KBLab/rixvox huggingface dataset:
Josefin Brink (V):
Det råder inga som helst skillnader mellan Vänsterpartiet och Folkpartiet i den delen. Därför har vi också i vårt budgetalternativ som vi debatterade för bara ett par månader sedan faktiskt lagt in finansierade förslag till förbättringar av arbetslöshetsförsäkringen. Det är lite svårt att smälta att Hans Backman ändå i någon mening tycker att det mesta är positivt och att de här försämringarna i a-kassan på något sätt har varit värda att genomföra med tanke på hur mycket positivt som har hänt på arbetsmarknaden.
Det är lite svårt att se med tanke på att arbetslösheten har stigit från 6,6 procent till 8 procent sedan 2006 och antalet långtidsarbetslösa har ökat med nästan 100 000 personer under Hans Backmans partikamraters regeringstid. Dessutom har antalet långtidsarbetslösa, alltså de som har varit arbetslösa i mer än två år, fördubblats bara sedan 2010.
Sysselsättningsgraden har sjunkit från 66 1⁄2 procent till 65,4 procent, och ungdomsarbetslösheten har ökat från 20 till 24 procent. Det finns ju inte en siffra som pekar åt rätt håll! Samtidigt hävdar Hans Backman i likhet med övriga Alliansen att de här försämringarna av arbetslöshetsförsäkringen ändå har bidragit till att öka sysselsättningen och minska arbetslösheten. Jag har väldigt svårt att se hur det går ihop.
Jag vill gärna upprepa frågan som Patrik Björck ställde om obligatoriet. På vilket sätt ska det ge fler personer en inkomstrelaterad ersättning om varken arbetsvillkoret eller taket ändras? Och hur ska det kunna ske utan några ökade kostnader? Det går inte att få ihop det!
Josefin Brink (V):
Här får man höra en del spännande förslag från de olika allianspartierna. Man är uppenbarligen inte alls så enig om arbetslöshetsförsäkringen som det framstår i betänkandet. Där framstår det som att allt är väl, och det enda som ska förändras är att göra försäkringen obligatorisk. Annika Qarlsson säger nu att Centerpartiet vill höja ersättningen i arbetslöshetsförsäkringen.
Det är naturligtvis välkommet, även om nästa steg att kraftigt sänka ersättningen efter en kort period inte är något som vi instämmer i. Det är lite intressant att Centerpartiet vill höja a-kasseersättningen samtidigt som Centerpartiet de senaste veckorna har gått ut stenhårt och drivit att man ska sänka lönerna för dem som är arbetslösa med 20-25 procent.
Då inställer sig frågan om det är Centerpartiets sätt att återupprätta den inkomstrelaterade ersättningen, det vill säga genom att sänka lönerna och höja taket hitta något slags balanspunkt där man kanske når ett mål om att 80 procent faktiskt får 80 procent av sin lön från a-kassan. Det sker genom att lönen från början är så låg. Ja, jag vet inte. Hur som helst!
Annika Qarlsson upprepar att ett obligatorium ska lösa problemet med att så många inte får ersättning. Jag vill då ställa den fråga som ingen av de tidigare alliansdebattörerna har kunnat besvara. Om man inte samtidigt förändrar kvalifikationsvillkoren så att fler människor faktiskt kommer in i försäkringen, hur ska ett obligatorium förbättra möjligheten för människor att få arbetslöshetsersättning?
Josefin Brink (V):
Nej, det är alldeles riktigt, Annika Qarlsson, att jag inte är neutral i talarstolen. Jag representerar Vänsterpartiet och Vänsterpartiets politik och åsikter. Annika Qarlsson erkänner nu: Nej, ett obligatorium kommer inte att innebära att alla får a-kassa. Det låter sig sägas.
Och det är ju bra att det är någon som åtminstone säger detta, att det här är inte lösningen på problemet att 70 procent av dem som är inskrivna på Arbetsförmedlingen i dag över huvud taget inte får någon arbetslöshetsförsäkring och att bara 3-4 procent får en inkomstrelaterad ersättning i dag. Det är bra att Annika Qarlsson erkänner detta. Det går att göra uppskattningar av om man inte förändrar arbetsvillkoret, vilket står mycket tydligt i betänkandet att man inte vill göra.
