KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hanna Wagenius (C):
Jag har en fråga till statsrådet Anna-Caren Sätherberg. Fördelningen av inkomstskatterna mellan Sveriges kommuner baseras, vilket är väl känt, på var personen som genererar skatteintäkten är mantalsskriven per den 1 november året innan intjänandet sker. Kommunerna får sedan del av intäkten året efter att den har tjänats in. När en medborgare flyttar till en kommun övertar dock denna kommun kostnadsansvaret för medborgaren från och med dag ett.
Denna diskrepans drabbar framför allt landsbygdskommuner som har en stor turismsektor, exempelvis Härjedalen och Åre, och den bristande tillgängligheten på kommunala medel riskerar att göra att den regionala utvecklingen blir eftersatt. Min fråga till statsrådet är helt enkelt: Vad avser regeringen att göra för att komma till rätta med denna orättvisa mellan våra kommuner?
Hanna Wagenius (C):
Det kommunala skatteutjämningssystemet i all ära, men i grund och botten handlar detta om att vi har en diskrepans mellan vilket kostnadsansvar en kommun tar och vilka intäkter den också kan få för detta. Vi lever i en modern era där det inte borde vara så komplicerat för Skatteverket att utifrån den folkbokföring som vi har fördela skatteintäkterna likaväl som skatteutgifterna.
Vad avser regeringen att göra för att se till att vi har ett enhetligt skattesystem vad gäller både intäkter och utgifter?
Sofie Eriksson (S):
Först och främst vill jag ta tillfället i akt och uppmärksamma att det i dag är Workers' Memorial Day, då vi minns alla arbetare som mist livet. Vårt krav måste vara att ingen ska dö av sitt arbete. Nu till min fråga. Ljuset kommer från norr, brukar man säga, men det är Ludvika som tänder lampan.
På Dalarnas största privata arbetsplats Hitachi Energy arbetar tusentals människor med att möjliggöra grön omställning genom världsledande energiöverföring. För några veckor sedan fick jag göra praktik där, och då var jag med och byggde en ventil som ska stå till havs utanför Tyskland. Hitachi utökar nu med 500 nya jobb i Ludvika och nyetablerar sig i Smedjebacken.
I Borlänge ser vi att Kvarnsvedens pappersbruk i stället blir Northvolt med 1 000 nya jobb. Bruksorter som blivit utmålade som nedgångna och fula får nu vara med och bidra. Hur ser näringsministern på den här utvecklingen för industrin i Sverige?
Sofie Eriksson (S):
Sverige är ett av de mest extrema länderna i världen. Vi är unika när det gäller att tillåta vinstdrivande aktiebolag att suga ut pengar ur skolan som skulle ha gått till våra barn och unga. Vi har liknande problem inom vården, äldreomsorgen och LSS. På olika sätt har marknadskrafterna ätit sig djupare och djupare in. Samtidigt har vi en väldigt låg andel idéburen välfärd i Sverige.
De idéburna har konkurrerats ut av vinstdrivande aktörer som lägger underbud och sänker kvaliteten för att göra vinst. Nu, i dag, ligger det förslag på riksdagens bord som vi ska fatta beslut om. Jag undrar om civilministern kan berätta lite grann för oss om hur det här kan bidra till att vi återtar den demokratiska kontrollen över Sverige.
Sofie Eriksson (S):
Tack för ditt svar, finansministern! Jag har alltså frågat lite grann om detta med att regeringen har höjt skiktgränsen för statlig inkomstskatt, till en kostnad om nära 13 miljarder kronor. Finansministern beskrev budgeten som något återhållsam, men ändå hade man råd att lägga nära 13 miljarder kronor på att sänka skatten för höginkomsttagare.
Samtidigt varnas det för enorma nedskärningar inom skolan, vården och omsorgen. Man har pratat om att man gör detta för att skydda folk från inflationen. Tydligen är det självklart att de som betalar statlig inkomstskatt, alltså personer med högre inkomster, ska skyddas. Det är så självklart att man beskriver detta som en närmast automatisk åtgärd.
Det är dock inte automatiskt, herr talman. År 2013 föreslog den dåvarande högerregeringen att skiktgränsen skulle höjas ännu mer än den vanliga uppräkningen. År 2016 och 2017 gjorde den då S-ledda regeringen tvärtom och begränsade uppräkningarna. Vad skulle vi förresten med en regering och en finansminister till om allt bara var automatiskt?
