KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Björklund (L):
Eva-Lena Jansson har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att säkerställa att elever i grundskolan och gymnasiet ska få grundläggande utbildning i arbetsmarknadens spelregler och den svenska modellen med kollektivavtal. Dessutom har Eva-Lena Jansson frågat mig om jag är beredd att vidta åtgärder för att säkerställa att fackförbunden ges möjlighet att bidra med information om arbetslivet i skolan.
Jag håller med Eva-Lena Jansson om att elever behöver kunskap om hur arbetsmarknaden fungerar. Läroplanerna och kursplanerna för både grund- och gymnasieskolan stöder också detta. I grundskolans kursplan för samhällsorienterande ämnen står till exempel att eleven ska kunna bilda sig kunskap om och förstå samhällsfrågor. Eleven ska också bli förtrogen med sina rättigheter och skyldigheter som medborgare i ett demokratiskt samhälle.
Jag konstaterar att kunskap om fackföreningar och kollektivavtal är en viktig del av detta. Regeringen har i budgetpropositionen för 2008 aviserat en översyn av grundskolans kursplaner. Planeringen är att denna översyn ska påbörjas under 2008. Gymnasieutredningen presenterade sitt betänkande i mars 2008 . Utredningens förslag väntas medföra en översyn även av gymnasieskolans kursplaner. Regeringens utgångspunkt är att målen i skolan ska bli färre och tydligare.
Jag utgår från att kunskaper om hur arbetsmarknaden och samhället i övrigt fungerar kommer att vara fortsatt viktiga inslag i undervisningen. Hur undervisningen ska utformas för att eleverna ska få denna kunskap ska dock vila på rektor och lärare. Det är skolans lärare som ska se till att eleverna ges möjlighet till en heltäckande bild av samhället så att de kan bilda sina egna uppfattningar.
Rektorn ansvarar för att verksamheten som helhet inriktas på att nå de nationella målen. Ett sätt att utforma undervisningen är att bjuda in företrädare för samhället. Det kan ge en fördjupning och konkretisering av undervisningen som säkerligen kan vara meningsfull. Man ska också komma ihåg att skolan inte är en allmän plats. Politiska partier, fackförbund eller andra organisationer kan inte hävda någon rätt att delta i skolans verksamhet.
Det är skolans uppdrag som är i fokus. Om rektor och lärare gör en sådan bedömning finns det inget som hindrar att man bjuder in företrädare för till exempel fackliga organisationer. Mot bakgrund av detta avser jag inte att vidta några ytterligare åtgärder.
Jan Björklund (L):
Låt mig göra en allmän reflexion först. I 10-15 år har jag påtalat att eleverna lär sig för lite i svensk skola. Det är alldeles för många som inte ens lär sig läsa och skriva. Det är många som inte lär sig matte och naturvetenskap. Vi sjunker som en sten i de internationella jämförelserna. Det kom en undersökning häromveckan där man presenterade att mer än hälften av eleverna i årskurs 3 på gymnasiet i Umeå inte kunde svara rätt när de fick frågan vad Finlands huvudstad heter. Detta har vi i Folkpartiet och alliansen framfört.
Vi har stora kunskapsbrister i svensk skola. Vad har vi hört från Socialdemokraterna? Det finns inga problem. Vi har världens bästa skola. Ni säger att vi svartmålar. Nu har Socialdemokraterna upptäckt att här finns en kunskapsbrist. Alla vet inte vad LO är. Det är den stora kunskapsbristen. Det ingår naturligtvis att lära sig om fackföreningar i skolan också, men det finns kunskapsbrister i den svenska skolan som jag är mer oroad över än om alla inte kan räkna upp LO:s branschförbund.
Jag tycker att det blir en väldigt naturlig del att involvera detta i gymnasieskolans yrkesutbildningar och i lärlingsutbildningar. Där utbildas man nära yrken och branscher, och då är det naturligt att man där involverar också parterna i utbildningen och i det konkreta arbetet. Det kommer att vara så inte minst i lärlingsutbildningarna.
