KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunnar Andrén (L):
Jag skulle vilja att interpellanten lyssnade lite bättre på Anders Borg. Det är ändå den här regeringen som tar itu med de problem som har uppstått. Man måste ge regeringen det erkännandet att den reder ut detta nu. Egentligen är problemen inte alltid nya. Jag har själv suttit i fullmäktige som beslutade om att bygga en skola och där entreprenören gick i konkurs. Den hette förut Kyrkskolan, av alla namn. Vem tar hand om detta?
Jo, ytterst är det skattebetalarna genom kommunen eller genom lönegarantin. Jag tror, herr talman, att det här var typiskt för interpellanten i ett avseende.
Jag ställde en konkret fråga om man får göra vinster på att köra elever till skolan, vinster som skulle ha kunnat användas till att öka lärartätheten, läromedlen och så vidare. Den mest centrala frågan av alla är: Får man göra vinster eller inte? De är olika stora, det inser jag också, men får man göra vinster?
Jag menar att om man inte får göra vinster på bussbolag som kör elever till skolan så kommer det inte att finnas någon som vill driva sådana bussbolag. Det är den centrala frågan. Man måste få göra vinster. Men i övrigt, herr talman, måste jag i den här debatten ändå säga att vi ska vara glada över att vi har en bra skola med många skickliga lärare. Den håller på att bli ännu bättre enligt mitt sätt att se.
Jag är övertygad om att även om olyckan skulle vara framme och vi får ett regimskifte nästa år kommer nästan ingenting att ändras i den situation vi har fått. Vi kommer att fortsätta på den vägen, för en bättre kunskapsskola i Sverige. Ingen vill tillbaka till den skola jag gick i.
Gunnar Andrén (L):
Under det riksmöte som nu går mot sitt slut har det väckts en lång rad interpellationer om högskoleutbildningen. Jag tackar statsrådet för svaret även på denna interpellation, som har ställts av Hillevi Larsson. Dessa interpellationer, herr talman, har alla gått ut på att det är nedskärningar över huvud taget på svenska högskolor och universitet.
Om det hade varit på det sättet skulle man ha förvånat sig över att Centrala studiestödsnämnden förra året slog rekord när det gäller antalet beviljade ansökningar om studiemedel till studerande vid högskola. Det har aldrig varit så många tidigare.
Detta är enligt mitt sätt att se en god indikation på hur många som verkligen studerar, för man studerar ju inte om man inte vill uppnå något resultat. Detta är en mycket viktig indikation. Under det här året har jag lyssnat till debatter om nedskärningar i Uppsala och vid Dalarnas högskola. Det har gällt i Härnösand, i Jönköping och även i Malmö.
Det är klart att det är på det sättet att det varierar något hur mycket utbildning man kan ge. Jag har tidigare med utbildningsministern talat om en oro för att det med så många högskolestudenter som vi har finns en annan trång sektor, nämligen om vi verkligen har kvalificerade lärare till alla dessa platser och ungdomar som vill studera.
Det tror jag är en väldigt bekymmersam sak i framtiden att vi inte har detta. Därtill bör man lägga att det är väldigt olika på olika håll. Jag läste häromdagen i Sundsvalls tidning, som jag ofta följer av andra skäl, att det på Mittuniversitetet finns många lediga platser.
Så är det på många högskolor ute i landet av den anledningen att nästan alla studerande söker sig till de största universitetsorterna, Stockholm, Uppsala, Lund, Göteborg, Malmö, Linköping, Umeå och Luleå tekniska högskola. Det finns ett väldigt tryck på dessa. Tyvärr är det på det sättet att andra högskolor och universitet inte har samma tryck på sig.
Detta är också av regionalpolitiska skäl ett bekymmer. Men man måste vara försiktig med statistik, särskilt med internationella jämförelser. Min uppfattning efter att under senare tid ha besökt bland annat Stockholms universitet är att där ges en väldigt kvalificerad utbildning i många olika ämnen.
