KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
Den här frågan handlar inte bara om exakt hur mycket pengar som anslås. Det handlar också om hur dessa pengar ska sökas. Där är ett problem i dag att man får ansöka varje år och att det är projektanslag. Man kan inte planera verksamheten på lång sikt, och eventuella anställda kan inte planera sin framtid. Man vet aldrig från år till år om verksamheten kommer att minskas eller till och med tvingas lägga ned.
Det här är vansinnigt, med tanke på att det är en grundläggande verksamhet, speciellt i de kommuner där det är de ideella kvinnojourerna som tar hand om det här och där kommunen inte gör så mycket eller inte gör något alls. Då borde man inte behöva leva under de här osäkra omständigheterna. Det är det här som borde ändras, både på kommunal nivå när det gäller projektanslag och på statlig nivå när det gäller de anslag man kan få på området.
Det borde vara en längre planeringsperiod. Bostadspolitiken kan vi inte heller komma ifrån. Även om man skulle ge mer pengar till kommunerna kan de inte trolla fram bostäder. Byggs det inte finns det inga bostäder att tillgå. Här behövs stimulanser för att få i gång byggandet av hyresrätter med rimliga hyresnivåer, för de byggs inte av sig själva. Marknaden löser inte det här.
Det finns också ett stort renoveringsbehov i miljonprogramsområdena. Det finns lägenheter som har sanitära olägenheter och som blir alltmer obeboeliga eftersom underhållet är eftersatt och renoveringarna inte görs. Det här riskerar i framtiden att leda till att detta bestånd inte finns att tillgå därför att det är fullständigt förfallet. Regeringen måste göra någonting och se till att det tillkommer statliga anslag på det här området.
Avslutningsvis: Eftersom så många av de här kvinnorna är sjukskrivna, lever under väldigt knappa omständigheter och till och med riskerar utförsäkring måste också sjukförsäkringen ses över för att öka deras möjligheter att klara sig.
Hillevi Larsson (S):
Den här debatten handlar om skatteklyftan mellan löntagare och pensionärer. Den handlar inte om skatten i sig, utan den handlar om den orättvisa beskattningen. Det är ju inte så att pensionärer har mer pengar att röra sig med än löntagare, tvärtom. Många får en halvering av sin inkomst när de blir pensionärer. Då får de dessutom en högre skatt jämfört med löntagare. Det är däri orättvisan ligger.
Frågan är: Vad händer framöver? Det är det som är den springande punkten. Kommer regeringen att minska klyftan mellan beskattning av lön och pension, eller kommer man att öka den klyftan? Även om det har varit små skattesänkningar för pensionärer - de är små jämfört med skattesänkningarna för löntagare - har den sammantagna politiken ändå inneburit att klyftan har ökat.
För varje jobbskatteavdrag växer klyftan. Målet måste ju vara tvärtom, att vi successivt bygger bort klyftan så att beskattningen blir mer likvärdig. Vi är inte nöjda förrän målet är helt uppnått. Det ska vara samma skatt för löntagare och pensionärer. Pension är uppskjuten lön, och därmed ska pension också beskattas som lön.
Under den här tiden har också bromsen slagit till. Det har lett till att många har fått pensionssänkningar. Även om regeringen har sänkt skatten för pensionärer, är det många som i slutändan har fått mindre i sina kuvert. Detta tillsammans med orättvisan att löntagare betalar en lägre skatt än pensionärer slår ju dubbelt mot pensionärerna.
Det finns också många så kallade fattigpensionärer i dag, det vill säga att deras pensioner ligger under fattigdomsgränsen. Man brukar beräkna att den ligger på 10 800 kronor. Var tredje pensionär hamnar där. Bland kvinnor är det ännu fler. Varannan kvinna som i dag blir pensionär hamnar under fattigdomsgränsen.
Det som är skrämmande är att det inte kommer att se bättre ut för 80-talisterna. Det kommer att bli många fattiga pensionärer från den åldersgruppen, och inte minst kvinnor blir väldigt hårt drabbade. Så detta är en kvinnofälla, men naturligtvis är det också många män som drabbas hårt. Orättvisan i beskattningen slår mot alla pensionärer.
