Jennie Nilsson (S):
Jag börjar med att tacka för svaret men måste tyvärr konstatera att det är något av ett icke-svar. Ministern hänvisar till redan genomförda reformer som hon tycker har varit lyckade, men det är också i princip allt. Betydande matchningsproblem med företag som inte kan rekrytera personal med rätt kompetens och därför tvingas tacka nej till jobb samtidigt som vi har hög arbetslöshet tycks inte vara något som oroar ministern. Hon väljer i vart fall att inte nämna det med ett enda ord.
Rekordhög ungdomsarbetslöshet trots högkonjunktur och innan årets studenter ens har skrivit in sig på Arbetsförmedlingen får heller inget utrymme. Ministern är nöjd med de åtgärder som redan pågår. Långtidsarbetslösheten berörs genom att Hillevi Engström säger att regeringen har en bred jobbstrategi och att den kritiserade jobb- och utvecklingsgarantin bara är ett av många verktyg inom ramen för denna strategi.
Det låter ju bra, man vad innebär det i praktiken och varför omnämns och framför allt används inte denna betydande verktygslåda om den nu finns? Problemet är att regeringen inte har en bred jobbstrategi. Den är tvärtom väldigt smal och ensidig, något som påpekas av i stort sett alla externa bedömare, inklusive flertalet av dem som ministern hänvisar till i sitt svar. Att man nu tvingas låta dem i fas 3 få tillgång till utbildning ändrar heller inte mycket.
Det kommer inte som resultat av någon ny och djup insikt utan har tvingats fram av oss i oppositionen och av mediernas ihärdiga granskning. Jag har heller inte kunnat hitta att man har avsatt några extra medel, vilket för mig visar på bristande seriositet. Fru talman!
Mina frågor till ministern handlade om två saker, dels om hur och när ministern hade för avsikt att utvärdera resultatet av sin politik, dels om vilka åtgärder ministern avsåg att vidta för att rusta dem som står längst ifrån arbetsmarknaden så att de kan komma ifråga för de jobb som nu växer fram. Jag antar att jag måste tolka svaret som att ministern inte ser eller möjligtvis inte bryr sig om det här problemet. Oavsett vilket är det oroande. Matchningsproblemet är verkligt och allvarligt.
Det får konsekvenser på både kort och lång sikt. Riksbankens direktion har haft det som ett stående tema under flera månader. Det har sannolikt påverkat beslut om räntehöjningar och räntebanor. Att inte ta det på allvar, att inte ta sitt ansvar som minister och som regering är anmärkningsvärt inte bara utifrån ett samhälls- och tillväxtsperspektiv utan också ur ett individperspektiv. I sitt svar räknar ministern upp ett antal aktörer som löpande analyserar och följer upp arbetsmarknadspolitiken.
Men hon säger ingenting om resultatet. IFAU har exempelvis tittat på jobb- och utvecklingsgarantins två första steg och konstaterat att aktivitetsnivån är anmärkningsvärt låg. 65 procent av deltagarna hade mindre än tio timmar i veckan i aktiva åtgärder. Den vanligaste åtgärden var organiserade jobbsökaraktiviteter. Det sista steget, fas 3, har visat sig vara en återvändsgränd som fortsätter att växa kraftigt trots att konjunkturen nu har vänt.
Enligt Arbetsförmedlingens egna prognoser är i dag 26 500 personer inskrivna i åtgärder. År 2014 räknar man med att antalet ska ha växt till 48 000 personer. Trots matchningsproblem, trots stora pensionsavgångar och trots högkonjunktur förväntas fas 3 att bara fortsätta växa. Menar ministern verkligen att det är exempel på lyckad politik?
Många med mig hävdar nu att alltför ensidigt fokus på att öka arbetskraftsutbudet genom sänkta ersättningsnivåer, utförsäkringar och generella lösningar som främst träffar dem som redan är anställbara och ändå får jobb samt sänkta skatter som patentlösning på alla problem har skapat en situation där arbetskraftsbristen nu växer fortare än arbetslösheten sjunker och där många av dem som har svagast förankring på arbetsmarknaden riskerar att hamna permanent utanför. Vad är ministerns svar på det?
Mer av samma eller att det faktiskt är dags att tänka om?