KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulf Kristersson (M):
Marie Nordén har frågat mig vilka förändringar i sjukförsäkringen jag är beredd att ta initiativ till. Hon har även frågat om de av mig initierade åtgärderna kommer att leda till att långtidssjuka får sjukpenning så länge de är sjuka och sedan får nya verkliga uppgifter i arbetslivet. Marie Nordén hänvisar till ett tidigare svar från mig. I detta framhöll jag vikten av att socialförsäkringen och Försäkringskassan ska ha medborgarnas fulla förtroende.
För att detta ska vara möjligt krävs bland annat att myndighetens verksamhet präglas av god service och en hög kvalitet i handläggningen. Tillämpningen av socialförsäkringen ska vara enhetlig, och rätt person ska få rätt ersättning i tid. En förutsättning för en försäkring med höga ersättningsnivåer är att människor kan lita på att sjukpenning betalas ut till dem som på grund av sjukdom inte kan förvärvsarbeta.
Den nuvarande regeringen, liksom den tidigare socialdemokratiska, har vidtagit åtgärder för att förstärka Försäkringskassans försäkringsmässiga prövning av rätten till sjukpenning. Sjukpenning ska bara betalas ut till den som på grund av sjukdom är arbetsoförmögen. En i det närmaste oundviklig följd av att Försäkringskassan prövar inkomna ersättningsanspråk är att alla inte får sjukpenning eller inte får det lika länge som de själva önskar.
Jag ville med mitt svar ändå peka på att de allra flesta får precis den ersättning de har begärt. 97 procent får den ersättning de begär. 98 procent lämnar sjukförsäkringen därför att de återgår i arbete. Om Försäkringskassan inte beviljar sjukpenning erbjuder Försäkringskassan ett överlämningsmöte med Arbetsförmedlingen så att den enskilde kan få stöd för att hitta ett lämpligt arbete om han eller hon inte kan återgå i sitt gamla arbete.
Ulf Kristersson (M):
På den konkreta frågan kan mitt svar inte bli annat än det jag just gav. Vi arbetar med den översyn som vi har aviserat. Vi kommer att komma tillbaka under våren. Jag kan inte, och jag tänker inte, ge några svar som föregriper den analysen och de samlade förslagen. När vi påbörjade det arbetet påpekade vi också att det var några saker som vi tyckte var väsentliga att titta på.
Är det så att alltför sjuka människor, som kommer att förbli sjuka men som ändå har arbetsförmåga, kommer till Arbetsförmedlingen och inte kan dra nytta av det stöd de ska få där? Finns det fyrkantigheter i bedömningar som inte var avsedda? Har de undantag från tidsgränsen som denna kammare har beslutat om fått de konsekvenser som vi avsåg? Dessa saker tittar vi på. Det är väl känt sedan sent i höstas.
I själva sakfrågan vidhåller jag min ståndpunkt att tidsgränserna är väldigt viktiga. Det tyckte i praktiken också uppdragsgivaren till den utredning som arbetade fram den grundläggande idén bakom detta. Uppdraget till den förra socialförsäkringsutredningen var ju att fundera på om Sverige ska vara nästan det enda land i Europa som står utan tidsgränser i sjukförsäkringen. Det fanns en implicit fråga om detta verkligen är rimligt. Jag vågar säga att de allra flesta svarade nej på den frågan.
Det är lätt att glömma bort den sortens analyser i efterhand. Även efter utredningen tyckte många att det var absolut nödvändigt att det finns en brådska i systemet och att vi vågar ställa oss de besvärliga frågorna om hur och när man kan komma tillbaka och till vilken sorts arbete man kan komma tillbaka om man inte kan komma tillbaka till just det arbete man har i dag. Allt detta är svåra frågor. Det är viktiga frågor. Ingenting är enklare än att i efterhand säga att vi skulle vilja slippa att ställa oss de frågorna.
Detta fritar inte oss, och inte heller för den delen myndigheten, från eventuella fel som begås inom ramen för den prövningen. Det är det vi arbetar med just nu, men jag är helt övertygad om att den grundläggande inriktningen måste ligga fast.
