KBLab/rixvox huggingface dataset:
Kerstin Lundgren (C):
Tyvärr kan jag inte glädja Håkan Svenneling, för detta är argument som kommer att höras. Jag hoppas verkligen att också regeringen granskar detta och tittar på de mycket kloka remissvar som har kommit, till exempel från Inspektionen för strategiska produkter, som pekar på just dessa frågor. Detta är viktigt. Det är viktigt att också utreda frågan om kopplingen till Euratom. Detta är spännande.
Jag känner igen argumenten. Jag har också läst mejl med precis samma argument, och jag känner igen avsändarna som andra än Håkan Svenneling. I grunden har vi naturligtvis inställningen att vi vill hävda en stark exportkontrollregim.
Vi vill inte hamna i ett läge där den undergrävs genom att kliva in i en otydlig förbudskonvention, som riskerar att undergräva inte bara IAEA och andra organisationer. Också den exportkontroll som vi har i Sverige riskerar att undergrävas. Det kommer nämligen att höras att det tolkas alldeles felaktigt.
Det kommer också att bli en diskussion framåt som innebär att man även i den delen försöker strypa den inre marknadens möjligheter att agera och fungera. Det gäller en lång rad produkter och en lång rad samarbeten. Det är i grunden inte krigsmateriel för strid utan produkter med dubbla användningsområden, såsom forskning och en bred industriverksamhet.
Kerstin Lundgren (C):
När jag lyssnade in Kenneth G Forslunds argumentation för krigsmaterielexport tänkte jag nästan att nu vill han ha en replik. När han motiverar den svenska krigsmaterielexporten med att Sverige inte är med i någon militärallians och inte är medlem i Nato har jag lite svårt att riktigt förstå hur detta går ihop.
Det skulle ju leda till en spännande diskussion med våra andra samarbetsländer som är Natoländer. Vi har också en särskild relation i exportsammanhang med Natoländerna. Låt oss tänka tanken. Skulle det vara så att vi har krigsmaterieltillverkning och att vi behöver det för att vi inte är Natomedlem?
Titta då på de stora Natomedlemmarna som har mycket av den vitala krigsmaterieltillverkning som också vi i Sverige behöver för vår verksamhet. Det är helt solklart så att utan ett nära samarbete med till exempel USA är en hel del av vårt svenska försvar inte funktionsdugligt.
Vi är helt beroende av Natoländerna. Det är klart att ett Natomedlemskap inte skulle försvåra detta samarbete. Men i grunden har vi egentligen en Natonärvaro i hela vårt försvar, i vår krigsmaterieltillverkning och i vår export.
Jag undrar därför hur argumentet med Nato kommer in i frågan om regelverket för krigsmaterielexport. Det finns inte redovisat, och det finns inte något särskilt material.
Kerstin Lundgren (C):
Vi är helt överens om att Sverige behöver både en försvarsindustri och en export, eftersom vi är en del av en större gemenskap för att bygga, utveckla och säkra att vi har möjligheter att försvara oss i en svår omvärld. Då behöver vi göra gemensamma insatser. Det är också därför som vi jobbar tillsammans i EU med att försöka utveckla vårt arbete.
Fru talman! För mig blir argumentet om den militära alliansfriheten i detta fall väldigt krystat.
Oavsett hur man väljer i fråga om Natomedlemskap eller inte är det viktigt att vi har en krigsmaterielindustri i Sverige som kan bidra till den gemensamma nyttan, och den gemensamma nyttan når vi tillsammans i EU och med Natovännerna.
Det är utgångspunkten för att fortsatt hävda export och att fortsatt hävda en svensk krigsmaterielindustri men också ett gott samarbete.
Kerstin Lundgren (C):
När man läser betänkandet och reservationen framträder ändå en bild av att det inte bara handlar om integreringsprocesser i de baltiska staterna mellan olika grupper. I vad mån det nu är efterfrågat från de baltiska staterna ska jag låta vara osagt; vi har ju också en hel del diskussion med kollegor i de baltiska länderna.
Fru talman! Jag ser också att Vänsterpartiet vill agera för att minska spänningarna eller bygga länkar mellan de baltiska staterna och det stora landet Ryssland. Det är en spännande ingång för ett vänsterparti att vara den aktör som vill öppna och driva den processen.
Vi vet att Ryssland har en tydlig agenda: Ryssland hotar våra baltiska vänner. Tack vare att de är medlemmar i just Nato och i EU känner de att det kanske inte är fullt så illa som det skulle ha varit om de inte hade varit det.
