KBLab/rixvox huggingface dataset:
Amineh Kakabaveh (-):
Ledamoten! Nej, man vill faktiskt inte prata om det generellt. När man pratar om det generellt tappar man det. Då sviker man igen kvinnor, flickor, hbtq-personer och även små pojkar, som är både offer och förövare i hederskulturen. Ett särskilt brott för hedersförtryck Ordet heder finns redan i dag i brottsbalken som straffskärpningsgrund.
Denna straffskärpningsgrund har domstolarna kunnat tillämpa. Jag vet inte vad Vänsterpartiet vill egentligen. Sedan säger ledamoten att hon alltid har stått upp för det här.
När hon jobbade på Brottsoffermyndigheten intervjuades hon i P1 2004, och så fort ordet "heder" kom upp sa hon att hon inte ville diskutera ämnet och att det handlade om svenska kvinnor. Hon sa: Vi får inte bygga upp ett tänkande om vi och dom. Så sa hon även nyss i talarstolen.
Hon var visserligen inte i riksdagen 2020 men framförde samma sak nyss i talarstolen. Så här låter det alltid från ledande vänsterpartister. När partiordföranden var ung anklagade hon alla som satsade på kartläggningar och sa att det handlade om gigantiska resurser.
Den ekonomisk-politiske talespersonen Ali Esbati sa efter att Fadime Sahindal mördats att det var "ett i grunden rasistiskt synsätt" och krävde dåvarande integrationsministerns avgång med omedelbar verkan på grund av den här debatten. Och den fortsätter än i dag i talarstolen.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utrikesministern, för svaret och engagemanget! Medan vi gång på gång tar upp dessa frågor i Sveriges riksdag och i EU-parlamentet eller i ministerrådet fortsätter Erdogans regim att dagligen fängsla politiker och kurder.
HDP:s folkvalda ledamöter och borgmästare har man ersatt med egna män fastän de är folkvalda. De mest kända namnen är Figen och Demirtas, som är partiets ledare och sitter i fängelse tillsammans med 4 000 andra medlemmar i HDP.
Det finns också 10 000 oppositionella som är fängslade, däribland journalister och kvinnorättsaktivister. Alla som ägnar sig åt den kurdiska frågan kallas i dag för terrorister. Det gör tyvärr att Sverige och EU är förlamade och inte kan diskutera den kurdiska frågan.
Alla som diskuterar den kurdiska frågan i Turkiet kallas för terrorister, oavsett namn. Det gäller inte bara där utan också när det gäller kurderna i Irak och Syrien. Vi vet att Erdogan i parlamentet har fått igenom att man ska utvidga attackerna eller ockupationen av Syrien och fortsätta att vara där.
Gång på gång hör vi att Turkiet använder kemiska vapen i gränsområdena mot Kurdistan och Irak. Häromdagen bombade man i Shingalområdet, det yazidiska området, med drönarattacker. Två barn dog i en bil som bombades.
Varje dag faller civila offer för Erdogans aggressiva politik bara i de kurdiska delarna. Vi vet också att Turkiets aggression sträcker sig ända till Libyen och andra länder vid Medelhavet.
Frågan är: Är det inte dags att ompröva besluten i EU och sluta kalla demokratiska partier - HDP och IPG, som kämpar mot Daish och för kurdernas rättigheter - för terrorister?
Nu vet jag att varken EU eller Sverige har sagt att HDP och de andra partierna är terrorister, men när Erdogan gör det blir vi förlamade och kan inte göra mer. Jag tycker att det också borde vara dags att ta bort PKK från den listan.
Historien har visat att alla partier i Turkiet som har verkat för den kurdiska frågan har kallats terrorister. De har tvingats byta namn och starta om. Vi vet att BDP blev HDP. Det är många olika namn. Nu riskerar HDP att bli upplöst i Turkiet. Min fråga är: Om man nu har lyckats så bra, vad är då resultatet?
Det skulle vara väldigt intressant att få höra vad som är resultatet av det arbete man har gjort i OSSE.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag anser också att dialog borde vara det bästa sättet, men man har ju fört dialog med Turkiet om demokrati och mänskliga rättigheter i 40 år. Det gjorde man redan under Erbakan, Ecevit och andra regeringar.