Det är en principfråga om pension ska beskattas som lön eller om det ska finnas en pensionärsskatt. Det innebär inte att pensionärerna får mer skatt än tidigare, men de betalar högre skatt än löntagarna. Det är en grundläggande principiell orättvisa och handlar dessutom om mycket pengar för en pensionär.
Pensionärerna drabbas av nedskärningarna i välfärden. Vi ser ett samband. Om man gång på gång sänker skatten slår det till slut mot välfärden. Hur ska man bekosta välfärden när man ständigt sänker skatten? Många pensionärer har drabbats av nedskärningar i välfärden utan att få jobbskatteavdrag som kompensation.
Det handlar om sjukvården där många äldre, särskilt de multisjuka, bollas fram och tillbaka. De får vänta länge på att få vård och skickas hem alldeles för tidigt. Det handlar om äldreomsorgen där personaltätheten minskar. Många anhöriga har gått ned i arbetstid eller helt slutat jobba för att ta hand om gamla släktingar. Frågan är i vilken riktning vi ska gå, mot mer rättvisa eller mot mer orättvisa.
Hillevi Larsson (S):
Att regeringen vill öka klyftan mellan å ena sidan sjuka och arbetslösa och å andra sidan löntagare vet vi, och det har bekräftats många gånger om. När det gäller pensionärerna har regeringen inte varit lika tydlig i retoriken, men i den faktiska politiken har klyftan i beskattning vuxit hela tiden mellan lön och pension. Det är ett faktum, även om det har skett vissa skattesänkningar för pensionärer.
De sammantagna skattesänkningarna resulterar i att klyftan hela tiden växer mellan löntagare och pensionärer. Det vore intressant att få höra om detta är en medveten politik eller om man har en ambition att minska den här klyftan. Eller handlar det om att även pensionärer ska ut och arbeta, när man nu talar om att öka drivkrafterna till arbete?
Självklart ska det vara frivilligt att arbeta som pensionär, men borde det inte också vara en rättighet för en pensionär att slippa arbeta och kunna leva på sin pension? Jag skulle vilja nämna tre områden som jag tycker är viktiga för pensionärerna. Det första är rättvis skatt. Jag vill inte säga skattesänkningar, utan rättvis skatt, det vill säga samma skatt på pension som på lön.
Vi måste nå det målet steg för steg. Det andra området är bromsen. Det är under regeringens tid som bromsen har slagit till och pensionerna sjunkit. Detta beror mycket på att man har misslyckats med massarbetslösheten. Man sätter folk i fas 3 och ger massor med pengar till arbetsgivare som tar emot arbetslösa, men det leder inte till fler jobb.
Det är ett misslyckande. Det tredje området är välfärden. Här behövs det mer pengar. Vi behöver få in mer skatt för att betala välfärden. Med vår politik är det framför allt miljonärerna och storföretagen som ska betala.
Hillevi Larsson (S):
En bild av hur det står till med klyftorna och fattigdomen i Sverige kan man få när man betraktar välgörenhet. Jag har bland annat besökt välgörenhetsprojekt i Maria kyrka i Malmö. Där vittnar de om att det under de senaste tio åren har varit en enorm ökning av hjälpsökande. Människor kommer för att få det mest grundläggande i livet. De får matpaket och kläder.
Det är framför allt barnfamiljer, ungdomar och pensionärer som kommer dit. När vi tittar på gruppen pensionärer kan vi se att klyftan har ökat när det gäller skatten. Vi kan också se att försämringarna i sjukförsäkringen har drabbat pensionärer på det sättet att väldigt många kvinnor är utslitna.
Många har jobbat i offentlig sektor, men eftersom de inte längre får vara sjukskrivna - det är ju hårda krav för att få vara sjukskriven - går de i pension för att över huvud taget kunna försörja sig. Det kan man göra från 61 års ålder. Men det blir skillnad i pension när man går vid 61 i stället för vid 65 eller till och med vid 67. Det blir en fattigdomsfälla för de här kvinnorna, som redan som det är riskerar att få en låg pension.
Många har jobbat deltid i låglöneyrken. Om man dessutom går tidigare i pension för att man inte får lov att vara sjukskriven har man ingen vidare inkomst fram till pension och en usel inkomst som pensionär. I dag ligger var tredje pensionär i Sverige under fattigdomsgränsen. Bland kvinnor är det varannan pensionär. Det här är en allvarlig utveckling.
