KBLab/rixvox huggingface dataset:
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar Mikael Damberg för svaret. Problemet är att det är precis på grund av hans redogörelse för svårigheterna i de olika handelsavtalen och de utmaningar de innebär som vi i Sverige faktiskt ska vara extra noggranna och extra tydliga. Vi har nämligen andra traditioner.
Jag tror även att många länder i EU har ett någorlunda bättre skydd när det gäller djurs och människors hälsa samt fackliga rättigheter och andra demokratiska processer än vad som gäller på andra sidan Atlanten.
Jag tror också, apropå det Börje nämnde, att det är av det skälet som många - mer än en miljon - människor har skrivit under en protest till EU-kommissionen om att de inte accepterar detta. Det är 400-500 miljö- och folkrörelseorganisationer som på båda sidor av Atlanten är engagerade i denna fråga.
Det finns alltså mycket stark anledning att oroa sig. Det gäller även det här med öppenheten, som är grunden i en demokrati. Vi i Sverige är väldigt vana vid subsidiaritetsprincipen och att beslut ska fattas så nära människorna som möjligt.
I de här handelsavtalen och särskilt i investeringsskyddet, ISDS, är det dock bekymmersamt för många organisationer; man ser inte exakt hur det ska bli. Det har varit så i Australien, där många dör i rökning.
Man ville därför minska rökningen, och jag tror att det är företaget Philip Morris som har stämt staten på pengar.
Vi har Lavalavtalet och också annat, som Carema, som kan ställa till problem om det här går igenom - om Sverige inte tydligt säger att vi inte vill ha investeringsskyddet i avtalet. Jag håller med Mikael Damberg om att handel är viktigt.
Sverige är ett litet land, och vi är i behov av olika handelsavtal och samarbeten världen över. Detta ska dock inte ske på bekostnad av demokratin eller på bekostnad av arbetsrätten och fackliga rättigheter, som man har kämpat för och skapat i århundraden i det här landet.
Det ska inte heller ske på bekostnad av människor och djur, som vi kämpar för i Vänsterpartiet.
Jens Holm, som är expert i de här frågorna, hade velat vara med i dag men kunde inte eftersom kvällen blev så sen. Jag vet att det finns många engagerade ledamöter både i EU-parlamentet - de är från Sverige och från andra länder - och i detta parlament som inte vill ha en försämring för djurens rättigheter eller för vår hälsa.
Man vill inte ha klorkycklingar från USA eller något annat land, utan man vill helt enkelt ha regler och normer som skyddar människor, demokrati och hälsa. Därför tycker jag att det vore bra om regeringen och Mikael Damberg jobbade för att ISDS ska lyftas bort.
Amineh Kakabaveh (-):
Problemet är som sagt inte att Sverige inte behöver ett handelsavtal, mer arbete, välstånd och innovation. Problemet är att det finns för många storföretag som är involverade och att det finns ett hemlighetsmakeri.
Jag läste någonstans att det bara är 4-5 procent av folkrörelserna som är involverade i detta. En överväldigande majoritet är storföretagens representanter i expertgruppen. Vad är det för öppenhet med detta? Det finns tyvärr ingen öppenhet, och därför finns det en stor rädsla. Sverige har sina egna traditioner och sin egen öppenhet.
Sverige har sina demokratiska ramar och principer vad gäller till exempel vår hälsa, miljön, djuren, konsumenterna och politiskt fattade beslut.
Därför är det bra att man redan nu, innan avtalet är undertecknat och färdigt, avhandlar alla bitar och gör konsekvensanalyser. Jag förstår att vi inte kommer att arbeta med alla delar i ett så gigantiskt avtal.
Men det är viktigt att regeringen och statsrådet delger oss om man tycker att Tyskland och Österrike har gjort rätt. Kommer Sverige i så fall att jobba efter deras position och lyfta ut ISDS?
