KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Björklund (L):
Börje Vestlund har frågat mig vad jag avser att göra för att barn med epilepsi ska kunna få det stöd för inlärning som de behöver. Det är kommunens ansvar att organisera utbildningen i sina skolor. Kommunerna har därvid en stor frihet men också ett stort ansvar.
Kommunernas planering av utbildningen i sina skolor styrs av skollagen som föreskriver att särskilt stöd ska ges till elever som har svårigheter i skolarbetet, och enligt 1994 års läroplan för det obligatoriska skolväsendet, förskoleklassen och fritidshemmet ska undervisningen anpassas till varje elevs förutsättningar och behov. Motsvarande ansvar ligger också på huvudmannen för fristående skolor.
Därutöver föreskriver grundskoleförordningen att om det genom uppgifter från skolans personal, en elev, elevens vårdnadshavare eller på annat sätt framkommer att eleven kan ha behov av särskilda stödåtgärder ska rektorn se till att behovet utreds. Om utredningen visar att eleven behöver särskilt stöd ska rektorn se till att ett åtgärdsprogram utarbetas.
Av programmet ska det framgå vilka behoven är, hur de ska tillgodoses samt hur åtgärderna ska följas upp och utvärderas. Eleven och elevens vårdnadshavare ska ges möjlighet att delta när åtgärdsprogrammet utarbetas.
När det gäller medicinska funktionshinder som till exempel epilepsi är både elevhälsans personal och elevens läkare naturliga samarbetspartner i detta utredningsarbete. Att undervisa så att varje elev ges förutsättningar att nå målen kräver en regelbunden uppföljning och utvärdering av elevens utveckling samt identifiering av behovet av individanpassade stödinsatser.
Därför är det viktigt att varje lärare har förmåga att tolka de nationella målen och utifrån dem planera undervisningen så att den anpassas till varje elevs förutsättningar och behov. För att stärka lärarnas kompetens genomför regeringen en omfattande satsning på kvalificerad fortbildning för lärare, som ger ökade möjligheter till fördjupning i undervisningsämnet.
Därutöver har utredningen om en ny lärarutbildning bland annat i uppgift att se över hur tillräckliga ämneskunskaper i utbildningen av lärare kan säkras. Dessutom har regeringen gett nio lärosäten i uppdrag att anordna speciallärarutbildning.
Syftet med den utbildningen är bland annat att stärka lärarnas kompetens så att de kan ge individanpassat stöd till elever i behov av särskilt stöd för deras språk-, läs- och skrivutveckling eller matematikutveckling. Det är, herr talman, således kommunernas och skolornas skyldighet att utreda vilka behov eleven har och organisera undervisningen så att behoven kan tillgodoses.
Både statliga myndigheter, till exempel Specialpedagogiska institutet, och olika intresseorganisationer har en viktig funktion att ge råd och stöd samt informera om vad olika funktionshinder, såsom epilepsi, kan innebära. För mig är möjligheten för alla elever att nå utbildningens mål en mycket viktig fråga. Därför är alla elever i behov av särskilt stöd en fråga som jag kommer att följa mycket noga i mitt fortsatta arbete som utbildningsminister.
Talmannen konstaterade att interpellanten inte var närvarande i kammaren och förklarade överläggningen avslutad.
Jan Björklund (L):
Marie Granlund har frågat statsrådet Leijonborg om han tänker ta initiativ till att ändra reglerna för vem som ska avgöra vilken kompetensutveckling som ska ingå i Lärarlyftet. Vidare har Mats Pertoft frågat mig vilka åtgärder jag tänker vidta för att säkerställa att Lärarlyftet verkligen når ut till alla lärare och utnyttjas maximalt. Arbetet inom regeringen är fördelat så att det är jag som ska svara på båda interpellationerna.
Lärarlyftet är den största statliga satsningen på kvalificerad fortbildning för lärare någonsin. I år avsätts nästan 700 miljoner kronor, nästa år avsätts strax under 900 miljoner och för 2010 avsätts 1 miljard. Allt som allt blir det 2,6 miljarder kronor på tre år. Till 2009 och 2010 överför vi dessutom de 300 miljoner kronor som huvudmännen inte hann utnyttja under 2007.
