KBLab/rixvox huggingface dataset:
Bodil Ceballos (MP):
Jag vänder mig starkt emot att vi skickar tillbaka människor direkt till förföljelse, att vi skickar tillbaka människor direkt till krig. Jag har inget emot att det kan bli ett avslag på en asylansökan för en person som kommer från ett land där det inte är krig och där den personen inte riskerar förföljelse. Självklart är det så.
Där finns andra modeller för att komma till Sverige. Då kan man komma hit och söka arbete etcetera. Men jag är mycket starkt emot att vi skickar tillbaka människor till länder där de fängslas direkt vid ankomsten. Sådana fall har vi i Sverige i dag. Jag kommer att fortsätta att vara emot det.
Och det finns många i alliansregeringen och riksdagsledamöter här i kammaren som också är emot den hanteringen av människor. Migrationsministern säger att ambitionsmålet är en vecka. Möjligheten att fatta beslut om omedelbar verkställighet av avvisningar har funnits också tidigare när ansökan har varit uppenbart ogrundad. Men den ska vara uppenbart ogrundad.
I många fall är det svårt att avgöra det på en vecka. Jag kan inte förstå varifrån ambitionsnivån en vecka kommer ifrån. Jag ville få reda på om den kom genom regleringsbrevet eller på vilket annat sätt den kom in i den svenska migrationsprocessen. Det är ingenting som vi här i riksdagen har fattat beslut om. Riksdagsledamöterna har inte varit med och bestämt detta.
Någon annanstans är det ju. Jag vill inte sedan få skulden när någon säger att vi har stiftat lagen och vi får ändra lagen. Vi har inte varit med och sagt att det här ska ta en vecka.
Bodil Ceballos (MP):
Jag vill påminna migrationsministern om att vi inte satt i regeringen förra mandatperioden. Vi agerade stödparti på ett antal områden, men vi satt inte i regeringen. Vi var motståndare till återvändandeavtal då och är det fortfarande. Det finns en anledning till att människor inte vågar åka tillbaka till sina hemländer. De som vågar gör det ofta.
Men det finns de som inte vågar, de som fruktar ett återvändande på grund av att de fruktar fortsatt förföljelse i hemlandet. Jag tycker inte att det är konstigt att de försöker undvika det återvändandet. Att leva gömd i Sverige är inte lätt, absolut inte. Jag vet inte om migrationsministern har pratat med någon som lever gömd. Jag har det.
Det är en mycket svår situation att leva gömd här i landet. Det är inget man väljer av fri vilja. Kan man åka hem utgår jag från att man gör det. Migrationsministern säger precis samma sak varje gång vi är här och diskuterar migrationspolitiken. Jag ber inte migrationsministern kommentera enskilda ärenden. Jag ber migrationsministern kommentera förfarandet.
Har vi här i riksdagen fattat ett beslut som innebär att människor kan skickas tillbaka direkt till ett fängslande i sina hemländer är det något som är fel. Jag känner inte igen att vi skulle ha fattat några sådana beslut här i riksdagen, inte under den tid som jag har suttit här. Mina kolleger som satt här tidigare känner inte heller igen sådana beslut. Det här är något som har blivit mer och mer accentuerat den senaste mandatperioden.
Jag känner inte att riksdagen har varit delaktig i att driva politiken i den riktningen. Jag menar att vi har ett ansvar. Vi måste se till att människorna som skickas härifrån blir bemötta på ett värdigt sätt, även om de får ett avslag på sin asylansökan.
Bodil Ceballos (MP):
Det finns lite olika uppfattningar, migrationsministern, huruvida tolkningen av utlänningslagen är korrekt eller inte och på vilka grunder som människor anses vara skyddsbehövande eller ej i landet.
Med den praxis som har kommit fram enligt domstolarnas domar ser jag ingen annan möjlighet än att vi faktiskt måste ändra lagen så att den blir mer i samklang med vad vi avsåg i riksdagen när den tillkom en gång i tiden. Enligt konstens alla regler ska Migrationsverket se till situationen i hemlandet.
Enligt den senaste Somaliadomen ska det vara fråga om aktuell landinformation. Man får inte utgå från gammal sådan. Men hur pass mycket tittar vi på aktuell landinformation? I den interpellation jag har ställt till statsrådet har jag tagit med den frågan. Vi kommer att kunna gå mer in på djupet i den frågan i nästa debatt.
