KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulf Kristersson (M):
Den svenska modellen har sedan början av förra seklet bestått av en kombination av offentliga försäkringar och avtalsförsäkringar. Ledartröjan har dessutom från tid till annan varierat mellan det offentligas åtaganden och parternas framförhandlade åtaganden. Det har aldrig funnits en specifik idé om exakt var den gränsen går. Taken har varierat över tid.
Det har aldrig funnits någon grundlagsfäst svenska-modellen-idé om exakt vad som är rätt tak. Den som har tyckt sig ha gott om pengar och har gjort den prioriteringen har velat höja taken. Den som inte har tyckt det har ansett att andra saker har varit mer angelägna. Kom inte och få det att låta som att det är en avgrundsdjup skillnad mellan 7,5 och just de 8 basbelopp som Socialdemokraterna nu föreslår!
Min andra synpunkt är att det faktiskt i grund och botten inte är det som debatten handlar om, utan det är det som Eva-Lena Jansson antyder om att man ska slippa bli utförsäkrad, det vill säga att vi ska ta bort tidsgränserna i sjukförsäkringen. Men kom då tillbaka med konkreta förslag där ni river upp sjukförsäkringsreformen, tar bort tidsgränserna och återinför de gamla reglerna så att människor förblir sjukskrivna och jättemånga människor förtidspensioneras! Gör det på allvar!
Stå inte här och låtsas som att ni kan ta allt det som vi har uppnått genom reformens alla framsteg och framgångar och därefter antyda att ni står för någonting helt annat utan att lägga fram några konkreta förslag annat än en förändring på ett halvt prisbasbelopp! Det är inte seriöst. Jag tar gärna diskussionen om huruvida vi ska gå tillbaka till tiden före sjukförsäkringsreformen.
Jag tar gärna diskussionen om huruvida vi ska lägga pengar på att miljonärer ska ha offentligt försäkringsskydd eller om mer pengar ska gå till förskolan. Jag tar gärna den diskussionen, men lägg då förslagen i skarpt läge!
Ulf Kristersson (M):
Jag kan instämma i den diskussionen, det vill säga att det är angelägna frågor, vi kommer aldrig att ha det slutliga svaret på var exakt rätt nivå ligger. Det har jag all respekt för. Jag instämmer i hög grad att en viktig poäng med den tradition vi har i Sverige är att stimulera rörlighet på arbetsmarknaden, att många ska komma in på arbetsmarknaden, att det finns ett starkt skäl att vara en del av arbetsmarknaden för män och för kvinnor, att det finns ett otroligt starkt skäl att betala skatt på inkomster.
Allt detta har tjänat oss väl. Det är i grund och botten den väg vi ska fortsätta att vandra. Sju och ett halvt basbelopp har vi visserligen haft länge, men det är inte så att jag, regeringen eller någon annan har huggit beloppet i sten. Det finns ingenting som utesluter en framtida diskussion om andra prioriteringar.
Den som har följt socialförsäkringsdebatten de senaste åren förstår att vår, och även andras, prioritering har varit att lösa akuta problem med omfattande utanförskap. Det har legat före diskussionen om taken. Jag utesluter inte alls att i framtiden diskutera vad som är rätt nivå på den offentligt lagstiftade försäkringen och de kompletterande avtalsbundna försäkringarna.
Det är en helt rimlig debatt som jag gärna deltar i igen.
Ulf Kristersson (M):
Jag tycker att det som Marianne Berg efterlyser är precis det som har gjorts i analytisk mening, det vill säga att vi har undersökt vad det kan anses bero på. Vi är överens om att det finns ett kvardröjande problem som är väsentligt. Vi är överens om att 2002 års lagstiftningsförändringar inte har haft den effekt som vi då hoppades på. Vi är sannolikt överens om att det ska krävas evidens för kopplingen mellan arbetssjukdomar, arbetsolyckor och arbetsskadeförsäkringen.