Det ser inte så ljust ut. Tilläggsförsäkringarna ökar explosionsartat när folk tappar förtroendet för de offentliga försäkringarna. Jag hoppas att ministern ser de här varningstecknen och agerar.
Hillevi Larsson (S):
Försämringarna av a-kassan är givetvis ett dilemma för de drabbade. Det handlar inte bara om att många lever på samma nivå som försörjningsstödet, för sådan är tyvärr nivån på a-kassan i dag, utan det är också allt fler som har trängts över till försörjningsstöd för att de av olika skäl inte får a-kassa. Steget från försörjningsstöd till arbete är längre än från a-kassa till arbete.
Jag hoppas att regeringen gör något åt detta problem eftersom det är allt fler arbetslösa och sjuka inom socialtjänsten, och detta borde framför allt hanteras av Arbetsförmedlingen. Det finns också ett systemfel inom Arbetsförmedlingen eftersom man skickat tillbaka 20 miljarder kronor som inte kunnat användas.
Med tanke på hur många arbetslösa vi har borde resurserna kunna användas på ett bättre sätt än att bara brinna inne. Det sättet är att öppna upp för fler utbildningar som de arbetslösa kan gå. Många arbetslösa tvingas i dag söka jobb efter jobb, och även om de inte lever upp till de krav som ställs i jobbannonsen måste de söka. Annars förlorar de sin ersättning.
Detta systemfel borde rättas till. Fas 3 är förnedrande eftersom det är gratisarbete. Man får ingen lön fast man jobbar heltid. Det finns också en risk för undanträngning, alltså att det blir billigare för arbetsgivaren att ha folk i fas 3 än att anställa dem. Regeringen borde fundera en vända på detta, för risken är att vi får färre riktiga jobb med fas 3.
Det leder ju definitivt inte till jobb. Jag återkommer till de unga som inte gör någonting. Jag hoppas att regeringen har en plan för dem.
Hillevi Larsson (S):
Det är såklart en väldigt allvarlig situation när Sverige får det här speciella stödet på grund av vår höga ungdomsarbetslöshet. Det om något visar att vi har ett problem. Man kan se att antalet unga i fas 3 har ökat, men egentligen skulle de inte hamna där. Egentligen skulle ingen hänvisas till fas 3 efter riksdagens beslut.
Även om man bortser från det är det väldigt illa att just unga hamnar där. Fas 3 har kallats för ett alternativ till förtidspension. Det finns inte mycket kontakter mellan den arbetslöse i fas 3 och Arbetsförmedlingen, utan risken är att det blir slutstationen. Tyvärr är vägen till fas 3 en tråkig väg för unga.
Det kan ha varit så att man har haft kontakt med en jobbcoach som ska lära en att söka jobb. När det misslyckas hamnar man i fas 3, som en slutstation. Det har varit mycket kritik mot jobbcoacherna. Det har inte visat något resultat. De som har haft jobbcoach har till och med fått färre jobb än de som haft arbetsförmedlare på Arbetsförmedlingen.
Någonting måste göras, speciellt med tanke på det stöd vi har fått. Nu gäller det att använda pengarna på ett konstruktivt sätt. Det konstruktiva kan inte vara att fortsätta på den inslagna vägen, där unga ska vara gratis arbetskraft inom fas 3 och kanske ha den ena praktikplatsen efter den andra. De riskerar dessutom att tränga undan riktiga jobb.
Om det blir väldigt fördelaktigt för arbetsgivaren att ha stödanställningar utan något som helst krav är risken att de fortsätter med det. Annars hade de kanske anställt så att det hade blivit ett riktigt jobb. Detta är ett systemfel som måste rättas till. Det krävs aktiva insatser. Ungdomar behöver riktiga jobb och utbildning för att få sådana jobb.
Ett jätteproblem är att det inte finns tillräckligt många utbildningsplatser - söktrycket är enormt. Chansen att få jobb är stor om man får utbildning. Trots det har man minskat på högskolorna, och många utbildningar som skulle kunna öka chanserna att få jobb kan Arbetsförmedlingen inte hänvisa till. Inriktningen måste därför ändras. När det gäller skolan är detta väldigt viktigt.