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, statsrådet Ylva Johansson, för ett bra och positivt svar! Det är glädjande att regeringen vill satsa på målgruppen invandrade kvinnor. Svaret är generellt, men det behövs mer specifika satsningar på utrikes födda kvinnor, särskilt kvinnor födda utanför Europa.
Vi vet att det tar sju år innan de etablerar sig på arbetsmarknaden. Tyvärr kan en stor del av dessa kvinnor inte etablera sig, och när de gör det så är det inom vård och omsorg.
Vi vet att den svenska välfärden bygger på den börda invandrade kvinnor bär. De bär upp större delen av vården och omsorgen. Det är fler sjukskrivningar bland dem. Fler är lågavlönade. De är mer utsatta för våld, till exempel hedersrelaterat våld.
Det finns mängder av kulturella och andra hinder. Utbildning är en sådan fråga. Särskilt i Mellanöstern och Sydostasien har kvinnor inte en särskilt stor chans att komma ut på arbetsmarknaden även om de har högre utbildning.
Om de kommer hit möter de en mångfald i förtrycket i form av hem, samhälle och arbetsmarknad tillsammans med de försämringar som har åstadkommits under de åtta åren med en högerregering. Det har varit fråga om vårdnadsbidrag, RUT-avdrag och en hel del försämringar i jämställdhetspolitiken.
Därför behövs mer satsningar, mer pengar och mer forskning. Det finns en hel del forskning på detta område.
Wuokko Knocke, Aleksandra Ålund, Fereshteh Ahmadi, Mehrdad Darvishpour och många andra har forskat i dessa frågor under de senaste 10-15 åren. Problemet är att forskningsresultaten inte används. Det finns forskning, men det behövs politiska verktyg för att åstadkomma något.
Om två dagar är det den 8 mars, och strålkastarna är på Sverige. Vilken självbild ska vi ha som kvinnor, politiker, vänsterpartister, socialdemokrater eller som politiker från något annat politiskt parti i Sveriges riksdag? Vi är stolta över de politiska landvinningar som har gjorts i vårt land beträffande jämställdhet.
Vi vet att lönerna generellt sett är mycket lägre för alla kvinnor och specifikt för den målgruppen. Det är svårt för många av dem att komma ut på arbetsmarknaden. Satsningarna på utbildning försämrades under högerregeringen.
Vad gör man specifikt för att ge kompetensutveckling och mer utbildning, skapa utbildningsplatser, förbättra lönerna, se över deltidsarbete och minska sjukskrivningarna? Vad gör regeringen specifikt i dessa frågor?
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, statsrådet, för redogörelsen! Det var intressant att höra. Det är faktiskt så här, ministern, när det gäller invandrade kvinnor. Det är helt sant att det finns en stereotyp i samhället, på arbetsmarknaden och hos arbetsgivaren men också i hemmet.
En undersökning som har gjorts i hela Europa under de senaste tio åren visar att invandrade kvinnor, särskilt från länder utanför Europa, har en bra inställning till arbetsmarknaden, till själva migrationen och till förändringar. Men de möter många hinder. I hemlandet har det varit apartheid med många hinder för att komma ut på arbetsmarknaden. Helt plötsligt kommer de hit.
Här är det rasism eller diskriminering som råder, som ministern själv nämnde. Det finns också en hel del hinder i hemmet i form av barn och omsorg och det obetalda arbete det medför. Det drabbar invandrade kvinnor särskilt hårt, och därför behövs det särskilda satsningar. Jag möter i Botkyrka, Tensta och Rinkeby - i förrgår var jag i Skärholmen - analfabetiska kvinnor. Självklart är kvinnorna inte en grupp.
Liksom män är de olika grupper. Katarina Gunnarsson på Sveriges Radio gjorde ett reportage om analfabetiska kvinnor för två sedan. Enligt henne fanns det då mer än 1 200. Vi kommer att debattera detta den 19 mars. Jag hoppas att arbetsmarknadsministern är med då.
