KBLab/rixvox huggingface dataset:
Finn Bengtsson (M):
Jag vill återkomma till detta att den här viktiga interpellationen har två huvudproblem. Det ena är transfobin och det därtill kopplade våldet och diskrimineringen. Jag kan börja med att säga att jag tycker att vi kan vara överens om en sak, som vi kanske borde göra nu.
När vi har en lagstiftning på plats, en samlad diskrimineringslagstiftning, med två nya diskrimineringsgrunder - ålder och könsidentitet, inte minst det sista - ska vi utnyttja den lagen och försöka vidta mått och steg för att de som har könsidentitetsdiskussioner med sig själva inte ska utsättas för diskriminering. Det är en väldigt viktig punkt. Där tycker jag att interpellanten blandar ihop det, och socialministern reder ut det på ett ansvarsfullt sätt i svaret.
Därför kan alliansregeringen vara stolt över att vi har den åsikten att vår egen medicinska kompetens kan hantera detta. Sakkunskapen har bedömt att det är rimligt att man har tidsaspekter och att man funderar över vad detta egentligen betyder.
Är det så att den som har könsidentitetsproblem måste genomgå radikala, icke-justerbara processer i efterhand, eller ska man just ha ett tidsförlopp som man tycker att man behöver inom professionen, som ofta är psykiatrin, för att bedöma detta? Om man har argumentet att vi ska införa det som gäller i andra länder underkänner man ju sakkunskapen på det här området i vårt eget land.
Man har fastnat för att man inte vill bromsa någon som verkligen har motiv för och behov av detta, men samtidigt vill man inte riskera att någon i oträngt mål hamnar fel. Det är en patientsäkerhetsfråga vi hanterar då. Om vi där påskyndar verkligheten kan det bli så att vi tar in någonting från utlandet som inte är så genomtänkt, och då försämrar vi patientsäkerheten.
Det är den aspekten jag tycker att man ska balansera mot att vi samtidigt ska agera på alla plan för att transfobiska yttringar inte får förekomma i det här landet - det är nämligen förbjudet.
Finn Bengtsson (M):
Tre punkter som interpellanten tog upp vill jag bemöta, först detta att dela ut pengar så generöst. I en tidigare debatt här med Mats Odell i dag hade vi en annan pojke med guldbyxor som ville dela ut pengar generöst till alla kommuner i Sverige för att upprätthålla sysselsättningen. Han ifrågasatte inte om de som betalar pengarna får en service som är värd namnet, utan det handlade om sysselsättningsfrågan. Och nu ska vi dela ut pengar till regioner som inte har förmått att hålla sin budget.
Det finns andra strukturella problem i det här. Men det finns uppenbarligen många andra sjukhus som bedriver högspecialiserad vård av just den typ som interpellanten tog som exempel där man har en budget i balans och där folk mig veterligen inte dör. Den andra frågan som lyftes av interpellanten gällde den etiska diskussionen om hur långt man är beredd att gå. Jag kan påminna interpellanten om att jag hamnade i riksdagen av en anledning.
Jag ställde mig upp i mitt landsting och sade att det inte var acceptabelt att Socialdemokraterna i Östergötland ransonerade vårdutbudet och tog bort över 70 olika sjukvårdsinsatser för människor. Det fick en rungande applåd - så rungande att jag fick komma till riksdagen. Här driver jag tillsammans med alliansregeringen, inte minst Kristdemokraterna, en viktig diskussion om prioriteringar i det offentliga åtagandet i utbudet av vård.
Här har Socialdemokraterna i mitt hemlän mer att skämmas för än att vara stolta över när det gäller etiken. Interpellanten skriver i sin första fråga: Hur ska socialministern säkerställa en likvärdig vård i hela landet? Ja, vårdvalssystemet är väl en mycket pragmatisk lösning för att få den effektivitet i vården som jag nämnde i mitt förra inlägg, för att få fler entreprenörer som konkurrerar och effektiviserar vården och därmed ger mer effekt på varje skattekrona.
Det är ett sätt att göra det likvärdigt i hela landet och knappast något som inkräktar på det kommunala självstyret utan snarare effektiviserar vården i hela landet. Den balansen är väl funnen av socialministern.
