KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Lindholm (MP):
Jag vet inte riktigt hur man ska tolka det som ministern säger. Jag antar att det var någon form av gliring när det gäller Miljöpartiets inställning i EU-frågan. Att vi lever i en gemensam europeisk elmarknad har ju ingenting med EU att göra. Det är ju en rent teknisk fråga.
Jag kan nog säga att långt innan man byggde de kablar som i dag ansluter Sverige till kontinenten var Miljöpartiet mycket väl medvetet om hur det påverkar marknaden. Att vi motsatte oss de kabelanslutningarna hade ju rent miljömässiga skäl när det gäller marinbiologi och sådant.
Att det får de effekter det har när det gäller elhandel är nog ingen okunnig om. Vi har ju en gräns mellan den södra och den norra delen av landet.
De byggregler vi har i dag innebär att vid nybyggnation får inte energiförbrukningen per kvadratmeter och år överskrida 130 kilowattimmar i den norra delen av landet och i den södra delen är gränsen 110 kilowattimmar per kvadratmeter och år. Det är regler som man klarar ganska bra i dag.
Det är inte några stora svårigheter för byggindustrin att klara det. I de lägen där man har stora energibehov under korta tider av året - det är ju i första hand i Norrlands inland - är det mycket billigare för den som investerar och bygger ett hus att klara det med billig elvärme än att använda en tyngre investering.
Jag tycker att ministern ska titta på om det inte finns möjlighet att ge byggföretagen möjlighet att initialt göra en större investering för att slippa det problemet.
Jan Lindholm (MP):
I likhet med Marie Engström konstaterade jag att finansministern inte uttryckte att han var helt nöjd med systemet utan såg brister även i det nya systemet. Så tolkar i varje fall jag det. Det är ändå en grund för att vi kanske kan se förändringar. Ministern avslutade sitt förra inlägg med att säga att det gamla systemet inte uppfattades som legitimt utan som orättvist. Jag tror att det beror på vem man frågar.
Det framställdes som oförutsägbart och orättvist med exemplet med den pensionerade kvinna som bodde ensam i huset där familjen hade bott under många år och där rika stadsbor köpte hus i närheten till höga köpeskillingar. Då gick taxeringsvärdena upp kraftigt, och sedan användes det som ett exempel i debatten.
Genom att det exemplet fördes fram så kraftfullt framstod det som orättvist trots att kvinnan genom begränsningsregeln inte betalade särskilt mycket i fastighetsskatt. Det var i praktiken inte något särskilt stort problem för den personen att bo kvar som samtidigt blev väldigt förmögen på grund av fastighetsvärdestegringarna.
Man kan tycka att den som drar en vinstlott på ett lotteri, som man faktiskt kan beskriva det som, kan delvis använda vinsten för att klara den högre boendekostnaden. Jag vill ända tala lite om solidaritet. Man säger att det gamla systemet uppfattades som orättvist och illegitimt.
Om man ser till hur det är i dag uppfattar många det nya systemet, eller förändringen, som väldigt orättvist. De som tidigare betalade väldigt hög fastighetsskatt betalar nu väldigt liten avgift. Det har varit en av de kanske största förändringarna mellan dem med låga och höga taxeringsvärden och inkomster. Uppfattar inte ministern detta på något sätt som en minskad solidaritet i skatteuttaget?
Jan Lindholm (MP):
Ministern säger i sitt svar: "Att i försäkringssystemet föra in andra fel än sådana som avviker från fackmässigt godtagbar standard vid den tid då arbetena utfördes skulle kräva nya gränsdragningar mellan utveckling och forskning." Det är helt korrekt. Men situationen är inte den. Jag tror att ministern är lite dåligt informerad. Situationen är den att det är just precis det som sker på byggmarknaden.
När sedan problemen uppstår betraktas inte längre byggmetoderna som fackmässigt godtagbar standard, och då gäller inte försäkringen. Jag kräver inte att det här området skulle hanteras annorlunda än andra områden, utan att det ska vara lika på andra områden. Det borde vara det avtal man har ingått som gäller. Det borde inte vara så att man från byggherrarnas sida kan säga: De villkor som gällde när vi byggde gäller inte längre.
