KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Gunvor G Ericson har frågat mig om jag är beredd att medverka till att Vidarklinikens legitimerade läkare även i fortsättningen ska kunna använda de antroposofiska läkemedel med homeopatika för invärtes och utvärtes bruk som man hittills med stor framgång använt.
Gunvor G Ericson har vidare frågat mig om jag är beredd att ge de 600-700 antroposofiska läkemedlen fortsatt dispens. Enligt läkemedelslagen har regeringen möjlighet att lämna tillstånd till försäljning av vissa antroposofiska läkemedel.
I lagen anges att försäljningstillstånd kan meddelas om det finns särskilda skäl som motiverar tillståndet och att det inte avser ett läkemedel som bland annat beretts enligt en erkänd homeopatisk metod, det vill säga homeopatiska läkemedel. Regeringen beslutade första gången den 6 maj 1993 att bevilja Vidarkliniken tillstånd att sälja vissa antroposofiska läkemedel. Regeringen har sedan dess genom återkommande beslut förlängt tillståndet.
Besluten har dock innehållit vissa inskränkningar, till exempel att injektionsmedel endast får lämnas ut mot recept och att eventuella biverkningar ska rapporteras till Läkemedelsverket. Den 21 december i fjol beslutade regeringen att förlänga försäljningstillståndet till och med den 30 juni 2007.
Skälet till att tiden för tillståndet är relativt kort är att frågan om försäljning av de antroposofiska läkemedlen bör utredas ytterligare. En av grundfrågorna som för närvarande utreds inom Regeringskansliet är om vissa antroposofiska medel inte kan omfattas av regeringens tillstånd på grund av att de klassas som homeopatiska läkemedel.
Ett läkemedel som bland annat beretts enligt en erkänd homeopatisk metod ska på ansökan nämligen registreras hos Läkemedelsverket, enligt läkemedelslagen. Regeringen gör ingen egen klassificering av vilka medel som ska klassas som homeopatiska läkemedel eller om de ska registreras, utan det är läkemedelslagen som styr detta.
En annan fråga som regeringen har att ta ställning till är om tillstånd till försäljning av antroposofiska medel ska beslutas av regeringen eller av Läkemedelsverket. Enligt läkemedelslagen kan regeringen bemyndiga Läkemedelsverket att pröva frågan om försäljningstillstånd för dessa preparat. Det är av vikt att all försäljning av läkemedel sker i enlighet med den lagstiftning som finns på området och att möjligheten att utöva tillsyn över försäljning av läkemedel inte begränsas.
Detta gäller såväl de sedvanliga läkemedel som godkänns eller registreras för försäljning som de som benämns som antroposofiska medel. Ett grundläggande krav som måste ställas på all hantering och användning av läkemedel är att det sker på ett patientsäkert sätt. Eftersom ärendet om Vidarklinikens försäljningstillstånd är föremål för beredning kan jag i dag inte uttala mig om vad ett eventuellt försäljningstillstånd kommer att innehålla för begränsningar eller krav.
Göran Hägglund (KD):
Jag ska försöka vara någorlunda precis, eller så precis som jag kan vara i det här läget. Det är ju så att det har upptäckts att den här lagstiftningen nog kolliderar med sig själv, så att säga, att det finns motsättningar inbyggda i lagstiftningen som det finns all anledning att reda ut.
Jag är för att många blommor ska blomma och att man provar olika metoder, naturligtvis, för att kunna möta sjukdomar - allt under den viktiga förutsättningen att läkemedlen hanteras och används på ett patientsäkert sätt.
Vad vi nu har att göra är att försöka komma förbi den motsättning som finns i lagstiftningen, det som gör att man inte med nuvarande lagstiftning kan göra det här utan dessa motsättningar.
Vi kan som regering inte med berått mod bryta mot den lagstiftning som finns på plats utan vi måste hitta en väg ut ur den här ordningen. Vi har naturligtvis ingen annan önskan än att kunna åstadkomma en lösning som är långsiktig, klok och välfungerande och som har den enskilde patienten i centrum.
