Eva Olofsson (V):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservationerna 8, 11 och 16. Självklart står jag bakom alla Vänsterpartiets reservationer, men jag vill lyfta fram enbart de här tre i kammaren för att vinna tid. Jag är en av de många som har haft en oförglömlig läsupplevelse när jag läste Åsa Linderborgs barndomsskildring Mig äger ingen . Den handlar om hur hon på 70-talet växte upp hos sin pappa.
Hennes pappa hade sjuårig grundskola, jobbade sedan tidiga tonåren som härdarmästare i Västerås fram till avsked och förtidspensionering. När Åsa Linderborg var 14 år flyttade hon till mamman som hade sex års grundskola men hade gjort karriär inom offentliga sektorn. I en skrift om utbildning som TCO har gett ut intervjuar man Åsa Linderborg.
Då säger Åsa Linderborg så här: Min klassresa började med utbildning. Jag tror på utbildning, fortsätter hon. När jag vet vad den har betytt för mig förstår jag vad den kan betyda för alla andra, och jag har en tillvaro som totalt skiljer sig från min pappas. Hon var den första i pappans familj som läste på universitet.
Hon har doktorerat i historia och är i dag författare, kulturskribent på Aftonbladet och debattör. Det är egentligen så här vi i Vänsterpartiet vill att det ska vara. Det ska finnas en möjlighet för alla att bilda sig, växa, skaffa sig kunskaper, att genom utbildning få valmöjligheter i livet när det gäller yrkesval och bättre förutsättningar om man vill eller måste byta jobb.
Självklart är utbildningen viktig, som sades här tidigare, för varje ung människa, eller äldre människa också för den delen, men utbildningen är också viktig för samhällsutvecklingen, för att vi ska få aktiva medborgare som har bra förutsättningar att vara med och diskutera, debattera och tycka till. Vi behöver fortsätta investera i utbildningen som en del i en fortsatt utveckling av välfärden.
Universiteten är ju också omistliga när det gäller analys, nya kunskaper och kritisk debatt. Därför ser vi i Vänsterpartiet med oro att möjligheterna för många att gå vidare till högskoleutbildning smalnar av med alliansens politik. Det livslånga lärandet startar egentligen redan i förskolan.
Nu får vi vårdnadsbidrag som gör att de barn som allra mest behöver gå i förskolan kanske inte kommer att göra det och får en sämre start i skolan. Gymnasieskolan delas upp i yrkesinriktade program som inte ger behörighet att söka högskoleutbildningar. Som sades tidigare vill sex av tio gå högskoleutbildning.
Det är lite intressant att se att på omvårdnadsprogrammet, som är ett yrkesförberedande program, vill 75 procent av dem som går där fortsätta på högskoleutbildning. Det är samma nivå, till och med lite högre än för dem som går samhällsvetarprogrammet.
Vuxenutbildningen får mindre pengar, och svenska för invandrare satsar på dem som väldigt snabbt kan ta sig igenom och lämnar de andra efter sig. Alltså smalnar den högre utbildningen av. För oss är det en demokratisk fråga att alla får en chans till utbildning, också till högre utbildning. Livslångt lärande måste vara något man kan varva med arbete och studier.
Men det här är också väldigt mycket en kvalitetsfråga, anser jag. Får vi en utveckling där alla läkare kommer från övre medelklass, har föräldrar som är läkare, är välutbildade och har bra ekonomi, och alla jurister, lärare och socialarbetare ser likadana ut får vi faktiskt sämre verksamheter.
Då kommer vi att ge sämre stöd och bemötande av människor med alla de olika erfarenheter som människor har som kommer att möta de här yrkesgrupperna. I måndags presenterades Gymnasieutredningen, som ett exempel på den här avskalade politiken. Som jag sade tidigare kommer de som går de yrkesförberedande programmen inte att kunna gå vidare eller få högskolebehörighet.
