KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sven Otto Littorin (M):
Först och främst är jag naturligtvis ledsen för att vi debatterar detta svar så sent. Jag hade gärna svarat på interpellationen antingen i julveckan eller i nyårsveckan, men då har riksdagen som bekant stängt. Denna interpellation lämnades in den 11 december. Det är som Eva-Lena Jansson påpekar länge sedan, och det har hänt en del saker sedan dess. Det som hände bara några dagar efter att interpellationen lämnades in var att vi presenterade just schablonberäkningen.
Den har vi under hösten jobbat nära Arbetslöshetskassornas Samorganisation med för att få fram, just för att garantera att var och en av dem som lämnar sjukförsäkringen och går in i arbetslivsintroduktionen ska få en ersättning med tydligt besked. Vi konstaterar att schablonberäkningen bygger på ett förslag från Arbetslöshetskassornas Samorganisation.
Vi menar därför - och det gör också Arbetslöshetskassornas Samorganisation - att vi har kommit fram till en lösning som är rimlig, hanterbar och dessutom rimlig att beräkna på. När det gäller en ökad administrativ börda är det också så att vi under det förra budgetåret tillsköt en kvarts miljard extra i stöd till a-kassorna just för att de skulle kunna hantera ökade administrativa kostnader.
De har alltså redan fått ett ordentligt tillskott för att hantera den typen av kostnader. Det viktiga beskedet är naturligtvis att de som lämnar sjukförsäkringen och har en arbetsförmåga går till Arbetsförmedlingen och får den hjälp som den förra, socialdemokratiska, regeringen berövade dem under åratal av aktivitetslös sjukskrivning. De får hjälp och stöd samt har rätt till och får ersättning.
Är det så att man kan visa att schablonen ger lägre ersättning än den faktiska ersättning man har rätt till, till exempel om man kan plocka fram sina intyg senare, får man mellanskillnaden direkt när intygen kommer in. Man ska alltså inte behöva vänta på den.
Slutsatsen är att vi med de förändringar som är gjorda bedömer att enskilda personer för första gången blivit erbjudna den typ av hjälp som de för länge sedan skulle ha blivit erbjudna - rehabilitering, olika typer av praktisk kompetensutveckling och olika typer av kartläggning. Om de fortfarande är arbetslösa efter introduktionen på tre månader kan de gå rakt in i jobb- och utvecklingsgarantin eller rakt in i de andra insatser som finns för att de ska kunna komma tillbaka.
De får dessutom en ersättning som är lätt att beräkna, och har man rätt till mer får man också mer.
Sven Otto Littorin (M):
Det var ingen interpellationsdebatt den 28 december, så jag hade inte den möjligheten. Annars hade jag gärna gjort det. Grunden för schablonberäkning är ganska enkel; har man en sjukpenninggrundande inkomst har man också rätt till schablonen. Det är dessutom enligt Försäkringskassan och a-kassorna ganska lätt att beräkna. Jag kan inte just i dag kommentera närmare hur dessa siffror ser ut, men det får vi säkert anledning att återkomma till. När det gäller administrationen är jag den förste att skriva under på att vi gärna förenklar.
Det finns dock en avvägning som hela tiden måste göras om man ska se till att rätt person får rätt ersättning i rätt tid. Det är klart att vi har haft andra diskussioner just när det gäller förseningen av utbetalningar i arbetslöshetsförsäkringen. Det är utan tvekan absolut otillständigt, tycker jag, att man inte får den ersättning man tror sig ha betalat in till i tid.
Det är tur att man kan konstatera att trots den kraftigt ökade tillströmningen av antalet arbetslösa under det senaste året har mediantidsutdräkten för att få den inkomstrelaterade ersättningen bara ökat från sex veckor till åtta veckor. Det stora problemet har legat på ett fåtal kassor där man har haft väldigt komplicerade ärenden - Alfakassan är typexemplet.
