KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Larsson (KD):
Amineh Kakabaveh har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder när det gäller biståndet för lokala resor så att människor inte blir fångar i sina stadsdelar eller på glesbygden. Precis som Amineh Kakabaveh skriver ska bistånd enligt socialtjänstlagen tillförsäkra den enskilde en skälig levnadsnivå.
Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt har rätt till bistånd av socialnämnden för sin försörjning och för sin livsföring i övrigt. Biståndet ska utformas så att det stärker hans eller hennes möjligheter att leva ett självständigt liv. I försörjningsstödet ingår vissa i socialtjänstlagen uppräknade levnadsomkostnader.
Utgångspunkten för en schablon, såsom riksnormen, är att den ska vara ett hjälpmedel och inte en absolut regel. En kommun kan besluta att anta normer som i praktiken utgör ett tillägg till det lagreglerade försörjningsstödet. Tanken bakom ekonomiskt bistånd är att det endast ska stå för försörjningen under en kort period.
Eftersom det också finns personer eller familjer som lever på försörjningsstöd under långa perioder kan det innebära att särskilda behov behöver tillgodoses. Man har därför rätt till att få bistånd till sin livsföring i övrigt, vilket omfattar allt annat som har betydelse när det gäller att bedöma om en människa erhållit en skälig levnadsnivå. Det skulle till exempel kunna vara bistånd till lokalresor. Socialnämnden ska dock alltid göra en individuell bedömning.
I hushåll med barn ska även barnets bästa beaktas. Jag anser att systemet med en för riket gällande norm för försörjningsstödet, med möjlighet för socialnämnden att bevilja bistånd till livsföring i övrigt, tillgodoser behovet av samhällets yttersta skyddsnät. Således har jag inte för avsikt att vidta några åtgärder när det gäller bistånd för lokala resor, utan jag menar att det är en fråga för kommunerna.
Maria Larsson (KD):
Exemplet som ges är hämtat från Stockholm. Låt mig berätta lite om hur regelverket ser ut och varför exempelvis inte arbetsresor eller resor för fritidsaktiviteter ingår i riksnormen. Anledningen till det är naturligtvis att i riksnormen ingår utgifter som är lätta att schablonisera.
Eftersom riksnormen ska tillämpas på ett likartat sätt i alla Sveriges kommuner måste man i den normen ha basutgifter som inte varierar så mycket i kostnad mellan kommunerna. Här skiljer det markant mellan Stockholm och en del glesbygdskommuner. Det är alltså ingen lämplig kostnad att schablonisera, och allt som ingår i riksnormen måste kunna schabloniseras.
Under den föregående regeringen där Vänsterpartiet ju var stödparti fanns det inte heller några förslag om att förändra beräkningarna i riksnormen, utan det har funnits en ganska stor överensstämmelse. Inte heller vi från alliansregeringens sida har gjort några förändringar av riksnormen.
Utöver de utgifter som ingår i riksnormen sker en individuell prövning av behovet för varje individ i varje kommun. Man har rätt att få bistånd till exempel till arbetsresor om man har faktiska utgifter och kostnaderna bedöms vara skäliga. Det är således en individuell bedömning som görs, och det är också det rimliga.
Intentionerna i Socialstyrelsens allmänna råd till socialnämnderna har alltså den inriktningen. Vi kan också se av en ganska färsk utvärdering, en tillsynsrapport som kom 2007, att kommunerna blivit mycket bättre på att just tillämpa barnperspektivet i handläggningen av ekonomiskt bistånd. Återigen: Detta är en kostnad som inte är möjlig eller rimlig att schablonisera, och därför ingår den inte i riksnormen.
Här måste en individuell prövning göras på kommunal basis av om behov föreligger eller inte. Jag tycker att det är en rimlig prövning som ska göras ute i kommunerna.
Maria Larsson (KD):
Det är ett alldeles riktigt påpekande att en av regeringens allra mest angelägna uppgifter har varit att bekämpa utanförskapet. Jag skulle vilja nämna de 185 000 fler personer som hade ett jobb i höstas, vid ingången till en kraftig lågkonjunktur.