Det fanns inte någon lösning för vare sig mänskliga rättigheter eller kvinnors rättigheter eller kurdernas och andra minoriteters rättigheter förrän när lite, lite hopp tändes då Turkiet skrev på de så kallade Köpenhamnskriterierna. Men vad har hänt med det?
Sedan dess har Turkiets aggressivitet mot den egna befolkningen, det vill säga kurderna och den socialistiska rörelsen HDP, tagit fart. Turkiet har dragit tillbaka Istanbulkonventionen. Nu är det till exempel lagligt med hustrumisshandel och annat som förekommer.
Den garanterade kvinnors rättigheter. Ur demokratisk synvinkel och när det gäller säkerhet utgör nu Turkiet en jättestor fara för hela regionen. Kan utrikesministern säga något om vad som kommer att hända nu när USA lämnar Irak och när USA också kommer att lämna Syrien.
Vad kommer att hända? Jo, det vet vi som har erfarenhet av detta. Turkiet kommer att utvidga ockupation och militarisering gentemot Irak men också gentemot Syrien och det egna folket plus att ett inbördeskrig kommer att drabba främst minoriteter, kurderna i Rojava, i Irak och i Syrien. Därför är min fråga i sammanhanget: Har man någon förberedelse?
Det är väldigt viktigt att säga det, för Erdogan har pratat om att man ska återupprätta det Osmanska riket på bekostnad av minoriteter, kurderna, kvinnor och kristna minoriteter i de olika delarna. Det drabbar dem. Oavsett om det är Daish eller Turkiet eller någon annan regim har de drabbats av detta.
Dessutom vet alla om att Turkiet samarbetar med Daish mot kurderna. Jag träffade också Ilham Ahmed. Hon sa till oss: Vi har på ena sidan Turkiet och på den andra sidan Daish. Den tredje är Bashar al-Asad. Och det är likadant för alla kurder. De har liksom hamnat mitt i maktens spelbricka.
Detta måste vi ta på allvar innan olika andra scenarier uppstår. Men det går inte så länge kurder, partier och frihetskämpar kallas för terrorister. Därför skrev jag Sverige och EU och Turkiet. Människor som kommer som flyktingar kallas av säkerhetstjänsten för terrorister. För mig är det absurt.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utrikesministern, för redogörelsen! Man kan skriva hundratals sidor där man beskriver repression och brott mot mänskliga rättigheter, krigsbrott och brott mot folkrätten där kemiska vapen används i krig. Redan 1997 skrev man i Genèveprotokollet om förbud mot att använda kemiska vapen i krig.
Detta har Turkiet gjort, och jag undrar vad Sverige och EU gör för att fördöma Turkiet när det gäller det. Det finns bevis för att Turkiet har gjort det. Utrikesministern säger att man inte vill ta bort terrorstämpeln, och detta hindrar allt arbete som vi gör i Sverige och EU för att främja mänskliga rättigheter därför att det utvidgar Erdogans makt att ockupera andra länder.
Detta vet både jag och utrikesministern, hela Sveriges riksdag och alla EUpolitiker. Så länge alla dessa partier i Rojava, i Syrien och i delar av Iran och Irak har terroriststämpel kommer det att hjälpa Erdogans utvidgning. Läs bara Jan Guillous artikel från förra veckan, nu senast i Aftonbladet!
Detta drabbar många kurder även här. Jag menar att om vi verkligen menar allvar med att stå upp för kurdernas och andras rättigheter och att frågan ska lösas genom dialog måste vi vara beredda att se över och ompröva våra beslut, så som man har vågat göra i till exempel Belgien. Annars kommer problemet i Mellanöstern bara att utvidgas.
Palestinierna och kurderna blir ett annat scenario. Jag har inte fått svar från utrikesministern om vad som händer när USA ger sig av.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar utrikesministern för svaret. Det är utmärkt att regeringen i olika sammanhang envist biter sig fast och ständigt påtalar kränkningarna av de mänskliga rättigheterna, även om det ofta inte verkar ge något konkret resultat. Detta måste fortsätta.
