Inger René (M):
I skolböcker från förr i världen fanns det ofta ett rim, på försättsbladet. Det stod så här: N.N. - där skulle man skriva sitt eget namn - är mitt namn, mig till heder och ingen skam. Det är mig i dopet givet och i livsens bok inskrivet. Första gången man hittade detta var i en visbok som är från så långt tillbaka som 1600-talet.
Varför börjar jag då med detta uråldriga rim när vi pratar om namnlagen? Jo, jag tycker att det visar vilken betydelse namnet har för den personliga identiteten. När det här gamla rimmet skrevs var det förhållandevis enkelt att namnge ett nyfött barn. Vissa förnamn gick i släkten. I efternamn fick Pers barn naturligen heta Persson - punkt.
Det låter praktiskt, men redan i slutet av 1800-talet efterfrågades ett mer ordnat system för våra personnamn. Syftet var att fler skulle välja ärftliga släktnamn så att man på det sättet kunde härleda personer. Det resulterade i vår första namnlag som antogs 1901. 62 år senare fick vi nästa namnlag som vidgades bland annat till rätten till namnbyte.
Med den nuvarande lagen, som tillkom 1982, ville riksdagen bland annat öka valfriheten och förenkla proceduren för dem som ville byta förnamn eller efternamn. Antalet önskemål om namnbyte ökar år för år. Förra året nåddes vad man kan kalla för all-time-high. Då valde ungefär 7 500 personer att byta namn.
I de allra flesta fallen rörde det sig om efternamnet. I nu gällande lag står det om nybildade namn att dessa inte får godkännas om de till bildning, uttal eller stavning har en sådan språklig form att de inte är lämpliga som efternamn här i landet. I dag kommer människor från alla de håll till Sverige. De är bärare av andra namntraditioner än våra inhemska.
Vi behöver bara vända oss till länder som Island och Norge - ja, för den delen också Danmark - så visst behöver lagen ses över. Ett annat bekymmer med dagens namnlag rör oftast kvinnor. Det gäller då hur vi hanterar mellannamn. Situationen underlättas inte av att namnkombinationer ibland behandlas på ett sätt, ibland på ett annat sätt.
Det gör, för att nämna en praktisk nackdel, att det kan vara svårt att i ett register av något slag hitta personer just därför att de kan registreras både på sitt mellannamn och på sitt slutnamn. Jag skulle kunna räkna upp flera skäl till att namnlagen verkligen behöver ses över. Vi har hört en del skäl till det här från talarstolen.
Det vanligaste när namnlagen diskuteras eller när det skrivs om den i tidningarna är att det upplevs som ett godtycke vilka namn - det rör sig då om både förnamn och efternamn - som godkänns och vilka som underkänns. Det kan vara obegripligt att man till exempel inte får heta Myran när man får heta Blomman, Lilja eller Mango.
I Norge har man en betydligt liberalare syn på detta med namnlag och namn. Där lär till exempel Kolaautomat vara godkänt som förnamn. Gudärgod - jag vet inte om de i namnet ingående orden skrivs i en följd eller om namnet skrivs med mellanslag mellan de ingående orden - lär också vara ett godtagbart namn. Hur som helst är vi alltså överens om att namnlagen behöver reformeras.
Redan 2001 gav riksdagen regeringen i uppdrag att komma med förslag om en ny namnlag. Då kan man undra varför den förra regeringen inte gjorde det. Här har det talats om månader. Vi har alltså haft 15 månader på oss. Den gamla regeringen hade, om jag nu räknat rätt, 86 månader på sig för att komma med förslag om en ny lag.
Mot den bakgrunden tycker jag att reservation 1 är ett präktigt självmål. Där säger man att regeringen borde skynda sig. Jag skulle kunna returnera bollen och säga att den socialdemokratiska regeringen hade två regeringsperioder, det vill säga fem år eller 84 månader, på sig för att skriva en proposition.
I reservationen säger man också att arbetet har påbörjats. Men om man ringer till departementet och frågar vad den socialdemokratiska regeringen gjorde blir svaret att onsdagen den 7 december 2005 hade Justitiedepartementet en tvåtimmarshearing om namnlagen. Men sedan blev det programmet en hyllvärmare. Inget annat hände.
Det finns ingenting skrivet och ingenting förberett. Det finns absolut inga direktiv. Man hade chansen men tog den inte. Alliansregeringen har, som sagt, haft drygt ett år på sig. Jag avslutar mitt anförande med att yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet i dess helhet och avslag på reservationerna.