KBLab/rixvox huggingface dataset:
Peter Persson (S):
Jag tackar finansministern för svaret. Finansministern verkar oerhört nöjd: Det finns inga problem, och det märks inte att skatterna har sänkts med 134 miljarder. Jag tror att väldigt många människor i vårt land inte känner igen sig i finansministerns beskrivningar av mer resurser till välfärden.
Åk ut till förskolan där barngruppen är större! Åk till skolan där resultaten faller på ett oroande sätt! Besök den äldreomsorg där vinstjakten har släppts in! Eller åk runt och studera förlossningsvården i Stockholms län!
Sveriges Kommuner och Landsting säger att det finns ett stort finansieringsbehov som inte täcks. Man anser att det år 2035 kommer att behövas ytterligare 200 miljarder till den gemensamma verksamheten. Ekonomistyrningsverket säger nu att skattesänkningar har skapat en obalans med 80 miljarder.
Besparingar eller skattehöjningar i den nivån är oundgängligt viktiga.
Då minskar kvaliteten i den gemensamma verksamheten, och det allvarliga som då inträffar är att människor väljer med fötterna - de flyr när de själva har möjlighet att skaffa något annat. Då lämnas några ensamma, och så är det inte längre ett samhälle där vi är tillsammans.
Ett exempel på det är inslag när det gäller friskolor. Nu etableras ett nytt så kallat koncept av den kände moderaten Peje Emilsson: Silver Life.
Kommunen ska stå för en grundfinansiering av äldreomsorgen, och sedan ska du ta dig in med din egen plånbok - du ska kunna köpa silver- eller guldkant.
Det kan vara en bättre måltid, att få mer av omsorgen eller att ha någon som sitter och läser den älskade romanen. Är detta en utveckling finansministern anser rimlig?
Det handlar om att öppna system i vårt land och blanda finansieringen. I grunden är den gemensam, men sedan bestämmer din egen plånboks tjocklek hur mycket kvalitet du kan få.
Därför är mina frågeställningar: Är finansministern beredd att tillföra sjukvården och äldreomsorgen resurser för att mota en privatisering och splittring av välfärden? Är finansministern då beredd att avstå från fortsatta skattesänkningar, för att tillse att vi får resurser?
Den mest intressanta frågeställningen är: Kan finansministern här och nu säga att en sådan inriktning som jag beskriver - Silver Life - är skadlig för jämlikhet och solidaritet och därför inte en önskvärd utveckling?
Peter Persson (S):
Jag tror att många människor har svårt att förstå finansministerns stolthet över det egna värvet. Det finns inte ett problem i det svenska samhället. Äldreomsorgen brottas med svårigheter att få ihop pengar och med besparingar, och det är problem i förskolan och med de fallande resultaten i skolan.
Det är naturligtvis effekter av en politik som ensidigt handlar om att sänka skatter. Men den moderatledda regeringen försöker i dag föra ett annat resonemang och framför allt att inte svara på frågor här i riksdagens kammare.
Återigen är min centrala frågeställning i den här debatten: Tycker finansministern att det Silver Life-koncept som nu håller på att etableras i landet är rimligt? Du tar med dig en grund av kommunal finansiering och köper sedan till dig och får en bättre äldreomsorg. Ska vi särskiljas på ålderns höst?
Ska vi inte tillgodose behoven solidariskt, utan är det den egna plånboken som ska betala bättre mat, bättre service, mer upplevelser och lust för mig som gammal? Det är groteskt orättvist. Därför har socialdemokratin alltid tagit striden för jämlika former i skola, vård och omsorg.
Det har inte Anders Borg. Jag tror att man försöker tala nästan socialdemokratiskt men har sedan den gamla strategin. Finansministern minns väl vad han skrev i boken Generell välfärd - bara magiska ord?
Att på ett rationellt och humant sätt nedmontera den generella välfärdspolitiken måste vara politikens viktigaste uppgift de närmaste tre fyra decennierna. Det var när du satt hos Bildt och skrev tal och politik.
Och finansministern fick sällskap av statsministern, som vid samma tid skrev boken Det Sovande Folket . Han jämförde där välfärdsstaten med pest, smittkoppor och aids. Den svenska modellen har gjort svenska folket mentalt handikappade och beroende av politiker.
Det var faktiskt så som välfärdsstaten beskrevs av finansministern och statsministern för inte så länge sedan.
