KBLab/rixvox huggingface dataset:
Margareta Cederfelt (M):
Jag vill tacka socialminister Lena Hallengren för svaret. Jag vill börja med att säga att jag tycker att det känns väldigt egendomligt att stå här och debattera när vi har ett grannland som befinner sig i krig - det är den största militära attacken mot ett land sedan andra världskriget.
Jag vet att detta är en uppfattning som delas av riksdagen och av regeringen, så jag säger det inte för att starta en politisk debatt utan bara för att jag tycker att det är viktigt att poängtera. Samtidigt är det viktigt att hålla den nationella politiska debatten vid liv.
Vi är valda att stifta lagar för samhället och som parlamentariker att följa regeringens arbete. Därför ska vi också ha debatt. Jag ställde mina frågor till socialministern, eftersom jag ser stora risker i det förslag som regeringen kommer att utarbeta.
Jag känner mig inte tryggare när jag får höra socialministerns svar, som i mina öron visar en stor övertro på socialistisk hälso- och sjukvård. Jag kan inte se att det kan leda framåt. Vi har i dag en hälso- och sjukvård som befinner sig i kris.
Det är bra att det skjuts till ekonomiska resurser, det är bra att det finns kvalitetsarbete och det är bra att det blir fler studenter. Men jag kan inte se att en enbart offentligt finansierad hälso och sjukvård har en chans att klara av alla de utmaningar som finns i dag med att se till att den vård som patienterna faktiskt har rätt till finns.
Socialministern nämner läkare och sjuksköterskor. Övriga benämndes som andra professioner och grupper. Låt mig också nämna sjukgymnaster, dietister och biomedicinska analytiker - stora grupper som har privat verksamhet och som samtidigt har avtal med den offentliga sidan.
Det kan inte vara meningen att en fungerande hälso- och sjukvård ska strypas och slås sönder på grund av en socialdemokratisk filosofi om att det är den offentliga sidan som är absolut bäst lämpad att bedriva hälso- och sjukvård.
När jag är i kontakt med medborgare hör jag många säga om till exempel den offentligt finansierade vårdcentralen att de tillbringar dagar med att försöka komma fram på utsatt telefontid. När de väl ringer klockan åtta på morgonen har alla akuta tider gått, och de får en besökstid om två månader. Så ringer de nästa morgon - samma visa.
Jag kan inte se att detta är ett problem som på något sätt har att göra med vad socialministern säger om att vård inte ges i tid. Där finns ytterligare en clou som jag inte har hört socialministern beröra över huvud taget. Det är bra att det skjuts till pengar till utbildning, för det behövs mer personal, inte minst barnmorskor, specialistläkare och specialistsjuksköterskor.
Men hur ska de här studenterna fullfölja sin utbildning om de inte kan göra den kliniska utbildningen på grund av att det saknas vårdplatser och personal och att köer och väntetider är långa? Den dimensionen måste också in. Jag vill se en fungerande hälso- och sjukvård som kan använda sig av ett fungerande näringsliv som är villigt och intresserat av att erbjuda hälso och sjukvård.
Det är precis vad som görs exempelvis på Sankt Görans sjukhus i Stockholm.
Margareta Cederfelt (M):
Jag tackar Lena Hallengren för svaret, men inte har jag blivit klokare för det. Det var socialministern som tog upp studentfrågan, inte jag. Jag responderade på frågan, eftersom det är ett problem med brist på kliniska platser. Låt mig ändå påminna om att det finns ett stort antal sjukhus som tar emot studenter. Lena Hallengren verkar inte se detta.
Jag tänker på Sophiahemmet, jag tänker på det lilla som finns kvar av Ersta sjukhus och jag tänker på Sankt Görans sjukhus. Jag tänker också på ett stort antal vårdcentraler och så vidare. Det här är ett dilemma som jag inte hör att socialministern berör med ett enda ord.
