KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunnar Andrén (L):
Jag ska också tacka Lars Lilja för att han gång efter annan ställer frågor på detta område. Vi får goda svar från statsrådet i denna fråga också. Fru talman! Den som en gång kommit i närheten av dopningsmissbruk eller narkotikamissbruk - de hänger ofta samman - ser inte detta som bara statistik.
Det finns en enskild människa bakom varje fall, och den smärta som finns bakom varje fall är helt enorm. Det största problemet innan man når så långt är att upptäcka vem som missbrukar dopningspreparat. Det är jättesvårt. Vi som är lite äldre minns alla Ben Johnson i Seoul 1988.
Det var så uppenbart tydligt hur dopningsmissbruk hade nått över alla gränser. Men när vi går omkring i Stockholm, Göteborg, Gnosjö eller någon annanstans vet vi inte alls vem som är dopningsmissbrukare. Det är väldigt svårt att se. Det är ett jätteproblem.
Något som vi måste arbeta med för att motverka missbruk av dopningspreparat är att se till att upptäcktsrisken ökar. Det helt centrala för den enskilda människan är att hotas av att bli upptäckt som missbrukare. Då kan man diskutera vilka olika medel som finns.
Det är säkert bra med olika samordnande sekretariat och så vidare. Det första som jag kommer att tänka på är information. Det låter lite flummigt ibland. Men trots allt är det väldigt viktigt att man klargör de medicinska skadeverkningarna av dopningsmissbruk. Där kanske det finns en del att göra.
Det finns fortfarande en gyllene aura kring bruket av dopningspreparat som inte finns kring rökning och inte kring narkotika. Jag tror att det är väldigt viktigt att arbeta med attityden till dopningspreparat.
Men det handlar inte bara om straffskalor utan också om vilka medel som finns för att arbeta mot handel med narkotika. Det är en oerhörd drivkraft att det finns människor som kan tjäna pengar på detta. Nils Bejerot, den numera avlidne socialreformatorn, sade alltid: Finns det inga kunder i slutändan finns det inte heller någon handel och ingen som kan tjäna pengar på detta.
Därför måste man se hur man kan angripa den organiserade brottslighet som finns bakom dopningspreparat, alltså de personer som för in preparaten i vårt land om de inte tillverkas här. Det är ungefär som att man på skatteområdet säger att man måste arbeta med att bekämpa den serviceorganisation som finns kring skattebrotten.
På samma sätt tror jag att det är väldigt viktigt att man arbetar för att motverka det som Lars Lilja är ute efter. Tullen, polisen och olika myndigheter måste ha medel när det gäller det farliga arbetet med narkotika- och dopningspreparat. Man kanske till exempel ska kunna beslagta pengar och många andra saker i ganska stor omfattning.
Gunnar Andrén (L):
Lars Lilja tillhör Riksidrottsförbundets ledning. Är det några som har gjort goda insatser på dopningsområdet så är det inte minst Riksidrottsförbundet och ledningen där. Portalfiguren i sammanhanget är onekligen Arne Ljungkvist. Det bör kanske tas till protokollet att det är en väldigt viktig insats som han har gjort på opinionsbildningsplanet.
På nyårsafton besökte jag och min hustru Köpenhamns hovedbanegård. Det var väldigt intressant av den anledningen att man där använde narkotikahundar från tullen. Helt plötsligt kom hundar fram och sniffade inte på oss vanliga resenärer men överallt där man ställer in väskor och så vidare. Jag måste, fru talman, säga att jag aldrig har sett att det är på det sättet i Sverige - möjligen på flygplatser, men i övrigt vet jag inte att det förekommer.
Jag tror att någonting som är väldigt viktigt att fundera över är det som jag var inne på tidigare, nämligen upptäcktsrisken vid hantering av narkotika och dopningspreparat. Risken för upptäckt är väldigt tillbakahållande. Förbjuden frukt är, det vet vi från den heliga skrift, väldigt lockande.
Det var så redan i hedenhös, och vi människor har förändrats väldigt lite i det avseendet. Jag tror för min del att man ska använda informationen, och jag tror att Björn Fries är inne på rätt väg. Jag kan inte ha någon bestämd uppfattning om ifall det ska vara 15 eller 30 miljoner.
