KBLab/rixvox huggingface dataset:
Emil Källström (C):
Vi var nog flera som var lite skeptiska till själva syftet med den här debatten. Om det är en proposition på gång tar man i vanliga fall diskussionen när propositionen läggs fram. Men om vi ska försöka se någon form av silver lining på att vi har stått här denna eftermiddag tycker jag att det har tydliggjorts var olika partier står i de här frågorna. Jag kan konstatera att regeringen nu har ett vägval.
Vill man, efter att det skett en process på EU-nivå, förnya och modernisera den svenska upphandlingslagstiftningen, förtydliga vad som gäller i ett antal frågor och ge kommunerna stöd i att ställa ett antal krav på såväl vissa sociala hänsyn som kvalitet och liknande, då finns det nog goda möjligheter att komma överens kring detta.
Men väljer man konflikt i stället för samförstånd, väljer man vägen att ställa krav som gäller alla och går ut över alla småföretag i Sverige, som missgynnar alla svenska företag i konkurrensen med utländska företag, då är det någonting som man antingen inte kommer att få igenom i denna kammare över huvud taget eller får igenom med mycket svag majoritet. Det vore olyckligt vilket som.
Jag hoppas att den här processen kommer att sluta med att vi i brett samförstånd får igenom en klok uppdatering av den svenska upphandlingslagstiftningen.
Men sedan gäller det också att vi fortsätter det som nu initierats lite, att vi fortsätter att ligga på både oss själva och våra kollegor på lokal och regional nivå och ser till att vi upphandlar så att det blir sjysta villkor och god kvalitet och så att det inte bara är lägsta pris som gäller i varje läge, för att det är att bita sig i svansen.
Det jobbet kommer att krävas oavsett var den här propositionen landar.
Emil Källström (C):
Som säkert är väl känt ämnar Centerpartiet vara Sveriges bästa miljö- och landsbygdsparti. Det är ingen lätt avvägning. Inte sällan driver miljörörelsen förslag som går ut över landsbygden. Landsbygdsrörelsen driver ibland förslag som är dåliga för miljön. Det gäller att hitta en bra balans däremellan. Just nu har vi lyckats hyfsat bra.
Vi anser att vi är det med hästlängder bästa landsbygdspartiet, och vi är på god väg att bli Sverigebästa parti när det gäller miljöfrågan. Inspiration till hur man inte ska göra kan vi dock hitta hos Sverigedemokraterna. Så som jag ser det handlar såväl landsbygds- som miljöpolitik om att bland annat göra rätt i alla frågor som präglas av perspektiven många bäckar små. Det gäller att göra rätt i de många detaljfrågor som så ofta präglar politiken.
Men det gäller också att vara på rätt sida om de stora dragen och de stora processerna. Miljöfrågan och landsbygdsfrågan har mycket med varandra att göra. Se på till exempel när vi ska tackla klimatutmaningen och klimatförändringarna. Vi måste ställa om vårt samhälle.
Det gäller såväl Sverige som världens alla länder, och det går att göra på ett sådant sätt som uppenbart skapar möjligheter för till exempel de gröna näringarna, biodrivmedel och biobränslen, det vill säga sådant som behövs för att ställa om från en fossil ekonomi.
Den senaste tiden har Sverigedemokraterna som enda parti i Sveriges riksdag röstat nej till Parisavtalet och konsekvent röstat nej till och drivit på för att ta bort stöd och politiska insatser som görs för att stimulera fram en bioekonomi. Man är på helt fel sida av såväl klimatfrågan som landsbygdens framtidsfrågor. Frågan till Oscar Sjöstedt är uppenbar: Hur kan ett parti hamna så fel i två så viktiga frågor?
Emil Källström (C):
Parisavtalets svenska ratificering och implementering röstade vi om här i Sveriges riksdag. Det var en historisk votering. Sverigedemokraterna röstade alltså nej - inte till något tillvägagångssätt utan till att Sverige skulle ratificera Parisavtalet, det just nu bästa globala hoppet för att klara klimatfrågorna.
