KBLab/rixvox huggingface dataset:
Bengt Eliasson (L):
Tack, statsrådet, för svaret! Ledsagning är en otroligt viktig fråga och just den pusselbit som blir den viktigaste delen för många människor för att de verkligen ska kunna åtnjuta frihet i sin egen vardag och sitt eget liv, efter sina egna förutsättningar.
Förra veckan träffade jag Birgitta, en kvinna i min egen ålder som är så gott som blind, har ett gott arbete och bor själv i sin egen lägenhet. Hon fick precis före jul en neddragning från ungefär 20 timmars ledsagning i månaden till 4 timmar, med motiveringen att hon kan gå alldeles själv - röra sina ben.
Hon har ledarhund och är i övrigt en aktiv person som kan delta i samhällslivet. Problemet är att hon inte kan hitta i till exempel det stora köpcentrum där hon handlar sin mat. Hon kan inte uppfatta den omgivande miljön på vägen dit eller på sjukhuset.
Det är ett måste för att hon ska kunna ta sig fram, inte minst då kvarteret där hon bor just nu är en enda stor byggrop, en byggarbetsplats, där miljön förändras i stort sett dagligen. Nu hotas även hennes färdtjänst för både arbets- och fritidsresor. Det är förstås en annan debatt än denna, men det är något som påverkar Birgitta oerhört mycket. Det här är tyvärr inte ett unikt fall. Det har blivit vardag.
Jag instämmer i det statsrådet säger om att tillgänglighet och universell utformning är själva grunden för det inkluderande samhället. Men då har vi den där pusselbiten som inte riktigt räcker till - den som behövs för nästa steg.
Vi vet ju att på drygt tio år har mer än hälften av dem som borde få stöd som personkrets 3 i LSS-lagstiftningen - många av dem är blinda eller väldigt synsvaga - förlorat sin ledsagning.
Ledsagning har närmast blivit vad man kan kalla en sällanköpsvara i kommunernas biståndsgivande, både via socialtjänstlagen och via LSS. Oavsett vilken lagstiftning man lutar sig mot behövs det en rejäl översyn av beslutspraxis.
Av statsrådets svar kan man få intrycket att det som sker i mångt och mycket är kommunernas fel och att det inte spelar så stor roll om det är socialtjänstlagen eller LSS som ligger till grund för de insatser som beviljas. Men för den enskilde betyder det väldigt mycket.
Det är just här som en översyn behövs. LSS är ju den rättighetslag som de flesta som tillhör personkretsarna borde få sina insatser utifrån. Den innebär större frihet, och där är kostnadsfrågor inblandade med mera, liksom beslutens varaktighet.
Min fråga kvarstår: Avser statsrådet att gå från kartläggning och genomlysning till handling och lagöversyn för att stärka rätten till ledsagning?
Bengt Eliasson (L):
Flera av de delar som statsrådet tar upp är vi naturligtvis överens om. Statsrådet kom in på den så kallade LSS-utredningen. Jag misstänker att det är den utredning som ibland kallas den Malmborgska som statsrådet menar.
När det gäller de bärande pelarna i den menar vi från Liberalernas sida att det skulle ha förödande konsekvenser att införa dem. Därför förordade vi att hela utredningen skulle stoppas. De små delar som var bra kunde man ta om hand på andra sätt.
Med det sagt, fru ålderspresident, är det en oerhört stressande livssituation att få sin tillvaro inskränkt så som Birgitta och många av hennes medsystrar och medbröder har fått genom beslut om neddragning. Bara rädslan för att snart drabbas av dessa neddragningar och indragningar innebär en oerhört stressande livssituation.
Detta är personer som faktiskt helt eller delvis är beroende av någon annans stöd eftersom de på något sätt har brister i sin kroppsfunktion som gör att de inte kan leva fullt ut.
När jag hör statsrådets svar förstår jag att kunskapen finns och att även, i stora delar, empatin finns. Men jag efterlyser fortfarande aktionen, att man faktiskt går vidare och gör något, att man går från kartläggning och genomlysning till handling och faktisk översyn av lagstiftning. Det är precis det som krävs. Ja, praxis har rullat iväg.
