KBLab/rixvox huggingface dataset:
Angelika Bengtsson (SD):
Jag tackar statsrådet för svaret på min interpellation. Jag tolkar svaret som att regeringen och statsrådet är nöjda med de insatser som har gjorts. Jag håller dock inte med. Den här frågan har vi i flera år diskuterat alltmer intensivt. Men jag börjar märka av en viss frustration hos dem jag talar med om matchfixning.
Ett återkommande budskap är att mer måste göras snabbare och att mer redan borde ha varit initierat. I stället lutar regeringen sig tillbaka mot pågående utredningar. När jag blev invald till den här kammaren 2014 hölls ett seminarium om matchfixning. Redan då var det ett problem.
Men det fanns hopp från polis och idrottsrörelse: Gör vi tillräckligt nu kan vi hejda utvecklingen! Tyvärr gjordes inte tillräckligt, och i dag ser vi följderna och konsekvenserna av detta. De kriminella gängen och ligorna har tagit ett stort - och tar ett allt större - grepp om idrottsrörelsen, idrottarna och inte minst idrottsledare och domare.
Vi ser allt fler såväl misstänkta som dömda matchfixningar. Det konkreta utfallet är att vi har misslyckats med att hejda utvecklingen. Det vi vet i dag är att det inte enbart kan åligga klubbarna att motverka och arbeta förebyggande. Exempelvis är det inte deras uppdrag att utreda eventuella brott, utan polisens.
Men det tar alltför lång tid att reda ut detta och hitta rutiner. Fru talman! Regeringen tillsatte en ny utredning 2015. Fyra år senare hade vi en lag som trädde i kraft. Det är i och för sig så här den politiska processen går till. Den tar lång tid, framför allt om någonting ska göras om från grunden, som med den nya spellagen.
Men jag kan inte släppa eller för den delen förstå varför inte regeringen kunnat göra mer med de konkreta förslag som presenterats av polis och idrottsrörelse. Den utredning under ledning av Gunnar Larsson som statsrådet hänvisar till i sitt svar var vida känd redan innan matchfixningsrådet tillsattes.
Varför tillsatte man inte utredningen tidigare? Fru talman! När den nya spellagen trädde i kraft tillsatte man även ett råd som skulle jobba med matchfixning. Det är inte intentionen som jag ifrågasätter, utan arbetet som statsrådet initierat och som nu inte fungerar eller leder någonvart.
När ska statsrådet börja lyssna på branschen och på dem som arbetar närmast frågan? De säger att mer måste göras i snabbare takt. När kommer statsrådets berömda citat om att röka ut de kriminella att bli verklighet?
Eftersom den svenska regeringen inte presterade mer vid omregleringen av den nya spellagen tog de nordiska idrottsförbunden initiativ till att öka samarbetet ytterligare genom gemensamma regelverk för avstängningar över landsgränser. Det finns i dag inga internationella gemensamma regelverk på matchfixningsområdet, till skillnad från vad gäller exempelvis dopningen.
Det närmaste vi kommer är Europarådets Macolinkonvention, men den har regeringen inte velat underteckna. Man lämnar över ansvaret till någon annan på område efter område.
Angelika Bengtsson (SD):
Återigen verkar det som att statsrådet skyller ifrån sig. Han säger att det är Reinfeldts regerings fel att nuvarande lagstiftning kom på plats först 2019. De nya restriktioner som kom på plats vad gäller vadhållningsarbetet tycker jag verkligen är superbra. Men detta hade kunnat göras tidigare.
Redan för flera år sedan ifrågasattes det om man skulle kunna spela på gula kort eller på låga divisioner. Jag tycker att regleringen är bra. Återigen hänvisar statsrådet till nuvarande utredning, som leds av Gunnar Larsson. Den utredning som han leder har konkreta förslag som man har känt till i flera år.