Jag är medveten om kritiken som har riktats mot satsningen. Många platser stod tomma under första terminen, hösten 2007. Samtidigt är jag övertygad om att situationen kommer att vara helt annorlunda nu när kommuner och fristående skolor fått längre tid att planera. Senare under våren kommer information om hur många lärare som faktiskt gått kurser inom Lärarlyftet. Det kommer också att finnas information om hur många som är anmälda till utbildningar under hösten 2008.
Jag vill avvakta denna information innan jag tar ställning till om regeringen bör vidta åtgärder eller måste förändra delar av Lärarlyftet. Ansvaret för lärarnas kompetensutveckling ligger på skolhuvudmännen. Ett av skälen till att regeringen nu måste ta initiativ till en stor satsning på lärarfortbildning är att kommunerna har brustit i detta ansvar.
Jag välkomnar kommunala kompetenssatsningar, till exempel på de områden som Sveriges Kommuner och Landsting och Friskolornas Riksförbund lyfter fram, som ett komplement till den statliga satsningen. Jag tror att det skulle kunna vara positivt för skolväsendet. Det är emellertid inte aktuellt att ge högskolorna i uppgift att anordna kurser efter en beställning direkt från skolhuvudmännen, vilket Marie Granlund framhåller som mer effektivt än den nuvarande ordningen.
Regeringens avsikt med fortbildningssatsningen är inte att det särskilda statsbidraget till fortbildning inom Lärarlyftet ska vara en del av det generella statsbidraget, som kommunerna fritt får förfoga över.
Jan Björklund (L):
Jag tycker att Peter Hultqvist gled väldigt mycket på siffrorna. 800 var det väl den första höstterminen? Det var väl inte så att 800 av 6 000 var rätt siffra? Det handlade om 6 000 det första året. Vi nådde inte dit. Men 800 var det bara under de första veckorna av den första höstterminen. Man nådde alltså en betydande del. Men som jag sade är det inget problem. Vad är problemet? Vi anslog en stor budgetram det första året. Vi visste att det var kort om tid. Det som utnyttjas utnyttjas.
Hade vi anslagit Socialdemokraternas ynkliga budgetram hade det blivit kö. Det förstår jag också. Men nu anslog vi en rejäl budgetram. Den utnyttjades inte helt. Pengarna går vidare till nästa år. Vad är problemet? Vad är det ni egentligen lever om för? När jag reser runt och är ute på skolor är lärarna oerhört tacksamma för erbjudandet om Lärarlyftet. Ingen av dem tycker att kommunerna ska bestämma mer - jag lovar!
Jag hör inte en enda lärare eller ett enda lärarfackligt ombud på någon enda skola när jag reser runt - och jag besöker rätt många skolor varje vecka - säga: Snälla, ge kommunerna mer makt över Lärarlyftet! Ingen säger det. Det är ni som står här och säger det. Sveriges Kommuner och Landsting säger naturligtvis också det; det är deras roll. Peter Hultqvist och jag, som båda har suttit i Kommunförbundet och Landstingsförbundet, vet väl att man där alltid säger att kommunerna ska bestämma, inte staten. Det är liksom deras roll och deras existensberättigande att en gång i veckan få säga det.
Vår utbildningspolitik handlar om att höja resultaten i svensk skola. Då säger kommunerna: Ge oss mer makt! Men sanningen är att sedan kommunerna tog över makten har resultaten oavbrutet sjunkit. Sedan ni gav kommunerna makten över skolan fungerar skolan inte längre; det är sanningen! Det heter: Ge kommunerna mer makt över detta! Men hela idén här var att vi nu skulle göra någonting annat än det kommunerna redan gör. Att lyfta resultaten genom att satsa på ämneskunskap och ämnesdidaktik är ju innebörden i Lärarlyftet.