Vad som är oerhört viktigt är att verkligen utgå från hur det ser ut i dag och hur det ser ut för de olika grupperna i de olika länderna. Det finns en lista på så kallade svaga stater, failed states. Irak finns med som nummer sex av alla de ca 175 länderna på listan.
Man har tagit fram ett index med tolv indikatorer. Den tredje av indikatorerna handlar om motsättningar mellan grupper. Indikatorerna går från 1 till 10. När det gäller motsättningar mellan grupper ligger Irak på 9,7. Den värsta indikatorn finns just i Irakfallet.
Det handlar om problem mellan grupper som har förvärrats. Det kan bero på historiska problem eller nya problem. Det är ett mönster av hemskheter som begås utan straff mot en viss grupp.
Det kan vara staten själv som försöker stöta ut vissa grupper från ett samhälle eller förföljer och förtrycker vissa dominanta grupper i ett område.
Det kan vara institutionaliserad politiskt utanförskap, och det kan vara fråga om att det anses att en viss grupp har tillförskansat sig vissa rikedomar etcetera och därför förföljs med hatkampanjer etcetera.
Irak finns med i grupp nummer tre i indikatorlistan, och indikatorn ligger på 9,7, vilket är högt. Vad är det som gör att ministern inte agerar i det här fallet och försöker få till en förändring av lagen?
Landinformationen är inte tillräcklig, och man kommer ingenvart med den. Människor skickas tillbaka till Irak, och människor tvångsavisas till Irak. Vi vet att människor har fått lugnande medel och förts till Irak i chartrade plan. Så kan vi inte ha det.
Vi måste se till att avvisningar går till på ett humant och värdigt sätt. Sedan finns olika uppfattningar huruvida de är skyddsbehövande eller ej, men jag får återkomma till det i nästa inlägg.
Bodil Ceballos (MP):
Jag säger inte att migrationsministern kan ändra praxis. Självklart kan migrationsministern inte ändra praxis. Däremot kan migrationsministern ta initiativ till att ändra lagen. Jag vet inte hur migrationsministern tänkte när han tryckte på knappen den gången, under förra mandatperioden, när den nya utlänningslagen kom. Jag var inte här i kammaren då. Jag satt inte i riksdagen då.
Men mina kamrater hade inte förväntat sig att lagen skulle tolkas så strikt som den nu görs. Jag tänker på många av dem som nu befinner sig här, som har kommit hit och sökt asyl och som inte får stanna som vare sig flyktingar eller skyddsbehövande. De får ett avslag och ska då återvända till hemlandet. För dem är det en oerhört svår situation.
De har nämligen inte samma uppfattning som Migrationsverket och migrationsdomstolarna, att de faktiskt inte behöver skydd i hemlandet. Jag tänker inte minst på sådana grupper som till exempel de kristna i Irak som är utsatta för en form av gruppförtryck i hemlandet. Det är någon form av etnisk rensning, skulle man kunna säga, även om det kanske är lite väl drastiskt.
De har alltså en väldigt svår situation. Det är inte bara de kristna, utan det är naturligtvis också andra grupper. Det är klart att det är mycket svårt för dem att förstå att det blir ett nej på deras asylansökan. Det är inte svårt att förstå att de i det läget i många fall faktiskt gömmer sig här i landet. Det är inte svårt att förstå, tycker jag.
Man är inte en brottsling för att man har fått ett nej på sin asylansökan och för att man gömmer sig här i landet. Det här är människor med mycket stora problem och mycket stora behov.
Bodil Ceballos (MP):
Migrationsministern försöker tala om vad jag tycker. Jag tycker att vi ska ha möjligheter till legal invandring i vårt land, och vi ska ha en bra, human och generös flyktingpolitik, asylrätt och arbetskraftsinvandring. Självklart finns det regler som talar om hur det ska ske. Men vi ska inte ha en asylrätt som är så strikt som den är i dag att nästan ingen får stanna. Så var det inte förut.
Orden i Genèvekonventionen har inte ändrats. Men för 20 år sedan fick många stanna i Sverige som aldrig skulle ha fått stanna i dag. Det har naturligtvis skett en förändring i praxis utan att själva ordalydelsen i konventionen har förändrats, och det är det som jag vänder mig mot. Sedan ska det finnas lagliga vägar att komma till Sverige för att arbeta, som anhörig etcetera. Men asylrätten får vi inte tumma på. Något annat har jag inte påstått.
Det som jag har pratat om en del här under kvällen just därför att jag är så upprörd över det som händer är just kränkande utvisningar. Jag frågade: Vem är det som har ansvaret för att man kan bete sig på detta sätt mot människor? Det handlar faktiskt inte om brottslingar. Det handlar om väldigt trasiga människor som fruktar för ett återvändande.