Varför har man inte tillsatt den utredningen tidigare, om man har känt till problematiken med att myndigheter som arbetar med matchfixningsfrågan inte kan dela viktiga och väsentliga uppgifter mellan varandra? Exempelvis kan idrottsförbunden och polisen inte prata samma språk. Då är det svårt att utreda, förhindra, motverka och arbeta förebyggande.
Varför tillsatte man inte utredningen tidigare? År 2018 hade vi 47 fixade matcher - matcher som gjorts upp före matchstart. Det är fråga om en stor och kraftig ökning på kort tid.
Flera experter hävdar att Sverige är paradiset för matchfixning. Jag är inte nöjd med det. Jag uppskattar att regeringen och statsrådet vill ha en nära dialog med riksdagen, men man måste också kunna ta kritik när inte tillräckligt mycket görs, framför allt när de som arbetar nära frågan inte är nöjda och är frustrerade över att ingenting händer.
Jag har fått höra från Matchfixningsrådet att detta arbete inte har kunnat utföras under föregående år. Vi är visserligen inne i en pandemi, men de kriminella slutar inte att vara kriminella bara för att vi befinner oss i en pandemi. Som jag frågade i min interpellation: Varför görs inte en kartläggning - med koppling till Matchfixningsrådet - för att se hur brottsligheten ligger till inom idrottsrörelsen?
Jag har ett engagemang för idrotten därför att jag själv har idrottat från barnsben, och det är utifrån det perspektivet jag ställt denna interpellation. Jag vill ha en ren idrott. Jag vill att man ska kunna lita på idrotten och veta att det är rent spel som äger rum. Visst är matchfixning en bred fråga.
Även spelbolagen är inblandade, och detta ligger på statsrådets bord. Men, återigen, mer måste göras på kortare tid. Jag tycker att det är tråkigt att statsrådet hänvisar till de utredningar som nu ligger.
Jag vill ställa ytterligare en fråga gällande straffskalan när det gäller matchfixningsbrott. Kommer man att se över straffskalan? Det är något som vi i Sverigedemokraterna har föreslagit denna kammare.
Och kommer regeringen att ge polisen ytterligare resurser för att hantera frågan och kunna utreda dessa brott?
Angelika Bengtsson (SD):
Jag kan väl konstatera att jag och statsrådet delar engagemanget mot matchfixningen, att vi båda vill lösa det här och att vi ser att det inte är några lätta frågor. Eventuellt har vi lite olika syn när det gäller hur vi ska komma åt problematiken där vi båda vill komma åt den. Återigen: Det är inte intentionen med regeringens arbete som jag ifrågasätter, utan det är senfärdigheten som jag ifrågasätter.
Man måste kunna bekämpa problemet ur flera vinklar samtidigt. Ge polisen mer resurser så att de kan arbeta förebyggande, och ge dem framför allt möjlighet att sätta de kriminella bakom lås och bom! Och lyssna på idrotten när idrotten varnar!
Det absolut viktigaste just nu är väl att se vad Gunnar Larssons utredning visar. Även jag ser jättemycket fram emot den utredningen, även om jag hade hoppats att vi skulle ha den på bordet redan i dag. Jag vill tacka för en bra debatt, och jag säger "på återseende" i den här frågan.
Angelika Bengtsson (SD):
Tack, statsrådet, för svaret på min interpellation! Jag hade dock hoppats på mer förståelse för detta problem. Jag uppfattar en viss arrogans i statsrådets svar. Jag hoppas givetvis att så inte är fallet och att denna debatt kan reda ut eventuella missförstånd.
Men en sådan attityd till denna lag hos regeringen och hos ansvarig minister gör mig uppriktigt sagt arg och besviken. Man vägrar att se ett problem. Jag uppmärksammades på frågan för några år sedan, men i somras intensifierade Svenska Parasportförbundet arbetet. De kämpar med näbbar och klor för att få till stånd en förändring.
Men det är förgäves, eftersom regeringen inte ser samma problem. Det är för mig helt obegripligt hur byråkratiskt trångsynt den här lagen har blivit efter att ansvaret flyttades från Socialdepartementet till Infrastrukturdepartementet, som statsrådet Eneroth ansvarar över i dag.
