KBLab/rixvox huggingface dataset:
Christer Nylander (L):
Jag har en fråga till kultur- och demokratiminister Amanda Lind. Den handlar om mediepolitik. Mediepolitik är någonting som ganska sällan diskuteras i den här kammaren, samtidigt som den är väldigt central. Den är central för människor i deras liv, men den är också central för att demokratin ska fungera. Just nu befinner sig svenska medier i en ganska besvärlig situation. Det beror på en digital omställning där affärsmodellerna måste göras om. Det beror på att Facebook och Google tar en stor del av annonsintäkterna.
Just nu har man dessutom en pandemi att hantera. Vi är i januariavtalet överens om att stärka mediestödet och gör det också, vilket är väldigt bra. Men jag skulle också vilja höra statsrådets synpunkter på hur utvecklingen ser ut framöver. En situation där allt fler är beroende av statligt stöd är problematisk - vi vill ju också ha fria medier som granskar oss.
Christer Nylander (L):
Jag tackar ministern för svaret, och jag tackar också för de insatser som regeringen har gjort under den här perioden. Det har varit helt nödvändigt i den situation som vi befinner oss i. Jag tror att 2019 var ett ganska jobbigt år för svenska privata medier. Det blev något bättre 2020 tack vare de insatser som ni har gjort inom det budgetsamarbete som vi har. Vi vet inte riktigt hur det blir 2021, men mycket tyder på att det också blir ganska jobbigt på grund av den digitala omställningen.
Därför finns det kanske anledning för den här kammaren att oftare fundera på vad det innebär när allt fler medier blir beroende av statligt stöd samtidigt som det är ganska viktigt att de står fria från makten och kan granska oss.
Christer Nylander (L):
Det är ingen tvekan om att det finns grupper i samhället som har låg tillit till public service, andra medier, myndigheter och politik. Så är det ju. Men man kan inte grunda mediepolitik och public service-politik på vad någon ringer och berättar om hur de känner just nu. Om tio personer skulle ringa till Angelika Bengtsson och säga att de vill ha fyra public service-bolag, skulle Angelika Bengtsson och Sverigedemokraterna då tycka att det skulle vara så?
Eller har ni redan i förväg bestämt vad ni tycker för att sedan föra fram det och använda anekdotisk bevisföring som argument i talarstolen utifrån vilka som ringer till er och säger saker? Jag tycker inte riktigt att det duger. Vill ni ha färre bolag så lägg fram bevis på att det blir effektivare! Man skulle kunna tänka tvärtom, att om man tycker att public service i dag är för enformigt skulle man ha fler bolag och då få fler perspektiv. Det är också ett rimligt argument.
Om ni menar att ett smalare uppdrag skulle innebära att fler får förtroende för public service så lägg fram bevis för det! Det handlar inte bara om att folk har ringt och sagt någonting, utan ni måste också kunna leda i bevis att om public service inte sände På spåret och Melodifestivalen skulle fler strömma till public service och tilliten öka till deras sändningar av Rapport. Vad ligger till grund för ett sådant beslut?
Christer Nylander (L):
Om man tittar på hur det ser ut över världen skulle man kunna tänka sig att de exemplen kan användas som argument för motsatsen. Sverige har tre bolag, och vi har högre demokratiskt deltagande än de flesta andra länder. Vi har högre grad av tillit i samhället än de flesta andra länder. Och det har vi med tre bolag. Men det innebär inte att det är tre bolag som leder till det. Det råkar bara vara på det sättet att vi är ett land som har hög tillit, högt demokratiskt deltagande och public service. Vad som är orsak och verkan vet vi inte.
Därför kan man inte använda som argument att andra länder bara har ett bolag och att det skulle öka tilliten och förbättra det demokratiska samtalet i Sverige. Det är sant att det finns några väljare och några medborgare som har lägre förtroende för public service än genomsnittet har. Och de röstar ofta på Sverigedemokraterna och har låg tillit också till andra medier.
Jag förstår att när Angelika Bengtsson tittar på Danmark imponeras hon framför allt av att de har en annan rapportering om invandringsproblematiken. Kanske är det där skon klämmer. Man tror att tilliten till public service skulle öka om man hade en dansk invandringspolitisk debatt. Jag vet inte om det är så.