Det gäller naturligtvis också Handelshögskolan och Tekniska högskolan, liksom de 25 eller 26 andra högskolor, som jag tror, herr talman, att det finns i bara Stockholms län. Vi bedriver en väldigt kvalificerad undervisning, och vi har bra system för detta.
Om vi skulle behöva utbildning som är än mer kvalificerad - och det tror jag att vi kommer att göra i framtiden - får man naturligtvis öka anslagen ännu mer. Det förtal mot den svenska högskolan, liksom mot de elever som går där, som vi har sett under det här året, herr talman, ställer jag inte upp på.
Gunnar Andrén (L):
För oss flitiga kanotister är vattenskotrarna en särskild sorts tyg, nämligen ett otyg. Det får man personligen stå ut med, att det är på det sättet.
Det här är ett typfall av ett nytt slags fartyg där den enes frihet, det vill säga friheten att framföra dessa vattenskotrar, begränsar den andres frihet. Det är den grundläggande frågan.
Det kommer ljud, det är höga hastigheter, det finns risk för olyckor, som Jens Holm och även statsrådet varit inne på. Vi människor kan åtminstone försvara oss, men djuren behöver också en talesman i de här sammanhangen.
Vi har fågelskyddsområden och vidtar andra åtgärder för att skydda naturen. Men nu har vi fått en ny form av nöjestrafik, herr talman, som är att noga skilja från nyttotrafik. Här talar vi om en form av nöjestrafik, ofta i kommersiell skepnad.
Då gäller det, precis som Jens Holm och statsrådet varit inne på, att se till att vi begränsar den frihet som det är att helt fritt framföra dessa svavelosande och ljudliga maskiner.
Det är vattenskoterförordningens grundläggande tema. När man ska cykla finns det skyltar som visar att det är en cykelbana. Motsvarande finns inte till sjöss där det tydligt och klart skulle framgå att här är det tillåtet att framföra vattenskoter.
Jag tror att vi behöver ändra på själva ordningen så att det tydligt framgår var det är tillåtet, och i övrigt är det icke tillåtet. Det kan man exempelvis göra genom en skyltverksamhet; jag kan inte föreslå någon särskild skylt för det, men Sjöfartsverket kan säkert ta fram en skylt för där det är tillåtet att framföra vattenskoter.
Då skulle man på ett helt annat sätt kunna skydda både djur och kringboende. Man störs nämligen på många håll väldigt av buller. Herr talman! Redan för tio år sedan, år 2003, ställde jag en interpellation i den fullmäktigeförsamling som jag då tillhörde.
Då fick jag svaret - och det är säkert korrekt - att man lokalt, i de lokala ordningsföreskrifterna för kommunerna, inte kan göra någonting åt bullerfrågor, för de omfattas inte av dem.
Därför skulle jag vilja fråga statsrådet om man i en pågående översyn inte enbart ska låta länsstyrelserna ta ställning till frågan utan också ge kommunerna möjlighet att införa förbud, eller ge tillåtelseprövning, så att de kan avgöra var i deras kommun man får köra vattenskoter.
Gunnar Andrén (L):
Jag vill gärna instämma med statsrådet: Om vi kunde lagstifta om sjövett skulle vi naturligtvis göra detta, men det är väldigt svårt, precis som det är svårt att lagstifta om vett att framföra fordon, cykla och gå i trafiken. Till Jens Holm skulle jag vilja säga att man inte ska se denna fråga, som Jens Holm mycket förtjänstfullt har väckt, som någon partipolitisk fråga.
Det är framför allt en vällevnadsfråga och trivselfråga för allmänheten. Jag tror inte att den har någon partipolitisk bäring i ideologiskt hänseende. Det är bra att regeringen arbetar med det här. Jag håller också med statsrådet och Jens Holm om att vattenskoterförordningen i grund och botten är väldigt bra. Det finns ganska lite att invända mot den. Det är själva tillämpningen det handlar om.