Men man ska informera om de medicinska vådorna av användning av dopningspreparat i motsats till den aura som finns kring olika muskelbyggande preparat, information inte minst i skriftlig form. Det är det ena. Det andra, som jag tror nästan är ännu viktigare, är att man får ytterligare medel för att slå till mot dem som verkligen sysslar ekonomiskt med detta.
Gunnar Andrén (L):
Först vill jag rätta ett misstag som jag möjligen själv har varit upphov till. Det handlar inte om någon "lett" utan om en tung litauer, talman Arunas Valinskas, som Per Westerberg har haft lunch med tillsammans med flera andra parlamentariker från olika partier.
Jag tycker ändå att den här interpellationen har varit av annorlunda karaktär än många av de föregående som bara har tagit sikte på hur man kortsiktigt ska hantera frågan. Därför tycker jag att interpellationssvaret har varit bra.
Jag har full respekt för att arbetsmarknadsministern inte också i detalj kan svara för hela Utbildningsdepartementet och forskningen. De någorlunda säkra siffror statsrådet använder visar på vikten av att vi har en kraftfull utveckling när det gäller mervärdeskapande värden inom de stora företagen.
Det är de som ändå någonstans på världsmarknaden måste bära vår utveckling framöver. Jag råkade se i dag att ett stort företag som heter Stora Enso, delvis finskt, har inställt en större investering i Nizjnij Novgorod. Det är ett illavarslande tecken utom möjligen för de svenska företagen, som får det lite lättare i konkurrensen när man inte gör en så stor investering i Ryssland.
Men det här visar också på något annat, nämligen att vi i många branscher har mycket att frukta. Därför är det särskilt viktigt att se till att de branscher som har de allra bästa förutsättningarna, avancerad teknik på medicinområdet, har utvecklingskraft framöver.
Gunnar Andrén (L):
Jag ber om ursäkt för att jag kommer lite sent in i den här debatten. Det beror på att finansutskottet höll på längre än väntat. Det var en diskussion om kraftsamling för fordonsindustrin i Västra Götaland som höll på ett par timmar. Jag vill börja med att tacka Raimo Pärssinen för att han har ställt den här interpellationen, för det är en otroligt viktig fråga. Vi har diskuterat skogsindustrin vid flera olika tillfällen. Det är en allvarlig situation för en av Sveriges viktigaste basnäringar.
Så kom då krisen och ändrade allt, skrev Hjalmar Branting 1908. Det står att läsa i 50-årsskriften till tidskriften Tidens grundande. Ibland kommer det och går kriser som förändrar mycket.
Det gjorde det i början av 1900-talet. Vi fick en kraftig industrialisering och inte minst en stark fackföreningsrörelse som drev fram mycket goda saker. I dagens läge står vi i någon mening inför ett motsvarande skifte - fast kanske på annat sätt. Skogsindustrin i Sverige har haft en otrolig betydelse under många år.
Vad har vi för grundkomponenter i den? Jo, vi har personalen, de anställda. De är allra viktigast. Vi måste öka förädlingsvärdet. Vi måste se över energitillförseln av konkurrensskäl. Vi måste öka kunskapen om vad vi kan göra med skogen. Det är lite annorlunda än förädlingsvärdet. Det handlar framför allt om kunskap.
Vi måste också se till att den svenska skogen kan säljas utomlands. Det, fru talman, är den stora bristen just nu. Vi har en sjunkande efterfrågan på skogsprodukter i hela världen. Även inom landet har vi förändringar. Kvarnsvedens pappersmaskin i Borlänge har i praktiken slagit ut Hallstaviks pappersmaskin som är en av de äldre pappersmaskinerna.
Jag ska tala lite om Hallstavik eftersom så många har talat om andra geografiska orter. Där friställs nu 330 av de 990 anställda. Det är en jättelik friställning. Det är den största friställningen i Stockholms län sedan Ericssonkrisen. Det sker på den lilla orten Hallstavik med bara några tusen invånare. Här måste man göra något. Man kan inte bara sitta och vänta på att regeringen ska komma till Hallstavik, för det gör den kanske inte.