Jag uppfattar att LO:s branschorganisationer är djupt involverade, i varje fall på ett antal områden, i att också organisera dessa lärlingsutbildningar och de nya yrkesutbildningarna. Jag tänker bjuda in LO:s organisationer i de nya programråden. Det har funnits någonting liknande tidigare, men nu ska också parterna på arbetsmarknaden, branscherna och de fackliga organisationerna, vara med och verkligen utforma de nya yrkesutbildningarna på gymnasieskolan på ett helt annat sätt än vad som har skett i den tidigare gymnasieskolan.
Men jag har svårt att stå här i kammaren och bli upprörd över att alla inte kan räkna upp LO:s branschorganisationer när man jämför med alla andra kunskapsbrister som finns i den svenska skolan. Det borde kanske också ibland oroa er socialdemokrater något.
Jan Björklund (L):
Interpellanten talar om lagstiftarens signalsystem. Det är just det jag försökte resonera om i mitt förra inlägg. Vi måste akta oss lite här. Först säger vi att vi ska ha målstyrning i skolan, det vill säga vi sätter upp mål, och sedan får man ute i skolväsendet avgöra hur man ska nå de målen.
När det så är sagt ska vi gå in och ge hundratals direktiv om hur allting ska göras, och det är det som interpellanten är ute efter: Jag ska tala om för skolorna att man borde plocka in facket i skolorna. Jag tänker inte göra det. Jag tänker inte tala om att man ska plocka in företagare. Jag tänker inte tala om att man ska plocka in partier. Jag tänker inte tala om för skolorna vilka man ska plocka in i skolan.
Hela idén med den målstyrda skolan är att vi i läroplanen sätter upp mål för vad eleverna ska lära sig, och sedan avgör man lokalt hur man bedriver undervisningen, om man plockar in aktörer utifrån eller inte. Jag är helt övertygad om att rektorer och lärare är kompetenta att göra detta. Jag är väl medveten om att vartenda särintresse i Sverige tycker att just de borde få ännu mer utrymme i skolan.
Varje vecka får jag påstötningar från alla möjliga aktörer om allt möjligt. Senast var det något om privatekonomi och hur alla ska placera sina pensionspengar. Branschorganisationerna inom finansbranschen tycker att de borde få komma in i skolan och berätta och sådant. Om man sade ja till allt detta och gav de signalerna utåt skulle vi kunna lägga ned all ordinarie undervisning. Det är väldigt viktigt att hålla på detta för mig som utbildningsminister.
Jag inser att de som nu är besjälade av just den här frågeställningen och just det här intresset som interpellanten tar upp inte är nöjda med mitt svar. Det fattar jag också. Det är inte de andra som kommer till mig heller. De är aldrig nöjda med det, för alla vill komma in i skolan och berätta om sin viktiga verksamhet. Men vårt sätt att styra skolan i Sverige är inte sådant. Vi har en läroplan, och det är rektorer och lärare som avgör vilka man bjuder in och inte. Jag som utbildningsminister eller vi som lagstiftare bör inte föreskriva att man ska plocka in den och den i skolan.
Det är föremål för lokala beslut, och det är den ordning som hela riksdagen har varit överens om.
Jan Björklund (L):
Jag tackar för interpellationen. Jag får väl tacka interpellanten via Eva Olofsson. Det exempel som Eva Olofsson nämner kände jag i och för sig inte till, men när jag hör det berättas blir jag naturligtvis både tagen och upprörd.
Så ska det inte gå till. Vad gör man då åt det? Återigen: Den kommunala vuxenutbildningen i Sverige och det svenska utbildningsväsendet är just kommunala. Vi har ett antal lagar och regler om likabehandling, allas rättigheter och så vidare, men till sist är det kommunerna som avgör detta.
Jag är beredd att diskutera en mycket tuffare tydlig statlig styrning av hela det svenska utbildningsväsendet, men det vill till exempel Eva Olofssons parti inte diskutera; det ska vara mycket kommunalt självstyre. Då hamnar man naturligtvis i situationer där kommuner fattar beslut som några här inte tycker är bra. Men kommunerna har möjlighet och rätt att fatta beslut. Det här mycket konkreta exemplet kan jag inte detaljerna om, så jag kan inte kommentera det.
