KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anna-Lena Sörenson (S):
Jag vill naturligtvis börja med att hälsa ministern välkommen till det nya fina uppdraget. Jag vet inte om det är brukligt att önska sina politiska motståndare lycka till, men jag gör det. Med tanke på de uppgörelser vi har haft med den tidigare försvarsministern när det gäller till exempel stridsgrupperna, luftförsvarsutredning och det nya personalförsörjningssystemet hoppas jag på ett gott samarbetsklimat även i fortsättningen. Jag vill också tacka för svaret.
Jag hade hoppats på att få ta del den nya ministerns uppfattning om Riksrevisionens rapport gällande besparingar i försvarets materielförsörjning, men nu får jag tydligen ge mig till tåls till september. Jag hoppas ändå att försvarsministern redan i dag kan reflektera en smula över och kanske kommentera just de aktuella besparingarnas påverkan på den svenska försvarsförmågan. Ministern har ju själv erfarenhet från försvarsområdet och en omvittnad kunskap om frågorna.
Vi talar ju om huruvida den svenska Försvarsmakten har den operativa förmåga som utlovats för att klara uppdraget att värna rikets säkerhet och att fullgöra det man åtagit sig att göra utomlands, eller om de aktuella besparingarna inom materielförsörjningen ledde till en så negativ påverkan att förmågan för detta sviktar.
Eftersom arbetssättet med besparingarna 2008 enligt rapporten präglades av bristande dokumentation finns det inte möjlighet att följa upp besluten och själv bilda sig en uppfattning om de konsekvenser som de kanske gav upphov till. Det är ännu mer allvarligt att riksdagen sig själv ovetande röstade för en ambitionssänkning och ett risktagande.
Det är ju faktiskt så att riksdagen blev förd bakom ljuset och har tagit ett beslut som inte bara leder till ett svagare försvar av våra gränser utan också har utsatt våra trupper utomlands för oacceptabla risker. Hur det gick till och vilka felskär som gjordes då får konstitutionsutskottet utreda. För min del har jag ett annat fokus här i dag.
Riksrevisionens rapport anger att av 32 besparingsobjekt är 17 att betrakta som förmågebrister eller annan brist. Det är brister inom armén och i viktiga leveranser, reducerar rörelseförmågan och understöd för arméstridskrafterna. Det är förmågebrister som försenar underrättelser som är viktiga för våra utlandsstyrkor, och här föreligger också begränsningar i skyddande terrängbilar.
För marinstridskrafterna kan man notera förmågebrister när det gäller bestyckning och värn av Visbykorvetter, brister i rörlighet för amfibiekåren, vilket bör ligga försvarsministern varmt om hjärtat. Sist men inte minst riskeras marinens förmåga till en effektiv ubåtsjakt.
Jag har den största respekt för att försvarsministern vill förklara sig i en skrivelse till hösten, men frågan är av så allvarlig art att en nytillträdd minister med ansvar för rikets försvar och för säkerheten för våra pojkar och flickor på internationella uppdrag säkert har ett starkt intresse för frågan och kanske har några tankar och idéer om hur hon vill informera sig om läget redan nu och dessutom dela med sig av informationen till riksdagen och svenska folket.
Anna-Lena Sörenson (S):
Jag har respekt för det, och jag förstår att man måste följa reglerna. Men som försvarsministern själv påpekar är frågan av allvarlig art. Har Försvarsmakten den förmåga som krävs här och nu, i dag, för att fullgöra det uppdrag som man ändå har? Det finns väl inget omedelbart hot för våra gränser och för rikets säkerhet.
Men det är ju allvarligt nog att våra trupper utomlands utsätter sig för risker på grund av att man inte har adekvat materiel. Det är det ena. Som försvarsministern själv tar upp har vi det långsiktiga i de förmågeglapp som faktiskt uppstår, till exempel när det gäller ubåtsjakten, som jag har interpellerat om tidigare här i riksdagen.
Som en konsekvens av besluten har vi fått kraftiga förseningar när det gäller exempelvis upphandlingen av den lätta torpeden, vilket kan leda till kraftiga fördyringar i slutänden. Jag har som sagt den största respekt för att försvarsministern vill komma tillbaka i september.