Där kommer man tillbaka till vanliga människors val att inte använda sitt eget vett när de framför dessa fordon. De flesta människor sitter på stranden och är inte ute med vattenskotrar. Att det är nöjestrafik och inte nyttotrafik är också viktigt att hålla i minnet. Det finns därför skäl att vara något tuffare mot detta än vi är med nuvarande lagstiftning.
Inte minst är bullernivåerna från dessa vattenmaskiner väldigt höga, och ljudet sprider sig över mycket stora områden. Det är ett väldigt otyg, vilket många människor vet. Den enes frihet är den andres ofrihet i detta fall.
Gunnar Andrén (L):
Det är svårt att föreställa sig hur det är att vara förföljd eller hotad. Det krävs inlevelseförmåga. Det handlar om att känna sig otrygg dag in och dag ut. Det är en utsatthet där man känner sig rättslös, och den framtida ovissheten är förödande.
Det går ofta tillbaka till en tidigare personlig relation som i många fall är svår att avsluta. Jag är inne på lite samma tanke som Andreas Norlén. En del kommuner sköter detta väldigt bra. Det ska jag gärna säga. Andra är inte fullt så framgångsrika men köper sig oftast samvetsfrid genom att ge bidrag till olika kvinnojourer.
Det är bra. Det finns också goda exempel. Till exempel i det lilla område där jag bor i Stockholms län i Solna finns det framgångsrika projekt för hur man kan ta hand om detta. När det gäller dessa kvinnor och ofta barn som är hotade gäller det ofta tillgången lägenheter för permanent boende.
Det är inte bara i närheten. I många fall krävs det för den personliga integriteten och skyddet att man tyvärr måste flytta från den ort där man bor. Det är något som kräver just det som Andreas Norlén varit inne på. Det kräver samverkan långt över kommungränserna.
De förföljande, ofta männen, känner absolut inga kommungränser eller administrativa gränser. Det är helt ovidkommande för dem. Därför gäller det att se till att man får någon form av samverkan långt över socialnämndernas verksamhetsområde och långt över de administrativa gränserna. Här finns det ett ansvar för oss som varit aktiva kommunalpolitiken i kanske som jag femton år.
Vi har inte riktigt levt upp till det ansvaret att samverka för att få effektivitet. Det behövs flera möjligheter för varje socialnämnd att se till den enskilda förföljda kvinnan och hennes och ofta hennes barns behov. Nu blir det ofta permanentboende. Det är en skada.
Är det någonting som många förföljande män är duktiga på är det trots allt att leta upp de adresserna. Därför skulle det behövas ett nätverk av bostäder över hela landet så att man skulle kunna flytta dessa kvinnor. Att känna sig hotad och otrygg varje dag måste vara bland det hemskaste man kan uppleva.
Finns det några möjligheter att få en samverkan långt över kommungränserna, och hur skulle detta i så fall kunna gå till? Jag tror att det skulle vara en väg för många kvinnor till att känna ökad trygghet om de kunde flytta till en annan lägenhet.
Gunnar Andrén (L):
Jag vill börja med att säga att det är ett mycket bra svar som statsrådet har givit här, särskilt meningen: Det är ett slöseri med resurser att inte ta till vara kvinnors kompetens. Det är en nyckelmening i de här sammanhangen. Ibland, herr talman, måste man vända på frågan.
Och jag vill ställa frågan: Skulle jag vilja bli inkvoterad i vad det än vara må? Svaret är absolut nej. Män vill inte bli inkvoterade. Jag är helt övertygad om detta. Det gäller inte bara i bolagsstyrelser, utan det gäller också i den viktiga frågan om politisk representativitet.
