KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Vi kommer kanske aldrig fram till en exakt sanning. Men det är väl viktigt att ha det anslag som Börje Vestlund har - att vi ska pröva varje idé som vi tror kan leda till fler arbetstillfällen. Naturligtvis kan vi också lära oss genom att titta på andra som prövat olika metoder. Men vi har olika uppfattning just när det gäller avdraget för hushållsnära tjänster.
Jag landar i slutsatsen att det nog är en bra åtgärd och en åtgärd som leder till att fler människor kommer i arbete. Socialdemokraterna tror att fler människor kommer i arbete genom det ROT-avdrag som upprätthåller sysselsättningen. Antalet personer som arbetar är i dag större än det var 2006. Monica Green må säga vad hon vill om det, men så är det.
Detta spelar naturligtvis en mycket stor roll. Vad vi nu ser framför oss är några år som vi hoppas blir goda och som prognoserna visar ska bli goda. Men fortsatt kommer vi att kämpa med en ekonomi som är mindre än vi skulle önska. Då gäller det att kommunerna får en möjlighet att bygga sin ekonomi och att underlaget ökar.
När vi resonerar om skatternas betydelse kan man vända på resonemanget. Om man inte tror att lägre skatter har någon verkan blir frågan om högre skatter har någon verkan, om högre skatter leder till fler jobb. Min slutsats är att högre skatter leder till färre arbeten. Jag tror att kostnaden för anställda spelar roll för hur många som har jobb. Jag vet inte om någon av dem som följt debatten här blivit särskilt mycket klokare av den.
Vi har i alla fall, herr talman, debatterat en fråga som handlar om välfärdens kärna i tider av oro och om hur vi säkerställer att en hög standard upprätthålls i sammanhanget.
Göran Hägglund (KD):
I själva interpellationen finns det tre separata frågor formulerade av Börje Vestlund. Den första handlar om vilka initiativ jag kommer att ta för att garantera en jämlik epilepsivård. Den andra handlar om vad man kan göra för att öka antalet neurologer. Den tredje handlar om vad man kan göra för att öka forskningen om epilepsi.
Det som är betecknande för svensk sjukvårdsdebatt, som ju är i ett väldigt viktigt skede, är att alltmer blir uppenbart av skillnaderna i vården i Sverige. Det kan vara skillnader mellan två olika landsting. Det kan vara skillnad mellan två olika sjukhus. Det kan vara skillnad mellan två kliniker inom samma landsting eller rent av inom samma sjukhus.
Det lägger en bra grund till diskussionen om vad man gör där man lyckas bäst och vad det är man inte lyckas med där man presterar lite sämre resultat. Det som är otroligt betydelsefullt för den nationella nivån att ägna sig åt är att ständigt mäta och jämföra för att se skillnader och få ett underlag för att kunna genomföra förbättringar.
När man inte mäter vet man inte hur man ligger till, och vet man inte hur man ligger till blir det helt meningslöst att vidta några åtgärder. Där tar vi stora kliv framåt. Men när resultaten kommer så kommer också utmaningarna att leverera lösningarna. När det gäller neurologerna tävlar vi om läkarstuderandes intresse inom olika specialiteter.
Det är viktigt att vi lyckas attrahera läkare till det här området. Det jag tycker att vi har skäl att vara glada för är att vi på några få år har åstadkommit en så kraftig ökning, 27 procent ytterligare, av personer i utbildning när det fått fullt genomslag. Vad man kan beklaga är att vi tidigare inte hade medvetenheten om detta och att tidigare regeringar inte satsade på det här.
Annars hade vi varit i en bättre situation i dag. Det tredje området handlar om forskningen. Vi gör från regeringens sida den största forskningssatsningen någonsin. Ett av de områden som vi har pekat ut handlar om den medicinska forskningen. Det är inte en slump, utan det handlar om ett område som är otroligt betydelsefullt.