Ulf Kristersson (M):
Det gläder mig uppriktigt att ni, Marie Nordén, är nyfikna på vårt arbete. Motsatsen hade varit mycket värre. Jag lovar att vi kommer att tillfredsställa er nyfikenhet relativt snart, under våren. På två områden tycker jag att det finns skäl att visa lite ödmjukhet. Det ena är, det vet inte minst socialdemokratiska företrädare i mitt ämbete, att det är svårt att göra stora sociala reformer. Det är genuint svårt. Vi talar om system som påverkar väldigt många människor. Det får konsekvenser.
I bästa fall får det precis de konsekvenser man är ute efter, men det kan också få konsekvenser som man inte har avsett. Det får följdkonsekvenser i människors beteenden. Man ska vara ödmjuk och man ska vara prestigelös inför detta. Det är därför vi nu gör en översyn där vi undersöker om det finns sådant som vi kan göra bättre. Det andra man ska vara ödmjuk inför är volymerna i de system och de frågor som vi hanterar.
Det är viktigt inte bara för enskilda människors personliga del, utan också för att det handlar om gigantiska mängder beslut som ska fattas - 19 miljoner beslut, 47 miljoner utbetalningar. Den som säger att det inte kräver ett mått av fyrkantighet för att vara rättssäker tror jag inte riktigt förstår innebörden av sådana stora trygghetssystem. Människor vill bli individuellt bemötta - absolut - men de vill också bli rättssäkert bemötta.
Det är få som inser konsekvensen av den dramatiska förändring som skett de senaste åren när det gäller likabehandling över riket. Vi hade en situation med hundraprocentiga differenser mellan län, mellan låt oss säga Jämtland på ena den sidan och Jönköping på den andra. Det var hundraprocentiga differenser till exempel i fråga om sjukfallens längd för snarliga eller identiska diagnoser. Det var genuint orättvist.
Man kan diskutera mot vem det var mest orättvist, om det var mot den som hade turen att få kortare sjukskrivning och därmed större chans att komma tillbaka till arbete eller mot den som ville ha och fick en längre sjukskrivningsperiod. Så kunde vi bara inte ha det. Alla dessa förändringar var mycket, mycket viktiga. Allra sist: Det är individuella bedömningar men gemensamma regelverk.
Det är den enskilde personens sjukdom, den enskilde personens konsekvenser i form av arbetsoförmåga, som ligger till grund för beslutet. Inga schabloner eller kollektiva beslut här inte, tvärtom, korrekta, individuella beslut. Och de kan och de ska överprövas om det inte blir rätt från början.
Ulf Kristersson (M):
I en fråga är vi möjligen överens, nämligen att det grundläggande regelverkets syfte är att alla ska prövas individuellt för möjligheten att komma tillbaka till samma arbete, därefter prövas för möjligheten att komma tillbaka till ett annat arbete hos samma arbetsgivare och sedan prövas mot hela den samlade arbetsmarknaden, inklusive olika former av skyddade anställningar.
För detta finns ett stegvis systematiskt arbete som ska göras, och jag tror att det är absolut nödvändigt att det görs om man ska komma vidare. Vi tycker uppenbarligen olika i fråga om tidsgränserna. Jag tycker att tidsgränserna är fundamentala. Det finns tre oberoende utvärderingar, en från ISF, Inspektionen för socialförsäkringen, och två från IFAU, som har tittat på detta och kommit fram till att det har betydelse för återgången i arbete.
Rehabiliteringskedjan och dess tidsgränser har betydelse för hastigheten tillbaka till arbete. Om man inte ser detta är man emot den grundläggande idén bakom sjukförsäkringsreformen, och då tycker vi olika. Om man ser detta finns det säkert utrymme att diskutera exakta förändringar i tillämpningen.
