KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Karlsson (S):
Anita Brodén har frågat mig följande. Varför har skyddsbladet om kvicksilver inte funnits tillgängligt för alla och varför har statsrådet inte sett till att föreskrifter utarbetats? Vilka åtgärder har ministern vidtagit för att ta reda på om det kan finnas ett samband mellan kvicksilverexponering och sjukdom? Är ministern beredd att vidta åtgärder som kan leda till att många tandsköterskors problem tas på allvar?
Är ministern beredd att se över möjligheterna för tandsköterskor att få förnyad prövning för arbetsskadeersättning? De regler och råd som gäller har meddelats av Arbetsmiljöverket. Min uppfattning är att dessa regler och råd är tydliga och ändamålsenliga. Förändringar kan inte åstadkommas enbart genom regler, utan reglerna måste följas upp med tillsyn och informationsinsatser. Detta är ett långsiktigt arbete.
Det är Arbetsmiljöverkets ansvar att, inom ramen för tillgängliga resurser, utföra detta arbete. De regler och råd som har meddelats av verket finns lättillgängliga via nätet sedan åtskilliga år tillbaka. Sambandet mellan kvicksilverexponering och sjukdom är välkänt sedan många år. Den uppmärksamhet som fanns kring frågan omkring 1990 ledde till noggranna utredningar, skärpta regler och prioriteringar inom tillsynen.
Om man följer de regler och råd som finns löper de som nu arbetar med amalgam i praktiken ingen risk. I individuella fall kan det finnas osäkerhet om sambandet mellan kvicksilverexponering och symtom, särskilt om exponeringen ligger flera år tillbaka i tiden. Denna osäkerhet kan troligen aldrig helt försvinna, men med nya forskningsrön kan den minska.
Även detta fordrar snarare långsiktigt arbete inom ramen för tillgängliga resurser än tillfälliga åtgärder som en särskild kommission eller liknande. Det är viktigt att både arbetsskador på grund av kvicksilverexponering och oro för skador tas på stort allvar. Oron kan i sig naturligtvis vara en källa till ohälsa. De insatser, till exempel forskning, tillsynsåtgärder och utredningar, som har gjorts i Sverige, visar att man ser allvarligt på dessa problem.
Jag kommer att fortsätta att följa denna fråga noga. Som jag tidigare framfört avgörs frågan om ersättning från arbetsskadeförsäkringen av domstol med utgångspunkt i rådande forskningsläge. En omprövning av tidigare beslut om avslag kan alltid göras om nya forskningsrön visar att övervägande skäl talar för ett samband mellan exponeringen och de aktuella symtomen.
Hans Karlsson (S):
Jag är inte alldeles tvärsäker på att jag kan svara på frågan på annat sätt än på det sätt som jag har formulerat det i interpellationssvaret när det gäller information och vilket ansvar som finns från samhällets sida, i synnerhet inte när det gäller lång tid tillbaka.
Men grunden för den moderna arbetsmiljölagstiftningen är att arbetsgivaren har ansvaret för både all kunskap och all information och är ansvarig för att varje arbetstagare som utsätts för risk eller fara blir medvetandegjord om risken. Detta är klockrent arbetsgivarens ansvar.
Sedan finns det förstås en mängd olika situationer där det brister och olika förklaringar till det. Arbetarskyddsbladet kan jag inte uttala mig närmare om.
När jag läste Anita Brodéns interpellation utgick jag från att det i grunden är en arbetsgivarskyldighet att se till att kunskap finns om risker.
Sedan är det förstås en samhällsangelägenhet och ett ansvar för samhället att initiera forskning och på olika sätt ta initiativ så att kunskap bringas i dagen, om det finns sådan, och att det också påverkar lagstiftningen. Jag samtalar gärna en stund till om detta, därför att jag har i grunden en väldigt stark förståelse för den här frågeställningen.
Jag har i familjen personliga tragiska erfarenheter av förgiftningar i samband med arbete. Och jag har ägnat ett halvt liv i måleribranschen åt kemiska hälsorisker och vet hur kolossalt förödande och förrädiska dessa risker är.