Jag tror att man ska fundera mer på hur man stärker opartiskheten, hur man stärker den journalistiska friheten, hur man stärker redaktioners möjligheter att verka fritt och fundera fritt på vilken nyhetsvärdering de gör och att sända de program som de utifrån redaktionella beslut tycker är viktiga.
Jag tycker inte att vi i Sveriges riksdag ska bestämma vad som är rätt program, vilken vinkling som är rätt eller vilka forskare som ska tas in eller granska vilka program som ska sändas i Sveriges Television, Sveriges Radio eller Utbildningsradion.
Christer Nylander (L):
Jag tyckte att Bo Bromans anförande var intressant. Jag vill av ren nyfikenhet diskutera frågan om att en annan myndighet ska utföra granskningen och dela ut pengar. Jag vill mycket ärligt ställa en fråga för kunskaps och bildnings skull.
Första delen av Bo Bromans anförande handlade mycket om vikten av att bildningen är fri och att också kunna bilda sig i sådant som staten inte vill att du ska bilda dig om.
Finns det en möjlig konflikt mellan synpunkten att folkbildningen måste kunna ägna sig åt sådant som politiker och staten inte vill och att samtidigt ha en statlig myndighet som betalar ut pengar till det som folkbildningen ska syssla med och utvärdera folkbildningen i efterhand? Kan det finnas en konflikt mellan de två ståndpunkterna?
Christer Nylander (L):
Jag ställde frågan eftersom demokratin uppstod av att människor samlade sig under en tid när det inte fanns demokrati, under en tid när det inte var självklart med yttrandefrihet och där makten ibland var fiende till demokratin. Jag vet att det finns ett behov av att strama upp regelverk, och det finns en önskan om att bli bättre på att styra och följa upp.
Samtidigt är en anledning till att jag är lite skeptisk till att det går över till en myndighet just detta med friheten och frivilligheten. Jag tycker att det är bra att Bo Broman också funderar kring detta och ser att det kan finnas en problematik. Jag tackar för den öppenheten.
Därför skulle jag vilja följa upp med en fråga - om man i stället skulle kunna ha det så att Folkbildningsrådet fortsätter att reformera sig självt för att bibehålla den frihet och frivillighet som finns och samtidigt skärpa den granskning som behövs.
Christer Nylander (L):
Det sägs ofta av oss politiker att barnkultur är så viktig och att den måste prioriteras. Visst görs det en hel del. Jag är nöjd med de satsningar som regeringen har gjort inom ramen för januariavtalet för att lyfta fram läsning. Den lässtrategi som kom på plats var väldigt viktig. Men mer behövs. För mig är detta, herr ålderspresident, en djupt ideologisk fråga. Det är i möte med kulturen som barn ser nya sätt att leva.
Det är i filmer, romaner, serier, pjäser och musikaliska subkulturer som de hittar nya och annorlunda sätt och annorlunda livsval än de som är självklara i deras eget närmaste sociala sammanhang. För ett barn som inte möter mycket kultur av olika sort i unga år blir livet fattigare. Det gäller inte bara för barnet i sig utan också för livsval och livschanserna.
Det blir färre livschanser att välja mellan för de barn som möter mindre kultur. Det är tre saker som bör prioriteras framöver. Det är inte det enda som behövs, men det är vad vi i Liberalerna tycker behöver prioriteras när det gäller barnkultur. Av naturliga skäl blir det fokus på skolan. Det är kanske inte helt ovanligt när det gäller liberaler. Skolbiblioteken måste finnas på alla skolor och för alla elever. Det ska vara bemannade sådana, och det ska vara mer läsning i skolan.
Kulturskolan ska vara tillgänglig för alla elever och till rimliga priser. De praktiska problem som finns på en del orter måste lösas. Det ska vara mer kultur i skolan och en bättre struktur för att ta emot. Det måste vara enklare att ta emot kultur och scenkonst och andra kulturyttringar i skolan. Det måste bli enklare för skolorna att ta emot scenkonsten, annars blir det svårare för eleverna att möta den. Av det skälet behövs en strukturerad dialog mellan stat, regioner och kommuner.
