Birgitta Ohlsson (L):
Jag håller med utrikesministern om att det är viktigt att man gör statsbesök också i länder som inte är fullt fria demokratier. Det är viktigt för att kunna ha en dialog, vara kritisk och lyfta fram de saker som vi inte tycker stämmer överens med sunda demokratiska ideal. Det är viktigt att fortsätta med det. Men det ålägger också extra stort ansvar. Därför var detta olyckligt.
Om det nu fanns någon form av praxis som innebar att ministrar alltid följer med de kungliga på statsbesök är det mycket märkligt att det inte skedde den här gången. Det råder också viss bristande information om hur statsbesöket har tillkommit. Vad gäller situationen för de mänskliga rättigheterna i Brunei så är väl det enda positiva som den här historien har uppbragt att många människor har fått information om detta. Alla vet nu att sultanen i landet härskar med oinskränkt makt.
Sultanen är både statschef och premiär-, finans- och försvarsminister. Sedan 1962 råder det undantagstillstånd i parlamentet. Bruneis riksdag är avstängd. Medborgerliga politiska rättigheter är inskränkta. Spöstraff utdöms i 80 % av brottmålen. Kvinnor diskrimineras. Homosexualitet är förbjuden. Kristna diskrimineras; kyrkor får exempelvis inte byggas i landet. Det är bra att det har kommit fram.
Men när vi tittar på hur kungens statsbesök i landet har beskrivits i inhemska medier ser vi samma tendens som alla diktaturländer nyttjar när de får besök - framför allt när det inte är ett besök som i tillräckligt starka ordalag kritiserar just den brist på mänskliga rättigheter som finns. Det märks när man slår upp någon av de publikationer som finns i landet. Medierna i landet är fortfarande oerhört styrda av statsmakten.
Man får exempelvis inte kritisera islam öppet och man får inte heller kritisera sultanens familj och gå obestraffad. Den senaste veckan har vi sett exempel på att människor har fängslats godtyckligt för att de har gjort detta. Kungens besök i Brunei gav en bild av att Sverige inte alls är så kritiskt som fallet är om man tittar på den politik vi för i denna riksdag.
Vi fick en rosenskimrande bild av att Sverige inte för fram någon speciellt skarp kritik. Det var väldigt olyckligt. Jag ska avsluta med att ta upp Vietnam, som några av mina kolleger nämnde något om. Jag vill passa på att påpeka att jag var den enda politiker som också kritiserade statsbesöket i Vietnam veckan innan. Det hade varit intressant om några av mina moderata kolleger då också hade varit lite skarpa i sina uttalanden. Det är också intressant att Folkpartiet är det enda parti i riksdagen som vill dra in på biståndet till Vietnam.
Vi tycker inte att bistånd ska gå rakt i kommunistdiktatorers fickor. Laos och Vietnam är några av de länder som får mest biståndspengar av Sverige. Jag har inte hört moderaterna i utrikesutskottet hänga på den linjen och vara tillräckligt skarpa. Jag skulle främja det, och jag tycker att det är positivt om ni vill föra en mer intensiv debatt i det ämnet. Avslutningsvis tycker jag också att det vi ska lära av debatten är att 2000-talets stora konflikt kommer att råda mellan demokrati och diktatur.
Det är oerhört viktigt att alla vi som vill främja de idealen ser till att Sverige blir en spjutspetsnation på området. Vi kan aldrig kompromissa när det gäller grundläggande mänskliga fri- och rättigheter. Även om ett land som Brunei må vara rikt så innebär inte det att man får kompromissa med mänskliga rättigheter. På samma sätt får ett fattigt land som Vietnam aldrig heller säga att bara för att man är fattig så har man inte råd att införa yttrandefrihet. Där måste man vara knivskarp.