KBLab/rixvox huggingface dataset:
Rossana Dinamarca (V):
Då måste vi också ha beredskap för det. Vad händer när Facebookgrupperna stänger? Vad gör vi då? Vad gör vi med den unga kvinna som för första gången har vågat berätta att hennes pojkvän våldtar henne? Vad gör vi med barnens berättelser om sexuellt våld i skolan?
Bland de över 70 000 kvinnor som har vittnat i de olika Facebookgrupperna finns många som nu behöver professionellt stöd att hantera det som har kommit upp. För många kvinnor över hela landet är det första gången i livet de har berättat om svåra övergrepp. Vissa har trauman som måste bearbetas.
Andra samlar nu mod och försöker ta steget att lämna den livssituation de befinner sig i. Här behöver samhället se den enorma omfattningen och ge motsvarande stöd. Precis som vid stora nationella kriser behöver samhället svara med beredskap.
Vi föreslår därför att det inrättas en nationell kriskommission för att samordna arbetet med dem som har berättat och nu behöver samhällets stöd. Landstingen behöver se till att man når dem som nu behöver professionellt stöd och att kapacitet att ta emot dem finns. Det behöver spridas information om hur man polisanmäler och om vilket stöd som kan fås för det.
Skolor behöver informera eleverna om vart de kan vända sig om de har blivit utsatta och vad de kan göra om de känner till att andra har utsatts. Vi har ett katastrofläge och måste agera därefter. Vi har under den här mandatperioden ökat anslagen till tjej- och kvinnojourerna med 100 miljoner per år.
Jag välkomnar därför Centerpartiets förslag om att ytterligare öka de anslagen. Det är också viktigt att det blir permanenta anslag. Den här debatten visar att det finns flera förslag där vi ligger nära varandra vad gäller lagstiftning, utbildning av rättsväsendet och sex- och samlevnadsundervisningen i skolan.
Men jag saknar förslag för ekonomisk jämlikhet - det som på riktigt kan bryta kvinnors underordning. För den kvinna som utsätts i hemmet är det centralt att inte vara ekonomiskt beroende av sin partner för att kunna lämna. Vi måste ha trygga anställningar, jämställd föräldraförsäkring, anständiga pensioner och en fungerande sjukförsäkring.
De förslagen önskar jag att vi kunde se som en nödvändig del av metoo-revolutionen.
Rossana Dinamarca (V):
På alla arenor finns även exempel på män som begår sexuella trakasserier och övergrepp. Även när det blir allmänt känt leder det för sällan till åtgärder. Det är alltid något annat intresse som väger tyngre än att ta sexuella trakasserier på allvar. Vi vet att personer i maktpositioner i flera fall har gått vidare till finare positioner när sexism har uppdagats.
Metoo ställer krav på alla organisationer, såväl företag och offentlig verksamhet som föreningar och partier. De problem som finns överallt i samhället finns även hos oss i detta rum. Det finns ingen fredad zon. Metoo visar på vikten av att som organisation aldrig slå sig till ro och tro att man är färdig, inte heller riksdagen.
Under de två månader som har gått sedan metoo-revolutionen drog igång har mycket vedervärdigt kommit fram i ljuset, både i världen och här i Sverige. Samtidigt som det finns en sorg i att se allt lidande och hur kvinnor har hållits nere finns det i rörelsen, som nu har vuxit fram, också något otroligt hoppingivande.
Där finns en väldig kraft och ett starkt systerskap. Låt oss se till att detta leder till varaktig förändring! Låt oss se till att patriarkatet faller under vår livstid!
LiseLotte Olsson (V):
Som vänsterpartist är jag förstås väldigt kritisk till regeringens förslag i budgeten, och jag är även kritisk till statsrådets sätt att beskriva verkligheten. Självklart ska vi ha dörren kvar, men jag upplever det som att det redan tidigare - och ännu tydligare med deras politik - nästan bara finns en glipa i den dörren och att det är mycket svårt att ta sig in genom den. Det är där problemet ligger.
