KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Stockhaus (M):
Jag vill återkoppla lite grann till det som Jan Björklund lyfte fram. Det handlar om elevernas rättssäkerhet och elevernas möjligheter att välja skola på lika villkor över hela landet. Det är klart att det kommer att skilja sig åt i storstadsregioner och på landsbygden, men möjligheten för en friskola att starta och möjligheten att erbjuda valfrihet ska ändå vara lika över landet.
För att det ska vara rättssäkert ska de lokala politikerna, som gärna vill skydda sin egen verksamhet från konkurrens och som kanske till och med tycker att friskolor inte borde finnas över huvud taget, inte vara inblandade i den här processen vid tillståndsgivning. Skolinspektionen har ett tydligt regelverk. De är oerhört tuffa när det gäller vem som ska få starta en friskola.
De är också tuffa när det gäller uppföljning och utvärdering och när det gäller att vidta åtgärder när det är friskolor som inte sköter sig och, för den delen, kommunala skolor som inte sköter sig. Vi ska ju inte tro att det fungerar bra och att eleverna får den kvalitet på utbildningen som de har rätt till bara för att det är en kommun som driver en skola. Det är Skolinspektionen som ska vara garanten för kvaliteten, oavsett vem som driver skolan.
Det är Skolinspektionen som ska vara den som är tuff och som ställer höga krav på dem som ska få starta skolor. Men kommunpolitiker med ideologiska skygglappar ska inte blandas in i den här tillståndsprocessen, för det gynnar inte eleverna och deras möjligheter att välja skola.
Maria Stockhaus (M):
Jag tackar så mycket för svaret. Tyvärr är det inte mycket till svar, annat än att statsrådet delar min uppfattning att it-kompetens och förmågan att använda digitala verktyg i undervisningen är viktiga förmågor som lärarstudenter bör få med sig efter avslutad utbildning. I många kommuner och i många skolor har det gjorts stora investeringar för att säkerställa att alla elever och lärare får tillgång till digitala verktyg.
Det är viktiga verktyg för att kunna ge eleverna den digitala kompetens de behöver men faktiskt också för att kunna utveckla undervisningen och ge eleverna en mer relevant utbildning. Skolverket har tidigare gjort en utvärdering av it-användningen i skolan och konstaterar att tillgången på många håll är god, även om den inte är det överallt, vilket i och för sig förtjänar en egen interpellation. Men användningen är inte särskilt avancerad. Det handlar om att söka information och skriva texter och ibland inte så mycket mer.
Naturligtvis har huvudmännen ett stort ansvar för att se till att it-satsningar som har gjorts i en kommun följs av fortbildning. Men frågan är var den fortbildningen finns. Det svämmar inte över av kurser på universitet och högskolor när det gäller fortbildning för lärare på detta område. Jag skulle vilja säga att det i princip saknas helt.
Det är definitivt så att huvudmännen har ansvar för fortbildning, men då måste det också finnas lämplig fortbildning att tillgå, och där har staten ett stort ansvar. Herr talman! Läraren är den absolut viktigaste faktorn när det gäller elevernas kunskapsutveckling. Välutbildade och kompetenta lärare är en förutsättning för kvaliteten på undervisningen. De rapporter jag får från huvudmän som tar emot nyexaminerade och från lärarstudenter själva är alarmerande.
De har inte med sig de kunskaper och kompetenser som krävs för att arbeta i skolan i dag. Tyvärr handlar det inte bara om it-området. Det visar sig också att det skiljer mycket mellan lärosätena i fråga om hur mycket it-kompetens de ger studenterna. I vissa fall handlar det om valbara kurser, definitivt inte på den nivå som krävs för att arbeta i en digitaliserad skola.
Det gör exempelvis att de lärare som utexamineras från Stockholms universitet inte klarar av att undervisa i min hemkommun Sollentuna, där skolan är digitaliserad från förskolan till och med gymnasiet. Det måste väl ändå vara så att den statliga lärarutbildningen levererar lärare som kan fungera i klassrummet från dag ett.
