Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Jens Holm lyfter fram frågan om miljöskadliga subventioner. Han nämner bland annat kärnkraften och påstår att den skulle få subventioner från staten på olika sätt. Det vill jag gärna bemöta, för det där är lite av en skröna och strider mot hur det förhåller sig i verkligheten.
När utbyggnaden av kärnkraften genomfördes i Sverige fanns aldrig några direkta subventioner i form av investeringsstöd eller liknande i Sverige. Det fanns i många andra länder men inte i Sverige. Däremot satsade staten under en rad av år, ungefär 20 år, ca 600 miljoner kronor per år i dagens penningvärde i det så kallade kärnprogrammet. Det kan man möjligen anse vara en subvention under uppbyggnadsskedet.
Vi ska komma ihåg att det fanns särskilda syften med det. Det var militära och beredskaps- och handelspolitiska ambitioner som motiverade detta, men det gjordes också - och det är kanske det viktigaste - för att minska vårt beroende av importerade bränslen, framför allt olja. Där har man gjort andra satsningar i närtid, framför allt när det gäller förnybart. Sedan 70-talet har staten satsat väldigt mycket pengar här.
Mellan 1978 och 2004 handlar det om ungefär 26 miljarder kronor som har gått till förnybara energikällor, det vill säga nästan dubbelt så mycket som man en gång lade i forskningsprogrammen på kärnkraften - bara för att få en relation. När det gäller energiskatt beskattar vi normalt sett elanvändning och inte elproduktion, för det ska vara neutralt.
Det finns några viktiga undantag, och det är till exempel fossilbränslebaserad elproduktion som i grunden är beskattad rätt hårt med svavelskatt, kväveoxidavgifter och koldioxidskatt. Men kärnkraften är extra beskattad utöver detta.
Det är faktiskt ett av de energislag som är allra hårdast beskattade genom den särskilda effektskatten, som ger drygt 4,2 miljarder årligen till statskassan och som dessutom har höjts under en lång rad av år.
Totalt kan man säga att bara den särskilda skatten på kärnkraften, inte den vanliga energiskatten, har gett en intäkt på drygt 45 miljarder kronor till statskassan, det vill säga långt mycket mer än vad man en gång satsade i forskningsprogrammen. De här pengarna har räckt till att finansiera alla de satsningar som gjorts på förnybara energislag nästan två gånger om.
Det är rätt intressant i sammanhanget, för de pengarna hade annars fått plockas någon annanstans ifrån. Andra myndighetsuppgifter som tillståndsprövning, granskning av drift och säkerhet och hanteringen av restprodukter, kärnavfallet alltså, avvecklingskostnader, finansieras i sin helhet helt och hållet via avgifter som betalas av den som driver kärnkraftverket.
När det gäller skadeståndsfrågorna fattade riksdagen för en tid sedan beslut om nya regler genom att godkänna den så kallade Pariskonventionen. I dag har vi ett obegränsat skadeståndsansvar för den som driver kärntekniska anläggningar. För att summera allt detta kan man konstatera att några subventioner inte föreligger. Kärnkraften betalar in och har betalat in mer än dubbelt så mycket pengar som den fick i forskningsprogrammen. Dessa pengar har sedan gått till subventioner för förnybart.
Till exempel finansieras hanteringen av kärnavfall och även annan myndighetsutövning fullt ut av avgifter.