Det stora problemet har varit att arbetstagare haft svårt att hitta inkomstbesked från tidigare arbetsgivare som möjligen har gått i konkurs, eller man har haft flera arbetsgivare under lång tid. Just detta löser man genom schablonberäkningen eftersom den baseras på den sjukpenninggrundande inkomsten. Det finns som sagt naturligtvis förenklingsmöjligheter i arbetet. Jag är den förste att säga att vi ska titta på det.
Men avvägningen handlar just om avvägning med avseende på att se till att det är rätt person som får rätt ersättning, så att vi inte får ett system som uppfattas som rättsosäkert.
Sven Otto Littorin (M):
Det är lätt att hålla med Eva-Lena Jansson om att det naturligtvis inte är rimligt att behöva vänta i sex eller åtta veckor. Min personliga åsikt är att man inte ska behöva vänta mer än fyra veckor. Man ska inte behöva ha något inkomstavbräck annat än det som följer av försäkringens nivå. Det vore det naturliga. Det var inte fyra veckor när Socialdemokraterna hade regeringsmakten, då var det sex veckor. Man har alltid, åtminstone under en väldigt lång tid, haft en eftersläpning som har varit olycklig.
Det tror jag att vi kan vara överens om. Om a-kassorna inte klarar av sin grundläggande uppgift - att se till att medlemmarna får de pengar de har betalat in och har rätt till - måste man som Miljöpartiet ta sig en funderare över hur systemet är upprättat och fungerar. Vi har en konstruktion som skiljer sig när det gäller arbetslöshetsförsäkringen på väsentliga punkter från i princip alla andra länders.
Vi har en halvoffentlig, halvprivat försäkringslösning som för det första inte omfattar alla på arbetsmarknaden och för det andra administreras av privata och ideella organisationer. Det är en utmaning att se till att rätt person får rätt peng i rätt tid. Det var det under Socialdemokraternas tid, och det är det fortsatt. Jag är inte nöjd med detta. Jag skulle gärna se att vi kunde införa ett obligatorium för att på det sättet lättare kunna hantera den förväntan som människor har som betalar in till den här försäkringen att få rätt peng i rätt tid.
Det gäller arbetslöshetsförsäkringen i allmänhet och i synnerhet dem som går över från ett försäkringssystem till ett annat.
Sven Otto Littorin (M):
Det var en tydlig fråga. Låt mig konstatera att det inte är bemanningsföretagen som är problemet. En och annan av deras kunder förefaller att ta Abu Garcia-domen som intäkt för att allt är okej. Jag menar att det inte kan ha varit avsikten, vare sig med lagen om anställningsskydd eller med de två paragrafer i MBL som jag hänvisade till. Jag menar också att detta aldrig har prövats av Arbetsdomstolen. Det sker nu i Maraboufallet.
Jag kommer att avvakta domen och analysera den, och jag kommer att titta över förslaget till implementering av bemanningsföretagsdirektivet när det kommer. Om vi får en dom som på något sätt bekräftar att allt är okej är jag beredd att överväga lagstiftning. Jag vill också påminna om att nyss nämnde Hasse Karlsson var arbetsmarknadsminister i tre år efter Abu Garcia-domen.
Det hände inte så mycket då på just den här fronten. Nu får vi en dom som handlar om detta faktiska fall. Då tycker jag att vi får anledning att se hur vi ska hantera den. Jag tror inte att vi i grunden är särskilt oense. Det handlar om att man ska ha ett grundläggande regelverk. Somliga av oss har ju debatterat lagen om anställningsskydd vid flera tillfällen tidigare. Jag är av samma åsikt som jag alltid har varit, att det inte är den som är det stora problemet.
Ju längre från Storgatan och Norra Bantorget man kommer desto mer smidigt hanteras både turordningskretsar och olika typer av omställningar i praktiken. Jag säger som jag brukar säga: If it ain't broken why fix it? Om den är broken måste vi fix it.
