KBLab/rixvox huggingface dataset:
Andreas Norlén (M):
Här har vi fått höra sanningarna minsann! Det finns skäl att reflektera något över en del av det som har sagts. Jag konstaterade i mitt tidigare inlägg att Socialdemokraterna egentligen inte är speciellt förtjusta i mångfald och valfrihet i välfärdsverksamheten.
Marie Granlund säger visserligen att hon tycker att friskolor är en del av skolväsendet, men sedan får vi höra Dan Nilsson ta till storsläggan. Han tycker att det är hemskt att höra att det kan vara bra med friskoleetableringar, att det är hemskt att göra jämförelser och tala om någonting i stil med fri etableringsrätt.
Vi får höra om en barnens marknad som har blivit förfärlig efter eskalerande friskoleetableringar. Vad handlar det här om egentligen? Vad är det för diskussion vi har? Det senaste inlägget var i princip ett grundskott mot hela friskoleidén. Vad är det som har hänt inom svenskt skolväsende under de senaste 15 åren? Jo, det är att barnen tillsammans med sina föräldrar har fått möjlighet att välja mellan olika skolor.
Det är det som är den stora frihetsreformen inom svenskt skolväsende, en frihetsreform som också har lett till en utveckling av verksamheter, pedagogik och kvalitet. Det får vi höra är en hemsk barnens marknad, när barnen och deras föräldrar har valfrihet. Det är onekligen att ta till den retorik som jag trodde att vi hade lämnat bakom oss på 80-talet.
Det är viktigt att ge en liten sakupplysning också. Det kan i debatten låta som att om investmentbolag som inte kan något om skolor köper in sig tar de över ledningen av verksamheten, så att direktörerna börjar stå i klassrummen och vifta med pekpinnen. Så är det givetvis inte. Ledningen av skolorna kvarstår självfallet hos dem som har pedagogisk kompetens.
Andreas Norlén (M):
Jag förmodar att Phia Andersson här är ute efter att gillra en försåtlig fälla för mig här. Lagrådet utvecklade ju inte sina synpunkter med något mer blomstrande språk. Lagrådet sade enbart att förslagen lämnas utan erinran.
Det är inte så originellt och fantasifullt att uttrycka sig på det sättet, men det betyder att Lagrådet inte har några invändningar mot regeringens förslag. Lagrådet tillstyrker alltså regeringens förslag. Min tolkning - denna tror jag delas av de flesta - är att om Lagrådet hade haft tungt vägande invändningar med hänvisning till konstitutionella aspekter skulle Lagrådet givetvis ha framfört dem.
När Lagrådet inte gör det innebär det att Lagrådet ansluter sig till den bedömning som regeringen gör i propositionen och som jag har utvecklat här. Justitiekanslerns synpunkter är naturligtvis viktiga. Justitiekanslern är en tung juridisk instans.
Justitiekanslern kan dock inte ensam få bestämma vare sig hur grundlagarna ska tolkas av Sveriges riksdag eller vilka lagstiftningsåtgärder Sveriges riksdag och Sveriges regering ska kunna vidta. I detta sammanhang är Justitiekanslern en remissinstans. De är en viktig remissinstans men dock en . Justitieombudsmannen Melin var en annan remissinstans, och han lämnade förslagen utan erinran på samma sätt som Lagrådet.
Vi har alltså ledande och framstående svenska jurister som uppenbarligen har haft olika syn på detta, och då är det regering och riksdag som måste göra en avvägning mellan de olika synpunkter som har kommit fram. Vi kan inte avstå från att fatta beslut enbart för att remissinstanserna är oense. Det tror jag att Phia Andersson håller med om.
Andreas Norlén (M):
Apropå detta att välja de remissyttranden man tycker bäst om kan jag erinra Phia Andersson om ett annat ärende som kammaren har behandlat under våren och som handlar om möjligheten att tvångsvis testa om underåriga personer har använt narkotika.
I det sammanhanget hade Lagrådet kritiska synpunkter som regeringen valde att bortse ifrån och säga att det finns skäl som är viktigare än de Lagrådet har anfört. Då blev vi synnerligen häftigt angripna för att vi inte följde Lagrådet, och här blir vi häftigt angripna för att vi följer Lagrådet.
