KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunhild Wallin (C):
Den interpellation som Anne Ludvigsson har ställt tycker jag är väldigt viktig. Hur ska man kunna öka informationsinsatsen och på så sätt minska dödligheten och insjuknandet i livmoderhalscancer? Detta är en av de vanligaste cancerformerna hos kvinnor, den tredje vanligaste.
Den är också en av de lömskaste, eftersom den ger symtom i ett väldigt sent skede. Därför är det här med cellprovtagningen oerhört viktigt, att man upptäcker förstadier tidigare och kan ta bort och bota helt. Men även om det har gått längre än till ett förstadium är det viktigt att man kan upptäcka det tidigt, innan spridning har skett.
I dag har man nämligen betydligt bättre behandlingsmetoder både med operation och med olika kemoterapeutiska åtgärder, så man kan faktiskt bota väldigt många. Behandlingsformerna har utvecklats otroligt mycket under de senaste 10-15 åren.
Nu är det ett stort bekymmer att alla kvinnor inte tar vara på möjligheten att komma och ta de här cytologproven. Dessutom har deltagandet minskat i många landsting. Jag tror, precis som Hillevi sade, att det mycket handlar om en okunskap.
Nu har den här vaccinationsmöjligheten kommit, med HPV-vaccin. Då finns det en ökad risk att man, om man tar vaccinet, tror sig vara skyddad och sedan struntar i att gå på undersökningarna. I dag vet vi inte så mycket om effekten av vaccinet.
Vi vet att det framför allt skyddar unga kvinnor, men vi vet väldigt lite om de äldre. Det är, som sagt, jätteviktigt med information. Jag har tittat på hur det ser ut hemma i Örebro läns landsting - jag är anställd på kvinnokliniken och är barnmorska och kan mycket om det här. Jag har vår information här. Den är kanske inte särskilt tilltalande.
Det är inget fel i det som står. Det är väldigt korrekt och så där. Men man kan jämföra den informationen med informationen från det läkemedelsföretag som har vaccinet. Den är mycket flashigare. Då kan man ju se att det satsas olika stora summor.
Läkemedelsbolaget har naturligtvis också ett säljintresse i det här, och det kan vara en viss risk att man överdriver nyttan med detta. Vi vet egentligen inte alls hur pass mycket det skyddar. När man läser på läkemedelsföretagets hemsida kan man få uppfattningen att det faktiskt skyddar kvinnor i alla åldrar.
Jag håller med ministern om att informationen ska ske lokalt och att landstinget, skolorna och kommunerna har ett jättestort ansvar. Inte minst måste vi nu involvera skolhälsovården.
Jag tror att vi lokalt också måste jobba med ett annat sätt att sprida informationen än det traditionella och som det ser ut nu. Men det är en fråga som både jag, Anne och Hillevi kan driva via våra landstingspolitiker och kommunpolitiker.
Gunhild Wallin (C):
Denna fråga tror jag engagerar många av oss, inte minst ur ett kvinnoperspektiv. Jag kommer tillbaka till det här med information. Det är oerhört viktigt att information kommer både pojkar och flickor till del, även om man kan få livmoderhalscancer utan att ha blivit smittad av HPV-virus.
Jag tror dock att vi ute i våra landsting och kommuner måste fundera på hur vi jobbar med informationsinsatser. Nu såg jag att det här läkemedelsföretaget kommer att vara med på Vårruset överallt i landet. Varför är inte våra landsting eller skolhälsovården där och informerar i stället?
När det gäller folkhälsa och förebyggande åtgärder måste man hitta andra sätt att nå ut med informationen och på så sätt nå fler. Framför allt måste man få kvinnor att inse hur viktigt det är att de går på de här kontrollerna.
Man kanske också behöver ändra på vilka tider det går att komma. På många håll är det i dag bara under dagtid, och känner man sig inte sjuk är man inte särskilt motiverad att gå. Varför inte ha kvällsmottagningar?