Det är många områden som är betydelsefulla, men här är det så att vi från svensk sida ligger väl framme. Vi har goda möjligheter att göra nya landvinningar på det här området som förstås kommer patienter i vårt land till del men också patienter i andra länder.
När det gäller forskningen har vi att lämna över till vetenskapssamhället att välja ut områden där man ser att forskningen har störst betydelse men där vi har pekat ut den här typen av folksjukdomar. När det gäller neurologer ökar vi intaget av läkare ganska dramatiskt. Jag ser framför mig att det kommer att behöva ökas.
Slutligen när det gäller att garantera jämlik epilepsivård ligger det på min lott och naturligtvis på Börje Vestlunds att ta upp frågan gentemot våra landstingspolitiker så att det blir en prioriterad fråga. Tyvärr kommer nog efterfrågan på det här området att öka framöver.
Göran Hägglund (KD):
Det är viktigt att vi gör klart för oss här vad som är frågor för den nationella nivån och vad som är frågor för landstingen. Jag tror att en del av de resonemang som vi har fört här snarare skulle föras i landstinget i Stockholms län eller var man nu bor. Det handlar om att ställa landstingspolitikerna till svars för hur vården bedrivs konkret i det egna landstinget.
Några saker här hör onekligen till det som den nationella nivån har ett särskilt ansvar för. Till det hör forskningen. Jag lyssnar på det Börje Vestlund har sagt, och jag kommer att ta med mig det i det fortsatta arbetet. Det finns mycket mer att göra på forskningens område. Vi talar här om en folksjukdom som ofta debuterar när man är liten men som också kan drabba oss lite senare en bit upp i åren.
Det kan drabba precis vem som helst av oss. Det är en sjukdom som är av den karaktären att den kan upplevas som oerhört dramatisk av omgivningen och kanske till och med skrämmande på ett sätt som gör att få skyltar med det, precis som Börje Vestlund är inne på.
Det gör det inte mindre viktigt att ta upp sjukdomen och att personer som har egna berättelser också berättar dem för att påminna om att det kan drabba vem som helst av oss. Det är ofta läkemedel som används som terapi. Det är ett också ofta ett ganska svårt arbete att ställa in dem på rätt nivå för rätt person.
Det fordras ett stort mått av skicklighet. Därför är utbildningen av personal oerhört central. Uppgifterna som vi har inhämtat från Socialstyrelsen visar att vi har fler i personalen per 100 000 invånare än tidigare. Sedan kan man alltid fråga sig, som kanske Börje Vestlund gör: Är det tillräckligt, och möter vi patienterna tillräckligt nära?
Är det inte så måste vi jobba ännu mer intensivt för att få en bättre fungerande vård. Jag tror att vi kommer att behöva fler läkare framöver. Det gäller inte minst i ljuset av den demografiska utveckling vi ser framför oss. Vi har också frågan om vilka ytterligare metoder som vi kan använda.
Där är medicinska riktlinjer ett instrument som många gånger fungerar som en ledstång för de läkare som inte så ofta berörs av patientgruppen så att de kan få ett slags manual för att hantera sjukdomen och höja kvaliteten. Det får kanske växa fram.
Det kanske inte är vi politiker som ska bestämma vilka områden som det är klokast att utforma medicinska riktlinjer för även om det skulle finnas önskemål om detta. Detta är några av de frågeställningar vi har. De områden som jag närmast har velat belysa handlar om personaltillgång och forskningen.
Det är sådant som framför allt ligger på politiker på den nationella nivån. Men här fordras också ett mer intensivt och fungerande samarbete med politiker på landstingsnivå för att få det att fungera så väl som möjligt.
Göran Hägglund (KD):
Det är i högsta grad legitimt att diskutera varje fråga inom hälso- och sjukvårdens område med mig. Frågan är om det finns ett ointresse. Jag tror verkligen inte att Socialstyrelsen har ett ointresse på området. Jag kan inte svara rätt upp och ned när Börje Vestlund påstår att den senaste workshopen om epilepsi hölls 1984.