Det kan inte vara rimligt att huvudmannen ska behöva stå för en stor kompetensutvecklingsinsats direkt när lärarstudenterna lämnar högskola och universitet. Statsrådet hänvisar till att den nya lärarutbildningen ännu inte har utvärderats. Med de signaler om kvalitetsbrister som finns känns det väl passivt.
Statsrådet skriver ingenting om när en sådan utvärdering ska ske och vilka åtgärder statsrådet kommer att vidta för att säkerställa att en sådan utvärdering genomförs.
Maria Stockhaus (M):
Jag är nyfiken på vilka insatser statsrådet syftar på när hon säger att man har vidtagit åtgärder på det här området. Jag måste säga att jag inte känner till det och inte har sett något av det. Det jag ville lyfta upp med den här interpellationen är den stora oro som jag känner för kvaliteten i lärarutbildningen när det gäller att ge studenterna den digitala kompetens som behövs för att arbeta i en digitaliserad skola.
Att invänta ett utvärderingssystem utan att börja titta på detta redan nu tycker jag känns oansvarigt. Tyvärr uppfattar jag inte att statsrådet är lika bekymrad, eftersom statsrådet är beredd att vänta tills det finns ett utvärderingssystem för universitet och högskolor i allmänhet. Jag tycker att det är anmärkningsvärt att det inte ens finns några planer för när en sådan utvärdering av lärarutbildningen ska kunna ske.
Jag rekommenderar statsrådet att prata med lärarstudenter som går den nya lärarutbildningen och be dem berätta om hur de ser på den utbildning som de får, inte minst när det gäller frågan om it. OECD kommer inom kort med en rapport där de har utvärderat svensk skola. Det var ett uppdrag som de fick av alliansregeringen. Utbildningsutskottet har fått förhandsinformation om vad som kommer i rapporten.
Där kommer man bland annat att lyfta fram lärarnas kompetens generellt men också bristen på it-användning i svensk skola, trots att Sverige är ett så pass digitaliserat land. Kommuner som väljer att satsa på it måste självklart ta ansvar för att se till att lärarna får den fortbildning som de behöver. Det är säkert en del huvudmän som inte har tagit det ansvaret fullt ut. Men staten måste faktiskt också ta sitt ansvar och se till att lärarutbildningen håller måttet på detta område.
Då är det inte rimligt att vänta in en utvärdering, utan detta är någonting som man måste titta på redan nu. I målen för den nya lärarutbildningen som infördes 2011 infördes, precis som statsrådet säger i svaret, mål för lärarnas it-kompetens. Den tidigare lärarutbildningen fick hård kritik när den utvärderades, och det fanns lärosäten som miste sin examinationsrätt.
Med tanke på de tidigare bristerna och vikten av kompetenta lärare hoppas jag att regeringen så fort som möjligt initierar en ny utvärdering för att säkerställa att svensk skola får tillgång till kompetenta lärare i allmänhet och inte minst kompetenta lärare när det gäller it-området. Är statsrådet beredd att agera för en snabbare utvärdering av den nya lärarutbildningen för att säkerställa kvaliteten?
Maria Stockhaus (M):
Det är tydligt att den här regeringen i alla fall inte har tagit några steg för att förbättra it-kompetensen på vare sig lärarutbildningen eller i svensk skola. Det är tidigare regeringar som har gjort det och inte den här. Alliansen i utbildningsutskottet har saknat det tålamod som statsrådet ger uttryck för.
Vi har redan nu initierat en hearing om kvaliteten i lärarutbildningen som kommer att genomföras under våren, vilket jag tycker är att viktigt steg för att vi ska kunna se var bristerna finns och framför allt lyssna på lärarstudenter. När man talar med dem som faktiskt går lärarutbildningen i dag berättar de rent allmänt om sin utbildning men framför allt om it-kompetensen, och det är inga roliga historier att lyssna på.
