KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Strandhäll (S):
Det är oerhört viktigt att vi för ett samtal om att öka säkerheten kopplat till läkemedelsanvändningen för barn och unga. Det är jätteviktigt. Men innan jag kommer in på det vill jag säga någonting mer om vad vi nu gör. Det låter som att det bara är ett nytt it-system, men det är inte riktigt så.
Tanken är att man skapar ett elektroniskt system som möjliggör en direktrapportering från journalsystemet till Läkemedelsverket. Målet är att hälso- och sjukvårdspersonal som ska rapportera en misstänkt biverkning ska ha funktionen redan i sitt journalsystem. Det är alltså inte något separat som ska göras som är särskilt tidskrävande eller som ska göras på särskilda blanketter, utan det är någonting som ligger i journalsystemet.
Grunduppgifterna ska fyllas i automatiskt för att förenkla rapporteringen, spara tid och undvika felregistreringar. Jag är av den grundläggande uppfattningen, vilket är viktigt att säga, att jag har ett väldigt stort förtroende för den personal som arbetar inom den svenska hälso- och sjukvården och för deras vilja och kompetens.
Det gäller framför allt viljan att göra det absolut bästa jobbet de kan. Vi var inne på detta med självmordstendenser. Patienter som av olika skäl utvecklar självmordstankar eller självmordsbeteende under behandling av adhd bör omedelbart bedömas av sin läkare.
Förvärrande av en underliggande psykisk åkomma samt ett möjligt orsakssamband bör tas i beaktande. Det är också grunden för att Läkemedelsverket redan 2016 har publicerat nya behandlingsrekommendationer när det gäller depression, ångest och tvångssyndrom hos barn och unga.
Det kan vara viktigt att ha med sig. Samtidigt är det den ansvariga behandlande läkaren som i varje enskilt fall gör själva bedömningen av vilken behandlingsmetod och vilka läkemedel som ska användas och som ansvarar för uppföljning.
Det är ett grundfundament i den svenska hälso- och sjukvården. Man har visat på ett särskilt problemfält som handlar om bipolära sjukdomar, vad jag förstår, och användningen av metylfenidat för behandling av adhd-patienter som samtidigt har bipolär sjukdom.
Vad jag förstår är en noggrann och fortlöpande övervakning av dessa patienter helt nödvändig. Patienterna ska övervakas med avseende på symtom vid varje dosjustering och därefter minst var sjätte månad och vid varje besök. Det är ändå viktigt att säga att vi ser att det finns en problematik här. Men det finns behandlingsrekommendationer, och det finns tydligt uttalat var ansvaret ligger när det gäller behandling.
Läkemedelsverket och GIC har också varit tydliga i att återkoppla när det gäller de siffror som Margareta Larsson tar upp. Det är riktigt. I deras statistik benämns det som Margareta Larsson tar upp som självdestruktiv handling. Där inkluderas olika tillbud med läkemedelsgrupperna och även till exempel feldoseringar.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Margareta Larsson, för ditt stora engagemang i den här frågan! Du aktualiserar den på olika sätt med jämna mellanrum. Vi får därmed möjlighet att vända och vrida på den och berätta om vad vi gör och vad vi ser från regeringens sida. Jag tycker att vi har en till stor del god hälso- och sjukvård i Sverige.
Men det finns också en anledning till att vi gör de stora satsningar som vi gör på psykiatrin från regeringens sida. Vi har nästan dubblerat anslagen sedan vi tillträdde, och framför allt gör vi en särskild satsning på barn och unga. Under de senaste 20 åren har vi i Sverige, liksom i många andra västländer, sett hur inte minst den psykiska ohälsan har ökat.
Vi måste hela tiden utveckla behandlingsmetoderna inom ett område som i dag fortfarande tyvärr är ganska djupt stigmatiserat i samhället. Jag tycker att det är spännande att det kom nya behandlingsrekommendationer 2016 inom flera av de här delarna riktade till just barn och unga. Vi har också utvecklat behandlingsrekommendationerna för vuxna.
