KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ola Sundell (M):
Som det har sagts tidigare får en nedläggning av HMAB förödande konsekvenser för den här bygden. Det är en rad jobb som kommer att försvinna, vilket drabbar väldigt hårt. För den enskilde är det också en tragedi på många sätt, inte bara att jobbet försvinner.
Att uppföra ett hus i den här delen av Sverige kostar 1,2-1,3 miljoner kronor, men ska du sälja det på grund av att du kanske mister ditt arbete får du i bästa fall ut 250 000-350 000 kr för ditt hus som du har låtit uppföra. Det innebär att du blir väldigt fjättrad vid orten. Det är omöjligt att få en ökad rörlighet i regionen på grund av just de här förhållandena.
Det här är en fråga om både regionalpolitik och energipolitik men naturligtvis också om företagets sundhet. När det gäller just regionalpolitiken brukar näringsministern hävda att det statliga ägandet är väldigt bra, just mot bakgrund av att man kan ta andra hänsyn än de rent företagsekonomiska hänsynen.
Då menar jag att om man skryter om just den möjlighet man har som statlig ägare, är det ett skäl att verkligen agera i linje med vad man säger. I miljöpolitiken och energipolitiken sägs det att torven inte räcker. Detta är ju helt galet.
Det finns en väldigt bra brytningsbar torv alldeles inpå stugknuten, nämligen i Tönningsfloarna. Men regeringen har tidigare sagt nej till brytning där på grund av naturvårdshänsyn. Om man hävdar den principen menar jag att det är helt felaktigt att Härjedalen ska betala hela landets miljöhänsyn.
Där finns det torv, och den är brytningsbar och ligger också logistiskt väl till. Torv är förnybart, ja. Det är väl lite halvtokigt, för visst växer torven, om än lite långsamt. Sedan ska man komma ihåg att nu omfattas även torven av elcertifikaten. Man har ju höjt upp dess status, men man har inte sagt att den är ett biobränsle.
Rimligtvis borde man då se till att det blir samma skattebefrielse för torven som för andra biobränslen. Visst visar bolagets siffror på en ackumulerad förlust på 180 miljoner kronor för de här åren.
Men det är en sanning med modifikation, för om jag äger bolaget och äger kunden är det upp till mig att bestämma var vinsterna ska ligga. Att då glasklart hävda att det är 180 miljoner i ackumulerad förlust är ju fel.
Mitt önskemål är - för det finns två intressenter, varav den ena tydligen har lite mer preferenser än den andra - att bolaget säljs. Om det finns en köpare, se då till att göra det möjligt.
Och för att göra det möjligt finns det bara en sak att göra, som jag ser det, och det är att Vattenfall finns med och rekonstruerar det här bolaget innan det tas över av den nye köparen. I Veckans Affärer förra veckan sade näringsministern att staten ska fungera som vilken finansfamilj som helst och ska agera som vilken Wallenbergare som helst.
Men se då till att agera på ett ansvarsfullt sätt! Se till att den köpare som finns får köpa bolaget och att Vattenfall fullföljer sitt regionalpolitiska ansvar, som regeringen alltid framför som det främsta argumentet för statligt ägande.
Ola Sundell (M):
Gå från ord till handling, herr minister! Det skulle jag vilja uppriktigt säga till herr näringsministern. Här talar man om det statliga ägandet, om den regionalpolitiska hänsynen med mera.
Om man nu har vunnit valet och regerar just med utgångspunkt från de här resonemangen så är det väl verkligen skäl, i det här fallet beträffande Sveg och svegborna, att se en substans i de här orden och i det uttryckssätt som regeringen har.
Näringsministern säger vidare: Jag gillar torv, jag gillar Sveg, jag gillar HMAB och det är jättebra att Vattenfall drar ut på processen. Men det räcker inte. Det är alltså framför allt två saker som regeringen och ministern borde ta tag i. Den ena delen är brytningen på Tönningsfloarna. Den har betydelse för den här verksamheten. Det är inte så att det är antingen eller, när man tillverkar de här briketterna.
