KBLab/rixvox huggingface dataset:
Andreas Norlén (M):
Samtliga partier i KU beklagade att en utfrågning av Maud Olofsson inte kunde äga rum. Vi menade alla att det hade varit värdefullt. När det gäller KU:s roll tycker jag att Fredrik Erikssons ganska populistiska tonläge och beskrivning av att det behövs hårdare tag mot statsråden inte alls stämmer överens med den tradition vi har i Sverige av hur vi nalkar oss konstitutionellt centrala frågor.
Om man ska göra förändringar i grundlagen, som detta handlar om, måste man se att det föreligger ett stort samhällsproblem, ett stort problem som behöver åtgärdas. Om man tar frågan "Brukar före detta statsråd komma till KU, eller brukar de inte göra det?" är svaret: Ja, det brukar de.
KU har genom årtiondena haft en stor mängd utfrågningar med nuvarande och tidigare statsråd, och exemplet Maud Olofsson är ett av två under hela denna långa tid på när före detta statsråd har valt att inte komma till KU. Jag vill alltså påstå att det inte är något stort samhällsproblem utan att statsråd och före detta statsråd medverkar i KU:s granskning, eftersom det är en förutsättning för att man ska åtnjuta allmänhetens förtroende. Vad är då KU:s roll?
Det är politiskt ansvarsutkrävande på rättslig grund. KU:s arbete handlar inte om att utkräva ett straffrättsligt ansvar. Om Fredrik Eriksson menar att KU ska börja utdöma böter och fängelse eller ha den typen av skarpa sanktioner, då är det något helt annat. I vågskålen, när man får kritik av KU, ligger ytterst kammarens förtroende för ett enskilt statsråd. Det förtroendet kan prövas i en förtroendeomröstning om ett antal av kammarens ledamöter så kräver. Det är det som ligger i vågskålen.
Det långsiktiga förtroendet för en regering, för dess medlemmar och ytterst för dess förmåga att styra Sverige är vad som ligger i vågskålen - och så ska det vara. Vi har domstolar som prövar straffrättsligt ansvar. Vi har KU som prövar politiskt ansvar på juridisk grund och politiskt förtroende. Så bör det förbli.
Andreas Norlén (M):
Det är svårt att behärska sitt replikfinger när Mia Sydow Mölleby vill införa republik. Argumenten är hyfsat välkända, men jag tycker ändå att de kan förtjäna kammarens uppmärksamhet i alla fall i ett par minuter till.
Som Mia Sydow Mölleby mycket riktigt sa var den utredning som ledde fram till 1974 års regeringsform den senaste gången vi samlat såg över statsskickets grunder. Det var för övrigt Gustaf VI Adolf som undertecknade regeringsbeslutet om att tillsätta den utredningen, där avskaffandet av monarkin var en möjlighet.
Sedan landade det politiska systemet på ett demokratiskt sätt i en kompromiss som innebar att monarkin bevarades, men monarken fick enbart representativa funktioner. Man kan diskutera om det var bra eller inte; jag tycker att det var en utmärkt kompromiss i god svensk anda. SOM-institutets senaste mätning, som presenterades bara i dagarna, visar ökat stöd och förtroende för monarkin.
Det är mycket glädjande och välförtjänt, skulle jag säga. Är det otidsenligt med monarki? Nej, jag tycker inte det. Vi har ju en rad olika offentliga ämbeten i Sverige, och de utses på en rad olika sätt. Riksdagen utses av folket, och statsministern utses av riksdagen. Statsråden utses av statsministern, och höga ämbetsmän utses av regeringen. Statschefen ärver sitt ämbete. Var och en av dessa metoder kan motiveras av rätt pragmatiska skäl.
Statschefen ska vara en samlande nationell symbol, och det är därför lämpligt att den utnämningen inte sker genom en politisk process. Vi röstar inte om hur svenska flaggan ska se ut vart fjärde år, och det är på liknande sätt med statschefen. Ska statschefen vara en samlande symbol behöver det förtroendet inte prövas vart fjärde år.
