Maria Malmer Stenergard (M):
Problemet med otillåtna bosättningar har blivit allt större på många platser runt om i Sverige. Tidigare har det oftast handlat om bärplockare och asfaltläggare som på ett otillåtet sätt har bosatt sig i exempelvis skogsmark eller på allmänna platser, men på senare tid har även EU-migranter som huserar i parker, på gator eller på parkeringsplatser blivit en allt vanligare syn i våra städer.
Ofta ligger djup fattigdom och utanförskap bakom att dessa människor väljer att komma hit, och de har oftast små möjligheter att skaffa ett eget och värdigt boende på egen hand. Trots dessa tragiska bakomliggande orsaker kan vi inte längre blunda för problemen. Tältläger växer fram, och i våra storstäder vittnar flera om risken för att rena kåkstäder håller på att breda ut sig.
Ett sådant boende är inte värdigt någon i dagens Sverige, och det kan också innebära stora sanitära problem och risk för skador och bränder. Bosättningarna sker ofta på kommunal mark, och då finns i dag viss möjlighet för polisen att ingripa. Vi får dock inte glömma bort att även enskilda markägare drabbas, och då kan polisen över huvud taget inte ingripa med dagens system.
Regelverket för avhysning av personer som olovligen har bosatt sig på annans mark är mycket komplicerat. Polisen drar sig ofta för att ingripa med stöd av ordningslagen. Den fastighetsägare som inte kan förmå bosättarna att flytta frivilligt måste ansöka om handräckning hos kronofogden. Varje individ som ska avhysas måste identifieras, och då måste man också involvera polisen. När beslut sedan fattats ska fastighetsägaren ansöka om verkställighet. Då kan bara de avhysas som omfattas av beslutet.
Har det tillkommit ytterligare personer som inte omfattas av beslutet kan de inte avhysas. De som kan flyttas flyttar sig ofta bara en bit bort, och då får man börja om från början igen. Herr talman! Förra året avhystes närmare 1 800 personer med hjälp av Kronofogdemyndigheten. Det är alltså inget litet problem. Kostnaderna för ansökning och sanering kan bli betydande.
Om svaranden inte kan betala, vilket de ofta inte kan, hamnar notan för avhysningen hos markägaren. Det har funnits platser där saneringen efter avhysningen har kostat över en halv miljon kronor. Därför är det viktigt att avhysning kan gå relativt snabbt så att skadorna minimeras. Det går inte med dagens regelverk, även om man på vissa håll i landet har försökt snabba på processen så gott det går. Problemen är uppenbara, och det är nödvändigt att vi ser över regelverket.
Regeringen tycks dock inte villig att ta initiativ till förändring. I en interpellationsdebatt med mig den 13 februari i år anförde justitie- och migrationsministern att regeringen mycket väl kan tänka sig ändringar i regelverket, och det framhålls även i dag. Regeringen vill dock invänta den utredning som pågår om utsatta EES-medborgare som ska redovisas först 2016. Det är inte tillräckligt.
Denna utredning är viktig för att hjälpa dessa utsatta människor, men här krävs ett kraftfullt agerande. Vi har inte tid att invänta en annan utredning innan vi kan tillsätta ytterligare en utredning. Därför bör riksdagen uppmana regeringen att snarast se över denna del av regelverket. Herr talman! För att komma till rätta med dagens ohållbara system krävs många olika typer av åtgärder. Det är uppenbart. Att vi ska hjälpa utsatta människor är en självklarhet.
Det krävs långsiktiga lösningar och samverkan mellan kommuner och myndigheter. Vi måste också agera gentemot EU-migranternas hemländer för att förmå dessa länder att ta sin del av ansvaret. Samtidigt som vi vidtar dessa åtgärder måste vi driva igenom ett enklare avhysningsförfarande. Det är hög tid. Gårdagens regelverk är inte anpassat för dagens verklighet. Herr talman! Jag yrkar bifall till reservation 1.