Det här med att plocka russinen ur kakan när det gäller vad remissinstanser och andra har sagt tycks alltså vara en sjukdom som har spridit sig inom såväl majoriteten som oppositionen. När det sedan gäller frågan om att äventyra lagförslaget vill jag säga att det är klart att det kan bli föremål för lagprövning.
Varje lag som riksdagen stiftar kan bli föremål för lagprövning, och det är i sig inget anmärkningsvärt. Jag välkomnar den utökade möjlighet till lagprövning som införts genom den förändring i regeringsformen som förhoppningsvis träder i kraft den 1 januari 2011. Vi får väl se om någon ifrågasätter lagstiftningen då och vad domstolarna i så fall kommer fram till.
Jag ser det som ett naturligt inslag i en rättsstat att man kan ha en sådan lagprövning; jag ser det inte som ett nederlag för lagstiftaren om en sådan lagprövning skulle komma till stånd. Tvärtom är det ett sundhetstecken i en demokrati att man kan ha en sådan lagprövningsmekanism. Jag känner mig dock trygg i förvissningen att detta lagförslag kommer att överleva en sådan lagprövning. Det har nämligen stöd i de grundlagar som är relevanta - tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen.
Andreas Norlén (M):
Apropå att ändra sig kan jag konstatera att det när detta ärende anhängiggjordes i finansutskottet inte kom någon motion från oppositionen. Ingen motion över huvud taget väcktes med anledning av propositionen. Oppositionen tänkte alltså släppa igenom förslaget och tyckte att det väl var bra att man gjorde dessa integritetsförstärkningar.
Det var först när det började larmas från en del kvällstidningars sida som oppositionen vaknade och började tycka att detta var lite jobbigt. Att vara lagstiftare innebär dock att göra avvägningar mellan olika motstående intressen. I detta fall har vi intresset av personlig integritet, och vi har intresset av att, som Marianne Berg beskriver det, granska makten.
Min bestämda uppfattning är att argumenten för ökad personlig integritet väger väsentligt mycket tyngre än argumenten mot i detta ärende. Det är av flera skäl. Det är inte bara för att den personliga integriteten är viktig per se utan också för att min uppfattning är att inskränkningen i mediernas möjligheter blir mycket begränsad genom detta lagförslag.
Det är nämligen fortfarande fullt tillåtet för medierna att ur de offentliga register som finns ta fram upplysningar om vad politiker tjänar och vad politiker har för betalningsanmärkningar och publicera dem. Det är också fullt möjligt att genomföra all den kartläggning medierna skulle vilja.
Vad det handlar om är att det blir lite mer praktiskt besvärligt, och jag tycker att det är ett lågt pris att betala för det ökade skydd av den enskildes personliga förhållanden som lagförslaget innebär. Det är inte längre möjligt att en granne eller en nyfiken släkting vänder sig till ett kreditupplysningsföretag och får ut en kreditupplysning utan att den enskilde vet något om det.
Andreas Norlén (M):
Jag tycker att jag svarade ganska utförligt vad gäller min syn på Justitiekanslerns yttrande och värdet av detta. Justitiekanslerns yttrande är naturligtvis viktigt. Han är en kunnig jurist. Justitiekanslern är dock en remissinstans bland flera, och det är vår uppgift som lagstiftare att göra en avvägning. Det var denna fråga finansutskottet ställde till konstitutionsutskottet, där både Marianne Berg och jag sitter.
Hur ska man se på detta lagförslags förenlighet med grundlagen givet de invändningar som har framförts? KU gör då det KU har till uppgift att göra, nämligen en noggrann konstitutionell prövning av frågan. Vi granskar och analyserar de grundlagsbud som är aktuella, och vi kommer fram till en tolkning som innebär att regeringens förslag är fullt ut förenligt med tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen. Det är konstitutionsutskottets uppgift. Vi väger av de argument som finns och kommer till en slutsats.