Finn Bengtsson (M):
Jag undrar faktiskt om jag är välkommen upp i talarstolen. Enligt min bedömning är interpellationsinstrumentet till för att granska regeringens utövning. Då kan det kanske förvåna interpellanten, men knappast övriga ledamöter i den här kammaren, att vi består av en majoritet och en opposition. Jag har gjort den bedömningen att svaret från socialministern är väldigt konkret och stöder mina teser, medan däremot interpellationen lämnar en del övrigt att önska. Jag ställde därför ett antal frågor till interpellanten.
Nu ägnade interpellanten nästan en minut åt att ifrågasätta den roll jag har i debatten. Då får jag ställa frågan till ålderspresidenten: Är jag förhindrad att ställa frågor på basen av interpellantens interpellation eller inte? Det kan vara viktigt att reda ut. Å andra sidan kan vi säga, om vi ska återgå till sakdiskussionen, att egentligen speglas i svaret från socialministern, som jag upplever det, just det problem som interpellanten har med sitt parti och med oppositionen i övrigt.
Att man har bildat ett monopol för längesedan, som redan då egentligen var dåligt motiverat men som 2009 definitivt är omotiverat, leder för den här regeringen till en massa svåra umbäranden som vi naturligtvis tar. Fru ålderspresident! Det är tyvärr mycket lättare att skapa ett monopol. Det har framför allt totalitära stater visat oss. Det är också väldigt komplicerat att ansvarsfullt avreglera ett monopol.
Därför börjar man med en omreglering där man bibehåller en del av strukturen i monopolet men samtidigt har ett syfte, en klar riktning framåt, att få en ökad tillgänglighet till distributionen av läkemedel. Det kan inte vara rimligt, fru ålderspresident, att ett land som har nio miljoner invånare endast har ett enda nattöppet apotek och att det ligger centralt i Stockholm, 50 meter från Centralstationen.
Det kan inte vara rimligt, fru ålderspresident, att ett land som Sverige som har så högkvalificerad vård ska kunna ha utleveranser av läkemedel på ställen som är en tredjedel, kanske en fjärdedel, av vad de är i resten av länderna i Europa. Det är en skam för detta land.
Finn Bengtsson (M):
Lennart Axelsson talar om att vi har monopol runt om i världen, fast inte så mycket. I Sverige, vill jag påminna Lennart Axelsson om, har vi ett direkt monopol. Den fråga som har varit uppe till diskussion är: Vill Socialdemokraterna redan föregripa den utvärdering av omregleringen som just kommer att likna den övriga världen mycket mer, med en total återmonopolisering eller inte? Låt oss ta en annan diskussion i paritet med denna: det kommunala självstyret.
Alliansen har öppnat för att sjukvårdshuvudmännen ska få bestämma om vem som driver ett sjukhusapotek. Vill oppositionen i form av Socialdemokraterna även där ha en fullständig återställare så att sjukvårdshuvudmännen inte längre får det glädjande beskedet att de själva får se till hur de bäst administrerar apoteksverksamheten inom ramen för sitt ansvar för sjukhusen? Det är mycket riktigt en sjukvårdsfråga som har lyfts fram. Det säger vi från alliansen väldigt tydligt.
Här tar interpellanten upp en fråga om producentuppbunden information. Men här har vi då ett problem när det handlar om läkemedelsanvändning och rationell läkemedelsterapi som jag upplever väldigt tydligt inte är en fråga för apoteket. Det är en fråga för sjukvården, som använder de här produkterna. Det är ett väldigt överdrivet tjatande om apotekens roll i detta sammanhang.
De ska naturligtvis ge riktig kundinformation, men för att få läkemedel att fungera rätt måste man ha en rationell läkemedelsanvändning som våra myndigheter, Läkemedelsverket tillsammans med sjukvården, hanterar på allra bästa sätt. I den här debatten, Lennart Axelsson, figurerar bara allianspolitiker tillsammans med Miljöpartiet. Det är förvånansvärt tyst både från Socialdemokraterna och från Vänsterpartiet på den fronten.