Det finns kommuner och regioner i Sverige som sköter detta alldeles utmärkt. Det finns också länder i vårt närområde som sköter detta alldeles utmärkt. Av alla dessa goda exempel måste vi lära oss, och de måste spridas. Målet ska vara att varje elev ska garanteras återkommande kulturaktiviteter under varje år i skolan. Med detta, herr ålderspresident, yrkar jag bifall till reservation 5.
Christer Nylander (L):
I dag har en återstartsutredning för kulturen presenterats. Låt oss hoppas att den är vältajmad och att vi nu verkligen ser starten för en ny tid för kulturen, en återhämtning och en långsiktigt hållbar förstärkning. När man läser utredningen - jag har bara skummat igenom den än så länge - känner man igen sig rätt mycket i beskrivningarna. Det handlar om hur pandemin har drabbat kulturen.
Etablerade institutioner, amatörer, infrastruktur, kända artister och nybörjare har drabbats rätt rejält av pandemin och det näringsförbud som delvis har rått. Men man ser också hur pandemin har blottlagt problem som redan tidigare var kända. Det handlar om underfinansiering av kulturlivet, svårigheter med digitalisering, svårigheter med socialt arv och så vidare. Tyvärr känner man igen både det akuta problemet och det långsiktiga problemet.
Min fråga till statsrådet Amanda Lind är därför: Anser statsrådet att den budget som regeringen nu lagt på riksdagens bord möter de akuta och långsiktiga behov som beskrivs i Återstartsutredningen?
Christer Nylander (L):
Jag delar den bedömning som statsrådet gör i slutet, att vi behöver ha långsiktiga satsningar på kulturen också framöver. När det gäller filmpolitiken kan jag konstatera att regeringen gör ungefär en tredjedel av det som föreslås i utredningen, där man pekar på behovet av en ny filmpolitik, en digitaliseringsstrategi, att göra någonting för e-böckerna och så vidare. Min andra fråga till statsrådet är: Vilka av de initiativ som pekas ut som nödvändiga av utredningen avser statsrådet att gå vidare med?
Christer Nylander (L):
Sverige har öppnats. Konserthus och teatrar börjar att få publik igen. Men samtidigt har många det tufft. Vi har haft en jobbig period bakom oss, och uppbyggnaden kommer att ta tid. Konsekvenserna kommer förmodligen att bli långvariga. Därför behövs en ambitiös och långsiktig politik för att stärka kulturlivet och återuppbyggnad, och det kommer sannolikt att ta många år.
Det handlar om att locka tillbaka publik, att våga återanställa, att locka framtida talanger och att satsa på kulturen i stället för något annat. Fru talman! Det vore klokt om vi fick en bred samstämmighet i svensk politik om en långsiktig och förutsägbar kulturpolitik som gör att det går att känna trygghet i öppnandet. Den tryggheten är svår att uppnå när det råder ett svagt parlamentariskt stöd.
Det har lagts fram få propositioner från kulturministerns sida till riksdagen, och det vore klokt om kulturministern samlade riksdagen bakom sig. Är kulturministern beredd att samla en bred politisk uppslutning bakom en långsiktig kulturpolitik?
Christer Nylander (L):
Jag välkomnar verkligen att det finns ett nära samarbete med kulturbranschen. Jag välkomnar också att det, som jag uppfattade ministern, snart kommer en inbjudan till riksdagens partier om nära samverkan om hur vi ska få en långsiktig, ambitiös och förutsägbar kulturpolitik. Jag tror verkligen att det behövs. Just nu är det enstaka kulturpolitiska propositioner på väg till riksdagen. Jag tror inte att det är tillräckligt. Här behövs verkligen handlingskraft, och för att få långsiktig handlingskraft behövs det också bredd. Har jag uppfattat kulturministern rätt?
Kommer det ganska snart en inbjudan till riksdagens partier?