När just Vänsterpartiet, som tycker att Nato är ett hot, säger att man vill börja diskutera hur man ska bygga relationer mellan de baltiska staterna och Kreml känns det, fru talman, som en felaktig uppgift att prioritera från svensk sida. Möjligen känns det inte så för en vänsterpartist.
Kerstin Lundgren (C):
Att tydligt stå på de baltiska ländernas sida är att Sverige går med i Nato. Det är en diskussion som vi för i ett annat sammanhang, för det är det de efterfrågar. I dag utgör vi ett hot genom vårt val. Jag tycker att det är tydligt i debatten att Vänsterpartiet väljer att tona ned och hålla Nato borta. Nato ska vi passa oss för, tydligen, och i stället närma oss Ryssland och vara brobyggare.
Med den hållningen förstår jag att Vänsterpartiet vill buga i besöken även om man håller möten med Memorial och andra. De säger: Var tydliga! Buga inte för den ryska propagandan! Stå upp för era värden! Det är de liberala värden som vi har byggt vårt land, Europa och väst utifrån.
Det är inte de värden som Ryssland anser att de vill fostra både de baltiska staterna och sina egna medborgare utifrån.
Kerstin Lundgren (C):
Jag lyssnade till statsrådet Peter Eriksson och hörde att det finns en bild från regeringen av att det finns förbättringsmöjligheter när det gäller resultatskrivelsen. Det som ändå gör mig lite förvånad är varifrån man tar sin utgångspunkt.
När jag tittar på resultatet följer jag naturligtvis också hur den strategi som regeringen angav såg ut och hur resultatet av strategin återspeglas. Vi kan ha olika uppfattningar om delar av detta, men det är ändå regeringens strategi. Hur följer man då upp strategin i den redogörelse som man lämnar till riksdagen?
Här blir statsrådet Peter Eriksson svaret skyldig, för i sammanställningen av de 53 organisationer som redovisas i den senaste skrivelsen framgår det inte vad som har förändrats efter den senaste skrivelsen.
Det framgår inte vilka som har varit relevanta och har haft en höjd effektivitet, vilka som haft en lägre effektivitet och vilka som utgår därför att de inte har klarat uppdraget. Ändå är det just dessa kriterier som regeringen har angivit ska vara utgångspunkt för hur man arbetar. Varför går då inte detta att utläsa?
Har regeringen inte tagit fasta på sin egen strategi i resultatskrivelsen?
Kerstin Lundgren (C):
Tack, statsrådet, för den öppenheten! Det är klart att om vi i riksdagen ska kunna fullfölja vår granskande roll och utföra vårt uppdrag är det viktigt att den skrivelse som regeringen överlämnar till riksdagen är sådan att den gör granskningen meningsfull. I det här fallet är det inte så lätt att följa över huvud taget.
Detta är naturligtvis allvarligt, inte minst när vi befinner oss i en situation där det multilaterala systemet ifrågasätts. Vi kan vara överens om att det är viktigt att ha en multilateral ordning.
Denna ordning får dock inte tas över eller omtolkas till exempel i den kinesiska kontexten eller i en auktoritär kontext, utan den måste bygga på de mänskliga rättigheter som är FN:s grunddeklaration. Om man inte har detta som utgångspunkt utan något helt annat riskerar hela den multilaterala satsning som vi gör att bli en betalning av någon annans agenda.
Det är viktigt att så inte blir fallet. Jag instämmer i bedömningen och gillar att statsrådet sa att det är viktigt att försöka allokera om från multilateralt, som har ökat kraftigt hela tiden, till bilateralt och låta det växa. Där är förvaltningsstödet viktigt. Vi ser fram emot en sådan utveckling, fru talman.
Kerstin Lundgren (C):
När jag lyssnar till Pyry Niemi hör jag en person som uppfattar att det utan detta avtal om politisk dialog och samarbete inte finns någonting och att man då står utanför eller till och med inför sanktioner. Men varifrån kommer den bilden? Vi fortsätter naturligtvis att föra dialog, som vi har gjort under hela denna resa. Vi fortsätter att agera som vi har gjort så här långt.
Det enda vi gör genom att ratificera avtalet nu är att ge en present till dem som under processen, från det att vi inledde arbetet med avtalet, har klivit tillbaka och bekräftat den kommunistiska ledningens politik i en ny konstitution, framtagen under en månad, från juni till juli 2018, då den presenterades.