I min fråga ingick vad socialministern avser att göra för att antalet patienter som får vård i tid inte ska minska. Socialministern verkar inte vara riktigt medveten om mitt exempel med vårdcentralen, där den kroniskt sjuka patienten som har sin vårdkontakt får beskedet att vänta ett par månader. Nu är det upptaget, för tiderna försvann fem över åtta i morse.
Lite mer fokus på detta vill jag se från regeringen - ett fokus på hur alla medborgare faktiskt ska kunna få vård och vad som ska göras, inte bara blint prat om att det finns några som kan få vård via en försäkring. Säg i stället: Hur ska vi kunna samordna detta? Hur ska vi kunna göra det möjligt för privata initiativ?
Något som jag har funderat över under alla dessa år som frågan har varit uppe är att det är samma retorik från Socialdemokraterna precis hela tiden, men det är ett perspektiv som saknas. Ni säger att ni vill ha fram fler kvinnor och att kvinnor ska ha samma möjligheter som män.
Då är det så att det finns ett stort antal sjuksköterskor, ofta kvinnor, och ett stort antal dietister, biomedicinska analytiker och sjukgymnaster som har sina mottagningar och är beroende av att kunna få både försäkringspatienter och offentligt finansierade patienter för att deras verksamhet ska gå runt. Är det detta som socialministern tillsammans med sina kollegor vill stoppa?
Det är ju att säga att färre kvinnor ska kunna vara företagare och använda sin kompetens. Jag ser att socialministern inte tycker om frågan, så jag utgår från att det kommer ett svar som är i linje med det tidigare. Men jag vill se ett könsperspektiv när det handlar om möjligheten att både arbeta privat och kunna driva privat verksamhet, för jag tror att detta är hälsosamt för hälso och sjukvården.
Jag ser stora fördelar med detta, eftersom det ger en variation i hur patienter ska bemötas liksom möjligheter att kunna specialisera sig på ett annat sätt. Sedan pratade socialministern om Region Stockholm och min partikollega finansregionrådet i Region Stockholm. Men det är inte detta det handlar om. Detta handlar om regeringen och vad regeringen vill göra.
Så sluta att kasta smuts på andra, utan se till att svara på vad som ska göras för att inte begränsa näringsfriheten! Se också till vad som ska göras för att patienter ska få vård i tid och för att den grupp som står utanför ska minska. Det är precis vad det handlar om.
Margareta Cederfelt (M):
Det handlar om vård i tid. Det är precis det som jag har ställt min fråga om - antalet patienter som ska få vård i tid. Låt mig lyfta fram ett exempel här som gäller de patienter som står i kö i regioner för att byta ut sin höftled. Vårdgarantin är passerad, men smärtan kvarstår.
Regionen skickar ofta patienter till exempelvis Sankt Görans Sjukhus och till Sophiahemmets sjukhus.
Anser socialministern att det är helt okej, alltså att när det är en region som remitterar på grund av att den inte lyckas fullfölja sitt eget uppdrag ska den kunna remittera patienter till privata enheter, men inte om det är patienter som har besvär och som inte kan få den hjälp som de behöver och på eget initiativ faktiskt ser till att skaffa sig en garant för att få vård?
Det är detta det handlar om för väldigt många som har en privat vårdförsäkring, antingen själva eller via sin arbetsgivare, alltså att det finns en bristande tilltro till den offentliga sjukvården och vad den kan prestera. Detta är perspektiv som är viktiga, och detta är perspektiv som jag är orolig för inte ska ingå i den socialdemokratiskt tillsatta utredningen. Frågan är nämligen inte så endimensionell som socialministern anser.
När vi talar om vård och vårdpersonal finns det naturligtvis möjligheter att hitta andra vägar fram än en offentlig anställning. Det är en viktig fråga och en viktig parameter. Inte minst kan man titta på att många privata vårdgivare har betydligt enklare att rekrytera personal än offentliga vårdgivare. Arbetsmiljön sägs också ofta vara bättre.
