KBLab/rixvox huggingface dataset:
Finn Bengtsson (M):
Ja, Morgan Johansson, man kan naturligtvis hävda att regeringen har haft kort tid på sig sedan tillträdet för att åtgärda alla de viktiga frågor som Beatrice Ask lyfter fram i sin interpellation. När det gäller problematiken med nätdrogerna, som jag frågade om, konstaterade justitieministern att det är en fråga som är föremål för Socialdepartementets uppmärksamhet och att han följer den noga.
Ja, det går bra att följa en fråga som mig veterligt inte har någon styrfart framåt på Socialdepartementet just nu. Därför ville jag lyfta frågan i samband med den här interpellationsdebatten om nätfrågorna. Droger är generellt givetvis i mycket ett medicinskt problem och därmed också ett ansvar för sjukvårdsministern. Men det är också så att till exempel förfalskade läkemedel berör justitieministern och Justitiedepartementet och åligger dem att bekämpa.
Regeringen fattar kollektiva beslut. Jag vill lyfta fram frågeställningen, så att justitieministern kan ta med sig den till någon form av öppnande dialog med sjukvårdsministern. Jag kommer säkert att ställa en interpellation om den här frågeställningen till sjukvårdsministern. Då kan det vara bra att veta att det finns juridiska komponenter i detta som bland annat berör nätet.
Jag tror inte att Socialdepartementet är så skickligt som Justitiedepartementet på att väga frågeställningar om integritet visavi narkotikaklassning och illegala substanser. Men det är ett samverkansprojekt som vi inte kan se slutet på. Vi måste se hängrännorna mellan departementen när det handlar om nätet och drogsubstanser. Ett exempel är att det finns substanser som heter fentanyler.
Det finns ungefär 1 400 sådana substanser som påverkar hjärnan på ett negativt sätt. Av dem har 220 syntetiserats och 30 påträffats, men det är bara 10 av dem som har nått narkotikalagstiftningen, eftersom vi har en gammaldags narkotikalagstiftning. Det är dags för en ny verkansbaserad narkotikalagstiftning.
Finn Bengtsson (M):
Nej, Mikael Damberg, jag misstror inte alls regeringens ambitioner att vilja knyta ihop näringspolitiken med handelspolitiken. Det är naturligtvis det som är utgångspunkten. Sedan brukar det vara så när man inte känner igen en minister att det sägs att ansvaret ska spridas på alla departement, ungefär som med integrationsarbetet. Nu vilar även ansvaret för handeln på alla departement.
Förutom att Utrikesdepartementet har kompetens att knyta upp handelsförbindelser på ministernivå förtjänar tyngden i alla de här frågorna en ministerstatus. Jag vill kort sammanfatta vad Ewa Björling hade i sin yrkesbeskrivning under sina sju år som minister.
Det här gällde alltså enbart förvaltningsärendena i samband med regeringsförhandlingarna.
Vid sidan av allt detta hade man ansvar för myndigheter och organ som Svenska institutet, Inspektionen för strategiska produkter, Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll, Sveriges Standardiseringsförbund, Kommerskollegium, Exportkreditnämnden, Myndigheten för utländska investeringar i Sverige - det som numera heter Business Sweden - Sveriges exportråd, som också är kopplat till Business Sweden i dag, handelssekreterare och handelskamrar.
För mig framstår detta som väldigt viktiga uppgifter som bör hanteras på ministernivå. Som jag sade i mitt tidigare inlägg har jag beundrat Mikael Dambergs arbetskapacitet, men jag tycker synd om honom - och även om Sverige - om han ska ta på sig ett så stort ansvar vid sidan av att knyta detta till de viktiga näringslivsfrågorna.
Jag skulle även vilja ställa frågan hur Mikael Damberg ser på att inte ha den nära kontakten inom Utrikesdepartementet, som kan nå in i länder med de koder som departementet härbärgerar, till skillnad från många andra fackdepartement.