Ulf Kristersson (M):
Peter Persson har frågat mig om jag inom mitt ansvarsområde avser att vidta åtgärder för att minska barnfattigdomen och när jag avser att återkomma med åtgärder för att korrigera sjukförsäkringsreformen så att inte människor hamnar mellan Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen helt utan ersättning. Eva-Lena Jansson har frågat mig om jag avser att vidta några skyndsamma åtgärder för att fler sjuka personer inte ska bli utförsäkrade.
Peter Persson har den 18 februari 2011 debatterat frågan om barnfattigdom med barn- och äldreministern. Jag kommer därför att besvara frågan utifrån sjukförsäkringen. En av de viktigaste frågorna för regeringen när den tillträdde i oktober 2006 var att minska det omfattande utanförskapet från arbetsmarknaden, som till stor del bestod av sjukfrånvaro. Regeringen har under föregående mandatperiod genomfört en rad åtgärder som syftar till återgång i arbete.
Åtgärderna har stor bredd och omfattar såväl ändringar som rör regelverket för sjukskrivningsprocessen, exempelvis tidsgränser för bedömning av arbetsförmåga, som nya samverkans- och stödåtgärder för att underlätta för sjukskrivna att komma tillbaka i arbete. Sjukförsäkringsreformen har givit resultat. Sjukskrivningsprocessen har blivit mer aktiv. Färre individer blir sjukskrivna, och sjukperioderna har blivit kortare. Sammantaget har den minskade ohälsan lett till en kraftig minskning av utanförskapet.
Regeringen anser därför att den nuvarande inriktningen ska gälla även fortsättningsvis. Det är viktigt att säkerställa att avsikterna med reformen upprätthålls, exempelvis att den som är svårt sjuk och inte kan arbeta ska kunna få ersättning samtidigt som reformen ska öka drivkrafterna och stödet till dem som kan komma tillbaka i arbete. Stora förändringar likt sjukförsäkringsreformen kan emellertid leda till att enskilda drabbas av orimliga och icke avsedda konsekvenser.
Som jag flera gånger tidigare har redovisat i kammaren pågår för närvarande ett intensivt arbete inom Regeringskansliet i syfte att se över om regelverken och deras tillämpning har fått icke avsedda konsekvenser för enskilda individer.
Ulf Kristersson (M):
Kent Persson har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder med anledning av Försäkringskassans nedskärningsplaner sett i ljuset av inriktningen i budgetpropositionen för 2011. Det är viktigt att man som medborgare, oavsett var i landet man bor, har tillgång till olika typer av service. Utgångspunkten för statliga och kommunala myndigheters arbete ska vara en likvärdig tillgång till service för alla. Medborgarnas behov av hjälp och service ska ligga till grund för hur myndigheternas former för kontakter med medborgarna utvecklas. Det finns i dag olika kanaler för myndigheterna att möta medborgarna.
Fysiska möten är ett sätt. Andra sätt är att erbjuda service via Internet eller telefoni. Statliga och kommunala myndigheter arbetar kontinuerligt med att utveckla formerna för kontakter med medborgarna, så även Försäkringskassan. Regeringen har i propositionen Offentlig förvaltning för demokrati, delaktighet och tillväxt framhållit att myndigheterna är de som är bäst skickade att själva på det egna området bedöma hur de kan tillgodose sina kunders behov av service och tillgänglighet.
Det ankommer inte på regeringen att fastställa hur enskilda myndigheter ska organisera sin verksamhet. Samtidigt är det regeringen som ytterst ansvarar för statens tillgänglighet för medborgare och företag. De här frågorna tas därför löpande upp i regeringens styrning. Regeringen arbetar i enlighet med de förvaltningspolitiska målen vidare med detta.
I uppdraget till Försäkringskassan att ta fram en handlingsplan för sitt effektiviseringsarbete har regeringen angett att utgångspunkten är att Försäkringskassan ska välja de åtgärder som är förknippade med minst verksamhetsrisk, detta för att till exempel säkra kvalitet vid beslut inom sjukförsäkringen. Försäkringskassan konstaterar i handlingsplanen att det servicebehov som servicekontoren i dag tillgodoser kommer man nu att arbeta med att tillgodose genom andra kanaler. En ny kund- och kanalstrategi är under framtagande.