Göran Hägglund (KD):
Man kan väl säga att eftersom lagen i någon mening är en paradox som behöver redas ut så bereds det arbetet just nu. Man kan enkelt säga att det finns två vägar att gå. Antingen följer vi lagen eller så ändrar vi lagen så att den blir bättre anpassad till den verksamhet som hittills har kunnat bedrivas.
Under alla omständigheter återstår ett visst beredningsarbete innan vi kan ge klara besked om vilken väg vi väljer och hur lagstiftningen ska se ut. Det är också anledningen till den tidsmässigt korta tillståndsperiod som Vidarkliniken fick den här gången som svar på sin ansökan.
Göran Hägglund (KD):
Det finns som sagt olika sätt. Det ena sättet är att man kommer fram till att man måste ändra lagstiftningen. I det fallet föreställer jag mig i dag - nu är jag ute på tunn is - att man behöver ge ett nytt tidsbegränsat tillstånd för att en lagstiftning ska kunna komma på plats.
Är det så att man väljer den andra metoden, nämligen med ansökningsförfarande och prövning i Läkemedelsverkets regi, är det en annan lösning. Där bör man naturligtvis i så fall noga överväga hur detta ska kunna ske med bibehållande av Vidarklinikens möjligheter att bedriva sin verksamhet.
Jag tänker då framför allt på kostnadsfrågan, så att man löser ut den på ett för alla inblandade förnuftigt sätt.
Göran Hägglund (KD):
Jag tycker att detta är en oerhört viktig diskussion. Det kanske inte är det som får de stora rubrikerna eller som det utspelar sig de hetsigaste debatterna om. Men det spelar naturligtvis en oerhört stor roll hur vi som politiker satsar på och prioriterar frågan om den palliativa vården, särskilt den i livets slutskede.
Om man tar helikoptern och höjer sig lite så får man säga att väldigt mycket har gått ganska snabbt. När jag var engagerad i landstingspolitiken för ungefär en evighet sedan så kom det en del nya ord som då var obekanta för de flesta. Man talade om hospis, man talade om palliativ vård och så vidare.
I dag är detta en betydelsefull del av vardagen ute i Vård- och Omsorgs-Sverige. Det har skett en bra utveckling. Vi ser att det fungerar väldigt bra på vissa håll samtidigt som vi ser att det fungerar mindre bra på andra håll. Och som politiker på riksnivå med statens resurser till förfogande vill vi naturligtvis att det ska vara jämbördigt över hela landet.
Men vi vet förstås att vi är beroende av att kommunerna lyckas i sitt arbete och att landstingen drar sitt strå till stacken för att detta ska fungera väldigt bra för den person som behöver en särskild omvårdnad i livets slutskede till exempel. Det som Socialstyrelsen har sagt i sin utvärdering handlar bland annat om att det har blivit bättre.
Men man ser också att det behövs kompetensutveckling för personal som jobbar med palliativ vård. Det tror jag också är jätteviktigt. Man säger att vi behöver göra någonting åt de skillnader som finns mellan olika delar av landet. Man säger att det finns, som det brukar heta på modern svenska, en förbättringspotential på detta område. Och det gör det nog sannerligen.
Jag tror att det som rör fortbildning och handledning för personal som jobbar väldigt nära de personer som vi talar om är ett område som är väldigt viktigt. Jag tror att det är oerhört viktigt att utveckla samverkan mellan landsting, kommuner och andra vårdgivare när det gäller gemensamma mål för att kunna förverkliga vårdens innehåll med patienten i centrum.
Jag tror att det är viktigt att fundera på hur man kan förstärka den enskildes livskvalitet. Hur kan den enskilde själv få välja var man ska vårdas i livets slutskede? Jag tror att det är viktigt.
Vi ska också fundera över hur vi kan få flera att ägna sig åt det som rör åldrandets sjukdomar, geriatriken, och den palliativa vården, som kanske inte är det som folk som ägnar sig åt frågor på vårdområdet med automatik dras till. I fråga om en del av detta kan vi puffa på, underlätta, driva på och samtala med kommuner och landsting.
En del av detta är sådant där vi är beroende av deras vilja och deras förmåga att prioritera inom snäva ekonomiska ramar också på detta område i fortsättningen.
