KBLab/rixvox huggingface dataset:
Isabella Hökmark (M):
Det är trevligt att kulturministern är så glad och sprudlande över resultatet. Gör man ett besöksmål gratis är det väl självklart att det är fler som går dit. Ingen trodde väl annat. Men resultatet av det har inte blivit det som man önskade med den här reformen. I det pressmeddelande som skickades ut före genomförandet står det att man inför fri entré för att många fler grupper i samhället ska kunna ta del av det gemensamma kulturarvet. Man vill alltså ha nya besökare till museerna.
Kulturministern och jag har diskuterat de här frågorna tidigare, och mina tidigare invändningar har bekräftats av rapporten som Myndigheten för kulturanalys har gjort. Man säger att ökningen vid museer med fri entré utgörs av vana museibesökare, det vill säga att de som redan går dit har gått fler gånger. Det är också en ökning av utländska turister. De flesta är från närområdet.
Man ser också en stor ökning av pensionärer, som redan hade reducerad avgift. Även om antalet besök har ökat på museer med fri entré finns det också exempel på sådana museer som har fått ett minskat antal besökare. Jag tänker på Tekniska museet. Samtidigt som antalet besökare har ökat med 40 000 på ett museum har man där fått en minskning med 50 000. Det tycker inte jag är speciellt bra.
Jag känner mig ännu mer nervös för de privata museerna, där det finns entreprenörer som har satsat pengar och anställt personal och där besöksantalet kanske har gått ned för att staten har valt att det ska vara fri entré på vissa museer. Jag förstår alltså inte riktigt den här odelade glädjen eftersom syftet var nya besökare från andra områden där man vet att det är många som inte går på museum. De har inte kommit till museerna. Varför är då den här reformen så lyckad, kulturministern?
Isabella Hökmark (M):
Just detta är min invändning: Kulturministern väljer att lägga 80 miljoner kronor om året för att subventionera mig och andra vana museibesökare, som skulle kunna betala för sitt inträde. Hade vi haft dessa 80 miljoner kronor hade vi lagt dem på riktade insatser till museerna så att de hade fått ett tillskott av pengar. De har ju inte fått mer pengar genom denna reform. Det är gratis för oss att gå in, men museet har inte fått mer pengar till sin verksamhet. Vi hade riktat pengarna till museerna.
Talar man med museichefer säger de att de gärna skulle ta emot pengar kanske just för att föra ut konst till de närområden där man inte är så vana museibesökare, försöka dra till sig människor på ett annat sätt och utöka verksamheten. Det är detta som är skillnaden: Jag vill lägga pengar där de gör mest nytta, inte på att subventionera alla.
Min fråga är därför fortfarande: Varför är det inte bra att lägga pengar i riktade insatser så att kulturministern får de besökare som man efterfrågar att komma till museerna?
Isabella Hökmark (M):
Det har aldrig satsats så mycket på kultur som under alliansregeringen, och det var vi som införde kultur i skolan och flera viktiga reformer under den tiden. Så jag vill påstå att vi satsar. Det är intressant att det sägs att vi var olyckskorpar. Vi hade ju facit från förra gången en fri-entré-reform genomfördes. Då hände precis samma sak: Man subventionerade redan vana museibesökare och turister som kommer hit. Enligt besöksstatistiken är sex av sju besökare på något av museerna turister.
Jag tycker inte att det ska vara gratis för dem. Det är trevligt att det kommer turister till Sverige, men vi kanske inte ska använda skattebetalarnas pengar för att subventionera deras museibesök. Jag satt tidigare och lyssnade på en kollega till kulturministern, statsrådet Ylva Johansson, och hon sa i varje fall en klok sak, tyckte jag: Skattepengar ska gå dit där de gör mest nytta. Det är precis det vi moderater vill.
Vi beskattar invånarna i hela Sverige, och skattepengarna ska gå dit där de gör mest nytta. De gör inte nytta på fri entré när det visar sig - jag säger det igen - att turister eller vi som redan går på museum går dit en gång till. Varför inte låta pengarna gå dit där de gör nytta? Det är väl det ansvar vi har som förtroendevalda.