Sedan konstaterar jag att Marianne Berg i varken sin replik eller sitt anförande tog upp det faktum att detta lagförslag inte innebär något annat än en återgång till den ordning som har gällt alltsedan kreditupplysningslagen tillkom 1973, nämligen att man måste ha ett legitimt behov för att få ut en kreditupplysning.
Jag har inte i något sammanhang tidigare hört Vänsterpartiet driva att man ska avskaffa kravet på legitimt behov vid kreditupplysning. Det har inte framkommit i något sammanhang - och det har inte framkommit från något annat oppositionsparti heller - att man vill ändra kreditupplysningslagen och säga att vem som helst ska kunna få en kreditupplysning av vilket skäl som helst. Det är precis så det har varit, enligt databasregeln: Vem som helst har kunnat ta en kreditupplysning av vilket skäl som helst.
Det är ett intrång i den personliga integriteten som denna regering och denna riksdagsmajoritet inte är beredda att acceptera, och därför ställer vi oss bakom detta lagförslag. Det är ett led i att stärka skyddet för den personliga integriteten, vilket är en mycket viktig politisk uppgift.
Andreas Norlén (M):
Jag och Berit Andnor debatterade som sagt utnämningspolitiken så sent som strax före jul, och nu är hon i gång igen. Den regering Berit Andnor själv satt i gjorde inte minsta försök att reformera utnämningspolitiken. Göran Persson avfärdade inför KU kravprofiler och sade att han inte tyckte att det var något speciellt spännande att hålla på med. Det var inte tal om att öppna rekryteringsprocesserna och att låta människor skicka in intresseanmälningar till generaldirektörsposter. Berit Andnor var själv socialminister.
Lyfte hon ett finger för att öppna, bredda och professionalisera rekryteringsarbetet? Jag har inte sett något spår av detta. Berit Andnor får därför ursäkta att jag har lite svårt att bli skakad av hennes kritik. Kontrasten blir mycket tydlig om man jämför den slutenhet som alltid har präglat socialdemokratiska regeringars utnämningspolitik med den öppenhet som kännetecknar alliansens utnämningspolitik. Vi är i början av ett reformarbete som förhoppningsvis kommer att fortsätta även nästa mandatperiod.
Men mycket har redan skett. Jag gläds åt att alliansen i Berit Andnor har fått en ny bundsförvant i arbetet för en öppnare och professionellare utnämningspolitik. Jag ser enbart positivt på den glöd med vilken hon argumenterar för just sådana förändringar som alliansen så länge har krävt. Jag skulle därför vilja fråga Berit Andnor vilka inslag i regeringens utnämningspolitik som hon tycker allra bäst om. Är det att andelen utnämningar av personer med politisk bakgrund har blivit färre?
Är det att andelen kvinnor som utnämns har blivit fler? Eller är det att rekryteringsprocessen faktiskt har blivit öppnare och professionellare genom annonsering och annat? Vilket inslag tycker Berit Andnor bäst om?
Andreas Norlén (M):
Jag har 1 200 argument för att Berit Andnor har fel i sitt försök att svartmåla regeringens reformer av utnämningspolitiken. 1 200 intresseanmälningar har kommit in till Regeringskansliet till följd av den annonsering av generaldirektörstjänster som har ägt rum under mandatperioden.
Det har skett annonsering i 50 rekryteringsärenden och det har resulterat i 1 200 intresseanmälningar från medborgare i Sverige som har sett sig föranlåtna att ansöka om en högre statlig befattning. Hur mycket av detta hade skett utan regeringsskiftet? Svaret är uppenbart: Ingenting hade skett.
Berit Andnor försökte inte ens förklara på vilket sätt hon som socialminister i den förra regeringen arbetade för en öppnare, mer demokratisk, mer professionell rekryteringsprocess. Det förstår jag eftersom hon inte lade två strån i kors i det arbetet. Jag tycker nog att man kan peka på ett antal konkreta resultat av regeringens utnämningspolitik. Vi har annonseringen.
Vi har systemet med intresseanmälningar och, som jag konstaterade i mitt anförande, i de 50 rekryteringsförfarandena där man använde annonsering gick i 40 fall en av dem som hade anmält intresse vidare till slutomgången. Det tycker jag är en mycket hög siffra. Berit Andnor är måttligt imponerad, har vi förstått, men jag tycker faktiskt att det är ett bra resultat.