Men försvarsministern har ändå det yttersta ansvaret för att Försvarsmakten har förmåga att fullgöra de uppdrag som man har redan i dag. Jag skulle önska att vi kunde få någon kunskap om försvarsministerns synpunkter på om Försvarsmakten kan fullgöra sina uppdrag.
Anna-Lena Sörenson (S):
Om ministern inte vill säga något om besparingarnas konsekvenser för försvarsförmågan har hon kanske ändå någon uppfattning om hur regeringen generellt sett kvalitetssäkrar sina beslut i förhållande till Försvarsmakten. Det är ju också en viktig fråga för att upprätthålla en försvarsförmåga som riksdagen har beslutat om.
Rapporten är ovanligt skarp i sin kritik av hur besparingarna genomfördes, och det är väldigt lätt, minst sagt, att dra slutsatsen att relationerna mellan Försvarsdepartementet och Försvarsmakten inte var de allra bästa vid det här tillfället. För rikets säkerhet och för Försvarsmaktens förmåga att fullgöra sina uppdrag är det nödvändigt att det finns en tydlighet i besluten och att förtroendet för att de genomförs är obrutet.
Det är viktigt för riksdagen att veta att de beslut som fattas här i kammaren - som fattas i år och har också har fattats tidigare - verkligen uppfattas och verkställs som det från början var tänkt. Min sista fråga till försvarsministern blir då hur kvaliteten i beslutsfattandet garanteras i förhållande till Försvarsmakten.
Anna-Lena Sörenson (S):
Tack, ministern, för svaret. Jag blir dock inte så mycket klokare, då svaret är väldigt allmänt hållet och ganska knapphändigt till sitt innehåll. Som svar på min fråga om regeringens hållning till ökade krav på sammanslagning med gemensamt utnyttjande av militär kapacitet i Europa kan jag utläsa att regeringen anser att det är viktigt att Europas länder samarbetar för att bevara och utveckla militära förmågor.
Ministern tar också upp samarbetet mellan de nordiska länderna som positivt och att det inte finns några principiella begränsningar så länge den nationella beslutanderätten respekteras. Här är vi överens, och det är jag glad för. Socialdemokraterna anser att så kallad pooling and sharing är ett effektivt sätt att utnyttja medlemsstaternas resurser och att det också kanske är nödvändigt för att upprätthålla Europas militära förmågor och för att Europa ska vara en progressiv och säkerhetsskapande kraft i världen.
Jag noterar också med tillfredsställelse att vi är överens om att den nationella beslutanderätten ska respekteras.
Vi socialdemokrater är noga med att understryka att EU inte är någon militär allians och att EU inte heller i framtiden ska skapa ett europeiskt försvar, utan EU:s styrka är just att man har förmåga till comprehensive approach där man kan använda alla sina förmågor, alltså de politiska, diplomatiska, handelsmässiga och kulturella, what ever, för att vara en fredsskapande kraft i världen.
Därför, herr talman, är det viktigt att det är tydligt vad regeringen tänker att Sverige ska bidra med och avstå från när det gäller militär kapacitet, för det är ändå det som det här måste handla om i slutänden. I ministerns svar får vi veta att Försvarsmakten gjorts uppmärksam på att "behovet av att utveckla sådana metoder och processer" - oklart vad, om överväganden om pooling and sharing görs.
Frågan inställer sig då om Försvarsmakten har fått ett uppdrag som ska redovisas och i så fall när. Och är det bara processerna och metoderna som det handlar om? Jag inbillar mig att Europeiska rådet tänkte sig något mer substantiellt när man formulerade sina slutsatser i december förra året. Herr talman! Jag vill gärna höra vad regeringen tänker presentera för kommissionen. Vilka ståndpunkter kommer statsministern att ha med sig till toppmötet i december?
Kommer dessa i så fall att redovisas i god tid för EU-nämnden? Jag är övertygad om att svenska folket är intresserat av att höra vilka idéer regeringen har om vad Sverige kan dela med sig av och om vad vi kan utnyttja tillsammans med andra europeiska länder i fråga om militär kapacitet.