Jag undrar hur det ska gå när de kommer ut i kommuner som faktiskt har gjort stora it-satsningar och det visar sig att de inte kan undervisa i den miljö som de möter. Vi tar dessa signaler om kvalitetsbrister på stort allvar. Beroende på vad denna hearing ger kommer jag antagligen att återkomma till statsrådet med fler frågor.
Maria Stockhaus (M):
Den här debatten lyfter fram viktiga frågor om lärarnas status och kompetens. Det är frågor som vi säkert kommer att ha anledning att återkomma till och diskutera i kammaren många gånger. Regeringen har lovat allt till alla. Det stämmer som Roger Haddad säger. Det kommer att bli svårt att tillgodose alla de önskningar som finns. Det är viktigt att satsa på att höja kompetensen hos lärarna.
Jag studsade till inför en sak som utbildningsministern sade, nämligen att investera i att ta bort administration. Den frågan har jag diskuterat i många olika sammanhang. Vilken administration? Vad är det ni ska ta bort? Det är inte särskilt trovärdigt att prata om de frågorna i allmänna termer. Jag har ännu inte sett några konkreta förslag om vad som ska tas bort.
Alla vill minska lärarnas arbete med administrationen, men jag skulle vilja höra konkreta förslag på vad som ska tas bort.
Maria Stockhaus (M):
Å Michael Svenssons vägnar tackar jag statsrådet så mycket för svaret. Jag hade förväntat mig att höra om ambitioner, fokus och flera förslag, men det blev inte så mycket av det. Vårt gemensamma mål är att den viktiga gymnasieskolan ska bli ett bra avstamp för alla elever för ett bra liv och yrkesliv och i många fall fortsatta studier. I dag är det ca 15-20 procent av en årskull som inte lyckas få en gymnasieexamen.
Det kostar samhället mycket pengar - ungefär 15-20 miljoner per individ under ett liv. Om man till det lägger att en del av dessa individer hamnar i kriminalitet blir summan betydligt högre. Ett annat problem är naturligtvis att dessa misslyckanden har blivit stigmatiserande och att man blir besviken som vuxen. Man får en stämpel på sig av samhället, vännerna och omgivningen. Fru talman!
Ett obligatoriskt gymnasium eller ett tvång att läsa in högskolebehörighet hjälper inte dessa elever. Introduktionen till gymnasieskolan måste förbättras så att man hittar bra vägar för alla elever. Bättre förberedda elever från årskurs 9 är en självklarhet, liksom bättre elevstöd och mer välinformerade SYV:are som kan handleda och vägleda eleverna. Dagens programgymnasium med kurser kan slå ganska hårt. Det är inget tillåtande system.
Det finns anledning för oss i Alliansen att vara självkritiska och fundera över det. Vi kanske behöver göra justeringar av programgymnasiet för att dämpa stressen och minska utslagningen om det är så att det kursbaserade gymnasiet har haft den effekten. Även gymnasieskolans samarbete med arbetslivet måste stärkas. Lärlingsutbildningar och den typen av anställningar måste byggas ut.
Det kanske kan bli en form av gymnasieexamen för de elever som är extremt skoltrötta och hellre skaffar sig sina kunskaper och kompetenser på en arbetsplats än genom att sitta i en skolbänk. Där kan vi lära oss mycket av Tyskland och Österrike. Regeringen måste också se till att få med arbetsmarknadens parter på tåget. Alliansregeringen inledde resan, och jag hoppas att ni kan fortsätta den.
På flera orter i landet har det införts en speciell typ av gymnasieskolor, som Beda Hallbergs gymnasium i Kungsbacka. Där söker man aktivt upp elever som har hoppat av eller planerar att och förväntas hoppa av. Man uppvisar mycket goda resultat genom att man reagerar när elever börjar ha otillåten frånvaro för att hjälpa dem tillbaka innan de väljer att lämna gymnasiet och för att få till nöjda elever.