Finn Bengtsson (M):
Jag är glad att det är fler debattörer som har anmält sig. Jag vill bara notera till protokollet att detta är mitt sista inlägg, och därför ska jag försöka svara på de frågor som har ställts av Eva-Lena Jansson och Lennart Axelsson. Om man nu ska betala ut pengar till kommuner och landsting, som Eva-Lena Jansson och Lennart Axelsson så gärna vill och som jag är säker på att Mats Odell och jag också verkligen vill, är det väl bra att börja med att ha något att dela ut när intäkterna sjunker. Men de sjunker ju inte, säger vår minister. De ökar. Varför ökar de?
Jo, tack vare att vi har en jobblinje som ser till att låg- och medelinkomsttagare får mer i plånboken när de arbetar och också att fler arbetar och betalar skatt. Den ekvationen har aldrig Socialdemokraterna kunnat lösa ut - att man har ökade skatteintäkter samtidigt som fler kommer i arbete. Det här är gynnsamt på minst tre plan. Det är därför man gör skattesänkningar, Eva-Lena Jansson. Det har ni aldrig förstått, och därför skulle ni ha ännu mindre att dela ut och i stället få göra skattehöjningar om ni skulle fördela detta till kommuner och landsting.
Det tycker jag att våra medborgare ska känna till. När det gäller frågan om Anders Knape kan jag säga att kommun- och landstingsföreträdare naturligtvis ska äska medel, på samma sätt som departementen äskar medel gentemot Finansdepartementet. Det måste också ske med rimlighet så att statsfinanserna inte ruineras. Nu måste man vidta åtgärder, säger Eva-Lena Jansson.
Då är min fråga: Varför har Socialdemokraterna med stöd i en vänsterkartell under alla år negligerat att effektivisera kommunal- och landstingsserviceverksamhet genom att motsätta sig den typ av lagändringar som lagen om valfrihetssystem innebär? Vi får en större mångfald och ett konkurrerande serviceutbud som kommer att ge större effektivitet för den skattekrona som ges ut.
Detta är ju ett sätt att samtidigt skapa arbeten som också ger mer effektivitet när det gäller det de egentligen syftar till, nämligen att medborgarna får vård och omsorg av en kvalitet och en omfattning som de ännu inte har och som i mycket är en reminiscens av Socialdemokraternas tidigare tid vid makten. Det vill säga att man ger möjlighet att faktiskt effektuera bra arbeten och bra sysselsättning, men det betyder också att de som betalar pengarna får ut någonting för dem.
Finn Bengtsson (M):
Interpellationsdebatterna är så upplagda att jag nu har mitt sista inlägg. Därför lär jag inte få svar på de frågor jag riktade till interpellanten. Jag vill i alla fall inte ha det retoriskt eftersom jag inte själv kan svara. Jag lyfte fram tre saker för konkret jämställdhetspolitik.
Det handlar om att öka lönerna för kvinnorna, att se till att vi har sunda statsfinanser för att också ha en balans för dem som är mest utsatta i sin anställning i det som är våra skattebaser och att ha en mångfald av arbetsgivare i stället för en enfald, vilket försvagar arbetstagarens situation. Detta verkar ha gått Eva-Lena Jansson spårlöst förbi. I stället talar hon om utbildning av regeringsledamöter.
Jag undrar vilket som har mest effekt - att man faktiskt ser att det händer något i lönekuvertet, att man vet att statsfinanserna är sunda och därmed ger möjlighet till kommunal- och landstingsanslag från staten och att man har en mångfald av arbetsgivare att välja mellan i händelse av att man inte tycker att arbetsgivaren är den optimala.
Jag vill betona att tidskriften Fokus i sitt senaste nummer lyfte fram att Sveriges Kommuner och Landsting höll tillbaka en rapport för att man såg att man hade rätt välförsett i skafferiet när det gällde att möta krisen i förhållande till hur situationen var för ca 25 år sedan. När det gäller ansvaret i en finanskris har vi tidigare i kammaren diskuterat var ansvaret ligger. Det är inte bara statens ansvar utan även landstingens och kommunernas.
Man har skattevapnet i sin hand där också. I en del av Norrlandslänen har såväl kommuner som landsting höjt skatten. De är inte förvånande socialdemokratiskt styrda. Det motverkar naturligtvis den löneökning som staten ger genom tredje jobbskatteavdraget.