I dag är det ungefär 36 000 personer som får ersättning från grundförsäkringen. Det är de personer som inte är medlemmar i en a-kassa men som för närvarande lever upp till arbetsvillkoret. Det är denna lilla grupp som med ett obligatorium eventuellt skulle kunna få en inkomstrelaterad ersättning. Det innebär alltså ingen förändring för majoriteten av de 200 000 arbetslösa som inte har någon ersättning alls i dag.
Det innebär inte heller några garantier för de 1,1 miljoner som står utanför arbetslöshetsförsäkringen i dag att de kommer att få någon ersättning den dag de blir arbetslösa, givet att de inte klarar arbetsvillkoret.
Eftersom det i direktiven till den utredning som pågår klart och tydligt står att man inte ska ta bort systemet med differentierade avgifter och att man ska ta ut en avgift av alla individer på ett eller annat sätt innebär det någon typ av graderad obligatorisk beskattning eller avgift som alla ska betala in.
Men det är en löjligt liten andel av dem som i dag står utanför försäkringen som skulle kunna få en ersättning. Vad är rimligheten i det, Annika Qarlsson?
Josefin Brink (V):
Att olika tekniska lösningar är lämpliga för olika slags butiker är fullständigt självklart. Det står inte på något sätt i motsättning till införandet av en lagstiftning. Både ministern och Finn Bengtsson försöker få det att framstå som att en lag om sluten kontanthantering skulle betyda exakt identiska krav på precis alla butiker. Men det står ingenting om det i riksdagsbeslutet.
Riksdagsbeslutet innebar ett uppdrag till regeringen att ta fram en generell lagstiftning för sluten kontanthantering som fungerar i hela branschen. Den skulle tas fram i samverkan med parterna. En sådan samverkan tycker jag inte att man kan kalla det för när man har frågat fem näringslivsorganisationer som har enats om att säga att de inte vill ha detta.
Sedan har man frågat en arbetstagarorganisation som säger det motsatta - att detta vill de ha. Sedan räknar man och säger: Titta, det blev 5-1. Då lägger vi ned det här! Så kan man inte behandla ett riksdagsbeslut.
Så kan man inte heller behandla ett allvarligt samhällsproblem som orsakar enormt stort lidande för mängder av människor som går till sina jobb varenda dag och är rädda för att drabbas av hot och våld på jobbet. Tyvärr har de också ganska goda skäl att känna denna rädsla.
Jag är förvånad över att arbetsmarknadsministern tycker att det är någonting märkligt och nytt med att riksdagen stiftar lagar också när det gäller säkerhet på arbetsmarknaden. Vi har mängder av sådana lagar på den svenska arbetsmarknaden. I den svenska modellen går det till så att man stiftar en lag, och sedan kommer arbetsmarknadens parter överens om hur man ska hantera denna lag ute på arbetsplatserna. Det är varken nytt eller konstigt, och det borde kunna ske på detta område också.
Josefin Brink (V):
Jag vill tacka Annie Lööf för att hon har besvarat min interpellation. Jag kan ändå inte låta bli att notera att det är ganska symtomatiskt att det inte är socialministern utan näringsministern som tar debatten. Frågan handlar om det som regeringen kallar för sitt välfärdsutvecklingsråd, men det är tydligen inte en fråga som regeringen anser hör till Socialdepartementet, utan till Näringsdepartementet.
Det säger en del om hur regeringen ser på sådant som sjukvård och äldreomsorg - i första hand som näringsfrågor och inte som välfärdsfrågor där medborgarnas behov står i centrum. Det blir också uppenbart när man tittar på hur regeringen har valt att sätta samman detta råd, som ska bidra till att utveckla välfärdspolitiken. Brukarna eller patienterna fick en enda representant genom Handikappförbundens ordförande.