Annars är risken att det framöver blir ännu fler arbetslösa ungdomar än i dag. De kommer direkt från grundskolan eller gymnasiet utan godkända betyg och har mycket små chanser att få jobb. Det största problemet är såklart grundskolan. Om man inte ens kan gå vidare till gymnasiet är chansen att få jobb väldigt liten.
Det andra problemet är de som hoppar av gymnasiet eller inte får godkända betyg där. De har också dåliga chanser på arbetsmarknaden. Här krävs en omläggning av hela utbildningspolitiken. Det som har skett de senaste två mandatperioderna är att man har lagt mycket administration på lärarna, vilket tar tid från undervisningen.
Det är där man borde lägga tiden, och man borde se till att det finns tillräckligt många lärare. Hela personalkollektivet måste förstärkas, även skolsköterskor, kuratorer och alla insatser som krävs - inte minst speciallärare som kan hjälpa barn med särskilda behov. I dag krävs på de flesta håll en diagnos för att få hjälp.
Många har ingen diagnos och får det kanske aldrig. Skolpolitiken och jobbpolitiken hänger ihop.
Hillevi Larsson (S):
Det är tråkigt om problemet med pengar som brinner inne upprepas. Det är detta problem man redan har på Arbetsförmedlingen där 20 miljarder har skickats tillbaka till regeringen för att man inte har kunnat använda dem för att hjälpa alla arbetslösa. Det vore mycket tråkigt om detta misstag nu upprepas med EU-pengar. Det blir också pinsamt för Sverige inför EU.
Det viktiga i detta sammanhang med arbetslösheten är sambandet mellan utbildnings- och arbetsmarknadspolitiken. Ministern ställer lite grann arbetsmarknadsutbildningar mot längre utbildningar.
Jag tror att både arbetsmarknadsutbildningar och satsningar inte minst på högskolor och universitet med fler platser behövs, särskilt på bristyrkesutbildningar, men även en bred satsning på andra utbildningar behövs. När det gäller skolpolitiken är jag rädd för vad framtiden bär med sig om denna utveckling fortsätter där vi i PISA-undersökning efter PISA-undersökning störtdyker på detta sätt.
Det blir en katastrofal arbetsmarknad. Jag tänker inte bara på de ungdomar som riskerar att slås ut och som aldrig lyckas ta sig in på arbetsmarknaden, utan jag tänker på hela arbetsmarknaden. Hur ska man kunna rekrytera arbetskraft när det är så många som inte ens har klarat gymnasiet? Det stora problemet i dag, förutom massarbetslösheten, är att vart femte jobb inte tillsätts på grund av att man inte hittar rätt kompetens.
Vi har stora industrier, till exempel hela life science-industrin, som är hotade i dag. Det är många jobb som riskerar att försvinna till andra länder om vi inte agerar. Jag hoppas därför att ministern har nära kontakter med utbildningsministern eftersom vi måste vända på skutan. Det är en hel ungdomsgeneration som annars riskerar att gå förlorad.
Hillevi Larsson (S):
I debatten nämndes individens ansvar och att det skulle vara en förklaring till dödsolyckor. Då vill jag titta lite närmare på de siffror som ändå finns och som visar att arbetsgivaren faktiskt brister i många fall. När det gäller personer som jobbar med kemikalier saknar 40 procent utbildning.
Det är faktiskt arbetsgivarens ansvar att de som jobbar ska få utbildning i det som de jobbar med. 50 procent av företagen hade inte gjort fysiska riskbedömningar. Fysiska riskbedömningar är mycket avgörande för att förebygga dödsolyckor. 70 procent hade inte gjort psykosociala riskbedömningar.
När det gäller arbetsgivarens ansvar är det Arbetsmiljöverkets roll att se till att arbetsgivarna tar detta ansvar. Det kan inte vara de anställdas huvudansvar. De är ju i beroendeställning till arbetsgivaren. Det som förvånar mig mycket är att man kan säga att en nedskärning av Arbetsmiljöverkets verksamhet i själva verket förbättrar verksamheten.
Tänk om man hade resonerat på samma sätt när det gäller polisens verksamhet, alltså att om man skär ned polisens verksamhet med en tredjedel innebär det en satsning för att förebygga brott. Det är precis samma sak här. Arbetsmiljöverkets inspektörer är ju polisen på arbetsmiljöområdet. De är till just för att skapa ordning och reda på våra arbetsplatser och förebygga dålig arbetsmiljö.
