KBLab/rixvox huggingface dataset:
Fredrik Olovsson (S):
Jag vill rikta ett tack till Marie Engström som har skrivit ytterligare en mycket angelägen interpellation. Vi har haft en ganska intensiv debatt om skattefusk på senare tid. Det har handlat om fusk både inom regeringen och i samhället runt omkring.
Vi har fått en skattefelskarta av Skatteverket som visar att skattefusket rör sig om ungefär 130 miljarder kronor, pengar som alltså inte kommer in till vår gemensamma kassa och som inte kan användas till välfärd eller för den delen kanske skattesänkningar, som finansministern kan vara intresserad av.
Vi har också fått lära oss när vi jämför skattefusket med bidragsfusket, alltså fusket i förmånssystemen, att skattefusket är ungefär fem sex gånger så stort. Därför är det förvånande att regeringen har så få åtgärder på just skatteområdet. Tvärtom tar man bort pengar från Skatteverket. Man sparar på den myndighet som har som sitt ansvar att se till att skattepengarna kommer in.
Samtidigt får Försäkringskassan nya resurser för att jaga dem som finns i våra trygghetssystem. Förskollärare ska engageras för att rapportera frånvaro så att föräldrarna inte kan fuska med föräldraförsäkringen. I väntrummen på läkarmottagningarna ska man numera sitta för att få ett sjukintyg från första dagen.
Jag tycker att det är riktigt att vara hård när det gäller kontrollen av dem som använder sig av förmånssystemen. Men det gäller att vara lika hård när det handlar om skattefusk. Där blir det nu inga förslag från regeringen. I stället blir det nedskärningar på Skatteverket, och i finansplanen skrivs inte ett ord om skattefusk.
Förra gången finansministern lade fram en finansplan dröjde det sig väl kvar några formuleringar från tidigare socialdemokratiska regeringar som skrivit om hur man skulle komma till rätta med skattefusk. Men när finansministern verkligen fick tid att skriva sin egen plan åkte alla formuleringar om skattefusk bort. Däremot står det förstås en hel del om förmånsfusket.
Man kan undra lite grann över balansen i regeringens politik på det här området när så stor energi läggs på och mer pengar används för att jaga dem som finns i trygghetssystemen än att se till att de som ska betala skatt betalar rätt skatt.
Den här balansen skulle bli lite bättre om finansministern lyssnade både till oppositionen, till de förslag som Marie Engström har presenterat i sin interpellation, och till alla dem runt om i samhället som jobbar väldigt aktivt med de här frågorna. Flera av de så kallade kontantbranscherna - det kan handla om bygg, hotell och restaurang, taxi och så vidare - har väldigt många bra och konkreta förslag.
Jag tycker att det är hög tid att finansministern lyssnar på oss som är engagerade i de här frågorna och också kanske ser till att det blir Skatteverket som får lite mer pengar och inte bara Försäkringskassan.
Då får vi en bättre balans i den här diskussionen, en balans som jag tror är väldigt viktig för att människor ska känna förtroende för att vi behandlar alla lika, oavsett om man sysslar med skattefusk eller finns i trygghetssystemen trots att man kanske inte alltid borde vara där.
Fredrik Olovsson (S):
Jag ska också börja med att kommentera Jörgen Johansson. Jag blev lite förvånad när han sade att Skatteverket har gett uttryck för att man inte vill ha mer pengar. Det vill man visst, inte minst i den verksamhet som verkligen innehåller mycket skattefusk. Det är den internationella dimensionen där det finns olika upplägg och sätt att komma undan miljardbelopp.
Där vill man verkligen ha mer resurser för att komma till rätta med detta, men man får inte det av regeringen. Anders Borg återkommer till frågan om hushållsnära tjänster. Det verkar vara det stora numret för att komma till rätta med skattefusk. Där har Marie Engström tydligt visat att man öppnar för nya former av fusk med fakturor och annat.