Men den ansvars- och finansieringsprincip vi har och som riksdagen, inklusive Eva Olofssons parti, har varit överens om innebär att det är kommunerna som har ansvaret. Vi har lagar och regler i Sverige som innebär att också den som har ett funktionshinder ska ha samma rättigheter som andra.
Utöver de lagar som redan finns pågår arbete med en ny diskrimineringslagstiftning, där också denna typ av frågor hanteras, för att kunna ge enskilda individer större rättigheter. Jag är helt övertygad om att personer som behandlas på det sätt som Eva Olofsson beskrev känner sig kränkta. Jag blir upprörd när jag hör berättelsen.
Det vi kan göra om vi ska ha en kommunal vuxenutbildning också i fortsättningen är att för det första ha tydliga lagar som ger rättigheter åt individer; när man känner sig kränkt eller illa behandlad ska man kunna överklaga den typen av beslut. Det är innebörden i en diskrimineringslagstiftning till exempel.
Det andra vi kan göra är att ha en vass statlig skolinspektion som går in och granskar när det anmäls missförhållanden. När det gäller den sidan bygger regeringen nu upp en ny statlig skolinspektion som kommer att bli betydligt vassare, skarpare och tuffare i sin granskning. Den kör i gång nu till hösten. Det problem som tas upp i interpellationen är vi överens om. Det fungerar inte tillräckligt bra i dag.
Samtidigt är det så att i och med att verksamheten är kommunal och riksdagen har bestämt att den ska vara kommunal finns det gränser för hur mycket vi ska bestämma om och lägga oss i. Det kommer att finnas skillnader mellan olika kommuner. Men jag håller med om att skillnader inte ska finnas för den individ som har en funktionsnedsättning jämfört med den som inte har det. Ambitionsnivån i övrigt kan variera mellan olika kommuner.
Det ligger i det kommunala självstyret. Vi får i det kommande skollagsarbetet titta på hur långt vi ska gå, men på många håll fungerar det inte bra i dag. Det är en avvägning mellan statlig styrning och kommunalt självstyre.
Jan Björklund (L):
Det är väl det som diskussionen har handlat om, och det är det som jag har redovisat. Jag vill göra en viktig komplettering när det gäller de enskilda, privata och fristående utbildningsanordnarna eftersom jag tror att Eva Olofsson tolkade mig på fel sätt. Jag menar att det ska vara samma rätt och samma skyldighet för fristående utbildningsanordnare att ta emot elever med olika funktionshinder som de kommunala har. Det betyder inte att varje enskild skola alltid är skyldig att ta emot en elev oavsett funktionshinder.
Det är nämligen inte heller en kommunal skola skyldig att göra. Som jag sade kostade det mellan 50 och 100 miljoner att investera så att 20 gravt hörselskadade elever skulle kunna gå där. Det kommer aldrig någonsin - i alla fall inte under överskådlig tid - att vara möjligt för varje enskild skola i Sverige, oavsett om den är kommunal eller fristående, att renovera till en standard att man alltid kan ta emot enskilda elever oavsett funktionshinder.
Jag uppfattar inte att något parti i riksdagen har föreslagit detta. Kostnaderna skulle vara helt oöverblickbara. Däremot måste det för alla elever, också dem med funktionshinder, finnas godtagbara alternativ och en valfrihet när det gäller att kunna välja bland olika skolor också i det närområde där man bor. Då ska villkoren som staten ställer på kommunala skolor och fristående skolor vara exakt desamma.
Det ska inte kunna vara så som Eva Olofsson antydde - att fristående utbildningsanordnare skulle ha någon gräddfil och slippa ta detta ansvar. De ska ha samma ansvar och samma skyldigheter som de kommunala utbildningsanordnarna ska ha.
Jan Björklund (L):
Jag tycker att Matilda Ernkrans ordval är väldligt avslöjande. När föräldrarna tar ansvar för sina barn säger hon att man privatiserar omsorgen om barnen, som om normaltillståndet vore att stat och kommun hade ansvar för barnen. När vi säger att föräldrarna ska ha ansvaret privatiserar vi det hela, som om det är att jämföra med att sälja Nordea eller något annat. Barnen är väl ändå föräldrarnas ansvar i första hand?