Det är viktigt att det förs en dialog med riksdagen via EU-nämnden om i vilken grad sammanslagning och gemensamt utnyttjande ska ske i Europa, hur dessa resurser ska förvaltas och hur medlemsstaternas självständighet ska upprätthållas.
Anna-Lena Sörenson (S):
Johan Johansson tar upp bra exempel på samarbete som fungerar och där det verkar som att verksamheterna har funnit varandra. Jag hade själv tillfälle att vara med och studera en Cold Response-övning i Nordnorge förra året. Battlegroups tar Johan också upp, och de förtjänar en egen debatt. Vi kan kanske återkomma till hur vi kan använda dem på bästa sätt.
Här handlar det snarare om hur vi kan smörja, bereda vägen och ta bort hinder för att dessa övningar ska kunna ske. Mina frågor handlar mer om beslutanderätten över svenska förmågor och att det som försvarsministern tillfredsställande nog säger om att det inte ska byggas upp någon gemensam armé blir tydligt.
Vi behöver vara tydliga med vad som kommer att ske och att det finns ett demokratiskt inflytande över dessa processer. Vi har ju hört från EU:s militära kommitté att man vill se mer resurser. Det har talats om att 25 procent av försvarsresurserna ska läggas samman på europeisk nivå, och man vill bygga upp planeringsstaber. Då inställer sig givetvis frågor. Är det åt detta håll vi ska gå?
Var hamnar svenskt inflytande då? Vem ska besluta över svenska försvarsresurser? Det är viktigt att dessa frågor tas upp och redovisas i EU-nämnden innan man går till Europeiska rådet så att vi får insyn i och inflytande över detta. Jag vill också lyfta fram försvarsindustrin. Försvarsministern undvek att ta upp den i sitt svar till mig.
Vi socialdemokrater anser att Sverige aktivt ska stärka svensk försvarsindustri genom att medverka i industriellt samarbete som gynnar svenskt försvar och säkerhet.
I vår motion med anledning av regeringens skrivelse Berättelse om verksamheten i Europeiska unionen under 2012 framhåller vi den svenska försvarsindustrins mångåriga och unika kunnande, att Sverige är en självklar deltagare i utvecklingen av Europas framtida försvarsindustri och att vi kan bidra till att utveckla en mer integrerad, hållbar och konkurrenskraftig industri i Europa. Men vi ser också hot i form av att andra stater gynnar sina försvarsindustrier genom att ge beställningar.
Man gör undantag från 346-klausulen. De stora vapenexportländerna sluter sig samman i centers of excellence och utestänger därmed de mindre staterna. Herr talman! Den svenska regeringen och försvarsministern har hittills mest gett uttryck för vikten av att värna den fria konkurrensen och att utveckla den inre marknaden.
Det skulle i detta sammanhang vara intressant att höra ministerns synpunkter på om regeringen delar Socialdemokraternas syn på att det är viktigt att stödja och uppmuntra svenskt deltagande i försvarsindustriellt samarbete och därmed säkra leveranser till det svenska försvaret och säkra framtida kompetenser i Sverige.
Anna-Lena Sörenson (S):
Johan Johansson tar upp nordiskt samarbete, och det tycker vi är positivt och ställer oss bakom. Vi skulle vilja se mycket mer av det och kanske se ett utvidgat kluster till Baltikum, Polen och Tyskland och därmed också jobba enligt många positiva riktlinjer och tankar som kommer från EU-samarbetet. Herr talman!
Socialdemokraterna har stort förtroende för svensk försvarsindustri, och vi tror att den kompetensen och den höga kvaliteten står sig bra i internationell konkurrens. Därför anser vi socialdemokrater att Sverige ska delta i genomförandet av direktiven om offentlig upphandling och om överföringar inom EU. Men vi vill samtidigt att Sverige förbehåller sig rätten att undandra delar av väsentlig säkerhetsmässig betydelse för landets försvar, precis som man har gjort i många andra europeiska länder.