Margareta Cederfelt (M):
Minnet är ibland kort - mycket, mycket kort. Jag noterade det under Morgan Johanssons anförande, fru talman. Låt mig apropå Sveriges goda renommé nämna att Sverige under Morgan Johanssons regering kandiderade till FN:s säkerhetsråd.
I efterspelet av detta har diskussionerna och debatterna här i riksdagen varit många och långa, och vi är fortfarande inte ense. Det handlar om vilka resurser som har avsatts och hur samt om vilka löften som har avgivits - apropå Sveriges goda rykte.
När det gäller Nato är jag stolt över att vi moderater länge har talat om vikten av ett Natomedlemskap. Vi ser betydelsen av detta. Jag drar mig dock till minnes att Ryssland före sitt krig i Ukraina förde fram att Sverige och Finland var buffertzoner för Ryssland.
Redan här reagerade vi: Vi talade om att vi måste uppvisa ett handfast handlande och gå med i Nato. Det ska inte vara Ryssland som styr vad Sverige ska göra. Då stod inte Socialdemokraterna alls upp för ett medlemskap i Nato. Vi har varit principfasta i den här frågan, och det kommer vi att fortsätta vara. Ensam är nämligen inte stark.
Vi behöver ett medlemskap, precis som Danmark och Norge. Finland var först ut, och det är vi väldigt glada för. Vi ska nå resultatet - ett Natomedlemskap - tillsammans.
Margareta Cederfelt (M):
Jag noterar att Morgan Johansson inte har stängt dörren när det handlar om Sveriges ansökan till FN:s säkerhetsråd - inte i en enda av de frågor som jag lyfte fram här och som vi har debatterat i riksdagen ända sedan ansökan påbörjades.
Vi har inte blivit helt klara över vad beskedet är från Socialdemokraterna gällande kostnaden, vilka arrangemang som har gjorts och hur själva ansökningsprocessen har gått till. Det har varit utredningar och KU-anmälningar, men Socialdemokraterna tiger lika fullt och fast som Morgan Johansson gör här. Det skulle vara intressant att få en kommentar om detta så här en tid efteråt.
Jag utgår nämligen från att före detta ministern kan svara på frågorna. Jag nämnde Danmark och Norge, som gick med i Nato utan förbehåll. Morgan Johansson menar dock att det ska finnas ett förbehåll i den svenska medlemskapsansökan och att det ska finnas ett förbehåll i den finska medlemskapsansökan, vilket andra länder inte har lyft. Är det detta jag hör?
Jag skulle vilja höra hur Morgan Johansson ser på detta. Mig veterligen finns det inga kärnvapen från Nato i vare sig Danmark eller Norge. Så är det, Morgan Johansson. Det skulle vara intressant med en kommentar också kring detta.
Margareta Cederfelt (M):
Låt mig nämna för Morgan Johansson vad hans partikollega, den socialdemokratiska finländska statsministern, svarat på en journalists fråga om Finland och Sverige kommer att göra förbehåll för kärnvapen vid Natoansökan.
Den socialdemokratiska finländska statsministern svarade: Den frågan blir aktuell när vi har blivit medlemmar. Vi håller fast vid att vi inte vill stänga några dörrar. Vi står på precis samma linje, för det är viktigt att vi gör en gemensam ansökan tillsammans med Finland och att Sverige och Finland kan bli medlemmar samtidigt. Detta behövs med tanke på säkerhetsläget.
Vi har samma uppfattning som den socialdemokratiska statsministern i Finland, fru talman, ingen annan.
Margareta Cederfelt (M):
Jag förstår inte varför Morgan Johansson står här och upprepar och upprepar detta. Är det för att skapa sig en egen sanning och en egen bild? Jag har svarat på frågorna. Morgan Johansson borde lyssna på vad jag säger. Det är inte så dumt att lyssna ibland, även för en före detta minister. Jag har refererat till Danmark och Norge. Jag har refererat till hur situationen ser ut i vår nordliga region.
