KBLab/rixvox huggingface dataset:
Leni Björklund (S):
Jag hoppas att det framgår att jag och regeringen faktiskt anser att det här är en mycket viktig fråga. Det är skälet och bakgrunden till att vi i Klimatutredningen har gett frågan en särskild plats.
Vi övervägde ett tag om det vore bättre att göra en särskild utredning bara om ras och skred och den typen av frågor, men de här frågorna hör ändå hemma i ett perspektiv där man ser på klimatförändringarna. Det kan också finnas aspekter som forskning och hur man ska hantera det hela i ett större sammanhang som det är viktigt att få belysta genom att placera frågorna där.
Att försöka få en bild av översvämningsrisker och vad man behöver göra är bland annat ett uppdrag som Räddningsverket har. Tillsammans med SMHI och andra myndigheter ska de göra karteringar av översvämningsområdena.
Naturligtvis ska också kommunerna ha underlaget till stöd för sin egen planering, så att man undviker att placera bebyggelse i mark som är kraftigt översvämningshotad. Bakgrunden till att jag har hand om de här frågorna är att när det väl blir fråga om räddningstjänst och insatser är det i Försvarsdepartementet som frågorna hamnar.
Vi har då också skäl att se till att risker undanröjs. Det som tidigare var hundraårsflöden kunde man behandla på ett sätt därför att det var ganska sällan som de inträffade. Det blir orimliga kostnader och konsekvenser om man ska riskhantera sådant som kan hända vart hundrade år.
Men börjar den typen av händelser att uppträda vart tjugonde eller kanske vart tionde år, då har vi en dramatiskt annorlunda situation. Jag står bakom samhällsbyggnadsministerns förslag till utredning, därför att även för mitt verksamhetsområde är det av stor betydelse att vi får fram ett underlag på den punkten.
Då handlar det om att både tala om vad som behöver göras och att titta på hur vi ska kunna finansiera det. Det är många intressenter som bör kunna vara med och bidra till finansieringen. Det är klart att vi inte kan blunda för problemen, tvärtom. Det är därför som vi har bett att få dem på bordet.
Leni Björklund (S):
Sven Gunnar Persson har ju funderat på de här frågorna ett tag och motionerat. Det var väl vid ungefär samma tidpunkt som jag fick rapporter från länsstyrelserna, och de behöver man alltid remittera för att se hur de ska behandlas.
Vi kom då fram till att vi behöver skaffa oss bättre kunskap om vilka konkreta åtgärder som ska vidtas, och då kallar man in en utredare.
Jag ska erkänna att jag tyckte att det var bättre att placera frågan i Klimatutredningen, för vi kan båda förstå att det kommer att ställas krav om det här är något som är en del i ett helt annat klimatförlopp och med en helt annan frekvens.
Då kan man också se andra konsekvenser av översvämningar än bara att det blir väldiga problem för människor som bor och verkar i ett område som ofta blir översvämmat. Därmed kan man också se vilka mer som är intressenter. Det tyckte jag var en fördel. Det var ett av skälen till att utredningsuppdraget fick hamna i Klimatutredningen.
Nu konstaterar jag att ja, vi är överens om att den här frågan är viktig, och regeringen tycker att den är viktig. Men på något sätt verkar det som att Sven Gunnar Persson inte är riktigt nöjd. Jag undrar verkligen vad det nu är för stora byggnationer och annat som ska dras i gång och hur det ska finansieras.
Engagerade i frågan är vi, och vi har bett att få ett underlag som gör att man kan se både vilka åtgärder som är motiverade och hur de ska finansieras. Jag tycker att Sven Gunnar Persson ändå borde tycka att det är bra att underlaget kommer fram. Sedan handlar det om att sätta förslagen i sjön efter en remissomgång och se dem i sammanhanget. Där är vi inte riktigt än.
Men vi har sett problemet, och jag känner ett stöd i frågan. Däremot går det inte att bara handla utan att också veta exakt vad det är för typ av åtgärder som behövs, för det gäller stora åtaganden.
