Jan Lindholm (MP):
Civilutskottets betänkande 18 om ersättningsrätt behandlar tolv olika motionsyrkanden från allmänna motionstiden. Förslagen som behandlas är alltså väckta av ledamöter i riksdagen, och det finns inga förslag från regeringen på det här området. Betänkandet innehåller två reservationer, men jag tänker hålla mig till de frågeställningar som jag anser att min motion om brister i rättssäkerhet för trafikskadade väcker.
Jag instämmer helt och hållet i Hillevi Larssons tidigare anförande och yrkar bifall till reservation 1 och, med min egen argumentation, herr talman, till reservation 2. En av de grundläggande förutsättningarna för att ett demokratiskt samhälle ska kunna upprätthålla sin legitimitet bland medborgarna menar jag är en fungerande rättsordning.
Ett högt förtroende för den poliskår som inte använder övervåld eller misshandlar vid ingripanden är naturligtvis en bra grund. Domstolar som är öppna för insyn från medierna och som upplevs som tydliga av dem som får sin rättssak prövad är naturligtvis också avgörande.
Att de lagar som vi i riksdagen beslutar om och de förordningar som myndigheterna utifrån dessa lagar fattar beslut om skrivs på ett bra sätt och uppfattas som rättvisa och rimliga är naturligtvis också av stor betydelse för att rättsstaten ska uppfattas som väl fungerande av medborgarna.
För att inte överbelasta våra domstolar med rättstvister i onödan har politiken också skapat ett antal olika nämnder som fungerar som en sorts första nivå när medborgare har olika typer av behov av att lösa tvister.
Förutom Trafikskadenämnden, som min motion handlar om, kan jag nämna Allmänna reklamationsnämnden, Pensionsförsäkringsnämnden, Rättsskyddsnämnden och Ansvarsförsäkringens personskadenämnd, bara för att ta några exempel. Alla de här nämnderna är, som jag har lärt mig under den här resan, i princip uppbyggda på samma sätt, med jurister som ordförande och vice ordförande - i praktiken handlar det då oftast om domare - och i övrigt representanter från försäkringsbolagen.
Konsumenterna finns också med på något sätt, i Trafikskadenämnden till exempel genom fackföreningarnas representanter.
Jag kommer fortsättningsvis att prata just om Trafikskadenämnden och de rättssäkerhetsproblem som finns med den konstruktionen, men jag vill innan jag fortsätter påpeka att det mesta av den kritik som jag kommer att framföra beträffande just Trafikskadenämndens sätt att arbeta även till rätt stora delar gäller för övriga nämnder som vi har i samhället för att lösa tvister. Herr talman!
När en person begår ett allvarligt brott, rånar en bank och skadar någon eller några poliser under flykten och kanske till och med dödar en polis före gripandet, omfattas den bankrånaren av det statliga rättsskyddet. Det innebär att rånaren kan anlita den bästa och dyraste advokaten vi har i landet, och kostnaden blir i de flesta fall mycket hög för samhället.
Om du skadas i trafiken och inte kommer överens med ditt försäkringsbolag om en rimlig ersättning kan du föra frågan till Trafikskadenämnden. Om invaliditetsgraden uppgår till mist 10 procent och bedöms vara bestående eller om den inkomstförlust som du drabbas av uppgår till minst ett halvt basbelopp per år ska ditt fall alltid prövas i den här nämnden.
Beslutet i nämnden är emellertid endast rådgivande så varken du som har drabbats eller ditt försäkringsbolag är skyldig att följa nämndens beslut. Om du inte är nöjd med det beslut som ditt försäkringsbolag har fattat beträffande din ersättning med anledning av nämndens beslut återstår för dig endast att gå till domstol.
Innan jag går in på att redovisa de brister jag menar finns i hur nämnden arbetar menar jag att vi måste ha en bra och tydlig bild av vad som sker vid en sådan domstolsprövning. Om du alltså anser att du måste gå till domstol på grund av att det beslut som nämnden och försäkringsbolaget har tagit gör din framtid mer eller mindre omöjlig har du inte det skydd som den bankrånare som jag tidigare använde som exempel har.
Du som inte har begått något brott utan som bara har haft oturen att bli påkörd, kanske på väg till jobbet, du som är en av samhällets stöttepelare, får inget stöd av staten. Du är nu utlämnad åt dig själv att klara de kostnader som en domstolsprövning innebär.