Ja, besluten är i ett sluttande plan och blir hårdare och hårdare. I dag tillämpar kommuner och domstolar lagen så snävt att bara personer som har en grav synnedsättning eller helt saknar syn anses ha betydande svårigheter i den dagliga livsföringen, som statsrådet beskriver. Det där med betydande svårigheter eller grava hinder är ju en definitionsfråga.
Detta är också definitionsfrågor: Vad är det att delta fullt ut i samhällslivet? Vad är det att kunna leva som Svensson? Så kan man också tolka LSS: leva som Svensson. Det är en viktig tolkning.
Det handlar om att kunna gå på toaletten själv, att kunna klara sin personliga hygien, att kunna röra sig, att kunna gå och handla, att kunna gå på gym eller till biblioteket eller att kunna hämta sina barn på förskolan eller vad det nu är för något. Det är otroligt svårt att definiera vad som är betydande svårighet i den dagliga livsföringen, som inbegriper den här hjälpen.
Jag menar att det är vår skyldighet som lagstiftare i denna församling och som regering som genomförare att faktiskt granska och se: Vad är det som har gått fel? Vad är det som ställer dessa människor åt sidan? Vad är det som gör att människor inte kan leva ett delaktigt liv? Det är den handlingen jag skulle vilja se i stället för kartläggning och genomlysning.
Det är också nödvändigt, men det måste leda till handling.
Bengt Eliasson (L):
Min andra fråga i interpellationen handlar egentligen om att söka stöd, diskussion och dialog för att få till förändringar i lagstiftningen. Jag känner mig precis lika osäker som statsrådet när det gäller regeringsunderlaget, men det är en annan sak.
Jag tror dock, utan att veta, att om vi skulle föra upp till exempel diskussionen om rätten till ledsagning bredare mellan partierna i ett partiövergripande dialogmöte skulle vi kunna finna majoriteter för rätt betydande förändringar och förbättringar inom lagstiftningen.
Det är min övertygelse när jag lyssnar med kollegor från andra partier. Med det sagt tror jag att en väg framåt är att bredda den politiska diskussionen i de här viktiga sakfrågorna.
Det är, precis som statsrådet säger, en bukett av områden inom funktionshinderspolitiken som behöver diskuteras och verkligen stärkas och förändras. Det gäller inte minst att återställa den ursprungliga intentionen när det gäller LSS. Jag är inte säker på att det är personkretsarna som behöver förändras.
Vi har sett att man inom socialtjänstlagstiftningen, socialförsäkringslagstiftningen och annat faktiskt kan gå in och peka på breda grupper för att fånga in dem när beslutspraxis och rättspraxis har definierat ut dem. Jag tror alltså att möjligheterna finns.
Bengt Eliasson (L):
Detta är ytterligare en viktig debatt på ungefär samma tema som den förra interpellationsdebatten. Med samma tema menar jag att den enskildes behov åsidosätts och att det blir en dragkamp mellan myndigheter och beslutsfattare.
Intentionen i lagstiftningen är solklar: Man har rätt till hjälpmedel. Man har rätt att få dem utifrån vissa förutsättningar, och när de är uppfyllda ska man bara ha dem. Sedan har det införts en regel - egentligen av försäkringstekniska, brandtekniska, byggnadstekniska och alla möjliga och omöjliga andra skäl - om att detta hjälpmedel måste ha en säker förvaring.
Det ska vara en trygg förvaring, en brandsäker förvaring och så vidare, precis som Lars Beckman har beskrivit. Kontentan av alltihop blir att den enskilde står utan.
Den enskilde står utan i det här fallet hjälpmedel, vilket kan jämföras med övriga samhälleliga stöd som den enskilde kan behöva i en situation för att kunna leva ett delaktigt liv, kunna delta i samhället och komma ut. Lösningen på den här problematiken torde vara hyfsat enkel.
Det borde gå att på ett hyfsat enkelt sätt träffa en överenskommelse med berörda, det vill säga SKR i det här fallet, om hur den här frågan ska lösas. Staten borde kunna peka med hela handen och säga "Lös det! ", eftersom det är den enskilde som hamnar i kläm. Är det sedan lagstiftningsförändringar som måste till - à la bonne heure!
