar andra och så vidare. Men det finns också en annan aspekt. Jag slogs av vad det kan innebära i praktiken för ett tag sedan när jag träffade en Icahandlare från ett utsatt område i Göteborg.
Han lägger 6 procent av sin årsomsättning på trygghetshöjande åtgärder och på att bekämpa kriminalitet i butiken. Han anlitar väktare för att följa personalen hem eller till närmaste kollektivtrafikstation. Han får på andra sätt upprätta trygghet i butiken, och det är naturligtvis ett stort svinn och mycket stölder. 6 procent av årsomsättningen är en ofantlig summa.
Det är mer än han gör i vinst och definitivt mer än han kan ta ut i utdelning eller på annat sätt ersätta sig själv med. Det går inte i längden att driva näringsverksamhet under dessa förhållanden. Och vad händer då, fru talman? Vad händer när man tvingas lägga ned och när kalkylerna inte går ihop? Livsmedel kommer fortfarande att behövas i det utsatta området. Då kommer en annan aktör, och den aktören är i bästa fall grå och i värsta fall svart. Den aktören kommer inte att bedriva näringsverksamhet på det sätt man ska göra.
Det kan vara den typ av aktör som säljer det som tidigare har stulits från Icahandlaren. Där har vi ett problem: Vi har parallellsamhällen i Sverige där de seriösa näringsidkarna tvingas ut. Ibland tvingas de ut för att de utsätts för så mycket brottslighet att det inte blir lönt att fortsätta. Ibland tvingas de ut för att det kommer rena hot och påtryckningar om att de ska lämna området eller inte får etablera sig där från första början.
Dessa hot och påtryckningar kommer då från en klan eller ett kriminellt nätverk som anser att man själv har monopol på att bedriva olika former av näringsverksamhet inom detta geografiska område. Det innebär att vi riskerar att få - och i viss utsträckning redan har - områden i Sverige där ingen helt vit näringsverksamhet bedrivs. De som växer upp där ser inte vad det innebär att vara en seriös företagare och göra rätt för sig.
Ett helt område vaknar varje dag och ser kriminalitet ske framför ögonen. Det blir otroligt problematiskt för de barn och unga som växer upp där att själva finna förebilder, att söka sig till ett seriöst jobb, att betala den skatt man ska och att säkerställa att allting sker efter de regler som bör gälla i Sverige. Det här är ett samhällsproblem.
Jag skulle vilja höra vilka ytterligare lösningar Karl-Petter Thorwaldsson har när vi pratar om näringsverksamhetens förutsättningar i de parallellsamhällen som faktiskt växer fram i Sverige. Det gäller alltså inte bara de oseriösa företagare som lurar andra företag, utan det handlar om möjligheterna att över huvud taget bedriva korrekt näringsverksamhet under de förutsättningar som råder i alldeles för många utsatta och särskilt utsatta områden i Sverige.