KBLab/rixvox huggingface dataset:
Emma Henriksson (KD):
Jag kommer tillbaka till den fråga jag ställde i mitt förra inlägg: Är dagens nivå rimlig? Är det den situation vi har i dag som är den vi förväntas acceptera? För Kristdemokraterna är svaret tydligt: Nej. Lagen om stöd till personer med behov måste återupprättas, och det måste göras genom att vi ändrar lagen.
Den analys som Försäkringskassan presenterade i december förra året visade på att det var domar som gjort att Försäkringskassan har ändrat sin praxis.
Man har gjort bedömningen att insatser som kräver ingående kunskap kan bara den få som har psykiska funktionsnedsättningar och inte den med fysiska funktionsnedsättningar. Var det intentionen från lagstiftararen när lagen stiftades? Jag bedömer att det inte var så. Kristdemokraternas bedömning är att det inte ska vara så.
Då måste lagen specifikt ändras så att vi ger tydliga instruktioner till både myndigheter och domstolar och talar om: Det här är något annat än det vi ville ha. Vi lägger fram en ny beställning, skriver en ny lag och säger: Vi vill att den som har de här behoven, oavsett orsaken eller karaktären av funktionsnedsättning, ska omfattas. Jag fick för någon vecka sedan frågan vad som är personligt och integritetsnära.
En åtta-, nioåring som badas hemma i badkaret är normalt sett naken. Är det integritetsnära? När jag var en liten tjej på åtta år hade jag nog känt att det är ganska personligt och nära. Vem som är med mig i den situationen är inte någonting som jag inte vill kunna ha inflytande över. Det hade varit samma sak om jag hade varit utsatt för det i dag.
I dag är inte det en självklarhet. Precis som det i dag uppenbarligen inte är en självklarhet att sondmatning räknas som ett grundläggande behov. Det handlar om att få i sig mat. Det är ganska lätt att inse att det strider mot den allmänna uppfattningen om vad som är grundläggande behov i tillvaron: att äta, att sova och att få känna glädje. Det är sådant som är viktigt.
Vi kristdemokrater skulle önska att vi i stället hade en debatt om hur vi ska utveckla stödet till dem med svåra funktionsnedsättningar, hur de ska kunna bli ännu mer delaktiga, hur de ska kunna utöva ett aktivt föräldraskap om de har haft fått gåvan att bli förälder och hur de om de kan upprätthålla ett arbete ska kunna få stöd för att fortsätta att göra det. Det är grundläggande delar i mänskligt liv. Vi vill utveckla, men först måste vi återupprätta.
Då krävs det specifika beställningar från lagstiftaren till utredningar som säger: Det är just det här vi ska återkomma till. Det är just de här sakerna som vi vill ha ny lagstiftning om. Det saknas i direktiven. Det finns i direktiven fina skrivningar. Men det finns också den begränsning i locket som säger att det är dagens nivå.
Dagens nivå innebär en nästan 4 miljarder årligen lägre ambitionsnivå än tidigare. När samhällsgemenskapen föräras med fler människor, när vi blir fler och fler som har behov, måste vi också höja ambitionen. Det är vad Kristdemokraterna tänker fortsätta att göra.
Emma Henriksson (KD):
I början av 2017 konstaterade Försäkringskassan i en analys som man då presenterade att man förväntade sig att tillämpningen av de domar som har ändrat rättsläget ännu inte har fått genomslag fullt ut. Låt oss komma ihåg det när vi diskuterar att det finns ett stopp för tvåårsomprövningar och när vi går och väntar på vad som ska komma.
För var och en av dem som söker stöd i form av assistansersättning och för var och en av dem som av något skäl måste få sin sak omprövad är det nuvarande rättstillämpning som gäller. Det är nu det finns människor som varje dag hindras från att släppas in till det stöd som vi hade tänkt att de skulle få. Statsrådet frågade om råd: Vad ska vi göra?