Det finns rätt mycket mer, herr talman, som Socialdemokraterna har att redovisa på jämställdhetsområdet i praktiska termer när man har skattevapnet i sin hand i kommuner och landsting - och i värsta fall tar över regeringsmakten - och successivt börjar höja skatterna för dem som har de lägsta inkomsterna. Det kan inte vara en bra jämställdhetspolitik givet att det kommer att drabba så många kvinnor.
Finn Bengtsson (M):
Jag tackar statsrådet för ett långt och utförligt svar om regeringens många insatser i en svår situation.
Det förefaller som att just när denna debatt drog i gång fick åtminstone ett hotat företag, Saab, en liten respit i så motto att arbetsgivarna på andra sidan Atlanten, det vill säga General Motors, tog sitt ansvar tillsammans med de amerikanska politikerna för att se till att det förhoppningsvis blir ett nödlån i syfte att hjälpa i en svår situation.
Jag gick upp i debatten för att jag, precis som interpellanten, tycker att det är viktigt att man tar vara på de signaler som kommer från arbetsmarknadens parter. Det gäller inte minst frågan som alliansregeringen har lyft upp om utbildningsinsatser på ett område som berör de anställda men förstås också bilindustrin och bilindustrins utveckling. Det är viktigt att man har en komplett politik.
När interpellanten gör sig till talesman för ett parti som säger sig värna just bilindustrin och därmed bilindustrins arbetare funderar jag lite grann på hur tongångarna har varit i Europaparlamentet. Här har de svenska parlamentarikerna drivit lite olika linjer.
Socialdemokraternas Åsa Westlund har tillsammans med samarbetspartierna Vänsterpartiet och Miljöpartiet krävt nya regler för utsläpp från bilar. Dessa skulle implementeras inom loppet av ett par år, till 2012. Det är knappt tre år till dess.
Enligt dem som bedriver utveckling av bilar är detta en närmast orimlig tid - även om man alltid kan påtala att arbetet borde ha startats tidigare.
Min fråga till interpellanten är: På vilket sätt blir Socialdemokraterna trovärdiga när man säger sig värna om de anställda i en svårt utsatt bransch, som interpellanten framförde här, samtidigt som partikamrater och stödpartier i Europaparlamentet gör det helt orimligt för bilindustrin att motprestera de miljökrav man ställer?
Det är viktigt, herr talman, att man ställer miljökrav på utveckling av nya bilmodeller. Men det är också viktigt att man har realistiska möjligheter till sådana omställningssituationer.
Här har Europaparlamentariker från mitt parti, från Kristdemokraterna och från en hel del av dem som representerar alliansen lyft fram att en omställningstid fram till 2015 skulle vara rimligare och i harmoni med vad forskarna inom bilindustrin säger.
Ska man sammanfatta detta, herr talman, har både regeringens insatser på hemmaplan och vår trovärdighet i Europaparlamentet vad gäller det viktiga miljöarbetet i bilindustrin en sammanhållen ansats som gör det helt rimligt att stödja såväl de anställda i en utsatt bransch här hemma som att ge denna bransch rimliga möjligheter till omställning.
Däremot låter det från Socialdemokraternas sida som att det inte görs tillräckligt mycket här för en utsatt industri - samtidigt som de egna politikerna på Europaarenan ser till att sätta käppar i hjulet för att denna industri över huvud taget ska överleva i en svår omställningsfas. Det skulle vara intressant att få ett förtydligande av interpellanten hur helheten i politiken ser ut när man nu så starkt kritiserar regeringen för att vara passiv.
Där gör jag en helt annan bedömning än interpellanten.
Finn Bengtsson (M):
Patrik Björck vädjar om stöd till svensk industri. Jag ställde en fråga till Patrik Björck: Hur trovärdig är oppositionens samlade politik på det här området just nu? Man vädjar till att vi ska ta över arbetsgivarnas ansvar. Precis som statsrådet har kommenterat: Detta är väl inte det primära problemet för en regering. Sedan tas utbildningspolitik upp. Det är mycket korrekt, eftersom det är en viktig ingrediens i alliansregeringens framsynta politik för att stödja folk i en omställningsfas.
Men jag tog i mitt inlägg upp det här med företagspolitiken i sig och den dissonans som jag ser när Europaparlamentariker från Patrik Björcks parti, tvärtemot vad bilindustrin själv säger, kräver en omställningsperiod på knappt tre år, vilket i realiteten är en omöjlighet.