Andreas Norlén (M):
Enkammarriksdagen infördes innan vi införde 1974 års regeringsform. Tycker Mia Sydow Mölleby att vi då borde överväga att återinföra tvåkammarparlamentet? Det är ju med Mia Sydow Möllebys mått väldigt länge sedan vi införde enkammarriksdagen. Avtalslagen kom till 1915 och gäller fortfarande. Den borde vi väl se över då?
Den måste ju vara uråldrig, även om den enligt all erfarenhet fungerar hyggligt väl för att reglera avtalsförhållanden. Och exemplen kan mångfaldigas. Den svenska rättsordningen är resultatet av en process som har pågått genom århundranden. Sten har lagts till sten, och man har tagit bort vissa bitar och lagt till nya. Vi har reformerat för att bevara, för att citera Edmund Burke, och det är väl gott och väl.
Sedan om förtroendefrågan handlar om förtroendet för en person - ja, absolut. Det är klart att förtroendet för statschefen, kungen, och för monarkin handlar om en kombination av förtroende för ämbetet som sådant och förtroendet för den individ som innehar ämbetet.
Christian Dahlgren, krönikör i Östgöta Correspondenten hemma i Östergötland, är republikan och skriver: Bör vi ändå hurra på valborg? Självklart. Vi som är republikaner hurrar inte för monarkin. Vi hurrar för Carl XVI Gustaf. Det är inte uttryck för hycklande smygrojalism.
Oavsett vad man tycker är det nämligen ett civiliserat och gott uppförande att alltid lyfta på hatten för statschefen. Och så är det ju. Han symboliserar Sverige på ett sätt som jag vill påstå att en vald president aldrig skulle kunna göra. Men det är klart att hans förtroende bygger på att han fullgör ämbetet på ett förtroendefullt sätt. Om det inte sker kan ju diskussionen komma tillbaka.
Andreas Norlén (M):
När en debattör ägnar hela sitt anförande åt monarkin vore det närmast tjänstefel av KU:s ordförande, monarkisten Norlén, att inte begära replik. Det var ett antal argument som vi fick ta del av. Monarkin skulle strida mot grundläggande demokratiska principer. Det är självklart alldeles fel.
I fråga om alla människors lika värde: Jag antar att Niclas Malmberg tänker på att ett ämbete ärvs. Ja, vi har ju arvsrätt till en rad olika saker i samhället. Men det innebär inte att man åsidosätter principen om alla människors lika värde. De mänskliga fri- och rättigheterna gäller ju lika för alla. Sedan väljer kungahusets medlemmar att till exempel inte utnyttja sin rösträtt, och de väljer att inte uttala sig i dagspolitiska frågor.
Men det finns ingen lagreglering som förbjuder dem att delta i den politiska debatten. Det är bara det att det skulle vara svårt för dem att upprätthålla sina roller i vårt demokratiska system om de gjorde det. Beträffande religionsfriheten: Det är riktigt att vi nu har en reglering som innebär att statschefen måste tillhöra en viss religion. Det är naturligtvis en fråga som man kan diskutera. Men det har ingenting att göra med monarkin som institution.
Det går att ändra på den saken utan att avskaffa monarkin, om man nu skulle vilja det. Men det är ingen av kungahusets medlemmar som har uttryckt något sådant önskemål, så frågan om riksdagen ska ägna reformkraft åt det kan då diskuteras. Finns det några intellektuella argument för monarkin? Ja, absolut.
Ett ganska praktiskt och pragmatiskt argument är att konstatera att det är bra att vi har en statschef som står över partipolitiken och de politiska motsättningarna och som kan vara en enande symbol för hela Sverige och alla oss som bor här. Det är ett värde i sig, och jag skulle säga att det är ett stort värde som svenska folket uppskattar och ställer sig bakom. Jag tycker att argumentet om de intellektuella argumenten inte håller, lika lite som jag tycker att några andra argument håller.