Man måste också fråga sig vilka delar som inte är inflationsskyddade. Ja, det är ju välfärden. Det är a-kassan och barnbidraget. Om man nu verkligen bryr sig så mycket om barnmorskor bör man satsa på välfärden. Varför ska man sänka skatten för grupper som tjänar mellan 70 000 och 130 000 kronor i månaden?
Hur många av de hårt arbetande poliser som sitter där ute i buskarna känner igen sig i att de skulle tjäna över 50 000 kronor i månaden? Finansministern nämner i sitt svar att även jobbskatteavdrag och grundavdrag höjs. Man kan ana att hon menar att grupper med lite lägre inkomster också får ett slags skydd i det här läget.
Då ska man ha klart för sig att en barnskötare inom barnomsorgen alltså får hela 36 kronor mer i jobbskatteavdrag - medan den som tjänar 70 000 kronor i månaden i stället får 1 000 spänn mer per månad på grund av skiktgränshöjningen, och ytterligare 400-500 spänn med jobbskatteavdrag och grundavdrag. Jag skulle gärna vilja ha svar på min fråga.
Vad har legat bakom regeringens prioritering? Varför lägger man 13 miljarder kronor på höginkomsttagare i stället för att satsa mer på välfärden?
Sofie Eriksson (S):
Tack, finansministern, för svaret! Finansministern pratar om rimlighet när man ska sänka skatten för folk som sitter här och tjänar över 70 000 kronor i månaden, för medlemmar av den svenska regeringen, som väl tjänar det dubbla, eller för börs-vd:ar, som tjänar det tredubbla. Är det rimlighet? Jag vet att man inte får svära i den här talarstolen, så jag ska inte göra det.
Men jag ska berätta om min mamma Monica. Hon har arbetat hela sitt yrkesliv som undersköterska. Sina 45 år i svensk äldreomsorg beskriver hon så här: "Det är som att respekt har gått förlorad, som att vi är mindre värda som människor. Man kan alltid suga ur lite mer, låta oss springa lite fortare och spara lite mer pengar."
Jag vet att denna debatt handlar om skiktgränsen för statlig inkomstskatt, och jag vet att dessa 13 miljarder kronor inte löser alla problem i välfärden. Jag vet det. Men det finns något hånfullt i att inte ens tycka att de behövs där. Vi har ett läge där man pratar om varsel i välfärden, där det redan råder underbemanning.
Nu ska man varsla, och det är för att pengarna inte räcker. Hur kan man då landa i att det är rimligt att lägga alla dessa miljarder på att exempelvis riksdagsledamöter, ministrar och börs-vd:ar ska få de här pengarna? Om man nu bryr sig om barnmorskor och poliser ska man väl lägga pengarna på dem.
Hur kan man landa i att detta är en rimlig ordning?
Sofie Eriksson (S):
Jag tackar finansministern för svaret. Jag kan svara ganska snabbt på detta med värnskatten. Jag satt inte i kammaren då, och jag var riktigt förbannad över det. Det var inte direkt Sveriges socialdemokratiska arbetareparti som lade fram detta krav, utan det var andra partier som tyckte att det var en viktig prioritering. Det ska löna sig att gå till jobbet, säger Moderaterna. Min mamma har jobbat 45 år som undersköterska. Vad har hon fått för det?
Ganska dålig lön, sjukskrivning, låg pension och utslitna leder och axlar. Att det ska löna sig för dem som kämpar och sliter, så ser det inte riktigt ut. Hon blir inte precis belönad när man sänker skatten för dem som tjänar absolut mest. Herr talman! I tider av kris blir det som allra viktigast att prioritera. Var ska man lägga pengarna? Vem ska bära bördorna, och vem ska ta ansvar?
I dag har vi debatterat skiktgränsen för statlig inkomstskatt. Samtidigt som det pratas om varsel i välfärden, där det redan råder underbemanning, lägger regeringen 13 miljarder kronor på höjd skiktgräns. Man kunde ha gjort på ett annat sätt, men nu går dessa pengar till dem som tjänar över 50 000 kronor i månaden.
