Sven Otto Littorin (M):
Hillevi Larsson har frågat mig 1.	om jag stöder EU-kommissionens strategi mot arbetssjukdomar och arbetsrelaterade olyckor i EU, 2.	om jag kommer att utarbeta en nationell strategi för att minska dessa problem på den svenska arbetsmarknaden i enlighet med kommissionens övergripande strategi, 3.	på vilket sätt jag kommer att se till att kompensera det kompetens- och resursbortfall på arbetsmiljöområdet som blir resultatet av ALI:s nedläggning, bantningen av Arbetsmiljöverket och det minskade stödet till landets skyddsombud samt 4.	om jag avser att verka för att ILO:s rekommendationer följs av FN:s medlemsländer.
Vad gäller den första frågan så är svaret att jag välkomnar strategin. I den konstateras att viktiga framsteg har gjorts men samtidigt att mycket återstår att göra. Det är dock viktigt att framhålla att fokus på kvantitativa målsättningar inte får skymma behovet av konkreta åtgärder. Jag vill dessutom nämna att en invändning som kan anföras mot kommissionens strategi är att den i alltför stor omfattning, och med alltför stor detaljeringsgrad, föreskriver vilka åtgärder medlemsländerna ska vidta.
Vi menar att detta är frågor som i stor utsträckning måste bestämmas av medlemsländerna själva utifrån sina nationella förutsättningar. Det för oss vidare till den andra frågan om en nationell strategi ska utarbetas. Här vill jag framhålla att det på arbetsmiljöområdet pågår en översyn av politiken. Det är ännu för tidigt att säga vad arbetet kommer att leda fram till. En avsikt är dock att det även i arbetsmiljöpolitiken bör finnas en koppling till frågorna om utanförskap och målsättningen att fler människor ska komma i arbete.
Den nationella politiken måste självfallet kopplas samman med den inriktning som läggs fast på EU-nivå. Vad gäller den tredje frågan om kompensation för kompetens- och resursbortfallet på arbetsmiljöområdet vill jag nämna att de åtgärder som regeringen har vidtagit efter beslutet om nedläggning av Arbetslivsinstitutet syftar till att säkerställa en fortsättning av forskningen på arbetslivsområdet. Vår grundläggande utgångspunkt är att för att säkerställa kvaliteten på forskningen inom arbetslivsområdet bör denna bedrivas och bedömas i konkurrens på sedvanligt sätt.
För att främja fortsatt arbetslivsforskning innan den hunnit etableras vid universitet och högskolor har regeringen beslutat att ALI får använda högst 70 miljoner kronor för att underlätta omställning av forskningsverksamheten inom arbetslivsområdet. Vidare har regeringen beslutat att den nyligen inrättade utredningen om det framtida huvudmannaskapet för företagshälsovårdsutbildningen också ska svara för att den pågående och planerade företagshälsovårdsutbildningen fortgår. På något längre sikt kommer alltså en ny huvudman för företagshälsovårdsutbildningsfrågorna att ta vid.
Regeringen har också gett Arbetsmiljöverket i uppdrag att i samverkan med ALI inordna i verket sådan toxikologiskt inriktad kriterieverksamhet som utgör underlag för hygieniska gränsvärlden. Denna tas alltså över från ALI. Vidare föreslår regeringen i den ekonomiska vårpropositionen att 3 miljoner kronor avsätts för att ALI:s arbetslivsbiblioteks samlingar ska kunna tas om hand av Stockholms universitet.
Vad gäller Arbetsmiljöverket vill jag framhålla att besparingarna på denna och en rad andra myndigheter är viktiga förutsättningar för regeringens övergripande prioritering att fler människor ska komma i arbete och att det utanförskap som många människor befinner sig i ska brytas. Åtgärder för att bryta detta utanförskap är viktiga även ur ett hälso- och arbetsmiljöperspektiv. Besparingarna görs stegvis och kommer att följas av regeringen. Det kan i sammanhanget påpekas att med de anslagsminskningar som regeringen har föreslagit kommer verket att ligga på samma anslagsnivå som man gjorde i slutet av 1990-talet.
Samtidigt bör framhållas att arbetsmiljöpolitik inte enbart handlar om anslagen till myndigheterna. Även andra insatser och verktyg måste uppmärksammas. Vid en jämförelse med andra länder kan konstateras att systemet med regionala skyddsombud inte förekommer annat än undantagsvis i andra länder. Det svenska statliga stödet till den verksamheten torde således vara ganska unikt. Vad slutligen gäller den fjärde frågan bör först uppmärksammas att det inte finns någon ILO-rekommendation i sedvanlig mening om lämpliga nivåer på antalet arbetsmiljöinspektörer.
Det Hillevi Larsson hänvisar till handlar om ett riktmärke som kan användas vid jämförelser av tillsynsförhållandena i olika ILO-länder. Det kan dock inte ensamt läggas till grund för en bedömning av de svenska insatserna på arbetsmiljöområdet. Även andra insatser och verktyg måste uppmärksammas. Vid en jämförelse med andra länder kan konstateras att systemet med regionala skyddsombud inte förekommer annat än undantagsvis i andra länder. Det svenska statliga stödet till den verksamheten torde således vara ganska unikt.