KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Det är ju precis dessa frågor jag har svarat på i interpellationssvaret, men jag ska försöka att lägga ut orden lite ytterligare. Det är ju Systembolaget självt som beslutar om sina öppettider, men detta gör de inom ramen för de riktlinjer som fastställts av riksdagen. Regeringen har ingen skyldighet att lyfta upp förslag som kommer från olika statliga bolag till riksdagen. Regeringen har haft en dialog med Systembolagets ledning i frågan.
Bolaget har därefter meddelat att de inte kommer att gå vidare med planerna, och då anser regeringen inte heller att det finns anledning att gå vidare med förslaget. Jag vill verkligen säga till Pontus Andersson och andra som lyssnar på den här debatten att frågan om att detta skulle kunna öka tillgängligheten inte är någon bisak. Det är ju därför vi har Systembolaget. Det är därför vi är beviljade ett monopol i EU-sammanhang. Det finns socialpolitiska skäl.
Vi försöker förstås från regeringens och riksdagens sida, men inte minst är det Systembolagets uppdrag att balansera detta och se till att det finns tillgång men att den finns inom de ramar som riksdagen har angivit. Det handlar om att vi kan upprätthålla restriktivitet och om att man tar det socialpolitiska ansvar som frågan kräver. Alkohol är inte vilken vara som helst.
Regeringen agerar som ägare och har mandat att fatta beslut och ange sina åsikter i frågor som rör Systembolaget. Jag tror att Pontus Andersson var inne på frågan vad det är som säger att just de här två timmarna skulle kunna öka alkoholens skadeverkningar.
Det är ju korrekt att det inte finns någon analys gjord av exakt dessa två timmar, men forskningen visar tydligt att det finns en stark korrelation mellan ökad tillgänglighet och ökad konsumtion. Det fanns ju en tid - jag har själv läst på om detta - då det var lördagsstängt på Systembolaget.
Förlängningen av öppettiderna till klockan 15 föregicks av en försöksperiod i ett antal områden i Sverige under ett års tid för att se över konsekvenserna. Sedan utvärderade man, tittade på riskfaktorer och gjorde bedömningen att man skulle kunna gå fram med detta. Tillgängligheten har ju på senare tid ökat i en annan ände än de öppettider som den här interpellationen handlar om, och som jag nämnde i mitt svar, i form av e-handel och hemleverans i hela Sverige.
Därför är den samlade bedömning som regeringen gör när Bolaget tar kontakt och resonerar om frågan att det inte är lämpligt att ytterligare öka tillgängligheten.
Lena Hallengren (S):
Jag vill fästa Pontus Anderssons uppmärksamhet på att om alla förslag som lämnas i dialog med statliga bolag skulle generera propositioner att ta ställning till i Sveriges riksdag skulle det prägla mycket av arbetet. Det är inte så förvaltningsordningen ser ut. Regeringen styr ju riket, vilket ibland omnämns. I det ingår att ansvara för styrningen av de statliga bolagen. Det ingår också att ha en dialog med bolagen.
Detta kan mycket väl resultera i att man efter moget övervägande och efter diskussioner landar i att man bör lägga fram förslag till Sveriges riksdag, men det kan inte göras varje gång det kommer förslag från statliga bolag. Jag har inte någon gång tagit del av någon forskning som säger att vi har en situation där man har mer alkohol hemma och att det ökar konsumtionen. Den forskningen kanske kommer. I så fall får vi ta ställning till den.
Det kan vara lätt att förbise att vi har den relativt låga konsumtion som vi ändå har i dag i Sverige tack vare alla de begränsningar som finns på plats. Det finns inga garantier för att vi blir kvar på den nivån om vi tar steg efter steg. Vi har tagit steg för att öka tillgängligheten. Låt oss följa den utvecklingen innan vi tar ännu fler steg, så att vi inte skapar problem som vi inte kunnat förutse.
Lena Hallengren (S):
Markus Wiechel kan väl i sitt nästa inlägg ändå säga någonting mer om hur han själv resonerar kring jämlikhet. För mig är det väldigt viktigt. Och det var, om jag inte missförstår det hela, rubriken för pandemihanteringen. Ska jag förstå det som att Markus Wiechel och Sverigedemokraterna tycker att det är problematiskt med ett jämlikhetsperspektiv i pandemihanteringen? Jag vill nämligen påstå att det är motsatsen. Det är väldigt viktigt att ha ett jämlikhetsperspektiv i pandemihanteringen.