Jag hör inte en enda lärare kräva det ni kräver. Det är kommunbyråkratin i Sverige och det socialdemokratiska partiet som kräver det. Lärarna är väldigt glada, men vi får väl se. Prognosen i höst kan vi nu stå här och tjafsa om, men det ger inte så mycket. Det där får vi se i höst. Min bedömning är att det kommer att vara rätt välfyllt. Då kan väl Marie Granlund ställa samma interpellation igen så kan vi diskutera det här en gång till. Just nu vet vi alltså inte hur det ser ut i höst.
Jan Björklund (L):
Mats Pertoft har frågat mig om jag kan tänka mig en statlig finansiell satsning på skolorna för att täcka de merkostnader som en omfördelning av medel från gymnasiets individuella program till grundskolans tidigare årskurser medför. Regeringen anser att insatser i form av extra tid och stöd bör sättas in tidigt och anpassas till elevens behov.
Genom att ge eleverna stöd tidigt under skolgången kan fler elever nå skolans kunskapsmål. De reformer som regeringen genomför för att stärka kunskapsuppdraget i skolan förväntas också på sikt leda till att behoven av särskilt stöd senare under skoltiden avtar.
Jag tänker bland annat på förtydligande av skolans kunskapsmål, läsa-skriva-räkna-satsningen, tidigare betyg i skolan och obligatoriska kontrollstationer för att stödja elevernas kunskapsutveckling. Hur resurserna ska fördelas mellan olika skolformer är en kommunal angelägenhet.
Min förhoppning är att de reformer som regeringen genomför kommer att medföra att kommunerna gradvis omfördelar resurser till grundskolans tidigare årskurser. Mats Pertoft påpekar att det under en övergångsperiod kommer att uppstå dubbla kostnader eftersom de som under sin tid i grundskolan inte varit föremål för satsningar fortfarande kommer att behöva resurser inom ramen för det individuella programmet eller motsvarande.
Jag för min del ser detta som en process där en omfördelning av resurserna sker stegvis genom kommunernas försorg. Däremot anser jag inte att staten bör gå in och finansiera detta. Det får naturligtvis inte bli så att elever som har särskilda behov blir utan stöd i samband med att resurser eventuellt omfördelas från gymnasiet till grundskolan. Det är kommunernas ansvar att se till att denna process sköts på ett ansvarsfullt sätt. Man ska också komma ihåg att det inte finns ett entydigt samband mellan resurser och resultat.
Vi vet däremot att lärarnas utbildning och kompetens har stor betydelse för utbildningsresultaten. Det är ett starkt skäl till regeringens stora satsning på kvalificerad fortbildning för lärare.
Jan Björklund (L):
Mats Pertoft säger att kommunerna inte klarar skolan. Jag delar den grunduppfattningen. Jag tycker att man bör diskutera att återförstatliga den svenska skolan. Men det tycker inte Mats Pertoft. Då är frågan vilket Mats Pertofts alternativ är. Att eleverna ska lära sig att läsa, skriva och räkna är huvuduppgiften för skolan. Det är det som är kommunernas huvudansvar. Mats Pertoft säger att kommunerna inte klarar det. Det kanske de inte gör.
Men då borde vi återförstatliga skolan snarare än att staten delvis återtar finansieringen av skolan. Grundproblemet i sammanhanget är att alldeles för mycket resurser sätts in för sent. Elever som inte kan läsa och skriva får hjälp på gymnasiets individuella program när de i stället borde få hjälp på lågstadiet. Speciallärarna, som förr fanns på låg- och mellanstadiet, finns knappt längre. Det beror inte på besparingar.
Det beror på ett ideologiskt vägval av riksdagen på 80-talet, då man sade att vi inte skulle ha speciallärare längre, därför att elever känner sig stigmatiserade om de får speciallärare. Det finns nu färre speciallärare, och de som finns kvar finns i stor utsträckning på gymnasieskolans individuella program. Min hela idé är att det är mycket bättre att ge hjälp tidigare. Ska vi lära elever med svårigheter att läsa och skriva gör vi det mycket lättare om vi gör det på lågstadiet i stället för att invänta gymnasieskolan.
Det är hela poängen. I de kommuner där Folkpartiet medverkar i styret kommer man att jobba på det sättet att man successivt flyttar över resurser från gymnasiet till de tidiga åren. I den gymnasiereform som regeringen avser att genomföra ingår samma sak, att resurser från gymnasiets individuella program ska flyttas över till grundskolan. Det är bättre att hjälpa eleverna tidigt än att invänta att de blir 17 år gamla.