Efter Donald Trumps omsvängning i natt lyckas alltså Sverigedemokraterna med konststycket att vara ett större hot mot det svenska klimatet än den nye amerikanske presidenten. Sverigedemokraterna har en sämre position i miljöfrågan än Donald Trump. Det är imponerande i sig, måste jag säga. Självklart kostar det att ta fram politiska styrmedel för att stimulera fram nya tekniker som till exempel bra svenska biobränslen.
Visserligen importerar vi en del - det mesta importerar vi från Finland - men svenska producenter av biodrivmedel exporterar också stora delar av sin produktion. Det måste man vara medveten om när man ser på de här frågorna.
Jag är betydligt mer orolig över kostnaden att fortsatt vara beroende av rysk olja än den kostnad det innebär att ställa om den svenska fordonsflottan och faktiskt finna en lösning för de nya bensin- och dieselbilar som nu rullar ut på marknaden. De måste också kunna ställas om till miljövänlig drift under sin livslängd.
Det går såklart att som Sverigedemokraterna välja att bara strunta i den här utmaningen och tala om andra saker. Men då gör man oss alla en otjänst genom att man är på fel sida av klimatutmaningen samtidigt som stora delar av Sverige nekas att ta del av de här värdena, som i dag skickas till åtminstone vissa sverigedemokraters kompisar i Kreml.
Emil Källström (C):
Det som behövs - det som fungerar - i miljöpolitiken är riktiga och långsiktiga spelregler för en grön omställning, i form av till exempel stegvis ökad beskattning av miljöförstöring och att man låter resurserna gå ut i ekonomin i form av sänkt skatt på jobb och företagande. Detta innebär att miljöskatternas andel av skattemixen ökar, vilket ger ett grundläggande incitament till en grön omställning. Miljöpartiet gör halva läxan.
Man höjer vissa miljöskatter - en del av dem är bra, andra är mindre bra - men stapeln med höjda miljöskatter överskuggas av stapeln med höjda skatter på jobb och företagande. Man höjer skatten på jobb och företagande fyra gånger så mycket som man höjer skatten på olika former av miljöförstöring. Detta är dåligt, och mycket riktigt var det när Miljöpartiet kom in i regeringen som de svenska utsläppen började att öka. Detta är mycket allvarligt.
Vi måste komma tillbaka till den trend som fanns då Centerpartiet hade miljöministerposten. Då minskade vi - år för år, sakta men säkert - de svenska utsläppen, samtidigt som ekonomin gick bra. Det förvånar mig lite att Janine Alm Ericson nämner solskatten, eftersom den kanske är det tydligaste exemplet på den ryckighet och bristande seriositet som präglar delar av regeringens miljöpolitik.
Samtidigt som solenergin håller på att verkligen ta fart inför Sverige en världsunik skatt på just småskalig solenergi. Man gör det på grund av dåliga förhandlingar i såväl Bryssel som Norge, som man skyller på, och sedan blir det upp till oss - och inte minst upp till skatteutskottets ordförande Pelle Åsling, som sitter här - att ligga på regeringen och kräva svar. Nu har man backat, vilket är bra, men vi kan se tillbaka på ett förlorat år.
Året som gått har präglats av osäkerhet och en helt världsunik skatt på solenergi. Detta är ett typexempel på miljöpolitik när den är som sämst.
Emil Källström (C):
Jag ska självklart svara på frågan om investeringar. Jag har flera gånger, inte minst i den här talarstolen, sagt att Miljöpartiet alltid kommer att vara bättre än Centerpartiet när det gäller att göra miljöpolitiken dyr. Det är sant att det görs stora, kostsamma satsningar på utgiftsområdet för miljö.