Har du en hemförsäkring med rättsskydd kan du få ett stöd från den på 120 000-150 000 kronor, och i några fall finns det försäkringsbolag som kan ha lite högre nivå. Till det kommer att det finns regler för det ombud, den advokat, som du anlitar som gör att den ersättning som utgår till ditt ombud är fastställd till 1 200 kronor per timme. Någon sådan begränsning finns inte för det ombud som försäkringsbolaget anlitar.
Den advokaten kostar normalt minst det dubbla, så man kan ju utgå från att ditt ombud inte har samma meriter som försäkringsbolagets ombud.
Om du dessutom är en försiktig person som undersöker vad den här typen av tvister brukar kosta innan du tar det definitiva beslutet att ta strid för din sak i domstol kommer du att upptäcka att motpartens kostnader, alltså det som försäkringsbolaget är berett att satsa för att inte förlora mot dig redan i första instans, kommer att uppgå till minst 500 000 kronor.
Rättsskyddet i din hemförsäkring täcker alltså mindre än hälften av kostnaden för motparten, som du kommer att bli tvungen att betala om du förlorar. För att överklaga och gå vidare till nästa instans krävs alltså att du är en ganska förmögen person från början. Den som inte är helt säker på att vinna en domstolsprövning avstår därför i de flesta fall från att använda möjligheten att gå till domstol.
Jag menar att riksdag och regering inte kan blunda för att de ekonomiska resurserna i de allra flesta fall är så ojämlikt fördelade mellan den drabbade och försäkringsbolaget att det i praktiken inte kan bli en rättvis prövning ens i första instans och tveklöst inte i nästa för de få drabbade som anser sig ha möjlighet att gå vidare med sitt ärende.
Det finns några få försäkringsbolag som fortfarande betalar motpartens ombudskostnader, men så är inte fallet för de flesta försäkringsbolag. Mot den bakgrunden tror jag att det är ganska lätt att inse att det är mycket angeläget att hanteringen i Trafikskadenämnden fyller åtminstone de mest grundläggande kraven för en rättssäker hantering.
När jag kontaktas av advokater som företräder trafikskadade som fått sina ärenden prövade av nämnden och de berättar att det inte är ovanligt att den drabbade inte får veta på vilka grunder nämnden tagit sitt beslut, blir jag inte bara orolig utan rätt överraskad. Jag trodde inte att det fick gå till på det sättet i en så kallad rättsstat.
Jag har tagit för givet att den som får sin sak prövad alltid får veta på vilka grunder det utslag som fälls har tagits; så naiv var jag. Jag kan säga att jag först inte ville tro att det kunde vara så illa.
Men när jag sedan har fått kopior i min ägo på korrespondens från försäkringsbolagens handläggare där det klart och tydligt framgår att de meddelat den drabbade att försäkringsbolaget har gjort bedömningen att de inte anser det som meningsfullt att vidarebefordra det medicinska underlag som den drabbade lämnat in, inser jag att det faktiskt är så det går till.
Nämndens förtroendeläkare träffar inte den skadade och får inte del av den medicinska bedömning som gjorts av den läkare som vårdat den drabbade eller lappat ihop henne eller honom efter olyckan. Är det någon som känner igen detta? Själv kunde jag inte låta bli att tänka "Försäkringskassan" när jag såg hur hanteringen uppenbarligen går till. Det skulle bli ett alldeles för långt stickspår i den här debatten så jag försökte släppa den tanken.
Men innan jag helt släpper den tanken måste jag ändå berätta för er att de grävande samhällsmedborgare som har hjälpt mig med en del av underlaget till den här debatten också, hör och häpna, har upptäckt att det i stor utsträckning är samma lilla grupp läkare som skriver utlåtanden åt Försäkringskassan som åt Trafikskadenämnden. Jäv, kan man tänka.
Det finns förhoppningsvis inte så många läkare i vårt land som har så låg moral att de i ärende efter ärende kan underkänna sina yrkeskollegers bedömningar, trots att kollegerna kan vara experter på just de skador som fallet gäller och trots att dessa kolleger dessutom många gånger har följt patienten en längre tid och alltså träffat patienten ett flertal gånger.
Att utan underlag och utan att egentligen veta särskilt mycket om den drabbade på ren slentrian upprepade gånger och på uppdrag av den som har beställt intyget med uppenbar avsikt på att slippa betala, skriva intyg som förstör en människas hela framtid, måste vara så förnedrande så jag tror inte att så många klarar det.
