KBLab/rixvox huggingface dataset:
Marléne Lund Kopparklint (M):
Jag vill tacka ministern för svaret. Innan jag förra gången stod här i talarstolen och pratade om sexualbrott mot barn måste jag faktiskt säga att jag vacklade lite. Jag hade ett reservpapper under min bunt ifall jag inte skulle orka. Det handlade inte om att debattera om själva saken, utan det var för att det faktiskt lämnade ut mig själv på ett personligt plan och tog orden ur munnen som under så många år hade stängts inne.
Jag har bearbetat detta genom terapi, och mot alla odds står jag faktiskt här i kammaren som riksdagsledamot. Vad som var avgörande och vad som gav mig styrka inför den debatten var tanken på alla barn som blir utsatta årligen och på alla vuxna som bär detta med sig i den tunga ryggsäcken och som aldrig får hjälp eller upprättelse.
Konsekvenserna av att ha blivit utsatt för sexuella övergrepp kan bli så starka att livet inte mäktas med utan kantas av psykisk ohälsa, depressioner, missbruk, självskadebeteenden, långtidssjukskrivningar - på grund av sjukdomar som kan relateras till traumatiska upplevelser i barndomen - och suicid. Fru talman!
Vet ni att personer som har blivit utsatta för flera traumatiska upplevelser som barn löper tolv gånger större risk att begå självmord än alla andra? Det finns flera andra allvarliga sjukdomar som man enligt vetenskapliga studier direkt kan koppla till dessa traumatiska upplevelser som barn och som man löper större risk att drabbas av än andra som inte varit med om liknande händelser.
Vi vet att det är så, men ändå pratar vi inte om detta hot mot folkhälsan. Varför är det så? Om 20 procent av alla barn blir utsatta för övergrepp motsvarar det ungefär 425 000 barn. Då kan vi räkna iskallt med att det finns lika många vuxna som har blivit det.
I riksdagen skulle det motsvara 70 riksdagsledamöter som blivit utsatta för sexuella övergrepp i barndomen. Jag lovar dock att om jag ställde frågan här och bad dem som blivit utsatta räcka upp handen skulle inte många göra det. Jag vet varför. Jag bär själv på den förklaringen.
Man vill inte, man orkar inte och det gör för ont att ens tänka på det. Men vi måste börja prata om det. Vi måste börja sätta brottsoffren i första rummet och ge dem ansikten. Vi måste stå upp för alla barn och vuxna som blir och har blivit utsatta för de mest vidriga brott som finns. Alla dessa människor ska ha röster.
Alla vuxna kanske inte kan få upprättelse, men de ska känna trygghet i att barn inte ska behöva uppleva det de gjorde. Inget barn ska behöva uppleva det jag gjorde som barn eller behöva gå samma väg som tonåring med missbruk, kriminalitet, självskadebeteende och fortsatta sexuella övergrepp för att jag blev ett öppet mål för flera andra förövare eftersom mina skyddsmekanismer försvann i barndomen.
Detta blir nämligen konsekvenserna när ett barn blir utsatt och inte får hjälp i tid, och det är detta vi måste prata om. Vi måste skydda barnen och stärka upp lagarna så att sexualbrottslingar inte kommer i närheten av dem och rummet runt dem i vare sig verkligheten eller på nätet.
Marléne Lund Kopparklint (M):
Rehabilitering, säger ministern. Det är rehabiliteringen av barn och vuxna som ska sättas i främsta rummet. Vi pratar om förövarna större delen av tiden. Jag tänker på kolonierna i USA, som ministern nämnde.
Det är ungefär som i svenska fängelser där dömda pedofiler får sitta tillsammans på samma avdelning, eftersom de inte kan vara på vanliga avdelningar då de riskerar att utsättas för brott. Det behöver man kanske också se över. Jag tror att det finns mycket som man behöver se över i de regler och reglementen som finns. Samhällets skyddsnät ska fokusera på barnen.
Det ska vara viktigare att skydda våra barn än att akta sig för att eventuellt trampa en förövare på tårna. Som jag sa tidigare ska barns rättigheter att inte utsättas för risker genom att konfronteras med personer som dömts för grova sexualbrott mot barn alltid väga tyngst, i alla lägen. Då hamnar förövarperspektivet långt bak. Jag tycker att vi ska fokusera på det. Jag säger inget annat än det.