En fråga från Markus Wiechel var om vi vid hanteringen av eventuella framtida pandemier avser att ha ett annat perspektiv. Då vill jag säga att jag tror att det är viktigt att ha med sig jämlikhetsperspektivet i alla sammanhang, inte minst i kriser. Det är nämligen ofta de som redan från början är utsatta, socialt eller ekonomiskt, som blir ännu mer utsatta i tider av kris. Det är skälet till att vi har haft ett jämlikhetsperspektiv.
Därför har vi inte stängt skolor, för att vi vet vad konsekvenserna skulle bli för samhället i dess helhet och inte minst för de barn som kanske inte kan plugga och inte kan få hjälp hemma och som inte kan lämna en miljö som kanske är fylld av otrygghet.
Jag måste säga att den bild som Markus Wiechel ger av den svenska pandemihanteringen är väsensskild från den som jag själv möter när jag träffar kollegor i olika länder och när jag tar del av publikationer där det så här långt - det kommer att komma fler - ändå konstateras att Sverige har en av de lägsta överdödlighetssiffrorna i Europa och i Norden. Jag tycker att det är värt att ta med sig, med tanke på den beskrivning som Markus Wiechel ger.
Jag vill också säga att jag uppfattar att stora delar av svenska folket har uppskattat att deras frihet inte har begränsats mer än nödvändigt och att vi inte för säkerhets skull har beskurit människors möjligheter att vara verksamma. Sedan är det, som sagt, många som har fått slita hårt och som har fått sin frihet begränsad. När restriktionerna släpptes upplevde de att de kunde få börja leva igen.
Men jag tycker i grund och botten att det har varit klokt att inte göra mer än det som vi bedömer är nödvändigt och att hela tiden ha för ögonen att det finns en baksida med alla de åtgärder som införs. Jämlikhet tycker jag är ett ledord att ha oavsett pandemin.
Lena Hallengren (S):
Jag vill ändå säga att när man talar om försiktighetsprincip, eller det som Coronakommissionen väljer att kalla för handlingsprincip, tror jag att man ska vara medveten om att den sannolikt skulle ha inneburit - om man ska handla väldigt snabbt och väldigt kraftfullt - till exempel stängda skolor. Och jag tycker inte att vi skulle ha stängt våra skolor eller våra förskolor. Jag är ledsen över att vi ändå har elever som har varit tvingade till en hel del distansundervisning på grund av smittspridning.
Man har fått stänga klasser och ibland hela skolor. Men vi har haft som vår utgångspunkt att sätta barnens bästa främst. Det är någonting som andra länder inte gjorde till en början. Men man följde senare efter och granskade hur Sverige hade arbetat. Jag tycker därför att Markus Wiechel ändå ska vara lite försiktig och kanske inte använda dessa överord när pandemin ska utvärderas.
När det gäller vilka åtgärder som andra länder har vidtagit och som har visat sig vara så lyckosamma ångrar jag inte att vi inte hade en lockdownprincip i den mening som vi har sett i andra länder. Det har begränsat människors möjligheter att leva sina liv, om än begränsat. Vilka konsekvenserna egentligen blir på mycket längre sikt är det ingen som riktigt vet, och det säger också Coronakommissionen. Vad händer med den psykiska hälsan?
Vad händer med olika ålderskategorier när man inte har fått ha sociala kontakter utan har varit mer eller mindre isolerad? Vi har verkligen försökt att begränsa det, att möjliggöra för människor att leva sina liv, om än begränsat, och att alltid väga de åtgärder som vidtas och se till att de blir proportionerliga.
Lena Hallengren (S):
Margareta Fransson har frågat mig hur jag avser att arbeta för att upphandlingarna av hjälpmedel till personer med funktionsvariation ska fylla sin funktion och ge behövande tillgång till innovativa hjälpmedel. Regeringens funktionshinderspolitik tar sin utgångspunkt i Sveriges internationella åtaganden om mänskliga rättigheter. Funktionshinderspolitiken är en del i arbetet för ett mer jämlikt samhälle. Människors olika bakgrund eller förutsättningar ska inte avgöra möjligheten till delaktighet i samhället.