Den största delen går dock - som Janine Alm Ericson säger - till vad man beskriver som att skydda skog, vilket i klartext betyder att man tvångsköper privata skogsägares mark och lägger en död hand över den. Detta innebär att den kolsänka som växande och brukad skog innebär försvinner. I själva verket är detta alltså i många fall ett negativt tillskott till klimatpolitiken. Detta säger vi nej till. Därmed sparar vi pengar. Våra totala satsningar blir lite mindre, men vi har en bättre politik.
Det var just på grund av detta som utsläppen minskade när vi satt vid makten. När Miljöpartiet tog miljöministerposten vändes den utvecklingen mot ökade utsläpp. Detta är vårt största problem nu. Vår största utmaning är att vända tillbaka den kurvan.
Jag blir lite förvånad över att Janine Alm Ericson erkänner att de alliansgemensamma skrivningarna på miljöområdet är bra - jag överlåter åt auditoriet att fundera på vilka som har skrivit dem. Men ändå finns denna oro. Jag ser inte den. Jag kan bara konstatera att under alliansregeringens tid gjorde vi precis det jag säger.
Ett antal miljöskatter höjdes, och vi sänkte samtidigt skatten på jobb och företagande. Miljöpartiet hävdar att man är för den här principen. Men precis som utgiftsökningarna kom under Miljöpartiet så vändes trenden med grön skatteväxling till röd skattehöjning när Miljöpartiet gick in på Finansdepartementet och in i regeringens andra hus. Därför är jag ganska trygg i att vi fortsätter att driva en långsiktigt riktig, konsekvent, billig och effektiv miljöpolitik.
Emil Källström (C):
Ibland får ledamöter i den här kammaren verkligen till det. Man kommer på en retorisk poäng och tänker: Den där ska jag dra till med, och det funkar skitbra! Ibland går det dock inte så bra. Den här centermattegrejen får du nog slipa lite på. Det finns nog någonting där, men det blev inte så bra just nu.
Det som heller inte blir så bra är när man gör som Vänsterpartiet och dess socialistiska kompisar och styckar upp resurserna till välfärden i mängder av specialdestinerade bidrag. Det här är Vänsterpartiets paradgren. Man får igenom 1 miljard som ska lösa alla problem på alla skolgårdar, eller alla problem i någon annan liten del av välfärden. Problemet är att det här inte funkar. Man sätter av en pott.
Landets 290 kommuner ska sätta sig och skriva papper för att ansöka. Byråkrater ska därefter läsa igenom dessa ansökningar och fördela pengarna, och sedan ska samma resa göras när allt ska redovisas. Vad händer då? Jo, små kommuner med små administrativa resurser söker över huvud taget inte pengarna. Det är inte värt besväret.
Det som låter så mycket, några hundra miljoner, är det ingenting kvar av när man tar ned det till den relevanta nivån - kronor per kommun, per skola och per elev. Det vi gör är att höja de generella kommunbidragen. När Ulla Andersson säger att hon är så stolt över att ha fått igenom 10 nya miljarder i generella bidrag till välfärden, då är det så, precis som Ulla Andersson säger, att vi tillför 12 1⁄2 miljard per år.
Över prognosperioden blir det 10 miljarder mer. Det här är alltså riktiga pengar, inte riktade. Kommunerna kan själva avgöra hur dessa pengar bäst löser problem inom välfärden. Det är bättre politik. Man kanske får färre rubriker, men det innebär reella förändringar och förbättringar för kommunsektorn.
Emil Källström (C):
Det här är viktigt: Jag och vi har aldrig sagt något annat än att vi ökar de generella bidragen till kommunerna. Det är alltså exakt samma rad i statsbudgeten där Ulla Andersson är så stolt över att hon ökar med 10 miljarder. Där kan jag bara konstatera att vi lägger mer pengar. Sedan tar vi bort ett antal av Vänsterpartiets specialdestinerade små bidrag eftersom det inte är väl använda pengar.
Det var så tydligt i Ulla Anderssons replik att det här är saker som låter bra. Men när man avsätter ett antal hundra miljoner, i bästa fall 1 miljard, som ska verka och göra skillnad i landets alla landsting och kommuner blir det inget annat än pressmeddelandepengar. Det Vänsterpartiet framför allt är ute efter är att kunna vifta med en politisk seger. Men det gör ju ingen skillnad.