Leni Björklund (S):
Detta är en stor och allvarlig fråga som vi har ägnat en interpellationsdebatt åt. Jag är den första att skriva under på det. Jag är själv oroad över översvämningar som kommer allt oftare, över eventuella förändringar i klimatet och vad det kommer att få för effekter. Som minister är jag ändå skyldig att se till att det finns ett gediget kunskapsunderlag.
Jag är nämligen övertygad om att det kommer att behöva göras en svår riskavvägning. Det kommer att behöva göras stora åtaganden för att lösa problemen, för det finns en risk för väldigt stora skadeverkningar om vi inte gör något. Jag tror att vi båda som är engagerade i den här frågan behöver ett riktigt gediget underlag. Jag tror att det finns många som kommer att tveka inför de åtagandena.
Därför har regeringen bett att få ett rejält underlag i frågan. Sedan ska vi agera.
Leni Björklund (S):
Det är naturligtvis Ulrica Messing som har det samlade greppet över de regionala utvecklingsfrågorna. De olika departementen ska biträda med sina sakområden för att se till att man uppnår målet. Jag har förtroende för de redovisningar och de slutsatser som Ulrica Messing gör över helheten.
Det är naturligtvis aktiviteter långt utanför försvarsområdet som ska bilda bas för utvecklingen i Arboga framöver eftersom - vilket är positivt - till följd av det gynnsamma säkerhetsläget det militära försvaret inte längre blir den starka komponenten.
Då handlar det om olika insatser av infrastruktur, utbildning och sådant som är nödvändigt för att också etablera annan verksamhet än den som är försvarsanknuten.
Såtillvida är det bra om andelen har minskat från 40 till 30 %, även om Jörgen Johansson och jag tycker att det skulle kännas bättre på sikt för Arboga att ha en ännu större civil del. Det är vi överens om.
När man tittar på helheten kan man konstatera att staten har gjort insatser för att stärka Arbogas bas näringsmässigt och ge den en civil profil. Sedan kommer vi över till min egen del, som ändå handlar om det som är försvarsanknutet.
Jag är glad att Jörgen Johansson och jag är överens om att det är ett viktigt arbete att samverka mellan privat och offentlig sektor. Det ska användas till att först och främst effektivisera den verksamhet som sker i försvaret, men också för att den verksamheten också kan ge infallsvinklar, impulser och skapa bas för annat.
Det gör att regeringen ser med stor förhoppning på det. Samtidigt ska man vara klar över att försvarsverksamhet ska fungera i utsatta och pressade situationer. En del av den privat-offentliga samverkan vi har sett prov på har inte alla gånger klarat uthålligheten utan varit sårbar. Det visade sig bland annat under stormen Gudrun.
När det gäller försvaret måste vi säkerställa att vi faktiskt uppnår något som är stabilt även i de situationerna. Men vår utgångspunkt är positiv - precis som Jörgen Johanssons. Jag hoppas att det blir bra. Det finns företag i Arboga som är intressanta.
Jag är också glad att Jörgen Johansson tycker att det är svårt att diskutera ett arbete som nu bedrivs inom Försvarsmakten. Frågan om hur man vill lokalisera sin verksamhet har vi överlåtit till Försvarsmakten. De ska ha en effektiv organisation, precis som de redovisar.
Då är det många aspekter som behöver vägas ihop som vi i Regeringskansliet inte alla gånger kan se. Jag har förstått att Arboga kommun inte har varit helt passiv i frågan. Det är inte så att det utredningsarbetet är färdigt än. Mer tycker jag inte att jag som statsråd kan säga.
Vi kan inte hålla på och detaljstyra alla investeringar och förändringar som behöver ske framöver när vi också vill ha ett effektivare försvar.
Leni Björklund (S):
Det äger nog sin riktighet att en debatt i sig också sätter fokus på en fråga, även om det kan kännas lite tamt för mig som minister att hänvisa till att det här är ett arbete som pågår i den myndighet som har ansvar, med den arbetsfördelning som finns mellan regering och departement.
Men det är en tröst för mig att höra att Jörgen Johansson i princip delar min syn, förstår att jag inte i alla delar kan gripa in i de frågorna och har respekt för det. På en punkt är vi ändå oeniga, och det är huruvida regeringen har uppfyllt sina förpliktelser mot Arboga eller inte. Jag tycker att Ulrica Messing i sin redovisning klargjorde att regeringen hade gjort det.