Socialstyrelsen kom med detta under förra året, och det handlar om att man många gånger rekommenderar behandling med terapi som ett förstahandsalternativ vid till exempel lätt och måttlig depression framför antidepressiva medel. Samtidigt är allt en balansgång, och man måste kunna se att det också finns lägen där en antidepressiv medicin har hjälpt många människor att komma tillbaka till hälsa och ett gott liv.
Men vi måste som sagt hela tiden arbeta med att förbättra patientsäkerheten, att utvärdera läkemedel och att ha patientens bästa för ögonen. Därifrån förflyttar vi oss helt enkelt bit för bit. Jag har stora förhoppningar när det gäller de satsningar som regeringen nu gör, och jag kommer att följa upp detta noggrant.
Annika Strandhäll (S):
Tack för interpellationen, Jenny Petersson! Vi ska självklart aldrig vara helt nöjda, trots att vi har haft den här mödravården i Sverige sedan ganska många decennier, och den har haft stor betydelse för att minska antalet barn som dör före födseln.
Andelen dödfödda har i stort sett legat på samma nivå i Sverige de senaste decennierna. Det är ungefär 4 barn per 1 000 födslar. Förekomsten har inte heller visat någon tendens att minska.
Om man har en sådan hälso- och sjukvård som vi har i Sverige måste man hela tiden jobba med förbättringsarbeten och med att ta nya och vidare steg för att se vad ytterligare vi kan göra. Som Jenny Petersson säger är varje barn som vi mister - där vi hade kunnat förebygga det på något sätt - en stor tragedi.
Att Socialstyrelsen fick ett nationellt kunskapsstöd på plats 2016 är viktigt. Nu måste vi också följa, i dialog med Sveriges Kommuner och Landsting, hur det implementeras inom mödravården och se till att det verkligen används.
Kunskapsstödet från Socialstyrelsen handlar nämligen bland annat om att senast omkring vecka 24 ge information om fosterrörelser till alla gravida i samband med rutinbesök i mödrahälsovården. Man ska också ge råd om att kontakta vården igen om det finns en förnyad upplevelse av minskade fosterrörelser. Det är i flera delar en ganska stark rekommendation.
Om den tillämpas på ett likartat sätt i mödravården i hela Sverige kommer den säkerligen att både få effekt och skapa ökad trygghet för blivande föräldrar, så att de vet vilka möjligheter som finns, hur de ska agera och vart de ska vända sig. Jenny Petersson snuddade i sitt inlägg vid att det kanske också finns regionala skillnader.
Jag är övertygad om att det finns regionala skillnader. Jag funderar ibland på om man ens får säga det om man inte har det svart på vitt, men vi vet att det finns regionala skillnader inom alla andra delar av hälso- och sjukvården. Det beror på hur olika landsting tillämpar och prioriterar. Det är den modell som vi har valt i Sverige för att organisera hälso- och sjukvården.
Därför är det viktigt att det i vissa frågor tas ett nationellt grepp, bland annat när det gäller nationella rekommendationer. Utöver de här nationella rekommendationerna avsätter vi också en väldigt hög summa under 2018 till våra landsting, för att stärka både förlossningsvården och insatser för att främja kvinnors hälsa.
I den dialog som vi har haft med Sveriges Kommuner och Landsting om den överenskommelse som vi nu håller på att teckna kring förlossningsvården och de här resurserna har vi också ringat in att de även kan användas till mödravården och för att få en sammanhållen vårdkedja för blivande föräldrar - före, under och efter förlossningen. Vi vet att vi har kvalitetsutmaningar där och behöver stärka ytterligare.
Det finns också andra delar som experter föreslår som skulle kunna få effekt på lite sikt. Jag återkommer till det.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Jenny Petersson, för inlägget! Jag tar med mig hur viktigt det är att följa upp att rekommendationerna verkligen implementeras över landet.