Men vi måste ha ett starkare fokus på att skydda våra barn och på att stärka lagarna än mer. Jag välkomnar utredningen som ministern pratar om. Men jag tycker att man också ska fundera på Lanzarotekonventionen, Europarådets konvention om skydd för barn mot sexuell exploatering och sexuella övergrepp, som Sverige har undertecknat.
Här finns det mycket att se över, och Sverige kan kanske göra lite mer för att skydda våra barn. Det här är en oerhört viktig fråga. Jag kommer att återkomma till ministern med fler interpellationer i frågan. Jag anser nämligen inte att vi är klara här och nu. Slutligen vill jag säga att barn har rätt till vuxna; vuxna har inte rätt till barn. Hur kan det vara så svårt att förstå när vi ska stifta lagar?
Marléne Lund Kopparklint (M):
Jag har väldigt många frågor som väcks, inte minst när det gäller hundsmugglingen. Den är ett stort problem och många gånger en del av den organiserade brottslighet som vi ser runt om i Europa och i Sverige. Om man smugglar en sak kan man smuggla en annan. I det här fallet pratar vi om hundvalpar som blir en del av den här verksamheten.
Min fråga, herr talman, är hur regeringen tänker motverka det här. Det är viktigt att verkligen dissekera detta och se vad man kan göra. Vi moderater har ju föreslagit att tulljänsten ska få 500 tulltjänstemän och att gränserna ska bevakas dygnet runt.
Det här är en oerhört viktig insats för att bekämpa den organiserade brottsligheten. Herr talman! Om man i dag kommer med hundvalpar i bilen och åker fast i tullen och det inte finns någon veterinär att tillgå som kan titta på valparna åker man vidare till en annan plats och kommer över gränsen för att sälja hundvalparna vidare.
Detta måste stoppas, precis som man måste titta på uppföljning av den djurskyddslag som man nu föreslår. Hur tänker man följa upp djurskyddslagen och se över att effekterna blir goda? Det kan inte vi moderater se att man gör här. Detta, herr talman, är en fråga jag vill ställa till riksdagsledamoten.
Marléne Lund Kopparklint (M):
Riksdagsledamoten Malin Larsson svarar på delar av frågorna jag ställde men inte riktigt allt. Jag anser att det är oerhört viktigt med uppföljning och utvärdering och att man också specifikt formulerar detta. Det gör vi i vår reservation och i följdmotionen.
Riksdagsledamoten svarar ännu inte på hur man ska agera när det gäller hundsmugglingen. Vilka insatser kommer man att ta till för att motverka att de här valparna kan tas över gränserna?
Hur tänker man när det gäller att bevaka gränserna dygnet runt för att motverka organiserad brottslighet som det här har blivit en del av och som vi också ser växer sig allt större i Sverige? Det är flera frågor där. En annan är hur man ser på det här med tulltjänstemännen. Vi har som sagt föreslagit att 500 tulltjänstemän ska bevaka gränserna dygnet runt. Vad är regeringens svar på detta?
Man skulle på ett enkelt sätt kunna motverka hundsmugglingen som vi diskuterar här och vidta åtgärder. En annan fråga är den om veterinärbristen. Man har vidtagit några åtgärder men inte tillräckligt många. Veterinärer måste ju också komma på plats och se till de här valparna, parallellt med att tulltjänstemännen behöver få befogenhet att hålla kvar bilarna.
Annars måste man släppa dem fria, och då kan de här personerna åka till andra ställen och komma in där. Det här är flera frågeställningar som regeringen måste ta tag i och som jag gärna vill ha svar på.
Marléne Lund Kopparklint (M):
Jag tackar ministern för svaret. Min interpellation rörde en elvaårig flicka som ställde frågan vilken vård som finns för henne. Hon har under sex års tid blivit utsatt för sexualbrott av sin så kallade - nej, jag vill inte omnämna honom som pappa. Förövaren dömdes till tio års fängelse. Vi kan kalla henne "Lilla F".
Jag kommer att återkomma till denna flicka. Jag vill börja med att säga: respektlöst, skamligt och obetänksamt. Sedan skulle jag vilja fortsätta genom att citera socialministern: "Regeringens målsättning är att alla som har utsatts för sexuellt våld, oavsett karaktär och oavsett om den som drabbats är ett barn eller en vuxen, ska få tillgång till en god vård baserad på bästa tillgängliga kunskap.