Jag kan rekommendera statsrådet ett besök om hon inte redan har varit där. Fru talman! Vi har nu en ny gymnasieskola på plats, en ny lärarutbildning och karriärtjänster som förhoppningsvis kan leda till att stärka lärarkollegiet och bidra till att höja statusen så att vi får fler duktiga lärare.
Men vi måste göra mer för att se till att alla klarar sin gymnasiegång, kanske genom att skapa ett ännu mer flexibelt gymnasium som kan ge alla elever möjligheter att få kunskap och kompetens att skapa sig ett självständigt liv och få en inkomst.
Maria Stockhaus (M):
Jag kan rekommendera Aida Hadzialic en annan sak. Jag vet inte om statsrådet har hört talas om SKL-projektet Plug In. Även det är en framgångsfaktor när det gäller att fånga in elever som visar de första tecknen på skoltrötthet. De kanske börjar släppa skolan och funderar på att hoppa av. Då försöker man kartlägga vad det är som gör att de här eleverna mår dåligt och vad det är de tycker är jobbigt för att se om de behöver byta spår eller gå ut som lärlingar och jobba mer praktiskt.
Man försöker fånga upp varje enskild elev för att se till att de kommer tillbaka och klarar av gymnasiet. Hela diskussionen om tvång och obligatorium att gå i gymnasiet och läsa in högskolebehörighet tycker jag fortfarande är att börja i fel ände. Det viktiga är ju att vi ska motivera, stödja och fånga upp eleverna. Vi ska hitta vägar för varje enskild elev att bli självförsörjande i stället för att tvinga dem att stöpas i en och samma form. Det pratas om en utredning.
Jag kan tycka att det är synd att den här regeringen inte hade pratat ihop sig innan den tillträdde. Då hade ni kanske haft konkreta förslag. Varje år är det elever som slås ut och inte får gymnasieexamen. Det är viktigt att det här arbetet kommer igång snabbt. Jag kan tycka att statsrådet visar viss fördomsfullhet mot mindre orter.
Det finns ganska många exempel även på små orter runt om i landet där man lyckats vända skolresultaten tack vare att man tar tag i ett arbete och har höga förväntningar på alla elever. En bra skola är inte beroende av om det är en stor eller liten kommun. Men det finns absolut ett problem i att kvaliteten är olika i olika skolor.
Maria Stockhaus (M):
Jag vill tacka statsrådet för svaret. Jag måste dock erkänna att jag inte tycker att det är så mycket till svar. Där finns absolut inga förslag på att göra någonting alls, utöver att vänta ut en utredning. Även om det ställs höga krav på huvudmännen om att skapa en skolmiljö fri från kränkande behandling är det bevisligen så att många av dem inte lyckas med detta. Den största orsaken till avhopp från gymnasiet, som vi diskuterade tidigare, är just mobbning.
Elever som går till skolan varje dag med en klump i magen har svårt att lära sig, och elever som utsätts för våld, kränkningar och trakasserier dagligen orkar till slut inte gå dit. Det är förståeligt att man en dag inte står ut utan väljer att hoppa av. Regeringen säger att gymnasiet är viktigt för att kunna få ett arbete och har till och med gått så långt som att prata om ett obligatorium, även om det verkar som att detta vallöfte övergetts och begravts i en utredning.
Nästan alla börjar gymnasiet, men tyvärr är det alltför många som hoppar av. När vi nu vet att avhoppen ofta beror på mobbning och kränkningar och regeringen pratar så mycket om vikten av att gå gymnasiet kan jag tycka att det är anmärkningsvärt att det i interpellationssvaret inte finns en enda konkret idé för hur situationen för utsatta elever i gymnasieskolan ska bli bättre. År 2011 gjorde Skolverket en utvärdering av metoder för att förebygga mobbning.
Tyvärr blev bilden efter den utvärderingen att det inte fanns något program alls som var bra. Många skolor och kommuner famlar nu efter stöd vad gäller hur man ska arbeta för att skapa en bra miljö för sina elever. Fru talman! Skolan måste bli bättre på det förebyggande arbetet mot mobbning. Vi kommer alltid att ta den utsatte elevens parti. Det är inte den som utsätts för mobbning som ska behöva byta skola eller hoppa av gymnasiet för att göra sig fri från sina plågoandar.