Sven Otto Littorin (M):
Jag behöver nog inte förlänga debatten. Jag höll ju mitt avslutningsanförande alldeles nyss. Maraboufallet handlar om att Arbetsdomstolen prövar de här regelverken på ett sätt som man inte har gjort förut. Om man kommer fram till något som vi bedömer inte var avsikten eller viljan med lagen om anställningsskydd eller paragraferna i MBL som jag hänvisade till, är jag beredd att överväga lagstiftningen och titta på konsekvenserna av domen.
Sven Otto Littorin (M):
Jag tillhör dem som tror att det behövs lite känslor i politiken ibland. Däremot är det naturligtvis olyckligt när dessa känslor vänds åt fel håll. Jag har pratat med Sven-Erik Österberg om detta. Det är inte Sven-Erik Österbergs fel. Det är inte Sylvia Lindgrens fel heller för den delen. Hon borde inte ha varit ha varit måltavlan för min ilska den 7 december. Problemet var att de tidigare reglerna gjorde att man i förväg inte fick reda på vem man skulle debattera med. Det tycker jag trots allt är ganska märkligt.
Nu har dessa regler ändrats, och nu finns det en rutin för att vi i förväg ska få reda på vem vi ska möta i debatten. Det tycker jag handlar om god ton, om jag ska vara helt ärlig. Jag är glad att dessa regler har ändrats. Därför borde detta vara ur världen. Jag återgår till den grundläggande frågan. Den handlar om att man inte deltar i debatten. Jag tror att jag har haft 280 interpellationsdebatter. Jag debatterade i medierna senast i förra veckan, för att nämna ett exempel. Jag ska debattera mot Sven-Erik Österberg i Umeå om några veckor.
Vi försöker nog så gott vi kan göra alla saker samtidigt: debattera med våra politiska motståndare, debattera i medierna, diskutera med olika typer av företrädare och samtidigt göra det som i övrigt behöver göras. Jag tror inte att Patrik Björck ska vara så orolig för det. När det gäller diskussionen om interpellationer har det kommit en oerhört stor mängd interpellationer, åtminstone till somliga av oss.
Det är naturligtvis rätt och riktigt och bra. Då får man försöka göra det bästa av det och hantera det. Men det förutsätter att man på ömse sidor försöker hålla en sådan ton och saklighet som gör att interpellationsdebatterna blir sakliga och intressanta. I det tycker jag ligger att man i förväg ska få veta vem man ska debattera med.
Det tycker jag i grunden inte är så konstigt, samtidigt som jag naturligtvis förstår att det kan inträffa saker, som det gjorde i detta fall, som gör att man faktiskt inte kan vara med. Det har jag inga som helst synpunkter på och ska inte heller ha. Jag har i mina 280 debatter försökt svara på interpellanternas frågor. Jag är medveten om att oppositionen sällan tycker att jag svarar bra - det hör till - och att det stundtals hettar till.
Det får man försöka hantera. Jag inser att det kan ske. Patrik Björck och jag har haft en del hetta i debatterna några gånger, men jag tycker samtidigt att det har varit roligt. Så det handlar inte alls om det. Slutsatsen är att vi nog alla försöker ställa upp och göra det vi ska också när det gäller interpellationsdebatter.
Vi försöker naturligtvis ställa upp och hantera alla möjliga andra debatter så mycket vi någonsin kan. Vi försöker göra det med gott humör och med inställningen att det faktiskt är frågor som ska diskuteras. Man ska på olika vis redovisa både den faktiska och den politiska avvägningen som man har gjort för att nå olika beslut. Men jag är, som sagt, glad att dessa regler nu är ändrade så att vi får information i förväg. Det tycker jag ändå inte är alldeles orimligt.
Sven Otto Littorin (M):
Problemet med debatten den 7 december var att ingen hade bemödat sig med att informera mig om att Sven-Erik Österberg inte kunde ta debatten. Nu har det införts en ordning, säger talmannen, som innebär att varje enskilt statsråd från kammarkansliet kommer att få information direkt om en interpellant har fått förhinder och måste skicka en ersättare. Det tycker jag är bra. Det är precis det som jag efterlyser, så att man innan man går upp i talarstolen vet vem man ska möta i debatten. Det tycker jag inte är särskilt konstigt, om jag ska vara ärlig.