Jag har refererat till vad Morgan Johanssons partikollega i Finland har sagt. Jag har också sagt att vi gör en gemensam ansökan. Att gå in med ett förbehåll i en ansökningsprocess är inget som andra länder har gjort - Danmark och Norge - och inget som Finland vill göra. Vi ansöker samtidigt som Finland. Vad mer kan jag svara Morgan Johansson?
Jag kan inte säga annat än att det är dags att börja lyssna på de svar som lämnas och inte upprepa tomma ord.
Margareta Cederfelt (M):
Det stämmer. Jag står på kurdernas sida. Det har jag gjort i väldigt många år, och det kommer jag att fortsätta göra. Jag står också för en ordning där terrororganisationer som PKK är terrororganisationer och ingenting annat. Detta är för mig två principer som är i allra högsta grad förenliga.
Låt mig nämna att när den socialdemokratiska regeringen slöt ett avtal med Turkiet i samband med toppmötet i Madrid lovade Socialdemokraterna där att Sverige inte ska stödja PYD eller YPG. Moderaterna har som bekant ingen annan uppfattning i den frågan.
Självklart måste det vara en rättssäker process. Det finns många fler frågor som det handlar om när Turkiet nu blockerar Sveriges medlemskap. Jag skulle vilja säga att det finns ingångar framåt. Detta är på grund av att regeringen diskuterar med Turkiet. Ska det finnas ett samarbete, ska det finnas en väg framåt, måste man kunna diskutera, mötas och se var det finns framkomliga vägar.
Det tror jag är enda vägen framåt. Sedan är jag oerhört stolt över och förvaltar det kapital jag har där jag i år blev utsedd till årets kurdvän. Det tänker jag fortsätta att vara.
Margareta Cederfelt (M):
Nu hör det till att Håkan Svenneling har en bild av Natomedlemskapet som gör att debatten får slagsida. Jag hävdar fortfarande att det är viktigt med de samtal som förs mellan Sveriges statsminister och Turkiets president. Jag tror att det är enda sättet att nå fredliga lösningar som leder framåt. Det vet vi att det är i alla andra sammanhang, och det kommer det att vara här också.
Jag vet också att USA har uttalat sig i de här frågorna och att Storbritannien uttalat sig. Det är så det fungerar. Det är också därför som jag ser framtiden an med tillförsikt.
Jennie Nilsson (S):
Jag kan sympatisera, precis som jag sade i mitt första inlägg, med ministerns önskan att hitta andra sätt än lagstiftning för att lösa den här problematiken. Som jag också sade tidigare tror jag att vi alla gärna skulle se att det fanns andra sätt.
Problemet med denna fråga, liksom med en rad andra frågor som jag tidigare försökte ge exempel på, är att trots en lång och enträgen önskan från alla parter har man inte lyckats lösa situationen. Forskning, försök på området och så vidare visar att det är möjligt, men ändå kommer man inte fram. Jag sympatiserar med det ministern säger om att han önskar hitta andra incitament, men vilka är då dessa incitament?
Det hade varit intressantare för mig att ha en seriös debatt om vad ni tycker att man ska göra för att få detta att hända utan lagstiftning. Det hade varit den seriösa debatten här i dag. Tyvärr är det inte riktigt det vi nu diskuterar. Ministern har ett favorituttryck, åtminstone har jag uppfattat det som ett favorituttryck. Han brukar i alla möjliga och framför allt omöjliga sammanhang säga att om man gör som man gjort så går det som det gått.
Om det finns något område där det stämmer så är det just här. Om vi fortsätter att göra som vi gjort, om det inte kommer några nya förslag till de incitament som ministern efterlyser, kommer det att gå som det gått. Det känns lite grann som om man inte tar frågan på allvar.
Man tycker att det är okej att vi använder kvinnor som en arbetskraftsreserv. När man tittar på frågan ser man att det alltigenom är en jämställdhetsfråga. Inom samtliga branscher där detta är ett stort problem är majoriteten av dem som jobbar kvinnor. Handels är det ultimata exemplet.