Vem har ansvaret för att man faktiskt kan bete sig så här mot människor som ska utvisas? Det skulle jag vilja veta. Migrationsministern sade i ett av inläggen här att ingenting är så bra att det inte kan bli bättre. Men jag hoppas att han tar till sig en del av den kritik som jag och andra har när det gäller hur lagen i dag tolkas. Vi vill ju att det ska bli bättre.
Jag tror att även migrationsministern egentligen vill att vi ska ha en bra lag och att den ska tolkas i enlighet med folkrätten, inte på något annat sätt. Jag vill i alla fall tacka för den här debatten!
Bodil Ceballos (MP):
Det låter alltid så bra i början. Detta är jätteviktigt och man ska ta det på allra största allvar, sägs det. Men sedan slutar det alltid med: Men det är inte vetenskapligt belagt, och vi behöver inte utreda det, för det finns redan så många som utreder det. Problemet är när det är samma som utreder samma sak hela tiden och man inte lyfter blicken och tittar på annat. Det finns mycket annan forskning på detta område.
Men det är kanske inte den forskningen som vi i huvudsak lyssnar på. Det finns forskning från många andra länder också. Jag har läst väldigt många forskningsrapporter. Men för att få veta att de finns måste man kanske gå till Elöverkänsligas Riksförbund, för de vet vad det finns för forskning, också den forskning som jag pratade om, den som nästan blir förlöjligad många gånger.
Det som vi skulle vilja med en kommission är att få en mycket bredare blick över frågan om de elöverkänsligas ohälsa, en översyn som inte bara inriktar sig på att studera det som man redan studerar och där man redan har visat att det inte leder till det eller det. Det finns så mycket annat inom det här området, men det har stoppats under väldigt lång tid.
Jag skulle vilja att vi bestämde oss för att inrätta en kommission för att ge de elöverkänsliga en rimlig chans att föra fram sina synpunkter på ett vettigt sätt. Som det är i dag är de inte trodda. De blir oftast utskrattade.
Bodil Ceballos (MP):
Jag tycker också att vi ska kunna ha tilltro till våra myndigheter och att de gör det som de har i uppdrag att göra. Sedan är frågan vem som formulerar uppdraget och vad det finns för andra aspekter på detta. Vi har en stark mobiltelefoniindustri i Sverige. Vi är väldigt beroende av elektricitet, och vi använder kanske mobiltelefoner mycket mer än många andra.
Vi har byggt upp ett samhälle där vi hela tiden utsätter oss själva för strålning. Det finns vissa människor som drabbas. Du säger att vi nu i stället för att tillsätta en kommission bara ska vända oss till myndigheterna och fråga: Vad är det ni sysslar med egentligen? De kommer att säga: Vi gör det som ni har gett oss i uppdrag att göra. Det är så myndigheterna fungerar. Ger vi dem ett uppdrag så gör de det uppdraget. Det är inte så att de hittar på något annat.
I det här fallet skulle vi behöva hitta på något annat. Vi kanske ska vidga uppdraget och göra det annorlunda. I det läget är vi inte just nu. Någonting måste ske. Vi har nu utrett olika strålningskällors påverkan på människor och om det leder till det ena eller det andra. Vi har inte tagit ett helhetsgrepp. Dessa människor lider av ohälsa. Det är människor som är sjuka.
Vi talar bara om för dem: Det finns inget vetenskapligt belägg. Vad är det de är sjuka av då? Då måste man titta på något annat. Om det nu inte är cancer är det kanske någonting annat eller ytterligare något annat. De är helt utlämnade till att vi har olika forskningsrapporter som tittar på saker som de många gånger inte lider av. Vi måste göra någonting. En kommission är en möjlig väg, men kom med något annat bra förslag.
Bodil Ceballos (MP):
Jag tänker på flera saker av det Elisabeth Björnsdotter Rahm sade, bland annat hur viktigt det är att vi visar att Sverige har ett engagemang för mänskliga rättigheter i världen. Häromdagen deltog vi i ett panelsamtal om mänskliga rättigheter, eller snarare bristen på mänskliga rättigheter, i norra Irak - eller södra Kurdistan; man kan kalla det vad man vill.