Man har i dag en inblandning av trä, och det är också det som åtminstone representanter för fabriken tycker är den lämpligaste formen. Men det behövs både torv och sågspån, alltså träråvara. Den andra delen gäller intressenten. Det finns en intressent som är seriös - det har Vattenfall sagt - och även intressenter för fabriken i Sveg.
Se till att det följer med pengar i rekonstruktionen, för annars blir det meningslöst. Man har ju tömt det här företaget på pengar just genom att det har varit ett dotterbolag. Man har lagt vinsten någon annanstans. Då finns det skäl, i den här rekonstruktionen med regionalpolitisk inriktning, att man skickar med pengar.
Om man nu säger så mycket gott om det statliga ägandet vore det ju genant om det skulle ske just på de premisser som ministern nämnde i Veckans Affärer förra veckan, nämligen att vi är som vilken annan finansfamilj som helst. Det vore väl genant? Åk till Sveg! Ta på ort och ställe del av materialet, och sedan: Agera!
Ola Sundell (M):
Med tanke på det senaste replikskiftet vet jag inte om det är så stor mening att prata med vice ordföranden i utskottet. Det verkar vara en total vägran att svara på frågor om orsaken till att vi ställde denna begäran i utskottet - en rimlig begäran, som kanske skulle ha inneburit en dags, två dagars eller kanske tre dagars tidsutdräkt innan vi fattat beslut. Är det 100 miljoner?
Är det 50 miljoner? Är det inga miljoner? Det vet vi inte. Det var just den frågeställningen som vi ville ha svar på. Vilken omfattning är det? Vi kunde ha träffat Försvarsmakten i eftermiddag. Vi kunde ha justerat i morgon. Vi kunde ha beslutat på lördag, då vi ändå är kvar i kammaren. Majoriteten i utskottet - socialdemokrater, vänsterpartister och miljöpartister - sade: Nej, det får ni inte.
Det är till allvarligt men för någon. För vem?
Ola Sundell (M):
Det är nästan så att vi är lika stora värnpliktskramare i Moderaterna som i Centerpartiet. Men det är bara nästan. Vi är något mindre - åtminstone när det gäller värnpliktskramandet. Vi ska betänka att situationen är en annan i dag än när värnplikten verkligen behövdes. Mot bakgrund av att de militära hoten i dag bedöms som tämligen osannolika är situationen en helt annan.
Visst ska landet fortfarande försvaras. Det är grundläggande för vår försvarstanke. Men den uppgift som är dimensionerande i dag för svenska försvaret är inte invasionsförsvaret utan den internationella insatsen. Det innebär att materielsystem, personalsystem och allt annat måste anpassas just till den uppgiften.
Till det följer också i dag att en ny uppgift kommer att adderas till Försvarsmakten, nämligen behovet av att använda sig av militär kapacitet i händelse av storskalig terrorism. Just de delarna ställer helt andra krav på personalen än vad de gjorde i går.
Behovet i dag av mängder av människor - massarmén - behövs inte längre. Det är snabba insatser och hög tillgänglighet som är avgörande för om insatsen är lyckad eller ej. Det kommer också att påverka uttagningen till personalen på olika sätt.
Då är naturligtvis värnplikten, som i grunden är anpassad efter stora volymer, till viss del enligt min mening nästan på väg ut. Jag ser i framtiden - i alla fall - att kanske värnplikten ska vara kvar på något sätt, men det är trots allt en uppgift för Försvarsmakten att vara vägledande för hur systemet ska utformas.
Just sambandet mellan en tvingande lag och den uppgift som finns måste enligt min mening förtydligas. I dag är det alldeles för luddigt mellan den tvångslag som de facto finns och den delvis nya uppgift som försvaret har.
Jag ser en pliktutredning som ett sätt att åstadkomma ett resonemang i frågorna som tydliggör uppgiften och den lagstiftning som ligger bakom. Jag tycker att vi nöjer oss med detta. Jag yrkar bifall till reservation nr 2, som rör tjänstgöring utomlands.
Sedan får vi höra vad majoriteten säger.
