KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
För tv-avgiftssystemets legitimitet är det självfallet av yttersta vikt att avgiftsskolket hålls på så låg nivå som möjligt. Under den förra tillståndsperioden fanns ett så kallat skolkbeting. Betinget innebar att en förutsättning för uppräkningen av programföretagens medelstilldelning var att avgiftsskolket minskade med minst ett bestämt belopp per år.
Skolkbetinget uppnåddes med god marginal under perioden. Inför den innevarande tillståndsperioden uttalade den förra regeringen att det var motiverat att knyta medelstilldelning, nivån på tv-avgiften och antalet tv-avgiftsbetalare närmare varandra. Höjningen av tv-avgiften har därför under tillståndsperioden motsvarat den 2-procentiga uppräkningen av medelstilldelningen.
En förutsättning för uppräkningen har varit att rundradiokontot har varit i balans, vilket i sin tur har uppnåtts genom att antalet tv-avgiftsbetalare inte har minskat. Rikab och programföretagen arbetar på olika sätt med att informera om tv-avgiften, och som Gunnar Andrén har noterat har antalet betalda tv-avgifter stadigt ökat under 2000-talet.
Public service-utredningen, som tillsattes i maj 2007, har haft i uppdrag att analysera om det finns behov av förändringar i villkoren för radio och tv i allmänhetens tjänst inför den tillståndsperiod som inleds den 1 januari 2010. Utredningen lämnade den 30 juni i år betänkandet Kontinuitet och förändring , som innehåller en rad förslag bland annat när det gäller tv-avgiftssystemet.
Exempelvis föreslås en övergång till direktfinansiering, vilket skulle kunna vara ett sätt att ytterligare stärka incitamenten för programföretagen att öka betalningsviljan hos avgiftsbetalarna. Betänkandet har remissbehandlats och bereds för närvarande i Regeringskansliet. Jag kan därför inte i dagsläget ge några svar angående eventuella framtida förändringar rörande finansieringen av public service-verksamheten.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag är tacksam för att Jan Ertsborn också har gett sig in i debatten. Jag måste erkänna att jag inte är så bekant med Insolvensutredningen. Jag återkommer till en del av de här frågorna. Både Gunnar Andrén och Jan Ertsborn sade att det här kanske inte var den allra viktigaste frågan, och det må så vara, men i det här sammanhanget är det ändå en betydelsefull fråga.
Att 13 procent inte betalar sin radio- och tv-avgift kan tyckas vara en hög siffra, men man kan också vända på det och säga att 87 procent som betalar också är en hög andel. Det är ju trots allt inte med tvång, piska och rullande i tjära och fjäder som man driver in de här avgifterna.
Trots allt tycker jag att det är en hög andel, och det får väl ändå tydas som ett stöd för Sveriges Radio, Utbildningsradion och SVT. Nu beklagar jag att vi inte har kommit så långt i beredningen på departementet att vi kan ge oss in i olika finansieringssystem. Det tror jag att Gunnar Andrén och Jan Ertsborn trots allt har respekt för.
"Skolk" är inte ett uttryck som vi egentligen använder, Gunnar Andrén, men det användes under den förra tillståndsperioden som ett sätt att kanske också se till att man fick in avgifterna i större utsträckning.
För att återkomma till det Jan Ertsborn var inne på, Insolvensutredningen, vet jag att det har kommit in ett rätt omfattande remissvar från Länsstyrelsen i Norrbotten som behandlar bland annat problemen inom Rikab. Jag vet inte om det är ett stort problem, men ett av de problem som nämndes var att man faktiskt också skickar räkningar till avlidna.
Det finns nog en hel del att se över när det gäller Rikabs sätt att föra sina register, men också hur man driver in sina fakturor och vilka som får de här räkningarna. 1,2 miljarder skulle komma in. Det är säkert så. Om vi skulle få alla som har tv och ser på SVT eller lyssnar på radio att också betala sin skatt skulle man säkert, som Gunnar Andrén varit inne på, kunna sänka tv-licensen.
