Fredrik Schulte (M):
Sverige och världen befinner sig just nu i en av den moderna historiens kanske värsta lågkonjunkturer. Även om vi inte längre befinner oss i stormens öga - den akuta finanskrisen verkar ju ha lagt sig - börjar vi nu se resultatet av ödeläggelsen. Varsel övergår till att bli arbetslöshet, och krisen blir mer verklig och kommer närmare inpå människors vardag.
Den goda nyheten är att trots den här krisen står vi nu bättre rustade i Sverige än någonsin tidigare när vi möter kriser av det här slaget. Det är tack vare att vi har fört en ansvarsfull ekonomisk politik och tack vare att Sverige har kommit i arbete under de två senaste åren som föregick krisen. Och det är ingen slump.
När Pär Nuder och senare Thomas Östros krävde mer stimulering av ekonomin samlade vi i ladorna. Vi stod emot frestelsen att bränna upp överskotten under högkonjunktur och sparade inför lågkonjunktur.
När Socialdemokraterna, Vänstern och Miljöpartiet krävde att vi inte skulle stå fast vid vårt vallöfte om att göra det lönsamt att arbeta stod vi fasta och tydliga i vår politik att arbetslinjen ska återupprättas och att arbete än en gång ska bli lönsamt. Helena Leander sade i sitt inledningsanförande att vi har sänkt skatterna för dem som är rikast i samhället, för dem som tjänar mest. Sanningen är att vi har sänkt skatterna för dem som tjänar.
Vi har gjort det lönsamt att arbeta. Resultatet blev att vi fick 175 000 fler människor i arbete. Allt detta sammantaget gör att vi kan parera lågkonjunkturen mycket bättre än vad som annars hade varit fallet och på ett sätt som gör att vi inte behöver äventyra välfärdens kärna. Man kan fråga sig vad det är för tröst för alla dem som nu är på väg in i arbetslöshet.
Vad hjälper goda statsfinanser, vad hjälper det att vi tidigare har haft en otroligt god sysselsättningsutveckling, vad hjälper det att vi har återupprättat arbetslinjen för alla dem som nu tvingas försörja sig genom a-kassa och inte genom eget arbete?
Det kan vara en ganska klen tröst för dem som förlorar jobbet, men i vargavinterns mörker ger detta ändå en liten glimt av ljus och hopp - hopp om framtid, hopp om att lågkonjunkturen inte är för evigt och hopp om att jobben kommer tillbaka.
Just att Sverige står så väl rustat för att ta emot krisen gör att vändningen kommer att komma snabbare och att vi kommer att få en uthållig högkonjunktur som svar på det som vi nu befinner oss i. Det har också gjort att arbetslösheten faktiskt är mindre än den annars hade varit.
Tänk om vi ovanpå alla domedagsprofetior om 100 000-150 000 arbetslösa lade på ytterligare 175 000 människor - alltså de som inte hade jobb när Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet styrde. Det är tack vare att vi har fört den politik som vi har gjort som vi nu kan tackla lågkonjunkturen på ett bra sätt utan att äventyra välfärdens kärna.
Britta Rådström försökte i sitt anförande göra gällande att arbetslösheten är rekordstor. Vi har fortfarande en bra bit kvar till den nivå vi befann oss på när Socialdemokraterna styrde Sverige.
Grundfundamenten i vår politik handlar som sagt om stabila statsfinanser och ett återupprättande av arbetslinjen genom att göra det mer lönsamt att arbeta. Det slår vi fortsatt fast genom detta betänkande. Vi står trygga i vår politik. Det motsatta gäller för oppositionen.
Vi kan se hur man nästan dagligen går ut och kräver satsningar på det ena eller det andra. Man tycks ha råd med precis allt. Utan eftertanke och utan minsta fundering på minsta konsekvens av sin politik låter man sedelpressarna gå på högvarv. Det är inte en ansvarsfull politik; det är raka motsatsen.
Ändå fortsätter man lika indignerat att klaga på regeringen och alliansen för att vi har gjort det lönsamt att arbeta och för att vi har stramat åt bidragen. Jag tycker att alla representanter för oppositionen borde avkrävas ett svar i dag. På vilket sätt får vi fler människor i arbete genom att höja skatten på arbete?
På vilket sätt får vi fler människor att vilja söka sig ut på arbetsmarknaden eller stanna kvar i jobb om vi gör det ännu mer lönsamt att leva på bidrag?