Men Jörgen Johansson ska notera att det i det försvarsbeslut som fattades hösten 2004 inte finns något som direkt påverkar Arboga. Det beror på att vi inser att den verksamhet som har sin bas i Arboga också är en del i en utveckling.
Men det kan inte vara på benet Försvarsmakten som så mycket ska vila framöver. Jag tycker att det är positivt att procenten försvarsanknutet sjunker i Arboga. Sedan förstår jag att Jörgen Johansson också vill att antalet boende och verksamma i Arboga ska öka. Ta då det som ett tecken. Vi påverkade inte beslutet.
Däremot är det naturligtvis så att de orter som omfattas av omställningar på försvarsområdet ändå kommer att påverkas genom att det sker teknikutveckling och förändring, som innebär att man kan bedriva verksamheten på ett annat sätt än tidigare.
Då är det också bra att en del väldigt framåtsyftande och framåtriktade verksamheter för försvaret finns kvar i Arboga.
Leni Björklund (S):
Jag tror inte att det hjälper att skrämma upp mig. Däremot är det nog framgångsrikt när Arboga kommun tar kontakt med Försvarsmakten och pekar på sina förutsättningar att härbärgera verksamheter. Det jag har erfarit är att de orter som nämns där man anger principerna under ett utredningsarbete är exempel på orter som skulle komma i fråga.
Men när det gäller den slutliga bedömningen vill jag ändå säga om placeringen av förrådsverksamheten att det är viktigt att den hamnar på en plats som är optimal utifrån logistiska synpunkter.
Jag tror att vi är överens, Jörgen Johansson, om att det är så många komponenter i det att beslutet nog ligger tryggast i Försvarsmakten, och inte i Regeringskansliet eller riksdagen.
Leni Björklund (S):
Else-Marie Lindgren har frågat mig vilka åtgärder jag tänker vidta med anledning av de drastiskt ökade kostnaderna för en relativt kort tid och var kostnaderna ska tas ifrån när det gäller insatserna i Mazar-e-Sharif.
Regeringen har tilldelat 1 500 miljoner kronor för internationella fredsfrämjande insatser för 2006, under anslagsposten 6:1:2 Fredsfrämjande truppinsatser. Utöver tilldelat belopp finns ett ingående anslagssparande från 2005 om ca 220 miljoner kronor.
Totalt finns det alltså ca 1 720 miljoner kronor tillgängligt på anslagsposten. Av dessa har regeringen i dagsläget fördelat 1 528 miljoner kronor för olika fredsfrämjande insatser, inklusive 415 miljoner kronor för ISAF, insatsen i Afghanistan.
Den ekonomiska ramen för insatsen i Afghanistan ökades till 415 miljoner kronor i samband med ett regeringsbeslut den 26 januari. Anledningen till ökningen är främst den förstärkning av bidraget som skedde med anledning av attentatet i november 2005 då två svenska soldater omkom och ytterligare två skadades.
En ytterligare ökning av kostnaden för insatsen uppstod till följd av en förnyad hot- och riskbedömning som genomfördes av Försvarsmakten i mitten av december 2005. Denna bedömning var en indikation på att säkerhetsläget kunde försämras under 2006. Detta gav ytterligare motiv till att förstärka bidraget och utgjorde därmed ett led i kostnadsökningen.
Till slut har även leveranser av missionsanpassad materiel för utlandsstyrkan försenats och belastar 2006 i stället för 2005 som planerats. Jag vill också erinra om att det sammansatta utrikes- och försvarsutskottet delade regeringens bedömning i propositionen om utökat svenskt deltagande i den internationella säkerhetsstyrkan i Afghanistan .
Där skrev regeringen att det kan uppstå situationer, till exempel en hastigt uppkommen försämring av säkerhetsläget, där den svenska närvaron tillfälligt kan komma att behöva förstärkas med särskild nyckelpersonal eller med större enheter. Mot bakgrund av det jag sagt tidigare kommer inte ökningen av den ekonomiska ramen för insatsen i Afghanistan att påverka de övriga svenska insatserna.