Vi tycker att regeringen har en något naiv inställning till den fria marknaden. Sveriges riksdag har uttryckt att man vill att regeringen definierar de nationella säkerhetsintressen som enligt EU:s regelverk kan motivera avsteg från konkurrensupphandling. Försvarsministern har skickat ett brev till EU-kommissionen som inte är förankrat i EU-nämnden om att kommissionen ska arbeta för en fri marknad utan att betona vikten av att respekt måste visas när medlemsstaterna åberopar undantagsklausulen. Herr talman!
Min sista fråga blir då: Är detta ett uttryck regeringens prioriteringar - att uppmuntra EU-kommissionen att arbeta för fria marknadskrafter hellre än att definiera och värna de svenska säkerhetsintressena?
Anna-Lena Sörenson (S):
Tack, ministern, för svaret! Låt mig börja med att konstatera att när det gäller principerna om en fri och öppen marknad är försvarsministern och jag helt överens. Regeringens företrädare vill gärna utmåla oss socialdemokrater som protektionistiska och som att vi skulle göra sysselsättningspolitik av försvarsfrågorna.
Tvärtom skulle vi också gärna vilja se en öppen marknad i Europa för export av försvarsmateriel. Vi har stort förtroende för svensk försvarsindustri, som vi vet håller en mycket hög internationell klass. Vi är medvetna om att beträffande vissa system, inte minst när det gäller att integrera system i system, ligger svenskbaserad försvarsindustri i framkant.
Vi tror alltså att svenskbaserad vapenindustri skulle stå sig väldigt väl om bara marknaden var öppen och om det var så att sjysta konkurrensvillkor fanns till handa. Men till skillnad från regeringen är vi realister, herr talman, och inser att försvarsindustrierna i Europa inte verkar under riktigt samma villkor som övrig industri. Banden till den egna staten och försvarsmakten är rätt ofta starka och har långa traditioner.
De slits inte så lätt av flera skäl, som är både historiska och politiska men även i viss mån praktiska. Försvarsmaterielsystemen har ofta utvecklats i samarbete mellan industri och försvarsmakt. De har långa livslängder, och det är industrin som har den kompetens som behövs för att underhålla, vidmakthålla och uppgradera materielen.
Teknik och kunskap kring vapensystemen är inte sällan av mycket känslig art och lämpar sig ofta illa att kravspecificeras i öppna upphandlingar. Den kompetens som finns i industrin är också ofta nödvändig för att kunna utveckla och kravställa i nya beställningar som Försvarsmakten behöver göra. Att då kategoriskt hävda att all materielupphandling ska ske i öppen konkurrens låter sig inte göras så lätt.
Just därför finns en möjlighet att undanta särskilt väsentliga områden som rör rikets säkerhet enligt artikel 346 när det gäller upphandlingar på försvarsområdet. Flertalet av Europas vapenproducerande länder har insett detta och har utarbetat strategier för vilka väsentliga säkerhetsintressen som ska undantas från direktiven och som kan hävdas vid eventuella förhandlingar i Europadomstolen.
Precis som försvarsministern nyss sade måste varje fall prövas för sig, men det måste också prövas mot en strategi som man på något vis har stadfäst i något slags styrande dokument. Det är tillfredsställande att notera att Sverige har framhållit betydelsen av detta. Det har vi inte fått återrapporterat ännu, men det var som sagt tillfredsställande att få höra det från försvarsministern.
Socialdemokraterna anser, i likhet med vad ett enigt försvarsutskott har uttalat i samband med behandlingen av regeringens skrivelse angående Riksrevisionens granskning av försvarets internationella materielsamarbeten i betänkande 2011/12:FöU3, att regeringen har ett ansvar för att definiera de nationella säkerhetsintressen som kan motivera avsteg från konkurrensupphandlingen.
Anna-Lena Sörenson (S):
Försvarsministern säger att det handlar om de operativa behoven och försvarets förmåga, och det håller jag med om. Att inte ha möjlighet att direktupphandla i vissa lägen kan innebära att leveranssäkerheten riskeras på grund av långdragna upphandlingsprocesser med överklaganden - det sker ju ofta överklaganden i så här stora affärer.