Det är hela poängen med regeringens utbildningspolitik. Det är också därför vi vill ha nationella prov redan på lågstadiet. Vi vill ha en särskild läsa-skriva-räkna-garanti. Vi vill utbilda särskilda lågstadielärare som är experter på läsa-skriva-räkna. Vi återinför speciallärarutbildningen. De ska finnas på lågstadiet. Då krävs det mer resurser på lågstadiet. Min uppfattning är inte nödvändigtvis att det finns för lite resurser totalt i svenskt utbildningsväsende. Men de används fel.
Enkelt uttryckt har vi för mycket stödresurser på gymnasiet och för lite i grundskolan. Den logiska slutsatsen är att man ska omfördela resurser. Sedan kan det behövas ytterligare tillförsel av resurser också. Jag utesluter inte det. Men det finns redan en hel del resurser som tyvärr inte används på bästa sätt. Då bör den första frågan vara hur vi ska kunna använda de resurserna bättre i den svenska skolan.
Jan Björklund (L):
Det där var väl ändå en rätt stor bluff. Mats Pertoft sade att den förra regeringen satsade mer på skolan än vad den här regeringen gör. Vi gör en lågstadiesatsning. Den kallas läsa-skriva-räkna-satsningen. Det kommer att ges 1⁄2 miljard per år när den är uppskruvad till sin fulla planerade nivå. I år är det något lägre, men en 1⁄2 miljard per år i statsbidrag till kommunerna kommer att ges. Det är naturligtvis en del av svaret på det Mats Pertoft frågade om. Det behövs mer pengar på lågstadiet. Jag vill inte överbetona det.
Jag menar att den stora resursen redan finns i kommunerna, men används på gymnasiets IV-program. Det är där den stora "resursbulken" finns. En stor del bör flyttas över till de tidiga åren i grundskolan. Men vi skjuter till en 1⁄2 miljard per år. Det gjorde inte den förra regeringen, och Miljöpartiet gjorde det inte när ni hade ansvaret. Den här regeringen satsar därutöver 1 miljard per år på lärarfortbildning, den största lärarfortbildningssatsningen någonsin.
Läsa-skriva-räkna-insatser är prioriterade för lågstadielärare. Dessutom har den här regeringen återinfört speciallärarutbildningen i Sverige, något som den förra regeringen avskaffade för rätt länge sedan och som Socialdemokraterna ihop med Miljöpartiet inte införde. Ni röstade emot varje gång vi föreslog att den skulle införas. Nu införs speciallärarutbildningen på nytt. Speciallärarna ska finnas på låg- och mellanstadiet, i första hand på lågstadiet, för de elever som har svårigheter med basfärdigheter.
Den här regeringen gör massor av saker när det gäller att förstärka läsa-skriva-räkna-insatser i lågstadiet. Den förra regeringen rullade bara tummarna. Jag har inte hört några förslag från Miljöpartiet mer än att ni vill att Waldorfskolor ska befrias från nationella prov i årskurs 3. Det är det enda förslag jag har hört från Miljöpartiet när det gäller satsningar på lågstadiet. Mats Pertoft säger att man vet bättre i kommunerna hur man ska satsa, och därför är det bra att kommunerna får bestämma. Jag håller inte riktigt med om det.
Men om du tycker att man vet bättre i kommunerna, Mats Pertoft, varför tycker du då att jag som utbildningsminister ska föreskriva för kommunerna hur de ska lägga sina pengar? Det är någonting som inte går ihop här. Du kan inte å ena sidan säga att kommunerna vet bättre än utbildningsministern och ändå kräva av mig att jag ska föreskriva för kommunerna hur de ska göra. Det går inte ihop, Mats Pertoft.
Jan Björklund (L):
Svensk utbildningspolitik har under egentligen tre fyra årtionden varit väldigt fokuserad på gymnasiets och högstadiet problem. Man har försökt att lösa det med olika insatser på högstadiet och gymnasiet, till exempel med inrättandet av det individuella programmet. Jag menar att vi bör tänka om. Gymnasiets och högstadiets problem skapas i stor utsträckning av brister tidigare i skolan.