Jag är naturligtvis beredd att utifrån den position som jag har hjälpa till att driva på och att samtala med kommuner och landsting för att se till att vi får en värdig vård, så att ingen behöver vara rädd att dö just av det skälet att vi har brister när det gäller lindringen under de sista dagarna av våra liv.
Göran Hägglund (KD):
Tack för många kloka inlägg! Jag vet att Ylva Johansson har möjlighet till ytterligare ett inlägg. Jag ska försöka säga några ord om det som sagts. Ylva Johansson ställer en fråga om utbildning och säger att det i det sammanhanget finns ett tydligt exempel på där vi har en roll att spela, på nationell nivå. I det instämmer jag. Där har vi en roll att spela, och den möjligheten ska vi naturligtvis använda utifrån de erfarenheter som vunnits.
Frågan är hur man behöver förändra utbildningarna för att höja kunskapsnivån och förbereda studenterna på livet ute i verkligheten så att de står så väl rustade som möjligt för att möta människor som ligger på sitt yttersta. När det gäller organisationsfrågan om hemsjukvården har vi lite olika uppfattningar.
Jag har uppfattningen att det bör ordnas efter olika lokala förhållanden. Det ska inte tryckas på uppifrån, utan det bör växa underifrån. När det gäller resonemanget om att prioritera inom snäva ekonomiska ramar vill jag mer kanske sätta mig i kommun- och landstingspolitikernas roll.
De tycker - på goda grunder förstås - att de har för lite pengar för att kunna genomföra allt det som de skulle vilja göra. Det handlar då om att få upp de här frågorna högt i medvetandegrad så att man inte glömmer bort de människor som talar med de kanske tystaste rösterna - om de alls hörs.
Där har vi som politiker ett ansvar för att kunna fylla i och förse dem med megafoner så att de kan göra sig hörda i debatten och diskussionen om hur resurserna används på bästa möjliga sätt. Där är naturligtvis politikers och inte minst läkares och sjukvårdsplanerares medvetande oerhört betydelsefullt för att det ska fungera.
Lars-Ivar Ericson talar om de principer som ska gälla för all vård - förstås - inte minst vården i livets slutskede. Jag håller givetvis med till hundra procent. Vi människor är alla lika mycket värda vare sig vi är i början av livet eller vi är i slutet av livet. Vi ska göra allt vi kan för att vården ska bli värdig.
Även när vi vet att livet inom kort tar slut ska det vara omvårdnad och smärtlindring, och det ska vara mänskligt och inriktat på att ingen ska behöva känna existentiell ångest. Man bör få en möjlighet att hålla någon i handen om man behöver det i livets absoluta slutskede.
En sak som jag ytterligare tänkte stryka under är att vi kanske också har en roll att spela som medlemmar eller aktiva i politiska partier.
Vi träffar kommunpolitiker och landstingspolitiker och naturligtvis också kolleger på den nationella nivån och kan i de sammanhang som där erbjuds också samtala med våra partikolleger på olika nivåer om de här frågorna just för att stryka under den betydelse som frågorna har. Vi kan göra en hel del på central nivå.
Men i väldigt mycket är vi beroende av ett gott samarbete med våra kommun- och landstingspolitiker så att vi får den verksamhet som vi vill ha ute i landet just för att underlätta för människor som befinner sig i livets slutskede.
Göran Hägglund (KD):
Vi behöver jobba vidare när det gäller frågorna som rör kompetensen hos läkare och annan personal. I vilka former det kommer att göras kan jag inte svara på i dag, men det här är oerhört angeläget. När det gäller regionala skillnader handlar det väldigt mycket om att ha en bra dialog med kommuner och landsting men också att ha, som Ylva Johansson säger, riktlinjer som inom kort kan tjäna som en hjälp.
Jag tror också väldigt mycket på jämförelser mellan olika sätt att arbeta på, att lära av dem som lyckas bäst, att man visar hur det kan fungera och som kanske är möjligt att genomföra på andra platser. Det fortsatta arbetet på det här området är jag säker på kommer att uppta mycket av min tid.