Trots att det i grunden i dag finns en förlossningsvård och mödravård som är av hög kvalitet vet vi att det finns fortsatta utmaningar. Framför allt är alldeles för många unga kvinnor oroliga i samband med graviditet och förlossning. Vi behöver hitta olika vägar framåt för att skapa en större trygghet och enhetlighet i omvårdnaden och ännu bättre kvalitet över landet.
När det gäller de nationella rekommendationerna är det Socialstyrelsens bedömning att det inte finns några uppenbara hinder, till exempel organisatoriska problem eller stora behov av vidareutbildning bland personalen för att implementera rekommendationerna.
De kan med enkelhet genomföras rakt upp och ned i hälso- och sjukvården i dag och bör därför naturligtvis användas regelmässigt inom mödravården. Regeringen kommer att följa frågan noga. Det ska också bli spännande att följa hur de ytterligare resurserna kommer att nyttjas för att stärka förlossningsvården i Sverige.
Vi vet att det finns experter som hävdar att det finns ytterligare insatser att göra för att sänka antalet dödfödda barn i Sverige, till exempel genom att arbeta ännu mer systematiskt och förebyggande genom att hitta de föräldrar som har barn eller är gravida som kan vara i riskzonen.
Det kan till exempel handla om att minska rökningen, som man vet är en riskfaktor för dödföddhet, genom att göra ytterligare förebyggande insatser på det området. Det är låg omfattning på rökningen i Sverige - förutom för unga kvinnor. De röker fortfarande, och det går att arbeta med att sänka antalet.
Regeringen kommer inom kort att komma tillbaka med en tobaksproposition och förelägga den för riksdagen. Screening är en annan möjlighet. Det är klart att det kräver både barnmorskor och medel. Det är inte så att det finns en jättestor tillgång på barnmorskor i Sverige i dag.
Precis som Jenny Petersson var inne på finns en ytterligare möjlighet, nämligen att obducera fler dödfödda barn för att dra lärdom och upptäcka ytterligare risker. Men samtidigt finns en brist på patologer i Sverige. Att förbättra situationen går enbart om vi identifierar risksituationer.
Då krävs både personal med rätt kompetens, som det delvis är brist på i dag och där det måste ske satsningar, och i viss mån ytterligare förstärkta resurser. Samtidigt ska inte blivande föräldrar skrämmas upp. Siffrorna är bra i Sverige. Men vi måste vara ödmjuka för att det finns ytterligare saker som hela tiden kan göras, och som vi ska ha ambitionen att göra, i ett välfärdsland som Sverige för att bli ännu bättre.
Annika Strandhäll (S):
Representanter för professionen har vid flera tillfällen, innan rekommendationerna kom på plats, framfört att minskade fosterrörelser är ett av de områden där man behöver ett kunskapsstöd. Det bör vara en prioriterad fråga inom både mödrahälsovård och förlossningsvård.
Med tanke på att siffrorna har legat still under 25 år i Sverige, och att allt inte går att förebygga och att allt inte går att förhindra, ska ändå ambitionen hela tiden vara att bli ännu bättre.
Jag kommer att följa frågan noggrant, och jag kommer alldeles särskilt att följa hur de extra medel som nu avsätts för att stärka kvaliteten i mödravård och förlossningsvård nyttjas för att verkligen åstadkomma dessa resultat - framför allt öka tryggheten för Sveriges föräldrar och blivande föräldrar. Tack för en bra debatt!
Annika Strandhäll (S):
Tack, Erik Andersson, för interpellationen! Jag har under åren som minister haft förmånen att ha många diskussioner i riksdagen med Erik Anderssons kollega Lotta Finstorp, som också företräder Moderaterna och är väldigt engagerad i de här frågorna.
Som påpekas i interpellationen och som jag också försöker visa i mitt interpellationssvar är psykisk ohälsa vårt stora folkhälsoproblem i Sverige i dag. Utvecklingen går i rätt riktning för i princip all ohälsa i Sverige utom den psykiska ohälsan, och den ökningen sker i princip i alla åldersgrupper.