Det finns elever som går ut lågstadiet utan att kunna läsa och skriva. De har mycket små chanser att ta igen det hur mycket resurser vi än pumpar in på gymnasiets IV-program. Förklaringen till det är att en elev som inte har lärt sig läsa på nio år ofta har tappat intresset för skolan. Det hjälper inte hur mycket speciallärare vi har på gymnasiet. Den eleven kommer inte att återfå motivationen och intresset. Det är hela grundproblemet med den politik som har förts. Man har gått in och reparerat alldeles för sent.
Det är bättre att se till att eleverna får lära sig detta från början. Det är själv grundtanken med regeringens politik. Precis som alla andra stora förändringar som vi genomför i skolväsendet förutsätter det att huvudmännen till skolan, kommuner och friskolor, är följsamma mot de beslut om läroplansförändringar och annat som vi fattar i denna kammare.
Om vi säger att vi ska sätta in stödet på lågstadiet men kommunerna fortsätter att satsa på gymnasiet understryker det bara hur korkat det är med det dubbla huvudmannaskap vi har för den svenska skolan. Jag förutsätter att kommunerna kommer att göra detta. Det finns ingen kommun som medvetet vill att fler elever än nödvändigt ska misslyckas i skolan. Men tyvärr blir det följden. Sätter man in hjälpen för sent blir det många elever som misslyckas. Det är vad som har hänt i dag.
Därutöver går staten in med 1⁄2 miljard per år i läsa-skriva-räkna-satsning. Jag kommer inför framtiden att mycket noggrant följa hur frågan om resurser och stödinsatser i skolan utvecklas i verkligheten.
Jan Björklund (L):
Mats Pertoft har frågat mig vilka åtgärder jag tänker vidta för att säkerställa att kollektiv bestraffning inte förekommer i svensk skola framöver. Som Mats Pertoft säger är det en grundprincip i den svenska rättsordningen att man endast står till svars för sina egna handlingar och att kollektiv bestraffning inte är tillåtet. Verksamheten i skolan ska utformas i enlighet med grundläggande demokratiska värderingar.
Det är ytterst skolhuvudmännens ansvar att så också sker. Enligt skolans värdegrund ska eleverna ha rätt till bästa möjliga förutsättningar för att få en så bra skolgång som möjligt. För detta krävs en gynnsam studiemiljö som är präglad av trygghet och studiero. Tyvärr vet vi att det finns problem på detta område i den svenska skolan.
Rektorer och lärare måste få tydligare möjligheter att vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa trygghet och studiero i skolan. Enligt min uppfattning är det rimligt att till exempel en datasal eller ett skolbibliotek ska kunna stängas under en kortare tid för att reda ut en akut situation, till exempel då lokalerna blivit utsatta för skadegörelse. Detta får dock aldrig ske i bestraffningssyfte och får inte heller inskränka elevernas rätt till utbildning.
Kollektiv bestraffning är och kommer att förbli förbjudet inom skolan, liksom i samhället i övrigt. I dag är det Statens skolverk som är tillsynsmyndighet på skolområdet och som ska granska att skolorna följer de lagar och regler som gäller för skolans verksamhet. Den 1 oktober i år inrättas den nya myndigheten Statens skolinspektion som kommer att ansvara för inspektionen av det svenska skolväsendet.
I arbetet med det förslag till ny skollag som kommer att presenteras under 2008 bereds förslag bland annat om stärkta möjligheter för rektorer och lärare att vidta åtgärder för att säkerställa tryggheten och studieron i skolan samt om utökade sanktionsmöjligheter mot skolhuvudmän som inte följer de lagar och regler som gäller för skolans verksamhet.
Inrättandet av den nya myndigheten kommer att innebära en kraftigt förstärkt satsning på tillsyn och kvalitetsgranskning av den svenska skolan.
