Thomas Östros (S):
Låt mig börja med att ta upp en viktig principiell fråga. Jag ställde den här interpellationen den 17 november. Vi är nu snart tre veckor in på 2007, året därefter. Jag vet att regeringen har trätt och dragkampats om vem som ska ha ansvar för statliga bolag, men det är inte ett tillräckligt skäl för att inte svara på de interpellationer som riksdagen ställer till regeringen.
Den statliga företagsgruppen är en väldigt viktig tillgång för Sverige. Den spelar stor roll för mångfalden i näringslivet och bidrar till sysselsättning över hela landet. Förvaltningen av de statliga bolagen har under den förra regeringen haft målet att skapa värde. Det har varit den övergripande målsättningen för arbetet. I dag ska vi diskutera två väldigt viktiga företag för Sverige. Nordea är en ledande finanskoncern i Norden.
Den har genomgått flera fusioner och sammanslagningar och lyckats vara mycket framgångsrik genom denna process. Det handlar om svenska Nordbanken, finska Merita, danska Unibank, norska Christiania Bank og Kreditkasse. Under hela den här perioden har den svenska staten varit en aktiv och ansvarstagande ägare. Bolaget har varit börsnoterat. Det har styrts av marknaden och börsens avkastningskrav men haft en långsiktig, stabil ägare i bakgrunden.
Nordea är i dag ett av Sveriges viktigaste företag och har stor betydelse för Stockholms attraktionskraft som finanscentrum i norra Europa. Telia Sonera är Nordens och Baltikums största telekomoperatör med verksamhet inom rader av olika tjänster. Också det har uppstått genom sammanslagningar och fusioner, inte minst mellan Telia och det finska Sonera. Svenska staten har under den processen varit en aktiv och ansvarstagande ägare.
Bolaget är börsnoterat och naturligtvis styrt av marknadens utveckling men med en långsiktig ägare i bakgrunden. I dag spelar Telia Sonera en mycket viktig roll för Sveriges attraktionskraft som telekomcentrum i världen. Stockholm och forskning, utveckling och ledning har mycket att hämta från Telia Sonera.
Staten har varit betydelsefull som ägare i den här utvecklingen, skött sitt ägande klokt och rationellt och bidragit till stabilitet i internationaliseringen och till framgång för de här företagen. Nu ska de säljas ut. Vad är huvudskälen? När Mats Odell talar med vissa sägs ett vara att maximera intäkterna från en försäljning för att kunna betala av på statsskulden.
Vi kunde läsa i Dagens Nyheter häromdagen att 150 miljarder i försäljning de kommande åren väntas bidra till att minska statens räntekostnader med 5,25 miljarder. Men de kanske sex bolag som det nu är aktuellt att sälja gav förra året utdelningar på 9,75 miljarder, så det lär inte vara någon lysande affär när det gäller statens budget. Ibland låter det som om huvudskälet är att sälja för att staten inte ska vara ägare.
Men vad är det som kommer att ske när dessa företag nu bjuds ut till försäljning? Med välkapitaliserade företag som Nordea och Telia Sonera är risken att kortsiktiga riskkapitalbolag kommer att vara de intressenter som nu närmar sig Regeringskansliet med bud om uppköp. Här finns det varningar.
Carl Bennet, vice ordförande i Telia Sonera, har i Sveriges Radio varnat för konsekvensen av att det långsiktiga ägandet i Telia Sonera, och därmed Sveriges roll som telekomcentrum, försvagas. Det är likadant med Nordea, där ett välkapitaliserat, mycket framgångsrikt bolag med huvudkontor i Sverige riskerar att lämnas ut till mycket kortsiktiga ägarintressen. Min fråga till Mats Odell är: Vad är det som nu gäller?
Är det maximering av intäktsförsäljningarna för att få så stora intäkter som möjligt? Eller har regeringen ett ansvar för dessa två viktiga företags framtid i Sverige och därmed ett ansvar för hur man sköter de försäljningar som nu kommer?