Något av det mest oroväckande är att vi ser en kraftig ökning bland väldigt unga tjejer och killar i Sverige. Vi måste lyckas komma till rätta med det här. Vi har ett läge redan i dag där varannan sjukskrivning för kvinnor och var tredje sjukskrivning för män beror på psykisk ohälsa.
Det har varit den vanligaste sjukskrivningsorsaken i Sverige ända sedan 2006, och det är kostsamt för samhället på otroligt många plan. Den ökning av sjukfrånvaron som vi har sett på senare år består nästan enbart, skulle jag vilja säga, av en kraftig ökning av den psykiska ohälsan.
Samtidigt kan man se att de resurser som vi har avsatt inom hälso och sjukvårdsområdet, inom elevhälsan, för att nämna ett annat område, och inom psykiatrin när det gäller ungdomsmottagningarna och det förebyggande skolarbetet inte har speglat det här problemets storlek.
Jag är väldigt glad över att regeringen under dessa år har valt att skjuta till ganska mycket extra medel till detta område för att stärka det. Vi kommer naturligtvis också att följa upp att detta får effekt.
Ett stort problem som vi ser i dag när vi tittar på de ökande köerna inom barn- och ungdomspsykiatrin, som egentligen är specialistvården för barn och unga när det gäller psykisk ohälsa, är att vi har en alldeles för svag första linjens vård på detta område. Vi har en för svag elevhälsa och fångar inte upp dessa tjejer och killar förrän de mår alldeles för dåligt.
De kan också uppleva att de inte har någonstans att ta vägen och hamnar därför i kön till specialistpsykiatrin, vilket kanske är helt fel vårdnivå. Jag tycker att en del av de åtgärder vi nu vidtar går i rätt riktning. Lika viktigt som förebyggande i skolan är det förebyggande arbetet kopplat till arbetslivet.
Jag tycker att Erik Anderssons förslag om en förebyggandegaranti när det gäller psykisk ohälsa låter väldigt intressant. Precis som Erik Andersson påpekar har vi, och har under lång tid haft, en tydlig bild av var vi har de största problemen på den svenska arbetsmarknaden.
Det är i den offentligt finansierade verksamheten, som i hög utsträckning domineras av kvinnor. Där har man otydlig styrning, stora arbetsplatser, många underställda medarbetare och många gånger en bristande upplevelse av delaktighet i eller kontroll över sin arbetsvardag. Här har vi mycket mer att göra, och jag lyssnar gärna.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Erik Andersson! Jag tycker att det är lite synd att du släpper frågan om den psykiska ohälsan, där vi kanske hade kunnat diskutera oss fram till något som på riktigt hade kunnat spela roll. I stället blev det mer av politisk retorik. Jag tror att det är viktigt att säga några saker.
I Kommun- och landstingssverige är det inte så att sjuktalen skiljer sig markant beroende på om styret är rött, grönt eller blått, utan det ser i princip likadant ut över hela landet och i samtliga landsting. Man kan inte heller generellt säga att det alltid ser ut så här i all verksamhet som politiken styr.
Du kan dra en ganska tydlig linje mellan kvinno- och mansdominerade verksamheter i en kommun. I den mansdominerade verksamheten i kommunen har man sjuktal och sjukfrånvaro som är i paritet med den svenska arbetsmarknaden i övrigt, och i äldreomsorgen har man ungefär dubbelt så hög sjukfrånvaro.
Det som var slående och som jag fick gå in och hantera som socialförsäkringsminister hösten 2014 var en 80-procentig ökning av sjuktalen i Sverige under de år då Ulf Kristersson var socialförsäkringsminister. Den största andelen av den ökningen stod kvinnor för, i både privat och offentlig välfärd. Även den privata välfärden har betydligt högre sjuktal än arbetsmarknaden i övrigt.