Det finns inte sådana resurser. Därför har man tagit andra initiativ och säger: Vi kan inte vara så beroende av en enda industri på vår ort. Detta är en av de viktigaste lärdomarna av den kris vi ser. Tidigare hade vi många bruk av olika slag i Sverige. Vi hade enorma utslagningar på samma sätt som vi nu får i Norrsundet och så vidare.
Då gäller det att engagera folk och helt enkelt se till att skapa nya mindre företag. Man får använda den lokala sparbanken och andra banker och se till att de kan verka. Fru talman! Det efterlyses samarbete. Vem vill inte ha samarbete? Jag vill ändå säga en sak på denna punkt. Man måste veta vad man ska samarbeta om.
År 1973-1974 samarbetade Centerpartiet och Folkpartiet med regeringen. Jag vill påstå att vi då medverkade till en kris. Vi samarbetade om fel politik. Det finns inget värre än att samarbeta om fel politik. Då går det alldeles åt något som jag inte ens vill ta i min mun.
Gunnar Andrén (L):
Jag tänkte så här i debatten om dagens sista interpellation knyta några reflexioner till vad som har försiggått under dagen, och då särskilt i förhållande till språket - eller "spraket", som det heter på det vackra snabelspråket.
De debattörer som har deltagit tidigare under dagen i de sex interpellationsdebatterna har haft namn som Elina, Amineh, Maryam och Nyamko, och även några mer svenska namn som Maria, Maud, Monica och Carina.
Det finns också ett antal herrnamn, nämligen de ursvenska Jan, Krister, Lars och nu Gunnar, för att inte tala om herr talmannen Per och riksdagsdirektören Anders. Våra namn, herr talman, säger någonting om den utveckling som vi har i Sverige och betydelsen av inte bara svenska språket utan också mångspråkigheten.
Det är väl mot den bakgrunden man ska se den diskussion som nu finns här och som hade sitt ursprung på Gränsö 2002 - jag råkade vara på den platsen. Det var sådana väldiga fördömanden av att man lade vikt vid svenska språket. Det var när Lars Leijonborg i ett annat sammanhang presenterade ett språktest.
Då var fördömandena starka till exempel från Gudrun Schyman och Göran Persson och fler därtill. Det har skett en väldig opinionsförskjutning under de här åren. Vikten av att man kan tala svenska bra för att man ska kunna klara sig bra i de sociala sammanhangen har vuxit kolossalt. Språket är det som förenar människor väldigt mycket. Därför är det här av vikt.
Jag tycker inte heller att det nya folkpartiförslag som nyligen kom från en arbetsgrupp var bra, men jag vill ändå försvara tankefriheten. Den måste vi ändå alltid försvara, även om vi inte tycker på det sättet. Jag vill sluta, herr talman, med en annan reflexion kring detta med språket. Vilhelm Moberg skrev ett stort utvandrarepos i slutet av 1940-talet. Det är alltid värt att läsa.
Jag tror inte alls att han tänkte på språkutbildning när han skrev, utan på andra saker. Men man kan titta på de tre huvudfigurerna som åkte med Charlotta af Carlshamn till det stora landet i väster. Då kan man konstatera att Karl-Oskar lärde sig lite av det nya språket. Han etablerade sig utan någon engelska för invandrare eller någonting i den stilen.
Vi kan också konstatera att den fördömda Ulrika i Västergöl tog hela språket till sig och etablerade sig i det nya samhället. Den som vi kanske tycker allra bäst om, nämligen Kristina, kunde aldrig riktigt släppa det svenska språket. Hon kunde inte etablera sig i det nya landet.
När hon ska dö tänker hon på hur det var hemmavid. Det kan man också göra. Men det här är olika utveckling av språket, och jag tror att Vilhelm Moberg kan lära oss ganska mycket om hur vi ska göra när vi kommer till nya länder.
Gunnar Andrén (L):
Jag tackar Raimo Pärssinen för att han har ställt denna interpellation som avviker från många av de andra. Den handlar om en helt annan synpunkt, nämligen hur vi ska få flera jobb i det här landet. Tidigare har baksidan diskuterats.
Jag hade nöjet att besöka just Gävleborg för fyra fem veckor sedan vid ett årsmöte och informera mig om den svåra situation som många människor i Gävleborg befinner sig i. Gävleborg, herr talman, är en viktig del av världen.