Men detta måste man besluta om lokalt likaväl som man måste sköta informationen lokalt, även om jag tycker att Socialstyrelsen kan ta fram ett bra informationsmaterial som kan användas lokalt. Jag kommer i alla fall att driva på mina politiker i landstinget för att se till att informationsinsatserna blir bättre.
Jan Björklund (FP):
Yvonne Andersson har frågat mig vad jag avser att göra för att stärka elevernas möjligheter att läsa en IB-examen i en internationell miljö utomlands och vidmakthålla det svenska deltagandet i internationella utbildningsnätverk i ett läge då anslag återkallats.
Genom överenskommelsen om nordisk utbildningsgemenskap på gymnasial nivå har svenska elever rätt att delta i gymnasieutbildningar i Norge på samma villkor som norska ungdomar. Det gäller även IB-programmet. Den svenska staten betalade ut närmare 26 miljoner kronor i statsbidrag till kommunerna för de nordiska elevernas skolgång under läsåret 2006/07. Det har också alltid varit fler norska elever som söker sig till Sverige än svenska elever som söker sig till Norge.
Min bedömning är därför att det även fortsättningsvis finns mycket goda möjligheter för svenska ungdomar att läsa på IB i Norge. Jag har från biståndsminister Gunilla Carlsson inhämtat följande. Det svenska bidraget till United World Colleges i Flekke i Norge har belastat biståndsanslaget i Sverige. Enligt de kriterier som OECD och Dac ställt upp kan dock inte bidraget klassas som bistånd. Det är skälet till att bidraget dragits in.
Regeringen utesluter dock inte att den svenska staten på något vis genom biståndet kan medverka till en lösning som bidrar till att stödja verksamheten vid United World College i Norge.
Jan Björklund (FP):
Det är besvärligt när olika statsråd är involverade. Den fråga som Yvonne Andersson ställer bör ställas till biståndsministern. Man kan anse att jag som utbildningsminister är ansvarig för svenska elevers möjlighet att gå på skolan i Norge.
Jag känner starkt för att elever från utvecklingsländer i Afrika och allt vad det kan vara ska ha möjlighet att gå på den här skolan, men att afrikanska elever går på skola i Norge är inte ett ansvar för Sveriges utbildningsminister. Däremot har det betalats en del via biståndsbudgeten. Eftersom frågan är ställd till mig har jag hämtat in några faktaupplysningar från biståndsministern, men det ytterligare resonemanget får interpellanten föra med biståndsministern i det här fallet.
Det är inte möjligt att det svenska skolväsendets resurser ska användas för att utländska elever ska gå i skola i ett annat land. Däremot är det ju fullt möjligt att man inom ramen för ett internationellt samarbete kan finansiera det, men då går det på biståndsanslaget eller inom den biståndsram som finns. Den frågan får alltså ställas till biståndsministern. När det gäller svenska elevers möjlighet att gå på denna skola har jag ägnat mig åt att sedan frågan kom upp på mitt bord, delvis genom Yvonne Anderssons interpellation men också genom en del uppmärksamhet i massmedier, sätta mig in i frågan.
Jag kan, med de avtal vi har i Norden, försäkra att svenska elever får möjlighet att gå på denna skola, men att ge elever som kommer från andra länder möjlighet att gå i skola i ett annat land, det är inte ett ansvar för Sveriges utbildningsminister.
Jan Björklund (FP):
Om man läser noggrant de sista raderna är det väl ungefär det som står där, även om vi naturligtvis inte utåt avslöjar våra diskussioner i regeringen. Frågan är inte färdigdiskuterad, och det är egentligen det som står i svaret: "Regeringen utesluter dock inte att den svenska staten på något vis genom biståndet kan medverka till en lösning" för denna verksamhet.
Vi är helt medvetna om - jag är helt medveten om det i varje fall - den här skolan, vad den pysslar med, dess höga kvalitet och standard samt att det är angeläget att den kan vara kvar. Men samtidigt får vi sortera. Med de principer för biståndet som Sveriges riksdag har fastställt måste vi naturligtvis kunna sortera ut något.