Inga patientorganisationer, inga anhörigorganisationer och inga pensionärsorganisationer är inbjudna. De anställda inom vård och omsorg fick sammanlagt tre representanter: en vardera från Läkarförbundet, Vårdförbundet och Kommunal. De privata vård- och omsorgsföretagen fick däremot hela 15 representanter i rådet.
Vårdbolagens röst väger alltså fyra gånger tyngre än patienters, anhörigas, medborgares och anställdas röster när regeringen vill ha råd om utvecklingen av vård- och omsorgssektorn i framtiden. Ganska nyligen tippade denna obalans över ytterligare eftersom Kommunals ordförande Annelie Nordström valde att lämna rådet.
Det gjorde hon eftersom hon anser att "Välfärdsutvecklingsrådet inte har något medborgarperspektiv över huvud taget, utan bara företagarperspektivet, hur företagen ska kunna få mer plats i välfärdstjänsterna". I dagsläget väger alltså vårdbolagens röster och synpunkter fem gånger tyngre än brukares och anställdas i detta välfärdsutvecklingsråd.
Den överlägset största personalkategorin i vård och omsorg saknar helt representation. Jag tycker därför att det är lite anmärkningsvärt att Annie Lööf vidhåller att sammansättningen i rådet är väl avvägd och att det inte finns några som helst behov av att ändra den. Jag måste återigen ställa frågan: I vems intresse verkar egentligen detta råd?
Josefin Brink (V):
Jag kan avsluta med att ge några råd. Jag tycker nämligen att det är en bra idé att regeringen har sådana råd där man lyssnar. Det är självklart att man ska ha det. Det finns faktiskt en hel del jättestora utmaningar i den offentliga vården och omsorgen inför framtiden. Klyftorna när det gäller ohälsa ökar till exempel enormt mycket mellan olika grupper i samhället. Vi har fortfarande stora problem med vårdköer.
Vi kan se fram emot en kraftig ökning av antalet äldre i samhället. De kommer att behöva betydligt mer vård och omsorg, och det är en enorm utmaning hur man ska se till att alla de får den vård de behöver. Det är redan i dag stora rekryteringsproblem i omsorgsyrkena därför att det är dåliga arbetsvillkor och ett tungt arbete.
Och vi ska bara inte tala om alla akuta problem som har varit under hösten med vanvård, låsta demensavdelningar och kissblöjor som vägs för att maximera intäkterna på de här privata äldreboendena. Nej, vänta lite! Det här skulle jag ju inte ta upp. Det är ju de här företagen som ska ge råd till regeringen om hur man ska lägga upp välfärdsarbetet i framtiden. Det är precis samma företag som står bakom skandalerna med vanvård och vägda kissblöjor.
Det är ju de som sitter i regeringens välfärdsutvecklingsråd. Jag vidhåller att jag tycker att det är en dålig prioritering med tanke på hur oerhört många verkliga problem det finns att ta tag i på det här området.
Josefin Brink (V):
Jag noterar att arbetsmarknadsministern tycker att det är fel och nästan lite trist att stå här och prata om statistik och sådan skit. Det kan jag förstå eftersom statistiken talar sitt tydliga språk och avslöjar regeringens misslyckande. Hur ska vi annars mäta effekterna av regeringens politik om inte i termer av mått på hur många som är arbetslösa, hur sysselsättningen ser ut och så vidare? Det blir lite meningslöst att stå här och prata om hur vi upplever att arbetslösheten ser ut.
Hillevi Engström försöker också tramsa med statistiken precis som en del andra debattörer här. Man pratar om att det är fler som går till jobbet. Det vore oerhört märkligt annars; befolkningen är ju större! Den arbetsföra befolkningen är större. Det som är relevant att mäta när vi pratar om arbetslöshet och sysselsättning är hur stor andel av den arbetsföra befolkningen som är arbetslös och hur stor andel av den arbetsföra befolkningen som är sysselsatt respektive inte sysselsatt.
Allt annat är bara ett sätt att försöka lura allmänhet och väljare att tro att någonting föreligger som inte är sant. Sanningen är den att en större andel av den arbetsföra befolkningen är arbetslös i dag än 2006. En större andel av de arbetslösa är i dag långtidsarbetslösa.