Det handlar alltså inte om att det är svårt att ta sig ut, vilket är regeringens version av det hela, och jag tycker inte att det interpellationssvar som jag tidigare fick av statsrådet varit speciellt klargörande. Självklart är det bäst att människor arbetar, och även Vänsterpartiet vill skapa fler arbeten. Men jag förstår inte hur sänkta tak och ersättningsnivåer i sig skapar fler jobb och underlättar för sjuka människor att gå tillbaka till arbetet.
Nej, jag tror att det bakom de orden finns en hemlig agenda där man vill visa att genom att sänka ersättningarna vid sjukdom ska man tvinga sjuka tillbaka till arbetet. Det kan vara förödande på sikt. Jag tror att vi, om vi helt och hållet tog bort en del av de korttidssjukskrivningar som vi har i dag, skulle få ännu längre långtidssjukskrivningar.
Genom att misstänktliggöra de sjuka, och hela sjukförsäkringssystemet, öppnar ni för en systemförändring. Det är där min huvudkritik ligger. Våra trygghetssystem har byggts upp under lång tid, och de har varit redskap för att kunna utjämna klass- och könsskillnader och fördela resurser över hela livet. De ekonomiska offentliga trygghetssystemen ska komma alla invånare till del som en rättighet. Vi har inte nått ända fram.
Det vill jag inte säga att vi gjort i Sverige, men vi har varit en bra bit på väg, bland annat genom de borttagna och höjda taken - de som ni vill sänka. Det finns forskare som menar att Sverige genom de generella inkomstrelaterade socialförsäkringarna och den individuella inkomstbeskattning som vi har stimulerar till arbete. Fattigdomsfällorna undviks och det lönar sig för kvinnor och låginkomsttagare att arbeta.
Jag menar och tror att vi riskerar att med era förslag slå sönder de grundprinciper som vi trots allt verkar vara överens om. Jag tror att ni genom era förslag gör människor mer otrygga och ökar den ekonomiska stress som många redan i dag befinner sig i. Det i sin tur kommer att öka sjuktalen - tyvärr.
LiseLotte Olsson (V):
Självklart är de värda det, och att vi ska ha ett hållbart och tryggt system ställer jag förstås upp på. Sedan tror jag inte att vi menar riktigt samma sak när det gäller hur systemet ska vara utformat. Och jag håller med - också jag beklagar att vi hade för lite att säga till om i den förra regeringen. Vi sade dock inte nej.
Det vi sade nej till var de direktiv som ligger till grund för Anna Hedborgs utredning. Att det finns mycket fel i dagens system är helt klart. Ett av de stora felen är att många hamnar mellan stolarna, precis som du säger. De åker från den ena åtgärden till den andra, och ingen tar riktigt ansvaret. Det måste vi hjälpas åt att lösa, absolut.
Att sänka taken handlar inte bara om höginkomsttagare, även om man kanske vill framställa det så. Det handlar om människor i normala inkomstlägen. Som jag sade tidigare handlar det exempelvis om en lärarlön, en undersköterskelön, en förskollärarlön. Det är de som kommer att drabbas av de sänkta taken. Jag tycker att det är mycket positivt att ni vill fortsätta att ha den utredning som tillsatts parlamentariskt.
Det vill vi vara med på, och jag hoppas att vi får vara med och diskutera det fortsatta framtida socialförsäkringssystemet. Det som jag däremot är orolig för är att både socialförsäkringsministern och Curt Malmborg i den nämnda artikeln öppnar upp för ett nytt försäkringssystem baserat på samma principer som pensionssystemet. Det vill vi i Vänsterpartiet inte ha.
Vi kan nog vara överens om att vi måste se över situationen att så många människor är sjukskrivna i dag och att de är det under så lång tid, vilket är förödande. Men jag menar att vi måste börja i andra änden och se på vad det är i arbetslivet och i livet i stort som gör människor sjuka. Vänsterpartiet har några förslag till lösningar. Det är förslag som innebär satsningar på välfärd i stället för nedskärningar. Ett av förslagen är förkortad arbetsdag.