Ola Sundell (M):
Den internationella insatsen är dimensionerad för dagens försvarsmakt. Därför anser alliansen att frivilligheten är väldigt avgörande för uttagning till värnplikten.
Då menar jag att det i nästa steg finns skäl att se över lagstiftningen, som har väldigt långtgående befogenheter i ett system där allt baseras på frivillighet. De förband som vi i framtiden kommer att behöva är dels förband mot terrorism, dels detta med EU:s Battle Group, som också baseras på frivillighet. Hur kan man då ha en rekryteringsgrund som baseras på tvång? De här sambanden är inte logiska.
För att bringa mer ordning och logik i det här krävs det en översyn; detta för att tydliggöra sambandet mellan lagstiftningen och den uppgift som Försvarsmakten har. Vad anser Marie Nordén om detta?
Ola Sundell (M):
Det är ingen större skillnad i synen på värnplikten som ett grundläggande redskap. Men sambanden, som dessa i dag ser ut, stämmer inte överens med den praktiska verkligheten, som i allt väsentligt baseras på frivillighet.
Då menar jag att det för att bringa mer ordning och reda i fråga om sambandet mellan pliktlagstiftningen och den faktiska uppgift som Försvarsmakten har borde vara rimligt att se över detta. Det gäller att tydliggöra för svenska folket hur sambanden ser ut. Frågan om en utredning och plikten är just: Ska det vara som Miljöpartiet och Folkpartiet föreslår, eller ska det vara en annan variant? Eller hur ska det se ut?
Jag har inte svaret, men det finns skäl som talar för att en pliktutredning tillsätts just med avseende på detta.
Ola Sundell (M):
Äntligen fick man höra ett humorns ord från vice ordföranden. Det tackar vi särskilt för i denna arla morgonstund. Men det var kriser som vi skulle diskutera och inte förmågan att vara humoristisk i olika sammanhang.
Det som vi är väldigt överens om är att de så kallade vanliga kriserna och katastroferna hanteras på ett utmärkt sätt av de myndigheter och den geografiska organisation som vi har i form av kommuner och länsstyrelser.
Men - här kommer detta men in och det som också saknas i betänkandet - när det är kriser av en karaktär som är sektorsöverskridande har Sverige inte detta redskap att på ett effektivt samordna, initiera och leda i en katastrofsituation.
Och den här konstiga reservationen, om jag nu får använda Tone Tingsgårds vokabulär, utgår just från denna del, nämligen att man i år efter år och i utredning efter utredning när det gäller den största katastrof som har drabbat Sverige, kan man väl säga, har pekat på den här bristen att inte kunna samordna i inledningsskedet av en stor kris.
Detta viftar Tone Tingsgård bort och tycker att det är strunt och ingenting som vi behöver ta till oss. Då måste jag ställa en fråga. När vi nu har ett betänkande som på något sätt skulle vara avslutningen på det gamla och inledningen på det nya, borde då inte Tone Tingsgård känna en oerhört stor besvikelse över att betänkandet inte svarar upp mot förväntningarna på denna punkt?
Man talar om en beredskaps- och analysenhet, men den är ju inte ens operativ i dag, så långt efter en katastrof. Till detta följer också den här supermyndigheten. Om man nu ville få denna myndighet operativ omedelbart, måste man då gå över en sammanslagning av Räddningsverket och KBM? Varför inrättar man inte denna supermyndighet omedelbart?
Ola Sundell (M):
Det jag sade i mitt anförande var just att det fanns en enhet. Den var bristfällig, enligt Leni Björklund. Den var förvisso i viss del användbar, men regeringen Persson avskaffade den likaväl. Man avskaffade trots allt då det lilla som fanns. Det vi alla i den här kammaren diskuterar i dag är att ingenting har kommit där i stället.
Dessutom går allt väldigt långsamt. Det är den delen som är kärnan i diskussionen. Det är ingen mening att ta upp allt det vi är överens om, men på den här punkten är vi ju inte överens. Vi saknar en krisledningsfunktion i Regeringskansliet. Det talas om en analysenhet, men det är ju ingen krisledningsfunktion.