Det vi säger är att vi värnar de riktiga bidragen, snarare än de riktade, och vi ser att kommunerna behöver tillskott. Men vårt viktigaste löfte till kommunerna kommer alltid att vara vår jobb- och företagarpolitik som innebär att fler jobb växer fram, vilket ger mer egna resurser i form av jobbskatteintäkter - kommunernas absolut viktigaste intäktskälla. Det är detta som hela tiden kommer att vara det viktigaste vi gör.
Det är sant att vi aldrig kommer att kunna tävla med Vänsterpartiet när det gäller små potter av specialdestinerade bidrag. Men vi kommer alltid att vara bättre på att skapa en grogrund för att jobben växer fram så att det blir mer resurser till välfärden. Den här skillnaden är uppenbar för mig, och det är inget som vi på något sätt försöker skyla över. Vi är tydliga med detta - jag tror att alla utom Ulla Andersson har uppfattat detta - och det kommer vi att fortsätta vara.
Emil Källström (C):
För det första, och viktigast av allt, ska jag göra det jag borde ha gjort när jag stod i den andra talarstolen. Jag yrkar bifall till Centerpartiets reservation 3 respektive 8. För det andra, och det är också viktigt, har jag några reflektioner om några saker som Fredrik Olovsson sa i sitt anförande. Jag reagerade på att han sa att han och hans parti lägger stenar på samhällsbygget.
Problemet är att man snarare lägger stenar på den börda som redan pressade, och inte minst jobbskapande, små och växande företag upplever. Fredrik Olovsson sa att han vill sluta rekryteringsgapet. Men problemet är att företagen slutar rekrytera på grund av regeringens politik.
Vilken annan analys kan vi göra när vi ser en regering som för första gången utmanar äganderätten genom sin stora regleringsiver? Det skapar stor osäkerhet inom hela branscher. Jag tänker framför allt på välfärdsföretagen men också på den framgångsrika RUT-sektorn, som har gett så många jobb. Nu står den mer eller mindre stilla, på grund av den osäkerhet som regeringen har skapat.
Fredrik Olovsson återkom också flera gånger till att saker ska göras fram till 2020. Satsningar på poliser eller järnvägsinfrastruktur ska göras fram till 2020. Det är ju kodord för nästa mandatperiod.
Såväl när det gäller satsningar på järnvägen som det tillskott som våra poliser behöver här och nu säger regeringen att man ska göra det, men först åren 2018-2019, alltså efter nästa val när en annan och bättre regering, förhoppningsvis och troligtvis, har tagit över. Det är bra att regeringen vill göra de satsningarna. Men varför väntar man till efter 2018?
Emil Källström (C):
Om Fredrik Olovsson hade varit intresserad av svaret på den frågan hade han rimligen begärt replik på mig vid mitt anförande. Men jag kan upprepa det jag sa till Ulla Andersson. Ett annat sätt att få svar hade också kunnat vara att lyssna när jag svarade på precis den frågan i replikskiftet med Ulla Andersson. Vi ökar de generella, riktiga, bidragen till välfärden - kommuner och landsting. Fredrik Olovsson slår sig för bröstet för en ökning på 10 miljarder. I vår budget har vi en ökning på 12 1⁄2 miljard per år.
Men vi drar också in ett antal specialdestinerade bidrag till landsting och kommuner, på grund av att de inte ger effekt. De resurserna använder vi till att sänka skatten på jobb och företagande. Vårt viktigaste löfte till kommuner och landsting och till den svenska välfärden kommer alltid att vara att vi har den bästa jobbpolitiken. Den leder till flest arbetade timmar och till att flest människor går till jobbet och betalar skatt till kommuner och landsting. Det var svaret på den frågan.