Jag håller med om att det vore väldigt bra om det kunde vara en lika stark uppslutning kring att vi ska ha en hög ambition på området som det var när lagen en gång tillkom. Mitt råd är därför: Utred i särskild ordning för var och en av de domar som nu under de senaste tre åren har fått en helt annan rättstillämpning hur vi ska gå tillbaka till hur de tillämpades tidigare!
Då hade vi ett läge som vi ändå kände att vi var trygga med. Utifrån detta läge ska vi kunna bygga vidare, för det är det vi måste göra. Det här är verkligen ett lackmustest på vad det är för typ av samhälle vi är.
För oss kristdemokrater är det helt givet att som samhällsmedborgare som hjälper varandra ska vi bära varandras bördor för att var och en inte bara ska kunna överleva utan faktiskt leva.
Ann-Christin Ahlberg (S):
En sak kan jag hålla med jämställdhetsministern om - kanske gjorde inte vår regering allt vad den hade kunnat göra, men bara för att man inte lyckats fullt ut behöver man ju inte förvärra saken. ALI har vi inte haft för avsikt att lägga ned.
Arbetslivsinstitutets mål är att bidra till ett bra arbetsliv med väl fungerande arbetsvillkor och ökad kunskap om och i arbetslivet. De bedriver forskning och utbildning inom områden som arbetshälsa.
Extra viktigt här är att man gör det i samverkan med arbetsmarknadens parter - näringslivet är också inblandat - och framför allt att man även gör det genom utbildning. Såsom det ser ut i dag är kunskapen inte tillräckligt långt kommen för att kunna förstå kvinnors ohälsa på rätt sätt.
Därför måste det till mer forskning och utveckling så att man verkligen ser de kvinnor som skadar sig i arbetet eller sliter ut sig och får belastningsskador. De får ju inte sina skador klassade som arbetsskador eftersom det inte finns tillräckligt med forskning på området.
Jag ställde den 26 oktober en fråga till Anders Borg om den tiodubblade jämställdhetssatsningen. Jag fick svaret att dessa resurser bland annat skulle användas till forskning om kvinnors hälsa. Varför vågar man då inte gå så långt att man öronmärker de pengarna?
Jag vill påminna dig, Nyamko Sabuni, om att en viktig del i politikens förmåga att fatta rätt beslut är vilken kunskap som ligger till grund för beslutsfattandet.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag får tacka arbetsmarknadsministern för svaret, men jag måste erkänna att jag är väldigt besviken för att jämställdhetsminister Nyamko Sabuni inte avser att svara på min interpellation då jag tycker att det i högsta grad är en jämställdhetsfråga med de nya a-kassereglerna och att kostnaderna slår hårdare mot kvinnor än mot män.
Det svar som jag får från Sven Otto Littorin är väldigt dåligt, tycker jag också. Visst har vi hört det förut, om och om igen. Regeringens mål är att alla ska få möjlighet att arbeta. Det tycker vi socialdemokrater är bra. Jag antar att det måste vara ett långsiktigt mål. Är det då rätt att börja med att fördyra för dem som redan har knappt om pengar?
Man höjer avgiften till a-kassan och man sänker ersättningarna och gör försäkringen sämre. Rimligt vore väl att börja med att se till att det blir fler jobb och därefter sänka avgifterna och ersättningarna, om man nu tycker att det är en bra väg att sänka ersättningarna. Det tycker inte vi socialdemokrater - absolut inte i en tid med god ekonomi.
Ministern säger att reglerna är neutrala ur jämställdhetssynpunkt och att kvinnor inte drabbas hårdare än män. Reglerna är neutrala, men villkoren är inte lika. Om kvinnan och mannen har lika lön och samma normalarbetstid och delar lika på föräldraansvaret är det ingen skillnad. Skillnaden ligger i att det inte ser ut så i samhället i dag.
Trots allt arbete som gjorts är det fortfarande oftast kvinnor som vårdar sjuka barn, jobbar deltid och har lägre lön. Då hjälper det inte att reglerna är neutrala. Ministern säger i svaret att det kommer att löna sig att gå från deltid till heltid. Hur ska ministern se till att det blir heltider i stället för deltider? Kvinnor väljer inte att jobba deltid, utan det är vad som finns att tillgå.