Vi har en förskola i Sverige som föräldrarna kan välja att utnyttja eller avstå från att utnyttja. Då ska vi garantera att den har en mycket hög kvalitet. Men om föräldrarna väljer att vara med sina barn är det väl inte så att staten i sin nåder överlåter och privatiserar ansvaret? Själva utgångspunkten måste väl ändå vara att föräldrarna har ansvaret för sina barn. Norge hänvisar Matilda Ernkrans till och Tyskland.
Sanningen är att både Norge och Tyskland saknar en viktig sak som vi har, nämligen en lagstiftad skyldighet för kommunerna att tillgodose behovet av förskola. I Tyskland har man med katolska traditioner fortfarande en hemmafrutradition. Men man är på väg mer mot vårt system där också mammorna går ut på arbetsmarknaden, och man försöker bygga ut förskolan.
Det är en stor politisk debatt i Tyskland, men partierna och förbundsdagen är rätt överens om den utvecklingen, även om det är kontroversiellt i folkdjupet på samma sätt som det var i Sverige på 60-talet och 70-talet. Den debatten har ju vi lämnat bakom oss i Sverige, skulle jag säga. I Norge är man på ett sätt mer likt Sverige, men man har ändå inte en fullt utbyggd förskola, och man har heller inte en skyldighet för kommunerna att tillgodose behoven av förskola. Det blir upp till kommunerna i Norge att själva avgöra om man har köer till förskolan. Det systemet har vi inte i Sverige.
Några kommuner slarvar med att uppfylla barnomsorgsgarantin. Socialdemokratiskt styrda Göteborg är värst i klassen på detta. De uppfyller nästan aldrig garantin och får mest anmärkningar av Skolverket. Men i grunden har vi en lagstiftning i Sverige som ska garantera att barnen och föräldrarna får förskola inom en viss tidsperiod när man har begärt det. Det gör att det inte finns någon kommun i Sverige som kan säga att nu struntar vi i förskolan. Om föräldrarna efterfrågar förskola har man skyldighet att erbjuda förskola.
Den kvalitet vi har i förskolan är mycket hög. Det säger också Matilda Ernkrans, den är bäst i världen. Det är också min bild. Vi behöver inte vara så våldsamt oroliga om några föräldrar när barnen är riktigt, riktigt små skulle välja att utnyttja vårdnadsbidraget för att vara ytterligare några timmar i veckan med sina barn. Det är inte en stor nationell katastrof, Matilda Ernkrans. Lägg av med den där skrämselpropagandan!
Jan Björklund (L):
Låt oss för ett ögonblick jämföra det vårdnadsbidrag som Matilda Ernkrans är så orolig för med den föräldraförsäkring hon säger sig vara så stolt över. Vad är egentligen skillnaden? I båda fallen kan enskilda föräldrar få en ekonomisk ersättning av samhället för att vara borta från sina jobb och vara hemma och ta ansvar för sina barn.
Alla de effekter som Matilda Ernkrans säger att vårdnadsbidraget skulle kunna åstadkomma kan ju, om det är sant, i lika hög grad åstadkommas av föräldraförsäkringen. Att kvinnor är hemma och tar hand om sina barn i stället för att jobba är ju det som är effekten av föräldraförsäkringen. Att invandrarkvinnor, som ändå inte har någon fast förankring på arbetsmarknaden, i högre utsträckning är hemma och kan utnyttja detta till utfyllnad, med garantidagar och allt vad det är, är ju en effekt av föräldraförsäkringen också.
Alla de hemskheter som kan inträffa med vårdnadsbidraget - om man nu tycker att det är hemskheter att föräldrar tar ansvar för sina barn - inträffar i så fall också med föräldraförsäkringen, Matilda Ernkrans. Det är ingen stor skillnad. Ni ser spöken på ljusan dag när det gäller vårdnadsbidraget. Det är lite obegripligt att så till den grad säga: Å, jag är så stolt över föräldraförsäkringen - det är jag också - men jag avskyr vårdnadsbidraget. I grunden är det precis samma sak, nämligen att man ger föräldrarna betalt för att vara hemma och ta hand om sina barn. I grunden är det exakt samma sak, Matilda Ernkrans.