Och vi är överens om att det finns ett kvarstående problem. Jag tycker att det här är en intressant och viktig fråga, men vi kan inte hoppa in i slutsatser. Vad rapporten pekar på är att skillnaderna finns kvar men att det sannolikt inte beror på att Försäkringskassan av helt andra skäl gör olika bedömningar av män och kvinnor, utan att det handlar om grundläggande forskningsbrister och grundläggande kunskapsbrister i mäns och kvinnors typiska arbetsmiljöer. Det låter för mig rätt sannolikt.
Det är ett gott tecken på att vi har kommit till rätta med en väsentlig del av gammaldags, manligt dominerade industriella miljöers problem. Många kvarstår förvisso, men vi har kommit en bra bit på väg. Det är lika uppenbart att vi har många problem kvar, framför allt när det gäller många yrken som i dag domineras av kvinnor. En annan diskussion är om det är rimligt att vi ska ha yrken som är så totalt dominerade av kvinnor eller av män. Men det är antagligen det som det här tyder på att vi har ett bekymmer med. Jag tycker att det är en extremt intressant fråga att diskutera.
Jag tycker också att det är bra att det nu undersöks vidare både i ISF:s rapport och i de svar som inom sex veckor ska komma från Försäkringskassan. Vi har det som SBU ska undersöka. Det ligger dessutom i den helt fundamentala frågan om var huvudmannaskapet ska ligga för försäkringen i den parlamentariska utredningen. Jag tycker att vi gör rätt mycket i den här frågan just nu och att det finns mer kvar att göra.
Ulf Kristersson (M):
Tre saker tycker jag förtjänar att kommenteras. För det första: Om man har en separat försäkring som siktar på att ge människor ersättning vid arbetssjukdomar och arbetsskador och har separata villkor och separata ersättningar kräver det att man också har tydliga regler för vad som skiljer den sortens ersättningar och försäkringsgrunder från övrig sjukförsäkring.
Det tror jag är mycket viktigt. Sedan kan man diskutera om vi har exakt de reglerna. För det andra: Vill man förändra reglerna för arbetsskadeförsäkringen och i största allmänhet göra det lättare att få bifall för arbetsskada och arbetssjukdom, då kan man motionera om det i sedvanlig form. Det är inte det som den här utvärderingen kretsar kring, utan det är frågan om vi i dag behandlar mäns och kvinnors förutsättningar likvärdigt.
Och mitt svar är: Det gör vi inte tillräckligt bra i dag i Sverige. För det tredje vågar jag påstå, som lekman på området, att det med all sannolikhet är lättare att härleda fysiska sjukdomar och inte minst fysiska skador till specifika yrken och arbetshändelser än vad det är många psykiska åkommor och den psykiska ohälsa som i dag ökar starkt. Till del ligger det i sakens natur.
Till del krävs det ökad kunskap om hur vi ska se dessa samband så att vi inte systematiskt missar att se sådana konsekvenser av mer moderna yrken där vi i dag har större skäl att fästa vår uppmärksamhet än vi hade för hundra år sedan.
Ulf Kristersson (M):
Vi inväntar svar från Försäkringskassan på den rapport som ISF har kommit med. Vi bereder frågan på departementet. Vi inväntar synpunkter från SBU, och på mellanlång sikt inväntar vi synpunkter från den parlamentariska utredningen vad gäller huvudmannaskapet. Det pågår alltså ganska mycket här och nu i denna fråga.
Ulf Kristersson (M):
Peter Persson har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder med anledning av den rapport som Stefan Svallfors har skrivit om svenskarnas syn på socialförsäkringarna. Jag vill inledningsvis påpeka vikten av att socialförsäkringen och Försäkringskassan ska ha medborgarnas fulla förtroende. För att detta ska vara möjligt krävs bland annat att myndighetens verksamhet präglas av en god service och en hög kvalitet i handläggningen. Tillämpningen av socialförsäkringen ska vara enhetlig, och rätt person ska få rätt ersättning i rätt tid.
Ingen ska behöva vänta oskäligt länge på besked om beslut i ett ärende. Peter Persson frågar om resultaten i den studie som hänvisas till är en konsekvens av de regeländringar som skett sedan 2006. Sjukförsäkringsreformen har öppnat fler vägar tillbaka till arbete. Sjukskrivningsprocessen har blivit mer aktiv. Färre individer blir sjukskrivna, och sjukperioderna har blivit kortare. Sammantaget har den minskade ohälsan lett till en kraftig minskning av utanförskapet. Detta har varit viktigt.