Kampen för mänskliga rättigheter har ofta karaktären av droppen som urholkar stenen. Som utrikesministern var inne på fortsätter den islamiska diktaturregimen med avrättningar, arresteringar och förföljelser av arbetare, kvinnor, kurder, balucher, bahaier, araber och andra minoriteter.
Senast i veckan avrättades en 32-åring i en by i Sardashtprovinsen i Kurdistan. Sedan Ebrahim Raisis maktövertagande som president har hundratals människor avrättats. Många avrättningar sker i hemlighet. Samtidigt fortsätter protesterna dagligen. Tusentals människor - arbetare - är på gator och torg.
Arbetarna vill ha sina löner betalda. Det är en grundläggande rättighet att kunna organisera sig, men i Iran fängslas man. Senast i veckan fängslades en arbetaraktivist i Kurdistan. I går frigavs han villkorligt.
Vi har många gånger här tagit upp kvinnorättsaktivister som Nasrin Sotoudeh, Zeyban, Zara, Nigar och Speideh och tusentals andra människor som sitter i fängelse i Iran. Den läkare och KI-forskare jag nämner i interpellationen skulle Iran i dag behöva för katastrofmedicin under pandemin.
Men han sitter fängslad, och hans två barn och fru väntar här sedan 2016. Han är dömd till döden. Jag vet att utrikesministern tidigare har krävt här i kammaren att han ska friges, men jag saknar det svaret på papper.
Det är väldigt viktigt att han får sjukvård och att domen inte verkställs, men man måste också kräva att han friges. EU-parlamentet har antagit en resolution med krav på omedelbar frigivning av honom och på avskaffande av dödsstraffet i Iran.
Vi har haft den debatten tidigare, och jag vill att utrikesministern och Sverige fortsätter med de kraven. En annan svensk medborgare som sitter i fängelse och har fått en dödsdom, men som det sällan pratas om, är Chaab från arabrörelsen.
Tyvärr ser jag i svaret inte heller rakt på sak att utrikesministern delar Amnesty Internationals oro gällande de brott som Ebrahim Raisi begick under 1988. Det handlar om massmorden på över 5 000 politiska fångar.
Hans medarbetare sitter i svenskt fängelse, och rättegång pågår tack vare vår rättsstat och internationella lagar. Jag vill gärna höra vad utrikesministern själv tycker om den frågan. Det gäller inte bara brotten från 1988. Även 2019 begick Iran brott mot mänskliga rättigheter vid massprotesterna över hela landet.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar för förtydligandena. Jag såg att det står att det är viktigt att han friges, men att kräva att han friges ger en lite annan tongång. Men jag förstår utrikesministern, och det är väldigt viktigt att såväl hans barn och fru som hans övriga familj både här i Sverige och i Iran hör detta, för det är viktigt. Vi vet att Sverige inte är det första land som drabbats av detta.
Många andra EU-länder men också UK är drabbade. Irans mål är helt enkelt att göra affärer med människors liv. Det är därför de håller honom fängslad. Det är bara påhitt att en läkare skulle samverka med en annan regering och ett annat land. Det vet vi. Därför är det bra med den här tydligheten. Jättetack!
Det andra delen av min interpellation handlar om kurderna. Jag vet att Sveriges ställningstagande när det gäller kurderna i alla delar alltid har varit väldigt tydligt och klart. Det gläder mig också att de flesta riksdagspartier är överens i denna fråga.
Problemet är att Iran nu i och med den nya regeringen och Raisis maktövertagande har blivit ännu mer aggressivt och ännu mer repressivt mot sitt folk. Iran begår, precis som Turkiet, regelrätta folkrättsbrott i andra länder. Flera kurdiska oppositionella har blivit avrättade.
Jag själv erfor detta i början av 1991 - anledningen till att jag flydde var att många av mina egna kamrater mördats på olika sätt. Iran fortsätter med detta. Nu har man sagt att man ska bomba. Man har varnat det kurdiska folket i Irak.
