Patrik Björck (S):
Det är helt rätt uppfattat; vi känner en frustration i oppositionen inför den frånvaro av jobbpolitik som regeringen företräder. Det finns anledning för oss att fortsätta att vara frustrerade över detta, misstänker jag tyvärr. Beveridgekurvan finns naturligtvis. Man kan diskutera hur den fungerar.
Det finns viss kritik mot vetenskapligheten i den, enligt den senaste rapport som har kommit. Där diskuterar man bland annat felkällor. Men oavsett vilket är detta en del av det så kallade utanförskapet.
Jag har sagt förut i den här kammaren, och jag är beredd att säga det igen: Som socialdemokrat måste man känna självkritik och ta på allvar att vi trots att vi kände att vi var på god väg och så vidare hade så mycket kvar när det gällde att lösa problemen.
Vi känner ett uppriktigt engagemang och en frustration inför att det ser ut som det gör. Men vi vill också vara med och skapa och göra någonting. Det är här vi uppfattar regeringens politik som bara prat och ingen verkstad.
Ekonomiska incitament var den ena punkten som regeringen kunde vara med och medverka till när det gäller att hantera utanförskapet, vrida till Beveridgekurvan eller hur man nu vill uttrycka sig. Då har vi den här diskussionen igen om lata arbetare som inte söker alla de jobb som finns. Man kan ta de exempel som finns på företaget Byggsoft.
Det handlar inte om att människorna är lata, utan om att de behöver utbildning för att kunna ta de arbeten som finns. Det är en väldig skillnad i synsätt mellan oss och regeringen. Det är möjligt att matchningen kommer i lite fel fas. Men problemet uppstod redan i höstas, och många av de här människorna kunde kanske ha varit på väg ut nu till hösten när vi fortfarande har högkonjunktur inom byggbranschen. Det skulle ha varit mycket väl använda pengar. Företagen betalar själva, säger ministern.
Vi har inga problem med det. Jag tycker att det är rimligt att företagen ska betala själva. De skulle kunna betala lönekostnaderna själva också, men vi har ju en regering som tycker att man ska gå in och subventionera på en massa sätt därför att företagen inte är beredda att betala. Det kommer att finnas en diskussion fram och tillbaka om detta.
För mig känns det rimligare att använda skattemedel till att höja utbildningsnivån i samhället än till någon allmän lönesubvention som slår fullständigt vitt och brett och som även drabbar dem som skulle ha fått jobb i alla fall. Det är alltså en väldigt bred hagelsvärm som kanske träffar rätt på vissa ställen och som också kan göra en viss nytta men som också spiller medel på hälleberget där de inte på något sätt kommer till nytta.
Då hade det kanske varit bättre att satsa på den yrkesutbildning där vi av erfarenhet vet att det är väl investerade skattepengar av våra allmänna medel, i stället för det som regeringen föreslår. Arbetsmarknadsministern tar upp mer yrkesutbildning och lärlingsplatser som en av dessa tre punkter. Visst skulle vi kunna vara med och diskutera det. Det är inga problem.
Det är rimligt och riktigt att man satsar mer på yrkesutbildning och lärlingsplatser. Men även detta kräver resurser. Det är inte heller gratis. Då måste man ha en ärlig, uppriktig önskan att verkligen räta ut Beveridgekurvan eller lösa utanförskapet, annars blir det bara ord, ord och ingen handling.