KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikaela Valtersson (MP):
Jag håller med om att vi absolut inte ska gå tillbaka till någon centralstyrd skola. Jag tror att både jag och Miljöpartiet under det här senaste året har varit relativt tydliga i var vi står i den frågan utåt. Vi kommer självklart inte att i den här propositionen eller i någon annan gå med på någonting som är helt mot vår politik. Vi har inte för vana att göra det, utan vi går med på uppgörelser som vi tycker har blivit bra. Och den här resan är ännu inte klar.
Vi får väl se var vi landar och om det kan bli bra. Men vi går aldrig med på någonting som är helt mot vår politik. Med det är det inte sagt att man i uppgörelser inte gör vissa kompromisser - det antar jag att ni också diskuterar i era arbetsgrupper - när man är flera partier. Men vi kommer inte att gå med på någonting som inskränker friskolornas frihet.
Mikaela Valtersson (MP):
Det kan jag gärna göra. Det finns självklart sätt att skärpa den här rättigheten. Från Miljöpartiets sida tycker vi att det är rimligt att föräldrar som inte får sin rätt borde få något slags ekonomisk kompensation, till exempel i form av en del av kommunens kostnad för barnomsorgsplatsen. Vi tycker också att det krävs någon form av sanktion som man kan vidta gentemot kommuner. Det krävs vissa ändringar i kommunallagen om man ska kunna göra en sådan förändring, men vi är beredda att jobba för det.
Jag skulle vilja höra om du är beredd att medverka till en sådan förändring.
Mikaela Valtersson (MP):
Jag tror att det är helt rätt att detta är väldigt komplext. Det är bra att du har fått lite inspiration, skolministern, från England. Jag tror emellertid att det är både-och.
Som Mats Björnsson pekar på i sin rapport handlar det om traditionella könsroller, men samtidigt handlar det om att skolsystemet och samhället inte kan vänta kanske 20 eller 30 år på att grundläggande attityder och värderingar som har funnits under lång tid förändras. Jag anser att skolan måste anpassa sig efter den verklighet som finns, oavsett orsakerna, för att hjälpa alla att nå målen.
Jag skulle alltså vilja förtydliga frågan lite: Är det så att skolministern utifrån denna inspiration har vidtagit några konkreta åtgärder för att få den här fördjupade orsaksanalysen eller några andra åtgärder? Eller kommer du att göra det?
Mikaela Valtersson (MP):
Mikael Damberg sade i replikskiftet med Lennart Gustavsson att för honom var huvudmannen inte det avgörande. Det påståendet tappar lite i trovärdighet när man lyssnar på Mikael Dambergs huvudanförande och på replikskiftena. Det finns många spridda fördomar och ogrundade påståenden i den här debatten. Jag tänkte fråga om en av dem.
Det handlar om att hävda att det skulle innebära kostnader för kommunerna att införa etableringsfrihet. Hur är det möjligt att hävda det? Jag skulle vilja fråga Mikael Damberg hur de beräkningarna egentligen är gjorda. Vi har fått se en ganska diffus beräkning som innebär mellan 250 och 750 miljoner kronor i merkostnad per år, dock utan någon redovisning eller hänvisning vad gäller siffrorna.
Jag vill fråga Mikael Damberg om han håller med om att vi även måste räkna på de vinster som kan bli i kommuner där de enskilda alternativen tar hand om en barnökning och kommunen därmed slipper dyra investeringskostnader. Är det något som vi också behöver ta hänsyn till?
Mikaela Valtersson (MP):
Det är ett helt felaktigt påstående. Det finns inget kongressbeslut om att skärpa tillsynen över konfessionella skolor eller förskolor. Jag tror att Mikael Damberg missar en liten poäng eller läser in saker som inte finns i vårt förslag. Vi har faktiskt inte föreslagit att man ska klona barn. Det finns exakt det antal barn som finns. De kostar lika mycket antingen de befinner sig i den kommunala förskolebyggnaden eller i ett fristående alternativ.