Jag ska ta något exempel här som visar hur viktigt det är att inte kvotera, eftersom vi nu diskuterar detta också i EU-sammanhang. Sverige har haft tre EU-kommissionärer sedan vi kom med 1995. Den första var en kvinna - Anita Gradin. Hon var en utmärkt företrädare för Sverige. Den andra var en kvinna, nämligen Margot Wallström - en utmärkt företrädare för Sverige.
Den tredje är en kvinna, nämligen Cecilia Malmström - en utmärkt företrädare för Sverige. Herr talman! Det är en himla tur att vi inte har haft någon kvotering på den här punkten så att vi skulle behöva välja bort någon av dessa. Ännu värre hade det varit, herr talman, om vi hade haft ett annat sammanhang och tittat på dem som har företrätt mitt lilla parti, Folkpartiet, i EU-parlamentet. Det har varit 50 procent fler kvinnor än män.
De är i och för sig inte så många, men ändå. Hur skulle det ha varit vid det senaste valet? Vi skulle vara tvungna att ta bort Marit Paulsen därför att det skulle ha varit för många kvinnor, bland andra hon. Hon skulle inte ha fått plats om vi skulle ha haft 40-procentsregeln i politiken. Det finns något som heter väljarmakt, och det finns något som heter konsumentmakt, som ni var inne på.
Den ska man använda för att befrämja detta i bolagsstyrelser och så vidare. Det kan man gott göra. Varför blir man föreslagen i en bolagsstyrelse eller i ett politiskt sammanhang över huvud taget? Jag skulle vilja säga att det finns tre kriterier som är genomgående. Det första är skicklighet och kunskap. Det är det som är det allra viktigaste.
Det andra är lämpligheten - vad man kan göra i framtiden för bolaget, partiet eller vad det nu är. Det tredje är någonting som är mindre viktigt, nämligen representativitet. Vi har i Sverige haft en övertro på representativiteten. Vi tror att den har varit så väldigt betydelsefull för det förtroendeskap man ska utöva.
Vi har haft någonting som hette Thamprofessurer och som kom att betraktas som en andra gradens professurer. Det var inte bra. Det var inte bra för kvinnor över huvud taget att vi fick in detta. Det måste vara kompetens, skicklighet och lämplighet som är avgörande.
Därför tycker jag att vi ska se till att vidarebefordra den goda kompetens som svenska kvinnor besitter och inte kvotera in dem i något enda sammanhang. Herr talman! Jag vill inte verka för att jag ska bli kvoterad till någonting. Det är den centrala frågan.
Gunnar Andrén (L):
Mot bakgrund av den debatt som fördes tidigare om Israel och Palestina vill jag säga att en enskild människas liv är för denna större än allting annat. Den personliga friheten må ha sina begränsningar, men den är oskattbar.
Att få leva i en rättsstat, i ett land med trygghet till liv och lem kan nog bara rätt uppskattas av den som upplevt motsatsen, att tvingas leva i skräck, ofrihet och fruktan. Den 23 september 2012 var en sorgens dag. Den dagen hade den svenska journalisten och medborgaren Dawit Isaak, bosatt i Göteborg, suttit fängslad i elva år.
Han greps i Eritreas huvudstad Asmara och är icke anklagad och icke dömd. Dawit Isaaks öde är framför allt en personlig katastrof, men det är också en tragedi för Eritrea. En familjefar har skilts från sin familj, från sina barn, under mer än elva år.
Detta brott mot mänskliga rättigheter, mot anständighet och känsla för livets värde kommer för alltid att prägla bilden av den eller dem som grep honom. För Eritrea och Eritreas folk, som är värt ett mycket bättre öde än detta, är situationen för de mänskliga rättigheterna en tragedi utan synligt slut. Makthavarna i Asmara må ha sina personliga skäl och sin egen advokatyr.
De försöker gömma sig bakom sin egen historia och göra sina egna medborgare till inbillade fiender, men rent mänskligt visar det hur svag denna regim är. Man förnekar sina medborgare att tänka själva och uttrycka sina åsikter. Man vågar inte bemöta den som tycker annorlunda med andra argument utan bara med våldets trubbiga vapen.