En annan intressant fråga som det börjar bli dags för oppositionen att svara på är hur länge man kommer att kunna stå fast vid sina krav på att höja bidragen så att 80 procent av befolkningen ska få 80 procent av sin lön vid arbetslöshet, vilket Socialdemokraterna har krävt, utan att samtidigt offra jobbskatteavdraget.
Socialdemokraterna, och det var väl kanske Britta Rådström det bästa exemplet på från denna riksdagsgrupp, är trots all kritik och avsky som man spyr ut mot jobbskatteavdraget för lejonparten av den skattereform som vi har genomfört. Man har valt att behålla den i sin budgetmotion. Varför har vi dock inte fått svar på.
Den intressanta frågan blir: Om arbetslösheten ökar med 100 000-150 000, hur kommer ni då att klara av att finansiera era bidragshöjningar och samtidigt behålla jobbskatteavdraget? Någonstans måste ändå gränsen för hur mycket sedlar ni kan pressa i sedelpressarna gå. Någonstans måste ni ändå konfronteras med verkligheten.
När oppositionen svajar som en vindflöjel i kulingvarning står i alla fall vi fast vid att vår politik är den bästa för att möta de utmaningar som Sverige står inför. Vad gäller de övriga frågorna i betänkandet yrkar vi avslag på samtliga motioner. En hel del motioner avstyrks med hänvisning till att det redan pågår ett beredningsarbete i Regeringskansliet.
Det gäller till exempel avdrag för gåvor till ideella organisationer. Det handlar också om skattereduktion för ROT-arbetet. Det gäller även alkolås på bilar som nu förmånsbeskattas, men där regeringen har signalerat att så inte längre kommer att vara fallet och där riksdagen redan tidigare beslutat om ett tillkännagivande.
Det finns också ett antal punkter där oppositionen har reserverat sig och där vi har olika uppfattningar. Apropå det Marie Engström sade om att debatterna tenderar att återupprepa sig och att argumenten kommer tillbaka tittade jag också i protokollet från förra gången. När jag läste mitt anförande konstaterade jag att det tidigare var väldigt spretigt i reservationerna. I hälften av reservationerna höll sossarna med Vänsterpartiet; i andra hälften höll man med Miljöpartiet.
Den här gången kan man konstatera att det inte alls är lika många reservationer från Socialdemokraterna. Nu är det Miljöpartiet som sticker ut med fyra egna reservationer. Den här gången ligger sossarna faktiskt närmare oss i alliansen än Miljöpartiet. Man kan därför konstatera att det rödgröna lägret inte har blivit särskilt mycket tydligare i sitt samarbete och som block betraktat.
När vi kommer till de enskilda sakfrågorna är vi fortsatt emot att man ska kunna dra av fackföreningsavgiften eller avgiften till a-kassan. Man ska inte heller få rätt att dra av kostnader högre än 5 000 kronor. Det beror på att detta är delmoment i att finansiera jobbskatteavdraget, och den reformen står vi som sagt fast vid.
Vi tycker inte heller att vi ska subventionera att företag köper cyklar till sina anställda eller att vi ska öka beskattningen av dem som har tillgång till fri parkering av sina tjänstebilar. Vi tycker att det nuvarande systemet fungerar väl. Vi vill inte öka beskattningen. Dessutom tror vi att det förslag som Miljöpartiet har presenterat ökar regelkrånglet.
Däremot är vi liksom förra året positiva till att ändra reglerna för friskvårdsbidrag. Vi hoppas att regeringen kan se över nuvarande regelverk, överväga att införa ett takbelopp och inkludera fler typer av friskvårdsaktiviteter i bidraget.
Då kan arbetstagare och arbetsgivare i större utsträckning komma överens om vad som ska gälla. Vi yrkar självklart avslag på oppositionens förslag om att ta bort skattereduktionen på hushållsnära tjänster. I rådande kristid är det trots lågkonjunkturen så att branschen för hushållsnära tjänster växer så det knakar. Det är tack vare vårt skatteavdrag.
Jag vill avslutningsvis säga två saker. Jag yrkar självklart bifall till utskottets förslag. Jag vill också rikta några ord till Britta Rådström som talade om en film från 50-talet där någon stackare vägrade betala skatt och fick åka i en lerig åker. Britta, vi har fortfarande världens näst högsta skatter.
48 procent av bnp går till den offentliga sektorn. Vi är ganska långt från den hemska nyliberala dystopin som du målar upp. Vi gör dessutom en rekordsatsning på infrastrukturen.