Barnen blir inte fler bara för att man får starta alternativa former. Jag skulle vilja ta upp en sak till som rör de konfessionella förskolorna. Anser inte Mikael Damberg att kraven i den nationella läroplanen för förskolan räcker?
Sten Tolgfors läste upp en del av de skrivningar som finns där - om människors lika värde, om att värdera jämställdhet mellan flickor och pojkar, om att man ska ha en öppen inställning och ett kritiskt förhållningssätt och lära barn att få fler förhållningssätt. Det är ganska anmärkningsvärt att man från Socialdemokraternas, regeringspartiets, sida utgår från att det krävs fler krav än de nationella.
Borde det i så fall inte tydliggöras i riktlinjer till kommunerna att ni tycker att det nationella regelverket är undermåligt? Man kan i dag, och med vårt förslag även i fortsättningen, säga nej till de förskolor som inte uppfyller dessa krav. Det är ett rätt dåligt argument att påstå att det skulle innebära att man släpper fram extremistiska inriktningar. Det är ganska ohederligt.
I dag finns konfessionella förskolor i många s-styrda kommuner, såsom Stockholm, Göteborg och Malmö. Att säga att det, precis som för skolor, enbart är att fylla i en bra ansökan visar inte bara på en bristande tilltro till sina egna lagar och regler utan också till sina egna myndigheter.
Mikaela Valtersson (MP):
Det gör jag med nöje. Vi har tyckt att det är rimligt att kunna använda sig av tester för att bättre kunna anpassa undervisningen efter de elever som ska gå där.
Vi tycker inte att det finns skäl att ha en särskild skiljelinje mellan olika ämnen, utan vi anser att det bör kunna vara tester i såväl estetiska, konstnärliga, ämnen där det av tradition finns flera tester redan i dag - jag tänker då på musik och teater - som i ett sådant ämne som matematik till exempel. Vi ser inte att det finns avgörande skillnad mellan färdigheter i musik eller matematik.
Däremot har vi så att säga satt ett litet varningens tecken - vi skulle vilja vara restriktiva med tester. Det handlar då inte om en skillnad mellan tester utan mellan ålder på barnen. Vilka är de allra tidigaste åldrarna? När man påbörjar skolår 1, 2 och 3 tycker vi att man ska vara mer restriktiv med tester. Men i praktiken finns det inte så många profilklasser med tester i de åldrarna, utan det brukar gälla från skolår 4.
Mikaela Valtersson (MP):
Jag tror inte att man behöver vara så orolig. Det är ju också så att här ges en möjlighet att ha tester, men det är inget tvång. Det finns redan i dag profilklasser på olika nivåer, även på gymnasiet, där man väljer att inte ha tester, utan de inriktas på en annan grupp.
För att ha bästa möjliga undervisning som utgår från de enskilda eleverna och där man på bästa sätt kan hjälpa dessa att utvecklas är det inte jättekonstigt att ha tester. Jag tror fortfarande att det kommer att förekomma i liten omfattning, men möjligheten kan finnas.
Mikaela Valtersson (MP):
I valrörelsen talade Anders Borg och andra företrädare för regeringens partier om den skattesänkning man skulle göra om man vann valet och att den skulle ha en tydlig låginkomstprofil. Nu säger finansministern att 30 av de 40 miljarder som regeringen sänker skatten med går till dem med de lägsta inkomsterna. Om man räknar på det handlar det om dem som har under 375 000 per år, alltså ca 31 000 i månaden.
Jag tror faktiskt att vi lever i lite olika världar, om man tycker att den som tjänar 31 000 månaden hör till dem med de lägsta inkomsterna. Jag tycker att regeringen pratar väldigt lovvärt om minskat utanförskap och skattesänkningar till låginkomsttagare. Det är en lovvärd ambition, men det bör också granskas hur man lever upp till den. Man blir minst sagt lite förbluffad när man analyserad fördelningseffekterna av regeringens ekonomiska politik och verkligheten visar sig vara en helt annan än den som man har utlovat.
Enligt beräkningar som jag har låtit riksdagens utredningstjänst göra går 37 procent av regeringens totala skattesänkningsförslag till de två grupper som har högst inkomst, inkomstdecilerna 9 och 10, eller i siffror 15 miljarder.