I en krisledningsfunktion är det ju så, försvarsministern, att det i det inledande skedet kan krävas ett ledarskap som är okonventionellt och som innebär att man måste ta en operativ insats redan från scratch.
Då kan man inte överlämna det så småningom till någon krisledande myndighet, utan det är omedelbar action som gäller, ungefär i linje med det Lars Ångström pekade på. Nu var det statsministern som i det fallet var den operativt engagerade i inledningsskedet. Det är ju den kärnan vi vill ha reda på.
Är det bara en samtalspartner med den krisledande myndigheten som den här analysfunktionen är, eller ska den också kunna ta ansvaret under de första minuterna, timmarna eller kanske dagarna i en väldigt allvarlig kris av sektorsövergripande karaktär? Det är en väsentlig fråga, och den vill jag ha svar på.
Ola Sundell (M):
Ni har ju avskaffat en funktion som bevisligen inte fanns på plats när det begav sig för ett och ett halvt år sedan, på annandagen. Det är ju allt som det handlar om. Jag upprepar min fråga: Kommer analys- och beredskapsenheten, eller vad den nu kallas för, att kunna agera operativt i ett inledningsskede när statsministern är på annat håll, försvarsministern ligger nedbäddad i influensa och allt vad det kan vara?
Ska det ännu en gång gå så långt att Sverige saknar kapacitet i det viktiga inledningsskedet av en kris? Det är ju det som är det avgörande. Tro inte att en supermyndighet kommer att kunna klara av det där, för dess generaldirektör är i inledningsskedet lika beroende av att ha klartecken från regeringen.
Denna generaldirektör kommer icke att agera med full sving förrän allt är klart - ungefär som Räddningsverket och Försvarsmakten hade det i det läge man befann sig i 2004. Man väntade på besked från ansvariga ministrar. Min fråga är fortfarande: Kan den här enheten agera operativt i det viktiga inledningsskedet av en stor sektorsöverskridande kris?
Ola Sundell (M):
Jag kan väl säga att jag föredrar den svenska modellen framför den norska modellen vad gäller förhållningssättet till ILO och hur man ska anpassa regelsystem och lagar. Norrmännen har föredragit att skriva på och sedan anpassa lagarna till den ribba som krävs för att nå upp till ratificeringsgraden för att bli godkänd.
Sverige har valt en annan modell, nämligen att utreda och se över vad som krävs för att sedan försöka åstadkomma förändringar i lagstiftningen. Det är rätt modell. Sett till bakgrunden är det så att Heurgren har utrett - år 1997 eller när det nu var - hur högt eller lågt ribban skulle ligga.
Han konstaterade att Sverige inom i stort sett alla lagar och lagområden hade ett förhållningssätt till ursprungsbefolkningen, samerna, som var fullt godkänt utom när det gällde jakt och fiske liksom vinterbetet. I utredningen tog man dessutom upp detta med renbetesområdets omfattning.
Det skulle jag vilja säga är kärnfrågan bland annat sett till vad det frågas om i interpellationen. Orsaken till de här processerna är ju oklarheter kring var betesrätten föreligger eller ej. Jag menar att man aldrig kan förändra regelsystemet förrän man vet området.
Var har alltså samerna den här betesrätten - där eller där, eller inte? Det är det som är grunden. Enligt min mening måste detta fastställas innan justeringar görs i skogsvårdslag, rennäringslag med mera. Det här är bakgrunden till dessa processer. Från samebyns sida vet vi inte om man har rätt eller inte.
Det är också vad hovrätten har fastställt vad gäller Härjedalen. Rennäringspolitiska kommittén kom fram till ett antal förslag om tillämpningen av ILO-konventionen. Detta med skogsbruket och de förändringar som föreslogs i utredningen vad gäller skogsvårdslagen är inget som jag ställer upp på.
Här framgår att det inte är något nollsummespel mellan brukningsrätten, som är rennäringens rättigheter avseende den här marken, och äganderätten. Om begränsningar genomförs i skogsbrukandet blir det en kostnad och en inskränkning för den enskilde markägaren och i så fall en fördel för rennäringen.