Finn Bengtsson (M):
Jag var lite orolig inför den här interpellationsdebatten. Jag måste nog säga att Mikael Damberg har lugnat mig. Jag hör dig här resonera på ett sätt som visar att du inser värdet av handeln och att ta ett ansvar på ministernivå. Jag hoppas verkligen att du får tid och kraft att göra detta med din stora arbetskapacitet. Mikael Damberg sade mycket riktigt i sitt svar på en av mina frågor att han var glad för valet av svensk handelskommissionär i EU.
Han kanske är lite gladare för detta val än vad Socialdemokraternas delegationsledare Marita Ulvskog verkar vara därnere. Nu är hon i varje fall på plats. Jag tror att det blir väldigt bra om ni kan samarbeta. Det är viktigt att lyssna. Det är riktigt som Mikael Damberg sade att man har haft olika konstruktioner i detta. Nu har Ewa Björling haft uppdraget som handelsminister i sju år i en alliansregering. Man hör hennes beskrivning av antalet resandedagar.
Hon visste inte ens själv hur många de var, men de var kanske 250 om året. Detta var på ministernivå och öppnade väldigt många dörrar till både regeringschefer och andra ministrar. Detta är viktigt för handelspolitiken och utgår från kulturen på Utrikesdepartementet i nära samordning med de andra fackdepartementen. När det gäller att vara överens om handelspolitikens värde för tillväxt delar allianspartierna detta med Socialdemokraterna.
Men det är inte säkert att samarbetspartiet Miljöpartiet är så överdrivet positivt till tillväxttanken och därmed den globala handeln. I varje fall har ibland enstaka ledamöter uttryckt detta med inlåsning på ett förfärande sätt.
Jag hoppas att närings- och innovationsministern i sitt nya uppdrag kan matcha ett Sverige på väg mot tillväxt och framtidstro i en global handelspolitik trots att jag inte är säker på att man får så mycket stöd från koalitionspartnern i regeringen.
Finn Bengtsson (M):
Jag tänkte ägna mig lite grann åt formfrågan, för jag tycker att mycket klokt har sagts i sakfrågan. Socialdemokraterna tillsammans med Miljöpartiet gör anspråk på att kalla sig en samarbetsregering. Det framstår nu alltmer - vilket inte minst exemplet med Bromma flygplats innebär - som att man snarast är en konfliktregering. Det må så vara att elefanten i rummet visar att man har en konflikt inne i sig själv. Det må man ha.
Men jag tvivlar på att Socialdemokraterna har ett väldigt starkt majoritetsstöd för att lägga ned Bromma flygplats. Icke desto mindre gör man anspråk på detta i någon form av samarbetsregeringsklimat, att vilja föra fram en sådan åsikt.
Den här typen av konflikt i formfrågan syns väldigt tydligt. Vi har även haft uttalanden som tankeförbud mot kärnkraft från socialdemokratiska ministrar och vinststopp i välfärdens kärna av socialdemokrater. Jag vill knappast tro att detta är annat än sådant som är föranlett av påtryckningar på Miljöpartiet och även till regeringens samarbetande vänsterparti. Detta, fru talman, blir väldigt allvarligt om det fortsätter.
Helene Petersson i Stockaryd nämner att tillkännagivande inte är ett beslut. Jo, visst är det ett beslut. Det är ett majoritetsbeslut taget i utskottet. Det är en tydlig viljeyttring, och regeringen måste komma tillbaka när man inte har för avsikt att följa den eller har en annan åsikt än vad en majoritet i riksdagen har.
Om detta fortsätter, med en väldigt svag vänsterregering, föreställer jag mig att skrivelse 75, som Helene Petersson hänvisar till, blir väldigt omfångsrik - kanske så omfångsrik att det noteras av konstitutionsutskottet att allt fler ärenden från denna svaga regering behöver granskas, när man så uppenbart både obstruerar och trotsar en riksdagsmajoritet på många olika politikområden.
Jag noterar i svaret från ministern att det kommer att bli en granskning i konstitutionsutskottet. Vi läser i dagens Svenska Dagbladet att man från statsvetenskapligt håll funderar över om inte konstitutionsutskottet har blivit väldigt politiserat under den svaga vänsterregeringen.