Om man också väger in andra förändringar som den borgerliga regeringen nu genomför får de 10 procent av befolkningen som har inkomster över 413 000 per år hela 27 procent av den totala inkomstökningen. Om man omvänt tittar på den tiondel av befolkningen som har allra lägst inkomst får de ungefär en femtiondel av inkomstförstärkningen.
Jag skulle vilja fråga om finansminister Anders Borg anser att detta är rimligt och om ni med detta har uppfyllt ambitionerna att minska utanförskapet och prioritera dem med de lägsta inkomsterna. Man har alltid ett val i politiken. Det går att göra även skattesänkningar med en helt annan fördelningsprofil. I vår budgetmotion i höstas hade vi i Miljöpartiet ett skattesänkningsförslag med en helt annan prioritering.
Med vårt förslag gick 60 procent av den totala inkomstförstärkningen till dem med de allra lägsta inkomsterna, de i de tre lägsta inkomstdecilerna. 25 procent av inkomstförstärkningen gick till dem med allra lägst inkomst, medan de som hade högst inkomst i stället fick en skattehöjning med vårt förslag. Men det är tydligt att regeringen inte har uppfyllt sitt löfte om en skattesänkning som gynnar dem med lägst inkomst. Att säga det är felaktigt och vilseledande.
Jag skulle därför vilja fråga Anders Borg om regeringen vill minska inkomstklyftorna. Har ni en sådan politisk ambition och hur ska den i så fall uppnås?
Mikaela Valtersson (MP):
Det är, som Anders Borg sade, en ganska komplicerad diskussion där det gärna blir mycket sifferexercis och så. Självfallet tror jag på det vi säger, och jag tror på riksdagens utredningstjänst när vi ber dem titta på vilka effekter regeringens skattepolitik och övriga ekonomiska politik får för de olika inkomstdecilerna och för olika inkomstgrupper i Sverige. Varför skulle jag inte tro på det?
I min värld har också de 2 1⁄2 miljon människor som inte har ett arbete, som står utanför arbetsmarknaden, som är pensionärer, sjuka eller arbetslösa, också ett värde. Det har också en betydelse vilken förändring de får. Det handlar inte bara om den aspekten att det ger jobb, vilket är en viktig sak, utan också om de enskilda individerna och vad det betyder för dem och deras levnadsstandard. Det är också en viktig aspekt, i varje fall för oss i Miljöpartiet.
Anders Borg säger i svaret på den här interpellationen att er ekonomiska politik kommer att leda till en förbättrad ekonomisk situation för dem som står utanför arbetsmarknaden. Det har jag väldigt svårt att förstå och skulle vilja att du utvecklade det.
Om man säger att regeringens politik går ut på att få fler i arbete och ha färre utanför arbetsmarknaden och man antar att den teorin stämmer, att ni har rätt i att det finns en effekt av att göra det lönsammare att arbeta och svårare att vara utanför arbetsmarknaden och att det leder till fler som arbetar, så är problemet för min del med den politiken att ni aldrig kommer att nå noll procents arbetslöshet. Det kanske inte heller är önskvärt.
Jag tror inte heller att vi når sjukskrivningar på noll procents nivå. Alla människor kommer inte att ha ett jobb att gå till, och det finns människor som de facto är sjuka. För den gruppen försämrar ni tillvaron markant. För dem förstärker ni utanförskapet när ni drar in pengar för dem för att finansiera inkomstförbättringar för dem som ligger i de högsta inkomstgrupperna. Regeringens politik får också en annan omfördelande effekt. Det är inkomstklyftorna mellan män och kvinnor som ökar. Det är inte så konstigt.
Det finns fler kvinnor i de inkomstgrupper som tjänar sämst. I de lägsta inkomstgrupperna är 65 procent kvinnor. De får dela på ungefär 2 miljarder av regeringens skattesänkning. I de högsta inkomstgrupperna är lika många män, ungefär 65-67 procent. De får dela på 15 miljarder, eller 36 procent av de 40 miljarderna. Är det rimligt?