Då kommer vi att diskutera att analfabetismen bland utlandsfödda kvinnor är mycket stor här i Sverige.
Det är en allvarlig signal när det gäller jämställdhet men också när det gäller diskriminering, hemsituationen, etableringen på arbetsmarknaden och vilken pension och andra skatteförmåner man får. Det hänger ihop med om man har arbetat eller inte.
Därför kommer hela vårt system att drabbas av detta, inte bara den enskilda kvinnan. Därför menar jag att det behövs enskilda insatser för de här grupperna. Självklart är inte svenska kvinnor, europeiska kvinnor, invandrarkvinnor eller kurdiska kvinnor en enda grupp. Vi har olika förutsättningar och olika möjligheter.
Men det är också så att vi alla är kvinnor, att vi alla är drabbade. I Sverige tjänar vi fortfarande bara pengar fram till kl. 15.56. Därför finns 15:56-rörelsen i Sverige. Vår lön räcker inte ens hela dagen, medan mäns lön generellt sett räcker. Det problemet finns också i den här gruppen.
Det finns enligt den senaste undersökningen 100 000 ungdomar som hindras från att följa sina drömmar och från att gifta sig med vem de vill. Det påverkar också den här gruppen senare i livet när det gäller utbildning och val av universitet och att flytta hemifrån.
Till exempel har flickor med invandrarbakgrund från många hem - jag säger inte alla - mycket svårare att få gå på universitet och studera. Det är ett hinder senare i livet för att kunna förkovra sig och etablera sig på arbetsmarknaden. Därför behövs det generella satsningar. Det räcker inte att bara en kommun gör det; Ylva Johansson nämnde Botkyrka. Det finns också de osynliggjorda.
Det är mer än 3 500 som inte är skrivna någonstans, och större delen av dem är kvinnor.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, statsrådet! Det är självklart att man ska ta till vara människors kompetens, särskilt kvinnors, med tanke på vårt lands historia och Sveriges landvinningar när det gäller jämställdhet. Men de landvinningarna gäller dessvärre inte hela vägen, ut till alla. Ministern var själv inne på att det finns olika stereotyper.
De invandrarkvinnor som diskrimineras på arbetsmarknaden är faktiskt också de som har byggt vård och omsorg och arbetat inom industrin. Det är kvinnor från Östeuropa, kvinnor från Finland och Jugoslavien under de senaste 60 åren. Det är faktiskt tack vare deras arbetskraftsinsatser, även från kvinnor som inte har haft så hög utbildning, som vi har kunnat bygga vår välfärd.
Det är självklart viktigt. Man ska också komma ihåg att den gruppen är mycket drabbad av till exempel deltidssjukskrivningar. Jag har många vänner, tiotals bara i Skärholmen och Botkyrka och hundratals bara i Stockholm. Varenda en har ont i axlarna, i armen, i huvudet. Det är spänningar, tungt arbete och inte så hög lön.
Man måste helt enkelt ha telefonen med sig till sovrummet och ha den under kudden, och när arbetsgivaren ringer ska man finnas till hands. Det handlar om deltider och osäkra anställningar, som mycket drabbar de här kvinnorna, den här gruppen. Därför behövs det, säger jag igen, specifika satsningar. Men också generella satsningar är bra för att ta bort deltider.
Deltid ska vara en möjlighet och inte något obligatoriskt. Vårdnadsbidraget har också varit en kvinnofälla, särskilt för den här gruppen.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar statsrådet Mikael Damberg, och jag tackar Jonas Sjöstedt för den här debatten. Det är nämligen en jätteviktig debatt. Vi vet att folkrörelsen i Sverige har satt igång med olika debatter och seminarier, precis som på andra sidan av Atlanten i Europa. Det är flera hundratusen människor som har skrivit under protester och skickat dem till EU-parlamentet och många olika partier.