Det var naturligtvis en stor fördel att vi hade fått så många tillbaka från utanförskap och in på arbetsmarknaden när lågkonjunkturen började. Annars hade vi varit i ett helt annat läge i dag när varslen duggar tätt. Såtillvida har de två första regeringsåren varit väldigt lyckade med tanke på det vi gick till val på och utlovade.
De har inneburit en möjlighet för 185 000 fler personer i vårt land att försörja sig själva. Många av dem som befinner sig i utanförskap har som sin högsta önskan att inte behöva vara beroende av socialbidrag utan i stället ha en egen inkomst. Det arbetet är viktigt.
Det fortgår också i tider av lågkonjunktur i form av jobbskapande åtgärder och naturligtvis ekonomiska stimulanser för att man ska kunna behålla mer i plånboken när man har fått ett jobb. Där spelar jobbskatteavdraget en stor roll. Prövningen sker individuellt. Jag har inte förstått Amineh Kakabaveh så att hon tycker att det är en rimlig ordning att man lägger in det här som en schablon i riksnormen.
Det är inte möjligt att schablonisera någonting som bär så olika kostnader i olika kommuner. Jag har inte heller hört det framföras. Jag förutsätter att Amineh Kakabaveh tycker att det här är en prövning som måste göras på den kommunala nivån. Nu blir det väldigt mycket Stockholmsexempel, men jag försöker hålla mig på den nationella nivån, eftersom jag menar att den individuella prövningen måste göras i kommunerna.
Om det föreligger behov av att upprätthålla ett arbete men man ändå delvis behöver socialbidragsförsörjning under en arbetsperiod eller om man deltar i arbetssökaraktiviteter i form av deltagande i arbetsmarknadspolitiska program eller någonting annat, då ingår naturligtvis det i bedömningen från socialnämnden att man kan behöva resor.
Men man måste pröva det i förhållande till om det är gångavstånd eller om det behövs ett SL-kort - i Stockholmsexemplet - för att man ska kunna ta sig till de här aktiviteterna. Det är så man väger och prövar detta. Är det gångavstånd föreligger inte behovet. Jag menar att det inte finns något annat sätt att göra detta på än den individuella prövningen med hänsynstagande också till om det finns barn i familjen för att man ska nå upp till en skälig levnadsnivå. Det måste vara en individuell bedömning.
Det måste ske på den kommunala nivån.
Maria Larsson (KD):
Jag tror inte att det är så att lagstiftningen tolkas på olika sätt. Jag hoppas verkligen att lagstiftningen är tillräckligt tydlig för att den klart ska kunna användas ute i det praktiska dagliga arbetet. Däremot är det möjligt för kommunerna att göra mer än vad lagstiftningen kräver och föreskriver. Därför finns det också lite olika mervärden ute i olika kommuner som man själv bestämmer om: Så här gör vi i vår kommun!
Det är fullt möjligt, och det har jag inga som helst synpunkter på. Det är en fråga som man måste driva på det kommunala planet. Jag kan liksom Amineh Kakabaveh naturligtvis beklaga att invandrare, våra nya svenska medborgare, är överrepresenterade i arbetslöshetsstatistiken. Det tycker jag också är mycket tråkigt.
Samtidigt är det så att också den gruppen i mycket högre utsträckning har kunnat få arbete under den regering som nu har verkat. Under de två åren har 185 000 fler kommit in på arbetsmarknaden, också många med en annan etnisk bakgrund. Det gläder mig, och jag förmodar att det också gläder Amineh Kakabaveh.
Maria Larsson (KD):
Jag tror att det är bra för protokollet att jag läser upp resten av mitt svar: I slutet av maj kommer en offentlig utfrågning att äga rum med anledning av Sveriges fjärde rapport, och utfrågningen borde kunna ge god vägledning om hur FN:s barnrättskommitté ser på avskiljning i relation till konventionen.