Thomas Bodström (S):
Det finns mycket man kan välja som läsning i helgerna, dock inte en proposition. Vi har ännu inte lämnat något till Lagrådet. Det är ett konkret lagförslag som ska lämnas till Lagrådet efter helgerna. Om allting fungerar bra ska vi kunna lägga fram en proposition i mars, och det ska kunna träda i kraft den 1 juli nästa år. Några slutsatser av att det här målet har kommit upp till HD annat än att RÅ anser att det ska prövas avstår jag ifrån.
RÅ har den exklusiva rätten att anse att ett mål ska kunna prövas i HD. Man kan konstatera att RÅ anser det. Det är alltid den lagstiftning som gäller när brottet begås som gäller även i efterkommande rättegångar. Det är alltid brottsdatumet som gäller. Om det sedan kommer lagändringar, i vart fall i försvårande riktning, är det inte någonting som kan användas i domstolen. Jag ska inte inveckla mig mer i det. Det är den lagstiftning som gällde vid brottet som kommer att användas.
När det gäller återrapporteringskraven har vi givit i uppdrag till olika myndigheter att bland annat öka kunskapen och utbildningen när det gäller bemötandet av brottsoffer. Vi har fått positiva signaler från myndigheterna att den här utbildningen fungerar. Men det som kanske är ännu viktigare är att vi har fått väldigt positiva reaktioner från kvinnorörelsen att man har blivit mycket bättre på att bemöta kvinnor som brottsoffer. Det tycker jag är mycket glädjande.
Därmed inte sagt att vi inte kan fortsätta att utveckla det här med fler utbildningar och så vidare. Men det har kommit väldigt positiva rapporter så här långt. När det gäller människohandeln har en del beslut fattats. Det är bland annat de förslag som kommittén har lagt fram. Men det handlar bara om en del av människohandelsbrottet. Jag kan inte ge något exakt svar när det gäller åldersfrågan, men jag vet att det också finns med i resonemanget. Det arbetet går också vidare.
Och det som kanske är ännu viktigare är att det också ska kunna utgå straff för människohandel när sådan här verksamhet sker inom ett land. Det ska inte bara gälla internationell brottslighet. Vi kommer att få leva med att det är svårare att bevisa att ett brott har begåtts i andra länder. Men vi kan fortsätta att göra den här lagstiftningen ännu skarpare, och det arbetar vi också med vid sidan av sexualbrottsarbetet. Det är de frågor som jag har antecknat.
Jag får väl återkomma om det är något mer.
Thomas Bodström (S):
Désirée Pethrus Engström har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att införa någon form av behandling för pojkar/män som våldtagit eller sexuellt utnyttjat kvinnor. Låt mig inledningsvis säga att sexualbrott och våld mot kvinnor är ett allvarligt samhällsproblem. Arbetet med att bekämpa denna brottslighet är en prioriterad fråga för mig och regeringen. Kriminalvårdens arbete med klienter som dömts för denna typ av allvarlig brottslighet ska tillgodose två viktiga delar.
Dels ska kriminalvården genom ett långtgående säkerhetstänkande, där samhällsskyddsaspekter tillmäts stor vikt, förhindra att intagna begår brott under straffverkställigheten. Dels ska kriminalvården tillvarata de möjligheter till påverkan och förändring som anstaltsvistelsen ger för att minska riskerna för återfall efter frigivningen. Inom kriminalvården bedrivs ett aktivt behandlingsarbete riktat mot de sexualbrottsdömda. En särskild handlingsplan finns för denna kategori intagna.
Dessa placeras som huvudregel på särskilda anstalter där informations- och motivationsprogram är obligatoriska, och den övervägande delen av de intagna deltar i behandlingsprogram. Andelen som döms på nytt bland sexualbrottsdömda är förhållandevis liten. Det hindrar dock inte att kriminalvårdens insatser kan utvecklas ytterligare. Just nu prövas till exempel ett så kallat nationellt behandlingsprogram på ett antal behandlingsenheter inom kriminalvården. Behandlingen kan kompletteras med individualterapi.
Behandlingsprogrammet utvärderas löpande och kommer inom kort att aktualiseras för så kallad ackreditering, det vill säga hänföras till de behandlingsprogram som med utgångspunkt i tillgänglig forskning kan förväntas minska återfall i brott. Inom kriminalvården görs alltså en hel del för att åstadkomma det som Désirée Pethrus Engström efterlyser. Men för att intagna ska kunna bevara uppnådda resultat måste metoder utvecklas för att fullfölja och följa upp kriminalvårdens insatser även efter frigivningen.
