Anders Borg (M):
Interpellationen handlar om matchning. Vi vet ungefär vilka faktorer som påverkar hur väl matchningen i en ekonomi fungerar. Det är naturligtvis det generella efterfrågeläget. Vi vet att en allvarlig ekonomisk kris får effekter på hur arbetsmarknaden fungerar. Det handlar också om ifall vi har rätt utbildningar som gör att man är kompetent och har en kompetens som efterfrågas.
Det handlar också om hur mycket man söker och om man är beredd att söka jobb utanför sitt boendeområde, utanför sitt tidigare yrke och i vidare kretsar. Sedan handlar det naturligtvis också om hur många arbetsgivare som är beredda att anställa dessa personer till dessa löner. Det är väldigt tydligt att kärnan i regeringens politik har varit just att förbättra arbetsmarknadens funktionsstöd. För att fler ska söka jobb behöver drivkrafterna stärkas. Då har vi sänkt skatten på arbete.
Det gör att en sjuksköterska i dag har 15 procent bättre disponibel inkomst än när vi tillträdde. Det handlar om att socialförsäkringar, a-kassa och andra bidrag ska uppmuntra människor till omställning och till att söka sig tillbaka till arbetsmarknaden. Detta är ingen kontroversiell uppfattning. Riksbanken har beräknat att det handlar om 1⁄2 till 1 1⁄2 procents sänkning av jämviktsarbetslösheten. KI ligger på liknande siffror.
OECD och IMF drar samma slutsatser, och Finanspolitiska rådet säger att en åtgärd som jobbskatteavdraget har betydande effekter på sysselsättningen. Detta är centrala och viktiga åtgärder för att matchningen ska fungera väl. Då försöker Patrik Björck insinuera att mekanismen - den som vi då inte skulle vilja nämna - skulle handla om lönesänkningar.
Jag vet inte hur många interpellationsdebatter vi har haft om detta. Upplysningsvis vill jag konstatera att reallönerna i Sverige under denna perioden har ökat snabbare än i något annat europeiskt land. Vi har reallöneökningar som jämfört med den förra socialdemokratiska perioden är tre gånger så stora för en sjuksköterska. Tre gånger så stora!
Patrik Björck vill få fram att vi skulle ha haft lönesänkningspolitik i Sverige. Det är ju ett häpnadsväckande sätt att försöka förvrida debatten.
Vi har haft en bred och samlad politik med jobbskatteavdrag så att det lönar sig att arbeta, med åtgärder för företagsklimatet så att det lönar sig att anställa, med nystartsjobb och andra arbetsmarknadspolitiska insatser, med en väl fungerande arbetsförmedling och med mer aktiva insatser än i andra länder för att det ska finnas ett stöd för dem som står längst bort från arbetsmarknaden. Den samlade politiken säkrar att Sverige förblir en höglöneekonomi.
Vi ska inte konkurrera med låga löner. Vi ska konkurrera med kompetens, utbildning och drivkraft. Det är så vi ska konkurrera. Det är därför vi kan erbjuda tre gånger så stora ökningar av den disponibla inkomsten som under den socialdemokratiska perioden. Det är inte lönesänkningspolitik. Det är höglönepolitik som också är förenlig med att vi kan erbjuda vanliga löntagare mer pengar kvar i plånboken.
Det är där skon klämmer för Monica Green och Patrik Björck. Det får ju inte bli bättre för vanliga människor. Det ska i stället bli mer kostsamt för alla som tar ansvar och sätter sig i bilen, startar motorn och åker till jobbet för att kämpa och slita. Det är dem som Socialdemokraterna vill lägga belastningen på därför att det alltid landar i att det är bidragssystemet som ska byggas ut. Där ligger Socialdemokraternas kärnpolitik.
Det ska inte löna sig att arbeta. Vi ska driva ut människor i arbetslöshet och utanförskap. Hur skulle Socialdemokraterna annars kunna nå sina mål? Det var så man gjorde förra gången, vilket ledde till 400 000 förtidspensionärer. Det är naturligtvis det som är svaret den här gången också. Socialdemokraterna har inte en arbetslinje. De har en antijobbpolitik.