Den har nu gått fram till en beslutande konstitution. Varför ska vi ge en present till kommunistregimen? Borde vi inte i stället försöka påverka och säga "Nej, vi ratificerar inte - vi vill se att ni menar allvar när vi pratar mänskliga rättigheter"? Och det är inte en kubansk tolkning av mänskliga rättigheter som vi ska bekräfta, inte heller en kubansk tolkning av demokrati med en enpartistat.
Men det är ju det avtalet gör. Det bekräftar grundvalarna på vilka avtalet vilar. Det kan jag inte förstå hur man kan önska göra 2019, fru ålderspresident.
Kerstin Lundgren (C):
Det låter återigen som om vi bara har att ta ställning för ett ja eller nej.
Det är ju det nya. Vi började förhandla när läget förändrades i positiv riktning, och vi hoppades. Men precis som vi har fått se i andra sammanhang har vi också sett att utvecklingen går i fel riktning. Det är där vi tycker att det finns skäl att slå bakut. Fru ålderspresident!
När jag läser detta avtal och konstitutionen förstår jag egentligen inte hur man kan rösta ja och säga att detta är grunden för att förändra det kubanska systemet. I detta avtal erkänns ju det kubanska systemet - det respekteras - och den kubanska konstitutionen.
Parterna ska komma överens om en dagordning för varje dialogmöte som ska avspegla deras respektive intressen och på ett välavvägt sätt ta upp medborgerliga och politiska rättigheter samt ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Där har vi grunderna. Dessutom står det tydligt i artikel 12 att avtal som inte överensstämmer med den konstitution som antagits inte är gällande.
Fru ålderspresident! Därför vill jag fråga: Hur kommer det sig att Moderaterna nu vill släppa fram detta avtal?
Kerstin Lundgren (C):
Detta avtal är möjligt att säga upp från endera parten med sex månaders uppsägningstid. Jag hör att Moderaterna verkar resonera som att om inte något har hänt om fem år vill de att detta ska omprövas. Men då har avtalet trätt i kraft. Då är det mycket svårare.
Då krävs det enighet för att säga upp avtalet och få denna sexmånadersperiod att börja verka. Än så länge har avtalet inte trätt i kraft. Vi har fem års erfarenhet sedan förhandlingarna inleddes, och utvecklingen har gått i fel riktning. Av detta skäl tycker vi inte att det finns anledning att nu släppa fram, säga ja till och ratificera avtalet.
Så länge avtalet inte är undertecknat av EU fortsätter nämligen dialogen och samtalen. Men det finns ändå en liten signal som ringer: Utan resultat som går i demokratisk, rättsstatlig MR-riktning får vi inte avtalet att träda i kraft.
Det vore väl bättre att ha denna ingång om man vill förändra än att rösta ja i dag till avtalet? Det är verkligen inte så att ett särskilt yttrande i denna del förändrar något. Jag tror att det är nästan lika liten chans att tro att hela EU skulle bestämma sig för att säga upp avtalet om fem år om Kuba inte har gått i rätt riktning.
Det är faktiskt på det sättet att vi med detta avtal accepterar den konstitution som oåterkalleligt ger kommunistpartiet överhöghet på Kuba.
Kerstin Lundgren (C):
När jag hör Janine Alm Ericson från Miljöpartiet argumentera för det här avtalet utifrån att det ska förbättra mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstat undrar jag om hon har läst den nya konstitutionen.
Har Janine Alm Ericson läst avtalet som vi nu ska ta ställning till? Om man läser avtalet ser man att det är på den här grunden som kommande avtal ska träffas.
Det är ett avtal som bekräftar den kubanska tolkningen av mänskliga rättigheter - det har framgått i debatten hur den ser ut. Avtalet bekräftar den kubanska tolkningen av demokrati - ordet "demokrati" finns till och med inskrivet i konstitutionen, men det är inte fråga om den ordning som vi ser framför oss när vi talar om demokrati.
Avtalet bekräftar också den kubanska tolkningen av rättsstaten. På den grunden ska vi fortsätta att arbeta för att gå vidare med nya avtal. Det är precis det som det här avtalet syftar till: att lägga grunden för fortsatt arbete. För min del skulle jag inte vilja ge detta klartecken, detta gröna ljus för att gå vidare utifrån den här grunden, utan jag skulle vilja se en förändring.
Varför väljer Miljöpartiet att lägga detta till grund för den fortsatta diskussionen, i stället för att sätta press på både den nuvarande regeringen och EU-kommissionen att kräva en förändring i riktning mot den demokratisyn och MR-syn som vi trodde var universell?