Trots att man har exakt likadana förutsättningar skiljer det ändå på hur många heltider och deltider det finns i en mans- respektive kvinnodominerad butik. Offentlig sektor nämndes som exempel på stora problem. Kanske kan vi alla ta på oss en del av skulden för att vi politiskt i kommuner och landsting inte lyckats hantera frågan bättre. Det har gjorts försök på vissa ställen, och de har visat att det är fullt möjligt. Men det kräver en hel del vilja att organisera och tänka nytt.
Man tar inte dessa steg om man inte blir tvingad till det. Det är min absoluta uppfattning. Man har ju försökt jobba med dessa frågor mycket länge. Om man lagstiftar på detta område ska lagstiftningen givetvis vara dispositiv. Ministern säger att han inte är intresserad av någondera form av lagstiftning. Men poängen är att det handlar om att tvinga fram ändringar, att sätta sig ned och se seriöst på dessa frågor. De gör lite grann som ministern i denna debatt, sticker huvudet i sanden och vill inte låtsas om problemet.
Men det måste man. Sedan ska man självklart även fortsättningsvis ha ett system som innebär att man via avtal kan branschanpassa. Jag kan tillägga att jag ser fram emot ministerns förslag, som jag utgår från att han har i bakfickan, om vad han vill göra i stället. Hur tänker han skapa de incitament som gör att arbetsgivare på frivillig väg, utan lagstiftning, omvandlar deltider till heltider?
När tänker han presentera de förslagen, och vad är det för förslag han tänker på?
Jennie Nilsson (S):
Vi kan delvis vara överens i en del av slutsatserna. Det är klart att vi kan det. Det är klart att vi alla vill ha en växande arbetsmarknad. Vi har just nu en växande arbetsmarknad. Vi har en högkonjunktur som vi inte har sett maken till på hemskt, hemskt länge. Jag vågar inte säga hur länge, för jag är trött, och det är säkert du också. Trots det visar SCB:s statistik att andelen deltidsarbetslösa inte sjunker. Detta löser alltså inte problemet. Det räcker inte för att lösa problemet.
Arbetsmarknadsministern talar om goda förebilder. Jag tror också att det är oerhört viktigt med goda förebilder. Jag försökte säga i mitt förra anförande att det finns en rad exempel på försök där man har gått in och haft väldigt lyckad verksamhet på det här området och bevisat att det faktiskt går. De exemplen finns i Nynäshamn och på andra ställen. Men det räcker inte. Vi kommer ändå inte åt problemet. Så jag förväntar mig fortfarande mer av ansvarig minister.
Om det är så att du inte vill lagstifta på området har jag respekt för det. Du äger den frågan. Men du delar ändå min bild att det här är ett problem. Jag förväntar mig att du kommer med fler och nytänkande förslag på området, att du knäcker de koder som vi andra har misslyckats med. Det är det minsta som måste fram i det här läget. Denna fråga har varit aktuell så länge, har varit ett problem så länge.
Den har inte lösts genom något av de exempel som ministern har anfört så här långt i debatten. Han måste komma med nya saker på området. Jag ser med förväntan fram emot vad ministern ska komma fram till.
Jennie Nilsson (S):
Jag ska börja med att konstatera att det trevligt att ministern i alla fall tydligt erkänner de strukturella problem som faktiskt finns och att det känns som att vi här är överens när det gäller att beskriva problemet. Problemet är bara att vi är överens i väldigt många frågor i dag. Retoriskt beskriver ni problem på ett väldigt sympatiskt sätt.
Skälet till att vi har denna debatt är att när man sedan ser politiken svarar den inte i någon del, eller åtminstone i ganska få delar, upp till det sätt som man beskriver verkligheten på. Er politik förstärker de strukturella problem som finns. Det duger inte att säga att man visst ser problemen men att man levererar en politik som inte tar hänsyn till dem och som faktiskt förstärker problemen, vilket vi nu ser av siffrorna.