Om svensk försvarsindustri skulle förlora en upphandling och det blir ett byte av leverantör skulle det leda till omfattande systempåverkande konsekvenser, vilket i sin tur kan leda till avsevärt högre kostnader för materielen och långa förseningar. Regeringens naiva inställning i upphandlingsfrågorna kan leda till att svenskbaserad försvarsindustri inte klarar konkurrensen.
Det är väldigt svårt - för att inte säga omöjligt - att sälja nyutvecklade system som inte har någon referenskund. Det vittnar alla experter om. Referenskunden är ju i de flesta fall den egna försvarsmakten. På sikt skulle kompetensen för teknikutveckling av försvarsmateriel försvinna från Sverige, vilket i sin tur skulle få förödande konsekvenser för behovet av kunskap och kompetens vid inköp av ny materiel.
I förlängningen skulle detta äventyra materielförsörjningen, och då blir det svårt att tillgodose försvarets operativa behov. Orsakssammanhangen är långa här, men de är realistiska. Dessutom skulle Sverige förmodligen bli en mindre attraktiv samarbetspartner i internationella sammanhang.
I kraft av att Sverige har haft hög en kompetens när det gäller dessa frågor har man haft en plats vid förhandlingsbordet, och man har betraktats som en kompetent medarbetare. Detta skulle förmodligen inte längre vara för handen om vi inte hade någon försvarsindustri.
Jag vill fråga försvarsministern: Anser försvarsministern att det existerar ett så kallat level playing field - en fri, öppen marknad - inom europeisk försvarsindustri i dag? Om inte, tror försvarsministern att en sådan kommer att finnas inom överskådlig tid?
Finns det någonting som pekar på att de övriga försvarsmaterielproducerande länderna skulle ändra sin inställning när det gäller den egna försvarsindustrins ställning på grund av att Sverige föregår med gott exempel och är bäst i klassen? Det här är att jämföra med regeringens bild - åtminstone den bild man ger utåt - av situationen i försvaret. Den är förskönande och kanske av mer visionär karaktär.
Det handlar mera om vad man vill se och hur man vill att det ska vara än hur det faktiskt fungerar. Det är bara att titta på hur Frankrike, Spanien, Storbritannien, Tyskland och våra grannländer agerar i fråga om försvarsindustrin och exporten. Man utarbetar strategier och skriver in i styrande dokument att detta är en väsentlig del av försvars- och säkerhetsstrategin.
När man upphandlar går de flesta avtal till den inhemska industrin. Anser försvarsministern att det existerar ett level playing field eller att det är realistiskt att det ska kunna skapas ett sådant under överskådlig tid?
Anna-Lena Sörenson (S):
Jag noterade att försvarsministern undvek att svara på mina frågor. I stället framhöll hon den svenska försvarsindustrins ställning, som vi ju båda är överens om. Sedan var försvarsministern vänlig nog att erbjuda mig en artikel. Jag har naturligtvis redan läst den artikeln, och jag har läst den noga.
Förutom det som försvarsministern citerade står det också: "Vi kommer nämligen aldrig att komma bort från det faktum att vissa länder ibland måste satsa på det egna landets kompetensbas av suveränitetsskäl då kopplat till nationella säkerhetsintressen." Det är just precis de säkerhetsintressena och den satsningen som vi efterlyser.
Ingen kan motsäga att i den bästa av världar skulle det gynna svensk försvarsindustri med ett level playing field i Europa. Men då krävs det lika spelregler för alla - precis som Niklas Alm påpekar i artikeln - och de finns inte i dag. Regeringens hållning är att utifrån en naiv tro på marknadens kraft inte ge svenskbaserad försvarsindustri dessa spelregler, trots att en enig svensk riksdag har uttalat sin vilja om det.
Det äventyrar den svenska försvarsindustrins möjligheter att på sikt exportera sina produkter. Därmed hotas den svenska försvarsindustrin och som en följd därav också möjligheterna att tillgodose försvarets operativa behov. Det är rikets säkerhet vi pratar om.