Det är kanske precis det som måste till när regeringen på område efter område så uppenbart visar ett trots mot en riksdagsmajoritet, en riksdagsmajoritet som strävar efter välfärdsutveckling och inte minst tillväxtutveckling.
Det blir då naturligtvis en enorm paradox om Socialdemokraterna gör anspråk på att vara tillväxtvänliga men samarbetar i en regering med ett parti som på många områden visar sig inte värna tillväxten utan snarare har en tillväxtfientlig politik.
När det gäller sakfrågan är vi i mitt hemlän Östergötland bekymrade över att Åsa Romson har utpekat även en annan flygplats, som inte är beroende av Bromma, för en potentiell nedläggning men som på samma sätt kommer att hämma tillväxten i vår region, nämligen Linköping City Airport. Detta är någonting som skulle drabba inte bara vårt universitet och vårt näringsliv utan faktiskt också vårt försvar i och med att det är där som man tillverkar JAS Gripen.
Jag hoppas att regeringen tar sitt förnuft till fånga.
Finn Bengtsson (M):
Att formfrågan lämnar mer att önska är väldigt uppenbart av den här debatten. Sakfrågan är ändå den allra viktigaste, det vill säga synen på vad flygtrafiken egentligen behöver, jobbtillväxten och den, som jag tycker, väldigt enkelspåriga synen på bostadsbyggandet. Det finns nämligen en dimension till. De som nu flyger från Bromma flygplats har uppenbarligen ett syfte med detta.
Att försvåra för dem innebär att man säkert kommer att bromsa både inrikes- och utrikeshandelns möjligheter och kontakter med forskningen både nationellt och internationellt. Nu är inte Miljöpartiet särskilt känt för att vara väldigt positivt till att öka den internationella handeln, så det kan väl vara ett naturligt steg i att begränsa detta. Men även den inhemska marknaden kommer kraftigt att beskäras, och då undrar man hur statsbudgeten ska klara av detta när man så småningom inte kan trygga svensk ekonomi enbart genom inhemsk konsumtion.
Vi behöver komma ut, via detta nav som Bromma är, både nationellt och internationellt. Men det finns också en fråga kring det här med att bygga bostäder. När den förra regeringen tog det kloka beslutet att planera för Ostlänken sa Miljöpartiet att det var väl bra, men det var för långsamt och det var för lite. Det skulle gå snabbare.
När man då inventerade möjligheten att bygga ut Ostlänken snabbare visade det sig att den möjligheten inte finns, bland annat på grund av brist på kompetent byggarbetskraft. Då undrar man lite grann. Om man samtidigt ska argumentera för att bygga en massa bostäder på Bromma flygplats, vem ska då bygga Ostlänken? Hur många människor ska vi sysselsätta? Inte lär det bli svenskar som sysselsätts, utan vi måste importera arbetskraft från utlandet, som i sin tur kanske behöver bygga upp infrastruktur och bostäder i sina länder. Har man tänkt igenom detta?
Det är lätt att säga att vi behöver mer byggnation. Vem ska göra jobbet? Det är lite svårt om man ställer detta emot de jobb som hindras, nämligen de inom handel och forskning som ofta utnyttjar flyg för att komma till andra platser för att idka denna viktiga verksamhet.
Finn Bengtsson (M):
Vad var det egentligen för åtgärder som röstades bort i och med att Alliansens budget gäller? Det var åtgärderna som syftade till att minska arbetslöshet just genom siffertricksande men inte genom att skapa nya jobb. Här säger arbetsmarknadsministern att det inte handlar om låtsasåtgärder. Men det hon beskriver är egentligen inte riktiga jobb.
Hur tror man att det skulle ske genom den politik man själv hade i sin budget som skulle höja skatten för löntagare och minska intresset för att arbeta mer? Man höjer arbetsgivaravgifter framför allt riktat mot de unga så att det blir mindre intressant att våga anställa de yngre. I förlängningen kanske inte heller företag expanderar på det sätt som annars hade varit möjligt. På vilket sätt skapar detta nya jobb?