För regeringen är det naturligtvis viktigt att följa detta arbete på nära håll.
Ulf Kristersson (M):
Två viktiga punkter tycker jag att vi ska diskutera. Den första är att det, om vi ska vara lite noga här, inte är regeringens sparbeting till Försäkringskassan. Det är viktigt att hålla ordning på. Det betyder inte att regeringen inte tar ansvar för den budget som Försäkringskassan via regering och riksdag tilldelas, men det handlar inte om ett sparbeting från regeringen mot Försäkringskassan utan om regeringens och ytterst riksdagens förväntan på att Försäkringskassan håller sin budget. Det är ingen bagatell i sammanhanget.
Jag vågar påstå att alla myndigheter i Sverige tycker att de skulle kunna ha nytta av något större budget än vad de har. Det är helt rimligt. Lika rimligt är att alla myndigheter förväntas hålla den budget som de fått sig tilldelad. År 2009 fick de en budget, åren 2010 och 2011 har ytterligare pengar tilldelats med den tydliga inriktningen: Kom tillbaka till den ordinarie budgeten från och med 2013!
Och nota bene: Det finns inget samlat oppositionsalternativ på annan budgetnivå för Försäkringskassan. Ingen annan har sagt att finns en helt annan nivå som borde gälla. Det har gjort att regeringen har krävt att Försäkringskassan ska inkomma med en handlingsplan som tydliggör hur man kommer till den budget som riksdagen har fastlagt. Detta är ingen oväsentlig detalj i sammanhanget. Så till själva substansen. Vi pratar om servicekontor, inte om att släcka ned Försäkringskassans närvaro i Sverige.
Vi pratar inte om att förändra ett enda möte mellan en försäkrad och hans handläggare i de ärenden som är viktiga för försäkrade. Det handlar däremot om att, med Försäkringskassans egna ord, långsamt förändra mötet mellan allmänheten och Försäkringskassan. Det är en process som ändå pågår. Ibland beskrivs den som extremt framgångsrik.
Skatteverkets relationer med enskilda skattebetalare har långsamt men tydligt förändrats mot mer av telefoni, mer av Internet och färre fysiska möten. På lång sikt är det en alldeles riktig utveckling. Sedan har jag respekt för att detta kan ske i olika takt på olika ställen, men ytterst kan inte regeringen eller riksdagen fatta beslut om detaljer i organisationen. Det måste Försäkringskassan själv göra. Det finns många sätt att uppnå samma sak.
Jag noterar att Försäkringskassan väljer den strategi som de tycker får minst negativa konsekvenser för de människor som är inne i och har en pågående relation med Försäkringskassan. Det tycker jag att de gör rätt i.
Ulf Kristersson (M):
Svaret på denna fråga är: Nej, det är vi inte beredda att göra. Statens legitima krav på samverkan mellan statliga myndigheter fritar självklart inte varje myndighet från dess eget ansvar att fullgöra sin uppgift inom sina av riksdagen angivna budgetramar. Det är en viktig sak. Det är lika uppenbart att staten har legitima synpunkter på att myndigheter ska samverka till medborgares fromma som att myndigheter har ett unikt eget ansvar för sin egen verksamhet.
Jag har inte vid något tillfälle hört någon regering ha en annan uppfattning i denna fråga. Detta är inget förslag som vi har att ta ställning till. Det är Försäkringskassans eget beslut. Vi har inte sagt: Det gör ni rätt i. Vi har sagt: Ni ska se till att hålla er inom de budgetramar som finns, och ni ska göra det med så goda resultat som över huvud taget är möjliga.
Försäkringskassan ska anpassa sig till den budget som gäller. De har ett uppdrag att beskriva detta i en handlingsplan, och den följs dessutom av såväl Inspektionen för socialförsäkringen och Ekonomistyrningsverket eftersom vi under en ganska lång tid har haft bekymmer med ekonomistyrning inom Försäkringskassan.