Sverige är och ska vara ett föregångsland." Fru talman! Ursäkta min frustration! Den kommer att genomsyra hela detta anförande. Men barns liv står faktiskt på spel. När, fru talman, satte regeringen upp denna målsättning? I går, eller?
Eftersom det har gått käpprätt åt skogen gällande detta har jag svårt att tro att regeringen med socialminister Hallengren i spetsen ligger på så värst mycket för att rädda barn och vuxna från det lidande som det medför att utsättas för sexualbrott och övergrepp i barndomen. Det har inte hänt någonting, trots att kritik förts fram från olika håll under lång tid.
Med all respekt för kartläggningsprocesser - den tiden är förbi. Om regeringen hade vidtagit åtgärder hade det inte stått 1 000 personer i kö bara i Stockholmsregionen till Wonsa, den enda specialistmottagning som har den adekvata traumabehandling som krävs för att behandla sexualbrottsoffer.
Det hade inte sett ut så att 93 procent av dem som söker sig till denna mottagning uppger att de redan har försökt få hjälp av sjukvården men har fått söka sig vidare till Wonsa. Fru talman! Patienterna som kommer till Wonsa upplever att de inte får hjälp av sjukvården. Det upplever "Lilla F" också. De skattar fortfarande för PTSD och depression.
Risken för självmordsförsök stiger för sexualbrottsutsatta och tonåringar efter kontakt med vården. Varför tror ministern att det är så, om vården fungerar bra? I stället för att hålla på och svamla, vilket jag anser att minister Hallengren gör, borde ministern se till att inrätta ett nationellt centrum för klinisk metodutveckling och forskning med uppdrag att stötta regionerna i detta.
Sedan blir jag inte klok på ministerns kastande fram och tillbaka. Ena stunden säger ministern att det inte är regeringens ansvar och roll att styra över sjukvården utan att det är regionerna som ska göra detta. I nästa sekund säger ministern att det är regeringen som gör det när den ser behov av det.
Hur många argument behöver ministern ha för att förstå att det finns ett enormt behov av adekvat vård för personer som har blivit utsatta för sexuella övergrepp i barndomen? Den här kritiken för också SKR fram. Nu är det viktigt att vi ser till att det finns en tydlig vårdkedja. När inte regionerna klarar av det, vem ska då ta ansvar om inte riksdagen och regeringen? Vilka ytterligare argument behöver socialministern?
Marléne Lund Kopparklint (M):
Ministern pratar om våld i nära relationer och mäns våld mot kvinnor. Givetvis är en stor del av de utsatta kvinnor, men om man bara pratar om mäns våld mot kvinnor - hur ska vi göra med alla de män som faktiskt har blivit utsatta för sexualbrott i barndomen? Det är många frågor som väcks när jag lyssnar på ministern.
Vi behöver nu barnrättskämpar som ser till att det finns specialistkliniker som kan ge adekvat hjälp till barn och vuxna som har blivit utsatta för sexualbrott, och då pratar jag om kunskapsbaserad traumavård. Vi behöver inte en socialminister som står här i Sveriges riksdag och tramsar och skjuter ifrån sig ansvaret. Argumentet att regeringen inte kan detaljstyra regionerna håller inte.
Under pandemin gick man in i flera olika områden och styrde upp regionerna när de inte mäktade med. Det behövs disruptiva insatser här, och det behövs en ny struktur. Vi behöver tänka bort alla sanningar vi i dag lutar oss emot. Konsekvensen av att regeringen inte vågar är förödande och innebär ökat lidande och stora samhällskostnader. Nej, fru talman, jag säger: Skärpning!
Det här är respektlöst, skamligt och obetänksamt. Jag förväntar mig mer av regeringen. Det handlar om ett av fyra barn, fru talman. Det krossar mitt hjärta, och det borde krossa socialministerns hjärta också. Jag kommer att fortsätta verka för att sexualbrottsoffer ska få den vård de är berättigade till - framför allt för att rädda liv, och för att kunna säga till "Lilla F": Den här vården finns för dig.