Även om detta är en liten summa i det stora biståndsanslaget - det är det ju i sammanhanget - måste det ändå stämma överens med de beslut riksdagen har fattat om hur bistånd får användas. Den processen och beredningen är inte färdig. Vi har fått förfrågningar från Norge om detta, om det nu är staten eller ägaren till skolan - den överblicken har jag inte - och vi kommer att återkomma. Frågan är under beredning i Regeringskansliet.
Jan Björklund (FP):
Utlova något som man inte med säkerhet kan leverera vill jag inte göra. Den formulering som är mycket noggrant avvägd som står här, att vi inte utesluter att vi ska kunna medverka till en sådan här lösning, är det vi för dagen är beredda att säga. Men det är knepigt, för detta har tidigare finansierats över biståndsbudgeten, men biståndsministern bedömer att det nu inte stämmer överens med de principer som riksdagen har anvisat. Samtidigt säger biståndsministern till mig att det här inte är slutligt avgjort, så frågan fortlever.
De svenska elevernas skolgång på denna skola är tryggad genom de avtal vi har i Norden. Det är i första hand mitt ansvar som utbildningsminister. När det gäller elever från utvecklingsländer i världen som går på skolan i Norge är i den svenska regeringen ansvaret fördelat så att det hamnar på Utrikesdepartementet och biståndsministern, och de får till sist föra denna fråga i mål på ett eller annat sätt. Men den är inte slutligt avgjord ännu.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag ber att få tacka utrikesministern för svaret. Det är ett intressant och gediget svar vars innehåll är värt ett meningsutbyte. Min grundtanke när jag ställde interpellationen liknar den som Bertolt Brecht en gång formulerade: De stora skriver viktiga traktater. Lilleman skriv ditt testamente. När vi läser tidningar eller ser på tv har det mesta utrymmet ägnats åt frågor som: Har Iran kärnvapen?
Är Iran på väg att skaffa sig kärnvapen? Samtidigt som det har spekulerats och pågått en stor medial gissningstävlan om möjliga iranska kärnvapen har själva situationen i landet kommit i skymundan. Den islamiska regimen under president Ahmadinejad har infört ett renodlat skräckvälde.
Hur detta skräckvälde ser ut kunde svenska tv-tittare se när Teherans polischef Radan intervjuades i iransk tv om med vilka metoder han avsåg att hålla befolkningen i schack. Hårda straff utdöms för bagatellartade förseelser. Misshandel och prygelstraff kommer till flitig användning liksom dödsstraff för en lång rad olika brott.
Kvinnor stenas till döds för äktenskapsbrott. De utsätts för andra barbariska straff för att de till exempel inte har burit enligt regimen korrekt klädsel. Det är inte våldtäktsmannen som bestraffas utan den våldtagna kvinnan.
Vad vi kunde se i tv när Radan intervjuades var en massmördare som när han kom till Europa omedelbart borde ha släpats iväg till Internationella domstolen i Haag. Men han fick göra studiebesök i Sverige, på Kriminalvårdsstyrelsen och i svenska fängelser. Fru talman! Människors villkor i Iran har kommit i skymundan. Fackliga aktivister fängslas, författare mördas, kvinnor stenas, studenter arresteras och torteras.
Detta gäller för hela Iran. Det finns dock ett område i landet som i detta avseende är speciellt - iranska Kurdistan. Där är förtrycket extra hårt och extra brutalt, och regimens övergrepp är grymmare än i övriga landet.
Det förs en politik från regimens sida med syfte att på alla nivåer bryta ned det kurdiska motståndet, kampen för självbestämmande och möjligheterna till ett värdigt liv. Det handlar om alltifrån medveten och avsiktlig spridning av narkotika till fängslanden, deportationer, tortyr och politiska mord. Att detta sker har många vetat länge.
Utrikesministern har i sitt svar genomgående formulerat sig på det sättet att han konsekvent talar om Sverige och EU i ett och samma andetag. Vad jag är nyfiken på är i vilken utsträckning som Sverige har varit drivande inom EU när det gäller brotten mot mänskliga rättigheter i Iran. Sverige har ju ett anseende att leva upp till.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utrikesministern, för tydliggörandena att Sverige har sitt ansvar i denna fråga. Jag delar analysen att den iranska regimen i ett avseende har blivit mer sluten och inåtvänd och inriktad på att bevara sin egen makt.