Det är risker man utsätts för som inte märks, som inte syns och inte luktar och som det är nästan omöjligt att utan djup kunskap skydda sig mot. Jag har många gånger sett framför mig människors arbetsliv, där man går till jobbet med yrkesstolthet, är glad och vill göra sitt bästa.
Men i detta arbete exponeras man år efter år för någonting som är så farligt att man kan dö av det. Det är förfärligt! Därför är det alldeles nödvändigt att vi hela tiden letar och jagar kunskap.
När jag har sökt kunskap åt mig själv kring detta historiskt har jag förstått att vi har bedrivit forskning i Sverige och egentligen forskat så mycket att vi i dag inte riktigt vet vad vi mer kan forska om.
Därför har inställningen från vår sida varit att vi nu hakar på och ser vad Danmark och Norge gör, som i ett senare skede har uppmärksammat detta. Vi gjorde det tidigare på 90-talet och kanske ännu tidigare. Nu är Danmark och Norge i gång, och då ska vi ta till oss det som de eventuellt hittar.
Jag ser poängen i det som Anita Brodén tar upp, nämligen inte bara skyddet för exponering som man kan utsättas för just i dag utan också hur man med bättre kunskap kan få möjlighet att reparera sådant som har blivit fel tidigare, inte minst när det gäller ersättningar och sådana saker. Jag följer också vad SKTF gör.
De håller också min kunskap uppe på detta område under den här processen.
Hans Karlsson (S):
Jag har av erfarenhet lärt mig att inte göra för starka utfästelser från riksdagens talarstol innan man har tänkt igenom allt. Jag kommer att göra ett par deklarationer. Jag är beredd att följa och titta på det som är viktigt i de här sammanhangen.
När vi på 70-talet i måleribranschen - då var jag aktiv målare och så småningom företrädare för målarna - försökte påvisa sambandet mellan hjärnskador och lösningsmedel i arbetet kom det inte från himlen. Det trillade inte ned över oss. Den kunskapen var vi tvungna att jaga fram.
Vi var tvungna att leta, bråka, böka och stöka för att få i gång forskning, hitta kunskap och visa på samband. Det är ett gigantiskt opinionsarbete som måste göras parallellt med adekvat forskningsarbete. Jag välkomnar därför den här debatten.
Tidigare i våras uppmärksammade SKTF mig på att man letar bland sina medlemmar för att hitta exempel på fall där sambandet kan påvisas. Då blev jag uppmärksammad på problemet mer konkret.
Jag förstår att det pågår en debatt bland berörda i den här frågan. Jag är glad för ditt engagemang, Anita Brodén. Jag kommer, hoppas jag, att svara upp mot de krav som finns för att pröva vilka vägar vi kan ta oss fram för att förbättra situationen, både för att förebygga och för att upptäcka samband.
Om det finns ny kunskap som tidigare inte har varit känd kommer jag att finnas där för att ta till mig den.
Hans Karlsson (S):
För en gångs skull håller jag med Carl B Hamilton till hundra procent, nämligen att han hade alldeles rätt när han sade att han inte hade något viktigt att säga som inte Karin Pilsäter redan hade sagt. Jag tror att ni har en poäng. Jag tror att det är fel på begreppet rehabilitering. Jag satt och undrade vad det är som vi egentligen debatterar, för jag vet inte vilken gång i ordningen, när det gäller denna medfinansiering.
Skälet till att vi debatterar detta är väl att ni återigen vill tala om att ni tänker avskaffa medfinansieringen. Det har vi förstått. Då är väl detta ett sätt att ytterligare understryka det, att ha en interpellationsdebatt om huruvida jag också vill avskaffa den. Men det vill jag inte, och jag vill inte ändra på rehabiliteringen.
Sedan argumenterar ni mångordigt om att ni tycker att det är orimligt att arbetsgivaren har ett rehabiliteringsansvar. Som exempel tar ni dels psykiska sjukdomar, dels sjukdomar och åkommor som inte är relaterade till arbetsplatsen.
