Peter Hultqvist (S):
Jag vill börja med att korrigera statsrådet. Det var 1981 som det var en tredjedel, och det sjönk till drygt en tiondel år 2002. Statsrådet nämnde årtalet 1991, men det är en längre period som det handlar om.
När man tillträder en mandatperiod tillsätter man många utredningar och drar i gång många arbeten. Det är väl naturligt att de flesta utredningar av det större, tyngre slaget kommer i slutet på mandatperioden.
Om man går igenom exempelvis förteckningen över kommittéer och utredningar från förra året, vilket jag har gjort, kan man konstatera att det där finns betydligt fler parlamentariska utredningar och utredningar med flerpartirepresentation än vad som har tillsatts nu. Det blir inget bra försvar för ministern när han säger som han gör.
Han säger att stora, tunga framtidsfrågor ska vara föremål för den här typen av utredning. Varför gör man då enmansutredningar på hela skolsidan? Den är ju verkligen tung, framtidsinriktad och kräver långsiktighet och stabilitet. Lärarfacken, lärarförbundet och alla möjliga vill ha långsiktighet och stabilitet, men här bygger man in konfrontation genom att göra det till enmansutredningar.
När det gäller frågan om obligatorisk arbetslöshetskassa, som är en fråga som har diskuterats oerhört intensivt under hösten och där man ser den politiska spännvidden, tillsätter man en enmansutredare. Det är klart att det är provokativt! Det är provokativt, utpekande och utmanande. Varför gör man på det sättet?
Det är ju ett system som man borde söka en stabilitet och en långsiktighet i. Mycket av regeringens strategi verkar vara att man använder den majoritet som finns i riksdagen.
Använder man då också utredningsväsendet i det syftet - för att ta fram ett underlag som bekräftar den ståndpunkt man har, så att man kan driva igenom den - trots att det gäller frågor av den typ som ministern själv beskriver som frågor med stor tyngd och bärighet på framtiden? Jag har inget mot enmansutredningar när det gäller frågor av mindre slag. Det är mycket tekniska detaljer som måste redas ut.
Men när det gäller frågor av tyngd krävs det något annat. Hur blir det med den utredning som nu har aviserats om översynen av läroplanen för förskolan? Är det ett uppdrag som bör vara en enmansutredning, eller kanske det finns anledning att ha flerpartirepresentation i det sammanhanget?
I statsrådsberedningens skrift Kommittéhandboken från år 2000 står: "Arbete i kommittéform är ett sätt att tillvarata det kunnande som finns på andra håll i samhället. Det innebär också att man kan ge den parlamentariska oppositionen och olika intressegrupper tillfälle att på ett tidigt stadium komma in i reformarbetet." Jag tycker att det ligger visdom i detta.
Vi ska kanske försöka ta till oss lite grann av den här debatten och fundera på hur vi ska göra för framtiden och vilken strategi vi ska välja. Det blir lite för självupptaget när ministern säger att det inte finns någon anledning att vidta åtgärder. Tänker ministern ta till sig något för att se hur vi ska göra inför framtiden, så att det inte bara blir enmansutredningar som ska pågå utan att vi ska få ett bredare parlamentariskt underlag?
Kom inte och säg att det räcker med webbplatser, information och referensgrupper! Det gör det inte.