Då får vi väl gå vidare och titta på det, och så får regeringen återkomma med en proposition. Men är det enbart så att det gäller ekonomiska förehavanden mellan kommunerna borde det kunna lösas antingen via de interkommunala överförings- och transfereringssystemen - eller genom att det läggs in en, tror jag, ganska ringa slant i det allmänna statsbidraget.
Men att vi löser det är otvivelaktigt det som, ur den enskildes perspektiv, bara måste ske. Det är ju sannerligen inte acceptabelt att en enskild person hamnar i kläm därför att det är två myndigheter som inte kommer överens om vem som egentligen ska betala den slutgiltiga räkningen.
Det är väl ytterst vad det handlar om, även om det sedan skylls på olika regelverk som gör att det blir omöjligt att sätta dit det där garaget. Men eftersom garaget är beroende av om den enskilde ska få hjälpmedel eller inte måste det enda acceptabla vara att lösa detta. Som ungdomarna brukar uttrycka det: Bara lös det!
Bengt Eliasson (L):
Vid varje debattillfälle som ges och i princip i varje sak som lämnar min penna understryker jag att vi har jobbat tillsammans med regeringen. Jag kan försäkra statsrådet om det. Vi har också gjort framsteg på vägen. Stärkt assistans tycker jag ska ses som ett av flaggskeppen av det som vi åstadkom under de åren och den tiden.
Jag instämmer med statsrådet om att det givetvis ska vara väl utredda åtgärder. Man ska veta vad man gör när det väl är dags att genomföra saker. Jag kan också instämma med statsrådet om att det här är ett komplicerat område. Det är en rättighetslagstiftning som berör människors hela liv.
Därför behövs största noggrannhet och tydlighet i de bidrag som lagstiftningen och dess utövare faktiskt kan ge människor för att de ska kunna bli sina allra bästa jag. Men med det sagt ser vi dagligen exempel på att det går snett.
Det gäller det statliga utövandet via Försäkringskassan och beslutsfattandet när det gäller den personliga assistansen men också kommuners olika hanterande runt om i landet av de nio andra insatserna. Kommunerna får också övervältring, om vi nu ska kalla det så - man får ta över efter avslag hos Försäkringskassan, så att det blir kommunala insatser i stället.
När man ser det här blir det tydligt att krisen rullar vidare. Vi kommer att genomföra bra saker. Det behöver genomföras många fler insatser, vilket jag hoppas att regeringen återkommer till, eller den regering som tillträder efter valet i september.
Men fram till dess, under tiden, finns ju den här stora rädslan och skräcken för indraget stöd, ökad isolering och psykisk ohälsa. En rapport från Socialstyrelsen visar hur hårt pandemin har slagit.
När jag pratar med funkisorganisationer säger de att Socialstyrelsen beskriver pandemin och LSS-berättigade personers skräck för omprövningar, för nya beslut och för den vardag de lever i på ett väldigt bra sätt.
Vad Socialstyrelsen gjorde var att mycket tydligt kartlägga och analysera hur pandemin påverkat möjligheten för personer med funktionsnedsättning att få tillgång till daglig verksamhet och andra kommunala insatser.
Det här leder mig till slutsatsen att det behövs en snabbfotad kriskommission på vägen framåt och att man måste vara beredd att vidta kortsiktiga åtgärder som håller fram till den dag då korrekt lagstiftning är på plats och det finns utredningar som kan peka på vad som behövs framöver.
Då kan vi ta ett större steg för att förbättra livet för personer med funktionsnedsättning och stora behov, så att de får möjlighet att bli sitt allra bästa jag.
Bengt Eliasson (L):
Jag tackar statsrådet för svaret.
Många assistansberättigade och LSS-berättigade hade redan före pandemin begränsade sociala kontakter, och nedstängningen och undandragandet av många av de sociala insatserna inom LSS-verksamheterna under pandemin har ökat isoleringen ytterligare.
Precis som inom äldreomsorgen har man stängt för besökare, begränsat tillgången till gemensamhetsutrymmen och dragit in daglig verksamhet. Varje dag trasas liv sönder i dessa processer, familjer går i kras och så vidare.