Kerstin Lundgren (C):
Det låter ungefär som när vi diskuterar kinesisk politik. I Kina säger man: Vi står upp för mänskliga rättigheter och demokrati! För vår del har vi i dag kommit så långt att vi konstaterar att detta är en demokratisyn och en MR-syn som inte är förenlig med vår. Kuba har 2019 antagit en ny konstitution där man använder precis samma metodik.
Man gör den kubanska uttolkningen. Den ska inte Sveriges riksdag bekräfta, som vi ser det. Vi har haft hållningen att vi ska låta det här avtalet vila, vilket innebär att man kan fortsätta att föra samtal. Det har man gjort sedan 2016, när EU beslutade om detta.
Man har kunnat fortsätta att föra samtal och föra den politiska dialogen för att se om man kommer vidare. Men man ska inte gå vidare med nya avtal på den här grunden. Det vill vi inte se, herr ålderspresident. Det är därför vi inte vill ge grönt ljus för avtalet. Vi tycker att man från svensk sida borde ta vara på möjligheten att låta det gula ljuset skina.
Egentligen skulle vi tycka att det var bäst. Nu kommer vi att rösta nej, för vi tycker inte att avtalet ska släppas igenom. Vi skulle önska att också Miljöpartiet valde den lösningen. Det skulle ge ett förhandlingsmandat både gentemot EU och gentemot Kuba från den svenska sidan när det gäller den fortsatta hanteringen av de här frågorna.
Kerstin Lundgren (C):
Samarbete där så är lämpligt, hörde jag utrikesminister Ann Linde nämna. Det är viktigt att Sverige inte blir dörröppnare för Kinas perspektiv på världen. Det är en grundläggande förutsättning för att vi ska vara framgångsrika i vårt arbete för våra värden. Jag skulle inledningsvis vilja ställa två frågor till utrikesministern.
Den första handlar om EU:s strukturerade dialog med Hongkong. Är regeringen beredd att verka för att de numera folkvalda i Hongkong inkluderas i en sådan strukturerad dialog? Det är ett av de förslag som nämns i utrikesutskottets betänkande.
Kerstin Lundgren (C):
Det är viktigt att syna EU:s avsikt när man säger att man vill ha en strukturerad dialog med Hongkong inom ramen för principen om ett land, två system. Det är viktigt att inte bara prata med landet - ett system - i form av företrädare för Fastlandskina eller för den kinesiska kommunistregimen, utan man ska också prata med de folkvalda.
Som parlamentariker är det viktigt att lyfta upp det perspektivet, och jag hoppas att utrikesministern tar med det i arbetet. Jag välkomnar viljan att arbeta vidare med EU:s ambition att utveckla förutsättningarna för Taiwan. Även där är det viktigt att regeringen medverkar till att syna hur EU lever upp till sitt ställningstagande från 2016.
Jag skulle, fru talman, vilja ställa en fråga om den screeningprocess som vi förutser ska komma.
Jag undrar om utrikesministern är beredd att påskynda den utredning som har tillsatts för att ta fram förutsättningar för screening.
Kerstin Lundgren (C):
Jag lyssnade noggrant på utrikesministern som markerade att den europeiska säkerhetsordningen ska försvaras. Det är naturligtvis rätt. Men i verkligheten försvagas den. Risken för att det blir en ny Potemkinkuliss är uppenbar.
Vilka åtgärder ser utrikesministern framför sig för att just stärka säkerhetsordningen, eller åtminstone se till att den inte försvagas ytterligare? Vad är det för åtgärder som utrikesministern ser framför sig? Utrikesministern nämnde också att man ska utkräva ansvar för brott mot säkerhetsordningen. Det tydligare brottet mot säkerhetsordningen är den ryska aggressionen i både Georgien och Ukraina.
Då kan man fundera på vilka tankar utrikesministern har om ansvar när det gäller just detta. Vi ser nu att man tar in medborgare från Ukraina som bor på Krim i den ryska försvarsmakten för att delta i aggression i östra Ukraina, mot sitt eget folk. Det är ett flagrant brott mot internationell rätt.
På vilket sätt utkräver man ansvar för den typen av åtgärder? Avslutningsvis, apropå vad man hävdar om en tredje dimension av mänskliga rättigheter: Ryssland är nu pretendent på att bli medlem i FN:s råd för mänskliga rättigheter. Där är det tydligt vilken syn Ryssland har på mänskliga rättigheter.
Är utrikesministern beredd att ta en rejäl match om detta i OSSE?