Ekots undersökning och de rapporter vi har fått från Skatteverket tyder på det. Det fuskas på ett nytt sätt. Dessutom har finansministern och regeringen sett till att man numera kan göra avdrag för hushållstjänster som man har köpt någon annanstans i Europa. Om man har ett grillparty i sommarhuset på franska Rivieran är det öppet att göra avdrag för det mot den svenska skatten.
Det blir naturligtvis oerhört komplicerat för Skatteverket att kontrollera den typen av konsumtion som man sedan gör avdrag för i Sverige. Det finns en hel del i övrigt att önska när det gäller de förslag som finansministern har lagt fram, till exempel om hushållsnära tjänster.
Om finansministern hade gjort ett lite grundligare jobb med underlagen och tagit reda på fakta kanske vi hade sluppit den typen av nytt skattefusk som det här nya systemet ger upphov till.
Fredrik Olovsson (S):
Runt om på haven stävar svenska fartyg fram med last från svenska exportföretag eller med varor som behövs i svenskt näringsliv eller i de svenska hushållen. Det sker i blåst och dimma eller på stilla hav i solsken. Vi är alla beroende av de här transporterna och vi borde eftersträva att de i så stor utsträckning som möjligt sker med fartyg med svensk flagg.
Sverige har varit en framstående sjöfartsnation under lång tid, även om min halvportugisiska fru inte är så imponerad. Sedan början av 2000-talet har vi återigen kunnat se en positiv utveckling i rederinäringen. Det hänger samman med det sjöfartsstöd som infördes av den socialdemokratiska regeringen 2001. Det ledde till en inflaggning i de svenska registren och till att svenska rederier beställde nya båtar.
Man fick ny framtidstro. I dag har den svenska sjöfarten inte konkurrensneutrala villkor med de viktigaste konkurrentländerna. Det är något som riksdagen och flera regeringar har slagit fast att man ska ha. En stor del av den svenska exporten och importen går ju på sjön. Ett stort sjöfartskunnande är viktigt när man ska samarbeta om miljöfrågor och sjösäkerhet.
Utan egen näring och kunskaper ställs man utanför i det internationella arbetet. I dag kräver likvärdiga konkurrensvillkor med våra närmaste konkurrentländer ett tonnageskattesystem. Systemet finns i olika varianter hos alla viktigare konkurrenter. Tonnageskatt är, som sagt, något som riksdagen i enighet har krävt att regeringen ska ta fram ett förslag om, men det går väldigt långsamt.
Det väcker också frågor om hur regeringen ser på den svenska rederinäringen. Det finns en färdig utredning. Den är remissbehandlad. Även om finansministern tycker sig behöva göra förändringar känns det som att man drar på frågan väl långt. Sedan Anders Borg och jag debatterade tonnageskatt för drygt ett år sedan har uppenbarligen ingenting hänt. Det är lätt att dra slutsatsen att regeringen inte är särskilt intresserad.
Regeringen valde dessutom att helt utebli från branschens stora samling, Rederiföreningens årsmöte. Det fanns inte ett statsråd eller en statssekreterare att uppbringa när branschen efterfrågade regeringens syn på näringens utveckling och tonnageskattefrågan. Då är det lätt att dra slutsatsen att regeringen kanske inte är alltför intresserad. Några som verkligen undrar vad som pågår är Svensk Sjöfarts Tidning.
Man tycker att det minsta man kan begära är att regeringen är ärlig. Gillar man inte sjöfart och tonnageskatt ska man väl säga det. På ledarplats skriver man: Finansminister Anders Borgs ständiga svar på frågan om vart tonnageskatten tog vägen - att frågan bereds inom Regeringskansliet - är oärligt och oförskämt mot en svensk näring och mot de svenskar som arbetar inom den och har definitivt fått ett löjets skimmer över sig.
Samma svar - frågan bereds inom Regeringskansliet - har jag fått här i dag. Jag vill trots allt tacka finansministern för det svaret. Det ska man göra i den svenska riksdagen. Men man börjar ändå undra över vad Anders Borg egentligen tycker om tonnageskatten och den svenska sjöfarten.