Man kan bortförklara detta på en massa olika vis, men faktum kvarstår: Vi kan räkna med nedskärningar på barnmorskornas, undersköterskornas och barnskötarnas arbetsplatser. Hur länge ska välfärdens personal orka arbeta under dessa villkor? Men vi vet ju; Moderaterna är ett parti för de redan besuttna, dem som har sitt på det torra. Man värnar skattesänkningar för dem med högre inkomster framför att välfärden får tillräckliga resurser.
Detta drabbar verkliga människor. Tack för ordet, och tack för debatten!
Sofie Eriksson (S):
Min fråga går också till Jakob Forssmed. Det är en allmänpolitisk karaktär på frågan. I fredags sa M, KD, L och SD nej till vårt förslag om att införa en elräkningsakut som ska hjälpa hushåll och företag att betala sina elräkningar. Vi ser inte att det är meningsfullt att gå vidare, sa finansutskottets moderata ordförande till medierna. Folk får nu elräkningar på långt över 10 000 kronor.
Många med redan knappa marginaler drabbas. Högerns vallöften om högkostnadsskydd är brutna. Det elstöd man i stället lägger fram blir många månader försenat. Dessutom är allt höljt i dunkel med sekretess. Samtidigt går Moderaterna i Malmö och Norrköping fram med ett förslag på en elräkningsakut. Där anser man alltså att det är meningsfullt.
Hur kommer det sig att samma partier gör så olika bedömningar på kommunal respektive nationell nivå?
Alexander Ojanne (S):
Det finns en ventil i propositionen, och det vet ledamoten mycket väl. En gärning ska inte utgöra brott om den med hänsyn till syfte och övriga omständigheter är försvarlig. Det gäller just sådana tillfällen som du nämner. Vi tror att förändringarna i propositionen är mycket viktiga för att säkerställa både framtida internationella samarbeten och Sveriges säkerhet.
Alexander Ojanne (S):
Svensk minoritetspolitik har tagit avgörande steg framåt, som flera talare före mig har varit inne på. Efter rikets delande 1809 definierades Sverige som ett etniskt homogent land, och de minoriteter som fanns skulle assimileras. Detta skedde på flera olika sätt: i normalskola för samerna och genom tvångsförsvenskning av tornedalingar, för att nämna några exempel.
Förtrycket av den romska gruppen lämnar än i dag sina spår i form av sämre folkhälsa och ett ekonomiskt utanförskap. Regeringen har därför genomfört ett flertal åtgärder mot antiziganism och för romsk inkludering. Den judiska gruppen utsätts för antisemitiska angrepp.
Regeringen jobbar för att främja utbildning för att förebygga antisemitism och andra former av rasism genom bland annat ökade resurser till Skolverket och till Vetenskapsrådet. Fru talman! Införandet av de nationella minoriteternas särställning och upptagandet av dem i regeringsformen innebar ett avgörande genombrott. Undan för undan har ytterligare steg tagits.
En vitbok om förtrycket av romerna var ett sådant. Beslutet om en konsultationsordning för det samiska folket var ytterligare ett sådant steg. Enligt budgeten inrättas olika språkcentrum för minoriteter, och handlingsprogram för minoritetsspråk arbetas fram.
I det allt djupare säkerhetspolitiska samarbetet med Finland är det också till vår fördel att vi har en stor befolkning som behärskar finska och att svenska är ett officiellt språk i Finland. Låt oss ta till vara den resursen. Med reformer av det slag som jag har nämnt stärks minoriteters rättigheter, men ytterligare steg kommer att behöva tas.
Jag yrkar bifall till förslaget i konstitutionsutskottets betänkande.
Alexander Ojanne (S):
Jag vill ställa min fråga till statsrådet Ardalan Shekarabi. I mitt yrke som facklig ombudsman på Seko träffar jag mängder av arbetare. Det är telearbetare, grävmaskinister, vägarbetare, brevbärare med flera. När de når pensionsåldern får många av dem en inkomstpension som i princip är lika med garantipensionen.
Några av våra medlemmar som tjänar något bättre får ändå en pension som landar väldigt nära garantipensionen eftersom de haft tunga jobb och inte orkat jobba ett helt yrkesliv. Det här skadar legitimiteten för systemet ute på våra arbetsplatser. Jag skulle vilja veta om statsrådet delar uppfattningen att det är dags att höja inbetalningarna till inkomstpensionerna.
