Tobias Billström (M):
Ska vi börja tala om humor vet jag inte riktigt var vi ska börja någonstans. Eftersom jag avslutade mitt tidigare anförande med att tala om att jag tar det fulla ansvaret för återvändandet har nog Kalle Larsson anledning att lyssna mer intensivt här i kammaren än vad han tycks göra. När det gäller frågan om hur återvändandet ska gå till lämnade Kalle Larsson vissa intressanta besked här från talarstolen. Det finns tydligen människor som enligt honom inte ska få asyl i Sverige.
Det var intressant. Jag tror att det är första gången som jag under mina år här i kammaren hör att Kalle Larsson säger det öppet och rakt. Det finns tydligen människor som inte i dag faller inom ramen för skyddsgrundande skäl. Om det nu finns människor som bör få avvisningsbeslut därför att de saknar dessa skäl, hur ska vi då säkerställa att återvändandet går till på ett bra, välordnat, humant och värdigt sätt?
Jag har angett de grunder som jag anser bör finnas i det här sammanhanget. Men Kalle Larsson visar tydligt att han svävar på målet. Han säger till exempel att med en annan regering, kanske med en regering där Vänsterpartiet hade migrationsministerposten, skulle det tydligen inte sättas in några extra budgetmedel för att se till att återvändandet går bra till. Det är intressant. Det skulle säkert leda till en mer human och värdig process om man gav mindre pengar till den verksamheten.
Därmed visar Kalle Larsson, när ridån väl faller, att det bara var tomma ord. Med hans politik blir det inget vettigare återvändande, inte mer välordnat, inte mer rättssäkert, inte mer humant och inte mer värdigt. Han är inte beredd att ge pengar till den verksamheten. Han underkänner dessutom de insatser som regeringen gör på området.
Jag måste också ställa mig frågan: Vad är egentligen skillnaden mellan att avvisa en person åt gången och att avvisa hundra personer åt gången? Enligt Kalle Larsson är det tydligen en väldigt stor och dramatisk skillnad i det här sammanhanget. För mig framstår det som en semantisk diskussion.
Det riktigt viktiga i det här sammanhanget är att återvändandet, oavsett om det gäller en person eller hundra, präglas av att det är humant och värdigt. Jag anser att vi har förutsättningar att upprätthålla det i processen givet vad som står i polislagen och i utlänningslagen. Det kan vara värt att redovisa bestämmelserna i polislagen för kammaren eftersom det inte görs från oppositionens sida.
Det står tydligt i 8 § polislagen om behovsprincipen och proportionalitetsprincipen som gäller för polisens arbete. Behovsprincipen innebär att polisingripande bara får ske då det är nödvändigt för att den aktuella faran ska kunna avvärjas eller undanröjas.
Proportionalitetsprincipen innebär att de skador och olägenheter som ingripandet kan medföra för ett motstående intresse inte får stå i missförhållande till syftet med själva ingripandet. Det är helt okej att använda tvångsmedel när man har med stora mängder människor att göra för att till exempel säkerställa flygsäkerheten ombord på ett plan. Det är okej att använda handfängsel.
Det anser både jag och regeringen, och jag tror att också varje människa som tänker i termer av flygsäkerhet inser det. När man har att göra med människor som tvångsavvisas, som inte lämnar Sverige frivilligt, måste man se till att säkerheten ombord på planet fungerar för alla människors bästa. Det handlar om dem som befinner sig på planet och dem som befinner sig på marken. De påståenden som har gjorts om enskilda avvisningar återstår fortfarande att verifieras.
Som jag har nämnt tidigare har polisen själv upprättat en anmälan. Därmed kommer vi också att kunna få tydliga och klara belägg för vad som är sant och vad som inte stämmer i det här sammanhanget. Det ser jag fram emot eftersom jag vill att verksamheten ska präglas av trovärdighet, humanitet och värdighet.