Andreas Norlén (M):
Det är ett ganska klassiskt debattknep av republikanerna att plocka fram olika små detaljer som man tycker är förgripliga i den konstruktion som monarkin utgör. Man talar om religionsfrihet och frågan om äktenskap och så vidare. Jag skulle säga att det inte är några principiella argument mot monarkin alls. Man kan, som jag var inne på, självklart reformera bestämmelsen om vilken religion som statschefen ska bekänna sig till.
Man kan reformera bestämmelsen om tronarvingens möjlighet att gifta sig utan att det för den skull skulle ändra monarkin som institution eller monarkins karaktär. Det där är alltså att använda små detaljer i systemet för att försöka skjuta på systemet som sådant.
Jag skulle säga att de grundläggande argumenten handlar just om att statschefen i en monarki kan vara en samlande symbol för hela Sverige och alla oss som bor här på ett helt annat sätt än en president eller talman som har tillsatts genom en politisk process. Förtroendet för personer som har ämbeten med politisk makt måste självfallet prövas på ett eller annat sätt återkommande, som man gör med statschefen i Frankrike eller USA.
Men att Sveriges statschef, som enbart har representativa och ceremoniella funktioner, skulle behöva få förtroendet omprövat av riksdagen eller folket återkommande finns det inget logiskt skäl för. Tvärtom skulle en sådan politisk process försvåra för en statschef att ha just den här rollen som samlande gestalt.
Apropå de framtidsförutsägelser som vi fick höra här från debattören tror jag att kungen kommer att sitta kvar längre än Miljöpartiet kommer att vara kvar i riksdagen. Men vi får väl se framöver vem som får rätt i sin förutsägelse. Det finns ingen statistik som visar att Miljöpartiet har tillfört något gott till svensk politik, men jag tänker inte föreslå att Miljöpartiet ska avvecklas för det.
Andreas Norlén (M):
Det är självklart glädjande att kulturministern framhåller att hon inte räds den värderingsdebatt som nu är på väg i vårt land och som borde ha varit mycket mer livlig under mycket längre tid.
Det är hög tid att vi nu diskuterar de konflikter som uppkommer när vårt svenska demokratiska värdesystem möter värdesystem med rötter i andra kulturer, traditioner och religioner. Jag tycker att det är viktigt att framhålla att det faktum att vi försvarar våra värderingar inte handlar om att ta avstånd från vissa religioner.
Hedersförtryck, könsstympning, tvångsäktenskap och liknande förkastliga bruk finns i flera kulturer. Kampen mot extremistisk islamism förs lika mycket inom islam som mellan extremisterna och västvärlden. Miljontals muslimer lever integrerade i västerländska samhällen och vill inte bli påtvingade fundamentalisternas normer.
Om man tittar på fotografier från 70-talets Kabul eller Teheran ser man unga kvinnor i västerländska kläder, det vill säga längtan efter frihet och efter att få klä sig och leva som man vill finns överallt. Därför blir även jag en smula bekymrad över det faktum att regeringen inte markerade tydligt mot besöket.
Som jag sa i mitt förra inlägg är konkret politisk handling bra. Det krävs en rad politiska åtgärder och kraftfulla insatser, men det krävs också ord, debatt, värderingar och markeringar. Man vinner inte en värderingsdebatt enbart genom att dra in statsbidrag, utan man måste också förklara varför man gör det och på vilken värdegrund man bygger sin politik. Jag efterlyser mer tydlighet från kulturministern i denna och andra situationer.
Andreas Norlén (M):
Jag har en fråga till justitieministern. Ett grundläggande kännetecken för en rättsstat är att det finns en tydlig åtskillnad mellan å ena sidan politisk maktutövning och å andra sidan rättstillämpning. Det tydligaste uttrycket för det är kanske att man i en rättsstat har självständiga domstolar.
På senare tid har det uppkommit en debatt i samhället som handlar om ifall det är lämpligt att ministrar i regeringen kommenterar en pågående polisutredning och offentligt ger uttryck för uppfattningar om vem som är skyldig till att ha begått ett visst brott eller uppfattningar om hur bevisning i form av till exempel vittnesuppgifter lämpligen bör värderas.