Fredrik Olovsson (S):
När det gäller regeringens senfärdighet är det inte bara vi socialdemokrater eller rederinäringen som kritiserar utan det är ett enigt skatteutskott som i ett utlåtande skriver att man i den här frågan anser att det skulle ha varit motiverat att få ett tydligare besked om beredningsläget i ärendet. Det betyder i praktiken att ett enigt utskott är missnöjt med hur den här frågan sköts. Vi har begärt att få ett förslag från regeringen. Vi har begärt att få det skyndsamt.
Men vi får fortsätta att vänta. Finansministern påpekar att sjöfarten är gynnad skattemässigt. Så är det. När jag lyssnar på finansministern får jag också intrycket av att eftersom den är det kanske man inte är så intresserad av att ta några nya steg. Men finansministern vill åtminstone inte erkänna att läget är sådant.
Finansministern skriver i interpellationssvaret: "Vi måste även få en bättre uppfattning av det samlade stödet till sjöfarten och vad det innebär på en i övrigt avreglerad marknad, till exempel för andra näringar och ekonomins funktionssätt." Jag måste ändå fråga om finansministern menar att han inte har greppet. Har han inte en samlad bild av stödet till sjöfarten? Vilka näringar är det som man nu ska titta närmare på? Är ni rädda för att vägtrafiken ska konkurreras ut av sjöfarten?
Har läkemedelsindustrin problem med sjöfartsstödet - att det skulle snedvrida konkurrensen? Eller är detta bara ett svepskäl för att slippa genomföra det som riksdagen har beställt? Det råder nämligen ingen tvekan om att Anders Borg i grunden har en bild av att sjöfarten är extremt gynnad och att den kanske inte behöver internationellt konkurrenskraftiga villkor.
Det såg vi här i riksdagen bland annat när de svenska sjömännen till en början inte fick något jobbskatteavdrag trots att de också har fått betala för sina egna skattesänkningar genom en höjning av a-kasseavgiften, ny skatt på trafikförsäkringen och sämre villkor i försäkringssystemen och välfärden. Då var motiveringen till en början också att sjöfarten var så gynnad skattemässigt att man inte skulle ha något avdrag. Om det är finansministerns utgångspunkt kan jag förstå att det inte går särskilt fort att få fram något förslag om tonnageskatt.
Men i så fall håller jag med om det som skrevs i ledaren i Svensk Sjöfarts Tidning, och i så fall är det mycket bättre att vara ärlig och säga det. Men jag går tillbaka till de frågor som interpellationssvaret ger anledning att ställa. Saknar finansministern ett samlat grepp över läget i sjöfartsnäringen? Och vilka branscher är det som har problem med sjöfartsstödet?
Fredrik Olovsson (S):
Frågan om tonnageskatt ska naturligtvis behandlas seriöst, mer seriöst än många av de skatteförändringar som finansministern har kommit med till riksdagen. Det tycker jag är helt riktigt. Att klara ut hur övergångsbestämmelserna ska se ut så att vi behandlar frågorna om latenta skatteskulder på ett för folkhushållet rimligt och bra sätt - och, inte minst, rättvist - tycker vi naturligtvis också är viktigt.
Vi vill inte att man ska kunna planera bort all sin skatt genom att vi byter system - självklart inte! Men vi ser också hur det internationella läget är - de flesta konkurrentländerna har ett sådant här system. När vi för ett år sedan debatterade de här frågorna var det just den latenta skatteskulden som var problemet. Uppenbarligen har man inte gjort någonting sedan dess. Det mesta är ogjort, säger ju finansministern.
Nu sägs det dessutom att man måste se över hela stödet till näringen och dessutom fundera på hur det här påverkar andra branscher - vilka de nu är - och hela ekonomins funktionssätt. Det låter som att det i frågan faktiskt har tagits några steg tillbaka. Med Anders Borg som kapten på tonnageskatteskutan ska man kanske inte vara förvånad om alltihop till slut går på grund.