När de här tankarna finns i grunden i Moderata samlingspartiet ideologiskt måste jag fråga finansministern: Du vill alltså inte ta avstånd från det som håller på att skapas i dag i det svenska samhället, att man ska kunna köpa sig en bättre välfärd?
Detta faller ut därför att ni sänkt skatterna massivt. Besparingarna gör att människor flyr, och de som har en tjock plånbok kan köpa sig en bättre välfärd. Tycker finansministern verkligen att detta är en rimlig utveckling, eller är han beredd att mota den genom att tillse att vi har tillräcklig finansiering av det gemensamma? Det är min fråga.
Peter Persson (S):
Det är så uppenbart. För frågan som avgör inriktningen på den moderatledda regeringens politik flyr finansministern.
Jag har vid ett par tillfällen ställt den specifika frågan: Accepterar finansministern blandfinansiering i välfärden, det så kallade Silver Life-konceptet, där den egna plånboken förbättrar maten, servicen, boendet och så vidare? Det är en inkörsport till ett fullständigt systemskifte, men finansministern talar bara runt det.
Jag förstår att denna debatt och den tidigare debatten vi hade är obehagliga för finansministern. Det handlar ju i grunden om hur vi ska finansiera välfärden i vårt land.
Nyligen stoppade finansministern en utredning som Socialdepartementet hemställde om gällande gapet mellan verksamhetsbehov och finansiering. Alla de besparingar, blöjvägningar och neddragningar som är i välfärden i dag låtsas finansministern inte om.
Under trycket av skattesänkningarna kommer nu systemet där de som har resurser får köpa sig fria. Det är djupt orättfärdigt, men finansministern vill inte kommentera det. Låt mig till sist säga: För Moderaterna är trygghet och välfärd något annat än för mig.
Schulte blamerar sig fullständigt när han frågar om vi kan svara för bidragsstopp. Jag repeterar: Den som är arbetslös eller sjuk har inte valt detta utan förtjänar solidaritet av oss andra.
Peter Persson (S):
Jag tackar finansministern för svaret. När vårt land under en mycket lång tid i princip hade full sysselsättning - jag talar om tiden efter andra världskriget till 90-talet - styrdes politiken just mot målet full sysselsättning. Det var överordnat allt annat.
Axlarna för att skapa ett mer jämlikt och solidariskt samhälle var egentligen två. Full sysselsättning skulle skapa ekonomiska resurser för att bygga välfärd men också skänka människor frihet genom att de hade en egen inkomst.
Det fanns en utveckling mot förbättrad såväl gemensam som enskild standard. I dag har båda målen försvunnit för en moderatledd regering. Arbetslösheten registreras och kommenteras.
Jag har flera gånger sagt här i kammaren att jag ofta tänker mer på väderrapporten än på det politiska läget när Anders Borg talar om arbetslöshet och sysselsättning.
När vi hade full sysselsättning senast i vårt land, vid skarven mellan 80-tal och 90-tal, avsatte vi runt 2 procent av bruttonationalprodukten till vidareutbildning, omskolning och kompetensutveckling. År efter år fanns de resurserna.
I dag, med massarbetslöshet, är det bara en halv procent som avsätts till samma ändamål. Därför har vi i dag flaskhalsar och brister på ett antal områden.
Lastbilsmekaniker, kockar, byggnadsplåtslagare, förskollärare, mjukvaruutvecklare, vvs-ingenjörer, operationssjuksköterskor och golvläggare - inom alla dessa yrkesgrupper råder i dag brist på arbetskraft.
Samtidigt går drygt 400 000 personer arbetslösa. Vi har en ihållande hög ungdomsarbetslöshet. Enligt den nuvarande regeringsstatistiken är 20 procent av ungdomarna utanför den arbetsmarknad de skulle vilja vara på. Långtidsarbetslösheten exploderar.
Är det då, finansministern, verkligen en framtidsinvestering att sänka skatten i stället för att satsa på utbildnings- och arbetsmarknadspolitik för att komma till rätta med de flaskhalsar vi har i ekonomin?
Dessa viktiga yrken och arbeten skulle kunna utövas och utföras av tidigare arbetslösa efter vidareutbildning och kompetenslyft. Ser finansministern över huvud taget den brist på arbetskraft som finns mitt i arbetslösheten? Ser han det som ett problem? Har han i så fall för avsikt att göra någonting åt det?