Men det här resonemanget måste ju tyvärr kunna föras över också till andra områden. Om ingen jobbade svart utan alla jobbade lagligt och betalade sina skatter och sociala avgifter skulle vi kunna sänka skatterna betydligt. Det är ju inte heller så, fastän alla har möjlighet, att alla ens röstar i de allmänna valen, trots att det finns många länder som inte har fri rösträtt.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag tänker inte förlänga debatten så mycket mer. Jag kan hålla med och lovar att ta med mig synpunkterna till departementet från både Jan Ertsborn och Gunnar Andrén. Det förs ju diskussioner mellan flera partier; Margareta Israelsson, som finns närvarande, företräder ett av dem. Arbetet är dock långt ifrån klart även om väldigt mycket pågår.
Vi återkommer relativt snart, innan vi sätter det hela på pränt. Det är naturligtvis roligare att diskutera innehållet i programmen, men det kanske inte alltid är så lämpligt att göra det i kammaren. De synpunkter som framför allt Jan Ertsborn framfört om Insolvensutredningen och skuldfrågan lovar jag ska tas med, och det är också noga antecknat i protokollet.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Det blir lite svårt att diskutera ett förslag som förvisso är ett förslag men där vi ännu inte har lagt fram en proposition baserad på utredningen. Det får därför bli ett allmänt resonemang. Jag kan säga så mycket att jag håller med Eva Johnsson om att det kan kännas märkligt att storstadsperspektivet så ofta tar över.
Sedan får vi inte glömma bort att nästan var femte svensk trots allt bor i Stockholm, så Stockholm ska väl också ha en plats. Det kan förstås verka enkelt att man, om man vill ha miljöbilder eller reaktioner från människor, går ut på stan, antingen det nu är Kungsgatan eller någon annan gata.
Utan att på något sätt låsa mig för hur regeringen kommer att se på det förslag som Rose-Marie Frebran nu lägger fram om att ta bort 55-procentsregeln kan jag säga att den inte är någon garanti för att spegla hela landet.
Det resonemanget för också Rose-Marie Frebran väldigt väl när hon i utredningen konstaterar att det inte bara är en geografisk fråga utan att den också handlar om mångfald och om befolkningen. Jag tror att både Eva Johnsson och jag vet hur man på olika sätt kan kringgå en sådan bestämmelse.
När det står att programmet ska produceras utanför Stockholm kan man lätt flyga, bussa eller "tåga" människor från exempelvis Stockholm till olika lokalredaktioner för att uppfylla målet. Men det innebär ändå inte att man speglar hela landet eller de människor som bor i Sverige. Jag tycker att det resonemang som Rose-Marie Frebran för är intressant.
Det är ett absolut krav, ett av de främsta krav vi ställer på public service, att man ska spegla hela landet vad gäller befolkning, geografi och den mångfald som Sverige har i dag. Men ett sådant mål kanske kan uppfyllas på ett bättre sätt än genom en viss procentsats. Jag vill inte låsa mig för vad vi så småningom kommer att lägga för förslag i propositionen.
Men jag noterar att hon har en absolut bestämd uppfattning om att den här regeln ska bort.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag måste säga att jag känner stark sympati för Eva Johnssons resonemang. Jag kan väl förstå det. Man upplever det mesta på ett annat sätt när man är i det än när man är utanför. Det här fenomenet kan vi också se när det gäller utrikesrapportering. Det kanske finns en korrespondent i låt oss säga Sydafrika som ska täcka hela Afrikas kontinent eller någon i Washington som täcker hela USA.
Det kan i någon mening bli lika skevt eller bisarrt. Det kan också bli korrekt. Det är ingenting som säger att det inte skulle kunna bli det. Jag förstår önskemålet om lokal bevakning, kanske också en alldeles egen station, oavsett om den finns i Växjö, Norrköping eller någon annanstans. Nu är det så att Sveriges Television själv har att prioritera.
Man har en budget på drygt 4 miljarder kronor, om det inte är mer än så. Man har också en kompetent styrelse och en kompetent ledning. Jag vet att det aldrig är lätt att göra neddragningar eller omprioriteringar. Det blir alltid diskussioner. Icke desto mindre finns fortfarande kravet kvar på Sveriges Television, liksom på Sveriges Radio, att man ska spegla hela landet, även om det inte bara gäller det geografiska.