Jag är bara ledsen för att det var Sven-Erik Österberg och Sylvia Lindgren som råkade ut för denna ilska när det var någon annan som egentligen borde ha gjort det. Men det har jag tagit upp med dem. När det gäller tidsutdräkten kan jag konstatera att vår uttryckliga ambition är att försöka svara på alla interpellationer inom den tidsrymd som gäller, alltså inom två veckor.
Sedan är det naturligtvis så att den som får flest interpellationer - vi gör uppföljningar - ligger sämst till i uppföljningstabellen. Jag är en av dem som syndar mest. Jag erkänner och beklagar naturligtvis det. Det hela bygger på ett par olika parametrar. För det första vill man förbereda sig om man ska försöka ha en intressant debatt.
Man vill ha ett underlag, man vill se till att svaret är välformulerat och man vill se till att man kan ta debatten ordentligt. Det är klart att två veckor är ganska kort om tid. För det andra har vi inte interpellationsdebatter varje dag, utan vid några specifika tillfällen i veckan. Om man då råkar vara borta - det kan vara jag eller det kan vara interpellanten - blir det per automatik förskjutet. Vi vet alla att under hösten när vi hade ordförandeskapet var det extremt med förseningar.
Det var naturligtvis olyckligt. Jag utgår från att vi alla - och nu pratar jag om statsråden - gör allt vad vi kan för att se till att interpellationssvaren ges i rätt tid på det sätt som faktiskt är avsikten. Jag kommer att försöka göra så gott jag kan under våren för att se till att det blir så.
Sven Otto Littorin (M):
Det är enkelt. Jag duckar inte för en debatt, och eftersom den här debatten är föranledd av en händelse som involverar mig ville jag gärna ta den. Annars hade det säkert kommit kritik från andra håll på temat att han inte kan försvara sitt handlande eller vad det nu kan vara. Det har jag inga problem med. Ibland rinner det över. Jag är den förste att beklaga det. Det är så enkelt. Det rinner över. Man blir förbannad. Varför? Det är enkelt: Jag tycker att det är sjyst att man får reda på vem man ska debattera med i förväg.
Nu är de reglerna på plats, och därmed är jag jättenöjd. Ibland hade man kanske önskat att man hade haft lite mindre känslor och lite mindre hetta i debatten. Å andra sidan hade det blivit mycket tråkigare då. Man får väl ta det onda med det goda, och sedan får man be dem om ursäkt som man riktade ilskan mot och som inte förtjänade det - ungefär så. Frågan är viktig och intressant att diskutera.
Det handlar om hur vi hanterar diskussioner, svarstider och andra saker och ting. Upplägget har hela tiden varit att man i möjligaste mån ska försöka svara på de frågor man får oavsett vad de berör. Men det är inte onaturligt att man försöker avgränsa sig till de frågor som rör ens eget ämnesområde. Det är ofta inte alldeles lätt. Jag har fått interpellationer som skär över flera statsråds ansvar. Då måste man förstås bestämma vem som ska stå här.
Jag förutsätter att detta är en fråga som kommer att fortsätta debatteras i både konstitutionsutskottet, i våra riksdagsgrupper, mellan gruppledning och talmanskonferens och vad det nu kan vara.
Sven Otto Littorin (M):
Berit Högman har frågat mig om jag avser att de som blir av med sin sjukpenning eller ersättning och kommer till Arbetsförmedlingen ska få samma stöd som dem som har fått ersättning under mycket lång tid. Hon har vidare frågat om jag har för avsikt att ta något initiativ för att båda dessa grupper ska ges möjlighet till återgång till arbete. För de personer som har varit sjukfrånvarande under mycket lång tid - två och ett halvt år eller längre - har ett nytt arbetsmarknadspolitiskt program, arbetslivsintroduktion, införts.