Det duger inte. Sedan säger ministern att det är allas ansvar, alltså att alla måste ta ett ansvar i denna fråga. Också här är jag väldigt överens med ministern. Detta är inte bara en fråga för politiken, utan här krävs det att marknaden tar ett ansvar. Det krävs att parterna på arbetsmarknaden tar ett ansvar. Men genom att vi tittar på historien kan vi se att detta inte sker av sig självt, inte i vårt land och inte i något annat land heller.
Det som skiljer oss från en del andra länder är att vi med politiken har gått in i detta. Vi har försökt att lägga ett tydligt ansvar på dem som faktiskt hanterar frågan. Vi har tagit ett politiskt ansvar även om det ibland är tufft. Nu ser vi att regeringen nu backar från det. Det är olyckligt. Det innebär att vi kommer att ha ett sämre läge och att vi inte kommer att kunna ha den framskjutna position som vi har skaffat oss.
Men jag är den första att erkänna att vi inte på långa vägar har nått så långt som vi borde. Men de steg som ni nu tar går i fel riktning. Ni går bakåt i stället för framåt. Ministern lyfter fram frågan om deltidsstämplingen. Jag får nästan tacka ministern. Jag hoppades nästan att ministern skulle göra detta, men sedan tänkte jag: Så dum är han nog inte. Därför säger jag tack. Detta var inte illa menat. Men grejen med deltidsstämplingen är att det blir så oerhört tydligt.
Vi är så väldigt överens om att det finns ett problem här. Återigen är vi så överens om problemet. Ministern beskriver det på ett väldigt tydligt och talande sätt. Det är inte bra, och det är inte acceptabelt att någon kan deltidsstämpla under 18 år. Och, vad gör man? Man sopar till de enskilda kvinnorna som problemet gäller. Ministern beskriver en situation där arbetsgivare systematiskt utnyttjar systemet, ett system som innebär att kvinnorna är förlorarna. Vad gör man?
Man lägger över ansvaret för problematiken på de enskilda kvinnorna. Det är nämligen oftast kvinnor. 80 procent av dem som deltidsstämplar är kvinnor. Var finns förslagen? Var finns de åtgärder som innebär att arbetsgivarna ska ta ansvar i denna fråga?
Jennie Nilsson (S):
Tossigt förslag om rätten till heltid - det kan man givetvis tycka. Det är givetvis inte den enda lösningen. Skillnaden på vår politik och er politik blir väldigt tydlig i detta läge. Det handlar om vad man börjar prioritera, var man i första hand är beredd att lägga ansvaret.
Vi prioriterar och lägger ansvaret i första hand på dem och på de problem som ministern beskriver, alltså på företagarnas ovilja att erbjuda heltid. Offentlig sektor är stora skurkar i det här problemet och har en stor andel av de deltidsarbetslösa trots att man har så stora organisationer och trots att det rimligen borde handla om organisation.
I det läget har jag svårt att förstå resonemanget om att rätt till heltid i stället blir rätt till nolltid. Varför skulle det bli det om man definierar problemet så som ministern just gjorde?
Det blir tydligt att vi skiljer oss åt i att ministerns förslag handlar om ansvar som läggs på den enskilda deltidsarbetslösa kvinnan. Trots två inlägg har inte ministern svarat på frågan: Vad är ert förslag på hur arbetsgivarna ska ta sitt ansvar?
Vad är era förslag på hur politiken och regeringen ska ta sitt ansvar när det gäller de här frågorna? Retoriskt skulle vi kunna vara rörande överens och det skulle kunna bli riktigt gulligt. Vi identifierar problemen nästan likadant, men vi har helt olika förslag till lösning. Något som vi kanske skulle kunna vara överens om är att det behövs åtgärder på båda sidor. Det behövs åtgärder på alla fronter.
Ingen av oss har nått ända fram i den här frågan; det kan vi säkert vara överens om. Det som är tydligt är hur man väljer att prioritera.