Är det rimligt att ha en politik som ökar inkomstklyftorna mellan män och kvinnor, om finansministern nu hade en lovvärd ambition att faktiskt förbättra jämställdheten? På valaffischerna som Moderaterna hade i valet var det tusen kronor mer i plånboken för alla. Det här är inte en verklighet som jag tror att låginkomsttagare i dag känner igen sig i. Jag menar inte att alla som har under 400 000 om året är låginkomsttagare, Anders Borg.
Där lever vi i olika verkligheter. Att på det sättet öka klyftorna är en fördelningspolitisk katastrof. I verkligheten är det kanske snarare 300 kronor i månaden som har blivit ökningen för låginkomsttagare. Det äts upp mycket av höjda a-kasseavgifter och dyrare trafikförsäkring till exempel.
Mikaela Valtersson (MP):
Det här går att vända och vrida på hur som helst. Anledningen till att jag har skrivit artiklar och att vi har lämnat in den här interpellationen är att jag och flera från oss har blivit djupt upprörda och förvånade över regeringens och finansministerns sätt att kalla alla som tjänar under 400 000 för dem med lägsta inkomster. Vi kan hålla på att försöka definiera hit och dit vad som är hög- och låginkomsttagare.
Oavsett hur du ser på det rent statistiskt och var du anser att gränsen går för låg- och höginkomsttagare så tror inte jag att människor känner igen sig i verkligheten att man är låginkomsttagare om man har 31 000 i månaden. Jag tror inte att det är den verklighet som människor känner igen sig i, oavsett sifferexercisen.
Jag skulle gärna vilja att finansministern återkom till frågan om ni över huvud taget från regeringens sida ser det som ett problem att de människor som står utanför arbetsmarknaden och är arbetslösa får en så kraftigt försämrad situation eller om regeringen tror att vi kommer att nå noll procent och att alla kommer att ha arbete.
Klyftorna ökar de facto mellan män och kvinnor, och de ökar mellan dem som har låg inkomst och dem som har hög inkomst med den här förda politiken. Om man sedan lägger till ett framtida genomfört borttagande av fastighetsskatt och förmögenhetsskatt kommer den här effekten att förstärkas ytterligare. Men det får vi väl anledning att återkomma till och ett fortsatt gynnande av dem som tjänar mest.
Det skulle vara väldigt intressant att få svar på om ni inte ser det som ett problem att man förstärker det utanförskap ni har sagt er vilja bekämpa för de människor som faktiskt är sjuka eller arbetslösa.
Mikaela Valtersson (MP):
Stefan Attefall anklagade i sitt anförande oss i oppositionen för att ha fel i vår kritik av en orättvis regeringspolitik. Han sade till och med att vi hade en privat räknesnurra. Jag tycker att man kan kräva viss anständighet i politiken. Vi använder oss av riksdagens utredningstjänst, samma utredningstjänst som ni, Stefan Attefall, och inte minst Moderaterna under den förra mandatperioden hade stort förtroende för och använde er flitigt av.
Det finns 250 000-300 000 ensamstående föräldrar i Sverige, ensamstående föräldrar som inte har så lätt att använda sig av vare sig hushållsnära tjänster eller vårdnadsbidrag. De befinner sig i en utsatt situation och har svårt att få pengarna att räcka månaden ut. I slutändan är det barnen som drabbas av denna situation. Många barn i Sverige lever i fattiga familjer.
Stefan Attefall sade i ett tidigare replikskifte att alla barn ska behandlas på samma sätt. På vilket sätt får barnen i de fattiga familjerna det bättre i alliansens Sverige? På vilket sätt tänker ni från regeringssidan förbättra för de ensamstående föräldrar som relativt sett haft, och har, en sämre inkomstutveckling än andra grupper?
Mikaela Valtersson (MP):
Jag tror inte att det råder så stora åsiktsskillnader i kammaren om att det krävs en god ekonomisk grund och jobbskapande politik. Frågan är väl bara hur man går till väga. Jag tycker att det är smakfullt att som politiker både kunna se sina egna brister och också se när saker och ting är bra.
