Lena Hallengren (S):
Vi har gått igenom en pandemi av aldrig skådat slag och en hälso- och sjukvårdskris som är den mest omfattande sedan andra världskriget. Så många människor har fått förändra sitt sätt att leva. Det har man också gjort. Så många människor har upplevt smärtan det innebär att bli allvarligt sjuk eller att mista en anhörig.
Jag tror kanske att det har varit allra svårast för dem som inte heller har kunnat sitta vid sina anhörigas sida när de vet att livet håller på att ta slut.
Så många har kämpat och slitit hårt under förhållanden som varken Ann-Christine From Utterstedt, jag själv eller någon annan kunde förutse skulle inträffa så snabbt och slå över faktiskt inte ett helt land utan i väldigt stor utsträckning i den region där vi nu är, i några kringliggande regioner och även på andra håll i landet.
Men framför allt delar vi smärtan, svårigheten, utmaningen och pandemin med en hel värld. Vi har gjort många insatser för att stärka en verksamhet som vi varje dag måste värna. Den välfärd som vi har byggt upp har gjort det möjligt för Sverige att under en pandemi fördubbla intensivvårdskapaciteten.
Socialstyrelsen tvingades ta fram prioriteringsriktlinjer, om vi skulle hamna i en situation där resurserna inte räckte till. Det har inte funnits anledning att använda det prioriteringsdokumentet. Intensivvården har räckt till, på bekostnad av patienter som har fått stå tillbaka och som nu väntar på behandling, på operation och på ingrepp som är en del av den så kallade vårdskuld vi talar om.
Intensivvården gjorde alltså ett enormt arbete. Hela sjukvården gjorde ett enormt arbete. Den generella bilden är att resurserna i sjukvården räckte till för att andra stod tillbaka. Allt det som Sverige har gjort under pandemin - regeringens arbete, myndigheternas arbete, regionernas arbete och kommunernas arbete - har förstås spelat stor roll.
Vi har gemensamt sett till att inrätta nationella inköpscentraler för att köpa in den skyddsutrustning som en hel värld samtidigt har skrikit efter. Många länder stängde också, mycket osolidariskt, gränser och sa att "någon annan har visserligen beställt den här skyddsutrustningen, men den vill vi ha kvar i vårt land". Det gjorde inte Sverige. Vi har gjort många ansträngningar för att se till att hålla gränser öppna. Jag tror att en öppen värld hade kunnat möta den här pandemin på ett bättre sätt.
Låt oss hoppas att vi när vågen igen sveper över Europa har lärt oss av det som då hände. Det skapade nämligen enorma problem och utmaningar. Jag tycker att Ann-Christine From Utterstedt ska tänka tillbaka lite på den tiden som den var. Vi hade interpellationsdiskussioner och debatter; jag tycker att det är lämpligt att kalla det just diskussioner. Vi var i ett läge där alla kände stundens allvar. Vi visste svårigheterna.
Vi såg hur alla inblandade aktörer slet, inte minst alla de i äldreomsorgen som Ann-Christine From Utterstedt beskriver. Många av dem är väldigt kompetenta. De är undersköterskeutbildade. De är specialistutbildade. De har slitit hårt. Att säga att undersköterskor, vårdbiträden och annan personal inte har kompetens att göra det jobb de gör till vardags tycker jag är oförskämt.
Däremot är det helt riktigt att ingen var riktigt förberedd på den störtvåg som kom över hela Sverige och inte minst äldreomsorgen. Den personalen har nu fått möjlighet till utbildning i hygienrutiner, som har satt sig.