Leni Björklund (S):
Jag är ledsen om det inte anses att jag har gett svar på frågan. Mitt första svar är att vi alla har varit överens om att insatsen i Afghanistan är långsiktig. Sverige har funnits i Afghanistan i 25 år, sedan det gamla kriget, med biståndsinsatser och med stöd för det arbetet.
Det har gjort att det finns ett stort förtroende för Sverige i Afghanistan. Nu är en av de viktigaste uppgifterna att se till att det blir säkerhet i området så att man också kan bygga upp det afghanska samhället och stabilisera verksamheten. Det är i den säkerhetsoperationen, ISAF, som Sverige deltar med trupp.
Förändringarna i det afghanska samhället som innebär att man vill komma åt narkotikabruket - den afghanska regeringen vill göra en del åt det - skapar naturligtvis oro i regionen. En fråga är om regeringen, det valda parlamentet, har legitimitet i hela landet.
Eftersom vi vet att det finns krigshärdar som kan bidra till bristande stabilitet är det viktigt att se till att man bidrar till säkerheten. Det är det det svenska truppbidraget gör. Det är ingen biståndsinsats. Det är en säkerhetspolitisk insats.
Sverige kommer gladeligen att plocka bort den insatsen och ändå behöva finnas kvar med biståndsinsatser lång tid framöver för att ett av jordens fattigaste länder ska få utvecklingsmöjligheter som är rimliga. Nu är vi där för att bidra till att skapa säkerhet. Det handlar inte om att vi vill försöka minska kostnaderna genom att lova lättare utrustning.
Om man har valt andra fordonsalternativ och andra sätt att uppträda tidigare har det varit därför att säkerhetsläget har medgett det och därför att det skapar mycket bättre kontakt med befolkningen. Kan man inte arbeta på det sättet måste man skaffa tyngre fordon, men också uppträda på ett annat sätt. Det gör säkerhetsarbetet tyngre och svårare.
Man måste kunna göra så i vissa skeden. Det är aktuellt nu i det område där vi opererar. Jag tycker inte att det är konstigt att vi använder pengarna och talar om hur mycket pengar som är planerade att användas inte bara för Afghanistan utan också för våra andra insatser eftersom det inte heller är meningsfullt att få reservationer. I år har vi kunnat använda reservationerna och fört över dem till året därpå.
Men riksdagen vill naturligtvis att de medel som vi ställer till förfogande också ska förbrukas under året. Det finns fortfarande kvar en reserv om säkerhetsläget skulle förändras, och vi har ytterligare medel kvar för att vi ska kunna se om det finns utrymme för eventuella andra insatser. Det vore helt oansvarigt om vi vid denna tidpunkt på året skulle ha förbrukat samtliga resurser. Det har vi alltså inte gjort.
Det hindrar inte - som läget är i världen - att man kan behöva göra ytterligare förstärkningar i Afghanistan men också på andra ställen. Och det finns det en reserv för.
Leni Björklund (S):
Allra först vill jag säga att uppgiften i Afghanistan, trots dessa förstärkningar, inte är den dyraste insatsen som vi gör under detta år. Insatserna i Kosovo kostar mer, och i Liberia kostar insatserna lika mycket som vi har bedömt kostnaderna.
Sedan är det svårt att exakt beräkna kostnaderna och se att det blir precis på detta sätt. Sveriges åtagande i Afghanistan är långsiktigt - ja. Just nu bedömer vi att det finns behov av militär trupp för säkerhetsarbetet.
Men i det arbete som sker i Afghanistan inom ramen för ett PRT pågår, vid sidan om den rena säkerhetsuppgiften, utbildning av den afghanska militären så att man själv kan ta över de militära uppgifterna och även polisen och rättssystemet så att man får det på fötter och får ett legitimt rättssystem.
Dessa insatser pågår parallellt. Och det är bland annat därför som det behövs militär trupp där för säkerhetslägets skull. Det finns ingen anledning för något land att finnas kvar med militär trupp längre än man behöver.