Det är det som gör att just det här området skiljer sig från andra områden. Om jag försäkrar en bil är det reglerna för den bil som jag har köpt som gäller. Det är till och med så att om man har en veteranbil är man inte tvungen att sätta ett säkerhetsbälte på den i dag, för de lagarna fanns inte när bilen byggdes.
Det är just det faktum att man efteråt ändrar villkoren till nackdel för dem som äger husen och de boende som gör det så udda. Det är vad man vänder sig emot. Jag brukar klaga på att jag får fel minister att diskutera med. Jag undrar om det är problemet här.
Om vi fick fram bostadsministern på arenan kanske vi skulle få en annan diskussion. Det finns ingen som hävdar att det skulle vara något problem att ändra på villkoren och i byggfelsförsäkringen baka in utvecklingsfelen. Alla jag har talat med under de månader jag har ägnat åt detta säger att vi skulle få precis den effekten.
Vi skulle först höja premien. Men ganska snart skulle det visa sig effekter för ansvaret, som är oerhört stort. Det handlar om hundratusentals kronor som husägaren får stå för om det är en villa som är drabbad. Det skulle hamna på försäkringsbolaget och indirekt på byggherren. Det gör det inte i dag. Där har ministern återigen fel. Det skulle leda till att man inte gjorde det man gör.
Man konstaterar alldeles för snabbt att det är en fackmässigt godtagbar produktionsteknik. Det är vad man gör i dag eftersom man kan använda lagen på det sättet att man några år senare konstaterar: Det var inte någon fackmässigt godtagbar produktionsteknik eller metod, och därför gäller inte försäkringen. Kommer man ifrån det skulle metoderna inte användas så snabbt utan de långa tester som behövs inom byggsektorn.
Det kanske handlar om att en ny metod måste prövas längre. Jag tror att fem år är för kort och att tio år är det minsta. Därför är kravet på tio år inte orimligt. Jag tror jag stannar där.
Jan Lindholm (MP):
Det är märkligt att det är så att de parter som finns på marknaden på både byggarnas och konsumenternas sida delar min uppfattning och inte ministerns uppfattning. Jag hoppas ändå att ministern på något sätt tar till sig den del av problematiken som de boende och fastighetsägarna brottas med och där lagstiftningen är problemet.
Det uppdrag som regeringen gav till Boverket i december 2006 ska enligt ministern redovisas, som han sade förra gången, i slutet på året. Det kommer förhoppningsvis att leda en bit på väg mot en lösning. Men det är bråttom. Även om byggande nu har gått ned är det ändå ungefär 14 000 nya egnahemsägare som varje år riskerar hälsa och ekonomi när de bygger eller köper ett hus med dagens rättsosäkerhet.
Så är läget enligt alla parter på marknaden. Ministern inledde sitt svar med att peka på Boverket och gör det även nu.
Mot bakgrund av det vill jag uppmana ministern att tala med sina sakkunniga på departementet och Boverket och uppmana dem att besöka riksdagen nu på onsdag den här veckan då Nordens främsta experter på detta är samlade här för att uppdatera oss i frågan.
Eftersom regeringens egna sakkunniga har visat så stort ointresse för frågan tänkte jag efter debatten lämna över ett program plus en lista på alla de prominenta personer som kommer att delta i seminariet.
När ministern upptäcker att där finns representanter för alla de stora intresseorganisationerna, forskning, villaägare, konsultföretag med mera, kanske ministern skulle kunna försöka få sina egna experter att våga sig över till riksdagen och lyssna. De kan då skaffa sig kunskaper utan att behöva vänta på Boverkets rapport. De finns i dag och kommer att serveras här i riksdagen på onsdag. Välkommen själv, förresten!
Jan Lindholm (MP):
Det var snabba ryck och korta anföranden här. Jag yrkar också bifall till reservationen i betänkandet och funderar på hur jag ska korta ned det här. Jag tycker att betänkandets text från majoritetens sida är både upplysande och faktiskt väldigt bra.
Man tar där upp olika regelverk som Haagkonventionen och Europarådskonventionen och redovisar hur man arbetar i UD med den här frågan. Jag tror att det finns en ganska stor samstämmighet i de här frågorna, som tidigare talare har sagt. Ändå har vi då en reservation.