För att nå det nationella målet för funktionshinderspolitiken finns det behov av att bland annat stödja kommuner och regioner i deras funktionshinderspolitiska arbete. Regeringen beslutade 2021 om en strategi för systematisk uppföljning av funktionshinderspolitiken för åren 2021-2031. Strategin innebär att uppföljningen av funktionshinderspolitiken ska genomföras av ett antal myndigheter.
Myndigheten för delaktighet ansvarar för att ge dessa myndigheter stöd i uppföljningsarbetet. Offentlig upphandling är ett prioriterat samhällsområde i strategin, och Upphandlingsmyndigheten omfattas av denna. Hjälpmedel och välfärdsteknik kommer patienter och brukare till handa på olika sätt. Hjälpmedel upphandlas av sjukvårdshuvudmännen och förskrivs till enskilda enligt hälso- och sjukvårdslagen. Välfärdsteknik ges i regel till den enskilde genom beslut enligt socialtjänstlagen av kommunernas socialtjänst.
Det är inte ovanligt att det i debatten om den offentliga upphandlingen framförs att lägst pris innebär att det saknas kvalitetskrav eller att man ger vika för kvalitet. Det stämmer inte. Det är upp till den upphandlande myndigheten att ställa krav på kvaliteten. Enbart de företag som når upp till den kvalitetsnivå som bestämts kan vinna upphandlingen. Upphandlingsmyndigheten har tagit fram en vägledning till kommuner och regioner, som avser upphandling av hjälpmedel och välfärdsteknik.
Fokus ligger på kravställande, men även vikten av att göra ett grundligt förarbete, att genomföra en behovs- och marknadsanalys för att identifiera behoven och ta del av vad marknaden kan erbjuda betonas. Och detta är viktigt! Vi måste bli bättre på att nyttja potentialen i den offentliga upphandlingen. Upphandling kan utgöra ett strategiskt verktyg och fungera som motor i utveckling och innovation av nya hjälpmedel. I detta arbete kan Upphandlingsmyndigheten ge ett effektivt stöd.
Socialstyrelsen har under 2021, efter uppdrag från regeringen, påbörjat en kontinuerlig nationell datainsamling i syfte att långsiktigt följa upp hjälpmedelsområdet. Uppdraget är en början på ett långsiktigt arbete och kommer att utvecklas kontinuerligt över tid. Resultaten kan ge ett underlag till regionernas och kommunernas fortsatta utvecklingsarbete inom hjälpmedelsområdet. Socialstyrelsen har dessutom tagit fram ett stöd som riktar sig till förskrivare av hjälpmedel i kommuner och regioner.
Förskrivarstödet syftar till att öka kunskaperna om förskrivning av hjälpmedel och till en ökad delaktighet och jämlikhet för hjälpmedelsanvändarna.
Lena Hallengren (S):
Tack för frågan, Margareta Fransson! Det är viktigt att påminnas om hur betydelsefullt det är att ha tillgång till rätt hjälpmedel, detta oavsett om det gäller barn och att kunna tillgodogöra sig undervisningen i skolan och delta i fritidsaktiviteter eller om det gäller vuxnas vardagsliv och självklart också arbetsliv. Hela frågan om innovationsupphandling är väldigt intressant.
Vi ser detta på många olika områden: Det är en sak att upphandla det man vet vad det är, men det är svårare att upphandla det man ännu inte vet vad det är. Det är dock absolut ingen omöjlighet. Jag vill få till protokollet att jag inte har huvudansvaret för upphandlingsfrågorna. Det är civilminister Ida Karkiainen som har det.
Dock är det så att regeringen i den senaste forskningspropositionen, för att stimulera möjligheten att upphandla mer innovativa lösningar, aviserade en satsning på att inrätta en arena för innovationsupphandling, och den arenan är inrättad. Det är en del. Det handlar också om att inom denna satsning möjliggöra för innovationscheckar och så vidare för att stimulera.