Jag vill betona att det inte är så att jag är ointresserad av frågan på något sätt. Jag ser bara en del komplikationer. Nyheter färdas väldigt snabbt i dag. Jag tror att både Eva Johnsson och jag har tagit del av de debatter som följt i spåren av de tragiska händelserna i Bombay. Man kan konstatera att det finns en helt ny form av nyhetsrapportering.
Det är inte ens säkert att fasta televisionsbolags reportrar på plats ger den bästa rapporteringen. Jag säger inte att det här är lösningen för att man ska ha en god rapportering om naturkatastrofer som Gudrun eller vad det nu kan vara, men nyhetsrapporteringen förändras väldigt snabbt.
Det hindrar inte, om vi återgår till Sverige, att Sverige är väldigt mycket mer än dess storstäder och väldigt mycket mer än dess homogena svenskfödda befolkning. Sverige ser i dag väldigt annorlunda ut. Det ska självklart också speglas.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
I den här frågan är vi tämligen överens, även om vi kommer från olika delar av Sverige. Jag har också ett mycket starkt intresse, både privat och som minister, av att se till att hela landet speglas, inte bara i nyhetsrapporteringen utan också i program överlag. Det är av intresse för oss att veta vad som sker i hela Sverige just därför att det ser så olika ut.
Oavsett om det nu blir ett slopande av 55-procentsregeln eller om man väljer att behålla den kvarstår ändå ambitionen - eller målet eller kravet eller hur man nu vill se det - att man ska spegla hela Sverige. I detta ligger inte bara geografi utan också befolkning, mångfald och de olika uttryck som finns.
Det är sport, kultur, näringsliv, skola och väldigt mycket annat som vi vill veta om och som sker i hela landet. Jag ber att få återkomma så småningom, om inte annat så när propositionen väl kommer till riksdagen under våren.
Under nästa vecka har vi också ett möte med oppositionen här i riksdagen och i kulturutskottet för att med dem diskutera förändringarna av public service och det nya sändningstillståndet. Tack så mycket för i dag!
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag tycker att Margareta Israelssons interpellation är lite märklig. Nu är det inte med henne som jag kan debattera den utan med Lars Wegendal. Jag har ingenting emot det. Det vill jag ha sagt. Lars Wegendal vet mycket väl att det är mycket ovanligt att utredare, även om de har en stor, viktig och prestigefull utredning, är heltidsutredare.
Det gäller inte ens Mats Svegfors, som ledde en betydligt större, väl så tung och längre pågående utredning, det vill säga Ansvarskommittén. Han var heller inte heltidsutredare, utan det var han vid sidan om sitt ordinarie uppdrag som landshövding. Under den socialdemokratiska tiden, om vi nu ska blicka bakåt, hade Birgitta Englin, vd för Riksteatern, i uppdrag att utreda jämställdheten inom scenkonsten.
Det var en utmärkt utredning, men det var ingalunda någonting på heltid. Lotta Lundgren ledde Barnkulturutredningen samtidigt som hon var vd för Drömmarnas hus. Sven-Olof Bodenfors på reklambyrån Forsman & Bodenfors var ordförande för Rådet för arkitektur, form och design. Anna-Greta Leijon, välkänd tidigare minister, var chef för Skansen samtidigt som hon hade utredningen Mål i mun.
Vi kan hålla på så ett bra tag till. Vi har ett antal övriga utredningar på kulturområdet. Jag tog så sent som i går emot en av utredningarna på tv-området av Lotty Nordling, som är generaldirektör i Allmänna reklamationsnämnden, som är ett uppdrag hon har på heltid. Vi kan fortsätta så.
Det är inte särskilt märkligt att man har utredare som har detta som uppdrag vid sidan om sitt ordinarie. Tvärtom är det den gängse modellen.
Däremot finns det vid sidan av i det här fallet Eva Swartz, som är ordförande i utredningen som ska se över kulturområdet, heltidsanställda sekreterare, närmare bestämt åtta stycken, och en expertgrupp om fyra personer som har ett arvode om 350 kronor om dagen.