Man kan väl inte slå undan fötterna och benen på industrin, som ändå långsiktigt ska försörja dem som arbetar inom bilindustrin genom att ge dem orimliga villkor, nämligen att å ena sidan ropa på statligt stöd åt alla och samtidigt å andra sidan inte ge några rimliga förutsättningar för industrin att överleva. Det är knappast en sammanhållen politik. Herr talman!
Jag skulle återigen gärna vilja höra en kommentar från Patrik Björck, som utgår från arbetsmarknadspolitiken och har idéer och poänger där samtidigt som vi har fått ett väldigt klokt och omdömesgillt svar från hela regeringen med fokus just på utbildningsfrågorna som också ställdes som en fråga i interpellantens frågeställning, till företagspolitiken.
Med vilken rimlighet har man Europaparlamentariker som ger orimliga villkor för industrin att skaffa en omställning som den rimligen måste göra men som samtidigt inte enligt bedömare är möjlig att göra och samtidigt få företagen att överleva? Hur hänger den politiken ihop?
Finn Bengtsson (M):
Det krävdes en borgerlig regering, en alliansregering, för att bredda uppdraget, som är så viktigt, för Forum för levande historia. När frågan nu ställs blir jag glad för svaret som ges av kulturministern, nämligen att det handlar om en tillfällig åtgärd på en budget som ligger i storleksordningen 44 miljoner kronor. Det är ett generöst anslag för riktade projekt av den typen.
Jag skulle vilja passa på tillfället och fråga ministern lite grann om att uppdraget vidgats och att Forum för levande historia därmed ska titta på flera av de farsoter som mänskligheten förorsakat sina medborgare. Det tycker jag naturligtvis är väldigt bra. Samtidigt har jag funderat lite grann på hur de använder sina resurser. Ganska nyligen presenterades en undersökning om hur lärarna förhåller sig till kunskapen om bland annat nazismens övergrepp mot mänskligheten.
Uppdraget ledde till en gedigen rapport på 106 sidor, gjord av en vad jag förstår synnerligen kompetent person. Jag blir dock lite förvånad över slutsatserna. Man har riktat sig till lärarkåren och fått in över 5 000 svar, vilket är nästan hälften av dem som ställde upp och svarade på mycket svåra frågor. Av de 5 080 lärare som svarade var det två som svarade korrekt på alla frågor.
Av detta drar man i denna gedigna undersökning - bekostad uppenbarligen av Forum för levande historia - slutsatsen att det är mycket dåligt ställt med lärarnas kompetens på området, och man ifrågasätter till och med om de kan fungera i rollen som lärare inför ett så viktigt uppdrag. När jag sedan tittar på frågorna, som finns med i rapporten, blir jag förfärad, för jag tror inte att jag skulle ha svarat rätt på särskilt många av dem.
Ändå har jag som folkvald engagerat mig i dessa frågor och är som jag själv tycker ganska uppdaterad om de hemskheter som nazismen lämnade efter sig. Jag har besökt några av Förintelselägren och kan därför få en känsla av hur hemskt det måste ha varit.
Även om vi inte ska utöva ministerstyre vill jag fråga ministern om man inte kan ifrågasätta hur Forum för levande historia, med en rätt väl tilltagen summa pengar, kan föranstalta om en sådan undersökning och dra en, som jag tycker, konstig slutsats, nämligen att lärarkåren inte skulle vara särskilt insiktsfull om vilka brott nazismen begått mot mänskligheten. Jag anser att svarsfrekvensen definitivt motsvarar de kunskaper som jag och säkert många andra i mänskliga rättigheter hyfsat engagerade medborgare har.
I så fall kanske det finns viss anledning att ifrågasätta de slutsatser man dragit, alltså att lärarkåren inte skulle vara kompetent att bära detta viktiga arv vidare. Av rapporten framgår heller inte vilka förslag till lösningar man har.
Sammanfattningsvis vill jag, som ett komplement till frågan som ställdes av interpellanten, fråga kulturministern om hon tycker att Forum för levande historia på alla punkter lever upp till det viktiga uppdrag som vi kan förvänta oss av dem.