Det handlar om att kunna säga till alla som står i kö till Wonsa att det finns sjukvård för dig som har blivit utsatt för det här. Du kan få hjälp! Det räddar liv.
Marléne Lund Kopparklint (M):
Jag vill tacka ministern för svaret. I många år har vi valt att titta bort och valt att inte prata om detta fenomen. Tystnadskulturen har nästlat sig in överallt. Resurser har inte prioriterats inom polisen. Under tiden har pedofiler fått härja runt bland våra barn näst intill oskyddat. Jag undrar: Varför?
Av statsrådets svar får jag känslan av att statsrådet vill förmildra fenomenet att barn blir utsatta för sexualbrott genom att statsrådet belyser att det minsann har minskat enligt en undersökning. Statsrådet väljer att lyfta fram det faktum att snittåldern bland offren i den undersökning han hänvisar till är 14,9 år och att förövaren är ganska jämnårig.
Detta känns faktiskt som ett försök att förringa saken ytterligare. Statsrådet hade i stället kunnat välja att ta upp att under 2020 anmäldes det högsta antalet våldtäkter mot barn hittills, 16 procent fler än 2019.
Statsrådet skulle också ha kunnat nämna att de anmälningar som gällde utnyttjande av barn för sexuell posering ökade med 45 procent 2021 jämfört med 2019. Inget av detta sa statsrådet i sitt svar, utan det var viktigare för statsrådet att förmildra utbredningen av sexualbrott mot barn. Detta talar sitt tydliga språk, fru talman.
Statsrådet Johansson uttrycker i sitt svar att det är en mycket angelägen fråga att bekämpa sexualbrott mot barn, att man har vidtagit flera åtgärder för att förbättra möjligheterna att bekämpa den typen av brott och att man tar nya initiativ fortlöpande. Men jag ifrågasätter detta starkt. De åtgärder som man har vidtagit ter sig verkningslösa när man ser den negativa utvecklingen.
Jag är högst tveksam till detta när polis och åklagare har mer än händerna fulla med gängkriminaliteten, som regeringen inte får bukt med. Fru talman! Små barn, till och med bebisar, barn som inte ens har börjat skolan, barn som har börjat skolan, tonårsbarn och barn i alla åldrar faller offer för det vedervärdiga i att en vuxen människa tar sig rätten att utsätta dem för sexualbrott.
Om människor förstod hur det påverkar ett barn som har blivit utsatt för sexualbrott - om man för en dag fick uppleva den smärta, sorg, skam, ilska och frustration som barnet känner under uppväxten och in i vuxen ålder - skulle man se vilket tortyrfängelse barnet tvingats in i. Jag vet, och många som sitter och lyssnar här vet, precis hur detta känns.
Varje gång man hör talas om ett barn som har blivit utsatt för en vidrig pedofil, sadist, psykopat, pedoraptor kastas man tillbaka till den där fängelsehålan. För mig är det dock tillfälligt, för jag har fått verktygen att ta mig ur den. Men för barnet som nyss har blivit utsatt har det ofrivilliga straffet precis börjat - ett straff som regeringen skulle kunna förebygga.
Marléne Lund Kopparklint (M):
Det blir väldigt svårt att hålla en debatt här i kammaren när ministern inte ens kan hålla ordning på begreppen. Han pratar om mäns våld mot kvinnor; jag pratar om sexuella övergrepp mot barn. Jag tycker inte heller att man ska skylla ifrån sig och gå på Moderaterna. Ta ansvar själva! Det är ni som sitter i regeringsställning. Det är ni som ska ta ansvar i första hand.
Hur kan jag få statsrådet att på allvar klämma åt alla pedofiler som smyger runt på nätet och inte vill annat än att utsätta barn för hemskheter? Vad konkret kommer att bli bättre för barnen av allt det som statsrådet Johansson räknar upp? Var är handlingskraften och viljan?
Tycker statsrådet att det är rimligt att en dömd 19-årig pedofil som har förgripit sig på små barn under lång tid kan söka in på förskolelinjen efter att markeringen i belastningsregistret försvunnit? Är det rimligt att en dömd pedofil som är ute villkorligt kan sätta sig på en parkbänk utanför en förskola? Här har statsrådet lite tips på vad man kan göra.