Den rehabiliteringsutredning som en arbetsgivare ska göra innebär att göra en bedömning av om det går att ändra någonting på arbetsplatsen som gör det möjligt för den anställde att komma tillbaka till arbetet. Är det något som man kan göra? Det är inte, Carl B Hamilton och Karin Pilsäter, medicinsk rehabilitering som arbetsgivaren ska göra.
Ni argumenterar ju som om arbetsgivaren var tvungen att bli psykolog eller psykiater. Arbetsgivaren ska bedöma utifrån arbetsplatsens förutsättningar och utifrån den sjukskrivnes förutsättningar om det går att arbeta med den åkomma som personen har eller om det finns någonting som man kan ändra på för att underlätta för den här personen att komma tillbaka.
Det är när det gäller det arbetsorganisatoriska, metoder och verktyg - bord och stolar - liksom arbetsorganisationen som arbetsgivaren ska vidta åtgärder. Detta ska han eller hon teckna ned i en rehabiliteringsutredning och göra en bedömning av. Ni gillar inte det där.
Karin Pilsäter frågar: Borde ändå inte detta, Hans Karlsson, gå över till Försäkringskassan? Nej, min själ! Det vore alldeles bort i tok att göra det. Det är väl arbetsgivaren som har de bästa förutsättningarna att göra den här bedömningen på arbetsplatsen.
Inte kan Försäkringskassan bedöma vilka arbetsorganisatoriska eller andra verksamhetsmässiga förändringar som kan göras på en arbetsplats. Varför tänker ni så? Uppriktigt sagt förstår jag inte varför ni tänker så och kommer till den slutsatsen.
Jag tror faktiskt att ordet "rehab" associerar fel och på något sätt leder mot medicinsk rehabilitering - att det är fråga om någonting konstigare än att möjliggöra för människor att komma tillbaka.
Ja, Karin Pilsäter, jag noterade att du väldigt noga aktade dig för att säga att det gått bra med sjukfrånvaron, för annars hade jag gjort en notering och tänkt fråga Karin Pilsäter om hon ändå inte så här en av försommarens allra vackraste dagar kunde kosta på sig att säga: Jo, lite bra har det i alla fall gått med att minska sjukfrånvaron sedan år 2002, men .
Hans Karlsson (S):
Jag kan hålla med om en sak. Jag både förstår och inser att det inte är enkelt för en arbetsgivare att hantera situationen - så är det; det inser jag fuller väl. Det betyder inte att arbetsgivaren ska fråntas ansvaret för en rehabiliteringsutredning och initiativen därvidlag.
Däremot finns det mycket att fundera över när det gäller på vilket sätt en arbetsgivare kan få uppbackning, stöd, i det jobb som en arbetsgivare har i sjukfrånvaroprocessen.
Jag är väldigt imponerad av de projekt som parterna genom sitt försäkringsbolag har drivit på olika arbetsplatser för att understödja. Tekniken i de projekten har varit just att understödja arbetsgivaren i arbetet med människors återkomst efter sjukskrivning.
Dessutom gäller det förstås att motverka, förhindra, att sjukskrivning uppstår.
Det gäller alltså att resonera igenom detta lite strukturerat och lite metodiskt så att alla förstår vilken roll den andre har för att det så att säga ska gaffla i varandra. Där kan Karin Pilsäter, som alltid är väl påläst, säkert kontra och säga: Ja, men det har ju inte fungerat särskilt bra på Försäkringskassan. Nej, det är alldeles riktigt. Det blev alldeles för få avstämningsmöten förra året.
Jag hade hoppats på mycket mer. Det lyckades inte på det sätt jag hade tänkt. Nu tror jag att Försäkringskassan är på väg att rehabilitera sig själv på den punkten. Jag är väldigt mottaglig för diskussioner om vilket stöd en arbetsgivare kan behöva.
Jag tror också att det går att utveckla detta, inte minst med en bättre fungerande företagshälsovård - något som jag något senare hoppas kunna få återkomma till här i kammaren. Just företagshälsovården kan där vara en sådan konsult som en arbetsgivare behöver för att göra mera rätt i de här situationerna.
Jag säger inte att det är enkelt, men jag tror inte att lösningen, Karin Pilsäter, är att ta bort ansvaret från arbetsgivaren. Nu har vi haft denna debatt om medfinansieringen återigen.