Det är klart att vi, som Fredrik Olovsson säger, jämför våra budgetalternativ över ett antal år. Det är fullt rimligt att titta på hur politik skulle verka på längre sikt. Men det kan inte innebära att alla satsningar man vill göra förläggs till de sista åren i prognosperioden, år 2018 och 2019 i det här fallet. Det är inte rimligt.
Andra partier, Centerpartiet och våra alliansvänner, ser tvärtom till att polisen, järnvägsinfrastrukturen och många andra områden får tillskott och förstärkningar här och nu. Det är nämligen här och nu vi behöver ökad trygghet. Det är här och nu vi måste ta hand om våra broar och järnvägar som håller på att rosta sönder. Regeringen ser uppenbarligen samma problem men väljer att inte prioritera detta i närtid. Det är mycket illavarslande för Sverige.
Det innebär också att när satsningarna verkligen sker kommer det att vara en alliansregering som genomför dem. Regeringen tar inte chansen.
Emil Källström (C):
Vi var inne på det här i ett tidigare replikskifte, men jag funderar lite på solskatten, som på många sätt är belysande för den här regeringens ofta valhänta hantering av miljöfrågorna. Solenergi är Sveriges och världens snabbast växande energislag.
Du behöver bara gå in på Youtube för att se en inspirerande video över de fantastiska innovationer som nu växer fram. Med tak som ser ut som vanliga tak men i själva verket är solpaneler, fönster som gör samma sak och batterier i källaren som är billigare än någonsin kommer vi att få se en helt ny energimarknad växa fram.
Mitt i denna utveckling, som verkligen tar fart i Sverige, fick vi för drygt ett år sedan, kanske två, höra att regeringen tänkte införa en skatt på småskalig solenergi. Det här var kanske inte det man väntade sig med Miljöpartiet på miljöministerposten, men det var det vi fick.
Vi var självklart emot detta, men Janine Alm Ericson, finansministern och många andra sa att vi var tvungna att göra det. Man skyllde ibland på Norge, ibland på EU-kommissionen. Så sent som för någon dag sedan fick vi veta att man nu helt plötsligt skulle sänka denna skatt. Några miljöpartister försökte beskriva det som en politisk seger att man tog bort den skatt man själv infört. Dessutom skulle man skicka det här till EU-kommissionen för notifiering för att helt kunna ta bort den skatt man mot bättre vetande infört.
Vad jag vet finns både Norge och EU-kommissionen kvar. Frågan är vad som egentligen hände. Varför infördes denna skatt över huvud taget? Vad är det egentligen som har förändrats, så att den nu helt plötsligt ska försvinna? Allt annat lika är det här förlorade år inom den svenska utvecklingen inom solenergin.
Emil Källström (C):
Jag är osäker på om jag riktigt följde med i alla turer. Möjligen skulle man kunna sammanfatta detta som att det är bra att regeringen har sänkt den skatt man införde med 98 procent, men att det kanske hade varit rimligare att lägga den på miniminivån redan från början.
Nu har regeringen efter ungefär två år sagt sig vilja samma sak som vi hela tiden har varit tydliga med att vi vill. Man vill nu inte ha den här skatten över huvud taget. Men det blir ju en valhänt hantering. Man förstår att det här har sått oro och ängslan bland dem som är på tå och vill investera. Det enda man nu kan hoppas på är att det blir långsiktiga och bra spelregler framöver.
Sedan kan man känna sig sorgsen över den tid som passerat med den här osäkerheten. Tro inget annat än att investeringar i miljösmart teknik har skjutits på eller i värsta fall inte blivit av över huvud taget. När en så här valhänt hantering får verka blir självklart resultatet lite sämre.
Resultatet är inte vad som står i våra propositioner och motioner, utan resultatet är det som faktiskt gör skillnad i verkligheten. Det som behövs är rätt och långsiktiga spelregler.
