Peter Hultqvist (S):
Jag tackar försvarsministern för svaret. Svensk försvarsindustri befinner sig i ett svårt läge. Frånvaron av en övergripande strategi för denna näringsgren gör att vårt land riskerar att förlora arbetstillfällen, kompetens och forskningsresurser. Till sist kan det bli negativa effekter för vår försvarsförmåga. Visst är det så att vi verkar på en internationell marknad.
I Europa finns det många delmarknader, och i dessa delmarknader är det ofta så att enskilda länder många gånger prioriterar produktion riktad till sin egen försvarsmakt. Det är sex sju länder som i dag har en egen försvarsindustri. Detta motiverar att vi tydliggör våra nationella säkerhetsintressen så att vi utifrån detta kan driva fram undantag från EU:s upphandlingsregler.
Vi hade i dag i försvarsutskottet ett möte med Saabs vd Håkan Buskhe, som konstaterade att den fria konkurrensen inte finns, oavsett man vill eller inte. I Sverige måste vi ta tydligt ansvar för denna verklighet. Försvarsindustrin med underleverantörer sysselsätter cirka hundra tusen personer. Det är en stor och omfattande verksamhet som har effekter även på den civila sidan.
Vi kan se hur försvarsindustriellt utvecklingsarbete har effekter när det gäller oljeutvinning, solenergiutvinning, vindkraft, kompositmateriel för marina enheter, svetsning av höghållfast stål, digitala informationssystem, stålutveckling och navigationssystem. Att egenutveckla försvarsmateriel skapar stor samhällsnytta. Det säkrar kompetens och möjliggör svenskt deltagande i internationella materielsamarbeten.
Den som inte har stor egenkompetens blir inte intressant i dessa sammanhang. Möjligheterna till uppgradering av befintlig materiel underlättas, och beställarkompetens bibehålls vid en hög nivå. Ska Sverige kunna hävda sig i den internationella konkurrensen krävs alltså ett stort mått av egen kompetens och utvecklingsförmåga.
Regeringen får ofta kritik från försvarsindustrin för att inte vilja föra dialog och för att inte se till dessa långsiktiga överväganden. Från riksdagen har vi sänt synpunkter om att de nationella säkerhetsintressena måste säkerställas i samband med anskaffning av materiel. Men vad händer i praktiken? När ska regeringen definiera de nationella säkerhetsintressena? Det kan handla om vissa system inom exempelvis it och cyberteknik.
Det kan handla om vissa system inom flygvapnet, stridsledning, krypto, teknik för telekrig, så kallad signaturanpassning, signalspaning, undervattensteknik, obemannade farkoster och så vidare. När kommer man att sätta ned foten i den här frågan och ge tydliga signaler till bland annat försvarsindustrin och omvärlden när det gäller strategi och långsiktig målsättning?
Det här är något av den grund som krävs för ett försvarsindustriellt utvecklingsarbete. Jag efterlyser en långsiktig planering och en försvarsindustriell strategi för svensk del. Det är viktigt att regeringen nu vågar inleda ett sådant arbete och vågar ta itu med just det som riksdagen har efterlyst, att definiera de nationella säkerhetsintressena.
Jag tycker inte att jag i svaret från ministern får detta tydliggjort, så min fråga kvarstår: Vad avser ministern att göra för att säkerställa de nationella säkerhetsintressena när det gäller försvarsmateriel på det sätt som jag skisserat? Eller är det här ett perspektiv som för ministern inte är intressant, utan är det bara synen på den fria marknaden som gäller, som enligt bland andra Saabs vd inte är någon fri marknad i praktiken?