Jan Ertsborn (FP):
Jag hade tänkt inleda det här anförandet med att upprepa vad jag sade våren 2005 i fråga om arvsrätt, men det har faktiskt Hillevi Larsson gjort åt mig. Det var precis samma fall som jag tänkte berätta om. Det visar hur det typiska problemfallet ser ut.
Men jag vill betona att jag tycker att man ska begränsa sig till permanentbostaden när man diskuterar motsättningarna mellan särkullbarns rätt till arv och efterlevande makes arvsrätt. Det är det som är problemet. Där tycker vi nog alla att man inte ska ha den effekten att en efterlevande make ska bli tvungen att avyttra en villa eller en bostadsrätt.
Det är möjligt att man kan lösa det med någon särreglering av en modell som liknar den så kallade basbeloppsregeln som bara gäller mindre bon eller på något annat sätt. Jag inbillar mig att det är en särreglering beträffande bostaden som är det väsentliga och det vi vill uppnå. Vi får inte heller glömma särkullbarnens rätt.
En del av oss fick kanske under vintern ett mejl från en förtvivlad dotter som i princip hade blivit arvlös därför att hennes far med sin nya hustru hade planerat bort hela arvet, vilket är fullt lagligt och möjligt. Jag hoppas att vi ska komma vidare och att vi också ska få lite mer tryck i den här frågan så att folk verkligen skriver testamente.
Kanske kan vårt arbete med att skapa ett frivilligt testamentsregister göra att detta är något som folk tar till sig lite mer. Jag har hört alldeles för många som har sagt att det är klart att de ska skriva testamente, men som aldrig blir färdiga att göra det. Sedan vill jag övergå till punkt 3 i vårt betänkande. Jag tycker att det är en mycket stor och viktig angelägenhet för oss.
Jag tänker börja med att berätta om ett fall som jag upplevde för ett antal år sedan i min advokatverksamhet. En kvinna i 35-årsåldern kom till mig och bad om hjälp för att skiljas. Hon hade då varit gift ungefär sju åtta år.
I 20-årsåldern hade den här kvinnan ärvt ett fritidshus efter sin far som omkommit i en trafikolycka. Det var inte skrivet något testamente från faderns sida. När hon gifte sig hade hon naturligtvis inga tankar på äktenskapsförord.
Det innebar att det här fritidshuset, som med tiden blev värt rätt mycket pengar, var giftorättsgods och att hon blev tvungen att dela detta med sin man i bodelningen. Mannen hade studerat vid högskola och hade studiemedelsskulder på några hundratusen. Dem fick han dra in i bodelningen och räkna hälften till godo alltså.
Den här kvinnan blev av med hälften av sitt fritidshus och fick betala hälften av mannens studieskulder. Det är inte ett rimligt resultat av en bodelning i Sverige på 2000-talet. Jag tycker att vi måste trycka på nu - jag försöker för min del så mycket det går - så att vi får till stånd ett resultat av de nordiska överläggningar som har pågått ett antal år.
Norge har infört ett system där all egendom som man äger innan man gifter sig och all egendom som man erhåller i arv och gåva inte ska ingå i en bodelning. Detta är också den rekommendation som de professorer som har tagit fram utredningsmaterial till Nordiska rådet har gett till de nordiska länderna.
Jag tycker att vi ska sätta all kraft bakom att få igenom detta. Detta om arv och gåva ansluter till punkt 3 i betänkandet. Herr talman! Med dessa ord yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet och avslag på motionerna.