En viktig uppgift framöver är att stärka förtroendet för sjukförsäkringen och säkerställa att den upplevs som trygg och legitim. Regeringen har under våren 2011 i en departementspromemoria presenterat ett antal tänkbara åtgärder som kan vara viktiga för att säkerställa att beslut i sjukförsäkringen uppfattas som legitima. De handlar exempelvis om ändamålsenliga handläggningsprocesser, kommunikation med de försäkrade och omprövning och överklagande av Försäkringskassans beslut. Regeringen arbetar nu vidare med dessa frågor.
Ulf Kristersson (M):
Jag noterar att det retar en socialdemokrat att vi i dag ser styrkor i den svenska välfärdsmodellen som ni var på god väg att förskingra under ett par decennier av misslyckad välfärdspolitik. Vad du, Peter Persson, tycker om min relation till Gustav Möller intresserar mig föga. Om du vill driva torgmötesretorik i riksdagens kammare må det vara hänt. Jag tänker ändå inte medverka.
Jag tänker inte anklaga er för att ni ville ha en halv miljon förtidspensionärer, jag tänker inte påstå att ni ville att det skulle vara 100 procents längre sjukskrivningstider i vissa delar av landet jämfört med andra delar, och jag tänker inte påstå att ni ville ha oändliga sjukskrivningstider, för det tror jag inte att ni ville. Jag tror att det var oavsiktliga konsekvenser av en politik som inte längre fungerade som den skulle. Man kan ibland se det bästa i sin motståndares ambitioner.
Jag har noterat att det fanns ambitioner också hos socialdemokrater att göra någonting åt det som inte var bra nog. Jag noterar att det var vi och inte ni som fick uppgiften att genomföra det. Och jag noterar att du nu är mycket missnöjd över att vi i dag genomför det som är rätt och riktigt och att ni är på åskådarbänken.
Ulf Kristersson (M):
Jasenko Omanovic har frågat mig på vilket sätt jag avser att förändra sjukförsäkringen så att långtidssjukskrivna får bättre rehabilitering och bättre möjligheter att återgå i arbete. Sjukförsäkringsreformen ska underlätta för sjukskrivna att återgå i arbete, och den har också gett resultat. Sedan oktober 2006 har antalet personer som varit sjukskrivna mer än ett år minskat med ca 42 000. Antalet personer med sjuk- eller aktivitetsersättning har minskat med närmare 175 000.
I oktober 2006 var sjukfrånvaron utöver sjuklöneperioder 40,2 dagar per person i yrkesverksam ålder. Detta ohälsotal har nu minskat till 27,1 dagar. Översatt till människor av kött och blod innebär det en minskning motsvarande nästan 200 000 personer som är sjukskrivna på heltid ett år.
Ändå återstår problem som rör förutsättningarna för arbete för unga med olika funktionsnedsättningar, kvinnors sjukfrånvaro och en ökad relativ psykisk ohälsa. Att sjukfrånvarons totala nivå är avsevärt lägre än vad den har varit gör att vi nu med större kraft kan ägna oss åt de problem som återstår.
Ulf Kristersson (M):
Tre saker tycker jag är värda att påpeka. Det första är att Socialdemokraternas hållning just nu som jag uppfattar det är att ni är för tidsgränser men utan tidsgräns. Ni är för tidsgränser i allmänhet, men en tidsgräns får inte vara skarp och ta slut någon gång. Den prövning som sker inför en tidsgräns, där man lämnar sjukförsäkringen och prövar andra alternativ, ska tas bort. Det kallar ni för att man ska ta bort utförsäkringarna.