Jag tror att det skulle leda till färre sjukskrivningar. Vi vill också ta bort karensdagen. Har man råd och möjlighet att vara hemma den dag man känner att man håller på att bli sjuk kanske man längre fram inte behöver vara långtidssjukskriven. Slutligen och sammanfattningsvis vill jag stryka under att Vänsterpartiet motsätter sig privata försäkringslösningar. Vi kommer att slåss för en allmän, generell och generös socialförsäkring.
Vänsterpartiet värnar om en gemensam och solidarisk sektor grundad på principen av var och en efter förmåga, åt var och en efter behov.
LiseLotte Olsson (V):
Jag vill börja med att tacka justitieministern för svaret på min interpellation, om än jag tycker att det var lite tunt. Jag förstår till fullo att justitieministern inte kan eller ska kommentera det enskilda rättsfall som jag hänvisar till i min interpellation. Det är inte heller just det jag vill diskutera. Det jag däremot vill diskutera och lyfta fram är bristerna i den nuvarande lagstiftningen.
Justitieministern nämner i sitt svar den utredning om föräldraskap vid assisterad befruktning som presenterades i går. Vänsterpartiet var med och tog fram direktiv till utredningen, och jag kan nu konstatera att utredarens förslag stämmer väl överens med Vänsterpartiets förslag. När vi ändrade lagen så att även lesbiska par fick tillgång till assisterad befruktning inom den svenska sjukvården var vi noga med att betona att lagändringen var ett första steg.
Eftersom alla barn som tillkommer genom assisterad befruktning inte omfattas av lagen är det nödvändigt att gå ett steg längre. Vårt mål är att samtliga barn, oavsett hur de kommit till och oavsett vilken sexuell läggning deras föräldrar har, ska ha rätt till lika juridisk trygghet. De tingsrättsbeslut som jag nämner i min interpellation visar hur angeläget det är att ändra lagen så att alla barn omfattas.
Utan att diskutera enskilda fall och enskilda domares tolkningar av lagen vill jag ändå påvisa att här finns en lucka som gör att barn kommer i kläm. Den luckan är det vår plikt som lagstiftare att täppa till. Herr talman! Lesbiska kvinnor har i alla tider fött barn. När vi beslutade om lesbiska kvinnors rätt till assisterad befruktning var ett av syftena att stärka rättigheterna för barnen.
Men de barn som blir till i ett lesbiskt förhållande utomlands eller genom insemination hemma omfattas fortfarande inte av samma skydd som barn till heterosexuella föräldrar. Den enda möjligheten för dessa barn att få två juridiska vårdnadshavare är att mammans partner adopterar barnet. En adoption kräver utredning av socialtjänsten. Även om socialtjänsten tillstyrker adoption kan barnet riskera att stå utan två vårdnadshavare efter domstolsprövningen.
Detta kan leda till enorma problem för barnet. Vad händer om den biologiska mamman avlider eller om föräldrarna separerar? Herr talman! Kristdemokraterna lade så sent som hösten 2005 fram ett förslag om att riva upp lagen som ger lesbiska kvinnor tillgång till assisterad befruktning inom svensk sjukvård. Förslaget motiverades paradoxalt nog med att barnet har rätt till båda sina föräldrar.
Kristdemokraterna har i samma motion ett yrkande om att upphäva lagen om samkönade pars möjligheter att prövas som adoptivföräldrar. Jag tycker att det är mycket oroväckande om Kristdemokraternas inställning till barn med samkönade föräldrapar får genomslag i regeringen. Jag undrar därför: Hur tänker justitieministern hantera Kristdemokraternas krav?
LiseLotte Olsson (V):
Tack för det! Det känns väldigt bra och betryggande att justitieministern verkar vara positivt inställd och verkar vilja jobba i utredningens anda. Jag tolkar justitieministerns svar på det sättet. Det har ju pratats väldigt mycket om utredningen eftersom den nu kommer samtidigt som jag väckt den här interpellationen. Den har som sagt väldigt många goda förslag.
Ett förslag är att samma regler ska gälla för heterosexuella och för samkönade par när det handlar om föräldraskapet vid insemination. Precis som sades här föreslår utredningen att barn som tillkommit genom assisterad befruktning ska få upplysning om detta av föräldrarna.