Arbete inom städning, omsorg och vård är oftast deltid utan möjlighet till heltid. Reformen måste ses som en helhet, säger ministern. Med denna början av er nya arbetsmarknadspolitik gör ni lågavlönade deltidsarbetande kvinnor än mer lågavlönade. Vad erbjuder ni dessa kvinnor? De är faktiskt många. Det finns många kvinnor inom de säsongsarbetandes skara också, till exempel inom handel och restaurang.
De har tidigare fått sin normalarbetstid beräknad på ett heltidsarbete som de utför i kanske sex månader. Därefter har de fått ersättning från a-kassan för heltid. Med de nya reglerna ska dessa sex månader slås ut på ett helt år. Då får kvinnan bara ersättning för halvtid i stället för heltid. Detta slår hårt mot alla säsongsanställda, inte minst kvinnor. Sven Otto Littorin!
Det är de deltidsarbetande kvinnorna som inte kommer att ha möjlighet att kvalificera sig till a-kassan eftersom de tvingas att acceptera en 50-procentig tjänst och eftersom de tar ansvar för sina barn när de är sjuka. Så ser det ut i dag.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag kan instämma i att det är glädjande att arbetslösheten minskar. Enligt SCB:s statistik ökade antalet sysselsatta i januari med 158 000 jämfört med januari 2006. Det är väldigt roligt. Tittar man närmare på det ser man att det var 98 000 för män och 59 000 för kvinnor. För männen var det precis som vanligt.
Det var fast anställning och en del tidsbegränsade anställningar som ökade. För kvinnorna ökade enbart de tidsbegränsade anställningarna. När det gäller nystartsjobben var det inte så många som kom till kvinnorna. Så ser verkligheten ut, Sven Otto Littorin. Det är därför a-kassans nya regler slår så hårt mot just kvinnor.
Arbetsmarknadens villkor är olika för kvinnor och män, även i dag. Herr talman! Den senaste tiden har man kunnat läsa i olika tidningar hur kvinnor drabbas av de nya a-kassereglerna. Jag hoppas att ministern också har läst det. I ST Press till exempel kan man läsa om Mona som jobbar deltid och är deltidsarbetslös. Hon får i dag motsvarande 70 procent av sin tidigare heltidsinkomst.
Hon gruvar sig för hur det blir när ersättningen sänks den 5 mars. För den försämrade a-kassan har kostnaden tredubblats för henne. Det gör ett stort hål i hennes hushållskassa. Jobbavdraget som det pratas så vackert om blir för henne ungefär 100 kronor. Det är alltså en väldigt klen tröst.
I Dagens Nyheter kunde man läsa om Jessica som är långtidssjukskriven. Den ekonomiska konsekvensen för hennes del blir att avgiften till fack och a-kassa stiger från 175 kronor till 417 kronor. Jessica hade varit sjukskriven så länge att hon med de nya reglerna blir utförsäkrad ur a-kassan. Hon är bara 35 år och hoppas fortfarande på att komma tillbaka till arbetslivet.
Skulle hon bli friskskriven på halvtid till exempel skulle hon inte få någon a-kassa tills hon får ett jobb. Det skulle slå en redan knaper ekonomi i spillror. Regeringens beslut om ändringar i a-kassan slår extra hårt mot den som är sjuk och måste betala hela den höjda avgiften samtidigt som hon går miste om jobbavdraget.
Kort sagt gör regeringens politik att den som är sjuk får högre avgift, får sämre försäkring och får betala mer i skatt. I tidningen Kommunalarbetaren kunde man läsa om Marie som är 27 år. Hon var ensamstående med två små barn. Hon hade aldrig lyckats få ett heltidsarbete utan haft korta vikariat, oftast inom kommunen som lokalvårdare, växeltelefonist med mera.
Just nu klarar hon sig om hon vänder och vrider på de 9 000 kronor hon får i a-kassa efter skatt. Med den nya a-kassan får hon ett par tusen mindre i månaden, om hon nu kvalar in till a-kassan, säger hon. Jag kan mycket väl förstå att hon säger att det blir katastrof för henne. Det blir omöjligt för henne att försörja sig och sina två barn på så lite pengar. Vad säger du till dessa kvinnor, Sven Otto Littorin? Vilket råd har du till dem?