Jag kan garantera att tidsgränser som inte är på riktigt och som inte är skarpa kommer att förfuskas. Om ni på allvar vill diskutera om just 90 dagar, 180 dagar och två och ett halvt år är de optimala tidsgränserna eller om vi ska justera någonstans är jag helt öppen för ett sådant samtal. Men eftersom ni hela tiden antyder att ni är för allting som har effekt på sjukfrånvaron men är emot de riktiga tidsgränserna kommer detta inte att fungera.
Det är väl ändå det som är konsekvensen av resonemanget. Det andra är att jag tycker att det är uppenbart att vi har tydliga regler för vad som gäller, för vem som ska förväntas ta sig till Arbetsförmedlingen och vem som över huvud taget inte ska förväntas behöva ta sig till Arbetsförmedlingen därför att man är i ett sådant medicinskt skick att det inte är möjligt. Allt detta är relativt tydligt. Jag utesluter inte att det finns både försäkringskassemedarbetare och enskilda läkare som inte gör exakt som de ska, som i alla verksamheter. Men totalt sett är det ett mycket tydligt regelverk.
Det råder entydighet om vad som gäller. Det tredje är att jag tror att det behövs krav åt många håll. Det behövs krav på Försäkringskassan att de ska erbjuda rehabilitering. Det ställs krav på arbetsgivare om vad de ska göra. Det ställs krav på läkarintygens beskaffenhet. Och det ställs krav på den enskilde. Om man tar bort någon av dessa saker kommer inte helheten att fungera.
Jag tror att vi är på väg att etablera en fungerande kedja för rehabilitering och högt men rimligt ställda krav som långsiktigt ger oss en rimlig nivå på sjukfrånvaron.
Ulf Kristersson (M):
Eva-Lena Jansson har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder för att höja taket i sjukförsäkringen. Jag delar Eva-Lena Janssons uppfattning att medborgarna ska känna tillit till den generella välfärden i Sverige. Undersökningar visar att stödet för kollektiv finansiering av socialförsäkringarna har ökat under 2000-talet, liksom viljan att själv betala skatt. Nivån på inkomsterna som ska skyddas inom en allmän sjukförsäkring är en fråga om prioriteringar.
Regeringen har valt att prioritera aktiva insatser för att fler människor ska komma tillbaka i arbete framför att höja ersättningar till dem som har relativt goda inkomster. Ca 90 procent av alla anställda har dessutom kollektivavtalade tilläggsförsäkringar som ett komplement till det skydd som den allmänna sjukförsäkringen ger, och den modellen har vi haft i Sverige under mycket lång tid.
Ulf Kristersson (M):
Först och främst är det min mycket bestämda uppfattning att vi radikalt har förbättrat sjukförsäkringssystemet i Sverige under de senaste åren, absolut inte försämrat det. Jag är medveten om att ni tycker att allt som leder till att färre människor är sjukskrivna under mycket lång tid alltid ska beskrivas som en försämring. För Sverige och för många människor som tidigare var fast anställda är det tvärtom en förbättring. Jag ironiserar inte alls över 7 1⁄2 eller 8 prisbasbelopp. Jag började med att säga att jag tycker att det är en legitim ståndpunkt. Jag ser inte dramatiken i att gå till 8 från 7 1⁄2.
Av det kan man fråga varför jag inte ansluter mig. Jo, därför att vi lägger våra pengar på andra saker. Men jag ironiserar inte över det. Jag tycker att det är en fullt legitim ståndpunkt, ungefär som man skulle säga 10 1⁄2 beträffande föräldraförsäkringen eller för den delen 9 1⁄2. Detta är en fråga om var man vill lägga offentliga medel i relation till andra saker. Jag bara konstaterar att Socialdemokraterna vill ha 8 och att vi vill ha 7 1⁄2. Om detta kan vi dividera, företrädesvis i en budgetdebatt, men vi kan göra det också här.
Har man sagt det ska man ändå, tycker jag, visa intresse för idéskissen. Anna Hedborg har en intressant idéskiss. Det skrivs ganska mycket intressanta saker nu, inte minst från akademiskt håll och från debattörer som föreslår olika mer radikala förändringar av hela trygghetssystemet. Det tycker jag är mycket intressant. Vi behöver mer sådan diskussion i Sverige. En del av den debatten förs också inom ramen för Socialförsäkringsutredningen. Det är utomordentligt bra. Jag är väldigt öppen för den sortens resonemang.