Med anledning av Barnombudsmannens skrivelse finner jag att det finns anledning att överväga om bestämmelserna om avskiljning står i överensstämmelse med barnkonventionen. Frågan övervägs för närvarande inom Regeringskansliet. Avslutningsvis vill jag besvara Elina Linnas fråga vad jag avser att vidta för åtgärder för att säkra yttrandefriheten vid de särskilda ungdomshemmen.
De barn och ungdomar som vårdas på Sis institutioner har rätt att ringa och ta emot telefonsamtal samt rätt att ta emot besök, med vissa inskränkningar om besök eller telefonsamtal skulle påverka vården eller ordningen negativt. Barnet eller den unge har dock alltid rätt att ostört få tala med sin advokat och med myndighetspersoner.
Av Sis interna styrdokument framgår att personalen inte har rätt att hindra ungdomar från att ringa till journalister eller uttala sig i medier. Den tillsynsreform som jag nämnde tidigare kommer att innebära att granskningen av att Sis särskilda ungdomshem efterlever lagar och regler stärks, vilket också innefattar barnens och ungdomarnas rätt att yttra sig.
Jag är därför glad att Elina Linna hörsammade inbjudan att besöka ett ungdomshem inom Sis regi. Det är väldigt bra att komma ut och göra de här besöken - jag har själv besökt flera olika institutioner. Det skapar naturligtvis en förståelse för att det är svårt att göra det här jobbet på ett bra sätt. Det är många barn och ungdomar med stora behov som kommer till institutionerna.
Den kunskap som finns samlad hos personalen, som man får väldigt mycket del av när man kommer dit, känns värdefull att ta del av för oss som politiker. Det är en svår uppgift. Lövsta ungdomshem har jag inte besökt, men jag har besökt ett antal andra.
När det gäller avskiljningen indikerar Elina Linna i sitt inlägg att det handlar om att många låses in under väldigt lång tid, även om personalen anger som skäl att de somnar. Jag vill då bidra med lite statistik på det här området. Enligt Sis egen statistik från 2008 producerades 203 375 vårddygn. Det är ganska många vårddygn.
Under den tiden fattades sammanlagt 1 012 beslut om avskiljning. De här avskiljningarna fördelades på 387 individer. 78 procent av dem varade under 6 timmar. Under detta år var det en avskiljning som översteg 24 timmar. Det indikerar att flertalet handlar om kortare tid.
Just vid Lövsta ungdomshem - varje ungdomshem har sin egen statistik, och sedan görs det en sammanfattning - fattades det 59 beslut under 2008 på totalt 11 546 vårddygn. Där varade avskildheten i genomsnitt 3 timmar och i det längsta fallet 23 timmar. Man har 32 platser.
Jag tycker inte riktigt att det finns fog för Elina Linnas påstående att väldigt många avskiljningar varar väldigt länge. Det är i alla fall inte vad den statistik som har kommit mig till handa indikerar.
Maria Larsson (KD):
En av mina absoluta prioriteringar när det har handlat om den sociala barn- och ungdomsvården har varit att säkra barns och ungas rättigheter att få komma till tals, att få bli dokumenterade och att få uttala sin vilja, och det ska vara ett underlag för beslut. Det här är en sak som verkligen ligger mig varmt om hjärtat och som jag har prioriterat starkt.
Samtidigt finns det enligt lagstiftningen möjlighet att göra en avskiljning. Det är noga kringgärdat med överväganden, skulle jag vilja säga. I det stora perspektivet med alla de vårddygn som produceras på Sis institutioner är det en ganska liten andel. Det är kringgärdat med att man måste ha kontinuerlig tillsyn.
Innan man beslutar måste man först pröva andra mindre ingripande åtgärder, och det måste stå i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Det är bara när barn riskerar att skada sig själv eller andra som det ska tillgripas. Det får aldrig handla om bestraffning. Här är det naturligtvis viktigt att vi har en väl fungerande tillsyn som kan följa upp och titta på detta.
