Finn Bengtsson (M):
"Frihet" är ett svårt ord för socialdemokrater att hantera, särskilt när det kommer till förtydligandet "valfrihet för individen". Det blir som tydligast när det kommer ett batteri av möjligheter att sköta sin barnomsorg. Då plötsligt kommer den sociala ingenjörskonsten till sin rätt igen, och som interpellanten säger: Vi vill förändra samhället på ett önskvärt sätt.
Jag vill börja med att tacka Börje Vestlund för en mycket viktig interpellation, och jag vill också tacka statsrådet för svaret. Den här interpellationen är viktig och berör, som också Börje Vestlund nämnde, ett område som kan vidgas utanför epilepsiområdet även om det är stort nog. Det berör också många andra diagnosgrupper. Som exempel kan vi ta individer som har allvarlig sockersjuka som är svårreglerad och där man riskerar att bli medvetslös.
Nu råkar det vara så som också socialministern lyfte fram att föräldrar, som är ansvariga för sina barn, ibland inte vill göra exakt så som man har bestämt i rörelsen - det vill säga på ett önskvärt sätt förändra samhället. De vill i stället ha en annan barnomsorg. Då finns vårdnadsbidraget till som en sådan valfrihet för den enskilda. Om det nu är på det viset som interpellanten säger får man ställa en motfråga.
Det är klart att det då inte är lämpligt att man framför fordon. Det kan vara allvarlig psykisk sjukdom som är av sådan karaktär att man inte heller är lämplig som bilförare. Det finns ett tillstånd som heter narkolepsi, ofrivillig lust att insomna, där man måste medicinera med centralstimulerande läkemedel som vi normalt förbjuder i samband med bilframförande. Här finns ett stort behov av individualisering, som också Börje Vestlund nämner i interpellationen och ger exempel på hur man successivt har försökt anpassa regelverket till detta.
Om det kommer en nyanländ invandrare hit och väljer att utnyttja vårdnadsbidraget, vilket man har rätt till i det här landet - ska vi då tala om för den här låt oss säga mannen som är nyanländ till Sverige och har valt att vara hemma med sitt barn: Nej hördu lille vän, det där får du inte göra, för nu låser du fast dig i gamla könsroller?
När det gäller kollektivtrafikfrågan är det klart att jag håller med statsrådet om att färdtjänstlagstiftningen nyligen har blivit utredd och att man har landat hyfsat bra i den diskussionen. Som statsrådet också nämner i sitt svar har vi nu en övergång från de tidigare trafikhuvudmännen till de regionala kolletivtrafikmyndigheterna.
Jag tror inte att det skulle uppskattas av en sådan individ, och det är faktiskt rent av förklenande att frånta människor möjligheten att välja och välja rätt när de i lag har ansvaret för sina barn.
Här kommer man förhoppningsvis att ta upp också en sådan här viktig fråga till diskussion, även om det inte är så tydligt uttryckt i det nya uppdraget. Anledningen till jag gick upp i debatten var egentligen att jag ville betona en del av det som Börje Vestlund skriver i sin interpellation och som det kan vara väl värt för regeringen att fundera på att föra vidare i någon form. Det handlar om den som har att bedöma hur den sjuke ska agera.
Jag tycker alltså att det problem interpellanten tar upp är just en sådan fråga där vi skiljer oss radikalt åt mellan alliansregeringen och oppositionen i form av socialister som med social ingenjörskonst i varje liten detalj som berör privatlivets helgd alltid ska tala om vad samhället ska utvecklas till på ett önskvärt sätt.
Den sjuke har ett behov och intresse av att ha rättighet att framföra fordon, och det finns en risk för att den drabbade drabbas onödigt hårt om man börjar en diskussion om sjukdom med att se till att alla de nödvändiga intyg man har för att få framföra ett fordon dras tillbaka. Som läkare vet jag av erfarenhet att detta är en väldigt svår situation.
Det är svårt att behandla någon med epilepsi, svår sockersjuka eller för den delen psykiatriska tillstånd där man har en skyldighet att rapportera att i deras fall inget körkort får finnas. Jag tycker att det är viktigare att betona att sjukvården måste ha ett förtroendefullt samarbete med patienten och säga: Nu, i detta läge, ska du inte framföra ett fordon, men vi ska sedan se till att på alla sätt försöka göra det möjligt för dig att få göra det igen.
Om detta inte är möjligt bör det naturligtvis vara en strävan för samhället att så långt det är möjligt ordna möjligheter för sådana individer att röra sig så fritt som möjligt. Detta är en konflikt som är svårlöst, bland annat eftersom man inte kan använda färdtjänstlagen för att skapa regional rättvisa.
Man kanske skulle kunna vända på formuleringen och fråga sig om man skulle kunna använda färdtjänstlagen för att individer så långt möjligt efter egen kapacitet ska kunna bedömas lämpliga för färdtjänst under begränsad tid - den tid man inom sjukvården ser till möjligheten att optimera individens förutsättningar att kanske själv få tillbaka möjligheten att framföra fordon.
Detta skulle kunna vara en mellanväg som jag tycker att det skulle kunna vara intressant att utvärdera, även om jag tycker att man har kommit en bra bit på vägen med att förbättra den rådande lagstiftningen på det här komplexa området.