KBLab/rixvox huggingface dataset:
Christina Höj Larsen (V):
Tack, inrikesministern, för svaret! Som inrikesministern mycket riktigt säger framgår det i uppdragsbeskrivningen för operationen att det övergripande syftet är att stänga illegala vägar som finns för att korsa EU:s yttre gränser och att kartlägga rutter inom Schengenområdet.
I kölvattnet på den kritik som ändå kom mot operationen har operationens försvarare på EU-nivå och representanter för svenska polisen och regeringen betonat att operationen syftar till att hitta kriminella människosmugglare. Låt mig därför från första början vara helt tydlig så att vi slipper onödiga missförstånd. Vänsterpartiet har inget till övers för de kriminella som utnyttjar desperata människor på flykt.
Jag har inga illusioner om människosmugglare. Jag har träffat alldeles för många flyktingar som har råkat i klorna på cyniska smugglare och förlorat familj eller vänner. Men, herr statsråd, jag har inte heller några illusioner om vad som tvingar människor i armarna på smugglare. Själva förutsättningen för smugglarnas verksamhet är de murar som EU bygger runt sig mot skyddsbehövande.
Vi kan inte bortse från att människor som vill nyttja sin mänskliga rättighet, rätten att söka asyl, inte har några lagliga sätt att göra det. Den som ändå försöker på egen hand eller med hjälp av flyktingsmugglare blir i EU:s ögon illegal. Det vi ska tala om i dag kan illustreras av denna kammare. Låt oss säga, herr statsråd, att det här rummet är EU.
Här inne säger vi att vi respekterar mänskliga rättigheter, vi ger skydd åt dem som har drabbats av krig, förföljelse, tortyr. Här inne kan man söka asyl, och här kan en människa andas ut, läka och börja sitt liv. Men saken är den att just för den skyddsbehövande, låt oss säga Mariam från Syrien, finns inga dörrar in i rummet.
Om hon försöker öppna dörren kommer hon att stoppas och avkrävas dokumentation. Om hon inte har något visum eller om hon misstänks vilja komma över gränsen och in i rummet för att söka asyl kommer hon att avvisas. Dörrarna är stängda. Först om Mariam lyckas sätta sin fot här inne i kammaren kan hon söka asyl.
Först då kan hon åberopa sin absoluta mänskliga rättighet. Men Mariam fruktar för sitt liv. Hon har upplevt saker som ingen människa ska behöva uppleva. Så hon söker andra vägar. Uppe vid åhörarläktaren, vid gränsen mellan Turkiet och Grekland, har man posterat 1 800 nya gränsvakter. Där går det inte att komma förbi.
Vid läktaren på andra sidan kammaren, vid den spanska enklaven Ceuta, har man satt upp rakblad på stängslet för att hindra flyktingar att klättra över. Det är den här verkligheten vi talar om, herr statsråd. Det är detta som tvingar Mariam och tusentals andra i armarna på flyktingsmugglare. Det är denna verklighet som gör att hon sedan kallas illegal - om hon lyckas ta sig in.
I regeringsförklaringen sade statsministern att S- och MP-regeringen vill verka för lagliga vägar in i EU för skyddsbehövande. Det är ett mycket efterlängtat och välkommet besked. Men frågan är vad det betyder för regeringen. Det man gör är att fortsätta att stänga dörrar och jaga människor som har lyckats ta sig in, medan utanför fortsätter människor att drunkna.
Vi skapar inga öppna dörrar.
Christina Höj Larsen (V):
Frågan är om det verkligen är så det förhåller sig. Vi är alltså inne i detta slutna rum. Det finns egentligen bara ett enda lagligt sätt för människor att söka asyl i Europa, och det är att bli kvotflykting. Det är enda sättet.
Alla andra människor tvingas göra det som av EU betraktas som en illegal handling för att ta sig in, sätta foten på mattan och söka asyl. Det är faktum. Det är det EU:s politik tvingar människor att göra.