Men innan man antyder att detta är så självklart bra att det ska genomföras kan man åtminstone själv stoppa in det i sin egen budgetmotion och räkna på det och prioritera pengar och avstå från annat - innan man begär att andra ska göra samma sak.
Ulf Kristersson (M):
Eva-Lena Jansson har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder för att dagens regelverk i sjukförsäkringen ska förändras och bli mer humant. Begränsningen av hur länge en sjukskrivning ska kunna pågå är en viktig del av regeringens sjukförsäkringsreform. Tidigare var det inte ovanligt med sjukskrivningar som pågick i fem till tio år och även betydligt längre än så. Det har visat sig vara mycket svårt att komma tillbaka till arbetslivet efter långa och passiva sjukskrivningar.
Under Socialdemokraternas regeringstid gömdes dessa långa sjukfall ofta i förtidspensioner - som mest 57 000 fall som hade pågått i över ett år under toppåret 2004. I dag startas färre sjukfall än tidigare, och de avslutas inom en kortare tidsrymd. Fler människor kommer tillbaka till arbete. Det är inte längre stora grupper som lämnar arbetsmarknaden via förtidspensionering.
Tidsgränserna gäller inte vid allvarliga sjukdomar, och Försäkringskassan kan - efter individuell prövning - besluta att sjukpenning ska lämnas utöver tidsgränsen om det skulle vara oskäligt att inte göra så. Jag är inte beredd att kommentera några enskilda fall. Däremot följer regeringen via Försäkringskassan hur praxis utvecklas när det gäller undantagen från tidsgränserna.
Ulf Kristersson (M):
Jag tycker att jag tydligt har förklarat varför det är viktigt att ha en reform av det slag som vi har genomfört och varför det gamla var helt oacceptabelt och helt ohållbart. Jag har lite svårt att förstå varför interpellanten förefaller vara så nöjd med den situation som rådde före reformen. Det vore hederligare om interpellanten hade sagt: Vi vill tillbaka till massiva sjukskrivningar och väldigt många förtidspensionärer. Det tycker vi var ett bättre system.
Det är helt enkelt oseriöst att låtsas att det inte fanns avvägningsproblem tidigare. Låt mig nämna några sakfrågor om det kan intressera. Arbetslivsintroduktionen är till för att människor efter en mycket lång sjukskrivning ska få möjlighet att pröva om det finns något sätt som vi kan hjälpa dem att komma närmare arbetsmarknaden igen. Den fungerar bra i många stycken.
Flera undersökningar visar att många människor upplever sig väl bemötta och väl behandlade och att de har fått god hjälp. Det är ingenting konstigt med att drygt hälften sedan kommer tillbaka till sjukförsäkringen. Många människor är fortsatt sjuka, kan inte arbeta och ska komma tillbaka till sjukförsäkringen. Det är helt i enlighet med själva idén bakom detta. Det viktiga är att många tvärtom kommer närmare arbetsmarknaden och får en chans att utbilda sig och få arbete. Det kan vara skyddade arbeten eller arbeten på den öppna arbetsmarknaden.
Det är människor som tidigare över huvud taget inte fick någon chans. Jag tycker att det är en stor framgång. Jag har sagt detta många gånger: Det är ingen enkel resa, men alternativet vore att inte ha en resa över huvud taget. Det vore ärligare om interpellanten sade: Vi vill att människor ska förbli i sjukskrivning. Jag förstår att det finns en oändlig lockelse att prata om enskilda fall, för då slipper man prata om principer.
Jag ska inte moralisera över uppgiften för den här kammaren, men jag tror att uppgiften för den här kammaren i grund och botten måste vara att diskutera hur vi skapar regelverk som är rimliga, rättvisa och som fungerar. Vill interpellanten prata enskilda fall som vållar rubriker i tidningen får hon göra det med tidningen, inte med mig. Vad är i grund och botten humant i socialpolitiken?