Man har även tittat på utlandsfallen som jag hänvisar till i min interpellation, och den privata inseminationen omfattas också av utredarens förslag. Det är mycket glädjande. Som sagt är mycket bra; det verkar vi vara överens om.
Man ser verkligen till barnens bästa i utredningen och vill att de på ett enkelt och tydligt sätt ska tillförsäkras två rättsliga föräldrar. Herr talman! Justitieministern säger i sitt svar att utredningen kommer att beredas vidare i Regeringskansliet. Det låter förstås väldigt bra. Jag vill inte att den ska hamna i någon byrålåda och glömmas bort.
Jag har en direkt fråga: Är justitieministern villig att gå i god för att de förslag som utredaren lagt fram för att ge barn till samkönade föräldrar samma rättigheter som heterosexuella föräldrars barn genomförs? Kommer du att jobba i den andan?
LiseLotte Olsson (V):
Jag vill tacka justitieministern för svaren i debatten. Om jag var lite missnöjd med det skriftliga svaret är jag desto nöjdare med det som har framkommit här nu. Jag skrev interpellationen när jag läste om rättsfallen som jag hänvisar till, och den handlar ju om barn som fallit mellan stolarna i den nu gällande lagstiftningen - om barn som förvägrats två föräldrar och som inte har samma rättigheter som andra barn i Sverige.
Därför är det väldigt glädjande att denna miss, som vi verkar vara överens om här, i lagstiftningen håller på att täppas till - det håller på att ändras. Jag vill dock ändå upprepa min fråga om Kristdemokraternas inflytande på de här frågorna och om hur regeringen kommer att handskas med det. Det finns ju ändå motioner som skrivits ganska nyligen av just Kristdemokraterna och som leder åt ett helt annat håll än det vi har pratat om i dag och vad den här utredningen vill.
Kommer Kristdemokraternas syn på de homosexuellas rätt att adoptera och deras önskan att upphäva möjligheterna för lesbiska kvinnor att ha rätt till assisterad befruktning att få något gehör? Som jag tidigare har sagt är jag väldigt glad över de förslag som utredningen har lagt fram. Genomförs förslagen är vi bra mycket närmare ett samhälle där barn behandlas lika oavsett föräldrarnas sexuella läggning.
Men den här utredningen pekar även på ett problem som måste lösas. Det är precis det som Helena i sitt tidigare inlägg var inne på: Dagens reglering i svensk lag medger inte att ett barn har mer än två vårdnadshavare. I dag växer många barn upp i andra familjekonstellationer än den traditionella. Ett starkare skydd för barnens rätt till bestående relation med vuxna som barnet vuxit upp med ligger helt i linje med att stärka barnens rätt. Herr talman!
Jag undrar därför hur justitieministern ställer sig till detta. Jag tar ett exempel från Kanada, där en kanadensisk pojke nyligen har fått laglig rätt till tre juridiska föräldrar. Är det något som den svenska regeringen kan tänka sig att öppna för?
LiseLotte Olsson (V):
Jag är väl medveten om att de här fuskjägarna, som de kallas, anställdes under förra mandatperioden. Det var före min tid här i riksdagen. Jag kan säga att jag var väldigt kritisk till det då. Hade jag funnits här hade jag gjort allt för att de inte skulle anställas på det sätt som skedde. Men det är historia, nu har vi dem. Jag tror inte alls att det är rätt väg att gå. Självklart är det viktigt att förtroendet för socialförsäkringen finns kvar.
Det är vi överens om. Hur man gör det är väl det där vi skiljer oss åt. Men det är klart att den behövs både för att den enskilde ska känna sig trygg och för att vi alla ska känna oss solidariska och villiga att bidra till försäkringen. Tyvärr känner sig människor misstänkliggjorda - jag har inte sett SCB-undersökningen - och drabbade av jakten. Det går inte att komma ifrån.