Detta är inte unikt för Försäkringskassan som myndighet, men det är inte oväsentligt att det är en stor myndighet som har stor påverkan för många människor och där den ekonomiska kontrollen är väldigt viktig. Slutligen är det nog så att tekniken för myndigheters möten med medborgare, kunder, försäkrade, skattebetalare, pensionärer - det finns många olika kategorier - kommer att variera och förändras över tid.
Jag tror att det vore orimligt om vi i riksdagsbeslut eller för den delen regeringsbeslut skulle binda myndigheter till specifika former för mötet med de människor de ska tjäna.
Ulf Kristersson (M):
Försäkringskassans uppdrag att samverka med andra myndigheter har inte förändrats. De har samma uppgift som alla andra att samverka med andra till medborgarnas fromma och fullgöra egen uppgift fullt ut. Det finns inga förändringar därvidlag. Jag tycker att Försäkringskassan under de senaste åren gjort två riktigt stora och viktiga saker. Det ena är att de har genomfört en helt unik omorganisering. Jag minns från den tid jag satt i riksdagen att vi hade 21 länsvisa kassor som levde sitt eget liv. I dag har vi en nationell försäkringskassa. Det är ett oerhört stort arbete som har genomförts.
Det andra är det stora sjukförsäkringsreform som har genomförts på rätt kort tid. Försäkringskassan gör ett gott arbete med svåra uppgifter. Likväl kvarstår faktum att det är en lång resa kvar. Det är en lång resa kvar när det gäller service, förtroendekapital, ekonomisk styrning. Centralisering beskrivs ofta som något slags negativ utveckling. Jag är inte säker på att centralisering är det ord man ska använda. Man ska använda rätt kompetens på rätt ställe.
Försäkringskassans verksamhet kan enkelt uttryckas som en väldigt bred verksamhet som möter många människor i relativt enkla serviceuppgifter. Där finns en enorm teknisk potential, den ska tillvaratas. Det andra är en mycket krävande, ibland socialt svår och komplicerad myndighetsutövning som kräver personliga möten och många samtal.
Det är den del av Försäkringskassans allra mest kvalificerade uppgifter som inte enkelt kan teknologiseras. Den kvarstår oförändrad. Personliga möten är fortfarande helt möjliga för Försäkringskassan. Dessa möten ska, inom ramen för Försäkringskassans professionella kompetens, utföras på rätt sätt, på ställen med rätt människor.
Ulf Kristersson (M):
Jonas Sjöstedt har frågat mig vilken bedömning jag gör om en lucka i EU-rätten och om jag är beredd att lyfta frågan i EU för att se till att arbetstagare, oavsett nationalitet, inte missgynnas av det nuvarande regelverket. Jonas Sjöstedts frågor gäller tillämpningen av EU-förordningen 883/2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen. Reglerna i denna förordning avser att samordna sociala trygghetsförmåner när personer flyttar mellan medlemsländerna.
Reglerna ska skydda arbetstagare och egenföretagare från att bli oförsäkrade eller dubbelförsäkrade. Dessutom ska de när de flyttar inom unionen ha ett sammanhängande försäkringsskydd och inte förlora intjänade rättigheter bara för att de byter arbets- eller bosättningsland. EU-reglerna i förordning 883/2004 fastställer i vilket land en migrerande person ska vara försäkrad.
Reglerna garanterar dessutom att man ska kunna lägga samman försäkringsperioder som man tjänat in i olika medlemsländer om det skulle behövas för att uppfylla försäkringsvillkor i ett nytt inflyttningsland. Vidare ska man kunna ta med sig socialförsäkringsförmåner vid flytt inom unionen. Huvudregeln i förordningen innebär att man är försäkrad för socialförsäkringsförmåner i det land där man arbetar. Eftersom EU-reglerna i förordningen endast är samordnande och inte harmoniserande gäller den nationella lagstiftningen i varje medlemsland.