Men det är ett mycket osäkert och bräckligt läge i Afghanistan just nu, och därför måste inte bara Sverige utan även många andra länder finnas där med militära bidrag.
Just att arbeta med PRT-konceptet innebär ju att vi också får indikationer på när vi kan byta ut insatserna mot andra typer som är mer effektiva för att få en positiv utveckling till stånd i Afghanistan. Det är skälet. Och vi kommer långsiktigt att vara kvar med stöd av bistånd och inte med militära insatser.
Men just nu och för en period som jag dessvärre inte kan se slutet på med tanke på hur verkligheten ser ut på marken är det så här. Detta är bakgrunden till att vi har behövt förstärka våra egna militära insatser. Men jag kan inte göra någon bedömning när det gäller tidpunkten.
Jag har utgått från att de mandat som riksdagen gav i samband med operationen också skulle täcka kostnadsökningar och att man skulle acceptera att vi även vidtar de säkerhetsåtgärder som erfordras för den personal, både militär och civil, som Sverige har i området.
Leni Björklund (S):
Om man tittar på ansvaret i fråga om dessa delar har riksdagen trots allt tilldelat regeringen ett antal miljoner för att vi ska kunna ha trupp i internationella insatser.
Riksdagen har också bestämt att vi ska vara i Afghanistan och att vi ska vara på ett antal andra ställen och haft förståelse för att det kan ske försämringar i säkerhetsläget som innebär att man kan behöva förstärka verksamheten och att det därmed blir högre kostnader. Det är den uppgiften som regeringen har.
Och regeringen har uppfattat att det är regeringens roll att se till att anslaget nyttjas på ett sådant sätt att vi finns på de ställen som riksdagen har beslutat om och att vi också ser till att vi har erforderlig säkerhet för den personal som vi har utsänd så att den kan fullgöra uppgifterna. Det är det ansvar som regeringen har.
Sedan är det klart att man dagen innan vi faktiskt tar över PRT kan be mig tala om hur länge vi ska vara där och vad det handlar om. Det tycker jag dock är att begära väldigt mycket.
Riksdagen har gjort bedömningen att det är angeläget att vi finns kvar i PRT i Mazar-e-Sharif och att vi lär oss mer av civilmilitär samverkan genom att ta på oss ledarskapet i Mazar-e-Sharif. Och det uppdraget påbörjas i morgon. Vår inriktning är klar, nämligen att så snart som möjligt civilisera förhållandena.
Men vi befinner oss i ett område som är ytterst farligt och där det hela kan kastas om ganska snabbt. Och det har riksdagen haft förståelse för och, tycker jag, gett regeringen mandat för att kunna hantera den situationen. Men vi har fortfarande kvar en reserv om ytterligare försämringar skulle inträffa.
Leni Björklund (S):
Jag hoppas att det framgår av mitt svar att jag tycker att frågan om klustervapen är betydelsefull. Jag tycker att det är en viktig diskussion vi har om klustervapnens roll.
Däremot måste vi beakta att vi som alliansfritt land måste vara säkra på att ha förmåga att försvara oss själva i ett läge där Sverige skulle bli anfallet, och där fyller klustervapnen, BK 90, en roll i det svenska försvaret.
Det är också ett vapen, vill jag säga, med en teknisk konstruktion som gör att många av de risker som både Veronica Palm och Berit Jóhannesson tar upp inte finns i samband med användandet. Då är frågan: Hur kan man agera för att åstadkomma ett lyft för det här området?
Sverige är drivande i den här typen av överläggningar, och ska vara det. Det är naturligtvis någonting som i längden säkerställer de friheter som finns och som är viktiga också för vårt land.
Jag tycker att det är ytterst allvarligt att det finns krigets lagar, vilka också är internationella överenskommelser, som man uppenbarligen våldför sig på i krigföring i olika delar.
Därmed är det betydelsefullt att tala om att där finns en bestämd ordning: Krigförande parter måste alltid skilja på militära mål och civila personer och civil egendom. Civilbefolkning och civil egendom ska alltid respekteras och skyddas. De stridande får endast rikta sina operationer mot militära mål.