Fredrik Olovsson (S):
Infrastrukturministern har närmast gjort det till en konstform att lämpa över det ekonomiska ansvar som hon borde ta på landets kommuner och landsting. Det gäller inte bara Uven utan också till exempel Citybanan där välfärdssektorn nu får bära en stor del av ansvaret. Där ska Sörmland stå för 600 miljoner, en investering som infrastrukturministern och staten borde stå för.
Bara för Landstinget Sörmland, som Centerpartiet för övrigt har varit med och kört i botten ekonomiskt, handlar det om att förutom stora sparbeting nu också få fram 300 miljoner till infrastruktur utanför länets gränser. De nio kommunerna ska dela på lika mycket. Infrastrukturministern har till och med varit tvungen att föreslå riksdagen en lagändring för att det ska vara lagligt att göra så. Tidigare har det inte varit tillåtet.
Det handlar självklart om att flytta resurser från välfärdssektorn, och jag kan garantera att det inte handlar om en önskan från kommunerna att behöva ta detta ansvar. Den borgerliga regeringen har helt enkelt slarvat bort så mycket pengar på oansvariga skattesänkningar att ni inte har möjlighet att ta ansvar för det en regering borde ta ansvar för. Detta ansvar får i stället tas regionalt och lokalt, och då försvinner pengarna från äldreomsorg, vård och skola.
Dessutom skyller Åsa Torstensson ifrån sig på Rikstrafiken. Hon har inget ansvar för någonting. Men det är faktiskt ministern som är ansvarig, både för de resurser som Rikstrafiken har och det uppdrag som regeringen ger till Rikstrafiken. Ulrica Messing gick förra gången det var tal om att dra in pengar, 2005, in och såg till att det kom fram resurser och att man kunde fortsätta ta ett statligt ansvar på den här sträckan.
Varför klarar inte en borgerlig minister av det som en socialdemokratisk minister klarade av? Jag kan heller inte förstå hur regeringen resonerar när man ser det så snävt när det handlar om tågtrafikens betydelse för exempelvis miljön. En miljon tågpassagerare riskerar nu att få leta upp ett annat färdsätt, och jag kan garantera ministern att det inte kommer att bli cykel.
De målsättningar som regeringen vill uppnå i sin klimatproposition har inga förutsättningar att nås om man börjar med att ta rejäla kliv åt fel håll. Den bild som växer fram i alla fall för mig är att regeringen tar lätt på välfärdskrisen när man fortsätter att dumpa stora kostnader på landets kommuner och landsting som redan i dag varslar och säger upp personal i äldreomsorg och skola.
Regeringen tar dessutom ett felsteg i klimatarbetet när man på det här sättet riskerar att flytta en miljon passagerare från klimatsmarta tåg till vägtrafik. I bästa fall blir det buss men sannolikt för det mesta bil. Regeringen tar uppenbarligen också lätt på arbetspendlingen när man genom att svika Uven försvårar den långväga arbetspendlingen - mitt i en brinnande jobbkris, där just pendlingen kommer att vara väldigt viktig.
Lyssna på era egna varselsamordnare! De vill att ni ska fortsätta att stötta den här trafiken. Det skulle vara en viktig åtgärd för jobben i regionen. Borde inte politiken hänga ihop så mycket att också infrastrukturministern bidrar till detta viktiga arbete?
Fredrik Olovsson (S):
Självfallet ska vi ha ett regionalt och lokalt ansvar för kollektivtrafik. Det är ingen som har sagt något annat. Redan i dag är det på Uvensträckan så att det är regionen - kommunerna och landstingen - som tar den stora delen av kostnaden. Det är inte staten. Men nu drar Åsa Torstensson bort den sista delen av statligt ansvar för den här tågtrafiken.
Det skjuter hon i stället över på hårt prövade kommuner som måste spara i välfärden redan innan för att ta ansvar för det som borde vara regeringens ansvar. Hon struntar också i de viktiga miljöaspekter som ligger i att en miljon tågresenärer nu kan tvingas ut i vägtrafiken i stället. Hon struntar i att tågtrafiken är extremt viktig för pendlingen och jobben.