De ska inte beblanda sig med eller vara i närheten av de oppositionella från Komala, KDPI, KDP och PYD från Iran. Båda länderna, Iran precis som Turkiet, använder oppositionella som förevändning för att helt enkelt komma åt det kurdiska självstyret.
Man vill inte se att kurderna är i en liten zon för säkerhet. De oppositionella kurderna har inte bedrivit någon beväpnad kamp de senaste åren. Jag läste pressmeddelandet från en av rörelserna, Komala. De säger: Vi vill inte göra det. Det är inte för att vi vill lägga ned vapnen, men det går inte just nu.
Vi vill inte att vanliga människor ska drabbas av det. Iran använder arbetare, de som kallas kolbar, som går över gränsen mellan Iran och Irak. Det tjänar sitt levebröd på det. Men både Turkiet och Iran bombar. Det skördar många människors liv, och deras arbete tillintetgörs. Det förstörs av dessa regimer. Då måste man göra ett klart och tydligt ställningstagande.
Det var vad min fråga handlade om. Iran och Turkiet ska sluta att bomba oppositionella. Det finns också tusentals vanliga civila människor där som har flytt regimerna, och särskilt regimen i Iran. Vi är många tusentals kurdiska flyktingar vilkas släktingar och bröder har mördats där eller som är kvar i lägren.
Det är inte bra för någon, och det handlar inte minst om mänskliga fri- och rättigheter. Vi ska alltid försvara dem, och jag vet att vi gör det. Men det behövs ett bättre och rakare ställningstagande mot bombningarna.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utrikesministern, för tydligheten och ställningstagandet! Det behövs, och det måste man göra jämt och ständigt även om man inte får gehör. Man kan också använda rösten i EU och FN, som man nu gör.
Iran har under de senaste decennierna inte bara hotat utan också vidtagit en rad åtgärder i syfte att beröva kurdiska självstyret dess säkerhet. Det har skett genom ständiga bombningar i gränsområdet och nu på irakiskt territorium där lägren finns med oppositionella, deras familjer och andra människor.
Jag har haft kontakt med ett femtiotal kvinnor som har flytt hedersvåld och tvångsäktenskap. De flyr för att kunna vara där. De har barn med sig. De säger: Amineh, vad ska vi göra? Jag lovade att jag i dag skulle debattera det.
Interpellationen ställde jag redan när Irans befälhavare uppmanade - han heter Mohammed Pakpour - att markstyrkorna skulle invadera Kurdistan. Jag menar att läget är väldigt allvarligt. Vi måste helt enkelt se till att kräva frigivning av alla politiska fångar och alla kvinnor.
Man måste stoppa bombningarna, avrättningarna och lönnmördandet av kurdiska oppositionella. Det har sedan augusti skett flera mord. Iran har mördat tre och Turkiet flera av de oppositionella kurderna. Därför vill jag att vi aldrig ska sluta att påtala vad som sker.
Det kommer tyvärr heller inte att upphöra förrän regimen har fallit och det iranska och det kurdiska folket självt bestämmer över sina egna liv och har sin frihet.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag skulle vilja tacka utrikesministern för svaren och för tydligheten. Jag vet att det inte råder någon tvekan om att Sverige gör sitt bästa för att stödja minoriteterna och koalitionen i nordöstra Syrien och Rojava, som det heter.
Samtidigt vet vi att det i skuggan av Rysslands terror och krig mot Ukraina finns ett vakuum och en risk för att andra länder och grupper kommer att fylla detta vakuum.
Precis sex veckor före kriget mot Ukraina hade Daish organiserat sig och attackerade ett fängelse, där man halshögg tiotals kvinnor.
Nasrin Abdullah, som är på väg till läktaren här i kammaren, berättade i går om vad Daish gjorde i fängelserna mot kvinnor från Kobane, som skyddade sig själva. Daish höll på att organisera sig och kom med prickskyttar och bilbomber.
Daish bildades från början i fängelserna i till exempel Mosul, som var fyllda av sådana människor. När de släppts grundades Daish. Nu är hundratals på fri fot, och det är stor risk för att de kommer att organisera sig.
Budskapet från Nasrin Abdullah, som nu är på besök i Sverige - vi träffade henne i går och nyss, före denna debatt - är därför att kvinnorna, människorna, kurderna och andra minoriteter behöver stöd för att stärka säkerheten kring och i fängelserna.