Regeringen har gjort mycket för att skära ned på arbetsmiljöarbetet. Arbetslivsinstitutet är ett exempel där det handlade om forskning för att förbättra det förebyggande arbetsmiljöarbetet. Om man jämför med trafiken kan man se att antalet olyckor har minskat extremt mycket. Vi ser inte denna minskning på arbetsmiljöområdet.
Hillevi Larsson (S):
Jag tror att det viktiga är att man lyfter upp det här som en nationell fråga och även en internationell fråga. Det här berör hela Norden. Ser man det som en lokal eller en regional fråga kommer man för det första inte att kunna lösa detta. För det andra blir det inte alls samma intensitet som om man lyfter upp det.
Det finns andra frågor som kanske inte finns med på samma sätt när man talar om gränshinder men som ändå är avgörande. Det gäller till exempel tågförbindelsen. Vi har bara förbindelsen över bron, och det blir väldigt sårbart om tågtrafiken inte fungerar. Det är många försenade tåg och inställda tåg. Detta innebär enorma förluster ekonomiskt, både för gränspendlarna och för arbetsgivarna. Det innebär också andra problem.
Det är många som bor på den svenska sidan och arbetar på den danska som har sina barn i förskolan på den svenska sidan. Då blir det väntetider. Om tåget tillbaka är försenat från Danmark kanske förskolan stänger på den svenska sidan. Det blir en massa följdproblem av det här. Det riskerar också att leda till att viljan att gränspendla minskar när det är så här mycket strul och krångel.
Det gäller att vi får ordning på tågtrafik och underhåll av järnvägen. Hela tågtrafiken måste fungera mycket bättre. Det gäller även arbetsmiljön för personalen, eftersom det påverkar hela trafiken.
Kopplat till dessa frågor skulle jag också vilja ta upp andra problem som drabbar skånska kommuner och hela Region Skåne, nämligen skatteavtalet. Avtalet innebär att man betalar skatt där man arbetar i stället för där man bor. Det är helt omvänt mot hur vi annars gör, där man betalar där man tar del av välfärden.
Det finns en kompensation, men den fungerar inte. Sverige kompenseras bara delvis för bortfallet. I och med att gränspendlingen har varit så mycket större från den svenska sidan till den danska har vi påverkats mer av danskarna. Vi har betalat tillbaka mer sett till andelen av bortfallet. Där finns en skevhet.
Av det som har betalats till svenska staten från Danmark på grund av skattebortfall får de skånska kommunerna tillbaka bara en bråkdel. Det är lite kompensation. Det är positivt för arbetsmarknaden och utvecklingen att pendlingen finns. Det leder till att många får jobb och att vi får hit arbetskraft till den svenska sidan där det kanske finns arbetskraftsbrist.
Samtidigt betalar man för välfärden och kommunikationerna, och man får inte in skatteintäkterna. De inkommer på den danska sidan. Skatteavtalet behöver ändras i grunden. Vi måste komma åt skevheterna i systemet, som innebär att Sverige får tillbaka bara en liten del av det bortfall som faktiskt sker.
Egentligen borde skatteavtalet omvandlas i grunden så att det blir principen att betala skatt där man bor och inte där man arbetar. Då skulle det bli lättare att klara välfärden, och det skulle uppfattas som mer positivt av kommunerna. Det behövs ytterligare förbindelser. Nu finns bara Öresundsbron.
Man räknar med att det helt enkelt inte kommer att funka på längre sikt när trafiken ökar mer och mer. Det talas om en förbindelse Helsingborg-Helsingör. Det är den smalaste delen med ett litet avstånd. Vi ska satsa på den.
Hillevi Larsson (S):
Vi måste tänka mer gränsöverskridande än vad vi har gjort hittills. Det går en tydlig gräns där landet slutar. Det handlar om ett kort geografiskt avstånd. Det tar 20 minuter att åka från Malmö till Kastrups flygplats och en halvtimma att åka till Köpenhamn. Det är inga långa avstånd.
Vi kan se hur arbetsmarknaden och även andra delar av samhället har vuxit ihop med Öresundsintegrationen. Öresundsbron har varit avgörande i det sammanhanget. Vi måste tänka mer gränsöverskridande. Man talar mer om att planera infrastrukturen på ett internationellt plan, att helt enkelt slå ihop sig.
