Peter Danielsson (M):
Den här debatten handlar om ett av de allra viktigaste områden som riksdagen har att fatta beslut om, nämligen utbildning och universitetsforskning. Jag vill passa på att så här inledningsvis hälsa utbildningsministern välkommen om han är i salen. Det är han tydligen inte än, men jag såg honom här tidigare. Det är alltid trevligt att ministern kommer hit till riksdagen och deltar i debatterna, och särskilt trevligt är det eftersom han inte var här när vi debatterade hans forskningspolitiska proposition. Välkommen hit i alla fall - nu ser jag ministern!
Jag förmodar att ministerns närvaro också har föranlett att vi inleder med att debattera den högre utbildningen och forskningen. Personligen tycker jag att det känns lite bakvänt att ta debatten i den här ordningen, inte minst eftersom många av de problem som finns i den högre utbildningen härstammar från tillkortakommanden i det övriga utbildningssystemet. Herr talman! Talmannen har säkert hört det förut, men en av de stora utmaningar som Sverige står inför är den ökande globaliseringen.
Dagligen utsätts Sveriges konkurrenskraft för prövningar. För 20 år sedan flyttade inte kunskap och kapital. I dag flyttar det över en natt. Hur vi möter den globala ekonomins utveckling kommer att ha en avgörande påverkan på våra möjligheter att långsiktigt skapa välstånd och trygghet i Sverige. En viktig del i Sveriges strategi måste vara att se till att vårt utbildningssystem ger alla människor de bästa möjligheterna att växa och utvecklas.
Dessvärre har såväl utbildningen på de lägre nivåerna som den högre utbildning och forskningen försummats av den socialdemokratiska regeringen. Herr talman! I Sverige har en mycket snabb utbyggnad av den högre utbildningen skett. Problemet är att regeringen inte har ökat resurserna till lärosätena i samma takt som utbyggnaden. Det har medfört neddragningar på utbildningsplatser. De svenska anslagen per student har enligt OECD sjunkit med 15 % mellan 1995 och 2002.
Samtidigt har utvecklingen varit den motsatta i andra länder. I Norge och Danmark har till exempel anslagen per student ökat med 20 % respektive 30 % under samma period. Denna successiva urgröpning av resurserna riskerar kvaliteten i den högre utbildningen, och den riskerar också utrymmet för den fria forskningen. Trots detta föreslår regeringen nu som en del av sin arbetsmarknadssatsning ytterligare utbyggnad av grundutbildningen. Herr talman!
En annan oroväckande utveckling som drabbar kvaliteten, är att grundskolans och gymnasiets problem slår igenom även på högskolan. I flera utvärderingar konstateras att studenterna i dag är sämre förberedda för högre studier än för fem-tio år sedan. Det är oacceptabelt att högskolorna i dag tvingas använda resurser till att reparera bristande gymnasiekunskaper. Inriktningen på den högre utbildningen måste läggas om.
Regeringens mål är att 50 % av en årskull ska ha påbörjat en högskoleutbildning vid 25 års ålder. Det är typiskt för regeringen att sätta upp enkla, kvantitativa mål. Men vad har de egentligen lett till? Jo, de har lett till nedskärningar i resurser per student genom större undervisningsgrupper, färre seminarier och färre forskarutbildade lärare. Det övergripande målet för Moderaterna är att skapa förutsättningar för en högkvalitativ högre utbildning med mångfald, valfrihet och kvalitet.
Alla som vill och har de grundläggande kunskaperna ska kunna välja den utbildning som de anser bäst bidrar till att förverkliga deras livsprojekt. Med tanke på de senaste årens urgröpning av resurserna är det nu viktigt att fokusera på kvaliteten. Den som tar studielån på hundratusentals kronor för en högskoleutbildning ska veta att den är av en sådan kvalitet att den accepteras av potentiella arbetsgivare både i och utanför Sverige.
Samtidigt ska landets arbetsgivare kunna lita på att en student med en akademisk examen från Sverige har de kunskaper som utbildningen är tänkt att förmedla. Icke att förglömma i detta sammanhang är att vi ska rekrytera våra framtida spetsforskare ur denna grupp. För att stärka kvaliteten i den högre utbildningen vill vi vidta en rad åtgärder. För det första måste hela skolan bli bättre.
Grundprincipen måste vara att varje nivå i skolsystemet ska ta sitt ansvar för elevernas kunskapsinhämtning. Det duger inte att grundskolan skickar vidare problem till gymnasiet och att gymnasieskolan därefter gör likadant i fråga om högskolan. Mina kolleger i utskottet kommer senare i debatten att återkomma till hur vi vill förbättra den svenska skolan. För det andra måste antagningssystemet signalera vikten av att studenterna har tillräckliga förkunskaper för sina högskolestudier.