Mos Maiorum är den sjunde operationen som har avslutats, så det är inget helt nytt, vill jag betona. Med operationer som Mos Maiorum försöker man täppa till de få vägar som finns. Som sagt har jag absolut inget till övers för flyktingsmugglare, men frågan är: Vad är det regeringen vill prioritera?
Efter den fruktansvärda flyktingkatastrofen utanför Lampedusa som krävde över 300 personers liv hörde vi EU:s ledare mycket samstämmigt säga: Nej, så här kan vi inte ha det - vi måste göra någonting. Sedan dess har Italien genomfört en mycket lovvärd operation för att rädda liv, och den kallas Mare Nostrum.
Det är viktigt att vi skiljer de två operationerna åt. Mare Nostrum har syftat till att rädda människor i sjönöd, och man har den vägen lyckats rädda över 100 000 människor. Den operationen kommer nu att sluta från italiensk sida och övertas av EU i mycket mindre form.
Vi är väldigt många som nu är oroliga för att det kommer att leda till att människor återigen drunknar. Bara i år har 3 000 personer drunknat i Medelhavet. Vi står inför en av de värsta flyktingkatastrofer som världen har sett. Blodbadet i Syrien fortsätter. I Irak utspelar sig förfärliga saker.
Det är Eritrea och Afghanistan. 50 miljoner människor är på flykt. I det läget förväntar jag mig att regeringen gör prioriteringar och funderar på om det är rimligt att vi lägger våra resurser på att till exempel förstärka det räddningsarbete som kan ske alldeles här utanför dörrarna.
Eller ska vi försöka jaga, täppa till och fortsätta med det här, som egentligen bara är plåster på såren? Det här är en politisk prioritering, och jag utgår ifrån att regeringen har tankar kring vad som är det bästa.
Det är just det svaret jag frågar efter i dag: Kommer regeringen i till exempel regleringsbrev att förtydliga vad som är viktigt, nämligen att rädda människor utanför och försöka förmå andra EU-länder att öppna dörrarna på glänt? Eller ska vi fortsätta i exakt samma spår som den tidigare, borgerliga regeringen har gått?
Christina Höj Larsen (V):
Det sista var ett glädjande besked. Jag hoppas att regeringen kommer att prioritera den typen av frågor. Mindre charmigt tycker jag naturligtvis att det är när man antyder att jag antingen är lite dum eller medvetet är lite manipulativ. Men jag försöker ha överseende med det. Det finns ett vanligt skäl till att folk vistas inom Schengenområdet utan tillstånd.
Det vet alla människor som har träffat någon på flykt. Det skälet är att bifallsfrekvensen är väldigt olika i Europa när man söker asyl. Om man kommer från Syrien har man mycket goda möjligheter att få asyl. Man får det i nästan alla fall i Sverige.
Det finns ganska många länder i EU där man inte kommer att få asyl. Det innebär naturligtvis att personer kommer att söka sig till det land i EU där de kan andas ut. De kommer att söka sig till det rummet. Bland annat därför kommer man att träffa på tillståndslösa i EU.
Det är människor som ännu inte har hunnit fram till den destination där de tänker söka asyl. Det vet också inrikesminister Ygeman. Det är bland annat de personerna som drabbas av en sådan här operation. Det var det jag ville diskutera och lyfta fram i dag.
Det är min förhoppning att regeringen framöver kommer att prioritera att rädda dem som vi vet annars omkommer längs gränsen och också förstår att i ett EU-system där det är så stor skillnad mellan länder om man får asyl eller ej kommer människor att röra sig inom Schengenområdet för att söka den möjligheten - en grundläggande mänsklig rättighet, nämligen rätten till asyl.
Christina Höj Larsen (V):
Tack så mycket för svaret, ministern! Regeringen har ju tryckt på att ett FN-mandat eller ett godkännande från Libyen måste finnas innan det går att slå till på libyskt område och helst även innan tillslag kan göras på internationellt vatten. Men frågan är hur EU ska kunna komma överens med Libyen när det inte finns en nationell regering att förhandla med. Frågan är också vad som händer med människorna som sitter i båtarna när man gör de här tillslagen.