Detta har delvis att göra med det sätt på vilket man organiserar kvinnodominerade verksamheter och lönesätter dem. I grund och botten är det, precis som Erik Andersson säger, en feministisk fråga att jobba med detta och stötta de kvinnor som på sina axlar bär den svenska välfärden.
Det är inte heller så, Erik Andersson, att man kan förbättra denna situation genom att sänka skatter så att dessa verksamheter får ännu mindre resurser att röra sig med.
En kömiljard, som ska ge incitament till att springa ännu fortare i dessa verksamheter, bidrar inte till att minska stressen.
De utmaningar som en snabbt åldrande befolkning och ett generationsskifte bland hälso- och sjukvårdspersonal i hela Sverige för med sig varken kömiljardar eller skattesänker man sig förbi.
I stället handlar det om att investera i välfärden och att göra det som regeringen har gjort: öka antalet utbildningsplatser och få fler sjuksköterskor, specialistsjuksköterskor, barnmorskor undersköterskor och läkare. I år bygger vi ut läkarutbildningen. Det handlar om att man ska kunna anställa fler kollegor och fylla de tomma platserna för att kunna ge mer högkvalitativ tid åt brukarna, Erik Andersson.
Det är så vi tar oss an dessa problem: genom att se till att vi har en vård som klarar av att hantera den ökade psykiska ohälsan. Det löser du inte genom ett jobbskatteavdrag utan genom att faktiskt investera i välfärden och ge dem som arbetar där sjysta förutsättningar.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Erik Andersson! Jag har ju inte varit politiker i hela mitt liv. Jag blev partipolitiskt aktiv först hösten 2014. Dessförinnan har jag arbetat hela mitt liv ute i välfärden och också företrätt de professioner som arbetar i välfärden, på både lokal och regional nivå och dessutom som förbundsordförande för ett av de stora förbunden inom välfärden.
Jag är alltså väldigt väl bekant med villkoren för medarbetarna inom välfärden. Det kan jag garantera dig, Erik Andersson. Jag tror inte att jag behöver dig som guide för att se den verklighet som finns där ute. Man måste ändå konstatera att efter era år vid makten och efter de prioriteringar som ni valde att göra har vi i Sverige i dag en välfärd som brister. Vi har en situation där många av välfärdens medarbetare går på knä.
Man ser att vi har hål i välfärden som vi behöver skjuta till medel för att täcka. Vi behöver se till att välfärdens medarbetare får en bättre chans att känna sig nöjda med sin dag när de kommer hem på kvällen och att de har en arbetssituation som medger att de hinner sätta sig ned en stund under dagen. Detta kan inga skattesänkningar lösa. Vi har i Sverige också en befolkning som åldras enormt snabbt.
Medellivslängden ökar med tre och en halv timme per dygn. Vi vet att det de kommande åren kommer att ligga en stor tyngd på de svenska välfärdsverksamheterna. Att tro att vi i det läget inte ska behöva investera i välfärden är att vara naiv. Att tro att vi ska lösa den här problematiken genom att sänka skatter är att lura sig själv. Politik handlar om att prioritera. Det kommer vi att behöva göra här också.
Skillnaden går mellan att vilja investera i våra välfärdsutmaningar eller att sänka skatter för dem som redan har. Tack för den här debatten!
Annika Strandhäll (S):
Christian Holm Barenfeld har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att se till att privata utförare och fritt vårdval tillåts konkurrera och existera i Sverige också för reumatiker.
Som Christian Holm Barenfeld säkert vet kan landsting och kommuner överlämna hälso- och sjukvårdsverksamhet till privata utförare genom upphandling enligt lagen om offentlig upphandling eller genom att införa ett valfrihetssystem enligt lagen om valfrihetssystem. Huvudmannen har dock alltid det övergripande ansvaret för verksamheten och ska se till att den bedrivs med god kvalitet.