Den som gör så har ett hjärta av sten och kommer att dömas av historien. Det vet vi. Fru talman! Vad ska man göra i denna situation? Snart är det dags för nya överläggningar mellan den europeiska unionen och Eritrea.
Det nuvarande avtalet för bistånd till Eritrea löper mellan 2008 och 2013. Förra gången höjdes biståndet från 97 till 122 miljoner euro. Vi har säkert gjort vad som är möjligt i vår makt med diplomatiska åtgärder.
Vi måste använda andra forum också, och min första fråga till utrikesministern är: Vad kan vi vidare göra genom den europeiska unionen? Ett land som inte tillhör den europeiska unionen är Norge, och Norge har en fast ambassad med ambassadören Bård Hopland i Asmara.
Min andra fråga är: Hur kan vi använda Norge i våra försök att få de mänskliga rättigheterna bättre tillgodosedda i Eritrea? Det gäller inte bara Dawit Isaak, utan det gäller många andra också. Den tredje frågan gäller något som Sven Britton var inne på, och det är viktigt att detta diskuteras.
Det har visat sig att Eritreas regering inte är helt okänslig för påtryckningar. När två britter blev fängslade lyckades man genom hot om att inskränka de eritreanska diplomaternas rörelsefrihet i Storbritannien få britterna fria. Så sent som den 20 september hade Eritreas regering accepterat att stoppa tvåprocentsbeskattningen av eritreaner i Kanada.
Allt detta, fru talman, föranleder frågan till utrikesministern: Vad kan Sverige göra ytterligare på de olika vägar som finns?
Gunnar Andrén (L):
Även jag har all förståelse för att vi inte ska redovisa allting som denna regering och tidigare regeringar har gjort, och jag tror att det är klokt när det gäller kontakten med Eritreas regering. Jag tycker dock att det var glädjande att statsministern och utrikesministern försökte tala med Eritreas president Isaias Afewerki vid Förenta nationernas generalförsamling 2011. Då blev man dock avvisade.
Det var väldigt tydligt vilken svaghet som Eritrea vid det tillfället uppvisade. Jag vill återkomma till detta med den europeiska unionen. Om vi inte själva klarar detta, vilket nog är sannolikt, måste vi använda den europeiska unionen och inte minst den höga representanten Catherine Ashton.
Jag har i EU-nämnden tidigare frågat utrikesministern om man kan använda Catherine Ashton och hennes organisation för den här typen av personärenden. Det verkar vara lite oklart.
Däremot är det uppenbart att biståndet till Eritrea från Europeiska unionen, som uppgår till ungefär 1 000 miljoner kronor om året, är en betydande faktor i sammanhanget. Det kan inte heller Eritrea bortse från.
Jag vill fråga, för detta kan inte vara någon riktig hemlighet, hur Sverige förhåller sig till ett nytt avtal när det gäller Eritrea och om man möjligen skulle kunna ställa ultimativa krav i den delen.
Jag inser att det är svårt, men detta är ändå tillfället att markera att frigivningskravet och bättre frihet åt Isaak och hans fränder där nere är ett krav som ställs av hela Europeiska unionen.
Gunnar Andrén (L):
I en tidigare debatt framförde jag ett citat. Jag vill gärna börja på samma sätt: Hvornaar smager en Tuborg bedst? Svaret är: Hvergang! Jag ställde också den kompletterande frågan: Var är det besvärligast att bli arbetslös? Var som helst och överallt! Detta är lika problematiskt i Stockholms län som i många andra län.
Jag tackar Ingela Nylund Watz för att vi också har fått en debatt om situationen i Stockholms län. Det är värdefullt som komplement till de svåra situationer som finns på många andra håll i landet. Jag tror att det är mycket viktigt att diskutera arbetsmarknaden på två olika sätt, nämligen dels vilka strukturella nedläggningar som sker, dels vilka som är konjunkturberoende.
