Johnny Skalin (SD):
EU är på väg att utvecklas till en federation. Om det råder knappast några tvivel. I Sveriges riksdag har vi en regering som har utsett en EU-minister som kallar sig federalist i stället för demokrat.
Och i EU har vi genom José Manuel Barroso en kommissionsordförande - eller en EU-president, som det står på EU:s hemsida - som uttryckligen har sagt att svårigheterna i dag beror på att vi inte har en europeisk federation. Denne EU:s högsta ledare har även förklarat att en gemensam valuta kräver en samordnad ekonomisk politik med integrerade beslut på EU-nivå.
Även om regeringen och Socialdemokraterna försöker förneka det ligger Barrosos påstående i direkt linje med såväl vad den så kallade teorin om valutaområden säger som vad de allra flesta ekonomiska experter anser.
En gemensam valuta, en gemensam centralbank och en gemensam penningpolitik kräver per definition både en mycket långtgående ekonomisk likhet och en djupgående politisk integration för att fungera.
Således måste den som är för EMU, för euron och för en europeisk penningpolitik också vara för en långtgående centralisering av makten till Europa, där EU-kommissionen och inte medlemsländernas väljare dikterar villkoren för hur medlemsländerna bedriver sin egen inrikespolitik.
När finansutskottet, regeringen och Socialdemokraterna i sitt yttrande skriver att det för Sverige är viktigt att den ekonomiska och monetära unionen fungerar väl säger de med andra ord att vi måste acceptera den extrema maktöverföring denna monetära union faktiskt kräver.
Statsministern manifesterar det särskilt tydligt varje gång han hävdar att Europas problem handlar om det höga löneläget. När penningpolitiken - detta känner finansutskottet till, eller åtminstone borde varje enskild företrädare i finansutskottet känna väl till det - blir gemensam, då återstår endast finanspolitiken för att motverka ekonomiska chocker.
I stället för att låta valutan reglera ekonomisk instabilitet tvingas därmed de länder som ingår i EMU och där ekonomierna går i otakt med ECB:s centralränta att interndevalvera, och interndevalvering är i sak exakt vad statsministern talar om.
Det handlar i praktiken om ett politiskt skapat behov av dumpade löner för vanliga, hårt arbetande européer, för att därigenom lösa den kris som har uppstått på grund av att länderna har övergett sin självständiga penningpolitik.
Det tragiska är bara att denna debatt inte har initierats av riksdagen, med journalisternas stora intresse att informera medborgarna om vad som nu sker i snabb takt i Europa. I stället har debatten initierats av Barrosos EU-kommission, för att med det som grund hävda att denna enorma omvälvning av EU skulle ha demokratisk legitimitet. Men det absolut värsta är ändå inte att EU består av ett gäng maktgalna antidemokrater.
Det värsta är att riksdagen med nuvarande sammansättning frivilligt kommer att fortsätta ge bort makt över sitt eget land. Vi vet hur det kommer att se ut. EU lanserar storslagna idéer som förkastas av allt och alla. Därefter låter man diskussionen gå vidare, precis som man har gjort i detta ärende, varpå EU pressar på beslutsprocessen. För varje delbeslut går det snabbare än någon rimligen kan hänga med.
EU kompromissar en aning och går med på att fila av de hårdaste kanterna, varpå regeringen och riksdagen backar lite i sin kritik, slår sig för bröstet och säger att man återigen har påverkat EU. Av den anledningen federaliseras naturligtvis inte Europa över en natt, inte heller genom det här betänkandet.
En rimlig tidsplan torde i stället vara någonstans kring tio år för att EU ska kunna bli en fullfjädrad federation, med ett eller flera nya europeiska fördrag. Det är givetvis av den anledningen samtliga partier - även regeringspartierna och Socialdemokraterna - i dag kan kosta på sig att vara lite kritiska.
För att stävja den folkliga opinionen kommer de sista slutstegen mot den federala unionen troligen inte ens att tas i stabila tider utan snarast tas i samband med nästa ekonomiska kris.
Som EU självt konstaterar i KOM 777 på s. 9, som just behandlar EU:s plan för en verklig monetär och federal union, hade denna plan inte kunnat göras möjlig utan den kris som EMU har skapat.
Man ska också komma ihåg det att i varje EU-beslut som riksdagen godkänner - oavsett beslutets karaktär - alltid finns en eller flera meningar och ibland hela stycken eller paragrafer som har stakat ut fortsättningen.
Det var dessa till synes oskyldiga rader, stycken och paragrafer som ledde fram till tvåpacket, sexpacket, europakten, ESM och finanspakten, som alla överför - eller tydligt förbereder för att överföra - stora maktområden till EU.
Man diskuterar numera detta naturligt utan att någon reagerar nämnvärt, mer än att någon ledamot då och då sitter och mumlar fram ett litet beklagande, för att direkt därefter släppa frågorna, varefter man låter EU fortsätta peka finger, fortsätta söndra och fortsätta ställa krav på Sverige och EMU-länderna.
Vad riksdagen mot denna bakgrund därför måste göra är att resa sig upp, stå upp för vårt lands rätt till självbestämmande och säga att det viktigaste för oss inte är att se till att EMU fungerar väl utan snarast att se till att vår demokrati och vårt utbyte med omvärlden fungerar tillfredsställande. Det ligger, menar jag, därför inget större värde i att finansutskottet försöker värdera kommissionens förslag.
I stället både kan och bör vi konstatera att demokratin för oss alltid måste komma i första rummet, varför vi också måste förkasta hela idén med det fördjupade EMU. Syftet med EMU var att skapa stabilitet och välstånd i Europa. Men vi kan redan konstatera att raka motsatsen har blivit resultatet och att det dessutom tillåts ske på bekostnad av demokratin.
Och det, fru talman, vill jag lova att ingen sann vän av demokratin kan godkänna. Därmed ställer jag mig bakom Sverigedemokraternas särskilda yttrande i ärendet.