Det är kanske ingen slump att det var just när ovana politiker från Miljöpartiet och andra partier fick ansvar för de här frågorna som de svenska utsläppen började vända uppåt. Där har vi nästa fråga. När vi nu kan inkassera någon form av seger, att vi har motarbetat regeringens solskatt, är nästa stora utmaning att vända på de trender som innebär att de svenska utsläppen nu ökar. Ingenting kan vara viktigare.
Om regeringen lyckas backa också när det gäller den utmaningen är jag beredd att komma med en liten applåd.
Emil Källström (C):
Jag ställer mig frågan var den svenska politiken hade varit utan den högkonjunktur som vi nu är välsignade med.
Vi är nu halvvägs in i Magdalena Anderssons första och troligen enda mandatperiod som finansminister, och sanningen är att under den korta tiden har alltså finansministern hunnit ifrågasätta - om jag nu kommer ihåg allting rätt - överskottsmålet, utgiftstaket och krona för krona. När vi hade denna debatt för två år sedan var ladorna tomma. Då var svensk ekonomi körd i botten, enligt finansministern.
Nu, två år senare, efter en och en halv - om vi räknar generöst - regeringsbudget är allt fixat. Den analysen, Magdalena Andersson, håller inte. Ingen köper det budskapet. Det finns de som ställer sig frågan varför förtroendesiffrorna för regeringen är så pass låga. Jag är inte en av dem. Förtroende är någonting man förtjänar.
Min främsta kritik mot regeringens ekonomiska politik är inte, även om man försöker blanda bort korten, att man lägger fram en budget som går med miljarder i underskott under brinnande högkonjunktur, vilket man gör för nästa år. Vi i Alliansen visar att det går att nå balans nästa år. Det är inte främst några miljarder det handlar om, utan det är fråga om att regeringen konsekvent under denna mandatperiod befunnit sig på fel sida om våra ödesfrågor.
Vi behöver reformera svensk ekonomi i grunden. Det handlar om bostadsmarknaden, arbetsmarknaden, företagarpolitiken och de grundläggande incitamenten för arbete. På de punkterna har regeringen räddats av en högkonjunktur som gör att det inte är så illa som det annars hade varit. Men vi kommer att betala notan för regeringens inaktivitet under mycket lång tid. Vad planerar Magdalena Andersson att göra åt saken?
Emil Källström (C):
Finansministern har ett problem när svenska folket inte känner igen sig i verklighetsbeskrivningen. Det alla utom finansministern kommer ihåg är att varje år under finanskrisen - precis som Ulf Kristersson sa - stod Socialdemokraterna där och krävde ännu större underskott. Man ville ha ett mycket större underskott.
Man ville att Sverige skulle bränna iväg mycket mer pengar under finanskrisen och åren därefter. Det är ingenting vi glömmer. Svensk ekonomi var vid maktskiftet 2014 bland Europas starkaste. Den är det i dag också. Absolut - så är det! Det är tack vare en högkonjunktur som hade räddat den sämsta av regeringar. Men frågan är vad som händer efter högkonjunkturen.
Finansministern kommer inom ett antal år - oklart hur många - att få äta upp detta försvarstal för att höja skatten på arbete. Det belyser så tydligt en regering som är på fel sida om de stora trenderna. Om det är något vi kommer att behöva göra för att värna arbetstillfällena i en ekonomi som Sveriges är det att sänka skattebördan på arbete.
Det handlar dels om att totalt sett minska skattetrycket, dels om en skatteväxling till exempelvis miljöskatter och andra skattebaser. Då duger det inte att nu ta stora steg i helt fel riktning, att göra det mindre lönsamt att ha anställda som utför arbetsuppgifterna snarare än att skicka jobben utomlands, digitalisera och automatisera. Det här är en utmaning tillsammans med de övergripande arbetsmarknadsfrågorna och bostadspolitiken, och regeringen befinner sig på fel sida.
Alla kommer att bli tvungna att betala notan för detta. Sverige kommer att förlora. Det är något jag beklagar, och det är något jag ämnar göra något åt senast 2018. Fram till dess hoppas jag att Magdalena Andersson försöker komma över på rätt sida.