Vi konstaterar också att andelen utannonserade generaldirektörstjänster ökar stadigt. För 2009 ser andelen ut att bli närmare 80 procent. Är inte det ett bra resultat, Berit Andnor? Jag vill påstå att det är ett utmärkt resultat samtidigt som det är viktigt att framhålla att reformarbetet kommer att fortsätta. Det tar naturligtvis lång tid att vända den trend som det långvariga socialdemokratiska maktinnehavet gav upphov till.
Andreas Norlén (M):
Marianne Berg anstränger sig hårt för att misstänkliggöra de ledamöter som har uppdrag vid sidan av riksdagsuppdraget. Självklart ingår det i riksdagsuppdraget att träffa människor i olika delar av samhället och i olika sammanhang. Jag liksom Marianne Berg och alla andra ledamöter är ofta ute på studiebesök, vid föreningsmöten och andra sammanhang och träffar människor för att diskutera olika samhällsfrågor och samhällsproblem. Det är självfallet en del av uppdraget.
Det jag vänder mig mot är bilden att om man åtar sig ett uppdrag, i ett bolags styrelse, i en kommun eller i en ideell organisation, skulle det vara principiellt fel, eller i alla fall problematiskt, när man på det sättet får en inblick i en annan verksamhet än den i riksdagen. Det är en sak att göra studiebesök på ett vårdboende.
Det är en helt annan sak att under sin semester ägna en månad åt att arbeta vid det vårdboende där man kanske tjänstgjorde innan man kom in i riksdagen. Det är en sak att göra studiebesök på ett företag och få en föredragning med powerpointbilder av styrelsens ordförande eller något sådant.
Det är en helt annan sak att vara med i styrelsearbetet och följa de löpande diskussionerna när det gäller hur man vid företaget ser på samhället och den förda politiken samt vilka beslut som fattas långsiktigt och kortsiktigt för att utveckla företaget. Därmed kan man också spela en roll i näringslivet vilket ger en mycket djupare inblick i en verksamhet.
Jag skulle vilja fråga Marianne Berg om det är fel om jag som riksdagsledamot går in i styrelsen för Amnesty, är med i Röda Korset och lägger en del av min fritid där, oavsett om det är arvoderat eller inte. Vad är det för fel med att skaffa sig erfarenheter från olika delar av samhället utöver det som man gör inom ramen för sitt riksdagsuppdrag?
Andreas Norlén (M):
Självklart finns det, som jag sade i mitt anförande, en gräns för hur många uppdrag man kan ha och hur mycket tid man kan lägga på dem och ändå utföra uppdraget förstklassigt. Om man har ett uppdrag som riksdagsledamot kommer det självklart i första hand. Det måste komma i första hand, före andra uppdrag som man kan tänkas ha. Det är ingen tvekan om den saken.
Det kan säkert finnas en och annan ledamot i denna kammare som borde tänka över sitt sätt att disponera sin tid och sitt sätt att fullgöra sitt uppdrag för Sveriges folk. Men det måste vara en fråga för ledamoten och hans eller hennes parti och redovisas för väljarna. Det finns ett register i riksdagen där man ska uppge vilka uppdrag man har utöver riksdagsuppdraget.
På så sätt kan var och en, journalister och andra, granska vad de olika riksdagsledamöterna gör vid sidan av sitt riksdagsuppdrag och ställa frågor om hur detta påverkar möjligheten att fullgöra uppdraget. Jag vänder mig mot angreppet som går ut på att bara för att ett uppdrag är förknippat med ett arvode är det därmed också misstänkt. Jag ställde frågan om det är lika fel att engagera sig i Röda Korset eller Amnesty men fick inget svar av Marianne Berg.
Här känner jag att jantelagen gör sig påmind. Bara för att man har en viss kompetens som innebär att man har förmågan att utföra ett uppdrag i en bolagsstyrelse, på ett universitet eller i något annat sammanhang, eller för den delen arvoderas av en ideell organisation, skulle det vara fel eller någonting fult.