Om man är orolig för effekterna av vårdnadsbidraget borde man vara lika orolig för effekterna av föräldraförsäkringen, för också det innebär att föräldrar är hemma och inte arbetar. Det förstärker alla de där hemskheterna som Matilda Ernkrans beskriver. När vi står här om ett par år och utvärderar vårdnadsbidraget tror jag att de som har skrämts med detta kommer att skämmas något. Det finns de i regeringen som hoppas mycket mer än vad jag gör på att vårdnadsbidraget ska innebära en stor revolution.
Jag tror att också de förhoppningarna är väldigt överdrivna. Vårdnadsbidraget kommer inte att innebära någon särskilt stor förändring, tror jag. Det ger en liten ökad möjlighet för föräldrar till små barn att vara lite mer med sina barn. Tänk, jag tror inte att föräldrarna tycker att det är en katastrof.
Jan Björklund (L):
Mats Pertoft har frågat mig på vilket sätt jag avser att agera för att tillgodose behovet av likvärdighet i bedömningen av de betygsliknande omdömena. Från och med i höst kommer alla grundskoleelever att få ett skriftligt omdöme i den individuella utvecklingsplanen. Det är en reform som inte bara förbättrar informationen till föräldrarna, utan också ökar skolans möjligheter att tidigt upptäcka kunskapsluckor och sätta in stöd.
Tidigare var det förbjudet att ge betygsliknande skriftlig information. Det är märkligt att en lärare i Sverige inte fick skriva ned på ett papper i vilken mån eleverna nådde målen och ge det papperet till föräldrarna. År 2005, alltså under den förra regeringen, skrev Statens skolverk i en rapport om hur man ska komma till rätta med resultatutvecklingen i grundskolan att förbudet mot betygsliknande skriftlig information "riktar bort uppmärksamheten från kunskapsmålet .
så att det i stället blir fråga om omdömen om elevernas personlighet". Jag delar i allt väsentligt Skolverkets bedömning. Det är självklart att skolorna måste ha möjlighet att systematiskt bedöma och dokumentera elevers kunskapsutveckling i sitt arbete med att få alla elever att nå målen.
De skriftliga omdömena ska anpassas och utgå från varje elevs behov och förutsättningar, och det är naturligt att informationen anpassas till betygssystemets olika steg ju högre upp i årskurserna eleven kommer. Det är ett av skälen till att förbudet har upphävts. De skriftliga omdömena utformas bäst lokalt av skolans rektor tillsammans med lärarkollegiet.
För att underlätta deras arbete har regeringen gett Skolverket och Myndigheten för skolutveckling i uppdrag att genomföra implementeringsinsatser. Det handlar om nationella konferenser, samt om stöd- och informationsmaterial. Skolverket har också fått i uppdrag att revidera de allmänna råden om den individuella utvecklingsplanen för att ge skolorna stöd och vägledning i deras utvecklingsarbete.
De nya bestämmelserna innebär ett tydligare krav på lärarna att följa upp och utvärdera elevens utveckling utifrån målen i läroplan och kursplaner och att dokumentera arbetet. De skriftliga omdömena ska varken fungera som grund för urval till vidare studier eller som ett statistiskt underlag för jämförelser mellan skolor och kommuner. I stället ska de vara ett verktyg för varje skola att se till att alla elever ges förutsättningar att nå skolans kunskapsmål.
Jag anser mot denna bakgrund att det inte finns behov av att skapa ytterligare statlig styrning vad gäller de skriftliga omdömena.
Jan Björklund (L):
Det är något märkligt att Mats Pertoft som är helt emot betyg och helt emot dessa omdömen - och dessutom alltid är emot statlig styrning - nu kräver statlig styrning av mer betyg längre ned i åldrarna. Det är en något udda åsikt, och det gör att det inte är helt lätt att ta Mats Pertofts begäran riktigt på allvar. Vår syn är att riktiga betyg ska ges från årskurs 6 i framtiden.