Regimen är inåtvänd såtillvida att man blivit mer hänsynslös och brutal inrikespolitiskt. Man är sig själv nog i det avseendet. Jag vill samtidigt påpeka att man är utrikespolitiskt mycket aktiv. Ahamdinejad besökte nyligen USA. Han var också i Irak på besök. Man är mycket aktiv i Mellanöstern och dess konflikter.
Att Iran är mer på konfrontationskurs med den delen av omvärlden är också sant. Det är dock i en del fall en konfrontation som skulle kunna sägas vara rent av ömsesidigt befruktande. Jag tänker närmast på förhållandena mellan USA och Iran. Det är två statsledningar som betingar varandra.
Iran talar om den stora satan, och USA talar om Iran som en skurkstat. Dessa båda statsledningar kan sägas behöva varandra för att bevara sin maktställning på hemmaplan. USA och Iran grälar med varandra, och när de gör det hotar de också varandra. Iran talar om att man bygger ut kärnkraft. USA hotar med krig. Iran bygger ut kärnkraft ännu mer och så vidare.
När de båda sidorna presenterar motpartens hot på hemmaplan hoppas man att folket ska sluta sig samman och sluta upp bakom sina respektive statsledningar. Det gläder mig att utrikesministern kan meddela att antalet kritiska démarcher och offentliga uttalanden ökat under 2007 och 2008. Det gläder mig också att få höra att handelsavtalet med Iran inte blev av av det skälet som ministern anger.
Det gläder mig också att Sverige och EU tagit upp de fall som jag nämnt, såsom Hiwa Botman, Adnan Hassanpour, Mansour Ossanlou, Bijan och Behruz, i de démarcher som har gjorts av Sverige och EU. Att detta är viktigt framgår inte minst av att den fackliga föreningsledaren Mahmoud Salehi, som jag nämnde i min interpellation, faktiskt har fått lämna fängelset för att få vård.
Kamp av det här slaget lönar sig faktiskt. Det går att uppnå resultat. Det sorgliga är att många fall inte blir kända. Det handlar om fattiga barn som stympas för snatteri och kvinnor som våldtas och inte har den minsta chans till rättvisa. Kvinnor som visar håret drabbas av fängelsestraff och så vidare. Problemet är att så lite av detta är känt för allmänheten.
Utrikesministern har nämnt att det inte blev något handelsavtal med Iran 2002 beroende på bristen på respekt för mänskliga rättigheter. Det var en tid sedan, och det var under den gamla regeringens tid. Jag vill veta mer om vad som hänt sedan 2002 och särskilt efter 2006.
Utrikesministern nämnde den kritiska dialogen, och jag är glad över den. Men hur kommer utvecklingen mellan Sverige och Iran att se ut konkret?
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utrikesministern, för din förklaring! Det gläder mig faktiskt att i dag stå här i kammaren i Sveriges riksdag och diskutera regimen i Iran, framför allt mänskliga rättigheter, kvinnor, barn och arbetarnas rättigheter. Det är väldigt viktigt. Av den anledningen är jag också glad för att debatten inte ska stanna vid utrikespolitik. Det är jätteviktigt med inrikespolitik.
Jag ser inte att frågan om kärnvapen inte är viktig. Självklart är det en viktig fråga. Men den iranska regimen har alltid använt den metodologin: Så fort det finns ett tryck inåt vill man visa upp något för att omvärlden ska blunda för vad som sker i Iran. Irakfrågan är väldigt viktig, som togs upp här, och Iran spelar en stor roll.
Men jag är också övertygad om att mycket som sker i Irak och i andra delar av Mellanöstern inte har direkt med Iran att göra. Men Iran vill ju bli viktigt i området efter att Pakistan har skaffat sig kärnvapen och Israel finns där. Iran vill också synas.