Det är därför målet när man tittar på arbetslösheten är så bedrägligt. För att ytterligare belysa fäblessen för siffertricksande hos Socialdemokraterna säger arbetsmarknadsministern något när jag lyfter fram att vi hade en katastrofal situation med en sjukförsäkring som också hade stora geografiska skillnader 2002-2003. Det betydde att man också såg det som en arbetsmarknadspolitisk åtgärd, för det fanns inga medicinska förklaringar till att det var en skild sjuklighet i Sverige.
Däremot var arbetsmarknaden skild i de olika regionerna, så sjukförsäkringen användes alltså som en arbetsmarknadspolitisk åtgärd. Arbetsmarknadsministern säger då: Nu ökar sjuktalen igen. Hon ger något slags förespegling om att det hela är tillbaka till de historiskt höga tal vi hade 2002-2003. Det är inte sant. Vi är bekymrade över en viss ökning av sjukförsäkringen som sker nu.
Men om man öppnar upp dammluckorna med det förslag Socialdemokraterna har i regeringsförklaringen om att inte ha några kontrollstationer kan vi snart vara tillbaka på de historiskt höga nivåer vi hade 2002-2003. Och då talar vi om rejäla problem - inte dem vi har i dag.
Finn Bengtsson (M):
Finansminister Magdalena Andersson må vara en mycket reformerad socialist. Jag är dock tveksam till att det finns ett stöd inom partiets vänsterflygel och inom Vänsterpartiet för det hon uttalar i sitt svar om att den ideella sektorn ska hyllas och hedras för de uppdrag den gör i samhället. Det viktiga med denna reflexion är att när Magdalena Andersson ska ta fram en budget är hon beroende av sitt parti inklusive vänsterflygeln och tyvärr även av Vänsterpartiet.
Därför är jag bekymrad över vad detta kommer att mynna ut i. Jag kommer noga att följa det som finansministern säger i sitt interpellationssvar, nämligen att hon efter det att utredningen har lämnats verkligen ska se hur man kan stödja den ideella sektorn. Fru talman! Låt mig lyfta fram den så kallade elefanten i rummet, det vill säga hyckleriet från vänsterhåll när det gäller ideell sektor. Det är här det skaver.
Under den makthegemoni som Socialdemokraterna hade under nästan 75 års tid, bland annat under 1970-talet när jag själv gick in i politiken, strök man i princip bort det civila samhället. Det fanns inte som resonemang, utan det civila samhället var likställt med staten. Staten var likvärdig med samhället.
Det är först genom aktivitet från borgerligt håll och allianshåll som vi har återtagit insikten om att det finns ett samhälle som är större än staten och utanför det som är statens uppgifter. Det är ideologiskt viktigt att ha denna rågång. Staten har primäransvar för sådant som rikets säkerhet och att vi ska ha en rättskipning som är rättvis och lika för alla.
Men när vi glider ut i de andra mer perifera områdena där den ideella sektorn gör stora insatser är frågan vad statens roll är. Den är definitivt inte att hindra den ideella sektorns utveckling utan snarare att stimulera den. Låt mig sammanfattningsvis tacka Mikael Oscarsson för en viktig väckarklocka genom denna interpellation. Vi följer noga hur finansministern utvecklar stödet till ideell sektor.
Finn Bengtsson (M):
När man hör statsrådet och Socialdemokraterna yttra sig i sakfrågan förstår jag den frustration som man känner inom socialdemokratin. Man har inte egen makt i denna kammare. Inte ens tillsammans med Miljöpartiet eller Vänsterpartiet har man det. Det finns en klar icke-socialistisk majoritet i denna kammare som på löpande band har uttryckt önskemål om att regeringen ska tillgodose tillkännagivanden.
Låt mig avsluta med att hänvisa till den debatt som hölls här i fredags och som var väldigt informativ om detta med tillkännagivanden. Följande citat nämndes då: "Det finns olika sätt att mäta regeringsduglighet. Ett är att se med vilken styrka regeringen förmår att genomdriva sina förslag. Ett annat är hur man kan undvika att få en riksdagsmajoritet emot sig. Den nuvarande minoritetsregeringen har många problem.
