Beatrice Ask (M):
Jag är i högsta grad delaktig i det som står i regeringsförklaringen och ställer naturligtvis upp på det. De generella förändringarna i a-kassa och sjukpenning har diskuterats mycket i kammaren. När det gäller frågan om de utsatta kvinnor som Carina Ohlsson tar upp är hoten huvudproblemet. Det faktum att kvinnor utsätts för hot, inte kan arbeta, inte orkar med sin situation och har svårt att klara vardagen måste vi göra någonting åt.
Det är ett av skälen till att den regering som jag sitter i lägger mer pengar än någonsin på rättsväsendet - för fler poliser, för bättre insatser i kriminalvården och för snabbare handläggning av dessa ärenden. Ett problem som har att göra med det interpellanten tar upp är att det ofta tar evinnerligt lång tid innan de ärenden som dessa kvinnor är en del av hanteras. Under den tiden ökar hoten och problemen.
Kvinnorna hamnar då i ett utanförskap och befinner sig kanske under långa perioder i en situation då de inte kan arbeta. En del av de åtgärder som vi genomför på det arbetsmarknadspolitiska området, till exempel nystartsjobben, kommer att ha betydelse för dessa kvinnors möjlighet att komma igen och faktiskt komma in på en arbetsmarknad som de har tvingats att lämna på grund av sin utsatthet. Huvudproblemen är alltså att komma åt hoten och att göra någonting åt dem.
Sedan har jag tillsatt en utredning som särskilt ska titta på utsatta kvinnors situation. Det har utretts tidigare men det räcker inte till. Exempelvis vet vi att besöksförbud överträds hela tiden. Vi behöver kanske skärpa hur det hanteras, med elektronisk fotboja och annat. Så sent som i förrgår träffade jag en kvinna som under ganska lång tid har levt med skyddad identitet.
De är inte så många, dessa kvinnor, men deras sociala och mänskliga situation är helt förödande. Just för dessa kvinnor, som samhället uppenbarligen inte har klarat av att skydda, finns det stora ekonomiska och sociala problem.
Jag har därför tyckt att vi i utredningen ska titta just på den särskilda kategori som är värst utsatt för att se vilket ekonomiskt stöd som krävs och hur situationen ska hanteras när polis och andra rekommenderar en kvinna att under perioder gå under jord med sina barn. Nu fungerar inte regelverket. Alla myndigheter tycks skylla på varandra, och kvinnorna är mycket utsatta och ensamma.
Jag har också sett att det i riksdagen finns ett engagemang där man funderar över hur kvinnor i den situationen på ett rimligt sätt ska kunna administrera det som måste hanteras. Jag tror att det finns mycket mer att göra här. Det är det jag menar med vissa särskilt utsatta kvinnor. Men sedan har vi hela skalan, den stora gruppen av kvinnor som av och till har en svår situation. Våld mot kvinnor är ju inget litet problem.
Jag tror att arbetslösheten och utanförskapet många gånger är ett problem. Vad mannen gör i dessa situationer är att försöka knäcka det sociala nätverket för kvinnan som redan har det besvärligt. När en kvinna står utan arbetskamrater, grannar och sitt sociala nätverk uppstår problem. I det sammanhanget är regeringens jobbskapande politik oerhört central.
Men, och nu kommer jag till poängen igen, om vi inte får polisen och rättsväsendet att klara av att ge kvinnor skydd och att hantera dessa ärenden snabbt och effektivt har vi ändå inte löst problemet. Frågan är komplex av det skälet att vi ser behov av ett handlingsprogram där vi kan jobba över gränserna. Vi ser de ekonomiska problem som drabbar dessa kvinnor.
Generella åtgärder påverkar naturligtvis också deras situation. Det är inte avsikten. Vi vidtar åtgärder för att försöka rätta till de bekymmer som finns när det är som allra värst.