Jag kan inte se det på det sättet, utan jag menar att det väl är utmärkt om man har en kompetens som andra vill få del av och man får möjlighet att delge andra den samtidigt som man lär sig och får inblick i en verksamhet som man annars kanske inte hade lärt känna. Jag kan inte se det som ett problem. Det är dock viktigt att slå fast att uppdraget som riksdagsledamot är ett heltidsuppdrag, och det ska man utföra på ett förtjänstfullt och förstklassigt sätt. Sedan måste det vara upp till varje ledamot att ytterst avgöra var gränsen går.
Andreas Norlén (M):
Låt mig berätta vad det här meningsutbytet mellan mig och Berit Andnor inte handlar om. Det handlar inte om att Berit Andnor är upprörd över att alliansregeringen har gjort för lite för att reformera utnämningspolitiken. Den här debatten handlar i stället om att Berit Andnor är störd över att regeringen har gjort så mycket för att reformera utnämningspolitiken att den regering hon själv satt i framstår i dålig dager, och det vill hon till varje pris försöka dölja.
Den som läser kammarens protokoll från den här mandatperioden finner ett antal debatter där Berit Andnor i högt tonläge med olika mer eller mindre konstruerade argument har försökt misstänkliggöra, förlöjliga eller, på vanlig svenska, såga regeringens utnämningspolitik, och nu är hon i gång igen. Berit Andnor gör ett stort nummer av att regeringen har föreslagit att det ska bli möjligt att sekretessbelägga intresseanmälningar till generaldirektörsbefattningar. Det blir en debatt som vi får ta efter nyår.
Bakgrunden är, som Berit Andnor är väl medveten om, att det finns personer som drar sig för att anmäla intresse för den typen av tjänster därför att intresseanmälningarna blir offentliga och deras nuvarande arbetsgivare och arbetskamrater får reda på att de hellre vill arbeta någon annanstans, och det kan vara negativt. Den här spelade upprördheten är en utmärkt illustration av hur hon anstränger sig för att konstruera argument för att kunna angripa regeringen.
I sin motion med anledning av det här förslaget från regeringen om sekretess för intresseanmälningar öppnar hon och hennes partikamrater för att sekretessbelägga intresseanmälningar om den sökande ber om det. Man skulle säkerligen i princip få en sådan begäran i samtliga fall. I realiteten skulle resultatet bli detsamma som med regeringens förslag.
Jag skulle vilja fråga Berit Andnor hur många öppna rekryteringsprocesser Berit Andnor bedömer att vi hade fått se om Göran Persson hade fortsatt som statsminister. Hade det varit fler eller färre än de 50 vi nu har sett?
Andreas Norlén (M):
Som sagt var: Nu är hon i gång igen för att misstänkliggöra regeringens avsikter. Vi har fått höra det i kammaren ett antal gånger den här mandatperioden, och nu får vi höra det igen. Jag tycker att den här skrivelsen innehåller en ganska tydlig redovisning av ett reformerat utnämningssystem. Direkt under regeringen lyder ungefär 200 myndigheter.
Nu har 50 av dem fått generaldirektörer som har tillsatts efter ett öppet rekryteringsförfarande med intresseannonsering. Över 30 av de här myndighetscheferna har valts bland de personer som har anmält sitt intresse efter annonsering. En fjärdedel av myndigheterna leds numera av personer som har tillsatts efter öppen annonsering. Jag tycker att det är ganska imponerande resultat efter bara tre år.
Jag konstaterar att Berit Andnor inte gjorde någon uppskattning av hur många öppna rekryteringsförfaranden vi hade fått se om Göran Persson hade fortsatt som statsminister. Det är lätt att inse varför. Det enda givna svaret hade varit noll. Det fanns ingen som helst ambition i den regering Berit Andnor själv satt i att genomföra någon form av reformering av utnämningsmakten. Det är glädjande att Berit Andnor nu känner ett sådant engagemang för en fortsatt reformering av utnämningsmakten och utnämningspolitiken.