Där är jag återigen rädd för att de mänskliga rättigheterna kommer i skymundan för att den stora utrikespolitiken finns. Man vill ju också avsiktligt göra detta.
Jag måste återigen säga att jag är glad för att vi i Sverige är på rätt väg, men jag vill säga att vad utrikesministern än har att säga i debatten kvarstår en sak: Ingen av oss kan någonsin säga att vi har gjort tillräckligt.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag ber att få tacka dig, migrationsministern, för svaret.
Anledningen till att jag ställde de här frågorna var att det i kurdiska medier förekom uppgifter om att den svenska regeringen har gjort upp med regeringen i Bagdad om avvisning av ett stort antal kurder, ca 4 000, i utbyte mot att Sverige skulle förlägga ett konsulat till Hewler/Erbil i irakiska Kurdistan.
Men jag ville i sammanhanget ta upp utvisningshotade kvinnor som har flytt på grund av hedersrelaterat våld och sökt skydd i Sverige, men som trots detta ska skickas tillbaka till Irak och Kurdistan, och ett antal anmärkningsvärda fall.
Migrationsverket redogör i sitt svar för de åtgärder som regeringen vidtagit, vad som stått att läsa i olika regleringsbrev och vilka uppdrag regeringen gett Migrationsverket. Det är en ganska diger lista med uppdrag. Många av dem har handlat om kompetenshöjning och kvalitetssäkring när det gäller Migrationsverkets personal.
Denna redogörelse är säkert helt korrekt, men att påstå att de ansträngningar som regeringen gjort därmed skulle vara tillräckliga är något helt annat. Jag frågade inte vad migrationsministern gjort. Jag frågade vad han avsåg att göra. Mina frågor var inte formulerade i imperfektum utan i futurum. Det handlade om åtgärder i framtiden.
Anledningen till att jag ställde frågorna är att jag har stött på asylfall som enligt mitt förmenande har handlagts bortom allt vett och sans. Det handlar om kvinnor som hotas av hedersrelaterat våld i norra Irak, Kurdistan, om de avvisas. Här har Migrationsverket inte alls klart för sig hur det ser ut när det gäller hedersrelaterat våld.
Man påstår helt frankt att myndigheterna i irakiska Kurdistan har möjlighet att ge kvinnorna skydd. Den uppgiften är helt felaktig. Det finns möjligheter, men de är ynkligt små och fullständigt otillräckliga. De består av en form av skyddshäkte för en kortare tid. Efter en tid måste kvinnorna därifrån.
Hoten ligger kvar, och risken att bli mördad skjuts upp bara en tid. Detta kallar jag inte kvalitetssäkring. Snarare blir resultatet en än mer utstuderad form av psykisk tortyr.
Migrationsministern kan inte tala om stor kompetens hos Migrationsverket, när man uppenbarligen inte tar med i beräkningen att Kurdistans regionala regering rapporterade att bara under 2007 mördades 225 kvinnor. De hade bränts eller skjutits till döds eller helt enkelt slagits ihjäl.
Enligt en FN-rapport får polisen två till tre hot om hedersrelaterat våld varje dag. Säkerhet för avvisade kvinnor finns i praktiken inte, bara på papperet. Vad som står på papperet saknar för mig helt betydelse, och det stämmer inte med verkligheten.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag delar inte migrationsministerns uppfattning att det är så säkert att situationen i enskilda fall säkras i migrationsdomstolar eller hos enskilda myndigheter.
Vi vet nämligen att enligt det avtal som Sveriges regering och Bagdads regering slöt i Amman den 18 februari handlar det om 1 700 människor som kom till Sverige 2001 och ansökte om uppehållstillstånd men som absolut inte får stanna. De stod här utanför för några timmar sedan.
De har bott i Sverige och känner sig som svenskar. De jobbar och bor här fast de inte har uppehållstillstånd. Det handlar egentligen inte så mycket om enskilda. Migrationsministern förklarar att avvisningarna av kurder via Bagdad i första hand ska ske frivilligt men att de även kan ske med tvång. Det är praktiskt taget ingen som vill återvända till Kurdistan och Irak via Bagdad.