Det är förbjudet att använda stridsmedel och stridsmetoder som förorsakar överflödig skada och onödigt lidande. Man får inte heller göra långvariga skador på miljön. Detta är principer som man har överenskommelser om.
Om man också använde sig av de principerna i praktiken skulle uppenbarligen mycket av det civilbefolkningen i dag råkar ut för inte gälla. Då är en fråga om man i stället ska se till att vi får en definition av klustervapen som det finns en internationell uppslutning kring.
Det är inte gångbart, om man ska träffa internationella avtal, att jag har en egen utgångspunkt som försvarsminister. Sverige har naturligtvis att se till att vi får fram en definition som vi kan få en uppslutning kring, och det är den positionen Sverige driver. Om det blir den definition som Unmas och andra organ inom FN har kommit fram till vet inte jag, men det viktiga är att den får en acceptans och en uppslutning.
En annan fråga är om man kan hitta tekniska lösningar på hur vapnen konstrueras som innebär att vissa klustervapen inte kan användas. I så fall är det också en framkomlig väg. I dag är nämligen bedömningen att man inte kan åstadkomma ett totalförbud mot klustervapen. De är fungerande delar i många länders försvarsmakt.
Därmed skulle jag vilja säga så här: Diskussionen från svensk sida är att vi ska motverka en sådan användning som ni har gett exempel på. Då är frågan vilken position man ska ha. Om det är allt eller inget riskerar vi att det bästa blir det godas fiende.
Sveriges avsikt är naturligtvis att se till, med bibehållen inhemsk försvarsförmåga och alliansfrihet, att vi kan försvara oss men också att vapen inte missbrukas i världen.
Leni Björklund (S):
Sverige driver de här frågorna aktivt. Jag skulle vilja säga att det är väldigt märkligt - om det ni säger nu skulle stämma, att andra länder driver de här positionerna - att det när man sitter vid förhandlingsbordet inte blir ett jubel när Sverige tar upp frågan att vi nu ska skaffa oss en definition av vad vi avser med klustervapen så att vi också kan komma till tals om deras behov och deras användbarhet.
Så är icke fallet, utan detta är en fråga som Sverige hela tiden måst driva för att få upp på agendan.
Det är en svensk position därför att vi anser att det är betydelsefullt att driva på och se vad vi kan göra åt klustervapnen, väl medvetna om att de också har använts på ett sätt som både strider mot den humanitära rätten och har skapat ett väldigt stort lidande.
Därmed skulle jag vilja understryka att det här är en viktig fråga för Sverige. Det är en viktig fråga också för mig som försvarsminister. Däremot kan jag inte lika enkelt säga att nu har riksdagen bestämt att vi inte ser något hot på överblickbar tid.
Det är korrekt, och det är det vi använder oss av i den nuvarande planeringen av försvaret. Men det är inte ett statiskt läge utan någonting som vi är tvungna att aktivt följa hela tiden. Det är min bestämda övertygelse att vi på olika sätt ska se till att vi ytterligare kan stärka Sveriges säkerhet och säkra position utan försvarsmakt, men ytterst har vi kvar den och måste också kunna hävda oss i ett läge.
Jag kan inte i ett alliansfritt land vara lika generös som Belgien som lever i en allians under ett stort paraply av vapen, där kanske klustervapen inte tillhör de allvarligaste. Där kan man hålla sig med principer som ett alliansfritt land inte kan. Därför måste jag också beakta vad Försvarsmakten säger om behovet av dem i det nya försvaret.
Ni säger att de inte har någon funktion. Då skulle jag vilja fråga: Vad har ni för underlag för det? Jag har ett underlag från Försvarsmakten som säger att det finns ett behov av BK 90. Det är skälet till att jag inte säger att jag kan avskaffa den och att vi kan demonstrera på den punkten. Däremot blir jag oerhört upprörd över att det hela tiden sker brott mot de principer och de regler man lägger fast i internationella konventioner.
Då är nästa fråga: Om man nu bryter mot alla de konventioner man har kommit överens om, vad är det som säger att man då inte skulle använda sig av förbjudna vapen, om förbudet inte har kommit till på ett sätt som man tycker är legitimt i de andra länderna?