Trots att regeringens varselsamordnare vädjar om en fortsatt finansiering av tågtrafiken för jobbens skull får vi inget sådant besked från Åsa Torstensson. Pengarna är helt enkelt slut. Regeringen har smällt i väg dem på orättvisa skattesänkningar under högkonjunkturen. Nu när det är sämre tider står man tomhänt. Det är fortfarande några månader kvar innan pengarna är borta.
Åsa Torstensson har fortfarande en möjlighet att återkomma med positiva besked. Jag hoppas verkligen att statsrådet tar den chansen.
Fredrik Olovsson (S):
Om Anders Borg skulle lyssna på denna debatt eller på Gunnar Andrén så hoppas jag att han avstår från att göra som Gunnar Andrén uppenbarligen tror att han tänker göra, nämligen att inte vara med i diskussionen när frågan dyker upp framöver. Självklart kommer Sverige och Sveriges regering att vara aktiva i rådet i de fortsatta diskussionerna. Finansministern har dessutom med sig ett starkt mandat från den svenska riksdagen att förändra viktiga delar i förslaget.
Det är viktigt för kommissionen och för andra medlemsstater att veta att det inte bara är en svag minoritetsregering som talar vid rådets bord utan att det finns ett väldigt tryck hemifrån att fördelningsnyckeln är att gå för långt. Fördelningsnyckeln ser inte bra ut. Det finns dessutom andra delar i förslaget som vi naturligtvis, när vi sedan ska sakpröva det, kommer att ha synpunkter på, men det är på det här området vi ser ett subsidiaritetshinder.
På andra områden har vi andra invändningar, men dem har jag inte tagit upp i dag, för det är inte det saken ska handla om, även om jag noterade att Gunnar Andrén i sitt anförande pratade väldigt mycket om förslaget i sin helhet. Vi har väldigt noga med detta: Vi gör en subsidiaritetsprövning. Sedan har vi andra invändningar också, och dem ska vi återkomma till om och när frågan dyker upp i andra sammanhang.
För att återigen beröra detta med att Sverige skulle sätta sig på läktaren: Jag är helt övertygad om att Anders Borg inte har uppfattningen att han nu efter en votering eller ett sådant här beslut inte skulle vara med i den här diskussionen. I så fall vore det bättre att byta ut honom mot någon som vill stå upp och slåss för de svenska intressena.
Fredrik Olovsson (S):
Det är inte så att det motiverade yttrandet säger att förslaget från kommissionen i alla delar är skräp och att vi inte vill vara med och fortsätta diskutera det. Det är tvärtom så att det är på ett ganska begränsat område som vi anser att det strider mot subsidiaritetsprincipen så som den uttrycks i Europeiska unionens olika fördrag. Det är vad vi säger.
Jag är fullt övertygad om att en kommissionär i Europeiska kommissionen är väldigt medveten om hur formen för detta ser ut, annars borde han inte vara på just den platsen. Det är jag inte särskilt bekymrad över. I övrigt finns det mycket som är positivt med förslaget, inte minst det faktum att man vill lösa ganska besvärliga och viktiga problem.
Det vill vi socialdemokrater, och även Sverige och den svenska regeringen, naturligtvis fortsättningsvis också vara med att utveckla och ha idéer om. Det tror jag är självklart för alla inblandade. Vi säger att i en del klarar inte kommissionens förslag riktigt att leva upp till subsidiaritetsprincipen.
Det är ett ganska konstruktivt sätt att förhålla sig till ett väldigt komplicerat förslag som också ställer ganska allvarliga frågor om staternas skattesuveränitet. Jag tycker att de borgerliga ledamöterna här har övertolkat budskapet. Det vi gör här är en strikt subsidiaritetsprövning. Vi kommer att få återkomma både i den här och andra frågor på skatteområdet.
Med det mer moderna sätt som vi svenskar har nu i förhållande till Europeiska unionen behöver vi inte vara så oroliga hela tiden och trippa på tå. Vi ska med liv och lust ge oss in i den europeiska debatten, ta för oss och vara konstruktiva.