Jag tycker inte att det hade varit en bra ordning att fortsätta med den ordning som fanns under Elina Linnas verksamhetstid som stöd till den socialdemokratiska regeringen, nämligen att Sis utövar tillsyn över sig själv. Det har jag velat ändra på. Det är därför som vi nu lägger fram en proposition för att få till stånd en oberoende utvärdering och tillsyn av Sis verksamhet. Jag tror aldrig att det är bra att en verksamhet utövar tillsyn över sig själv.
Det känns väldigt bra att vi är framme vid tillsynsreformen och att den nu är förelagd riksdagen. Jag hoppas att också Elina Linna är beredd att ge den sin support och tycker att det är bra att vi skiljer tillsynen från verksamheten och gör den oberoende. Det är också viktigt för legitimiteten utåt att det inte finns några som helst misstankar om att man inte utövar tillsyn på ett riktigt och adekvat sätt.
Så till Elina Linnas andra fråga som handlar om barnrättskommittén. FN:s barnrättskommitté har fullständig frihet att ta upp, titta på, granska, uttala sig och ställa frågor om de saker som den finner intressanta i respektive land. Jag tror inte - utan att veta, och utan att ha varit med vid de tidigare tillfällena - att avskiljning har varit föremål för diskussion.
Det kan bero på att man inte tyckt att det har funnits anledning att ta upp det. Det kan också bero på att man inte har uppmärksammat eller noterat det. Jag är övertygad om att inför den kommande utfrågningen kommer detta att vara en fråga som kanske blir föremål för diskussion och utfrågning. Jag välkomnar verkligen det.
Det är bra att få det belyst i ett internationellt perspektiv och att det kommer en oberoende granskare utifrån och tittar på det. Ibland kan vi bli hemmablinda. Men det kan också vara så att vi ibland behöver få jämföras med andra länder världen över för att se om det finns behandlingsmetoder och former som är bättre fungerande och om vi kan ha någonting att lära.
Jag är väldigt ödmjuk inför utfrågningen och hoppas på att det ska bli en fråga som uppmärksammas.
Maria Larsson (KD):
När jag säger att avskiljning aldrig får användas i bestraffningssyfte är det vad som står i instruktionen till personalen. Man får från personalens sida inte använda avskiljning i bestraffningssyfte. Sedan kan man aldrig garantera att inte den enskilde ändå kan uppleva det som bestraffning. Men det är inte så det får användas. Man får inte göra det övervägandet.
Det handlar väldigt mycket om vilken utbildning som personalen har fått och vilka alternativa metoder som man lärt sig hantera för att först kunna göra mindre ingripande åtgärder. Man behöver kanske inte tillgripa avskiljning, som aldrig får vara något första alternativ och inte ha något bestraffningssyfte. Det är viktigt att säga att vi också har varit väldigt tydliga i regeringens regleringsbrev för exempelvis år 2007.
Vi skrev där om vikten av utbildning i mänskliga rättigheter. Det var 500 medarbetare som fick utbildning i regi av bland annat Barnombudsmannen, Ombudsmannen mot etnisk diskriminering och Röda Korset. De genomförde utbildningarna under år 2008. Man har också från Sis sida reviderat sina etiska riktlinjer. De ska kvitteras av alla i personalen. Alla ska ha läst och tagit del av de etiska riktlinjerna.
Det är väldigt viktigt i den här typen av verksamheter. Man har inom Sis jobbat på ett föredömligt sätt med detta. Man har under det senaste året utbildat 23 nya instruktörer i No power, no lose, som det heter. Det innehåller allt från bemötandet till hur man kan använda sig av andra åtgärder i våldssituationer.
Varje institution ska ha utbildade instruktörer som i sin tur kan utbilda kolleger. Man har lagt väldigt mycket kraft och arbete, också på uppdrag från regeringen, för att utbilda och kunna undvika den här typen av ingripande åtgärder. Det har skett ett stort arbete. Den andra frågan får vi återkomma till i en annan diskussion.
