Hans Karlsson (S):
Jag menar nog att vi i allt väsentligt har de praktiska förutsättningar som de här personerna behöver. Jag är naturligtvis medveten om - och det är Ana Maria Narti också - att om vi ska ha något slags generella regelverk, vilket man måste, så hamnar vi i gränsdragningar. Jag tänker inte ge mig in i en diskussion om studiestödsmedlen.
Linnéa Darell tar upp frågan om Lagrådets synpunkter om rimliga krav på ändamålsenlighet. Lagrådet har sin fulla rätt och till och med skyldighet att pröva de förslag som man får ur en rad olika aspekter.
Det är inte mitt kompetensområde, och jag tror inte heller att det var det som Ana Maria Narti menade. Frågan gällde väl främst hur man inom arbetsmarknadspolitiken och med arbetsmarknadsutbildningen kan få smidigare anordningar för att personer inte ska hamna mitt i en utbildning eller i ett slutskede och sedan inte kunna fullfölja den, som Ana Maria Narti säger.
Ingen kan göra någon säker bedömning när det gäller frågan om hur stor påverkan detta förslag och det nya systemet kommer att ha på sjuktalen.
Den gränsdragningen kommer naturligtvis alltid att vara problematisk i vissa enskilda fall. I det stora hela menar jag att de personer som det handlar om i allt väsentligt är de som behöver komplettera med någon kurs.
Det är orimligt att ålägga oss i regeringen att vi på något vetenskapligt sätt ska bevisa att regeringens förslag får någon specifik och särskild avsedd effekt. Därför är det svar som jag ger alldeles korrekt: Nej, vi kan inte bevisa det. Vi vet inte. Men vi tror på goda grunder att det ska ha effekt.
De har också möjlighet inom det reguljära systemet att göra det. Jag vill inte gå in närmare på här och svara på huruvida länsarbetsnämnderna har möjlighet att göra olika bedömningar från fall till fall. Det kan jag inte göra.
Det är precis så det går till i politiken, när vi i den här kammaren formar och försöker bygga ett samhälle gemensamt. Då har vi idéer om hur våra förslag ska kunna förbättra och förändra i olika avseenden. Vi gör detta därför att vi framför allt tror på något slags riktning. Vi tror på detta, och vi tror att det innehåller en väldig kraft för förändring.
Jag är angelägen om att vi samtidigt som vi har en generös inställning till invandrares möjlighet att komplettera sin utbildning måste ha legitima system som accepteras av människor.
Det är hyggligt avvägt när det gäller olika intressemotsättningar som uppstår omkring ett sådant här system. Linnéa Darell har många gånger sagt att remissvaren är entydigt kritiska. Nej, det är inte sant!
Många kan göra anspråk på och tycka att det vore rimligt att få läsa ytterligare någon termin och kanske ytterligare någon till i arbetsmarknadsutbildning. Då kommer det i kollision med vad de allra flesta får göra, nämligen studera för egna medel. Jag tänker inte kategoriskt säga att det är omöjligt att göra någonting åt det som Ana Maria Narti pekar på.
Om jag gör en summering av vilka remissinstanser som tillstyrker blir det 16 stycken. Det är många. Det finns också en rad - lika många och kanske några fler - som avstyrker kategoriskt. Men det är inte entydigt, så jag tror inte att Linnéa Darell ska upprepa det där.
Men just nu, för dagen och med anledning av den här interpellationsdebatten, tänker jag inte ta några ytterligare initiativ.
Anna Lilliehöök tar upp rättvisesynpunkten.
Jag följer detta noga, och jag tror att vi i grunden inte är oense om nödvändigheten av att skapa förutsättningar för alla, och då också för den här kategorin personer, att bidra med sina kunskaper fullt ut på den svenska arbetsmarknaden.
Jag kan fuller väl se att till exempel en arbetsgivare som vid en tidpunkt har prövat allt som är möjligt för att hjälpa en person att återgå i arbete och har tagit sitt fulla rehabiliteringsansvar kan tycka att det ter sig konstigt om man också därefter ska betala länge för sjukskrivning.
Det vill vi försöka ändra på. Det finns en svaghet i vår nuvarande verktygslåda när det gäller möjligheten att hjälpa människor vidare. Jag avser att återkomma till riksdagen med förslag som möjliggör för våra myndigheter att med arbetsmarknadspolitiska medel hjälpa personer som har kört fast i en anställning där man inte kan gå tillbaka.
Detta är ingen skillnad mot vad som har varit hittills. Jag kan se min gamla bransch, måleriet, som ett gott exempel på att detta finns. Arbetsuppgifterna är begränsade till bara rent måleri. Då måste man kunna ta sig till en annan arbetsplats eller kanske till och med till en annan bransch eller ett annat yrke.
Här behöver vi förstärka den arsenal av verktyg som vi ska tillhandahålla för myndigheterna för att hjälpa människor vidare från en anställning där man har kört fast alldeles.