Jag tror inte att många av dem som lyssnar eller ser på denna debatt riktigt förstår logiken i att om det inte varit hundraprocentigt bra tidigare, om klyftorna av olika orsaker ökat, kan man ändå fortsätta på den inslagna vägen och att det inte finns något skäl att försöka bättra på det hela och minska klyftorna.
Den logiken har jag svårt att hänga med i. Det är inte gruppen ensamstående föräldrar som fått stora fördelar av de reformer som alliansen genomfört. Det är inte den gruppen som har dyra villor i Täby och stora förmögenheter som de nu slipper skatta för. Det är inte heller de som kan använda sig av vårdnadsbidrag och av hushållsnära tjänster. Kristdemokraterna brukar emellanåt säga sig värna de svaga.
De brukar betona familjen som enhet. Är det därför ni inte värnar de ensamstående föräldrarna? Är rådet till de ensamstående mammorna att de ska skaffa sig en karl? Av budgetpropositionen framgår att man gått några decennier tillbaka när man räknar hushållet som minsta enhet i stället för individen. Ert budskap verkar vara: Skaffa dig en rik man!
Mikaela Valtersson (MP):
Jag vill börja med att kommentera och förklara det som verkar vara ett stort missförstånd från den borgerliga sidan om Miljöpartiets tidigare politik och att vi skulle ha övergett den. Det är inte på något vis så att vi nu bara föreslår höjningar, utan vi säger ja till en ganska stor del av de inkomstskattesänkningar som regeringen också gör även om vi vill ha en annan fördelningsprofil på det.
Vi har också ett förslag på en arbetsgivaravgiftssänkning på 10 miljarder till små företag. Saken är att nu i en tid när inkomstskatterna sänks med gigantiska belopp är inte det stora behovet att göra ytterligare skattesänkningar, utan vi tar ett steg vidare och ser att det stora behovet - och bristen i dag - är att göra stora investeringar så att man också ger människor alternativ.
Man ska inte bara höja skatterna utan också belöna dem som gör rätt och klimathållbara val i vardagen. Då krävs det också investeringar. Det krävs investeringar för att ställa om samhället i en klimathållbar riktning. Detta krävs vid sidan om höjda miljö- och energiskatter. Det krävs stora insatser vad gäller transportsidan, vad gäller bostäder och vad gäller möjligheten att få fram förnybara energikällor.
Ni har en satsning på en klimatmiljard som ni vill genomföra. Samtidigt sparar ni 2,7 miljarder på miljö- och klimatområdet. Anser ni från regeringssidan inte att det behövs stora investeringar för att ställa om samhället? Och anser ni inte att miljötekniksektorn är en framtidsbransch?
Mikaela Valtersson (MP):
Miljö- och energiskatterna behöver höjas. Det har ni börjat inse. Vi inser att man behöver gå mycket längre än så. Vi behöver samtidigt göra stora investeringar. När ni från regeringens sida genomför väldigt stora skattesänkningar behöver de göras på ett mer fördelningspolitiskt riktigt sätt. Det är den stora utmaningen; det är det vi inriktar oss på i dag.
Det behöver inte göras ytterligare skattesänkningar, utan de behöver göras på ett smartare sätt. Ni sparar i dag från regeringens sida på biologisk mångfald och har förklarat det med att ni har svårt att nå målet och därför behöver ta tillbaka pengarna och sitta på er kammare och fundera lite på hur ni ska gå vidare. Det sker samtidigt som FN:s klimatpanel pekar på den ökade risken för arters utdöende vid en temperaturhöjning.
Kommer det någon satsning på biologisk mångfald framöver? När har ni tänkt klart? Kommer ni att försöka nå målet om en biologisk mångfald, eller är de här pengarna tillbakadragna permanent?
Mikaela Valtersson (MP):
Johan Pehrson sade i sitt anförande att Miljöpartiet vill att människor ska vara lediga. Jag skulle vilja fråga om Johan Pehrson lite mer konkret kan säga vilka förslag i vår budgetmotion han syftar på. Vi har ett förslag om ett nedbantat friår, anpassat efter den konjunktur vi nu befinner oss i med ett väsentligt mindre antal platser än vad vi har haft förut.
