Laila Freivalds (S):
På frågan från Birgitta Ohlsson om varför jag inte följde med till Brunei vill jag säga att det skedde efter praktiska överväganden. Redan långt innan jag kom in i bilden hade bedömningen gjorts att det inte var möjligt att följa med på två statsbesök. Det skulle ta för lång tid. Det var en utrikespolitisk debatt veckan därpå. Det var inte möjligt av rent praktiska skäl.
Man gjorde bedömningen att det var lämpligt att en statssekreterare, och särskilt en statssekreterare från Miljödepartementet, åkte med till Brunei. Det är naturligtvis så att diktaturländer kan utnyttja ett statsbesök. Det är en av de saker som finns med i bedömningen när man tar ställning till huruvida man ska göra statsbesök eller inte.
Det är nog ohjälpligt så att hur mycket vi än för fram vår kritik kan vi inte vara säkra på att den återspeglas i det landets medier, särskilt inte om det är ett land där medierna är hårt kontrollerade. Det är en av de konsekvenser som vi måste räkna med när vi gör statsbesök. Det vägs givetvis in. Det är naturligtvis beklagligt att den kritik som Sverige ofta för fram i de här sammanhangen inte återspeglas på något utförligt sätt i det landets medier.
Men vi kompromissar aldrig bort vår kritik när det gäller mänskliga rättigheter eller demokrati. Ett av syftena med att vi åker till länder där det finns anledning att framföra den kritiken är ju att det är vår uppgift att göra detta när vi kommer dit. Carl Hamilton är fortfarande upptagen av texterna. Jag vill nog ändå hävda att den som läser UD:s pärm ordentligt inser att den pärmen inte har något samband med den debatt vi har här i dag.
Jag har naturligtvis ingen aning om när någon läste texterna och i vilket sammanhang det skedde. Jag kan bara konstatera att texterna omedelbart fanns tillgängliga även för medierna, liksom för vemsomhelst annan som var intresserad av dem. Helena Bargholtz frågar om ett statsbesök i Brunei hade varit aktuellt om inte kungen hade föreslagit det.
Det kan jag naturligtvis inte svara på. Det är en hypotetisk fråga. Men såvitt jag har kunnat utreda stod inte Brunei på någon av de listor som finns över tänkbara framtida statsbesök. Var går gränsen för vilka länder vi gör statsbesök i? Den yttersta gränsen är om vi inte tror att vi kan påverka.
Om det är fråga om ett land som inte uppfyller de krav som vi ställer på demokrati och mänskliga rättigheter, och det är inte så många som gör det om man sätter de kraven högt, är naturligtvis ett av syftena att vi vill påverka det landet. Om vi bedömer att vi inte kan påverka det, åker vi inte dit. Jag anser att vi markerade överskridandet av en gräns 1981 när vi gjorde statsbesök i Sovjetunionen.
Vid den tidpunkten måste vi ha bedömt att det var möjligt för oss att även påverka det stora landet som vi hade mycket kritik att framföra mot. Vi har många tillfällen att fortsätta en dialog med Brunei om mänskliga rättigheter i samband med att vi samarbetar inom de organisationer som finns. Jag kan till exempel tänka mig att en dialog i den frågan kan få en naturlig fortsättning inom Asean.
De officiella tal som har hållits i samband med de här statsbesöken och andra statsbesök finns tillgängliga på UD för allas läsning.