Säger du som det är att ni höjer avgiften och försämrar a-kassan för att få in 10 miljarder till skattesänkningar för dem som redan har det bra?
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag måste upprepa mina frågor till Sven Otto Littorin, eftersom jag inte fick något svar. Vad säger du till dessa kvinnor? Det är Jessica, Marie och Mona. Det var bara några exempel. Jag har läst mycket mer. Jag har träffat många fler. Jag har hört vad a-kassorna säger och hur de blev nedringda i december av oroliga människor.
De var alldeles förtvivlade eftersom de inte vet hur de ska klara sig, och de vet inte hur regelverken är. En del av dem står långt från arbetsmarknaden i dag. Varför göra en sådan drastisk förändring innan man har några lediga jobb även till de personerna? Det blir så oerhört svårt för dessa människor. Därför tycker jag att Sven Otto Littorin ska svara.
Vad är det du säger till dessa kvinnor? Vilket råd har du till dem? Finns det några lediga jobb som just de kan ha? Finns det heltid till dem? Vad har du för avsikt att göra för att fixa heltid till dem? En av kvinnorna sade så här: Står det några lediga stolar och väntar på oss nu? Alla dessa kvinnor vill inget hellre än att jobba.
De har gjort allt i sin makt för att få ett heltidsjobb och har erbjudits deltid. Man brukar alltid få höra om utanförskap från den borgerliga regeringen. Men vad gör vi med de här kvinnorna? Blir det inte än mer ett utanförskap?
Man kan koppla det till Rädda Barnens senaste rapport om fattiga familjer och fundera på hur det går för Marie och hennes två små barn.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Tack, Nyamko Sabuni, för svaret! Min interpellation tog upp löneskillnaderna mellan kvinnor och män liksom arbetsförhållandena, arbetsvillkor och arbetsmiljö samt att kunna förena arbetsliv med föräldraskap.
Ministern svarar med att det kommer att finnas fler jobb att gå till, att man ska se till att fler kvinnor kan starta eget företag och att mångfalden inom barnomsorgen ska öka samt att det blir en sammanslagning av ombudsmännen inom diskrimineringsområdet. Var möts då våra två olika ståndpunkter? Aldrig, vill jag säga.
Det är som två parallella vägar som inte korsas någon gång. Jag förutsätter i min skrivning att man jämför två människor, en kvinna och en man, som jobbar med samma saker och inte har samma lön. Varför, kan man undra, har de inte samma lön? Vad vill regeringen göra åt det? Det är det som är den springande punkten i mitt resonemang.
Vi socialdemokrater tog fram en handlingsplan för jämställda löner som var ett politiskt redskap för att nå jämställda villkor på arbetsmarknaden. Den har ni redan återkallat. Nyamko Sabuni, inte får kvinnor mer jämlika villkor på arbetsmarknaden av att man tar bort den så kallade stopplagen när det gäller sjukhus.
Inte kommer lönesättningen att bli annorlunda och mer jämställd om det blir en privat vårdgivare i stället för ett landsting. Låga kvinnolöner är inte en fråga om organisationsformer. Det är en fråga om arbetsvärdering och könsdiskriminering. Löneskillnaderna är dessutom större i den privata än i den offentliga sektorn.
Det som den borgerliga regeringen kallar vardagspusslet kommer inte att gynnas av exempelvis vårdnadsbidraget. Detta bidrag kommer att bli en ren kvinnofälla, där kvinnan i de allra flesta fall kommer att ta ansvaret för barnen och stanna hemma med dem för att få ett vårdnadsbidrag. Observera: ett bidrag i stället för lön!
Detta kommer att konservera könsrollerna i stället för att spränga de gränser som faktiskt finns kvar. Och hur kan det underlätta för föräldrar om man har en privat och en offentlig barnomsorg när det gäller ojämlika villkor på arbetsmarknaden?