Arbetslivsintroduktionen, som ska vara individanpassad, innebär en koncentrerad utredning och kartläggning av individens förutsättningar och behov av stöd för återgång till arbete. Personer som inte beviljas förlängd sjukpenning erbjuds att ta del av Arbetsförmedlingens insatser. Arbetsförmedlingen har i uppdrag att i samarbete med Försäkringskassan verka för att dessa personer får det stöd de behöver för att kunna återgå i arbete. Särskilt avdelade arbetsförmedlare ansvarar för den första kontakten med den arbetssökande och Försäkringskassan.
Insatserna som erbjuds kan vara av förberedande och motiverande karaktär som till exempel arbetslivsinriktad rehabilitering. Mot bakgrund av detta har jag för närvarande inte för avsikt att vidta några ytterligare åtgärder.
Sven Otto Littorin (M):
De som nu kommer till Arbetsförmedlingen och har lämnat sjukförsäkringen får två viktiga saker. För det första får de en ekonomisk ersättning som i en majoritet av fallen är högre än den de hade när de var sjukskrivna. För det andra får de också det som har förvägrats dem i åratal av tidigare socialdemokratiska regeringar, nämligen hjälp och stöd för att komma tillbaka till arbete. Det finns någon som ställer frågan: Vad kan vi göra för dig för att du ska vara rätt rustad för att kunna komma tillbaka?
Det har förvägrats dem i åratal i en passiv sjukförsäkring som inte har brytt sig om, inte ställt frågan och över huvud taget inte brytt sig. De som kommer från sjukförsäkringen till Arbetsförmedlingen får den här introduktionen. Vi har vikt den just för dem eftersom det här är personer som i minst två och ett halvt år har förvägrats någon som helst hjälp att komma tillbaka.
De andra som har varit arbetslösa i mer än 300 dagar finns redan i de olika faser som finns i jobb- och utvecklingsgarantin. På det sättet får de en annan hjälp, men likt de andra får de en hjälp som innefattar arbetslivsinriktad rehabilitering, olika typer av praktisk kompetensutveckling, praktik och annat.
Vi menar att de som under så många år har varit utan någon som helst hjälp eller kontakt med någon annan än Försäkringskassan behöver en specialinriktad introduktion på Arbetsförmedlingen, och det är också skälet till att vi särställer den här gruppen människor på det sättet.
Sven Otto Littorin (M):
Det finns ett antal arbetsmarknadspolitiska insatser också för personer utanför garantierna. Jag menar att det där finns utrymme för den typen av särskilt stöd som Berit Högman efterlyser. Det kan vara alltifrån olika kartläggningar till arbetslivsinriktad rehabilitering och annat. Det finns också möjlighet att titta över sådant som lönebidrag och andra typer av subventionerade anställningar på individuell bas. Den möjligheten finns redan i dag.
Men man ska inte utesluta att man tittar över det här systemet framöver. Jag konstaterar bara att vi hade att hantera ett stort antal personer som flödar in från sjukförsäkringen till Arbetsförmedlingen, och vi visste att de hade varit borta en oerhört lång tid. Den gruppen kommer nu och även framöver.
Vi behövde göra en kraftfull insats för att förstärka deras möjligheter att ta sig tillbaka, men det innebär inte att vi saknar redskap i den övriga arbetsmarknadspolitiken för just personer som har varit borta väldigt länge.
Sven Otto Littorin (M):
Detta är en intressant diskussion. Låt oss konstatera att en del av dem som kommer in i den här arbetslivsintroduktionen har arbetsgivare sedan tidigare som de förhoppningsvis ska komma tillbaka till. Men sedan är det, och där håller jag helt med Berit Högman, naturligtvis en mycket besvärlig grupp i den meningen att många har varit borta väldigt länge från arbetsmarknaden. De har en ganska svag förankring och kommer förmodligen att behöva mer hjälp och stöd än de tre månader som introduktionen är.
Därför har man möjlighet att direkt efter introduktionen gå över i jobb- och utvecklingsgarantin och få ytterligare stöd och hjälp med den ordinarie verktygslådan som Arbetsförmedlingen har. Jag måste erkänna att jag känner en viss sympati för det Berit Högman beskriver. Jag tycker också att lönebidragen är en mycket god konstruktion.