Jag har faktiskt börjat att bara gå på museer där jag får betala för att gå in, för där tror jag att min entréavgift gör mer nytta. Jag vågar knappt säga detta, men i eftermiddag ska jag ta några timmar av riksdagsveckan och gå med en liten knatte till ett museum där jag betalar för att gå in. Det tycker jag är bra!
Isabella Hökmark (M):
Friheten segrade för 25 år sedan. Europa återförenades och miljoner människor blev fria medborgare. Två viktiga förutsättningar har präglat denna väg till frihet: EU och Nato. Under dessa 25 år har EU fungerat som en kraft för att integrera ekonomier och gjort nya demokratier till självklara delar av Europa. Nato har under samma tid gett den europeiska fredsordningen stabilitet, tack vare det amerikanska engagemanget. Nu hotas dock delar av detta.
Med valet av Trump riskeras grunden för vår stabilitet och säkerhet. Det är stor risk för att den transatlantiska länken försvagas och att det inte går att bygga svensk säkerhet runt den. Det finns också risk för ryska påtryckningar på de baltiska staterna. Då undrar jag: Vilken oro känner statsministern över detta, och vilka åtgärder avser statsministern att vidta?
Isabella Hökmark (M):
Min fråga går till statsrådet Anders Ygeman. Gång efter annan får vi vittnesmål och rapporter om att personer som inte ska göra det erhåller bidrag från staten. Detta urholkar förtroendet hos dem som betalar skatt och dem som erhåller bidrag. Jag tänker på islamister och våldsbejakande grupper.
Min fråga till statsrådet är: Hur tänker han ingripa för att säkerställa att islamistiska och våldsbejakande grupper inte kan finansieras med hjälp av statsbidrag?
Isabella Hökmark (M):
Min fråga går till statsrådet Ardalan Shekarabi och rör esport. Det kom ett tillkännagivande i mars 2015 om att tillståndsplikten eller avgiften för LAN-spel skulle tas bort. Detta regleras under automatspelslagen, vilket blir lite konstigt eftersom den lagen tillkom 1982 och skulle komma till rätta med problem i spelhallar och miljöer som är olämpliga för ungdomar. Nu är det snarare så att e-sport håller ungdomar borta från olämpliga miljöer.
Vi väntar på ett svar om när de ska tas bort. Jag undrar när det kommer - vi har väntat i två år. Jag tror att de som väntar allra mest är de ungdomar som får betala avgifterna på LAN-kaféer och event. När kommer det?
Isabella Hökmark (M):
Min fråga går till kulturminister Alice Bah Kuhnke. I ett pressmeddelande från oktober 2014 skriver kulturministern att man ska sänka avgifterna i kulturskolan. Man lägger 400 miljoner under fyra år på detta för att göra den tillgänglig för alla. I en artikel i fredags intervjuade man kulturchefen i Botkyrka - Botkyrka har en av länets lägsta avgifter, 350 kronor, vilket ligger långt under snittet i Sverige.
I artikeln säger hon att andelen deltagare från de socioekonomiskt svagare områdena i norra Botkyrka knappt har förändrats sedan Botkyrka mer än halverade avgiften 2012. Generalsekreteraren på Kulturskolerådet säger i samma artikel att en sänkning av avgiften innebär att de som redan är med i kulturverksamheten får ytterligare subventionerad verksamhet.
Därför blir min fråga till kulturministern om hon anser att det är rätt att än mer subventionera avgifterna, då vi kan se att det inte ger den effekt man önskar.
Isabella Hökmark (M):
Tack, ministern, för svaret! I Östersjön finns två torskbestånd, det östra och det västra. De senaste fem åren har man fått tilldelat sig att ta upp 63 000 ton men inte lyckats fånga mer än 35 000 ton. Man har alltså inte kunnat fånga sin tilldelade kvot. Om det västra beståndet har det internationella havsforskningsrådet Ices sagt att värdena ligger under biologiska gränser.
Man har i år föreslagit kvoter som ligger på 1 000-3 000 ton fastän ministrarna beslutade om kvoten 5 500 ton. Rekommendationerna från forskarna bryr sig ministrarna inte så mycket om i förhandlingen. Det borde vara så att man fokuserar på att tillämpa en försiktighetsprincip och att inte tillåta ett fiske på marginalerna.