Jag tycker att det Tyskland och Österrike har gjort är väldigt klokt. Jag och statsrådet Mikael Damberg har haft en debatt om vad Sveriges regering, till skillnad från den förra regeringen, kommer att göra och vilken syn man har på detta frihandelsavtal och särskilt det investeringsskydd mina vänner har varit inne på.
Det är nämligen den kontroversiella delen av handelsavtalet och kommer att ge storföretagen ännu mer makt över människor. I folkrörelsen, som består av fackföreningar, miljöorganisationer och konsumentföreningar, är man väldigt orolig.
Oron är faktiskt befogad; vi har exemplet Tyskland, vad som har hänt i Australien och så vidare. Det här är ett perspektiv där storföretagens makt går före demokrati.
Det är mycket sorgligt om en socialdemokratisk regering här hemma inte skulle kunna lyfta ur investeringsskyddet och också i en öppen och offentlig debatt prata om vårt ställningstagande.
Vi kommer att få en hel del debatter och seminarier nästa vecka, och jag vet att debatten är igång på olika håll och kanter i Europa. Vi kan inte säga att det räcker bara för att vi har debatterat en gång.
Demokratin behöver hela tiden breddas och värnas, och det är vi som måste vara föregångare. För det krävs en rödgrön regering. Vi i Vänsterpartiet är de som driver på. Vi vill ju vara till hjälp för den här regeringen genom att säga att det här är farligt.
Vi har tillsammans försökt och försöker stoppa storföretag från att inskränka människors rättigheter härhemma. Vi har förhandlat tillsammans om att stoppa storföretag inom vård och omsorg, den offentliga sektorn. Det här hänger ihop med just dessa politiska värderingar, för det handlar om politiska värderingar, eller hur?
Det handlar ytterst om vem som ska ha mer makt. Är det storföretagen eller är det folkrörelser som är upprörda över detta? Jag tror att många bland det svenska folket kanske inte riktigt förstått vad det här kommer att innebära. Därför måste vi helt enkelt hjälpas åt.
Jag har också förväntningar på att Mikael Damberg och den socialdemokratiska och miljöpartistiska regeringen har en helt annan syn än den förra regeringen på detta. Jag undrar vad statsrådet kommer att säga om detta.
Amineh Kakabaveh (-):
Vänsterpartiet ska inte målas ut som ett parti som är emot avtal och emot tillväxt. Vi tycker att frihandelsavtal är viktigt från olika aspekter för Sverige, för sysselsättningen, för välståndet, för välfärden och för solidariteten.
Det är bra, men för oss är demokratin överordnad, både härhemma och i fjärran, i sådana här handelsavtal och i internationella sammanhang. Därför vill jag betona att vi tycker att det är jätteviktigt att vi är en del av världen och är med och bidrar. Vi ska samtidigt vara förebilder.
Vi ska arbeta för mänskliga rättigheter, demokrati, folkrörelser och särskilt värna om arbetsrätten. Den fackliga rörelsen går före allt annat. Det är viktigt att betona här. Jag hoppas att vi i nästa debatt inte igen kommer att få stämpeln att vi är emot avtal och tillväxt. Det är viktigt för oss. Men det vi vill lyfta ut ur investeringsavtalet är det så kallade investeringsskyddet.
Många folkrörelser på andra sidan Atlanten, i Europa, i Sverige och i många andra delar av världen varnar oss. De säger att det här har påverkat demokratin i andra länder. Vi vill inte att det ska vara så hos oss, och Vänsterpartiet har särskilt stora förväntningar på den här regeringen.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar utrikesministern. Jag tackar också Torbjörn Björlund för denna möjlighet till debatt. Det är väldigt bekvämt, känner jag, att diskutera Latinamerika och Kuba nu, till exempel i Sveriges riksdag. Det förväntas också av oss i Sverige, som en gång i tiden var en väldigt pålitlig röst för Latinamerika och Centralamerika, att vi ska ta oss tillbaka dit.