Detta är inte bara en fråga om att kunna köpa eller få ta del av ett innovativt hjälpmedel, utan det måste också komma fram. Det är ett led också innan upphandlingen kan ta vid. Det är ingen tvekan om att det går att göra mer. Jag vill dock verkligen understryka det jag var inne på i mitt svar, nämligen att när man upphandlar gäller det att veta vad man upphandlar och inte bara göra det på billigaste sätt.
Om man inte fokuserar på tydliga kvalitetskrav eller på innovation är risken stor att man får ett gammalt och välbeprövat hjälpmedel. Ibland kanske det är väl så gott, men om det inte är det man söker måste man vara noggrann i den upphandling man gör. När det gäller upphandling av hjälpmedel specifikt finns det en särskild vägledning som Upphandlingsmyndigheten har tagit fram. Där ligger fokus verkligen på det jag nämnde, det vill säga hur man ska kravställa.
Även här är det viktigt, betonas det, att man har ett riktigt grundligt förarbete och också vet lite grann om vad som behövs och vad som finns så att man kan försöka efterfråga någonting som marknaden också har att erbjuda.
Lena Hallengren (S):
År 2017 tog vi emot Hjälpmedelsutredningens betänkande. Det gjordes alltså en utredning som vi fick tillbaka, men eftersom utredaren då inte föreslog någon annan uppdelning av ansvaret - man föreslog inte någon förändring där - var det i det fallet inte skäl att gå vidare. Men det fanns ett antal andra uppdrag som vi har gått vidare med.
Bland annat handlar det om att Socialstyrelsen har ett uppdrag att både samla in statistik och att följa utvecklingen på området eftersom vi vet att det finns skillnader över landet. Till viss del tror jag att - det är mitt ständiga svar som socialminister oavsett vilken fråga vi talar om - det ibland finns skillnader, men de får inte vara omotiverade, och de får inte vara för stora, för det är inte acceptabelt. Det ska alltså Socialstyrelsen titta på.
Upphandlingsmyndigheten har fått ett återrapporteringskrav rörande hur de har arbetat med att sprida sin vägledning till sjukvårdshuvudmännen om hur man ska upphandla hjälpmedel just för att den som är hjälpmedelsanvändare ska få mer att välja bland. Interpellanten var inne på det, alltså: För vem finns de här valmöjligheterna?
I grund och botten är det sjukvårdshuvudmän, hjälpmedelscentraler eller andra som kan erbjuda olika hjälpmedel, och då är det viktigt att man som myndighet kan ställa frågor på rätt sätt. Jag har egentligen inte så mycket mer att tillägga annat än att det är viktigt att ha fokus på kvalitet i all upphandling. Det gäller inte minst när vi vill ha innovation då man får tänka till särskilt, och där har som sagt Upphandlingsmyndigheten pågående uppdrag.
Jag vill verkligen uppmana kommuner, regioner och företrädare som eventuellt lyssnar på den här debatten att tänka till vid upphandling så att man inte gör det för enkelt för sig. Det är värt att lägga en del tid och kraft och att kanske också be om hjälp från Upphandlingsmyndigheten så att man gör bästa möjliga upphandling. Sedan kan vi ju vilja att teknikutvecklingen skulle gå snabbare och att vi hade mer av innovation, men det är en annan fråga.
Lena Hallengren (S):
Det låter intressant, tycker jag, men jag får nog ändå hänvisa frågorna om de eventuella tankarna till arbetsmarknadsministern som jag är övertygad om funderar mer på frågor om hur vi överlag ska se till att människor har möjlighet att vara aktiva på arbetsmarknaden och att minska arbetslösheten hos inte minst gruppen med funktionsnedsättning.
Vi vet ju att mycket har hänt i positiv riktning när det handlar om att arbetslösheten har minskat, men när det gäller personer med funktionsnedsättning har vi inte sett den utvecklingen. Här finns det förstås all anledning att tänka och fundera, men de specifika frågorna från interpellanten tror jag att arbetsmarknadsministern får besvara.
Lena Hallengren (S):
Amineh Kakabaveh har frågat mig vad jag avser att göra för att socialtjänsten ska få kompetens och kunskaper om hedersutsatthet samt för att socialtjänsten inte ska placera barn hos familjer eller institutioner som inte har kompetens och kunskaper om hedersförtryck och hedersutsatthet. Regeringen har tagit många initiativ för att socialtjänstens arbete på detta område ska få bättre förutsättningar.