Lagen kom till för att underlätta människors vardag, för att underlätta för personer som sitter i rullstol att ta sig mellan punkt A och punkt B. En sträcka som för oss är enkel, snabb och problemfri är för en person som sitter i rullstol det motsatta.
Rätten till färdtjänst regleras i dag i färdtjänstlagen, och den ligger som sagt numera under Infrastrukturdepartementet. Färdtjänst, assistans och tillgång till hjälpmedel är i dag de tre mest begränsande faktorerna för att en person med funktionsnedsättning ska kunna idrotta. Färdtjänstlagen bör inkludera resor för att man ska kunna träna och idrotta.
Håller statsrådet med mig om detta? Fru talman! I dag måste många barn och ungdomar förlita sig på sina föräldrar för att de ska köra dem direkt från skola till aktivitet - detta då man inte får ta färdtjänst direkt från skola till aktivitet. Lagen lever med andra ord inte upp till sitt syfte, och det är statsrådets ansvar. En förändring behövs.
Det kan nämligen inte vara rimligt att det ska vara så här byråkratiskt för ett barn att först åka hem från skolan och förlora en massa tid och energi för att sedan ta sig till sin fritidsaktivitet. Det innebär en extra resa i stället för att man åker direkt från skolan.
Det blir absurt inte minst med tanke på den utsläppsdebatt som pågår parallellt, även om detta absolut inte är den primära frågan i min interpellation. I statsrådets svar hänvisas till att frågan är en kommunal angelägenhet. Jag undrar därför om statsrådets svar betyder att vi aldrig någonsin kommer att se lagförändringar som berör kommuner.
Eller hur ska jag tolka svaret? Fru talman! Den andra delen av min interpellation handlar om utrustning, men den kommer jag att ta upp i mitt nästa inlägg. Återigen: Jag söker fortfarande svar på min första fråga.
Ser regeringen ett problem med att personer som har rätt till färdtjänst inte kan åka direkt från skolan till sin idrottsaktivitet eller en annan aktivitet för den delen med tanke på hur lagen i dag är formulerad? Kommer vi att få se en förändring i direktiven?
Angelika Bengtsson (SD):
Låt mig börja med att svara på frågorna. För mig spelar det egentligen ingen roll var lagen ligger, utan bara att den fungerar. Enligt de signaler som jag får är det tydligt att dagens system inte fungerar. Någon form av översyn behövs och måste göras. Låt mig ta upp den andra delen av min interpellation.
I dag får man inte ta med sig sin utrustning om man åker färdtjänst. Man får inte ta med sig sin specialrullstol om man behöver en sådan när man ska idrotta. Man får bara ha med sig den man använder ute på gator och torg, och den är inte anpassad till idrott och parasport. Specialrullstolen är väsentlig för att man ska kunna utöva sin idrott. Inom parasporten är rullstolen ett redskap.
Varför får man inte ta med sig den när man åker färdtjänst? Man kan jämföra det med att man tar sig till en tennisbana utan racket eller till en isbana utan skridskor. Det blir meningslöst att idrotta utan sin utrustning. Varför får man inte ta med sig den när man åker färdtjänst?
Statsrådet hänvisar återigen till att innehållet i min interpellation är en kommunal angelägenhet. Men vi måste kunna förändra en lag eller regel som inte fungerar som det var tänkt. Så är fallet i dag.
Det handlar inte bara om en enda person som inte får åka direkt från skolan till sin aktivitet eller som inte får ta med sig sin utrustning med färdtjänsten - detta gäller flera personer. Hundra tusen personer i Sverige är i dag i behov av färdtjänst.
Sedan färdtjänstlagen flyttades över till ministerns departement har problem uppdagats. Det är därför på sin plats att göra en översyn för att man ska se vad som har blivit sämre och hur man kan förändra det.