Jag är inte dum på det sättet att jag inte tror att det inte finns någon arbetsgivare som har varit så uppskrämd av alla de kampanjer som Svenskt Näringsliv, Företagarna och högeralliansen har bedrivit om medfinansieringen att man inte har vågat anställa.
Men så snart en arbetsgivare får erfarenhet av vilka kostnader man drabbas av i verkligheten när någon har varit sjuk kommer man att se att det var ett rätt begåvat system som faktiskt skapar drivkrafter åt rätt håll.
Hans Karlsson (S):
Det handlar om risk och riskfördelning, Karin Pilsäter. Precis så är det. Risk tas av arbetsgivare. Risk tas av löntagare.
En löntagare, en anställd, som inte får relevant hjälp att ta sig tillbaka till arbete löper en risk att drabbas inte bara av fortsatt ohälsa utan också av sämre ekonomi - med allt vad det innebär. Det handlar hela tiden om risk.
Jag hade många debatter och diskussioner, enskilda samtal, med små företag och särskilt företrädare för små företag när vi började umgås med planer på att införa medfinansieringen.
Var det något jag fattade, Karin Pilsäter, även om du inte vill tro det riktigt, var det att det lilla företaget löper en hejdlöst mycket större risk att drabbas av hög sjukfrånvaro. En av två anställda kan bli sjuk länge medan hälften av Volvos anställda inte blir det. 50 % sjukfrånvaro är något annat i ett litet företag än i ett stort.
Jag åkte land och rike runt och ställde ut löftet att det inte skulle komma någon medfinansieringsreform med mindre än att den innehöll ett skydd för det mindre företagets risk. Så konstruerades ett sådant skydd - till och med ett riktigt begåvat sådant skydd!
Det har gett resultatet att det inte går att hitta ett enskilt litet företag som har drabbats av en orimlig kostnad till följd av systemet. Det blev bra, Karin Pilsäter. Vi tänker behålla detta. Fler och fler - det dröjer innan Folkpartiet kommer dit - tycker att det var en rätt bra idé.
Gabriel Romanus (FP):
Vi ska kanske inte förlänga det här meningsutbytet så mycket mer. Vi är rörande överens både om att man ska ha riktiga siffror och om att det är viktigt att analysera orsaken till den här ogynnsamma utvecklingen - det är illa nog, även om det kanske är något bättre än vad de första alarmerande siffrorna visade. Vidare är jag glad över att arbetsmarknadsministern inte är nöjd.
Det hade ju varit hemskt om han hade varit nöjd med en utveckling där antalet förtidspensionerade eller antalet personer i sjuk- eller aktivitetsersättning - som det med ett finare språkbruk heter - ökar och de långa sjukskrivningarna dessutom ökar. Att, som Hans Karlsson säger, vara långvarigt sjukskriven är farligt därför att risken att bli utslagen från arbetsmarknaden kraftigt ökar.
Den här debatten skulle, som sagt, inte handla om åtgärderna utan mer om att få fram en analys av orsaken till utvecklingen. Jag tar fasta på att det stegvis under våren, och senast i budgetpropositionen, kommer en analys. Då räknar jag med att regeringen har förslag om hur man ska göra för att förebygga en fortsatt utveckling åt samma håll. Om inte det finns ska jag återkomma; det lovar jag.
Gabriel Romanus (FP):
I regeringsförklaringen förra året sade regeringen: Regeringen kommer att särskilt följa utvecklingen i Stockholms läns landsting med tanke på den förra majoritetens ovilja att följa av riksdagen fattade beslut. I årets regeringsförklaring fanns det inte motsvarande snubbor till landstingsledningen.
Det som har hänt i verkligheten är att den nya socialdemokratiska landstingsledningen har lagt fram en budget som har underkänts av länsrätten. Då kan vi läsa i tidningen att statsrådet Lövdén säger att det går att köra vidare som om ingenting har hänt. Nu säger man i interpellationssvaret att Stockholms läns landsting sedan nuvarande utjämningssystemet infördes har varit nettobidragstagare.