Exempelvis har Socialstyrelsen utvecklat ett särskilt bedömningsstöd för att vid utredningar av barn inom socialtjänsten upptäcka hedersvåld och bedöma risk för upprepat våld. I februari publicerade myndigheten en fördjupad utbildning om hedersrelaterat våld och förtryck för socialtjänsten, som vänder sig till personer som möter barn och unga i sitt arbete liksom till chefer och verksamhetsutvecklare.
Med stöd av länsstyrelserna växer regionala resurscentrum för hedersvåldsutsatta barn och vuxna fram på flera platser i landet. Kommunerna kan också ta del av statsbidrag för att förbättra sina insatser för denna målgrupp. Statens institutionsstyrelse har i uppdrag att utveckla myndighetens interna kompetens om bland annat hedersrelaterat våld och förtryck.
Inspektionen för vård och omsorg stärker de närmaste åren tillsynen av socialtjänstens arbete med stöd och skydd till barn och unga samt arbetet mot hedersrelaterat våld och förtryck. Vidare har regeringen tillsatt en utredning för att säkerställa att barn och unga som placeras utanför det egna hemmet alltid ska garanteras trygghet, säkerhet och en i övrigt god vård.
Avslutningsvis vill jag också nämna att regeringen, så som aviserades i budgetpropositionen för 2022, kommer att ge Socialstyrelsen i uppdrag att ta fram stöd för tillämpningen av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga med fokus på bland annat hedersproblematik.
Lena Hallengren (S):
Jag vill verkligen tacka Amineh Kakabaveh. Vi har haft många debatter om samma frågor men med olika vinklar, perspektiv och frågeställningar. Jag upplever verkligen Amineh Kakabavehs engagemang som oerhört genuint, och jag vill säga att allt det arbete hon har gjort har varit väldigt betydelsefullt.
Jag vill säga någonting om det här med Sis, för jag tänker att den som lyssnar på vår debatt förvånas över att vi använder Sis för att placera flickor som är utsatta för hedersrelaterat våld och förtryck. Jag vill verkligen understryka att det inte är det normala på något sätt. Det har dock uppenbarligen hänt vid några tillfällen, även om de är få.
Det måste alltid - alltid - finnas god grund för att göra en placering på en Sis-institution. Att välja en Sis-institution ger alltså möjlighet till en låst placering i stället för andra lösningar, som HVB- eller familjehem. Om en kommun ansöker om en låst placering skulle det kunna vara för att den som placeras upplevs utsätta sig själv för fara.
Det skulle kunna handla om en risk att han eller hon röjer sin placering och till exempel, vilket kan vara fallet här, i stället vistas i väldigt osäkra miljöer och i olämpligt sällskap. Det finns ett skydd mot felaktiga placeringar från socialtjänstens sida genom att omedelbara omhändertaganden är underställda förvaltningsrätten.
Det är alltså inte så att socialtjänsten själv bestämmer och att det kan bli fel, utan det sker även en prövning i förvaltningsrätten.
När det handlar om familjehem och även HVB-hem vill jag även säga att vi har en utredning som nu arbetar för att se över kvaliteten på familjehem, om vi ska ha register och så vidare - men också hur vi ska få fler att vilja vara familjehem, så att vi får fler hem som kan passas och matchas mot de barn och unga som behöver en tillfällig eller längre placering utanför det biologiska hemmet.
Om det visar sig att det blir fel finns det dock inspektion och tillsyn, och det är viktigt att det fungerar - naturligtvis är det så. Vad är då effekterna? Det är ju alltid det som är intressant, och det var därför jag nämnde att lagstiftning är viktigt men att det inte räcker. Den ska först och främst följas, men det ska också finnas resurser, kunskap och kompetens.
Den kunskapen och kompetensen ska finnas hos de enskilda som kan möta barn och unga, flickor och vuxna som är utsatta för hedersrelaterat våld och förtryck - men det är också kunskap som kan behöva finnas på hela myndigheter och som vi som samhälle behöver ha.