Ytterligare ett problem är att man är berättigad till ett visst antal färdtjänstresor per år. Det innebär att antalet resor inte räcker till för mer än två träningspass per vecka. Om man vill satsa på en idrottskarriär inom parasport räcker inte två träningsdagar per vecka särskilt långt.
Kan regeringen tänka sig se över detta och eventuellt ändra lagen och antalet resor per vecka så att det blir mer anpassat till dem som exempelvis vill göra en elitsatsning?
Angelika Bengtsson (SD):
Tack, statsrådet, för svaret! Jag konstaterar att regeringen inte tänker förändra nuvarande lagstiftning. Man vägrar se ett vardagsproblem som drabbar många människor och som påverkar deras liv. Varje gång jag träffar någon med koppling till Parasportförbundet ber de mig om en förändring.
Jag ville ha denna debatt för deras skull och för att göra deras röster hörda här i kammaren. Jag ville uppmärksamma statsrådet på att vi här har ett problem som hämmar deras vardagsliv. Varför försvårar regeringen deras liv? Vill man få till en förändring så kan man. Jag konstaterar att regeringen inte vill få till en förändring.
Det beklagar jag, för de som lider av den här lagen kan därmed inte få ett enklare vardagsliv. En liten förändring skulle i det här fallet betyda stora resultat. Jag hoppas på en förändring i frågan inom en snar framtid och tackar för debatten.
Angelika Bengtsson (SD):
Jag tackar statsrådet för svaret. Sedan jag lämnade in den här interpellationen har ju en hel del restriktioner förändrats, men jag tror ändå att en diskussion och debatt kring detta kan vara bra. Bland annat har man gjort skillnad på inom- och utomhussporter, vilket var min första fråga. Det är ett steg i rätt riktning, men jag tror att fortsatt kritik kan framföras.
Många inom idrottsrörelsen är inte nöjda, och jag och många med mig får en känsla av att regeringen inte litar på idrotten och att idrotten kan arrangera smittsäkra evenemang. Det är många med mig som fortsatt inte förstår varför regeringen inte efterliknar exempelvis Danmarks modell eller använder sig av procentuell kapacitet i publiken.
Min andra fråga handlade om när man kan börja tävla inom VVS-sporter, det vill säga väg-, vatten- och skogssporter. Även där har lättnader gjorts - men kanske inte tillräckligt, eftersom man har att förhålla sig till ett maxantal på 150 utövare oavsett hur stor yta man har och hur många meter man har tillgängliga för att hålla avstånd.
Låt oss dock dra lite bakgrundshistorik för att få förståelse för varför restriktionerna slår hårdare mot utomhus- än inomhussporter. Inom sporter som utövas på vatten, på väg eller i skog har man stora arealer att förhålla sig till. Det kan jämföras med till exempel fotboll, där man har en angiven gräsyta att spela på även om man är utomhus.
Vi vet numera att coronasmittan sprids lättare inomhus, framför allt i varma sporthallar, men att risken att bli smittad är ytterst begränsad utomhus - och framför allt när man håller avstånd. Enligt restriktionerna ska vi för minskad smittspridning dessutom helst umgås utomhus och hålla avstånd.
VVS-sporterna är per definition sporter där man håller avstånd och som man utövar utomhus. Fru talman! Jag får lov att åka taxi, men jag får inte tävla i motorsport. Jag får lov att cykla till jobb, men jag får inte tävla. Jag får också lov att segla privat, med vänner, men jag får inte tävla. Nu ändras restriktionerna, men de har varit märkliga. Hela idrottsbranschen har ställt om.
Framför allt har man varit lösningsorienterad för att få anordna tävlingar under smittsäkra förhållanden. Många hoppas få anordna tävlingar för att tjäna in de medel som säkrar föreningens och därmed sportens överlevnad.
Framför allt har många hoppats på mer eftersom vaccineringen är i full gång och vi är inne i en årstid då vi äntligen kan vara utomhus utan att få frostskador.