Peter Persson (S):
Finansministern och Moderaterna har en särskild statistisk förmåga, ungefär som att jag kan stå här i talarstolen och säga: Socialdemokraterna hade fler röster i 2010 års val än i 1948 års val. Det är korrekt. Men vi hade väsentligt lägre väljarstöd, dess värre.
Så är det när Anders Borg talar om antalet högskolestuderande utan att ta hänsyn till hur många ungdomar det finns. Sanningen är ju att 2006, det sista, ursäkta mig, det senaste socialdemokratiska regeringsåret, hade vi 431 högskoleplatser per 1 000 ungdomar.
I dag, 2013, är det 377 per 1 000 ungdomar. Vilket är mest, Anders Borg, 431 eller 377? Så har ni statistik på område efter område för att dölja de politiska misslyckandena. Moderaterna är fortfarande förblindade av nyliberala värderingar.
Sänka skatten, minska samhällsåtagandena, privatisera - det är drivkrafterna. Därför förstår man inte motorer som skapar full sysselsättning. Vi socialdemokrater tror att det är just utbildning som är ett av de avgörande instrumenten.
De andra är stabil ekonomi, aktiv näringspolitik, trygg omställning genom bra arbetslöshetsförsäkring, investeringar och fördelningspolitik som skapar efterfrågan.
På utbildningsområdet har vi socialdemokrater i vår budgetmotion angivit en lång rad satsningar som vi kan finansiera därför att vi säger nej till fortsatta skattesänkningar.
Det handlar om 10 000 platser på yrkesvux och folkhögskola och 6 000 platser på yrkeshögskola och högskola, främst som instrument för att inleda en politik för att ingen ung människa ska gå arbetslös mer än 90 dagar. Det handlar totalt om 16 000 nya platser på högskolan.
Vi vet att jobbchanserna ökar avsevärt när vi förstärker utbildningen, både hos yngre och hos äldre, och det ger människor en ny chans att komma tillbaka eller att komma till arbetslivet. Alla dessa möjligheter har den moderatledda regeringen pulvriserat.
Åk ut i landet! Det är svårt att i dag träffa de ungdomar som har misslyckats i skolan och inte längre kan ta sig vidare genom den kommunala vuxenutbildningen. Vägarna har stängts. Också på detta område har man privatiserat utbildningsmöjligheterna, och man låter bara några få erövra det som borde vara en rättighet för de många.
Vore det inte bättre, finansministern, att satsa på utbildning och ge människor arbete i stället för ensidiga skattesänkningar?
Peter Persson (S):
Jag har tidigare i dag i debatten sagt att Schlingmann skrev två diplom om att tala utan att beröra ämnet. Jag sade då att ett diplom finns på Finansdepartementet. Det har härmed bekräftats tydligt. Herr talman!
När Anders Borg var dåvarande statsminister Bildts handskrivare var det förmodligen han som skrev formuleringar som en storartad statskonst, den mest framstående regeringen någonsin i landet och att den ekonomiska kris som höll på att slå omkull vårt land var fabricerad av semestervikarier på radion.
Det var Borgs bidrag till 90-talspolitiken. När socialdemokratin sedan tog över utvecklade vi högskolesystemet.
Det är där den kom - den stora kraften och utvecklingen att vända massarbetslöshet, utbilda och gå vidare ifrån de ruiner av industrilandskap, utslagning av arbetskraft och stora hål i offentliga budgetar som socialdemokratin ärvde. Jag upprepar: 2006 hade vi 431 platser i högskolan per 1 000 unga.
Det var det senaste året med en socialdemokratisk regering. I dag har vi 377 platser per 1 000 unga. Det kan man inte vifta bort. Det är fakta som vem som helst kan studera. Men den avgörande skillnaden när det gäller utbildningspolitik och arbetsmarknadspolitik är att ni står för en utbudspolitik som ni inte vågar erkänna fullt ut.
Det handlar om att piska in människor på en arbetsmarknad som har stannat, medan vi står för en utbildningslinje. Det är den avgörande skillnaden.
Peter Persson (S):
Arbetslösheten är vårt lands stora samhällsproblem. Det är ett gigantiskt slöseri med resurser, och det plågar enskilda människor. Det är regeringens stora misslyckande. Den strategi man har valt handlar ensidigt om att sänka skatter genom så kallat jobbskatteavdrag eller om att sänka enskilda kostnader.