Man vill ge intryck av att utjämningssystemet inte drabbar Stockholms läns landsting, men sanningen är den att under åren 1996-1998 betalade landstinget 1,25 miljarder per år, 1999-2002 2,7 miljarder per år, och i år betalar landstinget 5,5 miljarder.
Man får statsbidrag, men det är ju bidrag till den verksamhet som alla får bidrag till. Det är lite vilseledande om man säger att Stockholms läns landsting har varit nettobidragstagare sedan utjämningssystemet infördes. Det är inte utjämningssystemet som har gjort landstinget till nettobidragstagare.
Folkpartiet har i dag lagt fram ett program för Sveriges huvudstad som ska göra Stockholmsregionen till en tillväxtmotor igen. Det ska bli en nystart för Stockholmsregionen. Det programmet kommer Lars Leijonborg säkert att presentera utförligt i morgondagens debatt.
Beträffande skatteutjämningen sägs att Folkpartiet säger ja till en skatteutjämning mellan olika delar av vårt land, men det bör vara ett system som tar hänsyn inte bara till högre intäkter utan också till det faktum att vissa kommuner och landsting har högre kostnader. För landstinget handlar det om sjukvårdspersonalens löner.
Löneläget är högre här i Stockholmsregionen. Det handlar också om de särskilda storstadsproblem som förorsakar landstingen högre kostnader. Regeringen ger inte några positiva besked i interpellationssvaret.
Jag väntar mig inte några detaljerade besked när regeringen väntar på remissvar, men man skulle kunna hoppas att regeringen kunde markera en inriktning, att det ska bli en reform som lindrar bördan för Stockholms läns landsting.
Jag har svårt att tro att regeringen inte lyssnar något på den starka opinion som nu finns och de sakskäl som nu finns och framförs från Stockholmsregionen. Om regeringen kan ge positiva besked reser sig frågan varför regeringen behandlar Stockholms läns landsting annorlunda nu när det är en socialdemokratisk ledning mot vad man gjorde tidigare.
Men det får man bära. Framför allt behöver stockholmarna något slags positivt besked så att framtidstron återvänder.
Gabriel Romanus (FP):
Vi dricker mer, och skadorna ökar. Särskilt oroande är naturligtvis att ungas alkoholkonsumtion ökar så mycket. Huvudorsaken till detta är, om man ska vara realistisk, våra nya införselbestämmelser. Sverige har accepterat praktiskt taget obegränsad införsel av alkohol från andra EU-länder.
Det betyder ju att huvuduppgiften bör vara att försöka återinföra möjligheten att begränsa införseln så att vi kan använda skatteinstrumentet. I avvaktan på resultat där måste vi dock naturligtvis också se på andra åtgärder som vi kan vidta, även om de är mindre effektiva. Framför allt måste ett förebyggande perspektiv anläggas.
Därför är det bra att vi nu har fått ett bra underlag från myndigheterna. Jag behöver inte upprepa innehållet; statsrådet sammanfattade det mycket bra. Det viktiga är att bara information inte räcker, utan ska man vara effektiv i det förebyggande arbetet behövs det förändringar av miljön omkring de unga. Jag tycker att svaret i princip är positivt, och jag ber att få tacka så mycket för svaret.
Det finns ett litet "men", och det är naturligtvis att det behövs pengar. Ett annat "men" är att detta underlag har förelegat sedan den 1 september förra året. Redan våren 2002 lade Folkhälsoinstitutet fram ett förslag om förebyggande arbete när det gäller alkohol. Då undrar man naturligtvis: Varför har inget skett ännu?
Varför har vi behövt vänta på den här propositionen som lämnas i dag, vilket är ett lyckligt sammanträffande? Jag undrar också över innebörden i uppdraget till myndigheterna. Såvitt jag vet har ingen av de här myndigheterna några lösa pengar liggande för att kunna sätta i gång med åtgärder nu. Vi vet ju att den så kallade implementeringsplanen, alltså hur man ska föra ut detta i verkligheten, kostar pengar.