Ett av dem är att man saknar en fast parlamentarisk majoritet att vila på när man lägger förslag, ett annat är att man gång på gång får oönskade tillkännagivanden från en riksdagsmajoritet. Denna regering har i flera fall visat en uppenbar nonchalans inför de tillkännagivanden som riksdagen har fattat beslut om mot regeringens vilja." Vad tror herr talman att det här citatet är hämtat ifrån?
Det är hämtat från två motioner som Socialdemokraterna väckte i konstitutionsutskottet under 2012 och 2014. Då uttryckte man sig på detta väldigt tydliga sätt om hur man skulle förhålla sig till praxis för tillkännagivanden. Herr talman!
Avslutningsvis är det för mig ett stort hyckleri att höra hur man trotsar riksdagen på ytterligare en viktig punkt där det inte behövs mer beredning, utan man har fått ett tydligt utslag från riksdagsmajoriteten förra året. Men ännu har man inte kommit till riksdagen med något förslag. Vi kan inte ha den ordningen att så här många tillkännagivanden ska leda till konstitutionsutskottet får arbeta alldeles för mycket med att hantera statsrådens trots mot denna kammare.
I så fall är Sverige ute på ett sluttande plan i demokratin.
Finn Bengtsson (M):
Tack, de tre interpellanterna, för viktiga interpellationer! Tack, finansministern, för ett väldigt kortfattat svar! Jag läser in i svaret att man egentligen inte vill problematisera förändringar av RUT-avdraget.
Kloka argument har lagts fram här för hur RUT-avdraget i sin nuvarande konstruktion har gjort att svarta jobb har blivit vita, att utsatta kvinnor har fått en möjlighet till en arbetsmarknad - och att den arbetsmarknaden är vit - och att stressade barnfamiljer har fått hjälp samt för de här avdragens generellt positiva effekter på sysselsättningen. Det är omvittnat.
Vid sidan av det som interpellanterna precis har nämnt vill jag ta upp den lite mer principiella frågan hur man resonerar på Regeringskansliet och inte minst på Finansdepartementet när man inför skattehöjningar, vilka detta de facto är. Det här måste ju ses som en skattehöjning. Vi hörde när vi införde de här avdragen att de var skattesänkningar. Då måste motsvarigheten vara att detta är skattehöjningar. Hur räknar man hem de effekterna?
Finansministern anser att försämringarna av RUT-avdraget ger mycket begränsade effekter för kunder och företagare i RUT-branschen. Men precis som Désirée Pethrus sa kan minsta lilla förändring av RUT-avdraget påverka hela branschen. Då kommer frågan: Hur påverkar detta Sveriges finanser? Är det så att den här skattehöjningen ger exakt de intäkter som finansministern förväntar sig?
Under frågestunden för knappt två veckor sedan var det visserligen ROT-avdraget som var uppe till debatt, men vice statsministern avfärdade oss frankt. Enligt de beräkningar man gjort på Regeringskansliet gör det här inte att vita jobb blir svarta fastän man sänker ROT-avdraget från 50 till 30 procent. Då undrar jag: Hur tänker man på Finansdepartementet när man gör de här beräkningarna?
Räknar man krona för krona med att varje skattehöjning man gör genom att försämra avdragen ger exakt lika mycket intäkter, eller finns det möjligtvis någon negativ balans i beräkningen som gör att det inte alls blir så? I den större kontexten är det ju faktiskt så att på de andra skattehöjningarna, de betydligt större skattehöjningar som också aviserats av den rödgröna regeringen, räknar man med att få intäkter precis krona för krona i paritet med de höjda skatterna.
Är det inte så att man kan ifrågasätta om den typen av ekvation går ihop och att staten förlorar på detta vid sidan av alla de andra dramatiska effekterna såsom att fler svarta sektorer växer fram och vi får en dubbel ekonomi? Är detta ingenting som bekymrar socialdemokratin, som nu dessutom måste stödja sig på Vänsterpartiet för att få igenom sina kommande budgetar?
Man kommer att ta in ännu mer av socialistisk skattehöjarpolitik som faktiskt inte går att räkna hem utan skapar fler svarta sektorer som i sin tur leder till sämre intäkter för staten, och så har man en nedåtgående spiral. Det är den här generella problematiken som dessa viktiga interpellationer om RUT-avdraget tangerar.
