Martin Kinnunen (SD):
Vi debatterar i dag miljö- och jordbruksutskottets betänkande rörande kemikaliepolitiken. Vi har av någon anledning oftast kommit att tala om kemikalier som ett problem. Det blir ofta så, och i folkmun låter allt som har med kemikalier att göra inte särskilt bra. Då kan det vara bra att komma ihåg några saker. På 1950-talet var medellivslängden 48 år. För ett par år sedan var den 70 år.
Nu är den sannolikt ännu högre. Trenden är nämligen att människors hälsa förbättras på alla kontinenter. Utöver fred och säkerhet kan vi urskilja tre nyckelfaktorer bakom denna utveckling, nämligen tillgång till mat, rent vatten och mediciner. Jag vill påstå att kemi och kemikalier har spelat en nyckelroll i denna utveckling. Visst har vi brottats - och brottas fortfarande - med de negativa konsekvenserna av handelsgödsel och bekämpningsmedel.
Men utan dessa kemikalier hade den gröna revolutionen, med en dramatisk ökning av världens livsmedelsproduktion, aldrig ägt rum. Sjukdomar som sprids via orenat vatten är fortfarande bland det farligaste som finns, i synnerhet i u-länder. Detta löser vi med kemikalier, och läkemedelsindustrin är som vi alla förstår helt genomsyrad av kemiska processer.
I det industrialiserade samhället innebär enskilda kemikalier inte längre skillnaden mellan liv och död, men vi är ändå beroende av en mängd olika kemiska produkter, allt från mediciner till de material vi har i vår omgivning. Exemplen kan mångfaldigas. Fru talman! Detta innebär naturligtvis inte att alla kemikalier är bra för oss.
De flesta kemikalier fyller rätt använda en viss funktion - banal eller vital - men kan samtidigt skada människor, djur och natur om de används fel, framför allt om vi utsätts för alltför stora mängder. Därför granskar vi kontinuerligt och med ett stort mått av försiktighet reglerna kring användandet av kemikalier. Detta arbete måste ha en vetenskaplig grund som rättesnöre.
Annars hamnar vi i en omöjlig situation där vi utan grund försvårar användandet av kemikalier som samhället faktiskt har nytta av. Samtidigt åligger det oss att vara konservativa, alltså försiktiga, med frågor som rör liv och hälsa. En inte oväsentlig aspekt är att människor som utsätts för kemiska risker inte behöver vara medvetna om det.
Lagstiftarna har därför ett särskilt stort ansvar i den här frågan, och därför kringgärdas användandet av kemikalier av en tämligen omfattande lagstiftning. Jag kan konstatera att det i grunden råder en samsyn i Sverige om att vi ska ha en restriktiv lagstiftning. De flesta partier här inne vill gå längre i arbetet med att fasa ut farliga kemikalier på marknaden.
Bland de ledamöter jag har framför mig ser jag flera som har skrivit motioner i syfte att ytterligare begränsa användandet av vissa kemikalier. Men vi vet ju att det inte riktigt räcker. Hur vi än gör i den här kammaren kan vi ändå inte fasa ut farliga kemikalier, trots att vi vill och trots att vi vet att de är farliga för vårt land och vår befolkning.
Detta beror på det överstatliga samarbete som dessa ledamöter samtidigt ställer sig helt bakom. Att vi har en europeisk union som förhindrar oss beslutsfattare i Sverige att förbjuda farliga kemikalier är ett allvarligt demokratiskt problem. Som det är i dag påtvingas svenska folket dagligen att utsättas för kemikalier som samtliga här i kammaren vill ha bort från den svenska lagstiftningen.
Även om samtliga riksdagsledamöter här i kammaren enhälligt skulle vilja införa ett förbud mot en viss kemikalie som vi bedömt vara giftig får vi sannolikt inte göra det, utan vi måste driva det hela vägen genom monsterstaten och monsterbyråkratin i Bryssel. Att ett medlemsland inte tillåts gå längre än EU:s bestämmelser för att skydda sina medborgares liv och hälsa är ett allvarligt demokratiskt problem, och det är ett problem som vi sverigedemokrater vill göra något åt.
Alldeles oavsett ska vi fortsätta att med alla tillgängliga medel utöva påtryckningar gentemot EU så att vi kan förbättra den svenska kemikalielagstiftningen än mer. Ibland begår vi nämligen fel. Vår fantasi räcker ibland inte till för att föreställa oss vad som händer med vissa produkter i användarledet.
Enligt en rapport från Livsmedelsverket och Kemikalieinspektionen har man detekterat höga halter av poly- och perfluorerade alkylsubstanser, så kallade PFAS, i anslutning till brandövningsplatser, vilket med största sannolikhet hänger samman med att dessa föreningar finns i brandskum. Det har man mer eller mindre konstaterat. Dessa föroreningar är av en sådan omfattning att de påverkar grundvattnet, vilket är ett allvarligt hälsoproblem.
I vissa dricksvattenbrunnar uppmättes halter som var hundratals gånger högre än tillåtna riktvärden, och vi vet i dag att tusentals människor på grund av intag av sitt dricksvatten nu har förhöjda värden i sina kroppar. PFAS är en grupp ämnen som misstänks kunna skada lever, sköldkörtel och ämnesomsättning om de intas i alltför höga halter under lång tid. Hur farligt detta är vet vi ännu inte.
Vi i Sverigedemokraterna vill precis som en lång rad forskare inrätta en kommission för att utreda bakgrunden till och konsekvenserna av spridningen av PFAS. Vidare bör Sveriges geologiska undersökning få i uppgift att etablera en nationell strategi för kartläggning och hantering av alla miljökonsekvenser som förknippas med detta misslyckande, som närmast är att betrakta som en skandal. Till saken hör att PFAS fortfarande används av Försvarsmakten, trots att omfattande problem alltså redan har konstaterats.
Det är fullständigt oacceptabelt. Vi i Sverigedemokraterna hoppas att regeringen snarast agerar i frågan. Regeringen har nyligen uppdragit åt Statens geotekniska institut att föreslå preliminära riktvärden för PFAS i mark och grundvatten. Detta är naturligtvis positivt, men det är inte tillräckligt. Det inträffade är allvarligt, och allvarliga händelser av detta slag kräver ordentliga genomlysningar, varför det är angeläget med en haverikommission.
Jag yrkar därför bifall till Sverigedemokraternas reservation 13.