Inte har det någon betydelse för mammans och pappans löner på deras arbeten om förskolan är offentlig, privat eller kooperativ. Inte underlättar det så att man får heltid eller större möjlighet att få en lön att leva på.
Nej, bättre upp, jämställdhetsministern, om vi ska tro på att en borgerlig regering ger mer jämställdhet inom arbetslivet! Jag tycker inte att jag har fått svar på min fråga över huvud taget, och jag har ytterligare en fråga. Varför drar regeringen tillbaka handlingsplanen för jämställda löner? Det var ändå en början.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Allt som ministern här säger delar jag inte, men jag förstår att det ändå någonstans finns en förståelse för att kvinnor kanske inte kan leva på en deltidslön. Man blir i allra högsta grad beroende av att leva ihop med någon annan. Kvinnor och män arbetar alltså lika många timmar per dag.
Skillnaden är att kvinnor arbetar mer obetalt och män mer betalt. Arbetsgivarna, både i privat och i offentlig sektor, diskriminerar kvinnor genom att dessa oftare än män hänvisas till deltidsarbete. Här hjälper det alltså inte med några öppningar. Deltidsarbete är både orsak till och en effekt av att kvinnor utför en större del av det obetalda arbetet.
Förutom lägre arbetsinkomst innebär deltidsarbete, precis som ministern sade, att ersättning från försäkringssystem och framtida pension blir mycket lägre. Därför måste man göra någonting. I praktiken subventionerar faktiskt kvinnor mäns lönearbete, karriärmöjligheter och högre pension genom att ta ett större ansvar för det obetalda arbetet.
Jag måste fråga ministern hur kvinnor och män ska kunna fördela ansvar för hem och barn lika. Då måste ju, och detta är en av de mest centrala jämställdhetsfrågorna i vår tid, kvinnor och män också ha samma möjligheter i arbetslivet. Vi socialdemokrater ville lagstifta så att heltid blev en rättighet och deltid en möjlighet och vill så fortfarande.
Vi vill att lika lön för lika arbete ska gälla och att den offentliga sektorn ska gå före och arbeta bort osakliga löneskillnader. Precis som jag sade tidigare tog den förra socialdemokratiska regeringen också fram en handlingsplan för detta som ni tog bort. Men det är som sagt inte bara lönebildningen som påverkar löneskillnaderna.
Det är också anställningsvillkor och anställningsform - tillsvidareanställning eller tidsbegränsad anställning; deltid eller heltid, inte enbart heltid. Yrkesval, befordringsmöjligheter och möjligheter till kompetensutveckling är andra faktorer som också påverkar kvinnors möjligheter och skillnaden i mäns och kvinnors arbetsinkomster.
Handlingsplanens syfte var att ta ett helhetsgrepp på frågan om åtgärder som påverkar individens ekonomiska ställning. Enligt den senaste SCB-statistiken ökade antalet sysselsatta i januari jämfört med januari 2006, och det är ju väldigt positivt.
Ökningen gällde både kvinnor och män - 59 000 för kvinnor och 98 000 för män. Både fasta och tidsbegränsade anställningar ökade för männen, men för kvinnorna - hör och häpna - ökade enbart de tidsbegränsade anställningarna. Det är precis som vanligt.
Jag kan ta ett annat exempel från min hemkommun Borås, där många kvinnor jobbar och där kommunen är en stor arbetsgivare för kvinnor. År 2005, som är det senaste år vi har statistik från, ökade antalet anställda med 160, varav 39 var tillsvidareanställda och 121 visstidsanställda.
Dessutom använde man sig av så kallade timanställda så mycket att det motsvarade 785,8 årsarbetare. Detta innebar att många fler än 786 personer hade dessa otrygga anställningar. Ministern kan ju gissa vilka det var som fick dem.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Visst finns det mycket problem med jämställdhetspolitiken, men om man vill någonting måste man ju börja med någonting. Och har man börjat med att ta fram någonting kan man väl också fullfölja det eftersom det då finns en möjlighet att se resultat någorlunda snabbt. Sedan är det bra med en del andra åtgärder också, men man måste i alla fall börja någonstans. Man kan inte backa. Man måste fortsätta.