Man har helt glömt att det finns något som heter näringspolitik, till exempel satsning på infrastruktur, forskning och utbildning och strategier för skilda branscher, eller arbetsmarknadspolitik - att ha en trygg arbetslöshetsförsäkring som gör att man kan gå vidare och att ha omskolning, vidareutbildning och kompetensutveckling.
Regeringen har rustat ned både arbetsmarknadspolitik och näringspolitik. I stället flyr man in i ett tänkande där det bara handlar om att sänka kostnader för arbetskraft. En generell och dyr åtgärd har särskilt varit riktad mot ungdomar.
Ett och ett halvt år efter hotell- och restaurangmomsens halvering säger SCB att detta inte haft någon effekt eller att effekten är tveksam. Visita säger att 4 000 nya jobb har skapats. De är naturligtvis en part i sammanhanget.
Eftersom kostnaden för reformen är 5,4 miljarder, finansministern, kostar varje jobb 1,3 miljoner kronor!
Det hade naturligtvis kunnat ge en helt annan effekt om man hade anställt lärare eller undersköterskor, om man hade haft en inkomstöverföring till barnfamiljer och sänkt barnbidraget eller om man hade sänkt skatterna så att pensionärerna fått ett rimligare utfall jämfört med andra. Detta vill finansministern inte diskutera. I stället går han till attack.
Jag tycker att det är beklagligt att finansministern inte vill pröva intellektuellt om det är en rimlig åtgärd att varje nytt jobb har kostat 1,3 miljoner kronor i en bransch där vinsterna ökat kraftigt under samma tid.
Då har man gått ungdomen förbi i en bransch som många gånger präglas av låga löner. Finansministern vill inte pröva om politiken inte räcker till eller om den är undermålig. Han vill inte heller kommentera det kampanjstöd regeringen har fått från branschen.
Det är brev till anställda från ett företag där man säger: Rösta rätt! Det är en kampanj och en dubbelstöt från Visita under ledning av Maud Olofsson. Tycker finansministern om det kampanjstöd han får, eller är han beredd att ta avstånd från det?
Och framför allt: Är han beredd att pröva åtgärden? Är den inte väldigt kostsam och ineffektiv, finansministern?
Peter Persson (S):
Den 1 januari 2012 sänktes restaurangmomsen från 25 till 12 procent. Nettokostnaden blev 5,5 miljarder. En del bedömare säger optimistiskt att kanske 4 000 jobb har åstadkommits. Men samtidigt säger man att annan konsumtion har minskat och att andra jobb har försvunnit.
Sysselsättningstillväxten inom hotell- och restaurangbranschen är faktiskt mindre än när reformen sjösattes. Arbetslösheten bland unga har faktiskt ökat, inte minskat, sedan reformen sjösattes.
Samtliga expertmyndigheter har i varierande mening dömt ut den halverade momsen på hotell och restaurang som dyr och ineffektiv. IFAU, Konjunkturinstitutet, Finanspolitiska rådet, Ekonomistyrningsverket, Arbetsförmedlingen och Riksrevisionen är samstämmiga.
Till exempel Calmfors säger att det sannolikt inte har ökat sysselsättningen. Utan man tränger undan jobb i andra sektorer. Jonung säger att det är branschstöd till en bransch som inte är i kris. Sänkningen kostar mycket i form av förlorade skatteintäkter.
IFAU säger mycket brett och översiktligt att den sänkta arbetsgivaravgiften tillsammans med den halverade momsen har gett någonstans mellan 10 000 och 14 000 jobb.
De två åtgärderna tillsammans har alltså gett mellan 10 000 och 14 000 jobb.
Om samma resurser hade tagits in i skolan hade vi fått 40 000 lärare - 40 000 lärare i en skola där vi har problem med fallande resultat. Finansministern tyckte att det var bättre med 10 000 jobb ute i restaurangnäringen.
Samma resurser hade gett 50 000 jobb i äldreomsorgen där många stressar svårt, och många gamla längtar efter närhet. Men finansministern väljer 10 000 jobb i restaurangnäringen som kostar 1,4 miljoner styck.
Därför har jag frågat finansministern om han över huvud taget har övervägt att göra en annan politisk bedömning än den han har gjort. Jag avslutar med frågeställningen som upprörde en tidigare talare, nämligen min bekant Gunnar Andrén.