Kerstin Lundgren (C):
Visst är det bra att lyfta bilaterala samtal. Men det är många som har prövat den vägen, och om man ser att makt i praktiken går före rätt är det tydligt vilken väg de stora länderna väljer. Och det är inte bara Ryssland; det finns andra som har samma modell. Därför är det viktigt, fru talman, att tala klarspråk - och inte bara bilateralt i de tysta rummen. Man ska vara tydlig i kritiken.
Jag noterar sanktionsfrågan, som ju är en viktig fråga. Här har uppenbarligen den ryska duman ambitioner i FN att med covid som täckmantel agera för att häva sanktioner.
Men man har också tydligt agerat och skrivit även till oss att man i alla parlamentariska organisationer och i alla organisationer tänker jobba för att häva sanktionerna, som man anser vara politiskt motiverade eller på annat sätt diskriminerande. Man talar om de dubbla standarderna. Detta har man prövat rätt länge.
Nästa ärende handlar om Europarådet. I fjol, fru talman, var Sveriges regering tillsammans med övriga beredda att ändra reglerna för att ge Ryssland rätt att komma med. Man har alltså sett att det går att ändra regelverk. Fru talman!
Jag hoppas verkligen att Sverige ska ta tydligt spjärn mot detta när det gäller OSSE och vara beredda att inte bara tala tyst utan också öppet när Ryssland och andra agerar i strid med regelverket.
Kerstin Lundgren (C):
Carina Ohlsson säger att vi aldrig kan acceptera Rysslands agerande. Men vi kan ändra reglerna för att välkomna dem tillbaka och specialanpassa för att göra det möjligt. Ryssland vill inte delta om någon kan fatta beslut som de inte kan lägga in veto mot. De vill ha vetorätt, och ni gav dem det. Detta är för mig obegripligt.
Det måste komma skarp kritik mot detta från denna kammare. Jag undrar också om Carina Ohlsson, som förra året var en av ledamöterna från utrikesutskottet i delegationen, när samtal fördes om hur denna fråga skulle hanteras uppfattade utrikesutskottets besked om hur man skulle förhålla sig som tydligt. Sedan undrar jag naturligtvis: Vad har man uppnått?
Jag har läst att en av ledamöterna i den socialdemokratiska gruppen har röstat för och talat för att man skulle öppna dörren därför att det skulle ge möjligheter att kritisera. Detta var tanken före covid-19, naturligtvis - nu har mycket ställts in. Men frågan är: Vad har hänt? Ta det senaste som inträffade, när Ryssland ändrade konstitutionen och nollställde klockan för Putins presidentperioder.
Han har inte varit president alls när valet inträffar 2024. Det var 200 000 från civilsamhället som skrev under för att få frågan prövad i Venedigkommissionen, men vad hände? Rapportörerna brydde sig inte om det; det blev inte en fråga. Europarådet tystnade, och detta är naturligtvis en signal som andra följer efter, oavsett om det är Ungern, Polen, Turkiet, Azerbajdzjan eller någon annan.
De följer i spåren.
Kerstin Lundgren (C):
En del företrädare för de organisationer som jag har följt under resans gång har stämplats som utländska agenter och fängslats. Ledande människorättskämpar och företrädare för Civil Rights Defenders och för LGBT-samfundet är fängslade eller rymmer fältet därför att man hotas till livet om man är kvar.
Detta är verkligheten. Så vad har hänt? Jag hoppas att Carina Ohlsson har studerat Rysslands ansökan till FN:s råd för mänskliga rättigheter. Det är en intressant text, som visar hur Ryssland ser på mänskliga rättigheter. De jobbar envetet för att underminera det som Europarådet har byggt upp under 70 år. Där måste man vara tydlig och inte släppa in.
Det är extra viktigt att man är tydlig också i den interna partidiskussionen. Ryska delegater kommer naturligtvis in. Jag är övertygad om att ni i den socialdemokratiska gruppen har ledamöter. De finns säkert i flera grupper, för så brukar de agera. Det är oerhört viktigt att vara tydlig och inte skydda. Det man gjorde var nämligen att man sa: Nej, nu har ni varit dumma, men ni är välkomna tillbaka.
Den signalen, att tala med två språk, funkar inte när det gäller barn. Det man gör visar vad man menar. Ni öppnade dörren för att Ryssland skulle kunna komma tillbaka. Ni hävde sanktionerna, och ni ändrade reglerna - precis det som Ryssland agerar för att man ska göra i andra organisationer när det gäller mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstat. Det var illa!