Återigen vill jag ställa frågan till försvarsministern om hon anser att det ur ett säkerhetspolitiskt perspektiv är viktigt att vi har en svenskbaserad försvarsindustri och om hon är beredd att ge försvarsindustrin de spelregler som krävs för att garantera dess långsiktiga existens.
Anna-Lena Sörenson (S):
Tyvärr har jag inga bra svar på den frågan - jag är faktiskt inte insatt i hur regeringen tänker kring kommittén och kommitténs arbete. Jag är dock övertygad om att man kommer att ta emot utredningen och arbeta kring den. Jag antar att vi kommer att se fram emot ett gediget remissarbete där vi får in synpunkter från många organisationer och andra partier i samhället. Sedan får vi ytterligare en debatt i frågan, och det kan vi ju se fram emot i kammaren så småningom.
Anna-Lena Sörenson (S):
Det jag kan svara för i det här läget är det arbete som pågår i KEX-kommittén, men jag är övertygad om att regeringen kommer att ta det här till sig och att vi kommer att få se en proposition. Vi har ett kongressbeslut på det. Jag ser verkligen fram emot att få debattera frågan i ett större sammanhang, inte minst med Vänsterpartiet - vars partiledare för övrigt har sagt i en partiledardebatt i tv att det här är första steget mot ett totalt exportförbud av svensk försvarsmateriel.
Det kan bli intressant att höra argumenten, hur detta ska gå till och hur Sveriges försvar ska kunna få en adekvat försörjning av försvarsmateriel. Det ser jag verkligen fram emot.
Anna-Lena Sörenson (S):
Cecilia Widegren återkommer vid ett flertal tillfällen i sitt anförande till krav på ordning och reda och hög kvalitet i vården och omsorgen. Det är fullt rimliga och adekvata krav som jag tycker att vi ska ställa allihop på detta utgiftsområde, att de skattepengar som vi använder ska arbeta på ett bra sätt. Men man måste ändå ställa sig en fråga.
Man vill ha ökad kvalitet men satsar ändå mer än 4 miljarder mindre än vad regeringen gör i sin budget. Hur ska det gå till? För mig handlar kvalitet i vården och omsorgen om mötet mellan vårdtagaren och den som ger vården. Hur man ska göra det med så mycket mindre resurser övergår mitt förstånd. I stället föreslår Moderaterna - som vanligt, skulle jag vilja säga - sänkta skatter. Det har man prövat.
I åtta år prövade man att sänka skatter med över 100 miljarder och grävde därmed stora hål i välfärden. Vi vet att i slutet av regeringsperioden var antalet anställda i den offentligt finansierade vården ungefär på lika låg nivå som den var under 90-talskrisen. Ska vi tillbaka till det? Jobbskatteavdragen och de sänkta skatterna ledde till stora hål i välfärden men inte till fler jobb.
Arbetslösheten var faktiskt högre när vi tog över regeringsmakten 2014. Det är svårt att förklara, tycker jag, hur man med dessa mindre satsningar ska kunna klara de krav på ordning och reda och på högre kvalitet som Cecilia Widegren pratar om.
Anna-Lena Sörenson (S):
De hinder som Cecilia Widegren pratar om när det gäller ungdomar och arbeten handlar väl om de sänkta arbetsgivaravgifterna. De visade sig vid alla möjliga tillfällen inte leda till några nya jobb. Det var dyra reformer, men det blev inte särskilt många fler jobb. Det verkar inte som om Moderaterna själva tror på det längre, eftersom man inte längre använder sig av det i sina förslag.
Det verkar inte heller som om man tror särskilt mycket på kömiljarden, som vi har hört Cecilia Widegren tala mycket om tidigare i dag, eftersom man inte satsar lika mycket på en sådan och tydligen inte heller är överens med sina forna allianskamrater om detta. Man säger också nej till regeringens omfördelning till professionsmiljard.
Vi vet att vården behöver kunna utveckla sin professionalitet mer, kunna träffa fler patienter, bli av med bördan av mycket administration. Det vill man inte heller, utan man tror på en gammal medicin för att komma till rätta med tillgängligheten. Vi vet att väntetiderna ökade i slutet av den förra regeringens regeringsinnehav.