Det har också diskuterats om det är lämpligt att en minister i regeringen kommenterar om huruvida en person som har frikänts av domstol är skyldig till ett brott eller inte. Jag undrar om justitieministern skulle vilja ge sin syn på relationen mellan rättsväsendet och den politiska makten och på om det är lämpligt att en minister kommenterar pågående polisutredningar.
Andreas Norlén (M):
Detta betänkande handlar om indelning i utgiftsområden. Jag kan ge en liten bild av sammanhanget. Statsbudgeten är indelad i 27 utgiftsområden. Det innebär att varje statsutgift hänförs till något av dessa 27 utgiftsområden när regeringen lägger fram budgetpropositionen.
De olika utgiftsområdena, eller de olika delarna av statsbudgeten, behandlas sedan i berört fackutskott. Konstitutionsutskottet behandlar till exempel varje höst budgetförslaget för utgiftsområde 1 Rikets styrelse, som innehåller anslag för hovet, riksdagen, regeringen och en del andra centrala myndigheter.
Det är alltså viktigt exakt vad som ingår i respektive utgiftsområde, och det regleras genom bestämmelser som kan härledas från riksdagsordningen. Enligt en tilläggsbestämmelse till riksdagsordningen ska beslut om vilka ändamål och verksamheter som ska innefattas i ett utgiftsområde fattas i samband med beslut med anledning av den ekonomiska vårpropositionen.
Om regeringen vill flytta en utgift från ett utgiftsområde till ett annat utgiftsområde ska man lägga fram förslag om det i samband med den ekonomiska vårpropositionen. De ändringsförslagen behandlas sedan av konstitutionsutskottet. Det är precis det som nu har skett. I vårpropositionen har regeringen lämnat förslag till ändringar i fördelningen av ändamål och verksamheter på utgiftsområden.
De föreslagna ändringarna har beretts av konstitutionsutskottet, som föreslår att regeringens förslag ska bifallas. Det innebär inte i sig att utskottets alla partier står bakom den av regeringen förda ekonomiska politiken.
Däremot är det vanligtvis så att partierna inte reserverar sig mot ändringar i fördelningen av ändamål och verksamheter på utgiftsområden, utan ser det mer som ett utflöde av den budgetpolitik som bereds i fackutskotten.
Indelning i utgiftsområden Därför brukar man snarare göra politiska markeringar i form av särskilda yttranden till betänkandet där man markerar att ledamöterna i KU från olika partier förstås står bakom de förslag som partikollegorna i fackutskotten har lagt fram. Men man väljer att inte reservera sig eftersom beredningen av frågan i KU mer är av teknisk karaktär.
Av det skälet finns ett särskilt yttrande från Moderaterna, Centern och Kristdemokraterna i KU där vi markerar att vi i princip inte står bakom inrättandet av den nya jämställdhetsmyndigheten, vars inrättande föranleder en del förändringar i fördelningen av ändamål och verksamheter på utgiftsområden. Men vi reserverar oss inte eftersom vi ser det som utskottet nu bereder mer som en teknisk fråga. Sverigedemokraterna har valt att i stället göra en reservation i ett avseende i betänkandet.
Vi hörde också argument i den sakfråga som låg Sverigedemokraterna varmt om hjärtat. Jag har inte för avsikt att nu gå in i någon polemik i vare sig den eller någon annan sakfråga utan håller mig till det som har varit KU:s roll i sammanhanget, nämligen att se formellt på indelningsfrågorna. Då finns det inget annat förslag från min eller utskottets sida än att stå bakom det förslag som regeringen har lagt fram. Indelning i utgiftsområden Jag yrkar därför bifall till utskottets förslag i betänkandet.
Andreas Norlén (M):
Statsrådet sa i sitt förra inlägg att vi hade tolkat uppmaningen från riksdagen till regeringen att säkerställa att det finns en beredskap hos kommuner och myndigheter att hantera IS-återvändare på olika sätt. Jag har lite svårt att se hur man kan tolka ett, som jag upplever det, ganska tydligt tillkännagivande på olika sätt.