Mobbning förblir ett stort problem, även om det på papperet finns ett bra regelverk på plats. Skolinspektionens rapport från 2014 visar bland annat att fyra av tio kommunala huvudmän har brister vad gäller att skyndsamt utreda omständigheter kring uppgivna kränkningar och att vidta åtgärder. Ungefär sju av tio gymnasieskolor har, sedan införandet av 2010 års skollag, brister i det förebyggande arbetet mot kränkningar i skolan.
Ofta kan skolorna inte uppvisa en plan som anger vilka faktiska åtgärder som ska vidtas när kränkningar förekommer samt hur dessa åtgärder ska följas upp. Skolenkätens resultat från hösten 2013 bekräftar denna bild, då var sjätte elev inte vet vem de ska vända sig till om någon kränkt en elev på skolan. Alliansen satsade på att motverka mobbning, men det behövs mer.
Tyvärr ser det ut som att den här regeringen inte har några idéer alls, trots att ni lyfter fram vikten av fullföljda gymnasiestudier.
Maria Stockhaus (M):
Först om tron på att bara man slänger in mer personal i skolan så löser man alla problem: Jag vet inte var man hittar den forskning som stöder att det skulle vara lösningen på problemet. Om inte de lärare som man tillsätter i skolan vet vad de ska göra om det uppstår mobbning eller för att förebygga mobbning hjälper det inte om det är fler lärare på plats. FN:s barnrättskommitté rekommenderar att vi förstärker åtgärderna för att bekämpa mobbning bland annat genom kunskapshöjande insatser gentemot skolpersonal.
Det är en ganska enkel åtgärd som inte behöver kosta särskilt mycket pengar. Trots det finns det inget av det i statsrådets svar. Det är något som FN:s barnrättskommitté har rekommenderat Sverige att göra. Friends kräver att regeringen tar ett nationellt initiativ med ett trygghetslyft där man satsar motsvarande det som alliansregeringen satsade på mattelyftet, det vill säga 650 miljoner.
Där finns det en modell på plats för att höja kompetensen som har visat sig vara framgångsrik och som skulle kunna användas även i det här fallet. Jag kan tycka att den här regeringen gör en hel del märkliga prioriteringar. Så fort det står något i tidningen är statsrådets statsrådskollega ute och ska lösa problemet. Det senaste utspelet, ett av de mer märkliga, kom i morse.
Man vill ha statliga regler kring mobiltelefonanvändningen i klassrummen för att få studiero. Om det är något som man ska ta tag i måste det rimligtvis vara ledarskapet i klassrummet och inte minst frågan om mobbning, trakasserier och annan kränkande behandling i skolan för att skapa studiero. Regelverk kring mobiltelefoner måste rimligtvis den pedagogiska personalen tillsammans med eleverna på skolan själva kunna hantera.
Det är mycket plakatpolitik och snabba, populistiska utspel kring saker och ting som nämns i medierna. Jag tror inte att den typen av ad hoc-utspel och olika former av konstiga åtgärder, där man visar att man inte har någon respekt för professionen och dess förmåga att lösa problem, gagnar en positiv utveckling i svensk skola på lång sikt.
Maria Stockhaus (M):
Jag tror inte att fler lärare är lösningen på mobbningsproblematiken. Jag tror att lärare som vet hur de ska hantera mobbningsfrågan, vet hur de ska skapa bra arbetsro och vet hur man har ett framgångsrikt värdegrundsarbete kan göra skillnad - inte fler lärare som inte vet hur de ska hantera frågan. Vi pratar om mobbning, och det är i det fallet jag inte anser att fler lärare på något sätt skulle bidra till att lösa problemen.