En större andel av de arbetslösa saknar i dag rätt till ersättning från arbetslöshetsförsäkringen samtidigt som kommunernas utgifter för försörjningsstöd ökar dramatiskt. Det är det här som vi tycker är ett problem. Det är märkligt att regeringen försöker släta över det genom att prata om helt andra saker. Ser inte arbetsmarknadsministern detta som ett problem? Finn Bengtsson!
Javisst, vi befinner oss i ett oerhört utsatt ekonomiskt läge, och vi har gått igenom en lågkonjunktur. Men jag undrar vilken ekonom i hela världen som har sagt att det i ett sådant läge är bra att dra ned på transfereringssystemen. Jag har inte hört någon påstå att det är en bra idé i en lågkonjunktur att se till att de arbetslösa får ännu mindre pengar i sina plånböcker.
Josefin Brink (V):
Alla är vi överens om att människor inte ska bli exploaterade på den svenska arbetsmarknaden. Det är förstås bra. Men samtidigt hör vi i debatten att man väger detta mot att det inte får vara för krångligt för arbetsgivarna. Jag tycker inte att man kan resonera på det sättet. Det ska inte bara vara krångligt utan helt omöjligt för arbetsgivare att bete sig på det sätt som de arbetsgivare jag talade om har gjort.
Det handlar om verksamhet som gränsar till människohandel. I många fall är det förmodligen människohandel det är frågan om. Det handlar om människor som har arbetat som regelrätta slavar och inte fått någon som helst lön. Det handlar om situationer där människor kan ha tagit stora lån för att komma hit och inte vågar åka hem, för de har förlorat de pengar som de skulle tjäna in, och de kan inte betala tillbaka lånet när de kommer hem igen.
Därför fastnar de här och tvingas hanka sig fram på en svart arbetsmarknad. Där finns det i dag alldeles för goda möjligheter för exploatörer att utnyttja dessa människors utsatta situation. Jag tycker att det ska vara väldigt krångligt för just de arbetsgivarna att fortsätta bedriva sin verksamhet.
Det är därför vi vill ha en samlad handlingsplan som omfattar tydligare regler men också ett bredare ansvar för alla myndigheter att samverka för att verkligen sätta dit de här företagen. Slutligen vill jag säga något när det gäller RUT- och ROT-avdragen.
Nej, Finn Bengtsson, Vänsterpartiet tycker inte att de högavlönade människor som är så fräcka att de har varit beredda att år ut och år in utnyttja utsatta människor som svart arbetskraft för att få det rent och fint i sina hem ska belönas med skattesubventioner. Dessutom finns det inga fakta som styrker att svartjobben har minskat på grund av RUT- och ROT-avdragen.
Däremot finns det gott om fakta som säger att det finns mycket fusk i dessa branscher.
Josefin Brink (V):
Tänk om alla hade tillgång till sådana här ergonomiska arbetsredskap på sina arbetsplatser och att det är så enkelt att höja och sänka till exempel ett arbetsbord. Det är tyvärr inte alla förunnat. Katarina Brännström talar sig varm för att regeringen värnar om arbetsmiljöarbetet och tycker att det är viktigt, och hon målar upp en ljus framtid.
Katarina Brännström betonar också gång på gång att det är viktigt att Arbetsmiljöverket blir ännu duktigare och ännu effektivare och ska göra ännu mer för tillsynen på arbetsmiljöområdet. Då ter det sig en smula egendomligt att det enda som regeringen har gjort när det gäller Arbetsmiljöverket sedan 2006 är att spara in på deras resurser.
Trots att man ständigt har lagt nya uppdrag på Arbetsmiljöverket, bland annat för att kompensera för att man har lagt ned hela Arbetslivsinstitutet och att det inte finns någon samlad funktion för att sprida kunskap om arbetsmiljöforskningen, har Arbetsmiljöverket i dag mindre resurser totalt sett att röra sig med än 2006.
Under förra året genomförde Arbetsmiljöverket betydligt färre inspektioner ute på arbetsplatserna och gjorde betydligt färre besök på arbetsställen än 2006, innan regeringen började med sina besparingar.