Det innebär att försäkringen villkor, omfattning och administration regleras nationellt. Men undantag finns från huvudregeln att man ska vara försäkrad i arbetslandet. När en person sänds ut för att arbeta under en begränsad tid för sin arbetsgivares räkning till ett annat medlemsland kan så kallad utsändning föreligga.
Under förutsättning att personen är omfattad av försäkringen i utsändningslandet vid tillfället för utsändning och att anställningen hos arbetsgivaren fortsätter kan personen i fråga undantas från att bli omfattad av det nya arbetslandets försäkring. En utsändning kan vara aktuell vid begränsade arbetsinsatser upp till 24 månader. Om den förväntade arbetsinsatsen avses vara för längre tid är det inte utsändning.
I stället gäller huvudregeln, nämligen att personen omfattas av det nya arbetslandets lagstiftning. I förordning 883/2004 fastställs således försäkringstillhörigheten. Av det följer att avgifter till försäkringen ska betalas i det land vars försäkring personen omfattas av. Jag anser inte att utsändningsreglerna i förordning 883/2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen utgör en lucka i EU-rätten. Regeln har funnits länge och underlättar den fria rörligheten för personer inom unionen.
Regeln syftar till att trygga en kontinuerlig försäkringstillhörighet för personer som under kortare uppdrag utför arbete i olika medlemsstater för sin arbetsgivares räkning. Regeln missgynnar inte de enskilda arbetstagare som fortsatt får tillhöra samma försäkring under tidsbegränsade arbetsinsatser under arbete i det mottagande landet.
Ulf Kristersson (M):
Ska vi vara noga är det två delar. Den ena delen handlar om samordningsreglerna. Det är därför frågan har kommit till mig trots att den var ställd till arbetsmarknadsministern från början. Jag har ansvar för just detta. Det är i huvudsak i den rollen och i det perspektivet jag har svarat. Den andra delen handlar om utstationeringsdirektivet.
Det är inte min fråga, utan det är specifik fråga som kanske bör riktas speciellt till arbetsmarknadsministern och där det pågår ett annat arbete. Jag vill vara tydlig med detta. Den lucka som ändå antyds här skulle vara att antingen ta bort utsändningsreglerna helt och hållet. De flesta är överens om att det förenklar tillvaron för många. När vi diskuterar med andra icke-EU-länder är det tvärtom ännu längre period man vill ha. Tvåårsregeln är här ganska etablerad.
Det andra vore det som varken jag eller interpellanten vill, nämligen en långtgående harmonisering av lagstiftningen. Det är inte heller aktuellt. Det är de verktyg vi har i dag för att öka möjligheterna för människor att arbeta på andra ställen. Den andra frågan, och den äger sin giltighet, gäller utstationeringsdirektivet. Där konstaterar vi bara att kommissionen har tagit upp frågan och att vi kommer att lägga fram ett lagförslag för att förbättra tillämpningen av direktivet i samarbete med arbetsmarknadens parter. Vi är positiva till att en sådan dialog förs.
Men här finns bekymmer.
Ulf Kristersson (M):
Vi tycker att det är bra att det finns ett grundläggande regelverk som underlättar för den fria rörligheten. Det finns naturligtvis ingen naturlag som säger två år. Många länder vill ha en längre tid. Man kan diskutera var gränsen ska gå någonstans. Den är till för att underlätta, att ge så få byten av system som möjligt och att understryka respekten för varje lands egen särart i de här avseendena.
Jag uppfattar inte att det pågår någon diskussion just nu om att förändra tvåårsgränsen till någonting annat. När det gäller utstationeringsdirektivet är avsikten inte att man ska kunna missbruka och utnyttja någon på ett otillbörligt sätt. Därför är det bra att det nu sker en process i kommissionen där man tillsammans med arbetsmarknadens parter kommer fram till ett regelverk som hindrar detta.
Men i grund och botten ska vi uppskatta att det finns system som underlättar den rörlighet som för bara några decennier sedan var mycket svårare för många människor.