Vad jag vill säga är att det inte är något märkvärdigt alls att en utredare, inte ens för en så viktig utredning som Kulturutredningen, har detta vid sidan om sitt ordinarie uppdrag.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Vi får väl se hur stor exposé det är. Vi kan väl ägna oss åt det som frågan gäller. Det var Lars Wegendal själv som började göra en historisk beskrivning tillbaka till år 1974. Jag förstår fortfarande inte frågan. Det är ingenting som har förändrats. Reglerna om jäv är lika giltiga och lika viktiga nu som någonsin tidigare.
Det är självklart att kunskapen om jävsfrågorna finns både på departementet och inom den kulturpolitiska utredningen. Jag ser heller inte problemet när det gäller Eva Swartz och vad som skulle kunna vara ett bekymmer när det gäller jäv. Är det detta att hon är vd, alltså anställd och inte ägare, på Natur & Kultur?
Alla förlag får titelstöd, och Natur & Kultur får mindre än flera andra bokförlag. Det kan knappast vara något som gäller utredningen, som inte heller handlar om enskilda frågor utan om strukturfrågor. Jag ser inte på något sätt det som ett bekymmer. Jag vet inte ens om Lars Wegendal ser det, men han försöker ändå att få det som ett bekymmer.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Vi är otroligt noga med de kriterierna, inte minst därför att vi har haft ett antal utredningar. Flera har nu lämnat sina betänkanden och andra kommer. Vi är lika noga när det gäller kommittéledamöter som ordförande. Jag ser inga som helst problem med jäv i de fallen och inte heller i detta. Vad som skulle vara ett eventuellt bekymmer med Eva Swartz kan jag faktiskt inte se.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Det är inte frågan om att lättvindigt bortse från det här. Självfallet fördes en diskussion inför förslaget att Jan Åman skulle ta plats i Statens kulturråds styrelse. Men nu är det så att han har stark kredd och kunskap om kulturområdet, och det gäller fortfarande.
Sedan kan vi bara beklaga det som nu har hänt och som vi fortfarande inte vet så mycket om. Den utredningen pågår, så den kan jag inte uttala mig om. När det gäller den ledamot Jan Åman ersatte kan jag inte minst beklaga den behandling han fick framför allt i medierna.
Jag är klart bekymrad över att en ledamot blir utsatt för hot, otidigheter och rena oförskämdheter. Så bör det inte gå till, och det tycker jag på många sätt är ett betydligt allvarligare problem. I Statens kulturråd sitter nio personer som representerar olika delar av samhället.
Jävssituationer uppstår ganska ofta, kan man säga, inte bara på kulturområdet utan på fler områden därför att Sverige är ett litet land. Det hör också till saken att man har väl genomarbetade rutiner för hur man ska hantera de här frågorna. Det här är inte någon ny situation.
På kulturområdets sida utnämner vi ungefär 400 personer i olika styrelser, nämnder och insynsråd. Det är väldigt många, och det är ett gediget arbete. Det läggs ned mycket möda på att finna rätt personer. Jag kan konstatera att vi förvisso kände till att Färgfabriken hade mottagit statliga medel via Statens kulturråd.
Men det är inte första gången som detta har skett. Leif Stinnerbom, regissör vid Västanå teater, satt i Kulturrådet under den förra mandatperioden tillsatt av kulturminister Leif Pagrotsky. Västanå teater fick mer pengar - 2 miljoner kronor - och får det fortfarande, för det är en utmärkt verksamhet.
Leif Stinnerbom kunde kanske i någon mån betraktas som jävig, men deltog självfallet inte i besluten. Jan Åman hann aldrig delta i något beslut som gällde Färgfabriken. Även Sture Carlsson, som är vd för Svensk Scenkonst, kan i viss mån hamna i en jävssituation, om inte annat så i delikatessjäv. Det här är en fråga som diskuteras och som ska diskuteras.
Det finns referensgrupper och kommittéer såväl under Statens kulturråd som under Bildkonstnärsnämnden, Statens konstråd och Konstnärsnämnden. Frågan måste alltid vara uppe, och det är inte märkligt om det ibland uppstår någon form av jäv. Därför är det viktigt att vara öppen med detta, och det har vi också varit när det har gällt Jan Åman.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag förstår mig inte på det här, snälla Lars Wegendal! Du pratar om att vifta undan och marginalisera. Jag har ju hela tiden i mina inlägg här sagt att det här är en viktig fråga och en diskussion som vi måste hålla vid liv hela tiden. Det är självklart, och det gör man ju också i de här myndigheterna. Jag förstår inte - var det här då inte ett problem under den förra, socialdemokratiska regeringen?