Låt mig säga till ministern att jämställdhetspolitiken är det politiska verktyget för att bryta denna orättvisa, och den står vi för. Den har vi möjlighet att genomföra. Det handlar om rättvisa. Det handlar om fördelning av ekonomisk och politisk makt, om demokrati och om att värdera kvinnors och mäns arbete lika.
Något måste ändå sägas vara fel när medelålders kvinnor har lägre löner än sina söner som slutar gymnasiet. Något måste vara fel när många kvinnor får finna sig i att ha delade turer, att ha flytande arbetstid eller att på morgonen få erbjudande om att jobba timme för timme.
Något måste vara fel när heltid och tillsvidareanställning är en självklarhet för män men undantag för kvinnor. För att förändra detta krävs faktiskt politiska verktyg. Det kan inte vara meningen att de kvinnodominerade yrkena ska ha det så här år 2007.
Jag frågar igen: Vad avser jämställdhetsministern att vidta för åtgärder för att vi ska få ett mer jämställt arbetsliv?
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag tackar för svaret som jag har fått från Sven Otto Littorin, även om svaret väldigt mycket handlade om en jobbgaranti för ungdomar. Min tanke var att vi mer skulle diskutera unga föräldrar och a-kassan.
Jag tror att Sven Otto Littorin kan minnas hur det var att vara ung, även om det var en tid sedan, och hur viktigt det kändes att bli respekterad som vuxen och att inte bli diskriminerad på grund av sin ålder, speciellt om man hade blivit myndig och än mer om man hade blivit förälder.
Man vill att samma regler ska gälla oavsett hur gammal man är. Det ska inte vara skillnad på regelverket om man är 24 år eller 26 år om man är förälder. Med de förslag som ni har lagt fram i vårbudgeten om att diskriminera unga föräldrar så att de får en sämre a-kassa undrar jag om statsrådet kan förstå hur dessa unga föräldrar kan känna sig.
Det är ju inte så att de har en hög a-kassa om de skulle bli arbetslösa. De har ofta fått finna sig i att ta arbeten som är några månaders vikariat eller tvingats jobba timme för timme. De har då ofta fått den lägsta lönen enligt avtalet som ger ett sämre ekonomiskt utgångsläge om de blir arbetslösa.
Och jag antar att Sven Otto Littorin inte kommer att sänka avgifterna till a-kassorna för dessa grupper. Eller är det så? Sven Otto Littorin har vid tidigare tillfällen sagt att det inte är lätt att leva på 680 kronor.
Och dessa unga föräldrar kommer inte att få en a-kassa på 680 kronor om de blir arbetslösa, inte ens på en 80-procentig nivå, och absolut inte på en 65-procentig nivå. Alla unga människor som är eller kommer att bli föräldrar kommer inte att kunna kvalificera sig till a-kassan eller ha rätt till a-kassa. Varför måste man försvåra ytterligare för dessa unga föräldrar?
Fru talman! Det är mer än en halv miljon arbetstagare som är visstidsanställda. Där är ungdomar, kvinnor och invandrare med LO-yrken kraftigt överrepresenterade. Nästan hälften av de förvärvsarbetande kvinnorna under 25 år har tillfälliga anställningar.
Bland LO-förbundens kvinnliga medlemmar är var tredje anställning tidsbegränsad. Det är så det ser ut i verkligheten. Därför slår just de här förslagen extra hårt mot unga föräldrar, och därför undrar jag i vilken verklighet Sven Otto Littorin lever.
Har du lyssnat på dessa unga, och har du tagit till dig hur många de är, var de finns och hur den här a-kassan drabbar dem om de blir arbetslösa? Är detta att se till att upprätthålla försäkringsmässigheten i arbetslöshetsförsäkringen? Vi socialdemokrater tycker inte att man ska diskriminera unga föräldrar. Vi tycker inte att det här är att upprätthålla försäkringsmässigheten i a-kassan.
Varför gör man detta just nu i en högkonjunktur?