Jag tror inte att det är rätta sättet att gå till väga. Sedan har vi den andra delen. Vet vi med all säkerhet att den ribba som Heurgren utrett är den verkliga nivån för vad Sverige behöver göra för att nå upp till ratificeringskraven?
Och om det är så att de förslag som har lagts fram i utredningen - jag tror att den kom år 2001 - är ungefär vad som svarar mot kravet på ratificering är jag inte beredd att ställa upp på det. Det blir alltför stora inskränkningar, och det kommer att kosta alltför mycket pengar för att nämnda nivå ska nås.
Ola Sundell (M):
Kärnfrågan gäller ju ratificeringen. Med anledning av ministerns svar skulle jag vilja ha svar på ett par frågor. Den ena gäller Gränsdragningskommissionen. Den torde, om jag minns rätt, leverera ett svar någon gång i början av nästa år. Det är säkert så att det finns markägare och samebyar som har synpunkter på det här.
Jag är av den uppfattningen att när det här förslaget kommer måste man från de olika intressenternas håll få chansen att pröva det här, kanske ända upp i domstol.
Men när väl hela den här processen är avklarad, först kommissionens förslag och sedan att markägare och samebyar får pröva det här - om det tar ett halvår eller tio år vet vi inte - då är det fastlagt, och då menar jag att frågan om domstol hit och domstol dit är förpassad ur verkligheten.
Då har man fixat det här området så att bägge de här näringarna vet vad som gäller: Här är det brukningsrätt, och där är det inte det. Den andra frågan gäller det som absolut är det centrala, och det som är det svåraste, nämligen: Vilka begränsningar är ministern beredd att lägga på skogsbruket för att nå upp till den här nivån för ratificering?
I utredningsförslaget från Rennäringspolitiska kommittén ligger det ju ett antal konkreta förslag som minskar möjligheterna för den enskilde skogsägaren att bruka sin mark. Min enkla fråga till ministern är: Är ministen beredd att biträda de här förslagen som de ser ut för att Sverige ska kunna ratificera? Det är den andra kärnfrågan.
Ola Sundell (M):
Efter att ha lyssnat på vänsteroppositionens skogspolitik kan jag med gott samvete yrka avslag på samtliga reservationer och yrka bifall till alliansens skogspolitik.
Jag skulle vilja påstå att er skogspolitik är ett hopkok av perifera skogsbruksmetoder, typ blädning, att exempelvis få myndigheten att utföra stämpling och införa hyggesfria skogsmetoder. Man vill också utreda vad skogen ska användas till. Jag tror att vi åtminstone på min sida i denna sal är ganska väl medvetna om vad den svenska skogen ska användas till.
Det finns inte ett ord och inte en skrivning om förutsättningarna för skogsnäring och skogsindustriell verksamhet - ryggraden i vår ekonomi, med 11-12 procent av nettoexporten, 4 procent av bnp och 100 000 människor sysselsatta. Det är en näring som når långt ut i vår glesbygd, med sågverk spridda över hela vårt land.
Till det kommer också processindustrins lokalisering runt våra kuster och större vattendrag. Skogsägandet är kopplat till inkomster där skog växer, och det gör att det i hela vårt land skapas förutsättningar för intäkter i områden med små och besvärliga möjligheter. Skog är kanske den viktigaste regionalpolitiska faktorn i detta land.
Allt detta bortser vänsteroppositionen från. I stället är det tal om blädning, som kanske berör någon promille av den svenska skogsmarken, och det är om Skogsstyrelsen ska få stämpla. Om just denna betydelse andas man inte ett jota.
Det är viktigt i ett land som Sverige att skapa förutsättningar för skogsbruk och skogsindustri och tillhörande näringar som transporter och avverkningsresurser. Framtiden enligt vänstern är hyggesfritt, blädning, om myndigheten ska få stämpla eller inte och naturvård och avsättningar.
