Lotta Hedström (MP):
Tack herr minister för svaret, även om jag såklart dels tycker att det är lite tunt och lakoniskt, dels naturligtvis tycker att Gunilla Carlsson borde ha svarat eftersom jag har ställt frågan i en global fattigdomsbekämpningskontext. Men vi två får väl försöka bryta saken så långt det låter sig göras. Jag är också väl medveten om att andra har ställt frågan tidigare och i olika form. Det är ju bra.
Carl Bildt svarade till exempel min kollega Bodil Ceballos redan 2008, inte 2009 som det står i svaret. Han sade: Från svensk sida är vi inte övertygade om att enskild klagorätt är det bästa sättet att främja dessa rättigheter. Han svarade alltså nästan ordagrant likadant som minister Hägglund svarar mig i dag. Det är förhoppningsvis inte så att det inte har försiggått något vidare tankearbete eller något processande i den här saken i Regeringskansliet under de här fyra åren.
Vi har faktiskt levt i en period där millenniemålsarbetet världen över har intensifierats. Bland annat just rätten till mat, som är en av de mest centrala delarna i ESK, kommissionen om de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna, har man i millenniemålen som nummer ett.
Vi kommer också snart att gå in i det man kallar Beyond 2015-processen, där livsmedelssäkerhet, mattillgång och livsmedelsstyrning är väldigt viktiga i en global säkerhetsagenda. De går vanligtvis under beteckningen Food safety, Food security och Food sovereignty. Vi lever i en värld där allt fler svälter eller hungrar samtidigt som befolkningar ökar.
Optimisterna hävdar, tyvärr, att eftersom den procentuella andelen svältande minskar har förd politik ändå gjort saken bättre. Det är lite ologiskt. Rätten att klaga skulle troligen mest användas av individer och grupper som är i nöd och som är vapenlösa mot regimer som inte förmår se deras behov.
Jag har fyra eller fem tänkbara förklaringar till regeringens ovilja att skriva under, som ministern gärna får svara på. I ministerns svar på en fråga i fjol framgick, ungefär som ministern säger i dag, att mot bakgrund av den betydande osäkerhet som finns om hur ett framtida tilläggsprotokoll kan komma avses att tillämpas är det alltså inte möjligt att skriva under.
I dag säger ministern att det är viktigt att känna till konsekvenserna av ett avtal innan det ingås. Att det faktum att man inte känner till konsekvenserna på förhand av vad man instiftar eller förbinder sig till skulle vara utslagsgivande gäller väl all lagstiftning och alla ingångna avtal. Det finns alltid ett betydande mått av osäkerhet om hur ett regelverk ska komma att fungera. Det kan inte vara något riktigt skäl att inte skriva under.
Det andra jag har funderat över, och som ligger nära till hands att misstänka, om ministern ursäktar, är att det kan finnas en rädsla att Sverige självt kan komma att ställas till svars här hemma, om fattiga individer skulle ges klagorätt för uteblivna rättigheter enligt konventionen. Men som jag tog upp i min interpellation är det just möjligheten till klagan som kan avgöra att det säkerställs drägliga livsvillkor för fattiga människor i korrupta eller svaga stater.
Det är främst för att skydda dem som Sverige bör ratificera det dokument vi talar om. En tredje tänkbar förklaring som är mer generellt tillämplig på den rika delen av världen är resursprioriteringen.
Organisationen Right to Food and Nutrition Watch skriver att när OECD:s medlemsländer har spenderat oöverträffat mer pengar på att förebygga en eventuell kollaps av de finansiella institutionerna har bara några få miljarder godkänts av samma länder för att frambringa livsmedelssäkerhet och näring. Det vill säga att de rika länderna prioriterar sina banksystem och finansiella system i stället för att hjälpa de fattiga.