Det blir då större kraft bakom satsningen och mer pengar kan investeras. Framför allt kan man se till att infrastrukturen passar ihop på båda sidor. Det behöver inte alltid vara en dragkamp. Förbindelsen Helsingborg-Helsingör kan ses som en konkurrent till Malmö-Köpenhamn. Men det behöver inte alls bli så om det byggs en förbindelse. Tvärtom kan det bli en avlastning.
Persontrafiken kan öka, vilket gör det lättare för de människor som bor i den delen av Danmark och Skåne. Mer godstrafik kan transporteras den vägen, vilket avlastar bron och ger mer utrymme för snabbtåg och passagerartrafik. Vi behöver även en Öresundsmetro mellan Köpenhamn och Malmö.
Det kan låta som högtflygande planer, men jag är helt övertygad om att när en tredjedel av hela Sveriges och Danmarks samlade bnp finns i Öresundsregionen är den typen av investeringar en ren vinst på både lång och kort sikt. Jag vill avslutningsvis tacka ministern, och jag hoppas att arbetet fortskrider. Det är otroligt viktigt för hela Sveriges utveckling och självklart för Öresundsregionen och Danmark.
Hillevi Larsson (S):
Detta är en helt avgörande fråga för Sveriges framtid - det handlar om hela det svenska välståndet. Mycket av vårt välstånd bygger på uppfinningar som gjordes för 75-150 år sedan, men på senare år har det inte uppstått några nya stora industriföretag. Det beror på att de bästa uppfinningarna stjäls och flyttas utomlands.
Processen för att göra detta innebär att man ger sig direkt på den enskilda uppfinnaren. Det finns ett uttryck som heter kill the inventor, och det är inte taget ur luften. Tyvärr slutar processen i en del fall med att uppfinnaren tar livet av sig.
När uppfinnaren försöker försvara sitt patent, som stjäls av stora multinationella företag, startas Kafkaliknande processer som slutar med att uppfinnaren ruineras eller tar livet av sig. För företagen handlar det ofta om att dra ut på processen så länge det går.
De vet att när uppfinnaren är utblottad är processen slut, och då måste uppfinnaren också betala för motpartens rättegångskostnader. Även om det kanske finns en liten chans att vinna kan man inte driva processen vidare när man inte har några pengar kvar.
Denna situation är ett brott både mot enskilda uppfinnare och mot oss alla, eftersom vi förlorar uppfinningar som skulle kunna leda till tusentals jobb och stora intäkter till den svenska välfärden. Det som krävs för att komma åt detta är främst att lagen börjar tillämpas.
I patentlagen finns det möjlighet att utdöma upp till två års fängelse för patentintrång, men lagen tillämpas inte. Under de senaste decennierna har bara ett enda åtal väckts, och det finns ingen fällande dom. Något som är allvarligt är att Ekobrottsmyndigheten har ett direkt uppdrag att inte väcka allmänt åtal i de här fallen.
Man ska alltså inte skydda enskilda uppfinnare, utan det ska bara vara allmänna åtal. Ekobrottsmyndigheten borde dock göra något, eftersom alternativet för uppfinnarna är en civilrättslig process som leder till ekonomisk ruin och till att de förlorar sina patent. Man borde väcka åtal även om det är enskilda fall.
Dessa fall borde dessutom anses vara allmänna eftersom det här, med tanke på vad det innebär när uppfinningarna flyttar utomlands, är ett hot mot hela patenträtten och hela den svenska välfärden. Vi måste få till någon form av patentförsäkring där uppfinnaren försäkras mot processkostnaderna i de civilrättsliga rättegångarna.
För pengarna tar slut väldigt snabbt, och uppfinnaren får pantsätta sitt hus och blir ruinerad och skuldsatt i slutändan. Om det fanns en ordentlig patentförsäkring skulle dock fler våga ta en konflikt. Många vågar inte ta en konflikt med företagen, för de vet att det slutar med ekonomisk ruin. Om man hade en försäkring där man kan få hjälp med rättegångskostnader skulle fler processer kunna fullföljas till the bitter end.
Det behövs också en statlig fond som försvarar patent. Detta skulle innebära att företagen får en statlig myndighet som motpart, och det tror jag skulle vara avskräckande.