Jag har lite svårt att se hur regeringens prioritering av arbetsmiljöarbetet egentligen ska gå till när det redan i dag är så förtvivlat svårt för de inspektörer som finns på Arbetsmiljöverket att hinna med mer än det absolut nödvändiga i det inspektionsuppdrag som man faktiskt har.
Josefin Brink (V):
Det blir lite fånigt när Katarina Brännström står och talar om hur många miljoner som har tillförts efter de gigantiska besparingarna 2006. Faktum är att Arbetsmiljöverket 2006 hade 656 miljoner i anslag. År 2012 hade man 606 miljoner. Det betyder att det fattas ungefär 50 miljoner kronor trots att priser och löner naturligtvis har stigit under tiden och att Arbetsmiljöverket har fått betydligt fler arbetsuppgifter sedan dess.
Det är dessutom så att just på grund av alla de uppdrag som man har fått av regeringen att prioritera och som naturligtvis är bra måste man skära i någonting annat. Nu har Arbetsmiljöverket meddelat att när det gäller de pensionsavgångar som man förväntar sig framöver kommer 40 procent av tjänsterna att återbesättas. Resten kommer att skäras ned.
Det kommer alltså att bli färre inspektörer som arbetar med det kontinuerliga och förebyggande arbetsmiljöarbetet, där man är ute och besöker arbetsplatser och arbetsställen och påtalar problem och brott mot arbetsmiljölagen. Det går inte att komma ifrån, Katarina Brännström, att detta är en urholkning och en försämring av kvaliteten i det förebyggande arbetsmiljöarbetet.
Jag har också de exakta siffrorna på hur många inspektioner som har gjorts. År 2006 var det ungefär 25 000 inspektioner, och 2012 var det bara 20 000. Det är alltså en minskning med 20 procent av antalet inspektioner.
Det skulle vara mycket intressant att få höra på vilket sätt det är någonting positivt, inte minst ur arbetsmiljösynpunkt, att varje inspektör på Arbetsmiljöverket måste jobba mycket snabbare och göra många fler inspektioner. I vilken annan bransch tycker man att det nödvändigtvis är en kvalitetshöjning att färre personer gör fler saker?
Ofta är det precis det som man brukar mena när man talar om att man har för lite resurser och att det är för mycket stress och press och att kvaliteten faktiskt försämras.
Josefin Brink (V):
Jag noterade att Ismail Kamil, liksom jag, nämnde problemet med arbetsplatsmobbning och trakasserier. Ismail Kamil nämnde också att kanske flera hundra personer beräknas ta sina liv på grund av trakasserier som de har blivit utsatta för i arbetslivet. Då utgår jag ifrån att vi är överens om att detta är ett stort problem.
Då blir det lite svårare att förstå varför bland annat Folkpartiet avfärdar Vänsterpartiets förslag om att ta fram ett lagförslag som stärker den enskildes möjligheter att få upprättelse när man har drabbats av mobbning och trakasserier i arbetslivet.
Jag vill gärna att Ismail Kamil förklarar varför Folkpartiet inte anser att det vore en bra idé ens att utreda en sådan lagstiftning.
Josefin Brink (V):
Med all respekt måste jag säga att svaret inte var helt solklart. Det här problemet är utbrett, och vi får mer och mer kunskap om både problemets omfattning och de allvarliga konsekvenser det får. På senare år har det kommit fram en hel del ny forskning. Det har också skrivits en hel del i medierna. De här frågorna har kommit upp lite mer i debatten.
Uppenbarligen är det arbete som sker i dag och den lagstiftning som finns i dag inom arbetsmiljöområdet inte tillräckligt för att vare sig förebygga mobbning och trakasserier i arbetslivet eller för den delen för att se till att de personer som drabbas kan få någon typ av upprättelse.
Folkpartiet och Vänsterpartiet har ofta varit överens om vikten av att vi har en bra diskrimineringslagstiftning, eftersom det är viktigt att enskilda personer som blivit utsatta för diskriminering kan få upprättelse.
