Anne-Marie Pålsson (M):
I dag tycker jag är en trevlig dag, för i dag är en dag då man kan utfärda gratulationer till klokskap och vishet. Då ska jag börja med att gratulera regeringen för sin klokskap att föreslå att man ska införa skattereduktion för köp av RUT- och ROT-tjänster. Jag vill också gratulera riksdagen, i vart fall majoriteten i riksdagen som i all sin vishet sade ja till regeringens förslag. Det var mycket klokt, anser jag.
Men alla ställer sig nu inte bakom regeringens förslag, utan uppenbarligen, om vi ska tro på Gunnar Andrén, var det 171 ledamöter här i kammaren som inte gillade regeringens idéer. Vad är det då oppositionen säger nej till?
Om man funderar lite grann på saker och ting säger oppositionen nej till att svart blir vitt, man säger nej till att stressen minskar för hårt prövade svenskar som arbetar och sliter för att få vardagen att gå ihop och man säger nej till nya arbeten. Och varför gör man det?
Den här diskussionen har pågått under ett antal år. Men trots att frågan har diskuterats så länge verkar det som att motståndarna fortfarande inte riktigt har lärt sig saker och ting, därför att det kraftfullaste argumentet man kan föra fram är att det kostar pengar, herr talman.
Det kostar så mycket pengar att om vi tillåter skatteavdrag för köp av dessa tjänster blir det mindre av pengar till välfärdens kärna. Ingenting kunde vara felaktigare.
De som påstår detta har i själva verket visat att man inte förstår sig ett skvatt på pengar, på ekonomi och på hur budgeten ser ut, därför att den här typen av skattereduktion kostar inte en enda krona.
Den skattereduktion som jag som köpare får i de fall jag köper de här tjänsterna motsvarar precis den skatteinkomst som staten får in av den som har utfört tjänsten när den arbetat och deklarerat sin inkomst, det vill säga att lindringen för mig är lika stor som inkomsten för den andra. Det går jämnt ut. Dessutom skulle man kunna säga att staten faktiskt tjänar på detta.
Det gör man i det fall den person som utför tjänsten i annat fall skulle ha gått arbetslös, för då får staten betala ut transfereringar till personen. Lägger vi ihop allt detta skulle jag med säkerhet kunna säga följande. Skattekollektivet, staten, tjänar på att man inför ordningen med skattereduktion för köp av dessa tjänster.
Det blir både mindre stress i tillvaron och mer arbeten. Det blir mer arbeten i välfärdens kärna, och det blir mer vitt och mindre svart. Det är bara fördelar. De som säger nej till detta gör det bara därför att de har låst sig fast vid någon form av ideologisk övertygelse som de fortfarande inte har möjlighet att komma ifrån.
Låt mig till sist bara kommentera det här med subvention, därför att det andra argumentet är att detta är en subvention. När man uttrycker sig på det viset får ordet makt över våra tankar. Det här är ingen subvention, det är en reduktion. Bara de som tycker att staten ska få 100 procent av våra inkomster skulle kunna se att det är något oegentligt med detta. Men vad är rimligt?
Hur mycket ska staten ha av våra inkomster? Om vi sänker nivån från 80 till 70 procent, från 70 till 60 procent, från 50 till 30 procent - vad är rimligt? Det här innebär en reduktion av skatten, inte en subvention av tjänsten som sådan.