Östersjöns välmående måste sättas före kortsiktiga ekonomiska intressen. Torsken håller på att försvinna. Det måste ligga i Sveriges intresse att vi behåller ett fiskebestånd med torskar i Östersjön. Därför blir min fråga till ministern vad han tänker göra för att förbättra möjligheterna för torskens överlevnad.
Isabella Hökmark (M):
Det är klart att målet inte ska vara att sänka eller höja kvoter. Målet ska vara att rädda torsken. Jag anser inte att man gör det. Faktum är att man inte ens kan fiska upp de kvoter som ni bestämmer om. De fiskare som har tillstånd att fiska får inte upp så mycket fisk.
Jag ska citera en regeringskollega till ministern, som har sagt: "Varje torsk som fiskas lagligt i dag är en chansning från politikernas sida, där man med öppna ögon och med forskarens klart uttalade varningar i öronen sätter torsken på spel för att rädda ett fåtal arbetstillfällen." Det är Isabella Lövin, vice statsminister, som har sagt detta.
Jag tänkte också citera minister Bucht, som säger: "Vad gäller utfallet för både torsk och lax är jag nöjd med resultatet som jag anser är i linje med vår målsättning. Det gynnar vår fiskenäring, våra kustsamhällen och förser både oss och framtida generationer med hälsosamma livsmedel." Jag blir förvånad när jag samtidigt läser vad forskarna säger om att beståndet av torsk är under biologiskt säkra värden. Hur kan ministern vara nöjd?
Isabella Hökmark (M):
Det finns andra åtgärder, som ministern nämnde. Nu tänker jag göra något som jag aldrig trodde skulle hända: Jag ska läsa ur en motion från Socialdemokraternas partistämma som jag till och med tycker är bra. Det står så här: Östersjön, där bottentrålning är tillåten, är snart tömd på fisk och liv. På samma stämma bifölls motionen. Att-satsen lyder: Socialdemokraterna verkar för ett förbud av bottentrålning i hela Sverige.
Varför inte föreslå det för Östersjön? Varför driver inte ministern denna fråga? Man har förbjudit bottentrålning i andra delar av världen just för att få en återhämtning av ett fiskbestånd. Jag tycker att det skulle vara en alldeles utmärkt åtgärd.
Isabella Hökmark (M):
Först vill jag tacka statsrådet för svaret på min interpellation. Det är bra att ministern erkänner dataspelsindustrins betydelse, men det vore också bra om han insåg att än viktigare är de jobb, inkomster och skatter som den skapar. Dataspelsindustrin har en avgörande betydelse för Sveriges förmåga att vara en ledande it-nation. Den bidrar till en kritisk massa av kunskap och kompetens, företagande, kreativitet och en datamognad som är viktig för hela vårt samhälle.
Dataspelsindustrin skapar världsledande programmerare och bidrar till en utveckling av kreativitet och förmåga till problemlösning som är till nytta för hela vårt samhälle. Dataspelsindustrin genererar jobb till unga oavsett var de kommer ifrån, den vitaliserar den svenska industrin och bidrar till att det svenska näringslivet kan vara ledande i den digitala utvecklingen. Därför anser jag att statsrådet borde vara lite mer ödmjuk än att bara svara att allting redan är gjort och att det som saknas är alliansregeringens fel.
Till att börja med har den nuvarande regeringen inte åtgärdat bostadsproblemen. Tvärtom driver ni nu fram en minskning av byggandet. Genom era beslut har det i princip inte kommit till någon infrastruktur vare sig i Stockholmsområdet eller i övriga Sverige. Ni började med att frysa stora infrastrukturinvesteringar. Sedan inställde ni fördelningen av 700 MHz-bandet som ska användas för mobila bredband och ny digital utveckling. I stället för att Sverige hade kunnat bli först blir vi bland de sista.
Det är riktigt att ni har lagt fram förslag om personaloptioner, men det räcker ju inte eftersom ni likväl gör det svårare för små och växande företag att attrahera kompetenser. När det till sist gäller rekrytering av arbetskraft har ni än så länge inte gjort annat än att skylla på den regering som satt fram till 2014. Oavsett när och vem som lade fram vilket förslag är det ni som regerar sedan 2014, och snart är det 2018.