Det skulle vara intressant att höra hur finansministern med sin fäbless för skattehöjningar resonerar i fråga om hur detta påverkar statens intäkter.
Finn Bengtsson (M):
Jag ställde den enkla frågan till finansministern: Hur kan man garantera att en försämring av RUT-avdraget, som innebär en skattehöjning, ger de summor tillbaka till statsfinanserna som Finansdepartementet hävdar? Då svarade finansministern: Det bygger på Finansdepartementets beräkningskonventioner, med stöd av en socialdemokratisk politik.
Det var mycket bättre än den borgerliga regeringen, som hade att hantera en finanskris i början av 90-talet. Det skulle vara ett exempel på att de borgerliga beräkningskonventionerna var annorlunda än de socialdemokratiska, till nackdel för statsfinanserna.
Men låt mig då ställa den retoriska motfrågan: Kan det vara så att de sönderkörda statsfinanserna i början av 1990-talet egentligen byggde på decennier av socialdemokratiska beräkningar av vad skattehöjningar och devalveringspolitik skulle medföra i fråga om en gynnsam utveckling av den svenska statsbudgeten? Det kan ju vara precis tvärtom.
Det kan vara så att de skattehöjningar som man genomför på bred front - RUT-avdragsförsämringen är bara en del i detta - leder till sämre skatteintäkter och till att det successivt blir en negativ spiral för utvecklingen, vid sidan av att det, som jag sa, med stor sannolikhet utvecklas en svart sektor igen. Vi har ju försökt tvätta den svarta sektorn så att den blir vit.
Man kan också fråga sig: Hur kunde man med fem jobbskatteavdrag och fem pensionärsskattesänkningar under Alliansens regeringstid faktiskt öka statens intäkter? Det var ju skattesänkningar, inte skattehöjningar, som ledde till ökade inkomster för staten. Finns det någon logik inom socialdemokratin, som nu har Finansdepartementet och som gör beräkningar enligt de konventioner som där ligger till grund för att försämra RUT-avdraget, som tyder på att detta verkligen inte kan försämra statsfinanserna utan snarare stärka dem?
Finn Bengtsson (M):
Jag sa i mitt förra anförande att detta med legitimiteten för skattesystemet är en djupt ideologisk fråga. Då talar finansministern vällovligt om Socialdemokraternas ambition att se till att företag startas, expanderar och anställer. Löntagare ska också få en lön som de kan klara sig bra på. Men man har precis motsatt strategi i sitt politiska handlande. Man höjer ju skatterna för företagare.
Bördorna läggs på löntagarna. I dag har även låginkomsttagare ett totalt skattetryck på ungefär 70 procent, om man räknar ihop de direkta och indirekta skatterna. Enda sättet att bli rik för en låg- eller medelinkomsttagare i Sverige är att vinna på något spel, typ Lotto.
I tv-sofforna sitter vi och ser hur någon lycklig människa skrapar fram 25 000 kronor i månaden i tio år, och hela svenska folket applåderar. Men om någon låginkomsttagare eller medelinkomsttagare skulle försöka tjäna in de pengarna är Magdalena Andersson där med fogden och plockar dem på pengar omedelbart. Ingen applåderar för den insatsen, som är mycket mer värdefull än att skrapa en lott.
Magdalena Andersson säger: Jag tror inte att man behöver ett jobbskatteavdrag om man tjänar mycket pengar. Nej, det må så vara, men man kanske inte skulle behöva något jobbskatteavdrag om folk inte brandskattades upp till 70 procent av deras inkomster även i lägre inkomstskikt. Det är här den ideologiska skillnaden ligger.
Magdalena Andersson och Socialdemokraterna ser inte detta, och om ni möjligtvis gör det är ni påhejade av de icke reformerade socialisterna i Vänsterpartiet, som ju är totalt blinda inför hur mycket man kan beskatta folk. Nu, när ni tyvärr måste ha en budget tillsammans med Vänsterpartiet, är jag rädd för att det kommer att bli mer av skatteuttag och bördor för svenska folket och för företag.