De har rättsverkan; de påverkar elevernas intagning till närmaste högre studier; de är väldigt centralt normerade i förhållande till läroplanens mål. Där finns det ett behov av nationell likvärdighet därför att de just ska ligga till grund för intagning till gymnasieskolan. Jag har inga skygglappar när det gäller att diskutera att införa riktiga betyg längre ned i åldrarna om det är det Mats Pertoft vill diskutera.
För mig är det ingen helig gräns att sätta stopp vid årskurs 6. Man kan tänka sig betyg tidigare. Men de skriftliga omdömena är någonting annat. I grova drag är det att man sätter ned innehållet i de muntliga utvecklingssamtal som man har haft i svensk skola på ett papper och lämnar över till föräldrarna.
Man har konstaterat att det är betygsliknande när en rektor eller en lärare till exempel skriver ned att lille Kalle har nått målen i engelska, och det är det som har varit förbjudet. Så fort man skriver ned på ett papper hur eleven ligger till i förhållande till undervisnings- och kunskapsmålen är det i någon mening betygsliknande, och detta har varit förbjudet att skriva ned.
Då blir det som Skolverket säger att de skriftliga omdömena får innehålla jättemycket information, men de får inte innehålla om eleverna når målet eller inte, för det har varit förbjudet för att det är betygsliknande. Det är det som är så absurt. Ska man ge ett papper till föräldrarna om hur det går för eleverna i skolan måste man få tala om ifall eleverna har nått målen eller inte. Det är ju den mest centrala informationen av alltihop.
Den centralstyrning som man kan säga finns är att det, när vi nu antar tydliga mål i årskurs 3 och så småningom i årskurs 6, finns mål som man kan ange om eleverna har nått eller inte eller är på väg att nå eller inte i olika årskurser. Det kan man då ange i de här omdömena. Men exakt hur detta ska skrivas ned, i tabellform eller löpande text eller om man gör olika för små barn och större barn, får man avgöra själv.
Och tänk, Mats Pertoft, jag har ett väldigt stort förtroende för att Sveriges lärare och rektorer kan lösa detta. Ibland tycker jag att det finns behov för staten att gå in och styra saker, men hur ett papper som överlämnas av en lärare till en förälder ska se ut finns det litet behov av att styra. Jag litar helt på deras omdöme.
Jan Björklund (L):
Nu är det bara trams Mats Pertoft håller på med. Det var ju precis det jag svarade på! Jag anser inte att det finns ett behov av att styra upp exakt hur omdömena ska utformas. Gör man det är det betyg, och det har vi bestämt att vi ska ha från årskurs 6. Jag är i och för sig helt öppen för att diskutera att vi ska ha riktiga betyg tidigare, och då måste det styras upp. Men att man skriver ned på ett papper det man säger är något annat. De muntliga utvecklingssamtalen är inte heller uppstyrda, Mats Pertoft.
Vi kanske ska skicka ut statliga riktlinjer för hur de också ska vara, så att det blir likvärdigt överallt. Jag har inget behov av att allting ska vara likvärdigt i svensk skola. Det finns inget behov av att allt ska vara exakt likadant. Däremot måste det naturligtvis vara det ju högre upp i åldrarna man kommer, för då har det rättsverkan för eleverna. Betygen måste utformas likadant. Men det här handlar bara om att man skriver ned på ett papper hur det går för eleverna i skolan och ger den information till föräldrarna som man muntligt överfört i ett utvecklingssamtal.
Det är bara det som det handlar om, och det har vi aldrig styrt upp på det sätt som Mats Pertoft nu begär. Jag ser inget behov av denna centralstyrning. Om Mats Pertoft tycker att vi ska ta fram mer statliga kriterier så föreslå då det! Men när du frågar mig om jag vill ha det säger jag nej, det vill jag inte. Däremot kommer myndigheterna, Skolverket och Skolutvecklingsmyndigheten, att ge en del råd om hur det kan utformas, men de är inte bindande. Det är råd om hur man kan utforma detta om man vill.
Så vitt jag vet är det på gång inom några veckor eller någon månad, för det är nu mot slutet av denna hösttermin som de första skriftliga omdömena kommer att ges i svensk skola.