Det handlar inte bara om att ett folk ska skyddas i regionen utan om att skydda hela världen. Kurderna och andra minoriteter har inte skyddat bara den egna befolkningen utan faktiskt hela världen.
De har, för tillfället, räddat hela världen från den genom tiderna värsta terrorismen, där man halshugger människor som kämpar för sin frihet och inte minst för kvinnors rättigheter. Kvinnorna i YPJ och YPG har haft en avgörande roll i kampen mot Daish för befrielse, men man har inte kommit tillräckligt långt än.
Folkmord kommer att ske, och det kommer tyvärr att drabba minoriteter i regionen. Jag är införstådd med utrikesministerns svar. Det är inte alltid möjligt. Det är svårt. Men när har vi bara kunnat ställa möjliga och enkla politiska krav? De har alltid varit omöjliga.
Inte minst gällde det Sveriges feministiska utrikespolitik, där många slog dövörat till och undrade vad det var för något. Men på den internationella arenan kunde vi visa: Javisst, det går! Jag tror faktiskt inte att någon av oss är i politiken bara för att jobba med enkla frågor med enkla svar. Så är det med politiken.
Vi måste möta detta för att få en förändring till stånd.
Amineh Kakabaveh (-):
Det är en självklarhet att också kurderna och andra minoriteter är tacksamma för att Sverige hörsammar detta. Sverige är ett humanitärt land när det gäller många hörn i världen. Inte minst är det viktigt att stödja kvinnorna.
Om en vecka är det sju år sedan YPJ, den kurdiska kvinnorörelsen, startade för att kämpa sida vid sida mot barbariet. Och inte bara det, utan man trotsar också traditioner, kultur, religion och hederskultur i regionen.
De har kunnat organisera sig och har i dag en befälhavare som vi har träffat. Det är ganska stort. Men detta gäller inte bara Sverige enskilt, utan Sverige har också en röst i FN, i EU och i andra internationella sammanhang. Vi ska aldrig låta Ryssland ta över ett vakuum. Vi ska aldrig låta Ryssland, Iran, Turkiet och Syrien göra detta tillsammans.
Detta är ingen konspirationsteori - dessa länder har med varandra att göra även om de i många sammanhang inte kommer överens. Dessa regimer har en gemensam anledning att stötta varandra mot dem som störtar eller utmanar dem. Så är det i dag.
Säkerheten kring fängelserna och Turkiets ockupation av delar av Rojava, Afrin till exempel, hänger ihop också med den politiska situationen i regionen.
Så länge de inte är erkända kan Turkiet, Ryssland och andra länder komma in och vara varandras bundsförvanter. Minoriteter, kvinnor, kurder och så vidare blir offer för dessa stormakter.
Därför är det väldigt viktigt att vi nu gör något, innan det sker folkmord och innan Daish förstör städer och länder i regionen på olika sätt. Jag vet att det inte är lätt att få till stånd en säkerhetszon där människor, flyktingar, kan leva i fred och frihet, men det är faktiskt möjligt.
Under Saddam Hussein var den kurdiska regionen en säkerhetszon som man inte kunde flyga över och inte ockupera. Historiskt har vi sett att detta är möjligt. Om de politiskt omöjliga frågorna ska bli möjliga måste vi kämpa ännu mer.
För mig handlar det om droppen som urholkar stenen. Jag tror på detta. Till slut kommer det att ske, bara vi vill och inte tröttnar. I dag ser vi statsterrorism som har sträckt sig ända till Ukraina, och den finns också i andra länder. Det är välbekant. Territorier ockuperas.
Vi ser det i Turkiet, i den kurdiska delen av Irak och också i Syrien och andra länder. Detta måste nämnas vid sitt rätta namn, tycker jag. Min fråga är: Kommer utrikesministern att driva frågan om säkerhetszon och den politiska säkerheten i FN och i EU?
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utrikesministern, för tydlighet igen! Regeringens röst är viktig i de internationella sammanhangen. Man är en röst för dem som inte hörs, för de minoriteter och de kurder som är en bricka i spelet för olika makter i regionen.