Nu inger till exempel freden i Colombia hopp, men demokratin kvarstår att utveckla i alla länder. Det är bra att vi har en dialog med USA om Kuba och hela Latinamerika. Det går inte att göra på samma sätt nu som för 30 år sedan, för 25 år sedan eller för 10 år sedan. De här länderna har lidit tillräckligt. Jag har själv varit på Kuba.
Man kan bara undra hur det här folket kunnat klara sig. Den ekonomiska utvecklingen har varit relativt bra, till exempel när det gäller ekologi och jordbruk, trots att det varit så smalt och rigitt, trots de små resurserna till teknik och andra utvecklingsmöjligheter.
Demokratin är en grundpelare, och det är viktigt att alltid lyfta fram detta. Men man måste också se till de politiska möjligheterna. Landet har varit under blockad i över 50 år. Det behöver utvecklas ekonomiskt. Kvinnornas situation på Kuba är dock väldigt bra jämfört med många andra länder, och barnfattigdom finns inte på samma sätt.
Alla är fattiga, men jämfört med andra delar av Latinamerika har de utvecklat sitt eget en hel del. Sedan kan man kritisera enpartisystemet och allt detta. Jag håller med.
Men när det gäller att själva bidra till en fredlig och demokratisk utveckling går det inte att acceptera USA:s fortgående aggression mot Venezuela och andra länder. Vad gäller Kuba är Obamas steg bra och viktigt, men han har bara ett år kvar vid makten. Vi får väl se vad som kommer att hända efteråt.
Därför är det väldigt viktigt att redan nu förstärka relationen för att kunna påverka de länderna och deras utveckling. Det förväntas också av oss. Det finns många latinamerikaner här, och det är viktigt att den rödgröna regeringen nu har tagit steget och att Annika Söder har varit på plats.
Men jag tror att det behöver göras mer, särskilt av utrikesministern, i dialogen med USA men också med de länderna. Vad kan man göra konkret till exempel för att få igång den ekonomiska utvecklingen och för att se till att det blir en stabil och långsiktig fred i Colombia? Sverige kan också uttrycka sig när det gäller Venezuela.
Man måste se till att det som vi hör om i medierna inte leder till kaos, utan att det faktiskt blir fred. Det är mycket krig och elände i världen. Vi behöver inte starta något nytt i andra länder på grund av att delar av USA:s myndigheter har vissa ambitioner.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utrikesminister Margot Wallström! Att EU håller ihop för att stödja Kuba och Kubas utveckling är väldigt avgörande och viktigt. Men vi ska inte glömma bort att vi i Sverige har en egen röst som betyder väldigt mycket. Det är viktigt för utvecklingen när det gäller både fred och säkerhet men också mänskliga rättigheter.
Det är väldigt grundläggande och avgörande för oss. Hela grunden för allt vi diskuterar handlar om mänskliga rättigheter. Landet Kuba har ett enpartisystem, och det finns klagomål. Det är klart att vi måste lyfta fram det. Men det är inte värre än USA när det gäller till exempel behandlingen av de svarta, kvinnor eller fattiga.
Precis som Torbjörn var inne på finns det alltid en gråzon. Här måste vi kunna lyfta blicken. Vi vet vad som har varit och hur historien ser ut. Vi vill att man ska se framåt. Det är inte bara en enda aspekt av det hela som ska lyftas fram från båda länderna.
USA har en väldigt betydande roll, som vi har varit inne på, när det gäller fred och säkerhet. Det har skett en försämring av fred och säkerhet på många håll i världen. På Kuba och i Latinamerika ska vi se till freden och möjligheten till utveckling. Det bidrar till att kvinnor och fattiga får det bättre. Sverige ska utveckla det med en egen röst.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag vill tacka utrikesminister Margot Wahlström för ett uttömmande och utförligt svar på mina frågor. Jag vill också passa på att gratulera dig, Margot, till posten som utrikesminister. Det gläder mig att statsrådet har ägnat frågan så stor uppmärksamhet.
