Johan Forssell (M):
Jag vill inleda med att säga att jag håller med Åsa Lindestam om en sak, nämligen att syftet med den omställning av försvaret som nu sker är att införa ett "flexibelt, effektivt och tillgängligt" försvar. Det behövdes verkligen. Försvarsdebatter blir ofta lite märkliga eftersom det framställs som att inga resurser längre satsas på försvaret, detta trots att vi varje år lägger närmare 40 miljarder kronor på det här området.
Det är nog ganska få andra områden i samhället man lägger 40 miljarder kronor på som har denna behandling. Just för att vi lägger så mycket pengar är det viktigt att vi får valuta för våra skattepengar och att vi också får den försvarsförmåga vi ska ha. Här finns väldigt mycket att göra, och vi har påbörjat resan.
Vi ska bort från det gamla invasionsförsvaret med dåligt samövade, dåligt utbildade och dåligt tränade soldater, ofta med gammal materiel, där sju av tio faktiskt aktivt sade att de inte ville vara en del av försvarets framtid. Problemet har också varit de långa ledtiderna.
Försvarsplaneringen verkar ha präglats av en tro att militära konflikter på något sätt skulle utannonseras i tidningen några år innan de ska ske - att det skulle stå mellan sportsidorna och ekonominyheterna. Så fungerar inte militära konflikter. Hur ska man annars förklara de långa ledtider som har varit? Av 30 000 insatsorganisationer har endast 11 000 funnits tillgängliga inom ett år.
Detta är den stora utmaningen: att vända skutan, förnya och modernisera. En viktig del i detta är den nya personalförsörjningen, just för att åstadkomma det vill. Det finns många skäl till varför den är bra inte minst för att skapa en högre kvalitet. Inom det militära lär man sig snabbt att dåligt motiverade soldater inte gör ett bra jobb. Frivilligheten trumfar faktiskt plikten också i detta avseende.
Vi får också en snabbare reaktionsförmåga. På kortare tid kan vi ha 50 000 insatsklara för operationer både inom Sverige och utanför landets gränser. Vi får även, inte minst, ett bättre rekryteringsunderlag. Försvaret blir inte bättre för att man rekryterar från halva befolkningen - tvärtom, skulle jag vilja säga. Åsa Lindestam beskriver detta med den nya personalförsörjningen som slarvigt.
Jag skulle nog vilja vända på det och säga att jag tycker att det är Socialdemokraternas argumentation som är ganska slarvig. Man ser nämligen inte den stora bilden. Jag tycker att man ska ha respekt för denna förändrings storlek. Det är förmodligen den största förändringen inom svenskt försvar på ett hundra år. Nu har vi kommit en liten bit på vägen.
Är det någon som är förvånad över att det uppstår saker som måste korrigeras, saker som måste följas och saker som vi måste se vart de tar vägen? Jag kan avslöja att det kommer att vara så under en tid. Det kommer att finnas saker att noggrant följa och utvärdera. Jag är snarare förvånad över att så mycket har fallit på plats på så kort tid. Det vi vet hittills om hur det går är ganska hoppfullt.
I de två första rekryteringsomgångarna till GMU var det 10 000 sökande till 1 200 platser. Jag var i går på amfibieregementet i Vaxholm och träffade både soldater och befäl. Jag träffade en rekryteringsansvarig i en bataljon. Han sade: Vårt problem är inte att rekrytera nya soldater, utan vårt problem är att ta hand om alla som vill hit. När vi lägger ut en rekryteringsannons har vi ett enormt söktryck.
Jag får nästan stoppa folk vid grindarna. Socialdemokraternas nya talesman i dessa frågor, Peter Hultqvist, beskriver personalförsörjningen som en katastrof. Jag kan konstatera att verkligheten faktiskt inte ser ut så - långt därifrån.