Och vad gör regeringen för att säkerställa sjysta pensioner för dem som jobbat ett helt arbetsliv i LO-yrkena?
Alexander Ojanne (S):
Jag vet att regeringen gör väldigt mycket bra på det här området. Men det finns fortfarande en brist på legitimitet ute på arbetsplatserna. När vi höjer garantinivåerna väldigt mycket blir det så att de som har jobbat ett helt yrkesliv och lever på inkomstpension kommer att leva på i stort sett samma pension som om de inte hade jobbat alls. Det här är en oerhört viktig fråga för att skapa legitimitet ute på arbetsplatserna hos våra medlemmar.
Alexander Ojanne (S):
Jag riktar min fråga till statsrådet Ida Karkiainen. Jag har förhandlat fackligt inom entreprenadbranschen och anläggningsbranschen i många år nu, och jag har sett många företag och företagare som sliter hårt för att göra rätt för sig. Men jag har också sett många skumraskföretag som behandlar sin personal väldigt illa och kommer undan med det. Vad som har slagit mig är att det alldeles för ofta är offentliga upphandlingar som ser till att hålla dessa företag under armarna och ser till att de överlever.
Detta skadar förtroendet för det offentliga. Det snedvrider konkurrensen så att seriösa företag slås ut. Ur mitt perspektiv gör det framför allt att våra medlemmar, LO-medlemmarna, inte får sina inbetalda tjänstepensioner, inte får rätt löner och inte får sina inbetalda sociala avgifter. Min fråga är: Delar statsrådet den här bilden, och vad gör i så fall statsrådet för att komma till rätta med oseriösa aktörer i offentliga upphandlingar?
Alexander Ojanne (S):
Min fråga går till Ardalan Shekarabi och rör karensavdraget. Ett jämlikt samhälle skapas inte av sig självt utan är en produkt av enträget politiskt arbete. Karensavdraget bidrar dock till motsatsen, ett ojämlikt samhälle. Det är ett avdrag som slår hårdast mot de arbetare som inte kan jobba hemifrån och har de lägsta lönerna. Det ökar dessutom sjuknärvaron och därmed smittspridningen. Det är sannolikt inte samhällsekonomiskt lönsamt och motiverat att ha ett karensavdrag.
Inget annat nordiskt land har ett karensavdrag, och det fungerar utmärkt i dessa länder. LO-förbunden har länge pekat på orättvisan i karensavdraget, och i veckan lämnade Kommunal över en namninsamling med 130 000 underskrifter till statsrådet gällande att karensavdraget borde avskaffas. Delar statsrådet denna ståndpunkt?
Alexander Ojanne (S):
Jag vill fråga statsministern om karensavdraget. Vårt mål är att skapa ett jämlikt samhälle, men karensavdraget bidrar till det motsatta. Det är ett avdrag som slår hårdast mot dem som inte kan jobba hemifrån och mot dem med lägst löner. Det ökar sjuknärvaron och smittspridningen på arbetsplatser. Det är sannolikt inte samhällsekonomiskt motiverat att ha ett karensavdrag. Inget annat land i Norden har karensavdrag, och det fungerar utmärkt i de länderna.
LO-förbunden har länge pekat på orättvisan i karensavdraget och arbetat för att det ska avskaffas för gott. Min fråga är: Vad avser regeringen att göra med karensavdraget?
Axel Hallberg (MP):
I integrationspolitiken finns otroligt många viktiga delar. Arbete är en viktig del, men de andra delarna får inte glömmas bort. Det handlar om utbildning och att vi ska ha ett jämlikt skolsystem. Det handlar om bostadspolitiken och att vi ska bygga billiga hyresrätter. Men det handlar också om fritidsaktiviteter, kultur och sammanhållning.
Det är inte lätt att integreras i samhället eller att få och ta ett första jobb om man lever i en otroligt utsatt situation och inte heller upplever att man blir insläppt i det svenska samhället. Det finns många delar i migrationspolitiken som är viktiga. Vi ska inte göra det enklare än det är. Arbetskraftsinvandringen är också viktig för Sverige och för många människor.