Jag tror att det är humant att vi har regelverk som garanterar att människor som inte kan arbeta alls alltid behandlas generöst och korrekt och att vi har ett gemensamt ansvar för människor som inte kan försörja sig själva. Ska vi lyckas med den uppgiften finns det inget annat alternativ än att alla vi som kan arbeta, helt eller delvis i det jobb vi hade tänkt oss eller i något annat jobb, gör vårt yttersta för att arbeta och försörja oss själva.
Inget välfärdssamhälle kan fungera om väldigt många människor med arbetsförmåga låter bli att arbeta och förväntar sig att alla andra ska försörja dem i stället.
Ulf Kristersson (M):
Det är alldeles riktigt att antalet sjukfall föll inte helt oväsentligt under 2003 och 2004, det vill säga de sista åren av det socialdemokratiska regeringsinnehavet. Det berodde uteslutande på att förtidspensioneringarna ökade i samma omfattning. Jag måste säga att det var ett genidrag. Man minskade sjukskrivningarna i Sverige genom att förtidspensionera bort alla långa sjukfall.
Jag kan inte förstå hur man tycka att det var en lösning på något problem över huvud taget. Det enda ni lyckades med var att göra de människorna fattigare eftersom de fick lägre ersättning. Jag kan inte begripa hur man i dag kan tycka att det var ett bra recept på någonting alls. Jag skulle tvärtom ha varit skamsen över en politik som i stället för att göra människor långvarigt sjuka gjorde att människor permanent hamnade utanför arbetsmarknaden.
Det vore klädsamt om interpellanten sade: Det är detta som är vår politik, och det är det vi kommer att gå till val på nästa gång. Fler människor ska få förtidspension så vi slipper se människor i sjukskrivning och hjälpa dem tillbaka till arbetsmarknaden. Den valdebatten tar jag med stor entusiasm. Sedan vill jag bara påminna interpellanten om att det inte var sjukdom som gav rätt till sjukpenning under Socialdemokraternas regeringstid.
Så har det nämligen aldrig varit i svensk välfärdspolitik. Sjukdom ger rätt till sjukpenning om den orsakar oförmåga att arbeta. Sjukdom i sig har aldrig gjort det. En sådan försäkring har vi inte i Sverige, och vi har aldrig haft det. Såvitt jag kan bedöma har ni aldrig någonsin föreslagit en sådan försäkring heller. Vi har mycket bredd och omfattning på rehabiliteringen.
Vi har medicinsk rehabilitering och arbetsplatsrehabilitering. Det har aldrig funnits någon lagstadgad rätt till rehabilitering, men den ges väldigt omfattande till människor för att hjälpa dem tillbaka till arbetsmarknaden.
Ulf Kristersson (M):
Eva-Lena Jansson har frågat mig om jag avser att vidta åtgärder för att sjuka inte ska behöva utsättas för en arbetsförmågebedömning som av Försäkringskassan betecknas som "naturliga experiment". Försäkringskassan fick den 15 juli 2010 i uppdrag att vidareutveckla metoder och instrument för bedömning av arbetsförmåga. Detta uppdrag har rapporterats till Socialdepartementet den 14 januari i år.
Försäkringskassan har tillsammans med Arbetsförmedlingen, Socialstyrelsen och företrädare för hälso- och sjukvården tagit fram ett nytt bedömningsverktyg, aktivitetsförmågeutredning, som Försäkringskassan föreslår ska införas successivt i hela landet. Avsikten med det nya verktyget är att det ska leda till ökad transparens och rättssäkerhet.
Individen ska tillförsäkras större delaktighet vid bedömning av arbetsförmågan, och Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen ska kunna utgå från samma bedömning av en enskild individs förmågor. Om införandet sker på det stegvisa sätt som Försäkringskassan beskriver kan en jämförelse göras med det sätt som arbetsförmågan utreds i dag.
Upplever till exempel de individer som bedömts med det nya verktyget att de varit mer delaktiga i processen och förstått syftet med denna? Det Försäkringskassan avser med "naturliga experiment" är alltså denna möjlighet till jämförelser mellan de delar av landet där det nya verktyget har införts och de delar av landet där det inte har införts.