Jag får samtal i princip varje dag av människor som känner sig utsatta och misstänkliggjorda. Kassan och regeringen borde ta sitt ansvar för att värna försäkringen, inte bara skylla på de försäkrade. Det är där jag ser stora brister. När man diskuterar så som Cristina Husmark Pehrsson gör misstänkliggör man hela välfärdssystemet.
Jag tror att det finns en ambition, tyvärr, att öppna för privata försäkringslösningar. Som jag sade i mitt förra inlägg efterlyser jag och alla försäkrade de konkreta åtgärderna för att komma till rätta med det tunga krävande arbetsliv som finns. Det tycker jag saknas.
Sedan borde åtgärderna mot oegentligheter och felaktigheter egentligen vara samma åtgärder som för att stärka rättssäkerheten och den goda servicen. Jag har ett exempel på vad jag menar, men jag antar att jag inte hinner ta det på tre sekunder.
LiseLotte Olsson (V):
Det är en sak jag undrar över i Yvonne Anderssons anförande. Hon pratar väldigt varmt om familjen. Kärnfamiljen är grunden för barnets trygghet och så vidare. Jag skulle vilja ha ett klart besked: Vad tycker Yvonne Andersson och hennes parti om de andra familjekonstellationer som trots allt finns i dag i Sverige och i världen? Det finns barn i de här familjekonstellationerna.
Tror inte Kristdemokraterna att barnen i de familjerna, i de förhållandena får tillräckligt mycket kärlek, ömhet, värme och respekt för att kunna bli bra människor och leva ett bra liv? Det låter som att grunden för att vi senare ska fungera som vuxna är just att vi växer upp med en biologisk mamma och en biologisk pappa. Vi vet, både du och jag, att så ser det inte ut i dag.
Varför ska vi inte kunna acceptera och respektera andra familjeformer just för barnens skull? Lever jag som barn i en familj med till exempel två mammor är jag som barn precis lika mycket värd. Mina mammor är precis lika mycket värda som en vanlig mamma och pappa. Min familj är precis lika mycket värd som en vanlig kärnfamilj.
Jag undrar vad Kristdemokraterna egentligen tycker om dessa familjer som ni anser inte hör hemma i kärnfamiljstanken.
LiseLotte Olsson (V):
Jag menar nog att Yvonne Andersson trots allt gör det när hon pratar om den vanliga kärnfamiljen som idealet. Ett ideal är väl det som är det bästa, det som vi ska eftersträva. Det handlar då om en kärnfamilj med en biologisk mamma och en biologisk pappa till barnet. Så uppfattar jag det trots allt. Jag tror inte alls att det är några fördomar, utan det är grundat på de diskussioner och debatter som jag har haft med Yvonne Andersson och andra kristdemokrater tidigare.
Jag menar att just på grund av att verkligheten inte ser ut som Kristdemokraternas ideal är det väldigt viktigt att vi tittar på de hål som finns i samhället för barn i olika familjesituationer. Betänkandet tar upp väldigt många av de fallen. Om högerregeringen hade varit lite framsynt och vågat komma till skott hade vi kunnat täppa till de här hålen ganska snabbt.
Flera utredningar som ni har åberopat här visar på problemen som finns i dag och hur vi skulle kunna göra för att lösa problemen. I stället för att sitta stilla i båten och vänta på att något ska hända hade ni kunnat pusha på och sett till att sätta de utredningar som nu är klara, och som har många bra förslag, i sjön och sett till att de blev verklighet.
Just de barn som lever i otrygga, osäkra förhållanden skulle då få ett bättre liv och mer trygghet. Jag förstår inte varför Kristdemokraterna och Yvonne Andersson inte vill se till att det här sker så fort som möjligt. Hur länge ska vi vänta på att saker och ting händer under den här regeringen?
LiseLotte Olsson (V):
Jag påstod inte att Maria Kornevik Jakobsson och borgerligheten borde ha ångest. Det sade jag inte i talarstolen. Men det var en bra idé! Jag tycker att ni borde ha lite ångest för att ni inte kommer att rösta som jag vet att många av er egentligen tycker innerst inne, att människor ska ha rätt att leva tillsammans på samma villkor oavsett sexuell läggning. Jag skulle sova lite oroligt om jag var tvungen att kompromissa med mitt samvete.