Jan Björklund (L):
Jag menar att reglerna är glasklara. Det får inte förekomma kollektiv bestraffning - punkt slut. Det finns inga gränsfall i det sammanhanget. Det är inte tillåtet. I den mån en lärare stänger en datasal när saker har slagits sönder och annat är det inte fråga om en kollektiv bestraffning.
Då är det ett självklart sätt att, precis som Mats Pertoft beskriver, i en viss situation skydda utrustning och annat. Jag menar att de lagar och regler på området som finns är så klara de kan bli. Däremot är det, om statens skolmyndigheter finner anledning att ge tillämpningsföreskrifter, fullt möjligt för dem att göra det. Det är den ordningen vi har.
Någon kan ju också överklaga något beslut som är taget, och så prövas det i domstol. Då får en domstol till sist pröva lagen, hur den är i detaljer. Men det är ju inte möjligt att i lagtext föreskriva varje situation som kan inträffa. Och som utbildningsminister har jag inget mandat i lagstiftningen i Sverige att gå in och tolka lagen. Den lag som riksdagen har stiftat tolkas till sist av självständiga myndigheter och domstolar i Sverige.
Frågan som Mats Pertoft måste ställa sig är: Ska lagen förändras? Jag menar att den inte ska det. Den är tydlig. När det sedan gäller alla de tusentals situationer som kan uppstå är det inte regeringens eller riksdagens sak att gå in och försöka tolka lagen. Det har vi självständiga myndigheter och domstolar som ska göra. Det är den formella ordningen. Jag menar dock att Mats Pertoft överdriver problembeskrivningen. Jag tror säkert att det förekommer kollektiv bestraffning. Det är ett problem. Men problemet är inte att lagarna är otydliga.
Problemet är att det finns de som bryter mot lagarna. Men jag har inte fått några rapporter om att detta skulle vara ett stort tolkningsproblem som leder till mängder av kollektiva bestraffningar som inte borde få förekomma.
Jan Björklund (L):
I den här rapporten påstår i och för sig inte Barnombudsmannen att det pågår kollektiv bestraffning, utan det är ett antal elever som själva uppfattar att de har utsatts för kollektiv bestraffning. När det gäller en del av de exempel som anges måste det ändå anses som ytterst tveksamt om det verkligen är kollektiv bestraffning.
Att man tillfälligt stänger en datasal när det har blivit för stökigt och oordning är inte en bestraffning. Det är ett skydd för dyrbar utrustning i skolan. Den elev som inte bråkade och förstörde utrustningen tycker naturligtvis att det här var orättvist, men det är då en nödvändig ordningsföreskrift för att skydda utrustningen i skolan, till exempel. Jag utesluter inte att det förekommer kollektiva bestraffningar i svensk skola. Det kan mycket väl vara så. Det är oacceptabelt.
Lagarna räcker till. Det är bara att anmäla detta. Det är bara att överklaga, att anmäla och gå till domstol med det om det förekommer. Jag inser inte riktigt vad det är Mats Pertoft tycker att regeringen ska göra. Lagen finns. Den är glasklar. Detta är inte tillåtet. Jag menar att de flesta följer denna lag. Om det är någon som inte följer den ska det anmälas. Om det finns lagar följer de flesta lagarna. Det gäller väl alla lagar. Men sedan finns det några som bryter mot dem.
Men det är ju inte lagen som då behöver ändras. Då måste naturligtvis de som bryter mot lagen tillrättaföras. Då har vi ett rättsväsende för det. Det är inte en fråga för regeringen att gå in och agera i. Inte heller, menar jag, bör regeringen eller någon myndighet gå in och ge tillämpningsföreskrifter om vad som ska vara tillåtet eller inte när det gäller kollektiv bestraffning. Kollektiv bestraffning ska inte vara tillåtet. Åtgärder som vidtas av andra skäl, skydd av utrustning och så vidare, är naturligtvis fullt legitima.
Jag tycker att Mats Pertoft krånglar till det här alldeles i onödan. Regelverket är så klart det kan bli. Sedan inträffar det alltid tolkningssituationer, situationer där man måste tolka lagen. För det har vi både domstolar och myndigheter. Jag uppfattar inte att det finns ett behov av att regering och riksdag går in och ingriper ytterligare i dessa frågor.