Det finns tre olika alternativ till satsning, och naturligtvis borde man välja det mest omfattande alternativet eftersom skadorna och det riskabla drickandet ökar så pass drastiskt. Då måste man ställa frågan: Är det meningen att Alkoholkommittén och Mobilisering mot narkotika ska skjuta till pengar, eller är det meningen att man ska vänta till den 1 januari? Kommer det pengar i budgeten till detta?
Jag förstår att statsrådet inte kan tala om exakt vad som kommer att stå i budgeten, men frågan är om de här skrivningarna innebär att det nu blir pengar till att genomföra detta eller om det bara är fromma förhoppningar.
Det som står här är ju ändå en signal om att man ska arbeta för att få ett annat, mer effektivt förebyggande arbete ute i skolorna.
Gabriel Romanus (FP):
Jag hoppas att finansministern när han utövar sitt idrottsledarskap, om det skulle vara en lägereld någon gång med grillkorv, inte ska behöva bli förmånsbeskattad. Med tanke på hur han lägger ut texten här utgår jag ifrån att idrottsföreningen ändå blir arbetsgivare för finansministern. Det ska skickas in kontrolluppgift, och sedan ska finansministern betala lite skatt på grillkorven.
Det kan förekomma sådan förtäring även utanför scoutrörelsen, har jag förstått. Jag vill inte åberopa min höga ålder, men jag minns hur det var när socialdemokratiska ungdomsförbundet hade en ung, radikal och rabulistisk ordförande nere från Västergötland någonstans som förskräckte vuxenvärlden med sina vilda idéer. Av den där unga rabulisten har det nu blivit en ganska god byråkrat. Det kanske i vissa avseenden är en utveckling till det bättre.
Men just när det gäller fantasin och att sätta sig in i hur det uppfattas ute i föreningsvärlden skulle jag önska att finansministern återvände lite grann till sin ungdoms tankegångar. Jag har ingen lösning på detta problem. Jag är inte säker på att just den här utredningen ska syssla med det. Vi har ett finansdepartement och ett skatteverk.
Nog borde det vara möjligt att hitta en lösning som gör att ideella ungdomsledare inte ska behöva vara skatteexperter och dessutom ägna sin tid åt att skicka kontrolluppgifter till folk som har fått en gratis grillkorv på sommarläger. Jag är glad att det inte är fastighetsskatt på tältboendet. Det får man väl trösta sig med tills vidare.
Men kan inte finansministern ge en liten öppning åt att föreningslivet ska kunna slippa den som jag tycker både byråkratiska och lite småaktiga ordningen? Det har inte ett dugg att göra med vare sig smidighet, rättvisa eller skatt efter bärkraft utan är rent krångel. Där skulle man i varje fall vilja ha en liten öppning. Jag ska inte nödvändigtvis göra detta till en partipolitisk fråga.
Scoutnätverket är ekumeniskt, och jag tror att alla som är med tycker att det är vansinne. Men vill inte finansministern ta chansen och säga att vi ska titta på detta och se om vi kan undanröja dumheterna?
Gabriel Romanus (FP):
Jag håller med om att vi ska ha en god byråkrati som ska hitta smidiga lösningar. Det är inte min uppgift att stå här och lösa frågan. Jag vill fästa uppmärksamheten på att vi här har någonting som inte kan kännetecknas som god byråkrati.
Jag kan väl ändå få nämna att i materialet som vi har fått från Svenska Scoutrådet påpekas det att lärare och ledare som har skyldighet att se till barn på daghem och fritidshem under måltiderna inte behöver förmånsbeskattas för måltiderna. De kallas nämligen pedagogiska måltider. Det är inget yrkande.
Men ett litet tips skulle kunna vara att man även såg lägerelden för scoutlägret som en pedagogisk övning. Då skulle man kunna skattebefria den och även slippa hela ritualen med kontrolluppgifter och liknande.
Jag hoppas att jag inte övertolkar det som finansministern nu sade om att myndigheterna ska följa riksdagsdebatten och ska se om vi i riksdagen sätter fingret på sådant som av allmänheten uppfattas som orimligt. Jag tolkar det som en diskret men dock anvisning till myndigheterna att försöka göra någonting åt detta.
Om den tolkningen är riktig kan jag framföra ett hjärtligt tack för svaret.