Att statsrådet själv har varit engagerad i frågan om kvinnors och barns mänskliga rättigheter i Kongo ger uttalanden och den här debatten en ännu större tyngd. Kvinnors och barns situation i östra Kongo är oerhörd svår och mycket viktig för oss alla. Det som fick mig att ta upp frågan var en intervju med pristagaren doktor Denis Mukwege.
Mukwege menar att samtidigt som de grova våldtäkterna mot kvinnor i östra Kongo pågår så ökar även det sexuella våldet mot barn.
Han sade detta också under fredskonferensen i Sverige, i Örebro, och när han tilldelades Europaparlamentets människorättspris Sacharovpriset för sitt arbete som läkare i Kongo.
Våldtäkterna begås främst av olika rebellgrupper som har eller försöker ta kontrollen över de mineraler som Kongo är så rikt på. Jag har också tagit del av den FN-rapport som lades fram 2002 om situationen i Kongo - särskilt om kvinnornas och barnens situation.
Jag kan bara notera att trots att det har vidtagits åtgärder sedan år 2002 har situationen tydligen inte förändrats, tyvärr. Krigshandlingar, krigsförbrytelser särskilt riktade mot kvinnor och barn fortsätter med oförminskad styrka. När kvinnor våldtagits och ibland även mördats på ett bestialiskt sätt flyr befolkningen och företagen.
Inte sällan tar då utländska bolag över jorden och tar den i anspråk för bland annat gruvdrift och jakt på mineraler av olika slag. Befolkningen står i vägen för företagens framfart. Utrikesministern talar om sanktioner mot korrupta politiker och andra personer.
Jag skulle vilja se mer och kraftfullare åtgärder riktade mot de företag som utsuger och plundrar Kongos befolkning. Som det stod i rapporten från 2002 så är det företagen som "fuel", det vill säga eldar på konflikten.
I och med att konflikterna fortsätter och inte mattas av torde det fortfarande vara så att FN:s, EU:s och våra egna svenska åtgärder inte är tillräckliga, tyvärr. Det har gått tolv år sedan FN-rapporten lades fram. Och då hade det gått många år av hänsynslös exploatering, plundring och krig i östra Kongo.
Det är också viktigt att lägga extra tonvikt vid kvinnornas situation, enligt FN:s resolution 1325 - kvinnors situation i krig och konflikt. Vi måste se till att man jobbar med det för att detta ska bli verklighet. Jag hoppas att utrikesministern jobbar även på det området.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utrikesministern! Det är helt sant att särskilt östra Kongo är mycket rikt på annat än det hemska som händer där. Problemet är att folket självt inte får del av sina naturtillgångar, utan det är storföretag, inte minst utländska sådana, som får det.
Det är helt oacceptabelt att det ska behöva vara på detta sätt. De fattiga länderna får bistånd från oss i omvärlden, men vad händer med deras egna tillgångar?
De ska själva betala priset för att de tas ifrån hälsan, barnen, marken, vattnet, jorden, livet - allt! Jag hoppas att arbetet i rådet och kommissionen görs så fort som möjligt, så att vi får stopp på detta.
Det dokument som signerades av Kofi Annan sändes den 16 oktober 2002. Det gick alldeles för många år innan omvärlden vaknade, och det har gått för många år innan man gjort någonting verkligt konkret. Nu på slutet vill jag ställa en fråga.
Hur stor andel av vårt eget bistånd och av bistånd generellt går till kvinnor och barn, till exempel i östra Kongo? Det är viktigt att vi ser till att biståndet, både vårt eget och inom FN, går särskilt till kvinnor och barn. Vet utrikesministern hur stor andelen är?