Maria Stenberg (S):
Tack, ministern, för det gemensamma svaret till oss tre interpellanter! Jag kan konstatera helt kallt att det inte är helt enkelt att leva, bo och verka i Sveriges glesbygder i dagens samhälle, trots att Centerpartiet och den ansvariga ministern i regeringen ändå har ett förflutet med att arbeta aktivt för glesbygdens frågor.
Men jag ska som sagt ändå tacka för svaret. Det kanske inte heller är helt överraskande att vi tre interpellanter bor och lever i både landsbygd och glesbygd, och det är våra väljares och våra medborgares liv som vi försöker beskriva i den här kammaren. Kommunikationer är ett brett område som rör i princip allting som är viktigt för att man ska kunna leva, bo och verka.
Det handlar om tåg, bredband, flyg, mobiltelefoni, bussar och faktiskt också att ha en hemtelefon. Det kan synas lite enkelt att i dagens teknikstarka Sverige vara orolig över att man inte kan kommunicera med andra människor.
För oss som bor i glesbygd är det inte självklart att faktiskt kunna kommunicera via en fast telefon, via sin mobiltelefon eller via sin dator, även om man nu har fått den fina möjligheten att köpa ett abonnemang.
Att bli avskuren från möjligheten att kommunicera med andra människor, myndigheter eller vad man nu vill kommunicera med innebär faktiskt också isolering, och det är det som till en del sker i Sveriges glest bebyggda områden.
Jag har jobbat som undersköterska i hela mitt liv tills jag kom till riksdagen, och den mesta och den sista tiden inom hemtjänsten, så jag vet hur det är när man bygger upp en vård för äldre människor som bor i glesbygdsområden, och telefonen är en del av vården. Det innebär att människor som jobbar inom hemtjänsten kanske börjar sin arbetsdag med att ringa ett antal äldre som fortfarande bor i till exempel näst intill väglöst land.
Det är en del av välfärdssamhället att äldre människor ska kunna välja att bo kvar i sina hem långt bort från tätorterna. Och det är inte bara de äldre som vill kunna välja att bo i sin hemmiljö. Om man ser det krasst ur ett kommunalpolitiskt perspektiv är det en rätt lönsam affär att äldre människor kan bo kvar i sin hemmiljö med stöd och hjälp av hemtjänsten.
Där är då telefonen och trygghetslarmen en stor del, som sagt, i att man ska kunna bo kvar hemma. I min hemkommun finns det många äldre människor som trots att de har förlorat sin make eller maka och nästan inte har några grannar ändå vill bo kvar hemma, därför att det är där de känner sig trygga och där de känner sig mest friska, hur frisk man nu kan känna sig när man har börjat närma sig 90 år.
Men det är en del av samhällsservicen att ha en trygghetstelefon och en fast telefon. Precis som Marie Nordén säger, och jag skulle kunna upprepa det hon säger, finns det bevis på att det inte riktigt fungerar. Det är ju en sak i teorin att säga att alla har möjlighet att kommunicera.
Men de facto bor det människor där ute i glesbygden som inte kan kommunicera, där vi pratar om Europas nästan sista vildmark, där telefonerna, oavsett om det är IP-telefoni eller mobiltelefoner, är beroende av vad det är för väder och vind. När det snöar och blåser som värst får man hoppas att det inte händer någonting, för då kanske inte mobilen funkar, och IP-telefoni är ju inte ens att fundera över.
Det är klart att vi undrar över hur man har tänkt säkerställa kommunikationen i glesbebyggda områden.