I primärvården blev det obligatoriskt att genomföra vårdvalssystem 2010. I hälso- och sjukvårdslagen anges att landstinget ska organisera primärvården så att alla som omfattas av landstingets ansvar för hälso- och sjukvård kan välja utförare av hälso- och sjukvårdstjänster samt få tillgång till och välja en fast läkarkontakt. Landstinget får inte begränsa den enskildes val till ett visst geografiskt område inom landstinget.
Och lagen om valfrihetssystem ska tillämpas. Inom specialistvård är det som bekant frivilligt för landstingen att införa valfrihetssystem. Denna möjlighet har hittills utnyttjats flitigast i Stockholms läns landsting. Regeringen har inga planer på att införa ett obligatoriskt valfrihetssystem inom specialistvården.
Christian Holm Barenfelds fråga om reumatikers tillgång till vårdval och privata utförare besvaras bäst av huvudmännen, som har ansvaret för att verksamheten bedrivs med tillräckligt hög kvalitet. Regeringen har nyligen tillsatt en utredning, Ordning och reda i vården. Utredaren ska, med utgångspunkt i tillitsbaserad styrning, bland annat se över lagen om valfrihetssystem.
Även behov, förutsättningar, för- och nackdelar med att införa viss tillståndsprövning eller alternativ till sådan prövning inom hälso- och sjukvårdsområdet ska utredas. I och med detta anser jag att interpellationen är besvarad.
Annika Strandhäll (S):
Det är några olika saker som jag vill passa på att säga till interpellanten. Till att börja med är det frivilligt för landstingen att införa valfrihetssystem inom den specialiserade vården, även inom reumatikervården. Även om man inte har ett vårdvalssystem kan man naturligtvis upphandla privata utförare.
Svaret är mycket riktigt tolkat av interpellanten, nämligen kort och gott att jag inte kommer att göra någonting alls. Det är landstingen som bestämmer hur vården ska vara organiserad. Man kan, som sagt var, bestämma att vården antingen ska vara organiserad med ett stort inslag av privata alternativ eller också med inga sådana inslag alls.
Utan att jag för den sakens skull ska gå in och lägga mig i eller överpröva de beslut som fattas i landstingsfullmäktige i Stockholm är det så att just när det handlar om reumatologi var det ett kompakt motstånd mot det väldigt ideologiskt drivna införandet av Vårdval reumatologi.
Företrädare för patientförbundet Reumatikerförbundet, för specialisterna i reumatologi, för Svensk Reumatologisk Förening, företrädare för forskning och utbildning inom reumatologi, för Karolinska Institutet - alla motsatte sig införandet av Vårdval reumatologi. Socialdemokraterna var ju inte precis ensamma tillsammans med de övriga partierna som röstade emot ett införande.
Det fanns ju en total och fullständig uppslutning av alla företrädare för reumatologi i Sverige. Det gick inte att hitta någon som ställde sig bakom det ideologiskt drivna experimentet som man tänkte sig att införa.
Jag hoppas verkligen inte att man nu beskyller regeringen för att den politiska ledningen i Stockholms läns landsting inte klarar av att förankra sina beslut i landstingsfullmäktige. Man har uppenbarligen inte heller någon plan B när man inte får igenom sina förslag.
Någonting som bekymrar mig just nu när det gäller Vårdval reumatologi i Stockholm eller tillgången till professionell kompetens för reumatiker är att redan förra våren tornade den här situationen upp sig.
Trots detta är, om jag förstår rätt, svaret från ansvariga allianspolitiker i Stockholm lite att man får skylla sig själv. Man har inte fått till det att upphandla privata vårdgivare. Nu hänvisas alla till den landstingsdrivna vården.
Det är klart att det är landstingsalliansens ansvar att tillhandahålla verksamhet av hög kvalitet för reumatikerna i Stockholm. Det får inte bli så att svensk hälso- och sjukvård drivs av en ideologisk tomteverkstad.
Man måste ju lyssna in profession, patientföreträdare och forskning och underbygga sina beslut på rätt sätt.