Veronica Palm (S):
Jag kanske förvånar någon genom att säga att ohälsotalsmåttet och sjukskrivningsandelsstatistiken inte är det viktigaste för mig. För mig är det viktigast att människor faktiskt mår bra, återfår arbetsförmåga och får möjlighet att delta i samhället utifrån sina förutsättningar. Det är det viktigaste för mig.
Jag kan inte låta bli att undra om jag lever i en annan verklighet än mina borgerliga kolleger här. Har det förbigått er att det är kris i Sverige? Det är finanskris, det är jobbkris, det är ohälsokris och det är otrygghetskris. Vi har ett hårdare och ett kallare Sverige. Vi har en regering som straffbeskattar pensionärer.
Vi har en fackföreningsrörelse som känner sig nödd och tvungen att tillåta lönesänkningar, och vi har en arbetsförmedling som är överbelastad. Ärligt talat: I den verklighet som jag lever i står inte den som har varit sjukskriven i 15 år, som i Cristina Husmark Pehrssons exempel, först i kön hos Arbetsförmedlingen.
Problemet är att de människor som har det tuffast är de som är svårast att arbeta med på Arbetsförmedlingen. När Arbetsförmedlingen får mindre resurser och mindre möjligheter att arbeta är det klart att de människorna kommer att ha det ännu svårare att ta sig ur denna kris. Det sägs att den socialdemokratiska regeringen dolde arbetslöshet i sjukskrivningsstatistik. Det kanske man kan diskutera.
Samtidigt säger den nuvarande finansministern att det tar ungefär två år innan ekonomiska incitament ger full effekt på marknaden. Det är nu ungefär två år sedan de första borgerliga besluten fattades, och ohälsotalen började sjunka långt tidigare. Det påbörjades alltså ett arbete för en mer aktiv sjukskrivning redan under den förra regeringen.
Det som har skett nu är att man har infört dogmatiska och hårda tidsgränser riktade mot den enskilda människan. Jag kan också vara beredd att diskutera om det är riktigt att göra som regeringen gör nu, nämligen att dölja sjuka människor i arbetslöshetsstatistiken.
Ingen människa kan nämligen säga att Torbjörn eller Anette är friska, men sjuka människor puttas ut ur sjukförsäkringen och rakt ut på en allt hårdare och kallare arbetsmarknad för att konkurrera om arbeten som faktiskt inte finns. Vill man att folk ska jobba får man se till att föra en jobbpolitik. Nog om detta. Det gör mig väldigt upprörd.
De delar av rehabiliteringskedjan som handlar om mer stöd till landstingen och om förstärkt företagshälsovård röstade vi alla ja till. Vi lade dessutom mer aktiva insatser på tidig rehabilitering nära arbetsmarknaden. Den aktiviteten finns inte i dag. Det som den här interpellationen handlade om och det som är min fråga är: Är det en ny politik? Jag hade förväntat mig ett sådant här svar igen: Vi kommer så småningom att diskutera resursjobb.
Vi kommer med en proposition längre fram. Vi funderar vidare. Vi har ett arbete pågående i departementet. Inte ens ett sådant svar blev det, utan bara ett icke-svar. Då måste jag tolka det som att det är en ny politik. Det kommer inte att komma några resursjobb, utan de som hamnar utanför, som inte är så sjuka att de blir förtidspensionerade men som inte kommer att komma tillbaka till arbetet, lämnas åt sitt öde. Är det så jag ska tolka svaret från statsrådet?