Några av er som lyssnar kanske tycker att jag var överdrivet hård när jag sade att det är med uppenbar avsikt som försäkringsbolagen beställer dessa läkarintyg. För mig är det uppenbart att det är en medveten strategi i och med att jag nu vet att man avsiktligt undanhåller andra intyg och handlingar.
Det är ju inte en uppfattning som jag på något vis skulle vara ensam om. Jag kan exempelvis i en kammardebatt från den 24 april 2001, alltså för elva år sedan, i en likadan debatt som denna om just det årets betänkande om ersättningsrätt, läsa följande: Försäkringsläkarna är faktiskt i praktiken tjänstemän med nuvarande bestämmelser. Där har vi alltså jävperspektivet.
Längre ned står det: Dessutom har dessa läkare en beroendeställning i förhållande till sin uppdragsgivare. De får rätt bra betalt för de här intygen. Vidare står det: Läkarens bedömning påverkar helt naturligt uppdragsgivarens kostnader. Det är bra och konkreta bilder, tycker jag. Letar man på nätet hittar man många som har erfarenhet av hur detta fungerar som är väldigt kritiska. Herr talman!
Den skadade personen, den drabbade, får alltså i många fall inte veta på vilka grunder Trafikskadenämnden kommit fram till det beslut de har tagit när det gäller ersättningsnivån. Den skadade kan därför inte heller utgå från att alla de läkarintyg han eller hon har lämnat in till försäkringsbolagets handläggare ens har kommit nämnden till del. Den drabbade har inte heller fått möjlighet att själv föra fram sin talan. Kan man kalla det för en rättssäker hantering?
Varje år drabbas runt 35 000 individer av personskador i samband med trafiken. Jag tror att många inte känner till den siffran eftersom trafiksäkerhetsdebatten i första hand fokuserar på antalet dödade, och den siffran är ju förhållandevis låg i vårt land. Av de skadade är det närmare 15 procent som skadas allvarligt.
Det betyder att ungefär 4 000 personer varje år drabbas så svårt att deras livssituation helt förändras och oftast handlar det om livslånga skador. Det är 4 procent av en normal årskull i vårt land. Det är dessa människors rättssäkerhet den här frågan handlar om. Herr talman!
Om jag gör en sammanfattning av juristernas syn på frågan, så som jag har uppfattat den under arbetet med detta betänkande, skulle den se ut så här: Alla som drabbas av en personskada bör ha rätt till ett oberoende och betalt ombud på försäkringsbolagets bekostnad. Beloppet i rättsskyddsförsäkringen bör höjas till åtminstone 500 000 kronor.
Rättsskyddet bör omfatta ärenden inte bara i Trafikskadenämnden utan även i Patientskadenämnden, Läkemedelsskadenämnden och övriga nämnder för tvistelösning liksom vid tvister i förvaltningsdomstolar. Rättsskyddet i hemförsäkringen bör även omfatta såväl förare som ägare av fordon som endast är trafikförsäkrade.
Om ni övriga ledamöter i utskottet är överens med mig om att det ser ut så här och att det är så här illa det fungerar, och att det inte borde se ut på det sättet, tycker jag att mitt förslag i motionen är ganska rimligt, att det egentligen är ett ganska snällt och inte så långtgående förslag.
Mitt förslag är att regeringen inleder en granskning av Trafikskadenämnden och dess arbetsmetoder för att sedan återkomma till riksdagen med de åtgärder som jag är övertygad om att en sådan granskning kommer att visa att det finns behov av. Jag tycker inte att det är att trampa regeringen på tårna eller att peka finger. Jag tycker att det är en mycket modest begäran.
I går genomfördes ett seminarium här i riksdagen på temat Är rättvisan rättvis? Det handlade om likhet inför lagen.
Nu var det helt andra problem när det gäller olikhet inför lagen som togs upp vid det seminariet, men jag tänkte bara avsluta, herr talman, med att säga att min resa i ersättningsrättens dunkla korridorer och dess verklighet har övertygat mig om att någon särskilt rättvis hantering är det svårt att hitta i de här sammanhangen.
De drabbade är en svag grupp som har mycket svårt att föra sin talan. Det finns mycket att göra på det här området. Med den motivationen yrkar jag bifall till reservation 2 i betänkandet.