Jag kan tänka mig att många av dem som har varit borta väldigt länge, har nedsatt arbetsförmåga och nedsatt produktivitet skulle vara i behov av den typen av riktat stöd och riktad hjälp för att komma tillbaka och bli anställningsbara. Jag är inte omedelbart emot upphandlingar. Jag tror att man får vara beredd att pröva flera olika vägar.
Vi hade ju en diskussion här tidigare om att kommunerna har en viktig roll att hjälpa till, till exempel när det gäller Lyftplatser och annat. Jag tror också att vi måste göra det ännu lättare, inte minst när vi pratar om lönebidrag, att jobba med den ideella världen, sociala företag, föreningar och så vidare. Jag tycker att det är en mycket sympatisk ansats som Berit Högman har. Även om det är valår kan man ibland försöka koppla bort plakatretoriken och fundera över detta.
Det här är ett problem som ni hade på er tid. Vi har det nu. Vi kan se länder runt om i hela världen som har ungefär samma typ av problem, det vill säga en grupp människor med svag förankring som har varit borta väldigt länge. Jag tror att man ska vara mycket ödmjuk inför att det är mycket problematiskt och att man får försöka att ta till sig och pröva olika metoder från olika länder utan alltför mycket av ideologiska skygglappar.
Sven Otto Littorin (M):
Berit Högman har frågat mig vad jag avser att göra för att förbättra de långtidsarbetslösas möjligheter att få ett jobb när konjunkturen vänder. Låt mig börja med att säga att arbetsmarknadspolitikens övergripande syfte i en kraftig konjunkturnedgång är att motverka att arbetslösheten biter sig fast på höga nivåer under lång tid. Insatser behövs både för att förhindra att fler människor blir långtidsarbetslösa och för att stärka konkurrenskraften hos dem som står långt från arbetsmarknaden.
Regeringen har vidtagit flera åtgärder för dem som har det svårast att komma in på arbetsmarknaden, bland annat genom jobb- och utvecklingsgarantin och jobbgarantin för unga. Den 1 januari 2009 fördubblades dessutom kompensationen till arbetsgivarna för nystartsjobb. Vidare har regeringen under mandatperioden ökat resurserna för lönebidrag. Under 2010 har satsningarna inom arbetsmarknadspolitiken förstärkts, bland annat genom införandet av den nya insatsen Lyft och utökade platser i arbetsmarknadsutbildning.
Dessutom har regeringen kraftigt ökat platserna inom det offentliga utbildningsväsendet, exempelvis inom yrkesinriktad gymnasial vuxenutbildning. Jag vill framhålla att jag helt delar uppfattningen att det är viktigt med kvalitet i insatserna för dem som står långt från arbetsmarknaden. Regeringen har också betonat att det är viktigt att Arbetsförmedlingen värnar kvaliteten i garantierna och säkerställer att deltagarna erbjuds aktiviteter med utgångspunkt i deras behov. Däremot delar jag inte uppfattningen att coachningsinsatser inte är en lösning för dem som står långt från arbetsmarknaden.
Jag vill lyfta fram att det finns jobb även i en lågkonjunktur. Därför är det viktigt att upprätthålla sökaktiviteten hos alla arbetslösa. En av poängerna med regeringens arbetsmarknadspolitik är att insatserna ska vara individuellt utformade. Regeringen har därför sett till att Arbetsförmedlingen har tillgång till de resurser som behövs för detta. Jag har förtroende för att Arbetsförmedlingen har kompetens att avgöra vilka insatser som är mest verkningsfulla för att varje individ ska få möjlighet att så snabbt som möjligt få arbete.
Jag kommer att följa utvecklingen mycket noga, särskilt när det gäller Arbetsförmedlingens arbete med att erbjuda individuellt utformade insatser för att de som står långt från arbetsmarknaden så snabbt som möjligt ska få ett arbete. För närvarande avser jag dock inte att vidta några ytterligare åtgärder.