Jag vill att det ska uppta mycket av min tid, eftersom jag bedömer att det här är en väldigt betydelsefull fråga. Jag hoppas att vi får tillfälle att återkomma i ytterligare diskussioner om hur vi tillsammans ska kunna se till att den palliativa vården, som har tagit rejäla skutt framåt, ytterligare förbättras med människovärde som utgångspunkt så att vi får en så bra vård som vi någonsin kan. Tack för alla goda inlägg!
Göran Hägglund (KD):
Ylva Johansson har frågat mig vilka åtgärder jag tänker vidta med anledning av de problem med försämrad tandhälsa i vissa grupper av barn och ungdomar som Socialstyrelsens rapport om tandhälsan hos barn och ungdomar 1985-2005 redovisar. Rapporten visar som sagt att betydande förbättringar av tandhälsan hos barn och ungdomar skett under perioden 1985-2005. Detta är en mycket betydelsefull och glädjande utveckling.
Under de senaste åren har emellertid utvecklingen stannat av, och Socialstyrelsen redovisar också att tandhälsan tycks ha försämrats något hos de barn som har mest karies. Det är angeläget att så långt möjligt bibehålla en god tandhälsa hos de yngre, eftersom det minskar behovet av tandvård i vuxen ålder. De tendenser till försämringar i tandhälsan som kan noteras hos vissa grupper är viktiga att följa upp.
Det finns inget som talar för att förändringen är kopplad till en försämring av barntandvården. Snarare finns förklaringen i förändrade kostvanor. Socialstyrelsen har pekat på att den statistik som i dag samlas in och redovisas inte ger en tillräckligt bra bild av tandhälsan i de berörda åldersgrupperna. Statistiken behöver kompletteras med vissa bakgrundsdata samt uppgifter om exempelvis initiala kariesskador.
Regeringen har därför gett Socialstyrelsen i uppdrag att tillsammans med bland annat Sveriges Kommuner och Landsting se över metoderna för att samla in statistik avseende tandhälsa hos barn och ungdomar samt utarbeta förslag till förbättringar. Uppdraget ska redovisas senast den 31 december 2007. Ett bra statistikunderlag är viktigt för att man ska kunna analysera utvecklingen och vidta rätt åtgärder.
Enligt tandvårdslagen ansvarar landstingen för barn- och ungdomstandvården, och det ankommer därför på landstingen att avgöra vilka insatser som behöver göras för att förbättra tandhälsan i utsatta grupper. Sådana insatser kan bland annat bestå i ökade satsningar på förebyggande åtgärder till grupper med sämre tandhälsa.
I svaren på Socialstyrelsens enkät för år 2005 uppgav nästan alla landsting att resurser tilldelas de enskilda klinikerna bland annat baserat på tandhälsoläget. Regeringen och Socialstyrelsen kommer naturligtvis att även i fortsättningen noga följa utvecklingen.
Göran Hägglund (KD):
Jag tror att Ylva Johansson har rätt i väldigt mycket i det som hon säger när det gäller förändringar.
Vi kan se att en grupp som nästan inte har funnits har blivit större och på senare tid blivit ännu något större när det gäller just dålig tandhälsa och att det finns grupper som framför allt kommer från omständigheter där de sociala villkoren är tuffare än vad barn i allmänhet har.
Jag tror att man kommer att behöva jobba mer för att möta det här i framtiden genom att naturligtvis särskilt titta på den gruppen men också att fortsatt arbeta för att inte släppa den breda och välfungerande barn- och ungdomstandvård som vi har för övrigt. Då kommer jag in på detta med förändrade kostvanor.
Både Ylva Johansson och jag har barn i den åldern där man äter på lite oregelbundna tider och kanske har en kost som kan lämna en del övrigt att önska.
Där handlar det delvis naturligtvis om föräldrarnas ansvar men också om skolans roll i sammanhanget och naturligtvis tandvårdens roll när det gäller information om det som förebygger.
Det är nog många goda krafter som måste samverka, och jag är hemskt ledsen att behöva säga att jag inte har någon patentlösning i det här fallet, ingen quick fix som kommer att lösa alla problem.
Det krävs nog mycket hårt arbete, ett bättre statistikunderlag som gör att man kan finna var insatserna främst bör sättas in och ett systematiskt arbete med att hitta de rätta metoderna.