Vi vill inte försvåra för människor att komma till Sverige och arbeta. Och vi tror inte på olika kvoter eller på att det är staten som bäst avgör arbetsgivarnas behov av arbetskraft. Det gör arbetsgivarna. Det är grunden i vår politik för arbetskraftsinvandring.
Axel Hallberg (MP):
Det jag sa var att det finns många viktiga delar i integrationspolitiken. Jag tror inte alls att man ska förlöjliga till exempel fritidsaktiviteter, som är otroligt viktiga för många barn och unga för att komma in i samhället. De kan få nya vänner, få ett sammanhang och lära sig svenska språket. Jag tycker inte att Sverigedemokraterna på något sätt bör förlöjliga det. Vi ser också att det i de allra flesta kommuner är en otroligt stor bostadsbrist.
Det är klart att det påverkar också de utsatta grupperna. Vi behöver bygga fler bostäder för att fler ska kunna ta sig in på arbetsmarknaden. Jag redogjorde för vår inställning till arbetskraftsinvandring. Det är också viktigt att säga att arbetsmarknaden inte är konstant. Det finns inte ett visst antal jobb i Sverige som alltid kommer att vara detsamma. Det är klart att antalet jobb kan öka eller minska.
Att en arbetskraftsinvandrare får ett jobb i Sverige behöver inte innebära att någon annan blir utan.
Axel Hallberg (MP):
Jag vill börja med att säga att det såklart är viktigt att vi har förvarsplatser i Sverige och att det fungerar på ett bra sätt. Det jag ställer mig kritisk mot är att man med den prioritering som finns i budgetförslaget från Moderaterna, Kristdemokraterna och Sverigedemokraterna väldigt tydligt väljer att gå fram med skärpta åtgärder mot dem som har flytt till Sverige. Det tycker jag är en felaktig prioritering.
Som tidigare talare har lyft fram redovisar de tre ingående partierna också hur man ser på framtiden för svensk migrationspolitik. Jag tycker att det är en synnerligen tråkig och mörk läsning. Det är ingen hemlighet att Miljöpartiet står för en helt annan politik. Vi vill välkomna människor till Sverige.
Vi vill att människor som flyr för sina liv ska få ett nytt hem i Sverige. Självklart är det viktigt att vi som samhälle ska veta var de människor som utgör säkerhetsrisker finns och kunna hantera dem på rätt sätt. I den frågan har jag mycket stort förtroende för det arbete som Säkerhetspolisen utför.
Axel Hallberg (MP):
Jag menar att vi självklart kan och bör visa medmänsklighet även mot människor som ska utvisas. Vad gäller bedömningen av antalet förvarsplatser litar jag självklart på våra myndigheter. Men det är sedan upp till oss politiker att fördela pengarna i statens budget. Jag står helt och fullt bakom den budgetproposition som den dåvarande S-MP-regeringen lade fram. Det handlar om prioriteringar.
Ni kan självklart lyfta fram det som ni har lagt till, men ni har också tagit bort väldigt många viktiga satsningar även på det här området. En tidigare talare lyfte bland annat fram integrationspolitiken. Jag lyfte fram bostadsfrågan, som är oerhört central för att människor ska komma in i det svenska samhället. Ni tar bort stödet till byggande av billiga hyresrätter.
Axel Hallberg (MP):
Det är positivt att Maria Stockhaus talade om hållbarhet i anförandet. Men det handlar väldigt mycket om tekniska lösningar. Det är elflyg, som ska vara här 2025, och det är storskalig koldioxidinlagring. Men det är väldigt lite politik och väldigt mycket förhoppningar.
Det är som att teknikoptimismen som ideologi ska minska utsläppen, som att ju mer Moderaterna hoppas på häftiga tekniska lösningar, desto snabbare kommer utsläppen att minska. Sanningen är att utsläppen måste minska otroligt snabbt, och tekniken finns inte där, vare sig vad gäller elflyg eller vad gäller koldioxidinlagring. Jag blir därför nyfiken på om det finns någonting som Moderaterna tycker att vi måste sluta med.
Finns det någonting som ska minska, till exempel flygande eller bilism? Eller ska vi bara göra mer och mer av allt och sitta och hoppas på att de nya tekniska lösningarna snart kommer, så att alla våra problem kommer att försvinna?