Finanspolitiska rådet formulerade 2012, apropå sänkningen av restaurangmomsen, att "det riskerar att öka incitamenten för lobbying från intressegrupper som ser möjlighet till branschstöd". Det är just det vi ser i dag.
Och jag har förstått att den moderatledda regeringen tycker att det är bra med stödet från en bransch som attackerar socialdemokratin för dubbelstötar och annat ovederhäftigt. Effekten på jobben har nämligen bevisligen inte varit som man säger.
Peter Persson (S):
Sanningen är den att sysselsättningen i hotell- och restaurangbranschen har ökat under en tioårsperiod, men ökningen av anställda har inte varit tydlig när det gällt de så kallade reformerna som sänkt kostnaderna för anställda. Däremot har man kunnat se någonting annat. Jag har studerat ett hamburgerföretag som lämnat sina anställda rekommendationer om hur de bör rösta.
Jag tycker faktiskt, Gunnar Andrén, att det är anmärkningsvärt när företag så direkt går ut mot sina anställda. Det är det jag debatterar med finansministern. År 2007 tog företaget i fråga vinstskutt ett, 31 procent. Arbetsgivaravgiften för unga steg med 1 procent. År 2009 tog det vinstskutt två, 47 procent.
Arbetsgivaravgiften för unga sänktes; det var steg två. År 2009 togs vinstskutt tre, 17 procent. Restaurangmomsen sänktes. Det visar att reformen kostnadsmässigt hamnat på annan plats än den som var den avsedda och önskvärda.
Jag förstår att Maud Olofsson som ordförande i Visita utnyttjar sina nära kontakter med finansministern och statministern för att påverka och formulera kampanjstöd politiskt mot socialdemokratin.
Man har naturligtvis rätt att diskutera, debattera och föra fram synpunkter, men jag delar den uppfattning som Finanspolitiska rådet hade 2012 och väl fortfarande har. Den lobbningen har inte varit nöjaktig.
Peter Persson (S):
När jag var lite yngre och aktiv i det socialdemokratiska ungdomsförbundet brukade vi skämta så här: Vad säger en moderat om du väcker honom eller henne mitt i natten? Sänk skatten! Det där var på de gamla moderaternas tid. De sade ju det, pålitligt och jämt.
Sänk skatten, var svaret på alla frågor. Men det var ett problem med de gamla moderaterna. De sade det. De nya moderaterna gör det, men de pratar inte så mycket om det.
Inför Moderaternas nyligen genomförda stämma sade Bo Lundgren, den tidigare moderatledaren, ärligt att Moderaterna har genomfört den politik som han föreslog 2002 om att kraftigt minska den gemensamma eller offentliga sektorn. Lundgren beskrev sin vision, tog strid och förlorade.
Svenska folket ville inte minska välfärden i valet 2002. Nu genomför Borg och Reinfeldt Lundgrens politik lite justerad. Det är mycket hårdare tag mot arbetslösa och sjuka från Borg och Reinfeldt. Man gör det med ett annat motiv.
Skattesänkningar, säger man, skapar jobb, men de påverkar inte välfärden. Båda ståndpunkterna är djupt felaktiga. Det är tveksamt om finansministerns antagande om att de så kallade jobbskatteavdragen skulle ha skapat 100 000 nya jobb stämmer.
De källor han refererar till säger inte riktigt så. Lars Calmfors, som länge tjänat Finanspolitiska rådet, säger att det är mycket tveksamt om det går att utvärdera sysselsättningseffekten, eftersom skilda reformer har sammanfallit i tiden med svåra konjunkturproblem.
I den stora utvärdering som IFAU gjorde sägs faktiskt: "Vår sammantagna bedömning utifrån en omfattande analys är att resultaten inte på ett trovärdigt sätt kan tolkas som effekter av jobbskatteavdraget."
Om Borgs mycket optimistiska antaganden skulle gälla, med alla dessa reservationer, skulle varje nytt jobb kosta 1 miljon kronor.
När vi då lider av en massarbetslöshet i vårt land och 400 000 personer står utanför arbetsmarknaden undrar jag om detta med jobbskatteavdraget, Anders Borg, är den enskilt viktigaste faktorn för få i gång ekonomin och för att få fler i jobb. Det motiverar ni ju allt med.