Det kan vara så att man har hittat andra vägar för att utveckla området. Det får vi låta vara obesvarat tills vidare. Det är oerhört angeläget att vi förbättrar vården också på detta område. Det är ett område där sannolikt fler kommer att drabbas allteftersom vi får allt längre livslängd. Det är ett område där varje person ska kunna känna sig trygg i att bli omhändertagen på bästa möjliga sätt.
Här finns det all anledning att lägga stora resurser på att forskningsmässigt göra landvinningar. Vi har allt att vinna på att ha personal som intresserar sig för och väljer specialiteter inom neurologi för att kunna möta de behov som finns.
Här finns det anledning för mig och andra att föra samtal med landstingspolitiker för att området ska kunna få de resurser som fordras, den kunskap som krävs och den personal som behövs för att vi ska kunna säga med stolthet att vi har världens bästa epilepsivård fastän kanske ännu inte i dag.
Göran Hägglund (KD):
Jag tror att vi alla lär oss att behovet av information är oändligt på något sätt. Det är oerhört svårt att nå varje person. Det gäller också ansträngningar som vi gör på andra områden.
Men det gäller att inte ge tappt där eller att upphöra med ansträngningar, utan det gäller naturligtvis att använda alla de kanaler som vi kan ha till förfogande för att nå fram med ett budskap som i vissa fall är att betrakta som livsviktigt i ordets egentliga mening.
När det gäller information som handlar om vaccination är det i första hand två myndigheter på den statliga nivån som har ansvaret. Den ena är Socialstyrelsen, och den andra är Smittskyddsinstitutet. De informerar på många olika sätt. Utöver det finns TLV, som har nämnts i interpellationen och också av Anne Ludvigsson här, som har ett ansvar.
I instruktionen till TLV står det att man ska informera berörda om sin verksamhet och om sina beslut om subventionering och prisreglering. Detta är ett ganska snävt uppdrag, alltså att informera berörda om sin verksamhet och om sina beslut om subventionering och prisreglering.
Detta uppdrag sköter TLV genom att man informerar via massmedierna, via pressreleaser, på sin hemsida, till myndigheter, till yrkesverksamma aktörer och till andra.
Men TLV har inte kapacitet, vare sig organisatoriskt eller resursmässigt, att hantera allt detta själva, utan där finns det andra myndigheter som jag har nämnt som har ett särskilt ansvar på detta område.
Man ska också komma ihåg att det är bland annat läkare och vårdcentraler som har på sin lott att informera den enskilda patienten om att det här vaccinet omfattas av högkostnadsskyddet. Som sagt: Smittskyddsinstitutet och Socialstyrelsen informerar också om vaccinet och om omfattningen när det gäller högkostnadsskyddet.
Utöver detta har vi, som jag tidigare sagt, det undantag som gör att det är möjligt också för företag att göra reklam om sådana här vacciner. Det förekommer också i olika medier för att just visa detta. Återigen vill jag understryka att vi naturligtvis önskar att varje person inte bara ska nås av information utan också tar till sig denna. Men uppgiften är svår.
Det är inte precis så att alla i sin vardag går och tänker på det här. Som jag tidigare sagt får detta inte leda till att man upphör med att anstränga sig. Tvärtom har den statliga nivån sitt ansvar. Väldigt mycket ligger dock också på sjukvårdsorganisationen, på landstingsnivå, men även på de direkta läkarmyndigheterna.
Det gäller då förstås också information till skolungdomar och deras föräldrar om vaccination som förekommer i skolan.
Göran Hägglund (KD):
Jag har verkligen inte sagt att jag är nöjd. Däremot försöker jag påpeka att det, nästan vilket besked eller vilket budskap det än gäller, är en tuff uppgift att nå varje enskild person och att få honom eller henne, i det här fallet henne, att ta åt sig av givna uppgifter.
