Ulf Kristersson (M):
Ibland känns det lite underligt att nästan behöva påpeka för Socialdemokraterna grunderna i den svenska välfärdsmodellen på sjukförsäkringens område. Det är så och har alltid varit så att läkarens uppgift är att skriva de medicinska underlagen, ställa diagnosen och beskriva i bästa fall väldigt fylligt, klokt och korrekt vilka begränsningar detta får för patientens förmåga att arbeta.
Det är och har alltid varit försäkringens uppgift att fatta beslut om man på detta underlag kan dra slutsatsen att patienten på grund av sjukdom är oförmögen att arbeta. Detta är fundamenta. Detta har varit självklart sedan den här försäkringen infördes 1955, och i praktiken långt före det, i de gamla sjukkassorna. Läkarens uppgift är att ha en patientrelation.
Försäkringens uppgift är att undersöka om du 1.	är försäkrad, har en inkomst som du kan få sjukpenning för över huvud taget och 2.	om din sjukdom är av den arten att du på grund av sjukdomen inte kan arbeta. Jag tycker nästan att det är häpnadsväckande att dessa helt fundamentala delar av den svenska välfärdsmodellen ska behöva påpekas för människor som borde veta hur det fungerar.
Sedan putsar vi inte på ytan, utan vi och jag har sagt ganska tydligt, rätt många gånger, att vi vill göra förbättringar i en i sig bra reform. Det är en reform som vi tror har varit riktig och nödvändig, en reform där vi ser stora framgångar, men vi ser också brister. Jag har aldrig hymlat om att det finns brister.
Jag har heller aldrig ställt i utsikt några dramatiska förändringar som skulle äventyra de stora fördelarna. Jag skulle vara lite mer imponerad om våra reformer och våra förbättringar ställdes mot skarpa förslag där ni på allvar berättar om ni vill riva upp tidsgränserna, budgeterar för detta, räknar och analyserar i stället för lite svepande kritik. Ni ville i princip precis det som har uppnåtts, men nu är ni emot tidsgränserna, uppenbarligen. Det håller inte.
Det vi nu har gjort är att vi på fyra mycket konkreta områden har föreslagit förbättringar där vi sett att det fanns brister, där konsekvenserna inte har blivit precis som vi ville. Nota bene, 97 procent av alla människor får precis den sjukpenning som de begär. I den förkrossande majoriteten av fallen är läkare, patient och försäkringskassa överens.
Man lämnar sjukpenningen och sjukförsäkringen för att man går tillbaka till jobbet igen, ofta samma jobb, ibland ett annat jobb. Vi pratar om 3 procent av fallen inom en ram för miljoner av beslut. Det är viktigt nog, men vi ska ha klart för oss vad som är de stora dragen i de här frågorna. Vi har nu påpekat att lagarna ibland är och måste vara fyrkantiga om de ska vara rättssäkra.
Men det måste finnas ett något större utrymme för individuella professionella bedömningar om det skulle vara oskäligt att begära att en person lämnar sjukförsäkringen och går till Arbetsförmedlingen. Vi har sett sådana fall. Vi ökar den möjligheten. Det är det första. För det andra kommer färre att falla mellan stolarna. Vi tidigarelägger Arbetsförmedlingens insatser och slipper oroa människor med byte av ersättningssystem när de efter två och ett halvt år - jag säger: två och ett halvt år - lämnar sjukförsäkringen.
För det tredje försöker vi hjälpa den lilla men utsatta gruppen nollklassade, som aldrig har haft sjukpenninggrundade inkomster och därför inte kan få sjukpenning, som aldrig har kunnat få sjukpenning, får jag väl säga för att vara tydlig i den här församlingen, men som en gång leddes in i tidsbegränsad sjukersättning. Det var ett dåligt system som nu är borttaget. De bör därför behandlas med speciell hänsyn.
För det fjärde ökar vi möjligheterna för Arbetsförmedlingen att skaffa arbete till en utsatt grupp efter en lång tids sjukskrivning och som har en komplex problematik.