Jag konstaterar att vid beslutstillfället i februari 2016 riktade riksdagen ett antal uppmaningar till regeringen att agera i olika frågor som handlade om det förebyggande arbetet mot våldsbejakande extremism.
Något halvår senare, i september, ville regeringen skriva av allihop som slutbehandlade och tillgodosedda, i flera fall med mycket tunna motiveringar och åtgärder och i något fall ingen åtgärd alls. För mig gav detta den samlade bilden att regeringen inte tog riksdagens uppmaningar på allvar och inte heller tog politikområdet på allvar.
Hade man gjort det skulle man givetvis ha tagit fasta på riksdagens alla uppmaningar och arbetat aktivt och engagerat för att det riksdagen begärde också skulle bli verklighet. Nu sände man i stället den motsatta signalen genom att efter ett halvår av internt arbete i Regeringskansliet säga att man hade gjort allt som riksdagen beställt och därför var klara med jobbet.
Detta gör att statsrådet får problem med trovärdigheten när statsrådet nu kommer med olika förslag om vad som behöver göras. Jag instämmer i föregående talares beskrivning. Jag är också bekymrad över läget i många av landets kommuner, inklusive huvudstadskommunen Stockholm, vad gäller det förebyggande arbetet.
Det finns signaler från många håll i Sverige om att arbetet med att hantera IS-återvändare inte fungerar och inte heller det bredare förebyggande arbetet. Det är bekymmersamt och visar att staten behöver ta ledningen på ett annat sätt än förut.
Andreas Norlén (M):
Jag tackar statsrådet för svaret även på denna interpellation. Denna interpellation handlar specifikt om ifall statsrådet bedömer att samtliga kommuner lever upp till sitt ansvar att hantera återvändare och vad statsrådet anser behöver göras om så inte är fallet. Vi diskuterade i den förra interpellationsdebatten en del frågor som är närliggande.
Statsrådet har sagt att hälften av kommunerna har en handlingsplan eller en strategi för hur man ska arbeta mot våldsbejakande extremism. Där blir det en diskussion om glaset är halvfullt eller halvtomt, det vill säga om det är en bra eller dålig siffra att hälften av kommunerna har en strategi. Jag skulle vilja säga att glaset är halvtomt.
Då är det naturligtvis inte godtagbart att bara hälften av kommunerna har en idé om hur detta arbete ska bedrivas. En annan fråga när det gäller de kommuner som har en handlingsplan är i vilken utsträckning som det är väl förankrat och i vilken mån det har lett till faktiskt arbete i kommunerna med frågorna och i vilken mån som det är så kallade hyllvärmare.
Min uppfattning är att regeringen och staten måste ta ett mycket mer operativt ansvar för i synnerhet frågan om att hantera IS-återvändare. Det framstår, som läget ser ut i vårt land, som en alltmer orimlig tanke att kommunerna ska vara första och sista instans för att tackla IS-återvändare.
Jag välkomnar att regeringen delvis har kommit till den insikten genom att nu tala om ett nationellt expertteam som ska hjälpa kommunerna i det operativa arbetet. Jag tycker att det är ett bra initiativ. Men jag tror att det kommer att visa sig vara otillräckligt. Jag tycker att man ska inspireras av Danmark, som den här veckan inviger ett statligt center mot våldsbejakande extremism. Där samlar man kunskap och går i bräschen för detta arbete. Det finns även anledning att titta på de franska erfarenheterna.
I Frankrike har man också inrättat ett statligt center för återintegrering och avradikalisering av radikaliserade personer. Där ser man konkreta exempel på hur staten på ett mycket tydligare sätt kan kliva fram och delvis överta det ansvar som vi hittills i Sverige har lagt på kommunerna.
Ju mer man diskuterar frågan, desto mer framstår det som en orimlig tanke att kommunernas socialtjänst, som ska hantera allt från alkoholmissbrukare till ungdomar med sociala problem, är den bäst lämpade instansen för att hantera IS-återvändare som uppvisar en helt annan problematik än den som vi i Sverige normalt är vana att hantera inom ramen för vår socialtjänst.