Då hade man ju också en ledamot som i hög grad i så fall kunde betraktas som jävig, det vill säga regissören vid Västanå teater. Jag är övertygad om att man kunde lösa det här på bästa sätt. Finansdepartementet har tagit fram riktlinjer för statliga myndighetsstyrelser i en skrift som heter Effektiv styrelse - vägledning för statliga myndighetsstyrelser . Där tas frågan om jäv upp. Det görs också i de utbildningar som alltid ordnas för nya ledamöter i olika myndighetsstyrelser.
Därtill har Riksrevisionen gjort en granskning av bidragsgivningen vid Kulturrådet och Konstnärsnämnden där det framgår att det mycket tydligt finns en medvetenhet om risken för jäv hos båda dessa myndigheter. Riksrevisionen kom inte med någon kritik mot exempelvis Kulturrådets hantering av jävsituationen. Jag förstår inte att Lars Wegendal ska sätta sig över Riksrevisionen.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Diskussionen blir alltmer bisarr och frågorna alltmer hypotetiska. Jag tolkar Lars Wegendal så att man av taktiska skäl skulle rösta emot bidrag i någon tro att det i stället skulle bli mer bidrag på något annat område. Det är inte riktigt hela havet stormar på Statens kulturråd. Jag vill gärna påpeka att det inte är så. Det fungerar tvärtom väldigt bra.
Dessutom bereds ärendena av referensgrupper där det förvisso sitter människor med en stor insikt och kunskap i kulturlivet. Det kan nog tänkas de i någon mening också är bekanta med en del av de verksamheter som de är satta dela ut bidrag till. Så kan det vara i ett litet land som Sverige. Det är vi alla medvetna om.
Inte minst därför är det viktigt att man är väldigt tydlig och har en policy när det handlar om mutor, jäv och annan otillbörlig påverkan som det heter, och det har man. Inte ens Riksrevisionen, om jag får upprepa mig själv, såg några som helst problem med de här frågorna, och de har ändå granskat detta hos Statens kulturråd. Och så var inte heller fallet hos Konstnärsnämnden för den delen.
Jag tycker att det blir lite grann av en storm i ett vattenglas. Det är riktigt att vi ska vara medvetna om det här och vara försiktiga, och det anser jag också att vi är. Med detta vill jag även önska Lars Wegendal en god jul och ett gott nytt år.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Anne Ludvigsson har frågat mig vad jag konkret tänker göra för att bryta den negativa utvecklingen inom kulturområdet så att fler kan försörja sig som kulturellt yrkesverksamma. Anne Ludvigsson frågar även vad jag avser att göra för att särskilt beakta situationen för kvinnliga kulturellt yrkesverksamma.
Anne Ludvigsson har som utgångspunkt Arbetsförmedlingen Kulturs senaste prognos för arbetsmarknaden 2009. AF Kulturs bedömning är att kulturarbetsmarknaden i likhet med hela arbetsmarknaden i övrigt kommer att påverkas av den världsomspännande finanskrisen och lågkonjunkturen.
Den tydliga nedgång i antalet arbetstillfällen som Anne Ludvigsson refererar till gör enligt AF Kultur att arbetslösheten kan stiga med åtminstone 1 500 personer under det kommande året. Det är i första hand nyutbildade som är på väg ut på kulturarbetsmarknaden som drabbas av arbetslösheten.
Kvinnors arbetslöshet bedöms öka mer än männens, bland annat beroende på att kvinnorna dominerar bland de nyutbildade samt att fler kvinnor än män kan komma att förlora jobbet som anställd. Det är tydligt att vi nu går in i en lågkonjunktur som även kommer att avspeglas på kulturarbetsmarknaden.
Efter ett antal år med kraftigt växande sysselsättning och minskad arbetslöshet kommer nu en rejäl svacka. Kulturskapares villkor är en av tre övergripande prioriteringar inom regeringens kulturpolitik.