Vi vet att en dålig tandhälsa under barn- och ungdomsåren naturligtvis leder till att man har detta med sig under lång tid, i värsta fall genom hela livet.
Göran Hägglund (KD):
Tack, Ylva Johansson! Jag tror att det ligger väldigt mycket i detta och att det är angeläget att vi fortsätter att vara mycket uppmärksamma, att vi lyssnar på de signaler som kommer och att vi skaffar oss ett bättre underlag för de åtgärder som vi kan vidta på politisk väg för att undanröja de tecken som vi ser på en försämrad tandhälsa.
En sak som jag funderat på under den här debatten handlar om ätstörningar och om barn som äter mediciner av olika skäl. Det är väl bekant att just sådana saker också försämrar tandhälsan. Men kanske är det sådant som förekommer i så liten omfattning att det inte skulle märkas i den här statistiken. Det är ändå värt att följa detta vidare.
Jag hoppas att vi får tillfälle att återkomma till den här diskussionen i ett senare skede. Frågan är alltför viktig för att glömmas bort. Den bör vi återkomma till. Tack för den här diskussionen!
Göran Hägglund (KD):
Jag tror att vi möjligen har lite olika ingångar i den här debatten. Det tror jag att vi kan komma överens om i alla fall, om vi inte kommer överens om något annat.
Det som för mig är det alldeles avgörande, det som är det primära, som är utgångspunkten i allt arbete som jag utför på det här området handlar om att skapa bästa möjliga trygghet för den enskilde patienten, att skapa bästa möjliga tillgänglighet, bästa möjliga kvalitet för den enskilde patienten.
Vissa partier har utgångspunkten att den vården bara kan ges av människor som är betalda av det offentliga, men man har inga belägg för att det skulle vara sämre för att det står något annat på löneutbetalningen. Jag kan inte förstå denna paniska rädsla för att andra ska kunna meddela vård. När stopplagen kom till för några år sedan sågades den av i stort sett samtliga remissinstanser.
Folkhälsoinstitutet tyckte att den var okej. Sveriges Redovisningskonsulters Förbund tyckte att den var okej. Kritikerna konstaterar att lagen minskar konkurrensen - Konkurrensverket, bygger på en gammaldags syn på verksamheten i vården - säger LO, utgår från helt felaktiga premisser - säger Statens beredning för medicinsk utvärdering, hotar det kommunala självstyret - säger Stockholms läns landsting.
Men det hindrar inte politiker väl försedda med ideologiska skygglappar att peka på att all vård enbart kan meddelas via det offentliga. Jag tycker att ni tänker fel. Jag ser gärna att fler får bidra, men det måste finnas en del grundläggande fakta som ska gälla.
Det handlar om vård på lika villkor, att vård som är finansierad gemensamt ska ges utifrån de behov som patienten har. Om detta står i centrum går det att hitta lösningar där det finns flera olika aktörer på området. Det ger fler arbetsgivare att välja mellan för den som är verksam på det här området.
Det ger en möjlighet för det offentliga att mäta sina insatser mot andra utförare, komma till jämförelser, och det leder till kvalitetsförbättringar. Detta vill ni inte se, utan i stället fastnar ni i ett tänkande som går ut på att vård bara kan meddelas på ett sätt. Det finns i dag stora brister inom den svenska hälso- och sjukvården.
Det finns saker och ting som vi behöver rätta till, bland annat när det gäller tillgängligheten och de anställdas eller vårdutbildades möjlighet att komma till sin rätt hos sin arbetsgivare. Jag tror att det skulle finnas ett stort värde i att det fanns flera arbetsgivare till vilka jag som vårdanställd kunde gå för att utveckla mig i mitt arbete.
För min del är målet en väl fungerande vård och omsorg. Medlet kan vara offentlig vård, men jag är inte rädd för att under reglerade former låta även andra intressenter från den ideella sektorn, och till och med den som driver ett privat företag, vara verksam och låta upphandlingen fungera.
För det är ju det offentliga som klargör vad det är man beställer - antalet operationer, antalet ingrepp - och man anger de kvalitetskrav man har. Det kan göras även av andra. Det är inte bara den som får sin lön utbetald av det offentliga som kan göra ett bra jobb till gagn för patienten.