Utrymmet att kunna utsätta ett barn för sexuella övergrepp och komma lindrigt undan med det måste elimineras. Det är ett fåtal av sexualbrotten som klaras upp och leder till åtal och straffpåföljd, det vill säga av 1 000 sexualbrott leder 4 till ett straff och till en markering i brottsregistret. När man ser på hur många barn som har blivit utsatta inser man att det är skamligt.
Här måste man göra insatser på riktigt. Det finns hur många pedofiler som helst som ligger ute och fiskar efter barnoffer, och anledningen till att de gör det är att de kan göra det. Regeringen måste komma med fler insatser och inte bara stå och prata om mäns våld mot kvinnor.
Marléne Lund Kopparklint (M):
Ett totalförbud mot bly i all ammunition förbereds just nu av Echa. Syftet med förbudet är att minska förekomsten av bly i miljön. Sverige har dock redan ett bra förbud när det gäller det här. Det har tidigare utretts noggrant och på vetenskaplig grund.
Om ett totalbud träder i kraft kommer det att få förödande konsekvenser, inte bara för Sveriges jägare och skyttar utan säkerligen också för flera yrkesgrupper som använder blyammunition. Vi ska inte glömma våra viktiga eftersöksjägare, som behöver avliva djur med omedelbar verkan. När man jagar ska man göra det utan onödigt lidande för villebrådet. Det är god jaktetik.
Då behövs ammunition som resulterar i ögonblicklig död. Echa har nu gällande jakt föreslagit ett totalförbud mot blyammunition, och när det gäller sportskytte föreslås ett totalförbud eller användning av bly under strikta villkor.
Argumenten för dessa förslag är högst intressanta, då man lägger fram att 1 miljon barn i EU riskerar att få i sig bly varje år från viltköttskonsumtion samt att bly kan spridas i miljön på skjutbanor och orsaka skada på jorden och grundvattnet. Det här är rent ologiska argument. Det är inget snack om saken att bly är ett farligt ämne.
Men man måste ha kunskap i ryggen när man diskuterar frågan, fru talman, och här har regeringen hittills inte briljerat. Detta ligger nu som sagt för beredning hos två kommittéer innan det ska föreslås till EU-kommissionen den 1 juni 2022.
Det är oerhört viktigt att redan nu föra fram Sveriges ståndpunkt och se till att vi har kunskapsbaserade och hållbara argument från Sveriges sida. Det är viktigt att i ett tidigt skede sätta ned foten i EU.
Det borde ha gjorts mycket tidigare, i synnerhet med tanke på att vi genom åren sett andra exempel på att Sverige intagit en mer avvaktande position och blivit överkört därför att det har blivit för sent. Fru talman! Jag tycker också att det är en mycket relevant fråga att ställa till miljöministern om det är regeringen eller riksdagen som ska bestämma i denna fråga.
Min uppfattning är att det är riksdagen som ska bestämma i denna fråga, och där har vi redan en tydlig linje att hålla. I grund och botten handlar detta om att underlätta för Jakt- och sportskyttesverige genom att bevara Sveriges blyförbud och inte uppmuntra till ett genomförande av det förslag som ligger hos Echa i dag.
Om det nu är så att regeringen anser att metalliskt bly är ett problem vill jag ställa frågan om man ska ta upp alla blyledningar och blyisolerade kablar som finns i marken i dag. Eller är bly farligt i kulform men inte i rörform?
Om vi ska gå in på den kunskapsbaserade delen undrar jag om miljöministern vet hur mycket bly som hamnar i skogen och stannar kvar där på grund av jakt. Hur många kulor tror ministern att det handlar om? En kula per kvadratmeter? Tio? Detta givetvis i förhållande till hur stort Sverige är. Det är också en relevant fråga att ställa till miljöministern.
Vet miljöministern hur stort Sverige är?
Marléne Lund Kopparklint (M):
Nu visar det sig att miljöministern faktiskt har fel, för det finns handlingsutrymme att agera i den här frågan. Jag anser också att ministern inte är riktigt påläst när det gäller tillförlitliga alternativ, men det talade jag om i mitt förra inlägg. Det jag tycker är viktigt nu är att jag inte får svar på de frågor som jag har ställt.
