Johanna Jönsson (C):
Vi debatterar i dag situationen för ensamkommande i Sverige. Hittills i år har sju personer i denna grupp tagit sitt liv. Ytterligare minst hundra unga har försökt göra det. De har tagit tabletter, försökt hänga sig, hoppat från broar och fönster, hällt brännbar vätska över sig och klivit ut framför tåg och bilar.
De har skurit sig i ansiktet, i ljumsken, i armarna. Jag förstår att denna uppräkning kan låta makaber, men ur mitt perspektiv går det inte att börja någon annanstans när vi talar om denna grupp. Var och en av dessa unga människor har känt sig så desperat att de inte har sett någon annan utväg. Många fler känner stark ångest och oro inför framtiden.
De har sömnproblem och koncentrationssvårigheter, och de har tappat hoppet. Vi i Centerpartiet vill verkligen försöka lösa denna situation. Vi har under de senaste åren presenterat flera olika förslag. Några har vi redan fått igenom, andra inte.
Samtidigt vet jag att alla ni som sitter här inne - jag menar verkligen alla - har förmåga att känna empati, även ni som inte fullt ut håller med om den typ av lösningar som jag vill se. Jag vet att ni precis som jag berörs starkt av dessa människors svåra situation. Att vi har olika ståndpunkter om vad som behöver göras handlar inte om detta. Det handlar inte om att den ena är ond och den andra god.
Jag vet att ni också gör era överväganden utifrån vad ni tror är den bästa vägen framåt. Vi politiker kan heller inte enbart låta oss styras av empati och medkänsla. Vi måste klara av att lyssna på de enskilda berättelserna och låta oss beröras av dem men samtidigt väga detta mot allt det andra. Det är oändligt svårt, om inte omöjligt, att bygga samhällssystem som aldrig någonsin kommer att drabba någon enskild på ett negativt sätt.
Ibland innebär våra politiska avvägningar att vi fattar ett beslut trots att det kommer att innebära svårigheter för vissa, eftersom det ändå är det bästa möjliga alternativet för det stora flertalet. Detta är inte lätt - det är aldrig lätt - och det vet vi här inne. Jag har stor respekt för att vi ibland gör denna avvägning utifrån olika utgångspunkter och att vi landar i olika slutsatser.
För Centerpartiet väger enskilda människors öden tungt, men det är inte det enda vi bryr oss om. Det som hände under hösten 2015, då många människor samtidigt sökte asyl i Sverige var helt ohållbart. Vi lever fortfarande med många av följderna. Som världen ser ut i dag anser Centerpartiet att Sverige ska ha reglerad invandring och att vi ska ha en stark asylrätt.
Detta innebär att det måste finnas system som avgör vem som har rätt att vara här här och vem som inte har det. Vi vill fortsatt ha en avpolitiserad asylprocess där asylskäl bedöms av Migrationsverket och domstolar. Detta system ska såklart vara så rättssäkert som möjligt, men sanningen är att det alltid kommer att finnas brister och gråzoner. Människor kommer att falla mellan stolarna.
Det finns många steg i processen som måste klaffa, och det finns mycket som kan bli fel. Till syvende och sist handlar alltihop om att några människor ska avgöra om det går att lita på en annan människas berättelse, ofta om något som hänt långt borta för länge sedan, och där det kanske kommer att handla om att personen tvingas återvända. I en pressad situation ökar dessutom riskerna för att något blir fel.
Långa handläggningstider, dålig tillgång till rätt information, många nyrekryterade handläggare, brist på tolkar som talar rätt språk, gode män som saknar erfarenhet, juridiska ombud utan uppdaterad kunskap, stressade inskrivningsprocesser och en allmän misstro som sprider sig från alla håll och kanter. I en sådan situation behöver det finnas ventiler i systemet.
Vi befinner oss nu i ett läge där många av dem som kom som ensamkommande under 2015 får sina beslut efter en oerhört lång väntan. Av dem som fortfarande är under 18 får de absolut flesta stanna, åtminstone tillfälligt, men av dem som hunnit fylla 18 eller som blivit uppskrivna i ålder är det en klar minoritet som får stanna, särskilt bland afghanerna. Övriga - de som inte får stanna - ska lämna Sverige.
Inom kort kommer vi att ha många tusen unga män som har förlorat rätten till bostad och bistånd men som ändå finns kvar här i landet, vissa därför att de gömmer sig och gör allt för att inte utvisas, andra därför att kapaciteten att utvisa så många så snabbt saknas. Hittills i år har gränspolisen lyckats tvångsutvisa ungefär 50 personer till Afghanistan.
Samtidigt flaggar den afghanska regeringen för att man på olika sätt kommer att försöka fördröja utvisningarna eftersom man anser sig sakna förmåga att ta emot dessa personer. Om det fortsätter i denna takt kommer det att ta många år att utvisa alla. Även om vi skulle sätta in alla tillgängliga resurser är det många som aldrig kommer att låta sig utvisas och som kommer att bli kvar, för så ser det ut runt om i hela världen.
Under tiden är risken stor för att drogmissbruket ökar i denna grupp, att gängkriminaliteten får en stark grogrund och att misären blir stor. Detta kommer att leda till enorma kostnader för samhället, både i mänskligt lidande, inte minst för brottsoffer, och i rena kostnader för allt från sjukvård till rättsväsen. Det riskerar dessutom att leda till minskad tillit - den kanske största kostnaden av alla. De människor i detta land som har byggt nätverk och som på olika sätt har stöttat befinner sig redan på gränsen för vad de klarar av.