Elisabeth Svantesson (M):
Jag vill tacka Annika Lillemets för interpellationen. Under mina tio månader som arbetsmarknadsminister har jag ägnat varje dag åt att sätta jobben först, att fler ska ha ett jobb att gå till och att fler ska finna en plats på arbetsmarknaden och få vara med och bidra, kunna vara egenförsörjd och känna trygghet. Ett jobb handlar om så mycket mer än lön. Det handlar om just gemenskap, arbetskamrater och att bygga självkänsla.
Vi har också lagt fram förslag om nya jobb, bättre möjligheter för praktikplatser och ungt företagande, förslag för kunskap som stärker arbetskraften, förslag och politik för sänkta trösklar och för att fler utrikesfödda snabbare ska få jobb. Gemensamt för alla förslagen har varit att jobben ska bli fler men också komma fler till del. Under den här perioden, de här tio månaderna, har jag besvarat 110 interpellationer och skriftliga frågor.
Varje gång har jobben varit mitt fokus. Den här sista dagen av de interpellationsdebatter jag kommer att ha under det här riksmötet skriver den första miljöpartisten en interpellation till mig. Jag har alltså inte fått någon från Miljöpartiet av de 110 tidigare. När detta sker handlar interpellationen inte om fler jobb. Interpellationen handlar inte heller om arbetslinjen. Den handlar helt enkelt om att jobba mindre.
Den handlar om en siestalinje. Att vissa personer ska få vara lediga på andras bekostnad - det är vad friåret handlar om - är inte grunden för att bygga samhället. Det är otroligt intressant med människosyn. För mig handlar det om att alla människor som finns i Sverige, som är i arbetsför ålder och som har en arbetsförmåga, ska få vara med och bidra.
Under den period som Annika Lillemets gärna hänvisar till stödde ni miljöpartister faktiskt en regering som styrde då många människor som ville vara med och bidra fastnade i långa sjukskrivningar, blev förtidspensionärer alldeles för tidigt och än i dag har sviter av en svag ekonomi för det. Min människosyn handlar om att alla människor behövs och behöver en plats på arbetsmarknaden. Men jag tror inte att lösningen är att låta vissa gå hem och på det sättet låta andra komma in.
Det är nämligen ett väldigt gammaldags och statiskt sätt att se på arbetsmarknaden. Det är ungefär som att säga: De äldre ska inte jobba längre. Helst ska de gå tidigare för då får de yngre komma in. Men så fungerar inte en arbetsmarknad. Vi har en dynamisk arbetsmarknad. Och över en kvarts miljon fler jobbar i dag jämfört med 2006. Vi har över en kvarts miljon fler jobb, framför allt i privata företag, i dag jämfört med för åtta år sedan. Därför handlar det om att se människors förmåga och se till att jobben växer så att fler får vara med och bidra.
Då är inte siestalinjen vägen framåt utan en linje där alla får vara med och finna en plats. Det betyder inte att människor inte kan välja annat. Men det betyder inte heller att vi gemensamt ska finansiera att människor som redan har ett jobb ska få betalt för att vara hemma. Jag menar att vi ska lägga våra resurser på att människor som inte har ett jobb ska rustas för att komma närmare arbetsmarknaden och ha ett jobb att gå till. Det är hela min grundinställning och kommer att vara det framöver.