Jag fick inget svar på om miljöministern visste hur stort Sverige är, och det är anmärkningsvärt i sig. Jag kan berätta att Sveriges yta är 445 000 kvadratkilometer. Och hur många kulor tror ministern att det handlar om?
En överslagsräkning ger vid handen att det är cirka en kula per miljon kvadratmeter som stannar i skogen när det handlar om jakt och sportskytte. I en debatt vid nästan samma tidpunkt förra året anförde den dåvarande miljöministern nästan samma argument som vår nya miljöminister.
Det verkar ha varit regeringens strategi i blyfrågan att använda EU för att få igenom restriktioner som det inte hade varit möjligt att få majoritet för i riksdagen. Det framgick också att regeringen inte hade något vetenskapligt stöd för sin linje att den nuvarande svenska regleringen är otillräcklig.
Annars hade det varit enkelt att svara på de frågor som jag då ställde och som jag nu ställer till regeringen i den här debatten. Jag måste säga att det är en väldigt märklig argumentation från regeringens sida, både då och nu. Både Miljöpartiet och Socialdemokraterna har aktivt drivit en linje i EU som handlar om att utöka förbudet mot användning av blyammunition och därmed sätta käppar i hjulen för Jakt- och sportskyttesverige.
Sveriges linje har, med stor majoritet, varit att inte utvidga detta förbud. Det är också den linje som regeringen tvingades följa vid den senaste omröstningen i ministerrådet. Det är absolut inte bra när regeringen först driver en viss linje i de samtal och överläggningar som förs i EU och sedan tvingas ändra sig. Regeringen borde självklart ha stämt av med riksdagen tidigare, men det gjorde man inte.
Man borde ha rättat sig efter riksdagens vilja när det gäller vilken linje man skulle driva i samtalen med EU. Man överlämnar all makt i dessa ärenden till Reach. Det är helt orimligt, oavsett när dessa beslut fattats. Man borde värna Sveriges jakt och sportskytte.
Trots att Sverige i dag har ett fungerande system med rimliga restriktioner för våra våtmarker är det uppenbart att regeringen nu driver andra linjer i EU, i hopp om att de hårdare reglerna sedan ska tvinga Sverige att skärpa kraven ytterligare. Jag häpnar också över den okunskap som faktiskt ligger till grund när man säger att det inte finns något handlingsutrymme.
Jag skulle ändå se positivt på den här frågan för Jakt- och sportskyttesveriges del om det hade funnits en vilja. Kommissionen har öppnat för att medlemsländer ska kunna ha nationella definitioner av vad som är våtmark. Då är ju frågan avgjord, eftersom Sverige redan i dag har ett förbud mot blyhagel vid jakt i våtmarker eller över grunda delar av öppet hav för att minska förekomsten av bly i miljön.
Här måste väl ändå ministern förstå att man faktiskt kan agera.
Marléne Lund Kopparklint (M):
Det finns nu alla möjligheter att agera annorlunda. När jag lyssnar på miljöministern blir jag också häpen. Tyvärr kan jag inte svara på alla de argument som miljöministern räknade upp, men då finns det skäl för mig att återkomma i ytterligare en debatt, så att vi kan diskutera dessa argument. Det vi talar om här är att värna Jakt- och sportskyttesverige.
Vi är överens om att bly är ett farligt ämne, men man måste också ha fakta i ryggen när man diskuterar detta. Det har vi i Sverige haft när vi tog fram det blyförbud som tidigare har utretts noggrant på vetenskaplig grund. Där har man kommit fram till att just detta är vad som är motiverat i riktiga våtmarker. Det är bra och välmotiverat utifrån ett miljöperspektiv också.
Det är detta vi ska värna om, och det är detta vi diskuterar. Vi ska inte införa ytterligare restriktioner som sätter käppar i hjulen när det inte finns adekvata exempel som visar varför man ska göra detta. Det är här våra meningar skiljer sig åt. Det finns inga tydliga och adekvata argument för att man ska utsträcka dessa restriktioner i Sverige.
Nu finns det utrymme att arbeta för att Sverige ska få ett undantag med hänvisning till att vi redan i dag har välavvägda restriktioner.
Nu är det upp till bevis för regeringen att faktiskt göra som riksdagen har sagt och tala om att vi inte vill ha dessa utökade restriktioner från EU utan att det redan fungerar bra i Sverige som det är.