Frågorna är många, och avsaknaden av svar på europeisk nivå som verkligen tar avstamp i asylrätten och mänskliga rättigheter förskräcker lite. Det är tydligt att EU:s medlemsländer har väldigt lätt att komma överens om kortsiktiga militära lösningar som inte hjälper skyddsbehövande men väldigt svårt att komma överens om att skapa långsiktiga lösningar som större kvot till EU, fler mottagarländer inom EU och lagliga vägar in i EU.
Vi förväntar oss ändå att en svensk regering alltid fokuserar på det senare och inte på det förra. Frågan är om ni kan infria den förväntan.
Christina Höj Larsen (V):
Man kan alltid räkna med Hanif Bali när det gäller två saker. Det ena är att sänka debatten till en ny bottennivå och börja recensera och tala om lajvande. Det andra är att han är redo att offra vad som helst för att skydda ränteavdrag och vinster och för att sänka människors löner. Det är i grunden just vad han försöker täcka över med sin argumentation varje gång.
I valet mellan utgiftstak och tak över huvudet för vanligt folk kommer han alltid att välja utgiftstaket. Så är det. I valet mellan flådiga badrumsrenoveringar och fler socialsekreterare och lärare kommer han alltid att välja sida för dem som redan har. Så funkar det. Det är gammal vanlig moderatpolitik.
Det nya är nog att man med den här politiken tydligare försöker anpassa sig till en retorik som vi känner igen från ett parti som Reinfeldt aldrig hade velat ta i med tång. Samtidigt brukar just arbetslinjen och kortare tid till etablering faktiskt vara en käpphäst för er moderater - eller hur? Med tillfälliga uppehållstillstånd ser man nu till att det faktiskt blir tvärtom. Jag undrar såklart hur man ska få ihop det.
Först får människor vänta i två år på uppehållstillstånd. Det är så det de facto kommer att vara. Sedan får de ett tillfälligt uppehållstillstånd i tre år. Det är totalt fem år i ovisshet och otrygghet. All forskning säger att ju längre tid man väntar utanför eller i ovisshet, desto sämre blir etableringen. Hur i all världen får Hanif Bali det att gå ihop?
Christina Höj Larsen (V):
Hanif Bali saknar uppenbarligen helt verklighetsförankring. Det är självklart så att vi när vi förhandlar en budget gör vårt allra bästa för att få igenom så mycket vänsterpartistisk politik som möjligt. Vi har gjort bedömningen att det vi har kommit överens om räcker för att vi ska kunna ställa oss bakom detta. Det är ett steg i rätt riktning, precis som jag sa i anförandet.
Det är inget konstigt; det är sådant ni i Alliansen har fått göra under ganska lång tid. Det tror jag alltså att Hanif Bali egentligen känner igen ganska väl. När det gäller det här med tillfälliga uppehållstillstånd väcker det dock en del frågor. Vilken arbetsgivare har lust att investera i arbetskraft man inte vet om den ska vara kvar?
Vem har lust att investera i lite utbildning och lite kompetensutveckling, eller ens att ta in någon på praktik, om man inte vet om personen kommer att vara kvar i landet? Dessutom visar forskningen inte alls det Hanif Bali här försöker belägga.
Den visar faktiskt i stället att alla, även de som är förhållandevis trygga på arbetsmarknaden, får sämre förutsättningar om man har tillfälliga uppehållstillstånd. Det finns till och med en paradox som är knuten just till detta, och det är att människor som får permanenta uppehållstillstånd oftare vågar ta steget att återvända till hemlandet.
De vet nämligen att de har möjlighet att komma tillbaka till det land där de har permanent uppehållstillstånd. Så fungerar det. Den person som har ett tillfälligt uppehållstillstånd känner inte tryggheten att våga ta det steget. Hanif Bali låter mycket men är väldigt sällan förankrad i det vi vet om hur saker funkar.
Christina Höj Larsen (V):
Jag har också noterat den sammanblandningen. Även om vi är överens i just de delar som gäller att försvara asylrätten är det sant att det finns väldigt mycket vi inte alls är överens om. Jag tror att det kan vara på sin plats att förtydliga det. En av de saker vi inte är överens om och som jag även berörde när det gäller de övriga borgerliga partierna är pratet om att alltid sänka trösklarna.