I detta arbete är samverkan ett nyckelbegrepp. Kriminalvård, socialtjänst och psykiatri måste ytterligare utveckla formerna för sin samverkan kring dessa klienter. Ska kriminalvårdens insatser kunna bli riktigt framgångsrika kan de inte ses isolerade, utan måste ingå i en större helhet. Här har vi alla ett ansvar. Det gäller oavsett om vi representerar riksdag, regering, myndigheter, organisationer eller någon annan huvudman.
Jag utgår från att detta ansvar prioriteras lika högt inom andra verksamheter som inom de jag ansvarar för.
Thomas Bodström (S):
Det finns alltså behandlingsprogram, och det görs framsteg. Jag har själv besökt Norrtäljeanstalten och kan rekommendera ett besök där om Désirée Pethrus Engström inte har gjort det. Där jobbar man tillsammans med bland annat Rädda Barnen. Det är naturligtvis väldigt bra för de personer som finns där men också naturligtvis med tanke på framtida brottsoffer - eller rättare sagt att det inte behöver bli sådana. Det här finns också i skolan.
Det är alldeles riktigt att yngre förövare under 18 år - vilket, tyvärr, inte är alldeles ovanligt - inte ska sitta i fängelse, även om det inte är ett absolut förbud. Vad som finns och som används är sluten ungdomsvård. Där finns möjligheterna. Sluten ungdomsvård innebär att det visserligen är repressivt på så sätt att man är tvingad att vara där; man är inlåst.
Dessutom avtjänar man hela straffet, inte två tredjedelar. Tiden där är alltså förhållandevis längre än den kan ge uttryck för. Maximistraffet är fyra år där, vilket motsvarar sex års fängelse. Naturligtvis ska den här tiden användas till att försöka få dessa unga personer på rätt spår igen. Det är ett svårt arbete därför att det gäller unga personer som har begått allvarliga brott, till exempel allvarliga sexualbrott.
Det är, som sagt, ett svårt arbete. Men är det något som vi har satsat på och som det fortsatt satsas på från samhällets sida så är det just att försöka få så bra behandlingsformer som möjligt när det gäller de här sakerna. Här är det verkligen fråga om en resursstark behandling. Man får helt andra möjligheter till individuell behandling än man kanske får i ett fängelse just därför att det är så viktigt att få de här unga personerna på rätt spår igen.
Thomas Bodström (S):
När det gäller den här typen av brottslighet ska man vara särskilt försiktig med statistiken, för det finns, tyvärr, ett stort mörkertal. Men med den debatt som förts och med den upplysning som givits är det kanske lättare nu för många att våga göra en anmälan. Runtom i andra länder kan man se vilken enormt stor skillnad det är i fråga om den statistiska brottsligheten.
Vissa länder har enligt statistiken inga sexualbrott över huvud taget, vilket knappast är något som överensstämmer med verkligheten. Låt oss alltså vara försiktiga när det gäller ökningen, men låt oss ändå säga att detta är ett stort samhällsproblem! I varje enskilt fall spelar ju statistiken ingen roll.
Det behandlingsprogram, de behandlingsmetoder och den kunskap som man har inom ordinarie kriminalvård används naturligtvis också, och kan användas i den vård som ges inom sluten ungdomsvård. Det är också så att man där har mycket större resurser just därför att det är så viktigt att få de här unga personerna på rätt spår igen och att satsa så att dessa i framtiden inte fortsätter att begå brott.
Självklart kan vi och samhället göra mycket mer på alla olika nivåer. Vad det handlar om är till största delen att se till att inte fler unga män hamnar i den här situationen och att det inte bara är fråga om behandling när de har begått de här fruktansvärda brotten. Då har de ju redan - i alla fall inledningsvis - fått en alldeles snedvriden syn på kvinnor. Det är mycket som kan göras i det brottsförebyggande arbetet.