Jag tror att både de regionala kompetenscentrumen och det nationella kompetenscentrum som ska inrättas i Östergötland är viktigt, inte minst för utvecklingen av nationell statistik om hedersrelaterat våld och förtryck för att bättre kunna bedöma hur de långsiktiga effekterna på samhället ser ut.
Sedan är det just långsiktiga effekter, så jag tror att detta kräver en kombination av att våga vidta åtgärder och att låta dem finnas en tid. Detta är nämligen någonting som tyvärr inte kommer att gå enkelt och snabbt, och därför måste vi ha tålamod och uthållighet att vidta de åtgärder som vi menar krävs.
Lena Hallengren (S):
Mäns våld mot kvinnor är ju något slags yttersta förtryck när det gäller ojämställdhet, eller något slags yttersta bevis på ojämställdheten. Hedersrelaterat våld och förtryck är i regeringens strategiarbete en del av mäns våld mot kvinnor, även om det blir ännu mer specificerat. Samhället måste verkligen agera kraftfullt. Det gäller alla former av förtryck, inte minst det hedersrelaterade våldet och förtrycket.
Att aldrig acceptera att människor inte får välja vem de ska gifta sig med, vem de ska leva sitt liv med, hur de ska leva sitt liv, vad de ska arbeta med eller var de vill bo är helt centralt i ett land som kallar sig en demokrati och som vill välkomna människor med olika bakgrund. Man ska kunna leva sitt liv fritt. Alla som utsätts för hedersrelaterat våld och förtryck har rätt till stöd och skydd.
Det gäller kvinnor, flickor, män, pojkar och, inte sällan, hbtqi-personer som utsätts för hedersrelaterat våld och förtryck. Att man också riktar sig till pojkar och unga män är inte irrelevant. Även om de sällan blir föremål för våra diskussioner eller är dem som vi i första hand tänker på vill jag verkligen passa på att säga detta. Regeringen kommer att fortsätta göra det som krävs för att motverka alla former av hedersrelaterat våld och förtryck.
Lena Hallengren (S):
Pia Steensland har frågat mig om jag anser att det är rimligt att grundläggande behov såsom personlig hygien, måltider och av- och påklädning styckas upp i mindre delar utifrån vad som är mycket personligt eller av integritetskänslig karaktär och, om inte, vilka åtgärder jag är beredd att vidta för att samtliga grundläggande behov ska anses vara assistansgrundande i sin helhet.
LSS och assistansersättning är viktiga insatser för att personer med funktionsnedsättning ska uppnå möjlighet till jämlikhet i levnadsvillkor och full delaktighet i samhället. Den personliga assistansen och assistansersättningen ska präglas av hög kvalitet och rättssäkerhet. Alla som har rätt till stöd ska få det. Det är viktigt att vi inte glömmer vad personlig assistans är och vem personlig assistans riktar sig till.
Med personlig assistans avses enligt 9 a § LSS personligt utformat stöd som ges av ett begränsat antal personer åt den som på grund av stora och varaktiga funktionshinder behöver hjälp med andning, personlig hygien, måltider, att klä av och på sig, att kommunicera med andra eller annan hjälp som förutsätter ingående kunskaper om den funktionshindrade, det vill säga så kallade grundläggande behov.
Den som har behov av personlig assistans för sina grundläggande behov har även rätt till personlig assistans för andra personliga behov om behoven inte tillgodoses på annat sätt. I förarbetena till LSS framgår att regeringen ansåg att personlig assistans skulle vara förbehållen krävande eller i olika avseenden komplicerade situationer, i regel av mycket personlig karaktär.
Det betyder att de behov som ska tillgodoses ska vara av sådan karaktär att de är integritetskänsliga för den enskilde och att det därför är motiverat att den enskilde får bestämma vem som ska utföra assistansen. Regeringen anser att personlig assistans även i framtiden bör vara ett personligt utformat stöd för personer med stora och varaktiga funktionshinder och att det ska vara förbehållet behov av mycket personlig karaktär.
Regeringen beslutade nyligen om en proposition och en lagrådsremiss med förslag som innebär att rätten till personlig assistans kraftigt stärks, bland annat genom att två nya grundläggande behov införs. Detta är den största reformen inom personlig assistans sedan LSS infördes. I nuläget finns inga förslag på ytterligare förändringar av de grundläggande behoven.