Jag skulle därför vilja veta hur statsrådet ser på statens ansvar för i synnerhet IS-återvändarna och om statsrådet är beredd att vidta ytterligare åtgärder utöver dem som i dag har presenterats för att staten ska kliva fram och bli den ledande aktören på detta område. Sedan har jag en kommentar om sekretessreglerna, så att kommunerna kan få information om till exempel vilka IS-återvändare som finns i respektive kommun.
Alliansen föreslog hösten 2016 att man skulle se över sekretessreglerna. Det var då resultatet av en debatt som hade pågått en tid. Detta är alltså ingen ny fråga, men det är först nu som regeringen agerar. Varför är det så?
Andreas Norlén (M):
Statsrådet! Denna debatt handlar om i vilken mån Sveriges kommuner är tillräckligt väl rustade för att möta de utmaningar det innebär att hantera IS-återvändare, specifikt, men också för att arbeta allmänt med förebyggande insatser mot våldsbejakande extremism.
I den förra debattomgången gav statsrådet Örebro som exempel på en kommun som arbetar på ett bra sätt med de här frågorna eller med IS-återvändare. Det har gett upphov till en del kommentarer på Twitter, där man har anfört att Örebro inte är ett bra exempel på en kommun som arbetar framgångsrikt med de frågorna.
Jag skulle vilja fråga statsrådet om statsrådet kan utveckla resonemanget när det gäller Örebro som ett gott exempel i sammanhanget.
Man får väl sammanfattningsvis säga att den debatt som har förts i samhället under de senaste veckorna på ett närmast plågsamt tydligt sätt har visat att vi i Sverige gör väldigt lite för att hantera IS-återvändare, vid sidan av de få som har blivit åtalade och dömda för terrorbrott, och att det verkligen är hög tid att staten kliver fram och tar ett tydligt ansvar.
Det är inte rimligt att vi inte någonstans i Sverige, som det framstår, bedriver verksamhet för att återanpassa och avradikalisera IS-återvändare, för att förhindra att de blir destruktiva förebilder för till exempel yngre personer i lokalsamhället eller för att på något annat sätt skydda samhället från dem.
Detta är kanske inte så konstigt när regeringens inställning hittills har varit att det räcker att utfärda riktlinjer - det handlar inte om att se till att kommunerna har handfast stöd för att bedriva konkret verksamhet.
Andreas Norlén (M):
Den här diskussionen tar sin utgångspunkt i begreppet "allvarlig försummelse". Som jag var inne på i mitt anförande infördes detta i svensk grundlag först när det gällde att säkerställa riksbankschefens och övriga riksbanksdirektionens oberoende.
Man ville ha ett objektivt kriterium för när en sådan person kan skiljas från sitt uppdrag, och man valde då den formulering som används i EU-regleringen om centralbanker. Tyvärr översatte man vid den tidpunkten, för lite drygt 20 år sedan, bestämmelsen på ett sätt som inte framstår som optimalt.
Man valde översättningen "allvarlig försummelse" när det hade varit bättre att exempelvis säga "allvarligt fel" eller "allvarlig misskötsel". Det hade korresponderat bättre med de ursprungliga texterna. Då är frågan: Ska man ändra uttrycket och välja ett annat uttryck i regleringen för riksrevisorerna i det här lagstiftningsärendet?
Min bedömning är att utredningen och konstitutionsutskottets majoritet har landat rätt när de säger att vi tyvärr måste behålla begreppet.
Det har trots allt blivit etablerat i grundlagen genom att det har funnits där i ett tjugotal år, och det skulle leda till konstiga effekter om man använder ett begrepp när det gäller riksrevisorerna och ett annat när det gäller riksbanksdirektionen när man i sak avser samma typ av missförhållanden.
Det är svårt att motivera en lagstiftningsteknik där man för samma begrepp i grundlagen använder olika termer. Jag vidhåller alltså att det är en bra avvägning.