Hur många nya jobbskatteavdrag kommer ni att behöva? Det har blivit nära 200 000 fler arbetslösa med 100 miljarder i skattesänkningar. Hur många nya miljarder har ni för avsikt att sänka skatten med för att nå målet?
Peter Persson (S):
Det är väl uppenbart att de två moderata älsklingsföreteelserna skattesänkning och privatisering börjar få mindre tjusning. Jag diskuterade nyligen JB-gymnasiet med Anders Borg här i kammaren. Det var innan Uppdrag gransknings flinka kameror var där.
Då gick han till full attack och försvarade vinsterna i välfärden. Sedan hörde jag honom närmast som en förskrämd liten tomte i Rapport säga att det här med riskkapital i skolor är inget bra. Och Reinfeldt sade inför arbetsstämman: Nej, skattesänkningar ska vi nog inte ha längre.
Jag tänkte på Tomtarnas julnatt : Midnatt råder, tyst det är i husen, tyst i husen. Det blir nog inget nästa år. Men vad sade stämman?
Jo, därinne var det dunder och glädje: ett sjätte jobbskatteavdrag, 10-15 miljarder, sänkt bolagsskatt, 12 miljarder, höjd brytpunkt för statlig skatt, 3 miljarder, sänkt ägarskatt, 15 miljarder och slopad värnskatt. Notan landar på 50-60 miljarder - när ekonomin tillåter.
Genom löften om jobb driver den moderatledda regeringen igenom ett systemskifte men säger någonting annat. Jag hörde Anette Åkesson nyligen tala om satsningarna på välfärden med samma statistiska häxdoktor som har gjort Anders Borgs statistiska brygder.
Hon glömmer en inflation på 10 procent. Hon glömmer en löneutveckling på 10-15 procent. Hon glömmer den äldre befolkningens behov. Låt oss vara ärliga när vi gör redovisningen. Antalet anställda i offentligt finansierad verksamhet per 1 000 invånare är väl en rimlig måttstock.
År 2006 var det 131,6 personer, år 2012 var det 125,9 - en minskning med 4,3 procent. Och jag kan lova er att de gamla på äldreboendena, barnen i förskolan och barnen i grundskolan vet om detta.
Så mycket procenträkning har barnen lärt sig redan på dagis att de ser att antalet förskollärare och barnskötare är färre. Så åker vi med Jörgen Anderssons tidsmaskin.
Och visst landar vi någonstans i det förflutna när de arbetslösa ska betala högre skatt och det ska gå att sänka skatterna för dem med högst inkomster. De sjuka ska betala högre skatt, och det ska gå till att finansiera subventioner så att man ute i Djursholm kan ha hembiträden eller någon som kommer hem och läser läxorna med barnen.
Utbildning, vård och omsorg blir åter en penningsak, inte ett behov. Det är den tidsresa du genomför, Jörgen Andersson, och då behöver sannerligen Danielsson komma tillbaka.
Peter Persson (S):
Vi har nu haft en lång debatt om det så kallade jobbskatteavdraget. Alla som har fått i uppdrag att utvärdera dess effekter säger att det nästan är omöjligt att påvisa någon mätbar effekt. Det är bara Borgs finansdepartement som optimistiskt säger: 100 000 nya jobb. 1 miljon i kostnad för varje nytt jobb.
Vi har också sett att arbetslösheten, som Moderaterna sade var katastrofal när de var i opposition, har ökat från 260 000 till över 400 000. Vi ser att vi inte har råd att utbilda människor som är arbetslösa. Vi har brist på arbetskraft - det är en flaskhals.
Vi har inte råd att bygga bostäder för de unga och de som behöver flytta till tillväxtorter i Sverige. Vi blir fattigare när vi inte arbetar. Vi ser att den gemensamma välfärden urholkas. Det är färre lärare i skolan. Det är färre förskollärare och barnskötare på dagis.
Och det kan väl inte ha undgått Anders Borg hur det ser ut i sjukvården i de moderatledda landstingen i Skåne och Stockholm? Jag tror att Anders Borg är väldigt medveten om vad som sker.
Han formulerade det själv så här 1992, då han i sin fortfarande varande ungdom var stark i idén: Politikens viktigaste uppgift under de närmaste tre fyra decennierna är att på ett rationellt och humant sätt nedmontera den generella välfärdspolitiken.
Anders Borg är på väg att lyckas, herr talman, men han ska stoppas.