Det är alltså en attack mot arbetsrätt och arbetsvillkor som vi vet betyder ungefär samma sak. Det betyder oftast lägre löner och sämre villkor. Det finns alltså en hel del saker vi inte är överens om. För Vänsterpartiet, skulle jag vilja säga, är kärnan i ett bra mottagande framför allt att skapa en välfärd som faktiskt rymmer folk.
Vi måste både skapa bostäder på kort sikt och se till att det blir möjligt för människor att inhysa asylsökande i sina hem. Vi måste ha modulbostäder, och staten måste ta ett större ansvar i asylmottagandet så att vi kanske kan tränga undan några Frasse Fixare - i alla fall de värsta.
Kommuner ska också på ett lättare sätt kunna ha ansvar för de nya stödboendena för ensamkommande. Jag är lite glad att Johanna Jönsson tog upp just en del av exemplen från kommunerna. Vad det kommer att betyda är just att vi måste göra en hel del ändringar när det gäller det rent praktiska ute i kommunerna.
Jag är helt medveten om och faktiskt inställd på att det är så det måste vara. Det gäller såväl lärarförsörjning som rekrytering redan under asylprocessen - en kartläggning av vad för personer det finns, och så vidare. Det finns alltså väldigt mycket att göra.
Christina Höj Larsen (V):
Jag är inte oroad till viss del, utan jag är väldigt oroad, och det vet Johanna Jönsson mycket väl. Det finns ingen anledning att förminska varandra på den punkten. Jag har väldigt svårt att föreställa mig att Vänsterpartiet framöver kan ställa sig bakom en situation där man stänger gränserna. Men vi är som sagt alltid beredda att föra samtal.
Vi får se vad de samtalen mynnar ut i, i nya förhandlingar. Men utgångspunkten är att det är mycket svårt att föreställa sig att vi kan ställa oss bakom något som i grunden innebär att man ställer välfärd mot asylrätt. Det är inte någonting som vi är beredda att göra. Johanna Jönsson gjorde något som är ganska intressant och som händer väldigt ofta när man debatterar med borgerliga representanter.
Det är att ni först säger att ni inte vill höra någonting om skatteökningar och inte höra någonting om den generella välfärden, men ni har inga förslag. Samtidigt är det som är själva kärnan i både det som har fungerat historiskt i Sverige och det som kommer att fungera framöver just att vi tillsammans gör investeringar i till exempel bostäder.
Det är ingenting som kommer att ploppa upp av sig självt, utan det gäller att vi tillsammans tar ett politiskt ansvar och ser till att det byggs, att det finns till exempel statliga krediter - att det händer någonting. Det måste såklart också ske i nära samarbete med en utbildningssatsning, för vi vet alla att det finns människor som inte har tillräcklig utbildning för att kunna bygga Sverige i den omfattning som skulle behövas.
Sverige behöver framför allt utbilda många fler i någon typ av mellanskiktnivå, och det behöver vi investera i. Vi har nu möjligheten att göra det.
Christina Höj Larsen (V):
Det som Fredrik Malm kallar inflödet är alltså människor, människor som är i behov av skydd. Det vi säger är inte att alla som kommer ska få permanenta uppehållstillstånd utan att alla ska få rätt till en asylprövning. Sedan kommer det att avgöras vilken typ av uppehållstillstånd de får. Det är egentligen så det har funkat ganska länge. Migrationsverket ger permanenta uppehållstillstånd till dem som kommer från länder där konflikterna bedöms vara varaktiga, och det är de allra flesta i det här läget.
Fredrik Malm säger att nu tvingas vi att ta till de här åtgärderna. Jag undrar om det verkligen är så. Har vi uttömt alla andra möjligheter? Jag skulle nog säga: Nej, vi har inte uttömt alla andra möjligheter. Vi har inte gjort annat än att vi sagt till på skarpen till EU, och det måste jag säga inte är det effektivaste sättet när det gäller Ungern och andra stater.