Men detta ska inte hindra att vi anstränger oss till det yttersta för att nå varje enskild person med information så att, i det här fallet, hon kan ta ställning till om hon själv vill bli vaccinerad eller inte. Målet måste naturligtvis vara att så många som möjligt vaccineras. Anne Ludvigsson talade i sitt senaste inlägg mycket om läkemedelsföretagen.
Det är inte så att läkemedelsföretagen ska göra det som är statens uppgift; det är inte meningen. Däremot finns i ett gammalt regelverk möjligheten att göra undantag för ytterligare information också den vägen. Jag vet inte om jag ska uppfatta det Anne Ludvigsson här säger som att hon är emot att den informationen får förekomma.
I så fall är det intressant, för jag har inte tidigare uppfattat att man från socialdemokratiskt håll skulle ha varit emot detta. Det är också väldigt viktigt att de myndigheter som vi har med de kanaler som finns till hands och möjligen nya som kan dyka upp hela tiden arbetar långsiktigt och målmedvetet med att nå så många som möjligt.
Här vill jag återigen understryka att information på statliga webbplatser exempelvis har sin roll. Ändå är det sannolikt inte det som kommer att vara av avgörande betydelse, utan det är genom den nära kontakten på den lokala nivån - genom vårdcentraler, enskilda läkare, skolhälsovård och landstingets ansträngningar - som vi kommer att kunna nå de allra flesta med information.
Annat är i sammanhanget komplement som också är viktigt och som har sin roll att spela.
Göran Hägglund (KD):
I mitt inledande svar har jag beskrivit den ordning vi har när det gäller just TLV:s roll. TLV har rollen att informera om sin egen verksamhet. Utöver det ligger på den statliga nivån ansvaret särskilt på Socialstyrelsen och Smittskyddsinstitutet.
När det gäller informationen i övrigt handlar det naturligtvis om att använda de kanaler vi använder för att nå ut till sjukvårdspersonal och till allmänheten med information i frågor som är av stor betydelse. Jag har också informerat om den utredning som snart, inom bara ett par månader, ska slutföra sitt arbete. Det kommer att vara ett viktigt underlag för det fortsatta arbetet.
Man kan nästan aldrig säga att informationsarbetet är avslutat, utan arbetet måste fortgå. Jag är väldigt glad över Anne Ludvigssons besked att hon inte är emot att läkemedelsföretagen på detta område med den undantagsbestämmelse som finns får informera också direkt till allmänheten. Jag tror att det spelar en roll i detta fall för att nå så många som möjligt.
Så många som möjligt ska börja fundera och reflektera för sin egen del: Kan detta beröra mig? Är det något jag borde ta ställning till? Vad kan jag göra för att säkra ett så bra skydd jag någonsin kan mot denna smitta? Vaccinationen har en viktig roll att spela. Informationen behöver förbättras.
Alla statliga myndigheter behöver göra sitt och också lokala företrädare på olika nivåer så att vi når så många vi någonsin kan.
Göran Hägglund (KD):
Staffan Danielsson har frågat mig om jag är beredd att vidta åtgärder så att gällande regelverk för att avbryta en livsuppehållande behandling snabbt förtydligas, särskilt om enskilda människor kommer i kläm genom motstridiga uppfattningar inom Socialstyrelsen och på olika sjukhus. Han har också frågat om jag avser att mot bakgrund av vad som anförs i interpellationen tillsätta en bred parlamentarisk utredning.
Den skulle på djupet analysera om inte enskilda människors vilja att dö något i förtid vid svåra lidanden nära livets slut och under mycket sträng kontroll borde kunna respekteras i mycket svåra situationer. I interpellationen redogörs för de svåra situationer patienter kan befinna sig i när de är i livets slutskede eller är helt beroende av livsuppehållande behandling.
De frågor som har tagits upp i medierna på senare tid rör respekten för patientens integritet och självbestämmande. Det handlar om patientens rätt att tacka nej till både insatt och fortsatt behandling. Frågorna handlar också om de svåra etiska dilemman som hälso- och sjukvården och dess personal kan ställas inför när det gäller livsuppehållande behandling. Jag som politiker ska inte uttala mig i detalj om enskilda patienters vårdsituation.