Inte minst motionsloppen har lobbat hårt gentemot oss politiker och regeringen med exempel som visar hur hårt restriktionerna slår mot de sporter som utövas nästan bara utomhus.
Med dagens restriktioner om 8 personer, men även med det föreslagna 150 personer, skulle man ha mer yta än vad nöjesparkerna har med 20 kvadratmeter per person. Frågan är alltså: Varför litar man inte på idrotten och de förslag som har presenterats?
Man är fortfarande väldigt låst vid satta tak, och det är tråkigt.
Angelika Bengtsson (SD):
Jag tackar återigen statsrådet för svaret. Den trappa som Folkhälsomyndigheten och regeringen har arbetat fram har tre steg. Jag tror att många hade önskat att steg 2 hade varit steg 1 och därmed det som börjar gälla den 1 juni, men tyvärr är det inte så.
Jag tror att det är det som gör att man känner att regeringen inte litar på idrotten - att det första steget börjar på en väldigt låg nivå, trots att en hel idrottsrörelse har haft mer än ett år på sig att ställa om. De frågor som kvarstår efter de presenterade lättnaderna är: Varför gör man inte skillnad på fler sporter?
De som har möjlighet att ta emot fler, till exempel när det gäller lopptävlingar eller publik på lagidrotter - varför gör man inte ett utökat steg för dem? Varför särskiljer man inte dem? I Danmark har man, som jag har nämnt tidigare, arbetat utifrån sektioner i publiken. Varje sektion har ett antal om 500.
Utifrån smittläge och storlek på arena kan man öppna fler eller färre sektioner. Varför är detta inte ett exempel som regeringen har tagit efter och arbetat utifrån? Och varför har regeringen inte tittat på en procentuell del av publiken, vilket många i Europa arbetar efter?
Då skulle man kunna öppna upp för ännu fler, inte minst inom VVS-sporterna, och ta emot fler i publiken. Det kan också röra sig om antalet personer i publiken och antalet deltagare per kvadratmeter, likt det nöjesparker har att förhålla sig till.
Regeringen har under hela pandemin stirrat sig blind på maxtal, utan anpassning till hur stor publik eller areal man har att förhålla sig till utifrån respektive sport och utövande. Jag tycker att det är tråkigt. Jag kan tycka att det är ganska trångsynt att regeringen stirrar sig blind på detta och att regeringen inte litar på idrottens kunskaper och omställning.
Någonstans måste det råda frihet under ansvar. Varför får detta gälla i exempelvis restaurangbranschen men inte i idrotten? Låt idrotten visa att man kan arrangera smittsäkra evenemang!
Till exempel - eller som en parallell - anordnades i helgen Eurovision Song Contest, där man tog emot tusentals personer i en inomhusarena på ett smittsäkert vis. Det går att anordna smittsäkra evenemang om man vill. Låt idrotten visa att den kan det!
Det handlar också om människors målbild för att hitta motivation att fortsätta att röra på sig och vara aktiva i den svåra tid som vi befinner oss i. Nu öppnar man som sagt upp för tävlingar för oss vuxna - inte bara för barn. Detta är bra; det är ett steg i rätt riktning. Jag och många med mig hade dock önskat fler.
Att ha Vätternrundan, orienteringslopp eller någon annan tävling som målbild stärker ens motivation att fortsätta att röra på sig. Dessutom behöver tävlingarna och föreningarna gott om tid på sig att ställa om till nästa steg. Därför tror jag att det hade varit bra att öppna upp ännu mer.
Angelika Bengtsson (SD):
VVS-sporterna är - återigen - per definition sporter där man håller avstånd och sporter som utövas utomhus. I vattensporter som segling håller man mer än en meters avstånd, till och med när det gäller en liten optimistjolle. I vägsporter som cykling och motorsport håller man en meters avstånd bara genom att sitta på sin cykel eller i sin bil.
I skogssporter som orientering håller man avstånd eftersom man startar med intervaller, och kanske ännu mer om man råkar titta fel på kartan.