LSS-krisen är rätt kraftfull, och jag tycker fortsatt att vår skyldighet som politiker är att både jobba kortsiktigt och akut och se bekymren på längre sikt. Det finns en allt större insikt om bekymren på längre sikt.
Vi kan behöva debattera ordentligt vilken väg vi ska gå och vilken slutpunkt vi ska ha, men det är ju politikens innersta väsen. Vi måste också kunna säga att vi på kort sikt behöver göra en snabb översyn och analys av vad det är som sker just nu och sätta stopp för det.
Jag vill helst inte se en enda tidningsrubrik till om personer som Hanna, Ulrika, Birgitta, Kerstin, Albin eller någon av de andra.
Bengt Eliasson (L):
Tack, statsrådet, för svaret! Den här frågan är ju väldigt viktig eftersom detta nu har fått pågå ganska länge och stenen har rullat rätt långt, så att säga.
Vi får inte glömma bort att det är barn med funktionsnedsättningar i allmänhet och neuropsykiatriska funktionsnedsättningar i synnerhet som faller mellan stolarna i välfärden.
Många hamnar sedan i årslånga köer till bup. Man hamnar i långa väntetider hos kommunen för att få stöd via LSS, boendestöd och familjeteam. Då är det självklart att många föräldrar tvingas gå ned i arbetstid. Tidigare har man haft vårdbidraget att luta sig mot, och nu söker man givetvis omvårdnadsbidrag från Försäkringskassan.
Och där möts man i alltför många fall, precis som ISF pekar på och ministern själv har konstaterat, av neddragning eller avslag, alltså helt indraget stöd. Det står ganska klart att det inte är barnens behov som har förändrats.
Det är inte heller riksdagens beslut som har förändrats och, som statsrådet själv nyss anförde, det är inte regeringen som har förändrat sin syn på saken, utan det är bara Försäkringskassans hantering och regelverk, som man har tagit fram internt, som har förändrats.
Jag har fått svaret tidigare av regeringen när vi har debatterat frågorna om omvårdnadsbidraget, både i utskottet och här i kammaren, att detta måste granskas. Man måste analysera och se på vad det är som händer och varför. Nu finns de analyserna, menar jag.
Nu finns ISF:s rapport, liksom en lång rad andra rapporter. Försäkringskassan har själv satt igång ett internt arbete.
Men det är, tycker jag, ett bekymmer när myndigheter sätter igång och granskar sig själva och att de ska ta fram en åtgärdsplan som gäller deras eget agerande när omvärlden pekar på att de själva är en del av problemet.
Min fråga till ministern kvarstår: Vad tänker regeringen göra för att faktiskt se till att den här reformen genomförs nu, ganska snabbt, och på det sätt som det faktiskt var tänkt? De här föräldrarna står i dag utan stöd eller med ett kraftigt minskat stöd och är ganska förtvivlade. Vad är ministerns besked?
Bengt Eliasson (L):
Tack för svaret, statsrådet! Det är som sagt en viktig fråga.
Bara för att få lite perspektiv på hur lång tid som har gått kan jag berätta att Svenska Downföreningen, Autism- och Aspergerförbundet, Riksförbundet FUB och fler föreningar redan sommaren 2019 lyfte upp frågan och sa: Det blir ett glapp under införandetiden som blir alldeles för långt.
När besluten sedan började rulla igenom pekade de också på de problem som vi har lyft fram i den här debatten, det vill säga att det sänktes eller drogs in eller att man ändrade beslutskriterierna för kraftfullt. Jag håller med ministern; det var ingens syfte.
Det skulle tvärtom bli en mer transparent, bättre och funktionell lagstiftning som skulle gagna familjer och föräldrar. Men det har blivit precis tvärtom. Vad jag minns var det dessutom total enighet i kammaren om regeringens förslag. Fru talman!
En stor del i min fråga och även i utredningen Stärkt rätt till personlig assistans handlar om just begreppet föräldraansvar, som Försäkringskassan använder i många av sina beslut.
Försäkringskassan har tagit fram och använder något som heter DFA-kedjan, det vill säga diagnos, funktionsnedsättning, aktivitetsbegränsning. Det står ingenting i lagen om det, och det finns ingen annan definition än den kassan själv har tagit fram.