Ni i vänsteroppositionen glömmer att skogsvårdslagen baseras på både produktion och miljö. Om ni är enbenta, enfaldiga eller både och får ni själva svara på. Faktum kvarstår att den svenska skogen behöver både produktionstänkande och miljötänkande. Det är också något som alliansen står upp för väldigt tydligt.
Sverige behöver råvaror till industrierna och råvaror till klimatomställningen. Men vi har ett lika tydligt uppdrag att värna den biologiska mångfalden - en hörnsten i alliansens miljöpolitik. Vi ska vidare se till att den generella miljöhänsynen i skogsbruket inte luckras upp. Jag tycker inte att miljöinriktningen på det svenska skogsbruket är dålig - den är föredömlig.
Sveriges skogsvårdslagstiftning, med frihet under ansvar med återplanteringsskyldighet, framstår som ett föredöme, inte minst vid internationella jämförelser. I mitt perspektiv är det produktionsfrågorna som har tappat i aktualitet.
Med klimatkrisen flåsande i nacken var det en välkommen present till klimatomställare och det svenska folkhushållet att produktionsfrågorna fick ett lika stort utrymme som miljöfrågorna i den skogsproposition som riksdagen antog för några månader sedan.
Ola Sundell (M):
Det var en diger lista. Vi kan börja med utredningen. Det är majoritetens uppfattning att det ska göras i någon form. Om det sedan ska vara en parlamentarisk utredning eller om man har en referensgrupp ska jag låta vara osagt.
Men i det läge vi befinner oss i och med tanke på att det finns en relativt stor samsyn i vad gäller europeisk jordbrukspolitik finner jag det tämligen självklart att samtliga partier i det här parlamentet deltar i den typen av diskussion. Sverige är en liten röst i Europa.
Det märks inte minst nu när vi ser hur motståndarna mot minskade subventioner går samman och agerar. Det finns alla skäl till att oppositionen finns med i en diskussion och att Sverige trots sin litenhet tack vare en gemensam uppställning för detta blir starkare.
När det gäller dieselskatten kan jag också ta in gödselskatten. Det är en gammal moderat fråga att sänka både dieselskatten och gödselskatten till en nivå som motsvarar våra konkurrentländers. Svenska bönder ska inte ha det sämre än andra. Det har alltid varit ett motto för vår jordbrukspolitik.
Det som har tillkommit under senare tid - det har varit en halv dags diskussion om det - är klimatfrågan och hur vi behandlar den. Det är nog så för de flesta, även för moderater, att när verkligheten förändras förändrar man sin politik. Det gäller både dieselskatten och andra skatter.
Det är svårt emellanåt att lämna det man har stått för, men upptäcker man att man har fel och finner att en väg är bättre för att lösa en så gigantisk fråga som klimatfrågan känner jag nog att det inte är några problem för min del att säga nej till sänkta dieselskatter.
Ola Sundell (M):
Med handen på Bibeln skulle jag säga att formen kanske inte känns som det viktigaste för mig. Det handlar om deltagandet i sig. Det är inte att man bjuder med armbågen. Alla partier har något att bidra med i ett sådant sammanhang. Jag ser det även ur den synvinkeln. Det är inte bara en gemensam uppställning för en svensk inriktning på den framtida jordbrukspolitiken.
Det handlar också om att idéer från andra partier tillförs det slutgiltiga resultatet så att det blir bättre. Det finns saker som gör att man kan tänka sig för. Det är när man tittar på era budgetförslag och den skattechock som de facto kommer att drabba svenskt jordbruk.
Det är inte bara idéer om hur man ska fasa ut stöd och om man ska ha lite mer eller mindre ekologiskt i den delen. Svenska jordbrukare är företagare, och de verkar på en internationell marknad.
När jag tittar på oppositionens budgetalternativ kan jag inte se annat framför mig än kilometerskatt, höjda CO2-skatter, skatt på allt och alla.
Det kommer att vara mer avgörande, om det skulle bli verklighet, för jordbrukets framtida utveckling i Sverige än om man har en någorlunda gemensam syn på den europeiska jordbrukspolitiken.