Tobias Billström (M):
Låt mig börja med att svara på den mest grundläggande frågan. Är det rimligt att människor som har fått avslag på sina asylansökningar efter rättssäker prövning i vårt system här i Sverige återvänder till sina hemländer? Svaret på den frågan är naturligtvis ja. Det är en av förutsättningarna för att vi ska kunna ha en väl fungerande migrationspolitik i Sverige.
Om alternativet skulle vara att ja och nej betydde samma sak, att det egentligen inte skulle spela någon roll vilket som var svaret på frågorna "Har du skyddsskäl som är tillräckliga för att få stanna i Sverige? Är det kravet uppfyllt eller inte", att olika svar på de frågorna skulle få samma konsekvens, då skulle vi egentligen inte behöva ha någon asylprocess över huvud taget. Varför sitter vi då och prövar människorna? Därför har jag en motfråga till Kalle Larsson och Vänsterpartiet.
Finns det över huvud taget någon person som Kalle Larsson tycker bör avvisas från Sverige? Finns det det? Varje gång vi har den här typen av diskussioner om återvändandeprocesserna försöker Kalle Larsson alltid inta positionen att Vänsterpartiet egentligen inte alls tycker att det är bra att människor återvänder, att man är kritisk mot själva grunden i processen. Visst, man hittar saker att hänga upp det på, som frågan om tvångsmedel.
Det är rätt intressant, med tanke på att vi talar om tvångsavvisningar i det här sammanhanget. För mig är det uppenbart att tvång aldrig ska användas om det inte finns behov. Det är ganska naturligt, men det förtjänar kanske att sägas i den här debatten. Det är också så att de personer vi talar om har haft alla möjligheter i världen att resa hem på egen hand. Migrationsverket lägger ned väldigt mycket tid på att säkra detta.
Om personen vägrar måste polisen verkställa beslutet. Användandet av tvångsmedel - såsom det är föreskrivet i polislagen, där det dessutom står tydligt vilka metoder man får lov att använda - styrs av behovet i det enskilda fallet. Behovet i det enskilda fallet styrs i sin tur av den enskildes agerande i situationen. Medverkar man behövs naturligtvis inget tvång.
Det säger också sig självt. Det kan också vara värt att notera, eftersom Kalle Larsson väldigt mycket gillar att använda uttrycket massavvisningar, kanske för att ge dialogen en extra dramatisk effekt, att det inte alls handlar om kollektiva avvisningsbeslut. Det handlar om ett bättre utnyttjande av de resurser som vi har till vårt förfogande.
Det finns därför anledning att skärskåda de argument som kommer fram i debatten lite noggrannare och ställa frågan till Kalle Larsson som jag gjorde nyss: Finns det någon situation när människor inte bör avvisas från Sverige? Finns det någon som bör avvisas från Sverige? Vad är i så fall Vänsterpartiets uppfattning i de frågorna? Med detta har jag också svarat på frågan som Kalle Larsson ställde till mig om det politiska ansvaret. Ja, de här frågorna är regeringens ansvar.
Det är regeringen som lägger fast grunderna för migrationspolitiken, och det är jag som statsråd som är ansvarig för de frågorna. Min uppgift är att se till att Sverige har en välfungerande migrationspolitik som ser till att ge skydd åt de människor som behöver det och att se till att människor som utsatts för förtryck och förföljelse och som efter en rättssäker prövning fått skydd i vårt land får stanna kvar.
Det är också min uppgift att se till att de människor som inte uppfyller kriterierna lämnar Sverige och återvänder hem. Det ansvaret ämnar jag ta så länge som jag har det här uppdraget.