Maria Larsson (KD):
Interpellationssvaren får ha en viss längd. Med anledning av att vi faktiskt har tagit den här frågan på stort allvar och har genomfört en mängd åtgärder var jag väldigt angelägen om att få berätta om dem i svaret. Därför var utrymmet för att besvara den första frågan ganska litet. Thomas Nihlén och jag har haft diskussioner tidigare i det här ämnet.
Och jag tror att Thomas Nihlén, om han inte alldeles har slagit dövörat till, har förstått att jag hyser en stor oro på det här området utifrån den rapport som Thomas Nihlén hänvisar till men också utifrån andra rapporter, både från Socialstyrelsen och från annat håll. Vi har intensifierat det här arbetet på ett påtagligt sätt och inrättat en rad reformer för att det ska kunna ske en förändring.
Att få med alla de saker som vi faktiskt gör, som pekar mot att framtiden kan se annorlunda ut, har varit angeläget i svaret. Jag är mycket bekymrad över att det sker en sådan övermedicinering av våra äldre, att alltför många personer med en demens också får antidepressiva medel när det ibland kan vara andra saker som framför allt behövs.
Jag har varit ute på en mängd olika besök i vården. Jag har sett exempel som en 95-årig kvinna som hade 29 olika läkemedel. Faktum är att när läkemedelsgenomgångar görs, och de har ökat markant med hjälp av de stimulanspengar som har funnits till förfogande, har de nästan alltid lett till att läkemedel har satts ut.
Man har minskat antalet läkemedel för den äldre med en bättre hälsa som följd. Det här är ett högst angeläget område, och då gäller det att arbeta med det på ett strukturerat och metodiskt sätt och att bygga in kontrollsystem. Vi har vidtagit en rad åtgärder som kan ha betydelse, men jag är inte säker på att vi är färdiga, utan det kan behöva göras ytterligare saker.
I den rapport som jag fick från Socialstyrelsen om läkemedelsbehandling av äldre patienter på medicinklinik lämnar Socialstyrelsen ett antal förslag på vad man kan göra. Man pekar bland annat på ökad kunskap hos personal, förbättrad samverkan mellan sjukhuskliniker.
Kvalitetsregister riskerar ibland att driva fram en ökad medicinanvändning, säger man, och det är något som jag tycker att vi ska ta på största allvar och ha stor vaksamhet på. Man säger också i rapporten Effektivare läkemedelsanvändning att det bör finnas läkare med särskilt koordinationsansvar. Det är en sak som vi tittar på nu.
Man menar att det bör finnas en utbildning i polypharmaci, alltså om läkemedel, på AT-nivå, alltså i läkarnas AT-tjänstgöring. Och man menar att det bör finnas team som jobbar med detta där både geriatriker och allmänläkare ingår. Socialstyrelsen har i sina genomgångar också gett oss förslag på saker som vi kan gå vidare med.
Men jag skulle vi återkomma till och säga att väldigt många av de saker som vi nu inför kommer att ha betydelse. Sedan tycker jag att det är bra att vi har en offentlig debatt om detta. Den bör föras av många människor, inte bara här i riksdagens kammare utan ute i vårdens verklighet, bland de äldre och bland pensionärsorganisationerna, för att vi verkligen ska få ljus på frågan. Det sker en stor överförskrivning av läkemedel till äldre i dag, och den måste minska.
Maria Larsson (KD):
Jag tycker att vi ska hyfsa orden lite och inte anklaga varandra för oförskämdheter som inte äger relevans, utan vi får hålla oss till sakfrågorna. När det gäller om vi vet hur situationen ser ut i dag kan jag säga att det finns sådana uppgifter.
Och jag väntar på sådana från Socialstyrelsen, där en kartläggning har skett av hur mycket läkemedel som används till personer över 80 år, också användningen av sömnmedel, antidepressiva medel, lugnande medel och antipsykotiska medel fördelat på män och kvinnor. Det är ett kartläggningsarbete som är gjort och som snart kommer att redovisas.