Mot den bakgrunden vill jag fråga statsrådet vad ni vill göra för en dataspelsindustri som ser mängder av hinder för sin tillväxt här i Sverige. Finns det någonting som ni vill göra förutom att säga att allting är bra?
Isabella Hökmark (M):
Jag håller helt med om att det är viktigt att den här branschen är framgångsrik. Det är därför jag är mån om att dessa arbetstillfällen ska stanna i Sverige. Det var därför jag ställde mina frågor. Jag har själv varit ute på många besök på expansiva företag i Stockholm. De pekar på just de svårigheter som jag har nämnt. Bland annat handlar det om skattefrågor. Det finns en del utländsk kompetens som inte vill komma till Sverige för att man får betala för mycket i skatt.
Det är också problem att rekrytera från andra länder i startskedet. Det är krångligt att få hit personer från andra länder. När det gäller kapital är det svårt i inledningsskedet. När de väl har kommit igång ramlar kapital på dem från riskkapitalister. De nämner också bostadsmarknaden.
Jag tycker att den bästa bostadsresan man kan göra är att äga sitt boende, men ni har gjort det svårare med amorteringskraven. Det är svårt för unga personer att köpa, för det är så hårda krav för att få låna pengar.
Visst vore det bra med fler hyresrätter, men då måste hyresmarknaden vara fri. Det vore bättre, för då skulle det vara lättare att hyra ut och hyra bostäder. Många av dem lägger ut enklare jobb såsom färgläggning och animering av filmer. Det är för dyrt att ha i Sverige.
I stället köper de upp studior runt om i Europa, för där är arbetskraften billigare. Det försvinner alltså redan en del jobb härifrån. Det finns andra länder som är väldigt på och skriker efter att de ska komma: Kom hit, så får ni skattelättnader! De gör mycket för att attrahera de här företagen. Jag är ändå lite bekymrad över att de kanske inte stannar.
Vad gäller personaloptionerna har Moderaterna föreslagit ett mer generöst system, där det inte är någon begränsning för hur gammal verksamheten får vara, där bruttotillgångar får vara högre och där medelantalet anställda få vara högre. Jag tror att det skulle fungera bättre. Jag tycker att ministern ska lyssna på dessa företag och höra vilka problemen är, för det finns problem som jag har pekat på.
Isabella Hökmark (M):
Jag vill tacka statsrådet för svaren på mina frågor om de skärpta amorteringskraven, som gör det svårare för nytillträdda på bostadsmarknaden, som motverkar den viktiga rörligheten och som har lett till ett minskat bostadsbyggande. Noterbart är att statsrådet inte vill ta ansvar för beslutet utan hänvisar till nästan alla tänkbara institutioner i Sverige och utomlands. Att regeringen inte vill ta ansvar är i sig alarmerande.
Det är nämligen just regeringen som tillsammans med Finansinspektionen utan analys och utredning aktivt har verkat för amorteringskraven, som inte tar hänsyn till bankens bedömning, till låntagarens förmåga att betala eller till bostadens värde. Det finns skäl att vara orolig för utvecklingen av hushållens skuldsättning, men man måste veta och förstå bakgrunden för att åtgärder ska vara relevanta och meningsfulla. För det första har vi fått en omfattande överföring av ägande från kommunala och privata bostadsföretag till privatpersoner.
Det är i denna del inte skuldsättningen som sådan som ökar, utan det är finansieringen av bostäder som har flyttats över från företag och kommuner till privatpersoner, med säkerhet i samma bostäder. För det andra: Priserna på bostadsrätter har i sanning ökat, men det intressanta är varför. Det beror till viss del på värdeökning genom renoveringar och förbättringar. Framför allt hänger värdestegringen dock samman med bristen på bostäder, som ger stigande priser. Det finns en växande efterfrågan och ett litet utbud.