Alltså avvisas alla i realiteten med tvång, även de som är fullständigt försvarslösa. Jag tänker på Shwan Abdul, som bott och levt i Sverige i fem år. Han var allvarligt krigsskadad och måste ha en speciell rullstol, en rullstol i vilken han kunde ligga, inte sitta. Han behövde dygnetruntvård. Han fördes med tvång i ambulans till Arlanda för tre veckor sedan.
Väl i Bagdad blev han berövad sin rullstol. Inom parentes sagt: När Carl Bildt och migrationsministern befann sig i Bagdad och bar skottsäkra västar berövades Shwan sin rullstol. Ödets lotter faller ibland mycket olika. Shwan hade lite tur i oturen.
Han har en bror i Erbil vilken han kunde vända sig till vid tillfället. Men brodern har inte möjligheter att ta hand om sina barn. För mig är detta ren och skär inhumanism. Här är det något som är felaktigt och inte fungerar. Här är det något som gått fullständigt fel.
Min fråga återstår: Vad avser migrationsministern att göra åt fall som de jag har nämnt här? Jag fruktar nämligen att dessa enskilda fall inte är så enskilda. När det gäller kurdiska kvinnor som hotas av avvisning vill jag påpeka att det inte duger att hänvisa till regeringens proposition från 2005/06 om förföljelse av bland annat kvinnor.
Vi vet att 69 kvinnor avvisades under förra året och att det i år finns 20 ärenden hos polisen för avvisning. Själv har jag kontakt med ett antal kvinnor som flytt undan tvångsäktenskap. Om de inte underkastar sig hotar döden.
Jag vill avsluta med ett påpekande när det gäller Sveriges relation till Irak och KRG i norra Irak. Migrationsministern påstår att Sverige inte sluter avtal om avvisning med KRG utan centralt med Bagdad.
Likafullt har uppenbarligen både den förra socialdemokratiska regeringen och den nuvarande borgerliga regeringen förhandlat med den kurdiska regeringen om ifall man kan ta emot från Sverige avvisade kurder men fått nej. Sverige frågade upprepade gånger under tre års tid.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tycker att det är lika beklagligt med behandlingen av människor som Shwan och Rêzan. 87 procent av Rêzans lungor fungerar inte. Hon ligger på sjukhuset, på intensivvården i Göteborg. Hon ska skickas iväg sedan. Det är det som är beklagligt. Det finns en lag. Den ska fungera, och den ska gälla för alla.
Enligt FN:s stadgar ska det inte skickas flyktingar till ett land där det pågår väpnad konflikt. Men den svenska regeringen gör det. Det här är inte enskilda fall som någon vänsterpartist sitter eller står här i kammaren och hävdar något om. Det handlar om kollektiv bestraffning.
Vi pratar om 1 700 som har kommit 2001, och jag pratar om 4 000 kurder och irakier. Här handlar det inte bara om kurderna. Det handlar om kvinnor och handikappade. Jag håller med dig. Många vill åka tillbaka, javisst. Det är de som har bott i Sverige, England eller Kanada, utbildat sig och skaffat välstånd. De kan berika sitt eget hemland.
Men de därifrån som är utsatta kan inte göra det, de som verkligen söker skydd i Sverige, för att de känner att Sverige är ett humanistiskt land; här kan man ta hand om dem. Men tyvärr vill den här regeringen inte göra det. För att förhandla med KRG måste man ha en uppfattning om när KRG är en part i avtalet. De här människorna skickas till Kurdistan.
Jag misstänker att migrationsministern inte känner till den irakiska författningen i detalj; det är inte något lättillgängligt dokument. Men där står faktiskt att KRG har rätt att sluta avtal med främmande makt. Det har skett, med USA, Japan och ett antal andra länder.
Det är viktigt för den svenska regeringen att vända sig till KRG och inte till den irakiska regeringen, som enligt FN inte har legitimitet. Det är inte en regering vald av folket.