Stefan Attefall (KD):
Självklart ska man ta hänsyn till kompetens och befintliga verksamheter. Jag tror att alla förstår jag inte kan diskutera enskilda myndigheter som inte ens ligger under mitt ansvarsområde. Jag har ansvar för den generella förvaltningspolitiken. Då kan vi börja med att diskutera hur ordningen är i Sverige, en ordning som har omhuldats väl av både alliansregeringen och socialdemokratiska regeringar.
Myndigheterna har en långtgående delegering att själva bestämma hur många anställda man ska ha, hur man ska organisera sin verksamhet och hur man ska bedriva sin verksamhet för att uppfylla de mål och regler som har uppställts av regering och riksdag. Den ordningen gör att vi inte detaljstyr enskilda myndigheter. Är man själv inte ansvarig för myndigheten har man också mycket små möjligheter att följa utvecklingen. Det är det första.
Då måste man fundera på hur man i övrigt kan styra. Det ena är att vi har ett antal förvaltningspolitiska riktlinjer som vi har slagit fast i riksdagen och som vi jobbar efter. Det andra är att vi vid nya myndigheter försöker fundera över vad som är den bästa lokaliseringen. Då ska man enligt riksdagsbeslut och de riktlinjer vi har i första hand pröva en annan lokalisering, men vi måste också utgå från den befintliga verksamheten.
Problemet är att nya myndigheter många gånger är en sammanslagning av andra myndigheter eller en ihopföring av olika myndigheter som har funnits på en viss ort. Detta påverkar självklart också lokaliseringen av den nya myndigheten. Vi vet också av erfarenhet, bland annat Riksrevisionens utvärdering, att den utlokalisering som bland annat skedde efter ett försvarsbeslut för ett antal år sedan under en socialdemokratisk regering kostade mer än man trodde.
Det skapade stora kompetensförluster när man flyttade befintlig verksamhet, och det tog ganska lång tid innan man var tillbaka i gamla spår. Frågan man kan ställa sig är om det är rätt sätt att använda skattebetalarnas pengar, eller om det finns andra sätt som är mer effektiva. Vad vi också har sett är att de myndigheter som finns exempelvis i Stockholm koncentreras till innerstaden.
Det är därför vi har gett ESV det uppdrag som jag refererar till i mitt interpellationssvar: att kartlägga skälen till lokalisering, att analysera kostnadsstrukturen men också fundera över och ge oss i regeringen förslag på vad kan vi göra generellt för att i ökad grad styra myndigheterna att i ännu högre grad överväga om de verkligen har rätt lokalisering för pengarna.
Jag brukar säga halvt på skämt, halvt på allvar att om man förlägger myndigheters verksamhet i så exotiska orter som Liljeholmen, Globen, Sollentuna och Sundbyberg så kan hyreskostnaderna sjunka med 25 procent. Lägger man verksamheten i Sundsvall kan man självklart få ännu lägre hyror. Jag vet också att i Sundsvalls- och i Härnösandsregionen finns det ett kluster av många kompetenta och duktiga myndigheter.
För att vi ska få hyfs i den här diskussionen måste vi titta på andelen statsanställda av befolkningen. Då ser vi att det inte är Stockholm som har flest statsanställda som andel av befolkningen utan Uppsala län. På andra plats kommer Västerbottens län och på tredje plats Norrbottens län. På femte plats kommer Stockholms län, och på åttonde plats kommer Västernorrlands län.
Självklart är det i antal människor flest i Stockholms län, men det är inte där den stora dominansen finns i relation till befolkningsmängden. Det är län som Uppsala, Västerbotten och Norrbotten som har en högre andel statsanställda av befolkningen än övriga län. Halland, Kalmar, Sörmland, Västmanland och Jönköping ligger däremot i botten på den här listan. Jag tycker att vi ska ha med den bilden också för att få perspektiv på det hela.