Den har beskrivits, så jag kanske ska hoppa över den delen också.
Motivet för min del att delta i reservationen trots att jag inte ser några egentligt stora motsättningar här är att jag tror att det är väldigt bra för en regering att kunna hänvisa till parlamentet där hemma och säga: De är för djävliga och är på oss hela tiden i den här frågan.
Oavsett vilken regering vi har tror jag att det behövs en kontinuitet som inte får brytas av regeringsskiften. Egentligen handlar det väldigt mycket om hur vår diplomatkår arbetar med sådana här frågor. Det handlar ju inte bara om att skapa nya regelverk, som naturligtvis är en process. Det handlar också om att tillämpa dem, och då är det mycket förtroendefrågor.
Jag tycker inte att ni på majoritetssidan ska ta den här reservationen som att det är en kritik eller någonting sådant. Det är snarare ett stöd för den sittande regeringen, oavsett vilken den är, att parlamentet ligger på. Jag har hört flera gånger från förhandlare som jag har träffat i internationella forum att de tycker att det är ganska skönt att kunna säga så här i förhandlingssituationer: Vårt parlament är lite jäkligt mot oss, så ni måste förstå vår situation.
Den här reservationen är alltså snarare ett stöd.
Jan Lindholm (MP):
Det är med viss oro som man märker hur formuleringskonsten från talarstolen gör att energipolitiken ibland riskerar att hamna på ett sluttande plan och glida i väg. Värst var det i dag när näringsminister Maud Olofsson anklagade Miljöpartiet för att vara ansvarigt för de smutsiga inköp som Vattenfall gjorde under den förra mandatperioden när det egentligen är hennes eget parti som ingått den uppgörelsen med Vänsterpartiet och Socialdemokraterna.
Jag tycker faktiskt att hon är skyldig Miljöpartiet en ursäkt för en sådan anklagelse. När det gäller ett sluttande plan för energipolitiken vill jag särskilt peka på en formulering som gäller vattenkraften på s. 38 i propositionen från regeringen. Där skriver man så här: Nationalälvarna och övriga i miljöbalken angivna älvsträckor ska fortsatt skyddas från utbyggnad.
Det är naturligtvis bra att man slår fast att det ska vara på det sättet, men det är faktiskt det enda man säger om mål för vattenkraften. Den formuleringen är ju utan tvekan en väldig försvagning jämfört med tidigare beslut.
Den breda enigheten lutade sig i grunden på en utredning som hette Vattenkraft och miljö från 1974 och som faktiskt är avgörande för svensk vattenkraft. I utredningen föreslogs ett tak för svensk vattenkraft på 66 terawatttimmar per år. Det antogs med bred majoritet av riksdagen 1975.
Breda partiöverenskommelser har sedan upprepat det här ställningstagandet om taket för vattenkraft på 66 terawattimmar per år, både 1991, 1997 och senast i ett betänkande om energipolitiken år 2002 där Centerpartiet var med. Centerpartiet har varit en stabil part i de här energiöverenskommelserna under de dryga 30 år som de har pågått.
Anledningen till att jag i höstas, den 13 november, ställde en fråga om detta var att många människor känner att det här är på väg att hotas. Jag frågade Maud Olofsson om Centern har ändrat uppfattning när det gäller målet för svensk vattenkraft. Då fick jag det här svaret: Det finns alltså ingen tvekan om att uppgörelsen om målet för vattenkraften ligger fast.
Eftersom vi har en produktion i landet som väl ligger över målet 66 terawattimmar per år är det många som i likhet med mig utgår från att någon ytterligare utbyggnad av vattenkraft inte kommer att ske eller stimuleras av en regering där Centerpartiet medverkar.
Nu är ju inte näringsministern här, men det finns anledning att i den här debatten få ett klargörande av någon på regeringssidan, kanske i första hand en centerpartist, om avsaknaden, efter 30 år, av den formulering som tidigare har varit den bärande för energipolitiken när det gäller vattenkraften ska tolkas som näringsministern gjorde den 13 november här i kammaren.