Jag tror faktiskt att det finns en rätt enkel lösning som man skulle kunna använda utan att över huvud taget ha någon lång utredning som fördröjer det hela ytterligare. Jag har tidigare varit kommunalpolitiker och varit med om när Skolinspektionen kommer. Den är väldigt juridisk till sin karaktär. De tittar på om man har en likabehandlingsplan och att den är framtagen på ett korrekt sätt.
De tittar däremot inte på den faktiska studieron i skolan eller om eleverna verkar vara trygga. Det är mycket fokus på dokumenten och lite fokus på hur det faktiskt ser ut. Man kan ha hur mycket papper som helst som samlar damm i en bokhylla på skolan, men det behöver inte betyda att det gör skillnad för eleverna.
Skolinspektionens arbete borde i större utsträckning inriktas på att verkligen titta på hur det ser ut och fungerar för eleverna i klassrummen, korridorerna och andra delar av skolan där de befinner sig.
Maria Stockhaus (M):
Jag vill tacka för utbildningsministern så mycket för svaret. Jag måste dock erkänna att jag blir bekymrad över att utbildningsministern inte uttrycker större oro över det faktum att elever som väljer fristående skolor i dag inte kan vara säkra på att de får ta del av kommunens resurser på samma sätt som om de valde en kommunal skola. Det är lätt att kritisera friskolor i debatten. Hela diskussionen om vinster i välfärden är ett tydligt exempel på det.
Utbildningsministern själv sitter i en regering som vill begränsa möjligheterna för friskolor att starta genom att införa ett kommunalt veto. Det är sällan i debatten som friskolornas villkor och hur de utsätts för olika former av missgynnande från kommunerna hamnar i fokus. Hela debatten har kantrat. Utbildningsministern talade i en tidigare debatt om vikten av stabila och långsiktiga villkor för skolan i Sverige. Men det verkar inte gälla de fristående skolorna.
De sitter år efter år med en osäkerhet om sin finansiering och om vad kommunen som de befinner sig i ska hitta på härnäst. De som väljer att starta och driva skolor, och inte minst de elever som väljer friskolor, drabbas hårt av att villkoren ser ut som de gör i många kommuner. Friskolornas riksförbund vittnar om en uppgivenhet där friskolor inte längre ens orkar med att överklaga.
Vi pratar mycket i debatten om att de som arbetar i skolan ska fokusera på elevernas lärande och den pedagogiska utvecklingen. Men processer kring ersättningar tar mycket tid och kraft från friskolornas skolledningar. Det är kraft som borde ägnas åt pedagogisk utveckling i stället för rättsprocesser. Kommunerna använder i dag budgeterade kostnader per elev för att fastställa skolpengsbeloppen.
Om sedan antalet elever blir färre i de kommunala skolorna men anslagen desamma blir beloppet per elev som friskolorna får för lågt jämfört med de kommunala. Ett annat sätt att missgynna friskolor handlar om beräkning av lokalkostnader. Det kan vara stora skillnader mellan de officiella siffror som presenteras i statistikdatabaser, till exempel Siri, och det belopp som kommunen betalar ut i lokalersättning till de fristående skolorna.
Många kommuner låter också sina egna kommunala skolor rulla med underskott mellan åren. I Norrköpings fall, till exempel, har man nu till slut som första kommun blivit fälld för detta. Sammantaget är kommunerna rätt kreativa när det gäller att hitta på sätt att missgynna fristående skolor ekonomiskt. Om vi börjar tala om hur de lyckas förhindra att skolor över huvud taget startar genom att använda planprocesser och bygglov är kreativiteten nästan obegränsad.
För enskilda elever kan problemen med ersättning handla om att det skiljer tusenlappar. Det handlar inte om pengarna i första hand utan om vad de fristående skolorna skulle kunna göra med pengarna. De skulle kunna anställa lärare och speciallärare, satsa på fortbildning av sina lärare och inte minst höja lönerna för sina lärare. Varför ska elever som väljer fristående skolor ha sämre förutsättningar än elever som väljer kommunala skolor? Hur länge ska de behöva vänta på att vi ska få en rättvis finansiering av skolan?