Jag upplever att vi är överens. Alla vi som satt i panelen var väldigt överens om vad som egentligen behövs. Vi var också överens om att det behövs en gemensam röst. Det betyder så oerhört mycket för mottagarna, för dem som är i det andra landet, att vi talar med en gemensam röst. Men många gånger är det väldigt svårt att hitta den svenska rösten i djungeln. Det gäller till exempel beträffande Syrien.
Syriska medborgare har kommit hit och frågat mig: Vad tycker Sverige? Vad säger Sverige? Jo, Carl Bildt säger att vi säger samma sak som Catherine Ashton har sagt när hon har uttalat sig; det gäller också för oss. Men då hittar man det inte. De hittade det inte. Vi här i riksdagen är ju, vilket jag också tog upp i mitt anförande tidigare, väldigt ofta överens om de här frågorna.
Hur kan vi då vara tydligare utåt för att det svenska engagemanget också ska synas, så att mottagarna av det ser det? Jag undrar också över en annan sak. Jag förstod inte riktigt detta med mänskliga rättigheter. Vi har ju haft mycket diskussioner om de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna. Under förra mandatperioden hade vi rätt mycket diskussioner om det.
Alliansen värderar ju inte de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna lika högt som de andra, har vi fått intryck av. Där skulle jag vilja höra om det är någon ändring i politiken nu för tiden.
Bodil Ceballos (MP):
Då tolkar jag det som att politiken inte har förändrats och att det fortfarande är de medborgerliga och politiska rättigheterna som står över de ekonomiska, sociala och kulturella, även om man alltid säger att de är odelbara och universella. När man då inte kan utkräva de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna i alla länder blir det svårt. Där har vi alltid haft olika uppfattning. Min uppfattning är att det är svårt att kräva sina rättigheter när man inte har mat i magen.
De ekonomiska och sociala rättigheterna är alltså precis lika viktiga som de andra - inte viktigare men precis lika viktiga. Låt mig återgå till detta med Sveriges engagemang. Du säger att Sverige är ett litet land och att vi genom EU kan vara en starkare röst.
Sverige har alltid haft ett gott rykte när det gäller att stå upp för de mänskliga rättigheterna, och det är ju inte ett problem i sig, men problemet uppstår när människor i andra länder väntar sig att få höra just Sveriges röst eftersom vi har detta goda rykte.
Vi har alltid varit de som först har sagt ifrån, men nu väntar vi in att Catherine Ashton och alla utrikesministrarna ska komma överens, och sedan kommer det, långt om länge, ett ganska urvattnat uttalande. Sedan finns det på någon hemsida i Bryssel som folk inte tittar på särskilt ofta. Jag brukar inte gå in och titta där särskilt ofta. Jag går in på regeringens hemsida för att se om det finns något, eller så får man titta på Carl Bildts blogg eller på hans twitter.
Det är de vägar vi har för att se vad regeringen egentligen tycker. Jag menar att vi här i riksdagen, som ju till stor del är överens i de här frågorna, borde vara ett föredöme också. Vi kan faktiskt också uttrycka vår åsikt så att människor i andra länder - de som är mottagarna - också uppfattar att den är en svensk position.
Bodil Ceballos (MP):
Det är inte alltid så att jag instämmer i vad Moderaterna säger här i kammaren, men i dag kan jag göra det. Vi är väldigt överens i de här frågorna. Vi har kanske lite olika uppfattningar om hur man sedan går vidare, men just i det här läget är vi överens. Det som jag tänkte ta upp är lite grann det som Christian Holm var inne på, och det är att man måste ta bort budgetstödet när länder inte uppfyller de krav som vi ställer.
Det viktiga är att de medel som vi förmedlar, via oss och via EU, går till utveckling för människorna i dessa länder. Det ska inte vara utveckling bara för de ledande och deras plånböcker. Det är också viktigt att se till att parlamenten i dessa länder är delaktiga i hur medlen fördelas, för så är inte alltid fallet.
Vi ger budgetstöd, och ibland är det regeringarna som har väldigt mycket att säga till om. Parlamentariker vittnar om att de inte vet hur pengarna används. Jag tycker att det är viktigt att vi också har den aspekten med att parlamenten ska vara delaktiga. När vi talar om budgetstöd och om utveckling över huvud taget har god samhällsstyrning varit en viktig del i det under många år.
I grönboken återkommer också detta med den goda samhällsstyrningen. Jag skulle vilja ta upp ett sätt att arbeta som kanske inte är det vanligaste men som är mycket bra i andra länder, och det är genom kommunala partnerskap.
