Johan Forssell (M):
Inledningsvis vill jag säga att jag delar en del av de åsikter som har framförts tidigare. Det finns viktiga jämställdhetsproblem i dag. Uttaget i föräldraförsäkringen är ett av dem. Jag ska inte fördjupa mig för mycket i frågan om bonusens vara eller icke vara. Det finns olika uppfattningar i den här kammaren. Jag kan bara konstatera att bonusen används av 230 000 människor runt om i Sverige i dag. 90 procent av föräldrarna tycker att det är bra att bonusen finns. Vi ser att det finns stöd utanför köksborden också.
Eftersom statsrådet har facklig bakgrund kan jag påpeka att TCO:s ordförande sa i veckan att "det skulle vara djupt olyckligt om regeringen väljer att avskaffa bonusen". Vi vet också att bonusen inte har haft tillräcklig effekt. Så är det. Det är en anledning till att Alliansen valde att föreslå den förstärkning av jämställdhetsbonusen som vi nu pekar på. Teresa Carvalho säger att det inte går att styrka att den förstärkningen kommer att få effekt.
Det kanske ligger i sakens natur eftersom den ännu inte är genomförd. Det är det som den här debatten handlar om. Jag uppskattar att statsrådet citerar Gustav Möller. Det är en väldigt bra princip, och jag hoppas att hon kan bära med sig den principen när många andra viktiga frågor ska avgöras framöver, inte minst den kraftiga bidragsutbyggnad som regeringen har aviserat. Jag vill gå tillbaka till grundfrågan. Det är nu mars månad, inte november.
Riksdagen har debatterat detta. Riksdagen valde att bifalla Alliansens budget, och nu handlar det om framtiden. Det är därför som vi är här i dag. Det kan finnas rimliga skäl till att man inte väljer att omedelbart tillgodose ett tillkännagivande. Det kan, som sagt, vara ett omfattande utredningsbehov. Det kan vara att lagarna står mot varandra, och det kan vara att man först måste grunna på vad mer allmänna tillkännagivanden innebär.
Men "jag vill inte" är ett ganska dåligt skäl för att inte göra det som riksdagen har bestämt. Det hade Socialdemokraterna aldrig accepterat i opposition. Frågan är varför man nu gör det i regeringsställning. Herr talman! Tidigare i debatten drogs det paralleller till nedsättningen av socialavgifterna. Det är ett bra exempel. Det är förvisso en mycket större reform. Det handlar om totalt 18 miljarder kronor. Men besluten togs samma dag i den här kammaren, den 3 december.
Ändå lyckades regeringen presentera en proposition redan den 20 januari. Det är positivt att regeringen valde att där tillgodose riksdagens tillkännagivande. Den kanske borde ha kommit ännu tidigare, men man ska inte vara småsur över det. Det var bra. Regeringen tog ansvar. Och det vill jag uttrycka uppskattning för. Men när det gäller jämställdhetsbonusen gäller tydligen en helt annan princip.
Frågan är varför regeringen väljer att hantera tillkännagivanden på samma budget på två helt olika sätt. Eftersom regeringen fattar beslut kollektivt måste Annika Strandhäll ha varit med och fattat det beslutet. Varför agerar regeringen helt annorlunda när det gäller just jämställdhetsbonusen? Det finns många tillkännagivanden under årens lopp som kanske inte har hanterats med den skyndsamhet som man kan kräva.
Det har nog olika regeringar varit skyldiga till. Men det här är ett ganska unikt tillkännagivande. Det handlar nämligen om någonting som borde ha trätt i kraft redan den 1 januari i år. Jag tror att alla inser det orimliga i att man ska dra ett sådant beslut i långbänk när pengarna redan finns avsatta sedan två månader tillbaka. Det är väldigt märkligt. Jag uppskattar att den här regeringen talar mycket om samarbete. Samarbetsregeringen Löfven är bra och vackra ord.
Men de orden förpliktar också. Man kan inte tala om samarbete och sedan göra precis tvärtom. Det är som att skicka en inbjudan där det står: Låt oss samarbeta och försöka komma överens. Om man sedan vänder på den står det: Det här ska vi komma fram till. Herr talman! Det är dålig jämställdhetspolitik.