Finn Bengtsson (M):
Detta är återigen en intressant interpellation. Här ligger jag i min tankebana närmare interpellantens synpunkter men tycker samtidigt att statsrådets svar på alla sätt lyfter fram en mycket nödvändig reformering. Ur ett internationellt perspektiv har vi sjukskrivningstider som är betydligt längre för liknande åkommor, alltså om man tittar på gruppnivå, jämfört med vad som kan vara rimligt. Därför behöver man titta på detta.
Det som interpellanten skriver är "att syftet med beslutsstöden är att korta och minska antalet sjukskrivningar". Det är på gruppnivå ett fullständigt rimligt antagande att man ser över. Där ligger dessutom en utredning som har landat i detta och som den nya regeringen har ärvt och som man på ett förtjänstfullt sätt har omformat till ett förslag till arbetsuppgifter för Socialstyrelsen att se över detta.
Man glömmer en sak i beskrivningen, nämligen att interpellanten är mycket kritisk mot att man skulle använda ett beslutsstöd för sjukskrivningar på ett alltför rigitt sätt, alltså att man tillämpar det alltför strikt. Det är precis som interpellanten skriver: "Det är tvivelaktigt huruvida alla ska vara sjukskrivna lika länge för samma sjukdomar eftersom ens förutsättningar att tillfriskna och hantera en sjukdom är beroende av kön, ålder och varje människas unika livssituation."
Jag kunde inte instämma mer i den meningen. Problemet som vi har att hantera är att när denna regering tog över låg detta land i den absoluta toppen vad det gäller dålig tillgänglighet till vård. Det är klart att vi här har kommunicerande kärl. Sjukdomsbekämpning är någonting som minskar sjukdomsavlastning, det vill säga sjukskrivningar. Bra tillgång till sjukvård minskar behovet av sjukskrivningar.
Det blir därför lite besvärande med ett engagemang från Vänsterpartiet, som har varit med i en majoritetssituation och sett till att vi har hamnat i ett läge där vi har den kanske allra sämsta tillgängligheten till vården. Vi har en bra kvalitet på vården när människorna når den men man har inte tillgång till den. Det är detta som driver sjukskrivningarna generellt. Vad har man annars för alternativ?
Att man är så engagerad i just bidragssystemens vidmakthållande, att man inte ser den mycket mer rationella problemlösningen och i stället har en interpellation som talar om tillgången till vård, blir lite mer pinsamt. Det var ju det man misslyckades med under inte bara den förra mandatperioden. Under ett antal mandatperioder har man byggt upp en väldigt dålig tillgänglighet till vård, vilket har försatt oss i den här situationen.
Därför tycker jag att det blir lite krokodiltårar när man talar om det individuella perspektivet just när det gäller sjukskrivningar men ratar det när det gäller att bedöma sjukdom. Den mening som interpellanten skriver skulle ju precis kunna vara överförbar på ordet "sjukdomar". Men då kommer problemet in att man ideologiskt har tolkat hälso- och sjukvårdslagen så att rättvisa är när man på kollektiv nivå av sjukdomar ges exakt samma förutsättningar till behandling.
Då gäller inte hänsynstagande till ålder, kön eller den unika livssituationen. Då blir det också problematiskt att möta det sjukdomspanorama vi har och göra det på ett rationellt sätt. Man har alltså lyft beslutet från läkarna till att ha ett politiskt överordnat mål för att prioritera vården, som man säger. När det gäller sjukskrivningar duger däremot sjukvården plötsligt till att göra den bedömningen.
Det här håller inte ihop, men jag tycker däremot att statsrådets svar visar att alliansregeringen nu borde ta ansvar för att i en annan del av departementet tillsätta utredningar och komma med förslag om hur vi ska få bättre tillgänglighet till vård. I andra änden ska vi naturligtvis ställa frågan: Är det förklarligt och rationellt att vi generellt sett har längre sjukskrivningstider i det här landet än i omvärlden?