Eller betyder avsaknaden av den här formuleringen att det finns någon förändring i energipolitiken? Många av dem som står i kö för att exploatera vattenkraft i Sverige tolkar ju detta på ett annat sätt. Därför undrar jag: Gäller överenskommelsen om ett tak för vattenkraftsproduktion på 66 terawattimmar per år som antogs 1975, 1991, 1997 och 2002? Gäller den överenskommelsen fortfarande?
Kan någon från majoritetssidan svara på det?
Jan Lindholm (MP):
Strax innan jag skulle gå till kammaren i går för att delta i en debatt som socialutskottet hade där jag särskilt skulle prata om barnens situation blev jag uppringd av en förtvivlad förälder som bor i ett hyreshus där översvämmade badkar tydligen tillhör det som återkommer med några års mellanrum. De människorna hade först nu förstått, efter många år, att det är på grund av fuktskadorna som de är så trötta och trots det inte klarar av att sova, att de har tungt att andas, ont i huvudet, kliande ögon och ständig snuva och hosta.
Den här familjens sexåriga dotter blöder ymnigt näsblod de nätter hon sover i sitt sovrum, som ligger intill den vägg där stammarna för badrummen och vatten och avlopp går. Just näsblod är en ganska tydlig indikator, eftersom mögeltoxiner är vävnadsnedbrytande. I kombination med hosta leder det ofta till blödningar i svalg och lungor. Herr talman!
Jag har frågat ministern om hon har för avsikt att göra något åt det faktum att en forskningsrapport nyligen har visat att vi har ett allvarligt folkhälsoproblem här - ett folkhälsoproblem där det bara är 7 1⁄2 procent av de drabbade som efter fem års behandling har tillfrisknat och där 20 procent efter mer än sju års vård är förtidspensionerade.
Det handlar om en grupp där mer än 60 procent av de drabbade efter minst sju års behandling inte ens klarar av att besöka en vanlig butik utan att återigen bli sjuka. Hur ska jag då tolka ministerns svar, herr talman? Ministern säger i svaret att "hittills har man inte kunnat fastställa några entydiga samband mellan luftens sammansättning och de symtom som människor relaterar till sin inomhusmiljö". Alltså: inte några "entydiga" samband.
Betyder det att ministern tror att människor som fått sina liv totalt förstörda, och i vissa fall till och med tagit sitt liv, skulle fantisera? Vi hade ett seminarium här i riksdagen den 4 juni i år där de ledande nordiska forskarna var på plats och presenterade forskningsläget. De forskarna tvivlar inte ett dugg när det gäller forskningsläget.
Det finns mer än 100 internationella forskarrapporter som är entydiga när det gäller sambandet mellan ohälsa och inomhusluften. Regeringen tillhör tydligen dem som lutar sig mot en känd forskare här i Sverige som bland annat de kommunala bostadsbolagen alltid brukar vända sig till.
Han har tre gånger efter att man sanerat polishuset i Karlstad förklarat det för fullt användbart och att det inte är några problem. Men poliserna har vid tre tillfällen efter att han har gjort det inte kunnat gå dit utan att hamna på knäna. Efter tre totala försök att renovera huset har man gett upp och struntat i vad expertisen säger, och man har byggt ett nytt polishus. Är det den kunskapen regeringen lutar sig mot?
Jag skulle vilja att ministern förklarade varför inte försiktighetsprincipen kan gälla när forskningsläget ändå är så tydligt - bara för att det uppenbarligen är en svensk myndighet som anser att sambandet inte är "entydigt" fastställt. Det finns ju massor av sjukdomar som vi försöker bota, och vi behandlar och hjälper människor - fastän vi inte vet vilka mekanismer som gäller vid de sjukdomarna.
Jan Lindholm (MP):
Ja, självklart kräver ett framgångsrikt åtgärdsprogram att något görs åt byggnationen. Jag skulle önska att vår folkhälsominister på något sätt visade ett lite större intresse för att ta ansvar för de drabbade. Maria Larsson håller fast vid att det saknas kunskap. Då skulle jag vilja fråga: Vem påstår det? Varifrån har ministern fått det budskapet? Är det byggindustrin som hävdar att det saknas kunskap, eller är det Socialstyrelsen som hävdar att det saknas kunskap?