Flera av er har varit uppe och påpekat hur viktig den demokratiska gången är. Men varför tillämpade ni då inte samma sätt att arbeta, med ett långt remissförfarande och möjlighet för människor att komma till tals, när det handlade om a-kassan? Det är en fråga som berör människor in i grunden. Människors livsvillkor påverkades av de förslag ni hade. Men då var det väldigt bråttom.
Pang, bom, ut på remiss, fatta beslut, beslutet gäller! Är det inte så, om man ska vara riktigt sanningsenlig, att det här handlar om att ni har ett politiskt problem? Ni kan inte komma överens. Många av er vill ha en könsneutral äktenskapslagstiftning, och några av er vill absolut inte ha det. Hur ska ni kunna få till det, så att ni blir nöjda allihop?
Jag kan hänvisa till en artikel i en tidning i går, underskriven av en moderat, en centerpartist och en folkpartist. De som skriver säger att de tror att förslaget kommer att bli dåligt underbyggt och så vidare. De vill inte ha det, för deras partiers synpunkter kommer inte att vägas in. Det är just det som jag tror att ert stora problem kommer att vara. Ni är fyra partier som alla vill ha med sina synpunkter.
Vad kommer ut av det om inte en undermålig kompromiss?
LiseLotte Olsson (V):
Jag hade egentligen tänkt börja med samma fråga som Johan ställde, så jag kanske inte ska dra den igen. Detta var ganska klargörande; då kan Yvonne Andersson alltså lova här att Kristdemokraterna kommer att rösta för en könsneutral äktenskapslagstiftning när propositionen någon gång äntligen kommer? Det är en tydlig fråga. Jag hade inte tänkt debattera betänketiden vid äktenskapsskillnad, men Yvonne tog upp det. Det handlar om en motion som Vänsterpartiet har skrivit.
Där har vi väldigt olika synpunkter. Jag menar att det verkligen är ett barnperspektiv som gör att betänketiden vid skilsmässa bör tas bort. Barn ska inte tvingas finnas kvar i destruktiva, våldsamma förhållanden under längre tid än nödvändigt. Det är ett tungt vägande argument.
Eftersom Kristdemokraterna och Yvonne Andersson alltid gömmer sig bakom barnen och talar om barnperspektivet undrar jag också varför det skulle vara en nackdel för barnen om vi beslutar oss för att behandla alla vuxna kärleksrelationer på samma sätt. Jag förstår inte det.
LiseLotte Olsson (V):
Nu verkar det som om det blir en repris på det vi pratade om när det gäller det förra betänkandet. Det kanske vi inte ska ta upp igen. Jag anser att vi som lagstiftare även har ansvar för de barn som finns i andra relationer än den ideala kärnfamiljen, som Yvonne Andersson alltid för fram. Det är vårt ansvar, och det har vi chans att rätta till nu som lagstiftare. Jag tycker att vi måste göra det.
Jag menar att vi inte ska låtsas som om de här barnen och familjerna inte finns. De familjerna och de barnen ska respekteras, accepteras och ha precis samma stöd från oss som lagstiftare och från samhället som alla andra familjer har.
Där har vi en möjlighet genom att införa en könsneutral äktenskapsbalk och låta alla vuxna samlevnadsformer få samma dignitet som äktenskapet har i dag. Det skulle vara en styrka för de barn som finns i de förhållandena. Vad är det som Kristdemokraterna egentligen är så rädda för i det här fallet? Tidigare har ni pratat väl om partnerskapslagen. Då den kom till ville ni inte ha den heller.
Kan det vara så att om vi väntar tillräckligt länge och om Kristdemokraterna följer med sin tid kanske ni också till slut accepterar att så här ser det ut i dag? Vi har olika familjekonstellationer, och vi måste ge alla möjlighet att leva utifrån det de innerst inne vill. Alla ska vara lika mycket värda. Allas kärlek ska vara lika mycket värd. Hur länge ska vi vänta på att Kristdemokraterna också inser det?