Exempelvis ska det krävas godkänt i svenska och engelska för att man ska bli antagen till högskolan. Hittills har regeringen sagt nej till detta med motivet att det skulle öka den sociala snedrekryteringen. Det tycker jag är ett defensivt resonemang. Den viktigaste åtgärden för att minska den sociala snedrekryteringen är att förbättra den svenska skolan.
Vi vill dessutom stimulera gymnasieeleverna att välja fler fördjupningskurser och relevanta kurser för framtida högskoleutbildningar framför enklare kurser som många i dag väljer av betygstaktiska skäl. Vi föreslår därför att sådana kurser ska ge extra poäng i antagningsprocessen. Och vi är övertygade om att det kommer att leda till att studenterna är bättre rustade än i dag för att klara högskolestudierna. För det tredje måste resurstilldelningssystemet tydligare premiera kvalitet.
I dag får lärosätena resurser i förhållande till antalet studenter som tas in och antalet godkända poäng. Därför tycker vi att den del som baseras på studenternas prestationer måste reduceras samtidigt som vi stärker utvärderingen av kvaliteten. För det fjärde är det internationella utbytet betydelsefullt för den högre utbildningens kvalitet. För studenter och forskare är det mycket viktigt att lärosätena får förutsättningar att fullt ut delta i Bolognaprocessen.
För det femte måste kvaliteten i den högre utbildningen säkerställas innan en fortsatt utbyggnad av den högre utbildningen kan bli aktuell. Därför ökar vi moderater resurserna till högskolorna och universiteten med nära 4 miljarder kronor under de kommande tre åren. Vi ger till att börja med högskolorna ersättning för de studenter som de redan utbildar men som de inte får ersättning för. Det motsvarar ca 10 000 utbildningsplatser. Därutöver lägger vi 800 miljoner kronor på en kvalitetssatsning för den högre utbildningen.
Det är dags att sluta urholka resurserna. Dessutom anslår vi 900 miljoner kronor i nya fakultetsmedel för forskning och forskarutbildning. Därmed skapar vi också förutsättningar för att bygga ut grundutbildningen på ett sätt som säkrar kvaliteten. Herr talman! Därefter några ord om den för Sverige så viktiga forskningen.
Vi i den borgerliga alliansen har presenterat en gemensam forskningspolitik som ger Sverige möjlighet att bli en långsiktigt framstående aktör i det snabbt framväxande globala kunskapssamhället. Vi prioriterar starka självständiga universitet och en mångfald av forskningsfinansiärer. Vi vet också att det krävs ett gott företagsklimat för att Sverige ska kunna behålla de stora företagens forskning i landet.
Alliansen föreslår mer pengar än regeringen till forskning, men framför allt har vi en annan attityd till vetenskapen. Medan regeringen skriver allmänt om den fria forskningens betydelse, föreslår vi konkreta förändringar som ökar akademiernas frihet. Vi ökar de anslag som går direkt till universitetens och högskolornas fakulteter. Det stärker lärosätena och ökar deras självständighet. Vi avpolitiserar dessutom universitets- och högskolestyrelserna.
Även ledamöterna i de statliga forskningsråden och forskningsstiftelserna ska utses av vetenskapssamhället för att tillförsäkra forskningen ökad frihet. Regeringen gör precis tvärtom och fortsätter att politisera. Nu vill man ändra högskolelagen, så att högskolorna ska "främja en hållbar utveckling som innebär att nuvarande och kommande generationer tillförsäkras en hälsosam och god miljö, ekonomisk och social välfärd och rättvisa".
Det är svårt att inte hålla med rektor Kåre Bremer som menade att förslaget är både onödigt och klåfingrigt. Det är onödigt eftersom universiteten genom sin fria kunskapsuppbyggnad och kunskapsförmedling redan gör detta och klåfingrigt eftersom det är ett uttryck för politikers vilja att styra över innehållet i universitetens verksamhet. I dag är det hållbar utveckling, i morgon kan det vara något annat som står på agendan. Herr talman!
Ett annat allvarligt problem är att universitet och högskolor på många håll har en egen finansiering till endast omkring hälften av dagens doktorander. Det är inte acceptabelt. Det bör inrättas betydligt fler doktorandtjänster med ekonomi och trygghet som är jämförbara med andra jobb. Med regeringens blygsamma uppräkning av fakultetsanslagen är det inte möjligt. Konsekvensen blir en stor andel doktorander som även fortsättningsvis kommer att tvingas försörja sig med stipendier eller utbildningsbidrag som ger stora brister i den sociala tryggheten.
Den högre utbildningen och forskningen får varken bli ett verktyg för arbetsmarknadspolitik eller för politiskt korrekta mål. Den ska erbjuda studenter utbildning av hög kvalitet och en från politiken fristående forskning för att säkerställa människors och Sveriges konkurrenskraft. Avslutningsvis, herr talman, står vi på sedvanligt sätt bakom alla de moderata reservationerna, men för tids vinnande yrkar jag bifall endast till reservation 1.