Det är för låg rörlighet på bostadsmarknaden och för få bostäder. För att uttrycka det enkelt beror bostadsbristen på bristen på bostäder, inte på för låga amorteringar eller på skuldsättningen som sådan. Och det är bostadsbristen som driver priserna uppåt. Problemet är att regeringens lösning på detta bekymmer - att bostadsbristen driver priserna uppåt - är att göra bostadsbristen större samtidigt som man gör det ännu dyrare för människor att skaffa sig en bostad.
Amorteringskravet har nämligen lett till lägre rörlighet på bostadsmarknaden och minskat bostadsbyggandet - två flugor i en smäll för att göra bostadsbristen större. Och för dem som inte har någon bostad har det blivit ännu svårare och dyrare att skaffa sig en. Amorteringskravet har alltså lett till tre saker: minskad rörlighet, färre bostäder och att det är dyrare att bo. Detta innebär att den långsiktiga efterfrågan och prisutvecklingen fortsätter att stiga samtidigt som osäkerheten vad gäller bostadsbyggandet leder till mindre bostadsproduktion.
Det är detta vi ser just nu. Det var därför jag frågade statsrådet om vilken analys som låg till grund för beslutet. Statsrådets svar var väl egentligen att det inte finns någon analys att redovisa utöver de uppfattningar och det tyckande som han redovisat på vissa pressträffar. Har det alltså inte gjorts någon utredning eller någon konsekvensanalys utöver funderingar på en pressträff? Om någon sådan har gjorts, var finns den?
Isabella Hökmark (M):
Riksrevisionen har riktat kritik mot regeringen för att man inte har presenterat en analys. Jag vet att ministern också har varit i finansutskottet, där vi har begärt att få en analys av förslaget men inte fått det. Ni ska tydligen återkomma i maj med den typanalys som jag tycker att vi skulle ha fått nu, eftersom amorteringskravet redan har införts. Det är väldigt svårt att köpa en bostad i Stockholm.
Jag vet inte om ni vet hur priserna ser ut, men det är inte ovanligt att en etta kostar upp till 3 miljoner, i alla fall i innerstan, och lite mindre i ytterområdena. För att få låna 3 miljoner måste man tjäna 60 000 i månaden! Det är en ganska hög inkomst. Dessutom måste man ha kapital att sätta in.
Om bostadspriserna går ned något är det jättebra för dem som har kapital eller stora inkomster. Alla andra får det ju ännu svårare att skaffa sig en bostad. Det kommer statistik hela tiden på att det skett en ökning av blancolånen, vilket jag inte tycker är bra. Byggandet har minskat. Det finns fastighetsbolag som ställer in sina planerade projekt.
Och hushållens lån är faktiskt än så länge oförändrade. Jag vill svara Hillevi Larsson att amorteringskraven inte ger fler bostäder, vilket är problemet. Det är väl lektion ett i ekonomi att om det är ett litet utbud av något ökar kostnaderna för det. Det är precis så det är, att få bostäder ger höga priser.
Och amorteringskravet leder ju ingen vart när det gäller att få till fler bostäder. Fortfarande är min fråga: Hur ska vi få till mer bostäder, och vad ska man säga till dem som nu inte kan köpa en bostad? Jag har läst om personer som separerar. En person sitter kvar i lägenheten eller villan och kan ta de gamla lånen.
Den person som ska flytta får ökade bostadskostnader med typ 50 procent, därför att man måste ta nya lån. Det är en helt absurd situation. Och vi ska inte tala om de unga som ska flytta hemifrån!
Om det över huvud taget byggs några hyresrätter får man i Stockholms närområde kanske betala 15 000-16 000 i månaden för en trea. Jag vet inte vilka som flyttar hemifrån som kan betala det. Det här gör det som sagt inte bättre. Hur får vi fler bostäder? På den frågan är regeringen, som nu i fyra år har arbetat med den här frågan, svaret skyldig.
Isabella Hökmark (M):
Jag tycker att man ska försöka tänka sig in i hur det är för de enskilda människor som har svårt att köpa en bostad och hitta någonstans att bo, för det är ju så det är nu.
I och med att vi med det tidigare amorteringskravet såg att det blev en dämpning, att en del projekt stannade av och att det blev svårare att få tag i en bostad och svårare att få låna förvånar det mig att regeringen tar ytterligare ett steg.