Med detta sagt är det bra att man öppnar upp och att VVS-sporterna kan börja utövas och, framför allt, tävlas i. Det är tråkigt att regelverket har varit trubbigt under så lång tid. Jag tror att detta är en av anledningarna till att många är besvikna på att de inte har fått öppna upp tidigare.
Jag tror, återigen, att det krävs gott om tid för att snabbt ställa om. Det är svårt att ställa om över natten, även om jag tror att föreningarna skulle klara av att göra det. I grund och botten handlar det om deras överlevnad. Om föreningarna inte finns kvar kan de inte arrangera lopp och tävlingar, och då kan vi inte engagera oss i dessa sporter.
Det vore olyckligt, inte minst för sporten och för föreningslivet men också för oss själva ur ett personligt perspektiv. Jag ser fram emot kommande återöppningar. Jag tackar för den här debatten och ser fram emot det som komma skall.
Angelika Bengtsson (SD):
Tack, statsrådet Hallengren, för svaret på interpellationen! Sedan jag lämnade in den har en hel del lättnader i restriktionerna gjorts. Inte minst gör man numera skillnad mellan inomhus- och utomhussporter. Det är bra. I går presenterades som sagt också de fem stegen för återöppnandet av samhället, som jag tror att många av oss har sett fram emot.
Pandemin har kastat omkull alla våra rutiner och det som vi kallar vår vardag. Alla har vi fått ställa om. Idrotten har drabbats enormt hårt av de restriktioner som vi ska följa. Det är nog ingen som ifrågasätter att restriktioner behövs under en pandemi. Men när de slår så fel som de gör i dag har jag full förståelse för de röster som ifrågasätter regeringens intentioner.
Vi kan till exempel stå och trängas i kön till ett kafé, en butik eller ett shoppingcentrum, men idrotten har fått restriktioner om max åtta personer, trots att idrottsföreningar är vana arrangörer av säkra evenemang. Samtidigt kan flera hundra personer trängas i tunnelbanor och på bussar på väg till jobbet en helt vanlig vardag.
Det är ologiska restriktioner som slår hårdast mot främst idrotten, och det skapar enorm frustration. Fru talman! Regeringen talade som sagt i går om de lättade restriktionerna. Det är glädjande besked. Men det är fortfarande ett tydligt exempel på regeringens dysfunktionella och irrationella politik gällande restriktionerna.
Man fortsätter att stirra sig blind på maxantalet, oavsett storlek på arenan. Samtidigt använder sig flera europeiska länder av procentsats vad gäller publikintag. Varför ska det få gå fler personer inne i Mall of Scandinavia än det får finnas på Friends Arena, som ligger jämte varandra, på samma gata?
Varför får det vara fler personer i en butik inomhus än det får vara i publiken på en arena där taket är öppet? På Friends Arena utgör 480 personer mindre än 1 procent av den totala kapaciteten. Det är uppenbart att de stora publikidrotterna fortfarande lever med ett i princip faktiskt besöksförbud.
Ett annat märkligt exempel på restriktionerna är att det på en restaurang kan sitta 150 personer, men några meter bort får det sitta 8 personer i publiken. Restaurangen ligger i den arena där fotbollsmatchen spelas. Skillnaden är att publiken inte får mat serverad vid sitt bord.
Oavsett hur man tar sig till arenan är det uppenbart att 158 personer har tagit sig till arenan för att kolla på samma match. När regeringens hantering av restriktionerna inte är anpassad efter verkliga förhållanden kommer man inte att få befolkningens förtroende. Det har visat sig under pandemin, och det förstärks av regeringens icke fungerande politik i stort.
Det är tydligt att regeringen har haft ett storstadsfokus när man arbetat fram restriktionerna. Många av våra arenor utanför våra stora städer ligger på platser dit man tar sig med bil eftersom det inte finns tunnelbana eller buss. Varför öppnar regeringen inte upp för ett procentuellt publikinsläpp till arenor i stället för att stirra sig blind på ett maxantal oberoende av arenans storlek?