Emanuel Öz (S):
Som föregående talare har redogjort för handlar detta granskningsärende om utrikesministerns handlande att informera EU:s medlemsländer om erkännandet av Palestina under en lunch med kollegor i rådet den 20 oktober 2014. Konstitutionsutskottet är inte helt enigt i detta ärende. Som ordföranden sa har sju partier ett gemensamt ställningstagande medan Sverigedemokraterna har en reservation.
Det är därför jag närmare vill lyfta fram vissa viktiga omständigheter i detta ärende. Konstitutionsutskottets arbete går i detta ärende ut på att undersöka om utrikesministern har begått ett konstitutionellt fel eller inte.
Rent konstitutionellt handlar ärendet om ett statsråds yttrandefrihet, vilket konstitutionsutskottet tidigare har fastslagit, och om frågan om regeringen äger utrikespolitiken. Jag ska inte fördjupa mig i bakgrunden. Den har ordföranden redovisat.
Men det stämmer att EU-nämnden lämnade en avvikande mening och inte ansåg att utrikesministern skulle informera om avsikten att erkänna Palestina som stat. Detta trots att frågan inte ingick i den för EU-nämnden redovisade inriktningen av regeringens politik inför rådsmötet. Det här har utrikesministern av förståeliga skäl reagerat på.
Vad som hände var att utrikesministern på eget bevåg informerade EU-nämnden om sin avsikt att under en informell lunch med ministrarna och på förfrågan av den dåvarande höga representanten för utrikesfrågor Catherine Ashton informera om avsikten att erkänna Staten Palestina. Det stod klart för utrikesministern att den här frågan hade väckt intresse inom EU-medlemsstatskretsen.
Det var således inte utrikesministern själv som tog initiativ till denna fråga, utan hon lämnade vid förfrågan bara information som redan fanns angivet i regeringsförklaringen. Att utrikesministern valde att ta upp detta i EU-nämnden berodde på att hon ville vara öppen även i frågor som inte föll under nämndens arbete vid det aktuella tillfället.
Detta visar enligt min uppfattning på god vilja och en strävan från regeringens sida att uppnå öppenhet och ett gott samarbete mellan regeringen och riksdagen. Detta är ur ett demokratiskt perspektiv rätt väg att gå.
Det är vidare viktigt att en utrikesminister även under informella luncher får samtala med ministerkollegor om frågor, exempelvis den om att avsikten att erkänna Palestina som stat hade tagits upp i regeringsförklaringen. Herr talman!
De informella diskussionerna vid utrikesministermötena är viktiga och ett sätt för utrikesministrarna att informera varandra om aktuella händelser och frågor - även sådana som ligger utanför rådets dagordning men är av gemensamt intresse. De här kontakterna är också viktiga för sammanhållningen inom unionen och leder till att Sverige kan stärka banden till andra länder och skapa förtroende inför framtida samarbeten.
Att på detta sätt regelbundet ha kontakter och samtal med utrikesministerkollegor hör till utrikesministerns uppgifter. Skulle inte Margot Wallström få svara på frågor som den om avsikten att erkänna Palestina skulle det anses märkligt och till och med kunna ha negativ inverkan på samarbetet mellan Sverige och andra medlemsstater.
Jag anser att utrikesministern har handlat korrekt och dessutom agerat på ett sätt som är förenligt med Sveriges bästa i relation till andra medlemsstater. Det ska tilläggas att informationen som utrikesministern lämnade vid tillfällena den 17 och den 20 oktober förra året redan fanns upplagd på regeringens hemsida. Detta innebär att i princip vem som helst kunde gå in på regeringens hemsida och läsa om avsikten, som också fanns angiven i regeringsförklaringen.
Informationen var alltså offentlig. Att trots detta kräva samråd med utrikesministern framstår då som märkligt. Vi ska heller inte glömma bort att detta ärende egentligen inte är en EU-fråga, enligt min uppfattning i alla fall. Det är upp till varje nation att fatta beslut om erkännanden, och det är tydligt för alla medlemsstater att så är fallet.
Det är regeringen som driver utrikespolitiken, inte EU-nämnden, och däri ingår erkännande av stater och förklaringar till detta. Vidare vill jag också, herr talman, anföra att det aktuella ärendet inte vid tillfället var ett beredningsärende och att frågan om erkännandet inte drevs i EU vid tillfället. Av den anledningen behöver frågan heller inte förankras i EU-nämnden.
Jag anser att en majoritet i konstitutionsutskottet rätteligen har kommit fram till att den information som utrikesministern lämnade inte omfattas av samrådsskyldigheten. Jag vill avsluta mitt anförande, herr talman, med att säga att jag ser positivt på att det i bred utsträckning råder enighet gällande granskningsärendena med få undantag. Jag hoppas att vi inom KU fortsätter denna strävan mot enighet även framöver.