Det är därför av stor vikt att noga följa och utvärdera de förändringar som får betydelse för möjligheten till ett dynamiskt och växande kulturliv som gynnar hela samhället. Inom några veckor kommer Kulturutredningen att lämna sitt slutbetänkande till regeringen. Därmed inleds en process där kulturpolitiken kommer att prövas och omprövas på ett genomgående och engagerande sätt för oss alla.
I denna process kommer naturligtvis också villkoren för det konstnärliga skapandet att ingå som en viktig och betydelsefull del. Även andra rapporter, till exempel Konstnärsnämndens färska rapport om konstnärernas inkomstvillkor och aktuella omvärldsanalyser från till exempel AF Kultur, kommer att utgöra viktiga underlag.
När det gäller den särskilda frågan om de kvinnliga kulturskaparnas situation vill jag informera om det uppdrag regeringen gett Statens kulturråd att bland annat belysa de yrkesmässiga villkoren för kvinnor och män inom olika konstformer. För genomförande av uppdraget har anvisats bidragsmedel på 6 miljoner kronor. Uppdraget ska slutredovisas senast den 31 januari 2009.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Vi har båda tagit del av Arbetsförmedlingen Kulturs prognos för kommande år. Vi delar båda oron, för det gäller inte bara kulturarbetsmarknaden utan arbetsmarknaden i stort, i synnerhet när vi i dag är inne i den kanske värsta lågkonjunktur vi har sett under efterkrigstiden. Då kan vi, tycker jag, vara glada över att vi har en regering och en finansminister som tar det här på största allvar.
Vi kan gå in på lite grann av det som trots allt har hänt. Vi har nu det tredje steget i skattesänkningen. Det gäller alla, inte minst kulturskapare som vi vet inte är särskilt högt avlönade. Det är inte bara i Sverige. Så ser det tyvärr ut i stora delar av världen.
Då är en sänkt skatt väldigt betydelsefull, i synnerhet som den riktar in sig på dem som tjänar minst i Sverige. Att a-kassan inte är någon lösning har vi kunnat konstatera tidigare. Det anser inte heller längre Socialdemokraternas talesperson Margareta Israelsson, kunde jag notera i det hon sade när skuggutredningen presenterades: Det här är en omställningsförsäkring och ingenting annat. Vi tycker att det är bra att vi har samma uppfattning om detta.
När det gäller frilansarna, för det är ju framför allt frilansarna som dominerar arbetsmarknaden inom kulturen, har detta uppmärksammats ända sedan mitten av 1990-talet. Då kom också en kulturutredning. Det var 1996. Det är snart 15 år sedan, och redan då konstaterade man att nyckeln till ökade arbets- och inkomstmöjligheter - för det är det vi alla vill ha - inte låg i bidragstänkande.
Det konstaterades i utredningen, men det hände inte särskilt mycket under de tolv år Socialdemokraterna hade makten senast. A-kassan kom att bli en destruktiv lösning. Det konstaterade man till och med där. Vad har då alliansen gjort, frågar Anne Ludvigsson. En hel del, anser jag.
Satsningen på mer kultur i skolan, 55 miljoner, innebär faktiskt också att det blir nya uppdrag för skådespelare, författare, dansare och bildkonstnärer, något jag också själv har kunnat konstatera när jag har gjort besök på skolor ute i landet. Det fortsätter jag även med under våren. Att vi har arbetat för bättre ersättningar till konstnärer som ställer ut på museer och utställningar ligger också i linje med att stärka kulturskaparna.
Alliansmodellen, som även Anne Ludvigsson är väl bekant med, innebär ytterligare 30 miljoner och handlar om att ge yrkesverksamma frilansande skådespelare, dansare och musiker en trygghet. Det gäller långt ifrån alla men är mycket välkommet. Här anställer man för fullt, och det finns fortfarande platser kvar inom musik- och dansalliansen. Därtill kommer naturligtvis också de generella reformer som regeringen har gjort.
Den sänkta skatten, jobbskatteavdrag, sänkta arbetsgivaravgifter, sänkt fastighetsskatt och annat kommer också kulturskaparna till del. Sedan kommer en hel del annat. Jag ämnar i mitt nästa inlägg gå in bland annat på upphovsrätten som i hög grad också syftar till att stärka möjligheterna för kulturskaparna att kunna leva på sitt arbete.