Man använder där bland annat det juridiska begreppet föräldraansvar för vad som ingår i normalt föräldraansvar när det gäller omvårdnadsbidragets utbetalning. Det finns en problematik när det skiljer kraftigt mellan den tolkningen av föräldraansvar och föräldraansvaret när man beslutar om till exempel personlig assistans enligt LSS.
Nu finns en utredning som vi gemensamt har tagit fram och som pekar på att föräldraansvarsbegreppet ska bli mycket bättre, tydligare och bredare än det kassan har använt när det gäller den personliga assistansen.
Men frågan är - det var därför jag kopplade ihop frågorna i interpellationen - om vi då kan tillse att det nya begreppet föräldraansvar i LSS också kan tillämpas här? Det vore ett stort fall framåt. Det skulle då bli enklare för föräldrarna att förstå vad som är normalt. Vad är normalt?
Vad kan ett barn i tvåårsåldern, i femårsåldern eller tolvårsåldern göra? Vad är det normala? Vad är normalitetsbegreppet när det gäller de här frågorna? Och varför skiljer det sig så stort från LSS? Det är märkligt att den här bidragsreformen, som var tänkt att göra det transparent och bättre, har lett till vad vi kan kalla ett haveri eller åtminstone stora svårigheter och drabbar redan utsatta hårt.
En rimlig lösning vore väl därför att se till att snabbt göra det här bättre, att se till att de som tidigare har haft vårdbidraget beviljas det nya och att det blir tydligare beslutsfattande framåt.
Bengt Eliasson (L):
Tack för svaret, statsrådet! Det gläder mig ytterst att regeringen och statsrådet har denna syn på hela fältet av insatser och stöd för personer med funktionsnedsättning. Det värmer verkligen. Jag hoppas att vi kan fortsätta detta arbete under den korta tid som är kvar av mandatperioden.
Jag hoppas också att statsrådet från sin oppositionsroll sedan kan stödja den nya regeringen i det arbete som måste fortsätta under lång tid, oavsett vilken regering som sitter vid makten.
Jag hoppas också att regeringen, kommande riksdag - och även den som finns under den återstående mandatperioden - och framför allt myndigheter och kommuner drar stora lärdomar av det som har skett inom området.
Man kan säga att detta är ett litet bidragsområde inom Försäkringskassans enorma område, men när man ser effekterna för den enskilda familjen tror jag att man måste dra lärdomen att detta inte får hända igen.
Det får inte ske när lagstiftaren var så enig om att det här skulle bli ett bredare och bättre anslag, bidrag eller stöd, vilken form det än har, men så blev det precis tvärtom. Detta behöver vi verkligen lära oss av. Tack, statsrådet, för en bra och viktig debatt. Vi kommer att fortsätta följa frågan mycket nära och mycket noga.
Jag hoppas att det blir en snabb och effektiv behandling gentemot beslutande myndighet så att bidraget eller stödet till familjerna kan återupprättas.
Anna Wallentheim (S):
Jag hoppas att tiden ska räcka, så att jag hinner svara på så många som möjligt av dina frågor, för det blev ganska mycket. Jag vill börja med själva kulturdelen. Jag vill poängtera att vi satsar mer pengar på kulturen än vad allianspartierna gör. Vi har dessutom fler satsningar som kommer att gynna barn och unga. Du tog upp att jag pratade om idrott.
Men jag tycker att idrotten är en hyfsat viktig satsning, eftersom det också handlar om kultur och fritid för barn och unga. När det gäller musik- och kulturskolan är det ett problem som du nämner, Cecilia. Visst finns det vissa områden där det är mycket höga avgifter. De kommunerna är dock oftast moderatledda.
Där har man valt att ha låga skatter, vilket har gjort att man har trissat upp avgifterna till musik- och kulturskolan. När vi satsar 100 miljoner är det inte självklart att alla de pengarna ska gå till de kommunerna. Det finns fantastiska kommuner som inte bara har låga avgifter, utan i vissa kommuner är det till och med gratis att kunna delta. Självklart ska även de få ta del av dessa pengar.
