Göran Lennmarker (M):
Det var en stor tragedi annandag jul 2004. Det deltagande vi känner med de drabbade har därmed varit en central fråga för oss alla i KU.
Det var en svår katastrof för länderna kring Indiska Oceanen, med 250 000 döda, men det var också en katastrof för Sverige - den största i modern tid jämsides med Estonia, med 543 döda och många skadade och naturligtvis väldigt många som drabbas av sorg efter dem som har försvunnit.
Katastrofkommissionen gjorde ett värdefullt arbete för att granska Sveriges svar på katastrofen och de insatser Sverige som land kunde göra, särskilt i perspektivet att Sverige var det land utanför regionen som drabbades hårdast. Men många har ställt frågan: Varför skulle då KU granska detta?
KU har ju den speciella uppgiften att granska ministrarna och regeringen. Vi har gjort en djupare granskning än Katastrofkommissionen i detta avseende, för det är vår uppgift. Vi granskar inte myndigheter och tjänstemän, som Göran Magnusson framhöll, men vi granskar ministrar och regeringen. Det leder också till att vi i det avseendet kommer med skarpare och mer omfattande kritik än Katastrofkommissionen.
Vi säger att sex ministrar har ansvar; kommissionen ansåg att det var tre. När vi granskar detta har vi två perspektiv. Det ena handlar om vad som hade gjorts i förväg för att man skulle kunna hantera en stor katastrof. Vad skulle finnas på plats? Det handlar om organisation, övningar och sådant man kan göra i förväg. Det andra handlar om hur man hanterar själva katastrofen.
Hur går det till när sanningens minut är där? En utgångspunkt för vår granskning är att det är regeringen som på nationell nivå ansvarar för hantering av kriser. På det sättet har regeringen ett specifikt ansvar för krishantering på nationell nivå. Det är ett stort ansvar och en tung uppgift för en regering.
Det är också i skenet av detta som vi ställer upp de krav mot vilka vi bedömer regeringens förberedelser och handlande. Den centrala slutsatsen som vi har kommit till är att viktiga insatser för att hjälpa drabbade svenskar kom för sent. De skulle ha varit där tidigare.
Det resultat vi har kommit fram till finns i ett betänkande, som behandlar det kanske största och allvarligaste ärendet i KU:s historia. Det betänkande vi nu lägger fram är på nästan 1 000 sidor, och det är också ett tecken på det arbete vi nu har lagt ned under mer än ett år.
Det resultat vi har kommit fram till är för ministrarna i huvudsak följande - jag ska inte gå igenom allting här, för det skulle ta för lång tid. Statsminister Göran Persson får för det första kritik för att han har det övergripande ansvaret för att det rådde allvarliga brister avseende roll- och uppgiftsfördelningen i Regeringskansliet i en departementsöverskridande krissituation.
För det andra får han kritik han för att regeringen inte hade gjort de nödvändiga förberedelserna för att kunna hantera en allvarlig krissituation. För det tredje kritiseras att statsministern inte höll sig bättre informerad.
Utrikesminister Laila Freivalds får kritik, för det första för att det inte fanns en fungerande beredskap för hantering av större kriser utomlands med drabbade svenskar och för det andra för att det inte fanns en fungerande organisation för analys och delgivning av information inom UD och övriga Regeringskansliet.
Försvarsminister Leni Björklund får kritik för det första för att hon, med ansvar för Regeringskansliets beredskap - det är ju specifikt Försvarsdepartementets uppgift i det här sammanhanget - inte hade säkerställt att samordningen inom Regeringskansliet hade prövats tillräckligt före flodvågskatastrofen och för det andra för att hon inte ingrep för att påskynda Räddningsverkets insats.
Biståndsminister Carin Jämtin får kritik för att hon, trots att hon förstod att det var en katastrof där även svenskar hade drabbats, inte tog kontakt med statsministern eller utrikesministern. Jag vill beträffande henne tillägga att när det gäller hennes eget ansvarsområde fungerade det väl.
Vårdminister Ylva Johansson får kritik för att hon inte såg till att Socialdepartementet var mer aktivt och bidrog till att de katastrofmedicinska insatserna skickades snabbare och för att hon åkte på semester mitt under katastrofen. Slutligen får finansminister Pär Nuder kritik för att han inte tidigt tog initiativ till ett regeringsbeslut om finansiering av kostnadskrävande insatser. Detta var ett slags sammanfattning av kritiken.