Jag håller med om att det är viktigt att veta hur situationen ser ut för att kunna göra rätt insatser i proportion till problemets storlek, och det här är ett stort problem. Det har dessutom ökat, även om det nu finns tecken på att den trenden håller på att vändas. Jag tror att en del i det är att det har blivit en mycket större offentlig debatt.
Svaren saknas alltså inte, utan de är naturligtvis någonting som vi har sett till att få fram. Det jag kan vara bekymrad över, Thomas Nihlén, är att den tidigare regeringen, och ni utgjorde en del av regeringsunderlaget, gjorde så lite åt detta. Allt det som Thomas Nihlén nu står och önskar att vi ska göra skedde inte under den förra regeringsperioden när ni var stödpartier till regeringen. Problemen var väl kända redan då, men väldigt lite av åtgärder vidtogs.
Vi har satt in en rad åtgärder, inte minst kontrollsystem via apoteken nu. Vi har en ny lagstiftning på plats, patientdatalagen, som gör det möjligt med ett informationsutbyte mellan olika vårdgivare. Jag tror också att det behövs en fördjupning på det här området inom läkarutbildningen. Jag har också läst SBU:s rapport. Den är alldeles färsk - den kom för två dagar sedan.
I sina slutsatser pekar de tydligt på att det kanske inte finns en enskild åtgärd som är den enda lösningen. Ibland vill politiker gärna att man ska hitta en sak som ska lösa hela problemet. Det här är ett komplext problemområde som kommer att kräva flera olika insatser, och vi har börjat jobba aktivt med en hel del av dessa.
SBU pekar på att man behöver jobba med informationshantering, rutiner och hjälpmedel för förskrivning och behandlingsuppföljning, distribution av läkemedel samt utbildningsinsatser. Det finns alltså inte en enda fingerknäpp som löser hela problemet. Att vända trenden och få ned läkemedelsförskrivningen kräver en rad olika åtgärder.
De insatser vi nu har gjort - de lagändringar vi har genomfört, Apotekets möjlighet att ha ett inbyggt elektroniskt varningssystem, den nya tillsynsorganisation som kan tillsyna hela vårdkedjan - är ganska stora och omfattande reformer som kommer att innebära förbättringar.
Maria Larsson (KD):
Vi har en lagstiftning på plats som heter lex Sarah och som vi just nu förtydligar ytterligare. Jag tror att det är viktigt för vårdens personal att tillvaron inte blir alltför oöverblickbar med alltför många olika typer av lagstiftning.
Denna lagstiftning är fullt möjlig att använda för det ändamål som Thomas Nihlén vill, och jag hoppas att den ska användas också på detta område där det behövs mycket mer av vaksamhet och anmälande. En högre anmälningsfrekvens leder till ett förbättringsarbete.
Det som anmäls blir synliggjort, vilket leder till det kvalitetsutvecklingsarbete som både Thomas Nihlén och jag är angelägna om att få till stånd. Jag har gett ett väldigt utförligt svar till Thomas Nihlén när det gäller alla de saker som är på gång. Jag har också antytt att jag inte tror att arbetet är avslutat, även om jag har fått siffror som tyder på att det sker en förbättring och kanske till och med ett trendbrott här.
Det finns väldigt mycket kvar att göra eftersom förskrivningen är för stor. När det handlar om utbildningsinsatser tror jag att det behövs förstärkningar även där. Jag kan beklaga att det inte har gjorts tidigare, när Thomas Nihlén stödde den tidigare regeringen. Det gjordes inte då, och det är naturligtvis en sak som vi får arbeta vidare med. Den här frågan kommer inte att lösas över en natt, men det är ett centralt och viktigt förbättringsarbete.
Det handlar om de äldres livskvalitet. I dag har många en mycket sämre livskvalitet än vad som skulle vara möjligt därför att de äter för många mediciner. Detta är en väldigt angelägen fråga för regeringen; det hoppas jag att Thomas Nihlén förstår när han ser redovisningen av alla de åtgärder vi har vidtagit. Förbättringsarbetet kommer också att fortsätta.