Jag får kritik för att jag hänvisar till en rapport. Men den rapporten handlar just om långtidssjukskrivning i Sverige, om i vilken mån de människor som drabbats har kommit tillbaka till arbete. Kunskapen om det här är enorm. Det finns hundratals rapporter om detta. Jag har till exempel i en medicinsk tidskrift hittat en artikel där det talas om varför man inte kan utsätta människor för den här typen prover.
Det som de här mögelsvamparna producerar betraktas som så fruktansvärt giftigt att man helt enkelt inte kan göra studier på människor. Att göra det vore oetiskt, hävdar man. I USA har man gjort en annan bedömning. Där anser man att det finns ett tillräckligt underlag för att faktiskt göra någonting.
Den federala motsvarigheten till vårt miljödepartement, alltså deras miljö- och hälsovårdsdepartement, har satt i gång med ett särskilt giftprojekt just avseende inomhusmiljö, fuktskadade hus och mögel.
Man inriktar sig på barn eftersom man anser att barn under tolv år - det finns ett flertal olika myndigheter, till exempel en myndighet som motsvarar en sorts inrikes- och säkerhetsdepartement som på något sätt tar hand om riskfrågor och sådant - över huvud taget inte bör komma i kontakt med den här typen av miljö. Alldeles nyligen skrevs det en forskningsrapport i Sverige.
Där visar man mycket tydligt att just det faktum att man nu kan visa att vi kan inandas dessa partiklar - inte bara exponeras för dem via mat eller så - gör att giftigheten är hundrafalt större än vi tidigare har trott. Jag skulle alltså vilja se lite mer engagemang för de drabbade.
Jan Lindholm (MP):
Först vill jag tacka ministern för ett snabbt svar. Min frågeställning tycker jag inte i så stor utsträckning handlar om ungdomspsykiatrisk vård, som ministern har valt att tolka den. Min fråga handlar snarare om hur man på olika sätt kan undvika att vårdbehoven uppstår. Utgångspunkten för frågan är nämligen den forskning som för några veckor sedan presenterades i en doktorsavhandling i Lund.
Man har studerat det ökade vårdbehov som framför allt unga tjejer tenderar att drabbas av och som kan relateras till problem med övervikt.
Den tanke som slog mig när jag lyssnade till det här inslaget på radion var att ett bra och tidigt bemötande borde kunna leda till ett minskat behov av vård. Det kan vara ett tidigt bemötande från vården men också från andra instanser i samhället.
Eftersom kommunerna och landstingen, som i normalfallet är de här instanserna, på grund av regeringens brist på ekonomisk politik nu tvingas skära ned så pass kraftigt i nästan alla sina olika verksamheter, även de som har med barn att göra på olika sätt, tänker jag mig att det finns en ganska stor risk för att de grupper som inte har alldeles akuta behov inte hinns med.
Då finns det en risk att de blir i sämre skick och att kostnaderna i slutändan blir större. Jag såg alltså framför mig hur regeringens politik å ena sidan ger de rikaste i samhället ännu större skattelättnader å andra sidan skapar ett resultat med en växande vårdbörda. Egentligen är det ju en vårdbörda som inte är nödvändig.
Man skapar ett onödigt vårdbehov med en sådan politik. När jag läser ministerns svar blir jag positivt inställd men också lite fundersam, för jag tycker att det är väldigt bra att regeringen vill stötta landstingen så att de i ökad utsträckning kan arbeta med terapi i stället för med antidepressiva läkemedel, som jag ser som problematiskt.
Men om det nu är så att regeringen verkligen menar allvar med det, undrar jag hur det i praktiken ska kunna förverkligas. Det finns ju inte någon stor mängd av beteendeterapeuter till hands som man bara kan sätta in, och jag har svårt att se att den fortbildning som ministern redovisar för i år och nästkommande år kan ge något resultat. Alltså: Finns den personalen? Jag har uppfattningen att den inte existerar för att kunna jobba på det sättet.
Om man ska vara ärlig, är inte också det här en av alla de ballonger som regeringen fyller med väldigt fagra löften men som har väldigt lite kraft att lyfta? Jag delar också ministerns uppfattning att det är jätteviktigt att fånga upp barn och ungdomar väldigt tidigt. Men regeringen har inte ställt sig särskilt positiv till Miljöpartiets förslag om en stor satsning på skolhälsovården.