Göran Hägglund (KD):
Vad ska man göra för att undvika att vinstdrivande företag köper upp idéburen verksamhet? Jag tror att man ska hålla i minnet vad de idéburna företagen själva anser på detta område.
I dag kunde vi i Svenska Dagbladet läsa en artikel där man från den organisation som organiserar just idéburen omsorg säger så här: Regeringsförklaringen är befriande tydlig och fastslår att "fler aktörer skall uppmuntras att bidra till en utveckling av vården och omsorgen. Lika villkor skall gälla för privata, ideella, kooperativa och offentliga aktörer."
Man välkomnar detta och säger att det är först när vi kan välja mellan verkligt olika aktörer som valfriheten blir reell. Man välkomnar sådant som öppnar för andra att utföra vård och omsorg. Allt handlar förstås om att man vill patientens bästa. Alla hamnar vi någon gång under våra liv i en situation där vi är beroende av vård och omsorg.
Jag tror ärligt att vi kan utveckla vård och omsorg genom att det finns fler aktörer. Då kan man mäta sig mot varandra och se vad som fungerar. Man kan lära av varandra. Jag är inte rädd för att öppna för detta. Tvärtom ser jag goda möjligheter för att det kan förbättra situationen för den person som är i en så utsatt situation att man behöver vård och hjälp.
Göran Hägglund (KD):
Barbro Westerholm och jag är överens om att Sverige alltför länge har väntat på en nationell cancerplan, eftersom vi tror att den skulle kunna ha en betydande effekt för att komma åt om inte alla så många av de problem som vi brottas med i Sverige i dag när det gäller just cancervården.
Det handlar många gånger om en bristande planering och samordning, och variationer över landet när det gäller behandling. Vi har över huvud taget en dålig beredskap för att vi tyvärr av allt av döma kommer att få se alltfler människor som möts av beskedet att de har fått cancer. Varje år drabbas 50 000 personer, som vi har sagt tidigare.
Det är 50 000 personer som möts av ett besked som för många är chockerande och väldigt skrämmande. Vi vet att moderna behandlingsformer gör att väldigt många blir helt botade och andra kan leva ett väldigt rikt liv under väldigt lång tid.
Vi tror att med en nationell cancerplan kan vi ytterligare förstärka den positiva utvecklingen när det gäller dels prevention, dels tidig upptäckt, dels vård, behandling och utnyttjande av moderna mediciner. I de fall det är nödvändigt ska vi ha en effektiv palliativ vård, vård i livets slutskede, för dem som det rör.
När det gäller frågan om hastigheten är vi överens om att vi behöver göra det så fort som möjligt. Det har också varit utgångspunkten för mitt ställningstagande när det gäller metod. Jag har valt den väg som Barbro Westerholm nu kritiserar, nämligen att vänta in analysen från Socialstyrelsen som kommer i slutet av april månad.
Jag tror att det är det klokaste och snabbaste sättet att gå för att få en nationell cancerplan så snabbt som möjligt att de får slutföra sitt arbete. Det arbetet kan utgöra en betydande grund för det arbete som bör utföras av dem som arbetar fram en nationell cancerplan. Min uppfattning är att det är det snabbaste sättet.
Jag skulle gärna vilja se att Sverige inom kort har en nationell cancerplan som innehåller tydliga mål för framtiden när det gäller minskad sjuklighet och dödlighet, strategier för prevention, det vill säga förebyggande verksamhet, effektiva behandlingar och vård och den palliativa omsorgen.
Det behövs också en beräkning för framtiden över framtida resursbehov, en framtida ansvarsfördelning och att vi får effektiva metoder för uppföljning och utvärdering av det som görs för att vi ska kunna lära av varandra. Det är en kunskapsspridning som gör att man inte behöver uppfinna hjulet överallt i landet.
Nya metoder och vårdformer kan snabbt spridas över landet när de visar sig ha en effekt. Jag tror att vi båda brinner av iver att göra vårt yttersta för att få till stånd en ordning där vi faktiskt kan åstadkomma en situation där färre människor drabbas av cancer och där färre människor blir sjuka och avlider i denna förfärliga sjukdom.