Min principiella inställning är dock att en patient som är beslutskapabel och informerad om konsekvenserna av olika behandlingsalternativ har rätt att neka behandling eller att begära att en påbörjad behandling avslutas.
Detta står i överensstämmelse med regeringsformens förbud mot alla former av påtvingade kroppsliga ingrepp som inte är särskilt medgivna i lag liksom med de allmänna råd om livsuppehållande åtgärder som Socialstyrelsen utfärdat. Samtidigt är hälso- och sjukvårdens uppgift att bota, lindra och trösta. Varje form av aktiv dödshjälp strider mot den värdegrund som hälso- och sjukvården bygger på och är oförenlig med svensk lag.
Behovet av ett tydligt regelverk när det gäller livsuppehållande behandling har bland annat framhållits av Svenska Läkaresällskapet. Läkaresällskapet har i ett brev till Socialstyrelsen skrivit att det råder oklarhet kring rättsläget i vissa specifika situationer och framhåller bland annat att frågan har mycket stor betydelse för läkarens medicinska praxis men framför allt för patientens rättssäkerhet och trygghet i vården.
Socialstyrelsen arbetar för närvarande med att klargöra rättsläget genom att ta fram nya föreskrifter och allmänna råd i frågan. De nya råden planeras vara klara till årsskiftet 2010/11. Jag välkomnar detta initiativ och har inte någon anledning att föregripa det arbete som nu pågår inom Socialstyrelsen. Jag ser inte heller nu något behov av att tillsätta en parlamentarisk utredning i frågan om livsuppehållande behandling i livets slut.
Göran Hägglund (KD):
Jag tror kanske att jag ska säga det som har sagts i interpellationssvaret men med lite egna ord för att lite annorlunda beskriva det hela. För min del är det en självklarhet och i linje med den svenska lagstiftningen att jag som patient har ett avgörande inflytande över den vård som ges till mig.
I detta ingår att jag själv har möjlighet att tacka nej till vård som erbjuds, och i detta ingår också att jag har möjlighet att avböja vård som annars skulle sättas in. Jag har rätt till min kroppsliga integritet.
Skiljelinjen i den här debatten går, tror jag, just mellan om vi tycker att det som jag nu har sagt är okej eller om man vill gå vidare som Staffan Danielsson vill göra. Då hamnar vi i en situation där man mer aktivt kan se till att människors liv avslutas.
Någon fysisk person ska då göra det - en sköterska, en läkare eller någon annan inom sjukvården. Det här är något som skulle innebära ett mycket aktivt och besvärligt ställningstagande för många inom vården. Jag tror att man i läkarkåren skulle säga nej till detta.
Jag tror att detsamma gäller sköterskor och annan sjukvårdspersonal. Det skulle inte skapa trygghet. Men det är ändå inte det viktigaste, utan det viktigaste är själva principen: om man ska gå dit hän att vården ska gå från att vara vårdande, botande, lindrande och tröstande till att bli något annat. Jag vill inte att vården ska vara något annat.
Det är det vården ska ägna sig åt, men kraven på att jag som patient själv bestämmer över min egen kropp leder mig också till att jag som patient kan avböja eller be att en viss behandling avbryts. Det som Gunnel Wallin tar upp handlar om palliativ vård. Den är ju av väldigt stor betydelse, alltså att lindra ett svårt lidande hos den enskilda patienten.
Jag tror att det, inte i varje fall men många gånger, är det bättre alternativet, alltså att vi satsar mer på att utveckla den palliativa vården, för där är vi underförsörjda i dag. Vi är dåliga på det här på sina håll, medan det på andra håll fungerar väl. Det beror ofta på att det finns enskilda eldsjälar som bär upp och utvecklar vården.