Om man har vågat satsa på musik- och kulturskolan vore det konstigt om man sedan inte får ta del av den satsning som vi gör nu. Den ska kunna leda till mer kompetenta lärare men också till bredare utbud av alternativ. Fri entré har jag mycket jag vill säga om.
Oftast får vi som kritik, när vi vill ha fri entré på våra museer, att det handlar om människor som redan går på museer eller turister. Men då anser jag att Cecilia Magnusson och Moderaterna missar det breda perspektivet, hur vi ska kunna nå fler barn och unga.
Jag anser nämligen att det är en jättestor vinst att man, när man får gå på ett skolbesök och blir intresserad och entusiastisk över det man har sett, kan gå hem till sin familj och säga: Jag vill dit igen.
Anna Wallentheim (S):
När det gäller musik- och kulturskolan borde Cecilia Magnusson, precis som resten av partierna, vara medveten om att vi, förutom denna satsning som nu direkt ska kunna gå till en sänkning av vissa avgifter, har tillsatt en utredare som har fått i uppdrag att se över och ta fram en nationell strategi för den kommunala musikskolan. Bland annat vill man titta på tillgänglighetsperspektivet. Precis som du säger, Cecilia Magnusson, måste vi nå fler.
Hur ska vi kunna nå fler? Det ska denna utredning titta på. När det gäller Förintelsen och resorna till koncentrationsläger är jag en av de första som vill poängtera hur viktigt det är att vi aldrig glömmer vår historia. Jag har jobbat som gymnasielärare och högstadielärare och vet hur extremt viktigt det är att vi jobbar med detta i skolan.
Jag var en av dem som hade turen att få besöka ett koncentrationsläger under en av mina skolresor. Det är dock så att många kommuner redan har satsat pengar för att skolorna ska kunna åka till dessa koncentrationsläger. Utöver det finns det redan bidrag att söka. Det är därför som vi i nuläget säger att vi inte behöver se över detta eftersom det redan har gjorts satsningar. Men jag lovar att vi kommer att försöka titta på detta, eftersom jag också anser att det är viktigt. Men det finns bidrag att söka.
När det gäller fri entré är det precis som jag sa. Är man på besök med en skolklass och går från ett museum med ett brinnande intresse vill jag att alla barn ska känna att de kan komma hem och säga till sina föräldrar: Vet ni vad, jag vill dit igen. Alla barn och unga i vårt land som har ett intresse för konst, kultur och historia ska kunna säga till sin mormor, till sin farfar och till sina äldre syskon: I dag kan vi gå på ett museum.
Alla barn och unga har inte haft denna möjlighet när det var avgifter. Dessutom får fler föräldrar möjlighet att ta med sina barn på museum.
Anna Wallentheim (S):
Precis som Roland Utbult nämner är vallöften extremt viktiga. Jag tycker att det är viktigt att kunna se sina väljare i ögonen efter ett val och säga: Vi jobbar så mycket vi kan för att uppnå så många av våra vallöften som möjligt. Vi är dock i ett läge där det handlar om att ge och ta när vi inte har egen majoritet. Det är något som jag tror att även Kristdemokraterna fick upptäcka under sina år vid makten under den borgerliga alliansregeringens tid.
När det gäller musik- och kulturskolan har jag inget problem med att se mina väljare i ögonen och säga: Äntligen kommer något att ske. 100 miljoner kronor årligen kommer såklart att kunna leda till att vi kan sänka avgifterna där de är höga. Samtidigt ska de kommuner som är duktiga på att hålla nere dessa avgifter självklart kunna få ta del av pengarna. Det är viktigt att musik- och kulturskolorna kan verka i hela landet och att alla barn ska kunna ta del av deras verksamhet.
Vi har sett att ett första hinder är de höga taxorna, som är en av anledningarna till att alla barn inte kan ta del av denna verksamhet. Vi tycker att det är jätteviktigt att hålla nere dessa kostnader. Men jag vill därför också poängtera att kommuner som i dag är duktiga inte ska behöva lida av det. Jag vill självklart inte se att vi har kommuner som helt plötsligt höjer sina taxor för att få ta del av pengarna. De måste kunna få ta del av dessa resurser på andra sätt.