Fredrik Olovsson (S):
Tack, kultur- och idrottsministern, för svaret! får jag väl till att börja med säga å Hans Ekströms vägnar. Svaret beskriver väl bakgrunden till Biby och samlingen där och anger dess stora betydelse och värde. Jag har tidigare för egen del motionerat om den här frågan här i riksdagen.
Den motionen fick den seriösa behandling som den förtjänar - innan den förstås avslogs. Kulturutskottet hade kontrollerat med Riksantikvarieämbetet, som menade att samlingen är unik, även sett i ett världsperspektiv, och helt klart har ett synnerligt kulturhistoriskt värde.
Kulturarvsutredningen, som i och för sig har några år på nacken nu, ansåg vid sin genomgång att Biby hade högsta bevarandevärde, prioritet 1. Man menade att det rör sig om ett långsiktigt samlat bevarande av nationellt intresse och bör genomföras även om det kräver stora statliga insatser samt att avveckling inte bör godtas förrän en långsiktig lösning tryggats.
När motionen med delvis det här underlaget behandlades i kulturutskottet, där kulturministern då ingick, tyckte man inte att det var nödvändigt med något tillkännagivande till regeringen eftersom Bibysamlingen har ett så synnerligt kulturhistoriskt värde att utskottet utgick ifrån att regering och kulturvårdande myndigheter bevakar att den gamla konstsamlingen bevaras intakt utan något uttalande från riksdagens sida.
Det var uppenbarligen en felaktig slutsats. Trots Kulturarvsutredningen, trots Riksantikvarieämbetet och trots att också kulturministern som ledamot i kulturutskottet menade att det inte skulle vara möjligt att man kunde få för sig att låta samlingen skingras, riskerar ministern nu en världsunik konstsamling med högsta bevarandevärde.
Det kräver onekligen en något mer detaljerad förklaring än det svar som kulturministern läste upp på hans Ekströms interpellation. Utveckla gärna något ytterligare vad som ingår i denna bedömning. Varför ger regeringen upp Bibys världsunika turkiska samling så enkelt? Hur ska det långsiktiga bevarandet kunna ske på något annat sätt? Det sägs ju att det borde kunna ske på något annat sätt.
Har kulturministern tagit några initiativ? Har hon möjligen några idéer? Som ledamot i kulturutskottet menade hon ju att någon avveckling rimligen inte kunde godtas förrän en långsiktig lösning på problemet hade tryggats.
Fredrik Olovsson (S):
Jag ska ge ministern och regeringen erkännandet att de gör den delen. Det är bra, och detta är ett viktigt arkiv att behålla. Men det är ett problem att en så betydelsefull samling med ett så stort kulturhistoriskt värde nu ändå löper en betydande risk - så får man väl säga - att spridas och att lämna landet.
Väldigt lite talar för att det blir på något annat sätt än att samlingen säljs på Sotheby ́s eller på något annat auktionshus. Så blir det om det inte kommer till någon annan lösning. Jag har förstått att prioriteringarna i regeringen gör att det inte finns resurser nog att lösa in Bibys samling i dess helhet - i varje fall inte till 85 miljoner kronor.
Det är visserligen en betydande summa i kultursammanhang, men kanske inte så märkvärdig när man betänker de enorma skattesänkningar som genomförs. 85 miljoner har ju finansministern sänkt skatten med innan han har kommit till lunch en vanlig arbetsdag. Detta ska ställas i relation också till andra områden, och kanske inte bara till annat på kulturområdet.
Om det nu inte finns 85 miljoner i regeringens kista för detta ändamål blir frågan: Hur mycket pengar skulle kulturministern kunna bidra med till en sådan annan lösning som hon hänvisar till i sitt interpellationssvar? Det kan vara möjligt att med en rejäl grundplåt från regeringen hitta ett annat sätt att jobba på. Finns det några resurser över till det?
Och hur mycket pengar skulle kulturministern värdera att vi gemensamt på olika sätt kan hitta för att samlingarna skulle kunna bli kvar i samlad form i landet? Hur mycket pengar finns det till det här, helt enkelt?