Jag måste fråga Johan Pehrson om jag helt har missförstått: Är det inte så att vårdnadsbidraget är tänkt för att man ska vara ledig? Eller har jag fått det helt om bakfoten? Sedan skulle jag vilja fortsätta på jämställdhetsspåret. Folkpartiet brukar vilja hålla jämställdhetsfanan högt. Hur vill ni förbättra för kvinnor som är lågavlönade i dag? Hur vill ni förbättra ensamstående kvinnors situation?
Många kvinnor som är deltidsarbetande mister nu rätten till deltids-a-kassa. Lågavlönade kvinnor är förlorare på regeringens politik, och högavlönade män är vinnare. Vilka åtgärder vill Folkpartiet vidta för att motverka den här utvecklingen som bidrar till ökade klyftor mellan män och kvinnor i Sverige?
Mikaela Valtersson (MP):
Det var många frågor Johan Pehrson hann komma in på. Det finns olika sätt att öka människors möjligheter att få jobb, att öka företagandet i Sverige och att sänka skatterna. Detta kan göras på olika sätt. Ni väljer att sänka mest för högavlönade män och ge minst till lågavlönade kvinnor. Det är ett aktivt val som regeringen har gjort.
Jag skulle vilja fortsätta den diskussion som jag förde i replikskiftet med Stefan Attefall. Problemet i budgetpropositionen är inte att ni ser hushållen som en enhet i fördelningsanalyser. Problemet är att ni gör det när ni studerar effekten av era förslag mellan män och kvinnor. Ni lägger ihop mäns och kvinnors inkomster och delar dem lika i hushållet.
Därför kommer ni till ett resultat som är radikalt annorlunda än det som riksdagens utredningstjänst kommer till. Det är länge sedan vi i Sverige övergav sambeskattningen, som inte såg kvinnor som enskilda individer. Problemet med ert synsätt är att man då helt kan lägga ned ambitionen att höja kvinnors löner. Det är ju då mer effektivt att gifta sig med en rik man. Det förbättrar ju statistiken!
Hur kan Folkpartiet försvara en sådan politik?
Mikaela Valtersson (MP):
Regeringen vidtar några klimatåtgärder. Bland annat handlar det om höjda miljöskatter. Jag tycker att Anders Borg ska ha en eloge för det. I min fråga tänker jag dock koncentrera mig på era antiklimatåtgärder. Nästan hälften av alla stockholmare tar bilen till jobbet. När det gäller tjänsteärenden åker 60 procent bil i stället för att välja kommunala alternativ.
Hälften av alla dessa bilresor görs av ensamma bilförare. Bara en liten del av det totala resandet i landet utgörs av kollektivtrafik. Mätt i avstånd reser vi totalt fyra gånger längre med bil än vi reser kollektivt. Det här visar en resvaneundersökning som nyligen gjorts av Sika, Statens institut för kommunikationsanalys, och som sträcker sig över perioden 2005-2006. Det är den hittills största resvaneundersökningen som gjorts på nationell nivå.
Sett till landet som helhet är det 66 procent som tar bilen till jobbet. I Stockholms län är motsvarande siffra 46 procent. Trafiken står för en tredjedel av utsläppen av växthusgaser. Trafikökningen äter upp de vinster vi får genom att effektivisera fordonsparken. Vi måste jobba mer effektivt med att få in miljöbränslen. I storstäderna är resorna kortast men tar oftast längst tid. Den genomsnittliga svensken reser 70 minuter per dag.
I det läget satsar den svenska regeringen på att bygga Förbifart Stockholm för 25 miljarder. Man skjuter inte till nödvändiga medel till järnvägsinvesteringar och kollektivtrafik. Jag skulle vilja fråga Anders Borg hur regeringens strategi ser ut för att öka kollektivtrafikresandet i storstäder. Har regeringen målsättningen att minska de klimatpåverkande utsläpp som trafiken ger upphov till?