Jag har haft förmånen att följa det kommunala partnerskap som Gävle kommun har med Buffalo City i Sydafrika och har på nära håll sett hur vi har kunnat jobba just med den goda samhällsstyrningen som ledord i vårt arbete. Vi har kunnat visa hur tjänstemän och politiker kan arbeta tillsammans i ett ömsesidigt förtroende, hur man kan ha styrdokument, följa upp etcetera.
Det har varit mycket fruktbart både för människor i Buffalo City, de styrande där, för oss i Gävle, som har lärt oss mycket, och för vår organisation. Det är också ett sätt att minska risken för korruption att ha ett så nära samarbete och hela tiden se vad pengarna används till.
Det vill jag lyfta fram som ett gott exempel och som något som jag hoppas att vi i EU-sammanhang kan jobba med lite oftare än vi gör i dag. Jag vet att också Holland och Tyskland har kommunala partnerskap. Vi har haft det här i Sverige och hoppas att vi kommer att fortsätta med det. Sedan har vi en annan fråga.
Det handlar om avräkningarna, som Vänsterpartiet och Miljöpartiet har lämnat ett särskilt yttrande om. Jag ska inte orda så mycket om det, eftersom det går att läsa i betänkandet. Vi har under längre tid klagat på att vi gör stora avräkningar från den svenska biståndsramen till olika ändamål, bland annat för klimatåtgärder.
Vi menar att det är något som länderna har åtagit sig att lägga utanför biståndsramen. Den frågan tycker vi att Sverige ska driva på alla nivåer.
Bodil Ceballos (MP):
Det är ett antal länder och regioner som har upptagit mycket av min tid under den tid jag har suttit här i riksdagen. Ett av dessa länder är Iran, på grund av dödsstraffen och brotten mot de mänskliga rättigheterna. Ett annat är Irak, och då i synnerhet kurdernas situation.
Jag har engagerat mig mycket i den kurdiska frågan, och jag är mycket glad över att det fanns en del av Kurdistan, södra Kurdistan, med självstyre och demokrati. Därför blir också oron desto större när man får så många indikationer på att demokratibygget i Irak och södra Kurdistan inte fungerar så bra som det borde kunna göra.
Det har hänt väldigt mycket på kort tid. Det är också anledningen till den här interpellationen. Det handlar dels om den Amnestyrapport som kom för inte så länge sedan och som talar om säkerhetsstyrkornas brott mot mötesfriheten. Man har gått in och skjutit demonstranter, både i Irak och i södra Kurdistan.
Det handlar också om de besökare jag har haft här i riksdagen från de kristna irakierna och om demonstranterna i södra Kurdistan, som också har organiserat sig. Det finns också en grupp som har varit i södra Kurdistan för inte så länge sedan och som har kommit med en rapport om läget där. Detta var alltså grunden. Sedan inträffade detta med Camp Ashraf.
Jag började fundera på varför ministern inte säger något. Det var ju ett uppenbart brott mot folkrätten. Man kan inte gå in och skjuta på folk på det sätt som man har gjort i Camp Ashraf. Sverige borde ha fördömt det här. Det sitter ju i ryggraden att man fördömer ett sådant beteende. Där har ministern duckat, som jag har upplevt det.
Även om jag försöker följa ministern på Twitter och liknande har jag inte hittat något om just den här frågan. Låt mig gå över till de frågor jag ställde. Jag kan väl säga att jag har fått svar på vissa av dem. Men först ska jag kanske säga lite mer om demokratibygge.
Jag är väl en av de absolut första som vill att vi ska hjälpa Irak, södra Kurdistan, hela Kurdistan och naturligtvis Iran att bygga demokrati i den mån det går. Jag vet att det här är väldigt svårt, men det räcker inte bara med uttalanden, utan man måste också agera lite mer handfast.
Det som ministern svarar är att man har gjort uttalanden och att man tar upp detta i dialogen med företrädare för regeringen, till exempel genom företrädare för ambassaderna. Men det räcker inte med uttalanden, utan det måste hända något mer. Jag går då till frågorna. Jag tycker att jag har fått svar ett svar på fråga 1, 3 och 4.
Det är samtalet och dialogen med företrädarna för den irakiska regeringen och den kurdiska regionala regeringen. Det är jättebra att ministern tar upp de frågorna och att andra i den diplomatiska kåren också gör det. Jag ser på talartiden att jag nu inte hinner med resten av frågorna.
Catherine Ashton har fördömt attacken i Camp Ashraf mycket starkare. Vad var det som hindrade Sverige att göra detsamma?