Peter Hultqvist (S):
Det är vällovligt att många ministrar ägnar sig åt regional tillväxt, men det är en sak att tillsätta ministrar och en annan sak att analysera det arbete som utförs. Framför allt är det en helt annan sak att se resultaten i praktiken.
Det jag känner i många debatter som har bäring på regional utveckling, i det här fallet rätten till telefon, är att det på något vis finns en officiell verklighet och en riktig verklighet. Dessa två går inte alltid ihop. De stolta talen i Sveriges riksdag och andra sammanhang brukar i konfrontation med verkligheten bli till sanningar med mycket stark modifikation.
Jag tog i mitt första inlägg upp Lennart Karlssons fall där Telia, som enligt ministern sköter detta på ett bra sätt, har lovat att inte stänga ned om det är så att det inte finns något alternativ. Vi ser att Telia erbjuder fastmobil. Sedan konstaterar de att det inte finns täckning och lämnar personen i fråga åt sitt eget öde. Efter det säger de att det inte blev någonting eftersom han inte var fast skriven på adressen.
När personen sedan är skriven på adressen och har den som fast bostad blir det i alla fall ingenting. Vad är detta för någonting? Min fråga var: Vilka åtgärder avser ministern att vidta för att gällande lagstiftning ska fungera även i praktiken? Jag tycker att det är en mycket relevant fråga med anledning av Lennart Karlssons fall. Detta går inte till på ett så idylliskt sätt som det ministern beskriver.
Vi har exempel från både Isak From och Sven-Erik Bucht, som har berättat hur det har gått till i deras hembygder. Detta handlar inte om att jag eller någon annan försvarar en teknik som är föråldrad, utan det handlar helt enkelt om att man när man försämrar eller tar bort någonting ska ersätta det med något som fungerar.
På många håll fungerar inte detta i dag. Några andra frågor man måste ta upp är att den fasta telefonin många gånger är billigare än mobiltelefoner. Detta måste möjliggöras till samma kostnad. Larmfrågan för pensionärer måste också lösas. Det är en illusion att vi skulle ha någon sorts fungerande täckning för 99 procent av befolkningen.
Det är bara att ta bilen och åka runt i län som Jämtland, Norrbotten, Västerbotten, Västernorrland, Dalarna, Gävleborg och Värmland; det är rätt enkelt att konstatera att täckningen i praktiken har stora brister. På vissa ställen får man leta upp tillfälliga punkter där det möjligen finns någon sorts täckning, och står man inte exakt stilla där och pratar upphör telefonsamtalet.
Det finns alltså stora brister, och att 99 procent av befolkningen skulle ha täckning är en sanning med mycket stark modifikation. Det är lätt att använda denna typ av statistik, men det är en annan sak att se hur det fungerar i praktiken.
Dålig mobiltäckning gör att glesbygden i många stycken är sårbar, och det krävs statliga insatser och en annan styrning för att man även i praktiken ska kunna säkerställa den ambitionsnivå som finns när det gäller rätten till telekommunikationer i hela landet. Mina frågor är, återigen: Vilka åtgärder kommer ministern att vidta för att detta ska gälla även i praktiken i fall som Lennart Karlssons?
Hur tänker regeringen, med kraft så att det leder till resultat och inte bara är ord, följa upp operatörerna och framför allt Post- och telestyrelsens verksamhet?