Det är ju där som man från samhällets sida i första hand möter barn och ungdomar tidigt. När ni säger nej till vår lösning att satsa på skolhälsovården undrar jag helt enkelt: Har regeringen någon strategi för hur man på något sätt kan möta det växande problemet med övervikt bland barn och unga?
Jan Lindholm (MP):
Jag tycker att det var intressant att lyssna på ministern i det här senaste inlägget. Det är precis den diskussion jag skulle vilja att vi hade lite mer av. Jag tolkar avslutningen så att vi är överens om att det finns en risk att vi i kärva ekonomiska tider av en massa skäl inte lyckas prioritera så att vi i ett längre perspektiv håller kostnaderna nere. Det kanske i stället genererar högre kostnader.
Det är ett bra avstamp, tycker jag. Man kan väl säga att det är viktigt att diskutera vad vi gör och vilka saker vi prioriterar när vi har kärvare tider. Jag har ingenting emot det som ministern redovisade i sitt skriftliga svar och i sitt första inlägg. Det är jätteviktigt att vi satsar långsiktigt och att vi försöker ta hand om de problem som redan finns.
De människor som redan har drabbats ska naturligtvis ha bra vård. Självklart behöver vi satsa på att, som ministern redovisade, öka utbildningen av läkare inom psykiatri. Det är den linje vi tror på i dag. Jag tror att vi egentligen är rätt så överens. Det känns bra.
Jag hoppas att vi kan jobba med detta kreativt och försöka hitta infallsvinklar på olika politikområden. Jag delar ministerns uppfattning att många saker är svåra att åtgärda med politiska beslut. Men jag tror att det finns mycket som vi kan göra när det gäller regelverk och gränser för vad man får göra i olika sammanhang, när det gäller både kommunerna och näringslivet. Marknadsföring till exempel tror jag är ett sådant område.
I och med att det är så globaliserat är det svårt att angripa, men jag tror att det finns mycket att göra där när det gäller värden som inte bara har att göra med vad vi säger utan också med de regelverk som vi är med och skapar.
Jan Lindholm (MP):
Det var väldigt positivt att höra att ministern är inne på att samhället inte ska ta över någonting från byggherrarna. Nu har jag inte det förslag jag tänker tala om med i den här interpellationsdebatten, men jag har tagit upp det tidigare. Det skulle vara kul att höra i ministerns sista inlägg om han har funderat något på mitt förslag om att utöka ansvaret för byggherrarna.
Jag har lagt fram mitt förslag både i motioner och i tidigare interpellationsdebatter. När jag köper en bil kan jag i dag få tolv års rostskyddsgaranti på den, men jag kan inte köpa ett hus och få så att säga tolv års livsmiljökvalitetsgaranti, eller vad jag nu ska kalla det, alltså en garanti för att det inte är farligt att bo i huset. Det kan jag inte få.
Det är så märkligt i dag att arbetsmiljölagstiftningen, som ministern hänvisar till, är jättehård för dem som jobbar med huset, men sedan huset byggts färdigt - antingen det är ett polishus, kontorshus eller bostadshus - finns det inga regler för dem som ska bo eller arbeta där. Byggarbetarna kanske måste jobba med gasmask när de lägger mattor, lägger på de slutliga ytmaterialen och liknande.
Sedan tar man för givet att tiden mellan byggjobbet och till dess att någon flyttar in för att jobba eller bo i huset bara ska lösa allt. Där finns ett jättegap. Skolorna är en viktig miljö, och jag ska kort säga något om dem. Nu pågår det ett utredningsarbete, och jag skulle därför vilja fråga ministern hur länge det kommer att dröja innan det är klart. Vi vet att många barn i dag far illa i skolorna.
Skolan i Piteå är inget undantag. De symtom som barnen där hade finns i nästan alla skolor. Hur många fler barn ska fara illa innan vi får någon ordning på detta? Borde det inte finnas ett starkare engagemang från regeringen att försöka gå in och se om man genom att vidta temporära åtgärder kunde minska lidandet hos alla dem som drabbas av de dåliga inomhusmiljöerna?