Det finns ytterligare ett antal punkter, men jag skulle vilja beteckna detta som huvuddelen av den kritik som vi riktar mot regeringen och de sex statsråden. Det fanns också saker som fungerade väl. Första linjens män och kvinnor i Regeringskansliet och i den konsulära organisationen hade ett mycket hårt tryck på sig.
Det gäller även telefonväxeln och en del andra delar som fick arbeta oerhört hårt redan från första stund, från söndagsmorgonen. Det är värt att framhålla. Det är också värt att framhålla att det fanns tidig och korrekt information redan på söndagsmorgonen. Möjligen hade det svenska Regeringskansliet på sitt sätt den bästa informationen på ett mycket tidigt stadium, och den sändes också vidare till den högsta politiska ledningen.
Den första linjens personal drog också förbluffande korrekta slutsatser på ett mycket tidigt stadium. När man läser intervjuerna med dem - de har inte vi själva gjort, utan de gjordes av Katastrofkommissionen - slås man av att de kunde redan på så tidigt stadium se vad som skulle kunna hända.
Här kommer man in på en av kärnfrågorna, nämligen att förstå att en befarad katastrof kräver väldigt tidiga insatser och beslut inom timmar medan en bekräftad katastrof tar tid. Det kommer inte fram uppgifter förrän ganska sent om att en katastrof verkligen har inträffat. Ingen kunde naturligtvis veta redan på söndagsmorgonen hur många svenskar som skulle drabbas.
Det var omöjligt. Det är två specifika saker som jag vill ta upp. Den ena är att när en person framträder för KU ska man kunna lita på att statstjänstemän talar sanning. Det är ett väldigt viktigt budskap. Vi har en förvaltning som vi ska lita på. Den ska bygga på och förvaltas under lagarna på sakliga grunder.
Därför vill jag betona hur viktigt det är att när man framträder inför KU måste man tala sanning. Vi ska inte behöva tillgripa de metoder som man använder i rättsväsendet med att ha sanningsförsäkran, ed eller den typen av mekanismer. KU:s procedur är inte i den meningen en rättslig procedur och ska heller inte vara det. Låt mig också ta upp frågan om politisering.
KU är på sitt sätt en politisk process i den meningen att vi är politiker. Vi är valda politiker som gör granskningen. Somliga utomstående betraktare har trott att det innebär detsamma som partipolitiskt käbbel och partipolitisering. Men så har faktiskt inte varit fallet.
På samma sätt som vice ordförande Göran Magnusson betonade vill jag också understryka att jag tror att samliga i KU har haft det alldeles centrala målet att man ska ge en korrekt bild av vad som hände. Man ska inte försöka att sminka den eller addera på den utan ge en så korrekt bild som är möjligt. Nu står det väl inte i mänsklig makt att ge en hundraprocentig korrekt bild. Det tror jag att ingen av oss klarar av.
Men faktum är att det är det strävande som vi alla betjänar oss av. Därmed ska vi också ge en rättvisande kritik till dem som hade att hantera katastrofen och som hade hanterat förberedelserna. Låt mig också instämma i det tack som riktas till KU:s kansli. Det har varit en oerhört stor arbetsbörda för ett utskottskansli och särskilt för Peder Nielsen som har haft det specifika ansvaret för detta.
Jag tror att få utanför detta hus kan förstå vad det innebär att få ihop tusen sidor korrekt och saklig information och sedan slutsatser som vi som KU-ledamöter har att dra ur detta. Det är ett mycket stort arbete. Det är också särskilt viktigt för alla dem som drabbats att veta att det finns ett sådant arbete utfört också av Sveriges riksdag, som är det högsta politiska organet i Sverige.
Vi tittar bakåt när vi granskar. Vi tittar specifikt på detta. Vi ger i formell mening inga råd för framtiden. Men i praktiken är det naturligtvis så att det vi har funnit kan vara oerhört värdefullt för en regering.
Jag brukar säga att om jag vore statsminister så skulle jag noggrant läsa igenom förhören med mina statsråd och allt det som KU-granskningen har givit för att om det händer en katastrof i morgon eller när det nu händer - vi får hoppas att det inte händer en sådan stor katastrof - vi då ska vara väl förberedda för detta. Därmed lägger vi fram detta KU-betänkande för riksdagens kammare.