Jag är säker på att det kan finnas ytterligare goda förslag som kan förtjäna att genomföras, men jag tycker att resultatet så här långt är väldigt tillfredsställande. 1 200 människor från alla delar av det svenska samhället har skickat in intresseanmälningar för att få en högre statlig tjänst. Är inte det bra? Jag tycker att det är väldigt bra. Svenska folket har fått en tydlig signal att generaldirektörsbefattningarna inte längre är reserverade för en privilegierad elit av ministrarnas vänner. Det tycker jag är utmärkt.
Jag tycker att det är utmärkt att de här intresseanmälningarna har varit av så hög kvalitet att 35 av 54 tjänster där öppen rekrytering har tillämpats har tillsatts med en person som har lämnat in en intresseanmälan. Jag är nöjd, Berit Andnor.
Andreas Norlén (M):
Låt oss komma ihåg vad debatten handlar om. Debatten handlar om regeringens skrivelse om en reformerad utnämningspolitik, ett nytt sätt att rekrytera ledande statliga befattningshavare. Poängen är att skapa en större öppenhet, att visa för svenska folket att inte bara de som känner statsministern och hans medarbetare kan komma i fråga för en ledande statlig befattning. Det är den ena poängen.
Den andra poängen är möjligheten att granska i efterhand om den person som slutligen får en viss befattning lever upp till de krav som regeringen ställde när man gjorde sin rekrytering. Det handlar om öppenhet och transparens. Jag vill påstå att det är en väsentlig skillnad i dag jämfört med hur det var tidigare.
Självklart är det fortfarande regeringen som fattar beslutet, eftersom det är regeringen som har utnämningsmakten enligt regeringsformen, men regeringens sätt att utöva utnämningsmakten och de ramar som finns för regeringens möjligheter att utöva den är vad vi diskuterar här. Det är det som är intressant för konstitutionsutskottet att ha en debatt om.
Då vill jag fråga Mikael Johansson: Är det inte bra att man har öppnat upp rekryteringsförfarandet så att även andra än de som är bekanta med statsråden och deras närmaste medarbetare kan komma i fråga för en tjänst? Är det inte bra att 1 200 människor har sökt tjänster efter intresseannonsering?
Är det inte bra att de här intresseanmälningarna var av så hög kvalitet att regeringen i 35 av 54 fall, när man har haft intresseannonsering till en generaldirektörsbefattning, faktiskt har valt en av de sökande till tjänsten? Är det inte bra, Mikael Johansson?
Andreas Norlén (M):
Jag är glad över att jag och Mikael Johansson är överens om att den här utvecklingen är positiv och viktig och att den stärker demokratin. Jag är också väl medveten om att Miljöpartiet var med alliansen i ett antal reservationer under den förra mandatperioden för att driva på utvecklingen i en positiv riktning. Det är alldeles utmärkt, och jag hoppas naturligtvis att vi kan fortsätta det samarbetet även framöver.
Nu har vi tydligen lyckats få med oss även Socialdemokraterna på den vagnen, och det är naturligtvis väldigt glädjande. Mikael Johansson hänger upp sig på den formulering jag använde om att känna statsministern eller statsråden. Vad det handlar om är att illustrera det faktum att om en liten krets rekryterar i en sluten process är det klart att rekryteringen bygger på att man plockar personer som man har kunskap om.
Det måste ju vara personer man har kännedom om finns och har förmåga att utföra det här uppdraget. Har man däremot en öppen process får man in anmälningar och ansökningar utifrån, 1 200 stycken som vi har konstaterat, där ett antal personer anmäler sitt intresse och säger att de står till statens förfogande och gärna vill ha uppdraget.
Det är klart att det blir en mycket bredare urvalsprocess om man har ett sådant system - vilket ju är det gängse i många andra sammanhang - än om man har en process där en liten krets personer handplockar en person och utnämningen kommer som en blixt från klar himmel. Jag vill påstå att det på alla områden finns en betydande skillnad i dag jämfört med hur det har fungerat tidigare.
Jag ser fram emot ett fortsatt arbete i de här frågorna så att vi kan få in ännu fler intresseanmälningar och att regeringen kan tillsätta ännu fler generaldirektörer utifrån ett öppet rekryteringsförfarande. Det är en god väg framåt. Låt oss vandra den tillsammans.