Mycket görs men det kan alltså göras ännu mer - inte bara från de rättsliga instansernas sida utan från alla delar av samhället. Det handlar då förstås om skolan där man kan göra mycket för att se till att de grundläggande och gemensamma värderingar som vi vill att samhället ska bygga på, bland annat jämställdheten, också ska penetreras till varje elev så att det inte blir någon tveksamhet. Detta är ett svårt och hårt arbete.
Vi måste arbeta målmedvetet och göra det med helheten som metod. I det jobbet ska vi arbeta brottsförebyggande och brottsbekämpande men också med en bra kriminalvård, oavsett om det är unga eller om det är äldre som är förövare.
Thomas Bodström (S):
Det är klart att det är besvärligt för brottsbekämpning med den utveckling inom Internet som vi har. De saker som nämns är redan brottsliga, men polis och åklagare följer utvecklingen och ser till att de åtgärder som behövs vidtas.
Den nya sexualbrottslagstiftningen, som bygger på kommitténs förslag men som har gjorts vidare och bredare för att ge ännu större skydd för kvinnor, kommer att presenteras, som jag har sagt tidigare, strax före jul. Om allt går som det ska, vilket jag hoppas och tror, kommer det kunna läggas en proposition fram i mars. Det gör att den nya lagen ska, som jag också sagt tidigare, kunna träda i kraft vid halvårsskiftet nästa år.
Thomas Bodström (S):
Jörgen Johansson har frågat om jag har gjort bedömningen att det är förenligt med en humanistisk grundsyn att inom den polisiära verksamheten använda en ammunition som tillfogar offret den skada som användandet av vad han kallar dumdumkulor gör. Han har vidare frågat om jag har gjort bedömningen att införandet av den nya ammunitionen underlättar bedömningen av vad som är lämplig nivå på våld i samband med polisiära ingripanden. Slutligen har Jörgen Johansson frågat vad jag avser att göra för att tilltron till svensk polis stärks vid vapenanvändning i extraordinära situationer.
Inledningsvis vill jag slå fast att behovet och lämpligheten av ny utrustning inom polisen i första hand är en sak för Rikspolisstyrelsen att avgöra. Bakgrunden till ammunitionsbytet är att styrelsen gjort bedömningen att den gamla ammunitionen inte fungerade tillfredsställande. Bland annat bedömdes risken för skador på tredje part vara för stor. Jag har fått veta att beslutet att byta ut den tidigare polisiära tjänsteammunitionen mot den nya ammunitionen har föregåtts av en omfattande utredning.
Delegationen för folkrättslig granskning av vapenprojekt har granskat förslaget till ny polisiär tjänsteammunition. Delegationen fann i beslut den 20 november förra året att användningen av ammunitionen inte strider mot några nu gällande folkrättsliga regler, detta förutsatt att den används av polisen för polisiära uppgifter i Sverige i den begränsade omfattning som avses med anmälan.
Delegationen angav också att om ammunitionen anskaffas ska Rikspolisstyrelsen senast ett år efter det att den börjar användas lämna delegationen en skriftlig redogörelse om användningen och effekterna därav. När beslutet om ammunitionsbytet blev känt skapade detta en hel del debatt. Även jag reagerade när jag fick kännedom om planerna. Det är angeläget att människor känner förtroende för den utrustning polisen har för att lösa sin uppgift.
Jag har därför, i min löpande dialog med Rikspolisstyrelsen, uppdragit åt styrelsen att undersöka om det för polisen finns en ammunition som är av en typ som får användas i väpnade konflikter. I det sammanhanget har jag bett styrelsen att genomföra en bredare internationell utblick. Styrelsen ska redovisa sin undersökning efter årsskiftet. Avslutningsvis vill jag säga att det är viktigt att polisen får alternativ till skjutvapen.
Min uppfattning är att tilltron till polisens användning av skjutvapen ökar om det finns andra alternativ att använda i mindre farliga situationer. Det pågår ett intensivt arbete på detta område inom Rikspolisstyrelsen. Försök med att använda så kallad pepparspray har redan kommit långt. Arbete pågår också med att ta fram andra alternativ, som distansbatong och elpistol. Jag följer detta arbete noga.