Det kunnandet behöver få en spridning bland ny personal som är på väg att komma in i sjukvården men också bland den befintliga personalen så att vi blir bättre på detta. Sedan finns det enskilda fall där den här lindringen inte hjälper därför att man har en sådan diagnos, en sådan sjukdom som gör att man oundvikligen kommer att avlida inom kort och ibland också under svårt lidande.
Då är min uppfattning att om jag som patient säger att jag vill att till exempel min respirator stängs av går vårdens uppgift från att vara den vårdande till att bli den lindrande.
Då kan det handla om nedsövning, smärtlindring eller andra åtgärder för att kunna göra livets absoluta slut så bra det någonsin kan bli. Men där vill jag dra gränsen. Jag tycker att det går en skarp linje mellan att döden kommer till följd av sjukdomen och att döden tillförs utifrån genom en människas aktiva handling.
Göran Hägglund (KD):
Jag vill först säga att jag uppskattar Staffan Danielssons anslag och sätt att resonera i de här frågorna. De är av utomordentligt stor betydelse och någonting som vi som människor ofta skyr lite att diskutera och fundera omkring eftersom de påminner om vår egen dödlighet. Det gör det inte mindre viktigt att diskutera det här även i riksdagens kammare.
Jag känner också en ödmjukhet inför de här frågorna. Det hindrar inte att jag landar på en rätt bestämd position när det gäller var man bör dra gränserna. Här har vi uppenbarligen olika uppfattningar om ett par saker. Staffan Danielsson för diskussioner om politikens roll. Där delar jag hans uppfattning. Politiken kan inte abdikera från det här området.
Vi kan inte överlämna den här frågan enbart till professionens företrädare eller till dem som jobbar inom vården. Det här är någonting där vi i politiken har ett oavvisligt ansvar att sätta ramarna. Sedan är det professionens företrädare som i de konkreta fallen fattar de många gånger mycket svåra beslut som det handlar om. Men ramarna måste sättas av politiken.
Jag tror också att det är väldigt viktigt att det här inte bara blir en fråga till exempel inom Läkaresällskapet, inom Vårdförbundet eller hos oss som ägnar oss åt politik utan att den här diskussionen kan föras bredare än så. Det pågår ett arbete inom Socialstyrelsen som syftar till att klara ut rättsläget genom att ta fram nya föreskrifter och allmänna råd.
Då säger Staffan Danielsson: Borde vi ändå inte ha en bred parlamentarisk utredning? Då skulle man fråga sig: Vad skulle syftet med denna vara? Staffan Danielsson har sin uppfattning om vad han vill åstadkomma. Jag har en annan uppfattning och vill inte tillsätta en utredning av det skälet.
Skulle det vara så att Socialstyrelsen i arbetet med dessa råd kommer fram till att det finns saker och ting man behöver titta extra på, som borde belysas och där det inte finns tillräcklig styrning från politiskt håll - ja, då får vi naturligtvis titta på det. Men att tillsätta en utredning i syfte att pröva möjligheten att införa dödshjälp i Sverige kommer jag inte att medverka till.
Varför vill jag inte ha en sådan utredning? Man kan alltid säga om varje område att det borde utredas, och det görs ofta här i kammaren. Vi ska dock påminna oss om att utredningar i regel har ett bestämt syfte. Man tillsätter en utredning för att åstadkomma en förändring på ett uttalat område. Vill man inte åstadkomma denna förändring tillsätter man inte utredningen.
Nackdelen med en utredning är att det skulle vara ett mångårigt arbete som jag tror skulle skapa oro inte bara hos den stora allmänheten och hos oss som potentiella patienter utan även ute bland vårdens personal.
Är det så att Socialstyrelsen i sitt arbete kommer med tydliga regler och föreskrifter som kommer att kunna fungera som en vägledning och som det finns en uppslutning omkring ser inte jag något egenvärde i att tillsätta en sådan utredning.
Däremot bidrar jag mer än gärna till att hålla liv i denna viktiga diskussion, där Staffan Danielsson och Gunnel Wallin i dag också bidrar genom denna interpellationsdebatt.