Finn Bengtsson (M):
Interpellanten bekymrar sig för en mindre summa pengar i ett besparingsbeting som alla myndigheter rimligen måste finna sig i under tider som denna. Men det viktiga är naturligtvis om man skulle utvidga uppdraget eller ej, precis som kulturministern vidgade frågan till att gälla.
Det krävdes alltså ett regeringsskifte för att denna viktiga breddning skulle komma till stånd vad gäller de hemska farsoter som har drabbat befolkningar runt om i vår värld på grund av politiskt förtryck, där såväl nationalsocialistiska som kommunistiska och socialistiska regimer gått i bräschen. Det kanske inte är så förvånande heller, med tanke på att det nya uppdraget bland annat har inneburit att granska de röda khmerernas framfart i Kambodja.
Jag vill dra mig till minnes att det var en socialdemokratisk minister som vid en direkt fråga, innan det uppdagades vilket förfärligt folkmord det var, konstaterade att det nog var en överdriven uppgift. Med så lite möjlighet att se de här problemen är det klart att man inte lägger de uppdragen på en myndighet. Det nämndes att man har tagit fram ett nytt material. Jag var i dag inne och försökte rekvirera det här materialet. Men det går tyvärr inte att beställa, för enligt lagersaldot är det slut.
Det gäller Brott mot mänskligheten under kommunistiska regimer , ett elevmaterial. Jag kan anknyta till den fråga jag ställde till kulturministern tidigare. Jag tycker att man i utredningen, oavsett om den har skett internationellt eller nationellt, drar en väldigt konstig slutsats: att vi i lärarkåren inte skulle kunna vara bärare av viktig information till våra elever. Man har ett material som uppenbarligen inte går att rekvirera, om jag förstår hemsidan rätt.
Då kan i alla fall jag ifrågasätta om inte de 44 miljonerna utgör tillräckligt stora resurser för att utföra ett rätt så omfattande uppdrag. Man har kanske kommit till korta på en del områden, och en viss besparing kanske var välmotiverad.
Finn Bengtsson (M):
Inte skulle vi kritisera Socialdemokraterna. Det är precis vad jag tycker att vi har rätt att göra. I mitt anförande tog jag upp problemet med barnfattigdom. Jag fick då höra interpellanten säga: Höj barnbidraget! Höj omställningsbidraget! Det var inte någonting om att satsa mer resurser på den fattigdom som nu breder ut sig för världens barn i den globala finanskrisen. Vart tog den solidariteten vägen? Nej, man ägnar sig åt att navelskåda vårt land. Nog så viktigt, men då ska vi också komma ihåg vad det var Socialdemokraterna hade 1997.
Det var den allra högsta siffran vi har haft i modern tid, nämligen 229 000 barn som var kvalificerade för fattigdomsbegreppet. Vad hade man då för politik? Jo, man hade en bidragspolitik som försatte deras föräldrar, deras vårdnadshavare i mer utanförskap än den borgerliga regeringen lyckades med. År 2006 hade man förändrat detta till det bättre, men då hade man en stor högkonjunktur. Nu har vi hamnat i en global finanskris. Vad hör vi då är lösningen?
Återigen samma besked: Höj bidragen! Höj barnbidraget! Höj omställningsbidraget! Men så blir man svaret skyldig: Med vad ska man höja när vi har finanskris? Säg som det är! Ni ska höja skatten. Det är vad ni ska göra. Ni ska inte stå bakom att ni har backat upp de jobbskatteavdrag som den borgerliga regeringen har föreslagit. Ni ska i stället höja skatten. Det hade varit ärligt att säga detta.
Marina Pettersson berättade en hjärtknipande historia från hemlänet om föräldrar med psykisk sjukdom som tar livet av sig. Då kan man också framhålla att vid sidan av alla andra aktiviteter som den borgerliga regeringen har för att stötta föräldrar till barn i allmänhet, som jag också nämnde i mitt förra inlägg, har vi faktiskt satsat mer på psykiatrin än vad den socialdemokratiska regeringen någonsin har gjort under sitt långa regeringsinnehav.
Det var vi tvungna att göra, för psykiatrin var i kris och behövde akut hjälp. Den typen av investeringar gör den borgerliga regeringen, också för utsatta föräldrar till fattiga barn.