Annika Lillemets (MP):
Först vill jag tacka infrastrukturministern för svaren på de frågor som jag ställt till försvarsministern om statligt kontrollerbar kommunikationsinfrastruktur och vilka följder det kan få för krisberedskap och säkerhet om Trafikverket ICT säljs ut. Jag ställde frågorna till just försvarsministern därför att tillgång till en robust infrastruktur för it- och telekommunikation är en viktig säkerhetspolitisk fråga.
Vårt moderna samhälle är beroende av data- och telekommunikation och blir därmed alltmer sårbart.
Myndigheten för samhällsskydd och beredskap föreslår i en utredning från 2010 att Trafikverkets it-enhet, alltså Trafikverket ICT, får ansvar för drift och förvaltning av statligt kontrollerbar kommunikationsinfrastruktur, som man kallar det, som behövs för att myndigheter ska kunna kommunicera på ett säkert sätt även i krislägen.
Och utredningen finner att Trafikverket ICT har såväl infrastrukturen som kompetensen att hantera samhällskritisk information. Infrastrukturministern säger att Trafikverket ser ett behov av att ge ICT möjlighet att vidareutveckla den verksamhet som avser andra än Trafikverket och att det kan vara svårt att förena med myndighetens verksamhet.
Jag undrar dels vad det här betyder lite mer, dels vad initiativet till informationsinhämtning från marknaden angående förutsättningar för förändrad verksamhetsform, som Trafikverket har tagit, egentligen innebär. Vad är det för utveckling man ser från Trafikverket, och hur vill regeringen utveckla ICT:s verksamhet? Vad är avsikten med informationsinhämtningen? Och varför skulle den vara svår att förena med myndighetens verksamhet?
Som Lars Johansson sade förbereder Trafikverket nu på eget bevåg en försäljning av ICT. Enligt uppgift i tidningen Ny Teknik är det många som är intresserade av att ta över ICT, företag som Ericsson, IBM, Fujitsu och Saab.
Och vem som driver ett av Sveriges största operatörsneutrala och rikstäckande telenät har stor betydelse, för även om själva fibernätet, det fysiska nätet, blir kvar i statlig ägo kan hantering och drift av kapaciteten inte längre skötas med statlig insyn om nyttjanderätten till den säljs. Låt mig ge ett exempel.
När it-driftleverantören Tieto drabbades av ett tekniskt fel den 25 november 2011 kunde de värst drabbade av deras kunder inte använda sina it-lösningar under flera veckor. Det var Tieto som gjorde prioriteringen vilka kunder som först skulle få hjälp att komma i gång, och så gör också andra leverantörer.
Att ansvaret för prioriteringar i ett krisläge överlåts på privata aktörer, ger det verkligen bästa tänkbara krisberedskap? Går det verkligen att säkra viktiga samhällsfunktioner utan en statligt ägd, opererad, styrd och prioriterad infrastruktur för kommunikation? Vågar regeringen förlita sig på att privata aktörer tar samhällsansvar och gör de investeringar som krävs?
Hur ser samhället till att privata aktörer tar sitt ansvar i en krissituation när det kan innebära kostnad i stället för omedelbar vinst? Hur ska regeringen kunna ta ansvar för en krishantering när de avhänder sig kontrollen över data- och telekommunikation? Det är många frågor. De är viktiga och måste besvaras innan en försäljning av ICT kan övervägas, och det är regeringens ansvar att göra det.