Det vi hade behövt göra är såklart att sätta ekonomisk press bakom orden. I stället för att sätta press på flyktingarna, som man just nu gör, borde man sätta ekonomisk press på EU. Det kunde man ha gjort, och kan man fortfarande göra, genom att hålla inne EU-medlemsavgiften. Jag tycker att det är ett ganska rimligt grepp. Om de andra inte håller vad de har lovat kommer vi inte att betala.
Då har vi all anledning att använda medlemsavgiften till det som behöver göras i Sverige, och det är ganska mycket.
Christina Höj Larsen (V):
De förslag som presenterats sätter press på de människor som är på flykt. Att man stänger gränserna genom hela Europa är en dominoeffekt. Det är tydligt för envar. Vänsterpartiets svar till dem som kommer till Sverige i dag och i morgon är att vi förstår att det krävs investeringar i dem som människor och i samhället som helhet för att vi ska få det här att funka. Vad menar jag då med det?
Jo, jag menar att vi inte ska vänta två år, tills en person fått det uppehållstillstånd som vi vet att den kommer att få, med att låta personen få börja lära sig svenska. Det är ganska viktigt och en investering som vi redan nu ser kommer att behövas. Låt oss börja med den från första dagen. Det borde vara ganska självklart. Det innebär också att vi från dag ett ska kartlägga vilken typ av kunskap personen har och vad som kan behövas för att komma i fråga på arbetsmarknaden.
Den svenska arbetsmarknaden i dag ser faktiskt ut så att vi visserligen har en arbetslöshet men att vi dessutom har ett rekryteringsbehov, framför allt i mellanläget. Dessutom har vi människor som egentligen har mellankompetens men som har jobb där det räcker med väldigt låg utbildning. Det är en missmatchning som vi måste göra någonting åt.
Det är några av de saker vi behöver göra. Och om man gör investeringar i både infrastruktur och bostäder är det inte så att det inte kommer andra delar av samhället till del, utan för varje byggjobbare är det fem andra som också får jobb. Detta är inte okänt. Det här är viktiga och helt basala saker som inte borde vara nödvändiga att ens ifrågasätta.
Det som sker från borgerligt håll hela tiden är att man först ifrågasätter den gemensamma välfärden och den ekonomiska politiken som verktyg för att kunna bygga Sverige större och sedan underkänner samtliga förslag. Så kan man göra, men det är inte min politik.
Christina Höj Larsen (V):
Självklart är det så, Paula Bieler. Det enskilt största och viktigaste skälet för att människor behöver använda sig av flyktingsmugglare är att det inte finns några lagliga vägar för att söka asyl. Så göder vi flyktingsmugglarna på bästa sätt, med beslut som fattas i EU och i den här kammaren.
Min poäng i mitt anförande - den kommer möjligtvis att gå alla sverigedemokrater förbi - är att vi genom att vi inte längre kommer att tillåta den viktigaste lagliga vägen till Sverige, nämligen familjeåterförening, kommer att göda flyktingsmugglare ännu mer. Nu är det inte särskilt intressant för just Paula Bieler, eftersom hennes fokus när det gäller asylrätten är mycket diffust.
I hennes tidigare replikskifte med Johanna Jönsson hörde vi också samma gamla vanliga tanke om att vi ifall huset brinner ska skicka in några hinkar med vatten, medan vi andra tycker att det är fullt rimligt att använda brandkåren. Men det är en gammal diskussion som vi har haft många gånger. Jag är ändå glad över att Paula Bieler begärde replik på mig. Jag har nämligen några frågor. Det som framför allt är märkligt är att Sverigedemokraterna helst diskuterar just det som Paula Bieler frågade om.
Men Sverigedemokraterna har aldrig någonsin förslag på hur vi ska klara av det mottagande som faktiskt sker. Vad ska vi göra med människor som faktiskt är här? Jag har här en artikel, som jag nu visar för kammarens ledamöter, som handlar om att SD vill hjälpa personer att överklaga modulhus, ifall de skulle förekomma i deras grannskap. SD är helt ointresserat av att få saker att fungera.