Axel Hallberg (MP):
Om det är mobilitet man eftersträvar är höghastighetståg i allra högsta grad något positivt. De gör det enklare och snabbare för människor att resa. Svenska Miljöinstitutet säger att biltrafiken måste minska om vi ska nå 2030-målet och att det inte räcker med biobränslen och elektrifiering. Vi måste också köra mindre bil. Men det kommer inte att ske av sig självt. För att det ska vara möjligt krävs politik.
Då måste vi ha politiska förslag som minskar bilismen. Jag vill därför fråga Maria Stockhaus vilka politiska förslag Moderaterna har för att minska bilismen, vilket är nödvändigt om vi ska nå 2030-målet.
Axel Hallberg (MP):
Magnus Jacobsson lyfte i sitt anförande fram att det förslag till nationell plan som Trafikverket har presenterat innebär en relativt begränsad överflyttning till järnväg. Det är sant, och det är såklart otroligt tråkigt.
Det krävs mer för att få till en stor överflyttning, och då kan vi inte bara satsa på det som är bra; vi måste faktiskt också minska på det som är dåligt och sluta med det. En sak som jag är relativt övertygad om är att det inte kommer att hjälpa överflyttningen att göra det billigare att släppa ut genom att sänka bensinskatten.
Svenska Miljöinstitutet säger att för att vi ska nå 2030-målet måste biltrafiken minska. Kopplat till just överflyttning har jag därför två frågor till Magnus Jacobsson. Den första är: Hur påverkas överflyttningen till järnväg och till andra hållbara transportmedel av att man sänker bensinskatten? Den andra frågan är om Kristdemokraterna är beredda att genomföra politik för att minska biltrafiken.
Axel Hallberg (MP):
Nej, bensinskatten är inte symbolpolitik. Att beskatta koldioxid och beskatta utsläpp är tvärtom det absolut mest effektiva vi kan göra för att minska utsläppen. Det är ju inte heller så att sänkningen av bensinskatten bara inte minskar utsläppen, som Magnus Jacobsson säger, utan det är faktiskt så att den ökar utsläppen. Det går i helt fel riktning.
Det är ju inte så att den bara inte har någon effekt alls, utan riktningen är helt fel. Magnus Jacobsson säger också att Kristdemokraterna inte är beredda att göra någonting alls för att minska utsläppen. Men Svenska Miljöinstitutet säger att biltrafiken måste minska om vi ska klara 2030-målet; det räcker inte med enbart biobränslen och elektrifiering. Innebär det att Kristdemokraterna har övergett 2030-målet? Är det så jag ska tolka detta?
Axel Hallberg (MP):
Sten Bergheden och andra noterade möjligen att jag också talade om järnvägens konkurrenskraft och konkurrensmöjlighet gentemot andra trafikslag. När vi gör infrastrukturinvesteringar och väljer vad vi ska satsa på är detta en prioritering. Under väldigt många decennier har det satsats på tok för lite på järnvägen i Sverige.
Miljöpartiet har tillsammans med Socialdemokraterna drivit på väldigt hårt för att ändra på detta. Att det har satsats på tok för lite på järnvägen har gjort att transportsektorn har höga utsläpp. Vi kommer att behöva satsa mycket mer på järnvägen framöver för att få till den överflyttning från väg till järnväg och sjöfart som krävs. Det är helt nödvändigt om vi ska lyckas minska utsläppen i den takt som krävs.
I detta sammanhang vill jag också säga att vägunderhållet självklart är otroligt viktigt, inte minst ur ett trafiksäkerhetsperspektiv. Men när vi fördelar pengar handlar det om prioriteringar, och för oss har det varit oerhört högt prioriterat att satsa på att bygga ut järnvägen. Det är nödvändigt för att stärka järnvägens konkurrenskraft och för att flytta över mer trafik från väg till järnväg och minska utsläppen.
Man kan göra väldigt mycket för att stärka konkurrenskraften för den svenska åkerinäringen. Vi har drivit på hårt för en vägslitageavgift. Vi vill vidta ytterligare åtgärder för att främja omställningen av fordonsflottan så att svensk åkerinäring verkligen kan ligga längst fram i Europa och världen vad gäller omställning och elektrifiering. Vi är helt övertygade om att detta kommer att stärka konkurrenskraften för Sverige och svensk åkerinäring.