Precis som utrikesministern var inne på har vi också Asadregimen, som med sina händer har dödat sitt eget folk. Ryssland har hjälpt till militärt i det här blodbadet.
Det var ett övningsfält för rysk militär när folket reste sig mot den blodiga Asadregimen. Jag menar att det fortfarande finns samma scenario. Regimen finns kvar. Ryssland har inflytande. Turkiet, som vi nyss pratade om, är en ockupationsmakt, såklart.
Turkiet understöder Daish, även om Turkiet är drabbat av terrorattentat i sitt eget land och många tyvärr har dött. Därför är detta så viktigt för stabiliteten i området, inte bara för en liten grupp eller för en större minoritetsgrupp. Det handlar om världens säkerhet och hela regionens säkerhet.
Det förväntas att det inte bara ska bli debatter och käbbel utan också verklighet. Det handlar om hur vi gör för att stoppa Daish och för att hindra att folkmord sker igen. Vi ska också lyssna på de människor som vädjar till oss om både politiskt gehör och ekonomiskt stöd.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag vill tacka skolministern för svaret. Det är trevligt att vi debatterar för första gången här i kammaren. Jag är medveten om att högskolefrågorna tillhör utbildningsminister Anna Ekströms portfölj. Men lärarutbildningen är viktig också för en skolminister.
I sitt svar hänvisar statsrådet till Nationellt centrum för kvinnofrid som för över tio år sedan fick ett regeringsuppdrag att utreda i vilken utsträckning frågor om hedersrelaterat våld och förtryck behandlas på lärarutbildningarna.
I en rapport från 2010 redovisades att endast 2 av totalt 23 svenska lärosäten med lärarutbildning tog upp hedersrelaterat förtryck i sin utbildning. Och ingen av dessa högskolor berättade något om hur mycket tid som då avsattes för att undervisa i ämnet.
Det är sant att mycket har hänt sedan dess, och det är bra att nya läroplaner träder i kraft till sommaren. Men eftersom det inte finns några uppföljande studier föreslår jag att regeringen ska ge direktiv om en ny kartläggning av i vilken utsträckning ämnet hedersrelaterat våld och förtryck behandlas på lärosätena.
Detta är väldigt viktigt, särskilt när det handlar om lärarprogrammet men också andra relevanta yrkesprogram. Det är sant att det har skett mycket med lagstiftningen, men det är mycket kvar att göra.
Det är omöjligt, menar jag, att utvärdera resultatet av arbetet med att öka kompetensen om hedersförtryck och våld utan en sådan uppföljande kartläggning. Det är bra och viktigt att Skolverket och Socialstyrelsen har fått direktiv om att höja kompetensen hos yrkesverksamma. Att regeringen prioriterar frågan borde också särskilt markeras i den kommande vårbudgeten.
Regeringen borde ta initiativ till, men också fullt ut finansiera, ett särskilt kunskapslyft för skolpersonal i frågor om hedersrelaterat våld och förtryck. Jag menar att skolan är en frizon för flickor som måste få stöd av personal som kan hantera problematiken och som kan förstå att barnen är utsatta för hedersrelaterat våld.
Detta är också ett förebyggande arbete och borde gälla samtliga utbildningar vid lärosäten och alla yrkesgrupper där man kommer i kontakt med målgruppen hedersutsatta. Det räcker inte med att reformera utbildningarna för dem som just nu studerar till lärare, utan jag menar att det är lika viktigt med fortbildning för redan yrkesverksamma.
Och det ska inte vara en budgetfråga för kommunerna. Det här är väldigt viktigt, och jag vill verkligen gärna höra vad skolministern tycker om de här frågorna. Kommer regeringen att tänka på att det långsiktiga arbetet mot hedersförtryck ska märkas i budgeten?
Ansvaret ska inte bara läggas på kommunerna eller detta bara finnas med en gång i budgeten, för vad händer sedan när det kommer nya lärare och yrkesgrupper? Detta är väldigt viktigt med tanke på att det behövs ett förebyggande arbete när det gäller både barnen och föräldrarna.