De vill tydligen hellre att folk ska bo på gatan än att vi ska få till ett ordentligt flyktingmottagande med ordning och reda. Vi hör aldrig några förslag på vad vi ska göra med folk. Ni fortsätter att låtsas, naivt och världsfrånvänt, som att människor inte skulle vara här.
Christina Höj Larsen (V):
Att det finns människor i alla folkgrupper och i alla grupperingar som utnyttjar systemet är vi nog alla medvetna om. Sverigedemokraterna har ju till exempel egna riksdagsledamöter som har gjort det till en vana. Det tror jag att vi alla vet och förstår. Förutsättningarna för flyktingsmuggling är helt beroende av att det inte finns lagliga vägar hit. Det borde också vara uppenbart.
Paula Bieler säger att man inte vill hjälpa någon som har tagit sig hit illegalt. Det finns knappt några vägar att ta sig hit legalt. Det är det som är problemet. Annars skulle vi inte se döda människor i Medelhavet. Det är så det ligger till. När vi kommer till frågan om kvinnors rätt i samhället är det som sägs uppenbart trams.
Vänsterpartiet kämpar på varje plats och varje dag för kvinnors frihet, och det har vi gjort väldigt länge. Men för er är det bara förövarens identitet som är intressant. För oss spelar det ingen roll. Självklart ska kvinnor skyddas från övergrepp på precis samma sätt i flyktingboenden som i övriga samhället.
Det är därför som det är viktigt för oss att det finns en bra, stark och tillräcklig finansiering av till exempel kvinnojourer. Det är därför som vi jobbar med de här sakerna varje dag. Häromdagen hade en vi diskussion i utskottet när Migrationsverket redogjorde för hur människor ska kunna skyddas.
Precis om det finns fuskare i SD:s riksdagsgrupp finns det också män i alla möjliga grupper som begår precis samma sorts övergrepp, avsett om de är födda i Kiruna eller i Kigali. Det kämpar vi mot varje dag.
Christina Höj Larsen (V):
Maria Ferm pratade i anförandet en hel del om lagens tillfällighet och om hur viktigt det är att det här bara blir en kort parentes i Sveriges historia. Jag skulle vilja ställa en fråga om det, för vi är ganska många som befarar att det inte alls kommer att bli så. Det sitter flera partier här som tycker att det här bör permanentas. Vi har aldrig sett någon lag som har varit riktigt tillfällig.
När regeringen införde id- och gränskontroller lade de in en karenstid på två veckor och argumenterade kraftfullt för att det var viktigt för rättssäkerheten. Det var viktigt att regeringens befogenheter inte skulle vara alldeles för omfattande. När det väl kom till kritan var det plötsligt inte alls så viktigt.
Det är klart att det gör att man blir väldigt orolig för att det som sägs här bara kommer att viftas undan på precis samma sätt. Jag undrar vad Maria Ferm har att säga om den farhågan.
Christina Höj Larsen (V):
Jag önskar verkligen att det handlade om Sveriges mottagandekapacitet. Men det är helt uppenbart i den politiska debatten att det faktiskt inte gör det. Jag blev själv politiskt aktiv för att jag hade levt i ett Danmark där högern tillsammans med rasisterna turades om att dra och hela tiden tänja gränserna för vad man kunde göra.
Det vi såg var en socialdemokrati som kapitulerade, bort från den dröm och den kamp för rättvisa som vi hade fört tillsammans. Därför blev jag politiskt aktiv: Jag ville aldrig se det hända igen i ett land där jag lever. Jag vet att Maria Ferm har ett starkt antirasistiskt engagemang som jag har stor respekt för, men frågan är var gränsen går, när vi börjar följa med i den här dragkampen.
Just nu triumferar SD nöjt, men nästa drag är ju att höja ribban lite till. Ska vi göra nya överenskommelser då, där vi följer efter dem? Ska vi verkligen fortsätta med den här upptrappningen? Var går din gräns, Maria Ferm? När kommer du att trycka på nejknappen?