Jag delar TCO:s, Tjänstemännens Centralorganisations, kritik. Vi behöver många som kan gå vidare till högre utbildning. Vi behöver höga ambitioner, för förändringsfaktorn är så hög på arbetsmarknaden, och kraven på förnyelse är så stora. Det ställs stora krav på att människor ska kunna utvecklas i jobbet, ta eget ansvar, lära sig jobbet, ta till sig nya kunskaper. Mer utbildning gör det också lättare att kunna byta jobb och livsbana.
Dessutom är det ju så att gymnasieskolan och utbildning inte är till bara för att producera arbetskraft. Den är också till för att ge oss alla bra förutsättningar att vara aktiva medborgare, att delta i det demokratiska samhället och påverka. Vi ska vara föräldrar, kunna ge stöd till våra barn. Vi ska över huvud taget fungera på ett bra sätt ute i samhället, och vi vet att det är lättare att göra sig hörd om man har en bra utbildningsbas.
Den sociala snedrekryteringen till högskolan riskerar att öka när man ska göra så tidiga val av vad man ska utbilda sig till. Det är inte de högutbildades barn som kommer att gå på omvårdnadsprogrammet eller fordonsprogrammet. Vårt alternativ är att i stället satsa på fler lärare i skolan, väl utbildade lärare och tidiga insatser på pedagogik och hur utbildningen läggs upp.
25:4-regeln nämndes tidigare av Mikael Damberg. Den har varit ett sätt att få människor att läsa på högskola när de har blivit lite äldre och fått arbetslivserfarenhet. Det har nu alliansen tagit bort. Vi i oppositionen är eniga om att regeln bör vara kvar. Studiemedel är också viktigt för att ge tillgänglighet för många.
Det kan upplevas ekonomiskt betungande att läsa på högskolan om man inte har föräldrar som kan sticka till extra pengar eller om pengarna inte finns på banken. Då kanske man drar sig för att börja en lång utbildning. I dag är studenternas ekonomi katastrofal. 7 367 kronor i månaden räcker inte så långt.
Sveriges förenade studentkårer har visat att studenterna har 22 procent lägre köpkraft i dag än vad de hade 1980. För oss är det självklart att om man pluggar på högskolan ska man plugga på heltid. Man ska inte vara tvungen att både plugga och jobba för att få det att gå ihop. Vi vill alltså höja studiemedlet med 1 200 kronor i månaden, och vi har det med i vår budget.
Jag tänkte också fråga vad en satsning är. Är det som regeringen säger, det vill säga att tillföra universitet och högskolor 360 miljoner för att höja kvaliteten och samtidigt minska antalet platser och ta bort 200 miljoner, och som lök på laxen ersätta en lönehöjning och prishöjning på 3-3,4 procent med 0,77 procent?
Precis som det sades tidigare är det klart att man ute i verkligheten inte upplever att det har gjorts någon satsning. Man har inte mer pengar att förbättra undervisningen med. Vi från Vänsterpartiet har avsatt 1,3 miljarder mer till forskning och utbildning för högskolorna. Vi har gjort det bland annat genom att vi inte vill ha färre platser. Vi ska inte minska antalet platser på högskolan. Vi behöver dem.
Vi har också satsat på att kompensera för lönehöjningar, och vi har satsat 500 miljoner för att stärka högskolelärarnas forskning. Det är viktigt att forskning och utbildning går hand i hand. Det är viktigt att vi får fler disputerade lärare, och det är viktigt att de finns på högskolorna runt om i landet.
Utan högskolan stannar Sverige - i alla fall det Sverige jag vill ha med höga ambitioner när det gäller utbildning och forskning. Det är också viktigt att det finns möjligheter till högskoleutbildning runt om i hela landet. Många människor kommer inte att välja att åka till de stora universitetsorterna utan de kommer att avstå från högskoleutbildning.
Många delar av Sverige kommer inte att kunna utvecklas på ett bra sätt om det inte finns tillgång till högskolan och dess resurser att samarbeta och utveckla tillsammans med näringslivet. Det kommer också att innebära att alla delar av Sverige får bättre tillgång till arbetskraft med högre utbildning. Det är ganska vanligt att man när man har läst färdigt faktiskt stannar på orten man har pluggat vid. Det finns alltså ingen anledning att sänka ambitionerna. Det finns anledning att göra tvärtom.