I Stockholms län finns denna folkspillra på 2 miljoner som under fyra år har ökat med 175 000 invånare, vilket man måste säga är ganska mycket. Man beräknar att 35 000 flyttar in i det här länet i år. Vi har fått en mycket stor nedläggning hos Astra i Södertälje. Det är ett mycket allvarligt slag inte bara för vårt län och Södertälje utan för hela landet.
Man skulle vara glad om man bodde i Pajala i den här situationen, där det finns många nya jobb. Vi har också fått en stor nedläggning i Hallstavik, där en pappersmaskin kommer att stängas av nästa år. Den här typen av nedläggningar motsvarar Saabs nedläggning i Trollhättan.
De kan inte ersättas av någonting annat, utan man måste höja utbildningsnivån och nyföretagandet i hela regionen för att öka sysselsättningen. På det sättet skiljer sig Stockholms län, Göteborgsregionen i Västra Götaland och Malmö-Lund ifrån resten av landet eftersom det finns mycket goda förutsättningar för att man ska öka nyföretagandet på grund av att arbetsmarknaden är så differentierad.
Det är den inte på många andra håll. Vi diskuterade tidigare Hyltebruk, där man också stänger av en pappersmaskin. Där är det mycket svårt. Vilken annan arbetsmarknad finns i närheten där? Nyinflyttningen i den här regionen är mycket betydande.
Som jag sade beräknar länsstyrelsen att befolkningen ökar med ungefär 35 000 i år, och det var nästan 40 000 förra året. Det är väldigt många människor. Det intressanta är att det skapar ny efterfrågan i den här regionen. Det skiljer sig mycket från andra delar av landet, vill jag påstå. Utflyttningen är inte något problem.
Det är inflyttningen som är problemet i den här regionen. Men det är ett problem för varje enskild som blir friställd. Då måste man hitta nya verksamheter. Det är glädjande att det finns möjligheter i den här regionen. Det har kommit en redovisning av bristyrken från länsstyrelsen.
De är: mjukvaru- och systemutvecklare, civilingenjörer, vvs-ingenjörer, förskollärare, kockar, betongarbetare, lastbilsmekaniker, larmtekniker och drifttekniker. Det är en stor styrka att det finns efterfrågan. Allra sist finns det dock ett jätteproblem som gör att när Stockholms ekonomi hackar får nästan hela landet lunginflammation, och det gäller kommunikationerna.
Jag får återkomma till dem i nästa inlägg, fru talman, för nu är min tid ute.
Gunnar Andrén (L):
Ibland måste man försöka få perspektiv på hur allvarligt läget är. Jag håller mig nu till Stockholms län. År 1992, under ministären Bildt, varslades 28 000 i länet. År 2009, också en ministär med Bildt, varslades 20 000. I år är det, enligt Ingela Nylund Watz, 12 500; min siffra är lite annorlunda, men i den storleksordningen.
Det visar att det är allvarligt när det gäller storleksordningen, men möjligen är vi denna gång - om vi bortser från all partipolitik - något bättre förberedda. Jag tror i motsats till Monica Green att en mycket viktig anledning till det är jobbskatteavdraget. Folk har lite mer pengar.
Vi har kunnat hålla uppe konjunkturen något bättre än tidigare. Utrikes är det samma elände som förut. Många företag har svårt med exporten.
Låt mig avslutningsvis, herr talman, säga att när man ser på olika näringar - vi kommer snart till en debatt om besökningsnäringen, som är mycket viktig för hela vårt land - måste man, utöver utbildning och forskning, också fundera på finansieringsfrågorna för småföretag och även för stora.
När det gäller Stockholms län, liksom andra län, har vi inte vidtagit alla de åtgärder som är möjliga. Man ska till exempel kunna satsa mer på nyföretagande och infrastruktur.