Dessa effekter såg vi redan före den 1 mars när nästa steg skulle tas, och de påverkar folks ekonomi mycket. De med låga inkomster kommer inte att kunna köpa någon bostad alls. Det blir inga bostäder till dem som tjänar lite mindre, inte har kapital eller inte har föräldrar som kan betala. Detta är det stora problemet.
Jag undrar fortfarande och har inte fått svar: På vilket sätt blir bostadsbristen mindre av att det byggs färre bostäder? På vilket sätt dämpas prisutvecklingen av att rörligheten minskar? Vad säger ministern till en ung familj som vill skaffa sig en bostad? Det blir ju inte lättare för att det blir dyrare att skaffa den. Moderaterna har många förslag. Ett är att det vore det bra att ta bort hyresregleringen.
Det har man gjort i Bryssel, så där kan människor få en hyresbostad på en gång. Däremot är taxibilarna reglerade, så det går inte att få tag i en taxi. Så fungerar det med regleringar. Men som sagt, hur blir det mer bostäder med detta? Det är det stora problemet. Vad säger ministern till dem som faktiskt inte kan flytta för att de inte kan ta nya lån eller till dem som inte ens kommer in på bostadsmarknaden?
Vi måste ju tänka på den enskilda personen.
Isabella Hökmark (M):
Först vill jag tacka statsrådet för svaret på min interpellation. Statsrådets svar på frågorna om konsekvenserna för enskilda vad gäller amorteringskravet är att han förmodligen vill göra dem än värre. Det är åtminstone den andemening jag läser i svaret, för det finns ju inga förslag om hur man ska kunna stävja utvecklingen. Svaret på problemet med växande bostadsbrist och att det blir allt svårare för enskilda att skaffa boende är att man tänker göra det ännu värre för den enskilde och svårare att skaffa en bostad.
Det innebär i sin tur att den nedgång i bostadsbyggandet som vi nu ser skulle förvärras och leda till en ännu större bostadsbrist. Det som är svårt i dag för den som vill skaffa sig en bostad ska alltså bli värre. Den brist på bostäder som är huvudproblemet till stigande priser på bostadsrätter och villor ska få växa sig ännu större i och med en politik som gör det svårare för dem som vill skaffa sig ett eget boende.
Till dem som har skaffat en bostad eller som är på väg att göra det säger man: Ni har det svårt nu, men vi ska göra det ännu svårare. Och bristen på bostäder låter vi bli större i ivern att göra det svårare för er att betala kostnaderna för ert boende. Det är sant att hushållens skulder har ökat, och det är sant att det finns anledning att vara vaksam över detta. Men man bör bedöma denna skuldökning mot bakgrund av de stora förändringar som har präglat den svenska bostadsmarknaden. Väldigt många fler äger sina bostäder.
Man har förflyttat ägandet från kommuner och privata företag, och skuldsättning för det har förflyttats så att privatpersoner finansierar det hela genom egna lån. Dessa lån motsvarar, till skillnad från många privatlån, ett stabilt ägande.
Privatpersoners bostadslån är de mest kreditsäkra lånen, bland annat mot denna bakgrund men också mot bakgrund av att privatpersoner prioriterar ägande av sin bostad. Fastighetskrisen i slutet av 1980-talet och början av 1990-talet präglades av problem i kommunala och privata bostadsföretag men inte av privatägda bostäder. Möjligheten att låna till sitt boende är avgörande för byggandet av nya bostäder, och det gäller både bostadsrätter och villor.
Det innebär att ju svårare regeringen gör det för privatpersoner att äga bostäder, desto mer urholkas den del av svensk bostadsmarknad som fungerar. När det blir svårare att låna blir det svårare att bygga. Det blir även svårare att sälja och att köpa, och det blir svårare för nya grupper att komma in på bostadsmarknaden. Tillsammans med flyttskatten har amorteringskraven lett till en minskad rörlighet på bostadsmarknaden förutom minskat byggande. Är statsrådet verkligen belåten över denna politik?
Var det detta ni ville ha: minskat bostadsbyggandet, ökad bostadsbrist och större svårigheter för den enskilde?