Det som vi är ute efter är att om man blir trakasserad eller mobbad är det, på samma sätt som när man har varit utsatt för diskriminering, viktigt för att den enskilda människan ska kunna gå vidare att få ett erkännande av att det inte är min skuld att jag har blivit utsatt för ett brott. Man kan då få ett avslut på det som har hänt och gå vidare genom en rättslig prövning. Den möjligheten saknas med dagens lagstiftning.
Jag är lite förvånad över att just Folkpartiet inte ser på den här frågan på samma sätt som Vänsterpartiet, i synnerhet då flera av Ismail Kamils partikamrater tidigare i olika sammanhang har sagt att man ser precis det här problemet. Ändå står ni här i dag och säger att vi måste avvakta, vänta och se och så vidare. Jag förstår inte varför när vi är överens om att det här är ett stort och allvarligt problem och att det faktiskt saknas redskap i dag.
Josefin Brink (V):
Efter Maria Plass anförande tycker jag fortfarande att det är lika oklart på vilka grunder regeringen har bestämt sig för att inte ställa krav på att utstationerande företag ska ha en representant här som är behörig att teckna kollektivavtal.
Det meddelande från EU-kommissionen som Maria Plass och regeringen hänvisar till säger ju bara att "det bör vara tillräckligt att bland de utsända arbetstagarna" och så vidare och dessutom att representanten ska vara en "mellanhand mellan det utländska företaget och den behöriga tillsynsmyndigheten".
Vi kan väl konstatera på en gång att det inte står att det är något förbud mot att denna person ska ha en större behörighet och befogenhet att till exempel teckna avtal. Dessutom är det så att när det gäller kontroll av löner, till exempel att leva upp till minimilöner i enlighet med svenska branschavtal, finns det ingen myndighet som har den tillsynsskyldigheten i Sverige.
I Sverige är det fackförbund, fackliga organisationer, som kontrollerar att löner är på rätt nivå. Då blir hela den här skrivningen ganska irrelevant i relation till den svenska modellen, där vi inte har någon myndighetskontroll av löner.
Frågan kvarstår på vilket sätt detta uttalande från EU-kommissionen skulle hindra den svenska regeringen att hävda att eftersom det enda sättet att skydda utstationerade arbetstagare från lönedumpning är att följa ett svenskt kollektivavtal måste dessa företags representanter också ha befogenhet att teckna sådana avtal. Annars har vi i praktiken ingen möjlighet att erbjuda dem något skydd.
Josefin Brink (V):
Jag kan bara konstatera att Maria Plass inte riktigt kan hävda att man har något stabilt stöd för den här bedömningen. Regeringen gör en bedömning att ett uttalande från EU-kommissionen, som egentligen inte säger någonting, nog kan antas innebära att det skulle strida mot EU-rätten och eventuellt mot något slags proportionalitet att ställa detta krav.
Det är väldigt egendomligt, med tanke på att regeringen i andra sammanhang när det handlar om löntagares rättigheter till och med trotsar mycket skarpa tillrättalägganden från EU-kommissionen om att till exempel stärka anställningstryggheten.
Det är ju ett betydligt skarpare besked från EU-kommissionen som regeringen har valt att strunta blankt i. Här går regeringen i stället före och gör en bedömning att vi inte behöver ställa detta krav trots att det, som sagt var, inte finns något annat sätt än att teckna ett kollektivavtal, att garantera att utländska arbetare som jobbar i Sverige, om så i bara två veckor, inte blir utnyttjade till löner som ligger under de nivåer som de har rätt till, till och med enligt utstationeringsdirektivet.
Genom lex Laval har regeringen tvingat fackföreningarna att anpassa sina kollektivavtal så att de ska kunna ingås med utländska företag inom ramen för lex Laval. Det finns alltså utformade hängavtal som dessa företag bara kan underteckna. Då är det fullständigt obegripligt varför man inte kan ställa krav på att alla företag som vill verka här i Sverige också ska vara beredda att underteckna dessa hängavtal.
Hur ska man annars, Maria Plass, kunna undvika att utländsk arbetskraft också i fortsättningen utnyttjas och får alldeles för låga löner och dåliga villkor på den svenska arbetsmarknaden?