I London i går presenterades ett paket som skulle försöka hjälpa Gävleborg och andra delar av världen och återställa det väldiga fallet i efterfrågan på grund av en kreditkris i USA. Den har gjort att stora delar av arbetsmarknaden i Gävleborg har blivit väldigt illa tilltygad.
Frågan är vad man kan göra i ett litet exportberoende land och i en så exportberoende del som Gävleborg är. Vi vet redan att en av de viktigaste industrierna har fått lägga ned helt, nämligen ett pappersbruk. Det är inte fråga om att den svenska regeringen har velat detta.
Vi är drabbade av en mycket stor internationell efterfrågekris. Då får man se vad som är möjligt att göra i Sverige. Herr talman! Jag tycker alltid att man ska vara försiktig med att använda siffror om det inte är i skrift. Jag skulle ändå vilja använda två siffror, nämligen 200 och 700.
Det är den volymökning som Sveriges riksbank har haft när det gäller krediter och åtaganden för svenska företag sedan i oktober förra året. Då var de 218 miljarder kronor. Nu är de en bit över 700 miljarder kronor.
När man då hör talas om att regeringen och Riksbanken inte har gjort någonting blir man lite förvånad och efterlyser vad man skulle ha gjort mera. Roland Bäckman målade i en tidigare interpellationsdebatt upp hur svårt det var för företagen i Ljusdal.
Då målade han upp hur efterfrågan hade fallit för speditionsföretag och alla andra småföretag i just Ljusdal med omnejd, en viktig del av Gävleborg. Om vi inte ser till att rätta till rätt problem först kommer ungdomarna som vi alla verkligen kan vara bekymrade över att råka ännu värre ut. Därför är det, herr talman, väldigt viktigt att ta saker i rätt ordning.
Om man bara betalar ut pengar rakt ut i kommunerna kan man möjligen lindra deras problem för stunden. Men jag menar att Roland Bäckman var inne på en väldigt viktig sak, nämligen: Hur ska vi få företagen som kan anställa att fungera bättre i framtiden än just nu? Vi i Sverige har en svår situation. Vi är väldigt beroende av hur det är i utlandet.
Inte minst Gävleborgs län med Gävle hamn och så vidare är ju kolossalt beroende av att vi får en efterfrågan från utlandet. Till dess får vi se till att lindra så mycket vi någonsin kan. Men då måste de mindre företagen fungera. Alla kan inte bli anställda av kommunerna och landstinget.
Gunnar Andrén (L):
Det där åkeriföretaget i Ljusdal som Roland Bäckman tidigare talade om, vad ska det pyssla med om det inte får order och efterfrågan på sina produkter? Det är en mycket viktig fråga. Vad ska Sandvik göra? Ska de producera på lager?
Raimo Pärssinen, som är en god person, säger att vi inte ska tala om London. Jag tror att det är fel mot de människor som hotas eller har drabbats av arbetslöshet i Gävleborg. Jag tror att de är väldigt intresserade av vad som händer i London eftersom vi inte kan lösa problemet själva i Ockelbo och Hudiksvall; det går inte.
Vi kan inte heller lösa dem i Stockholm, utan vi är beroende av en internationell marknad. Herr talman! Man trollar bort alla de åtgärder som regeringen har gjort, till exempel sänkt skatterna. Men hur många nya Volvobilar skulle ha blivit sålda i Gävleborg om man inte hade gjort dessa skattesänkningar?
Hur många arbetsplatser hade det blivit på McDonalds i Gävleborg om man inte hade haft den sänkta arbetsgivaravgiften för ungdomar under 26 år? Jag har gjort arbetsplatsbesök på McDonalds. Där är man ganska nöjd med detta, för man kan behålla fler ungdomar under 26 år. Det påstås från socialdemokratiskt håll att det lånas till skattesänkningar. Ja, det kan man säga.
Men lånas det då inte också pengar till Arbetsförmedlingen och till att avlöna poliser och sjuksköterskor? Varför är det just till skattesänkningar man har lånat?
Gunnar Andrén (L):
I denna diskussion om Stockholm känner jag mig som på min mammas gata eftersom jag bor i den här regionen. Jag tycker att det är en klok interpellation och att vi har fått ett bra svar. När det gäller Stockholmsregionen måste man säga att stockholmarna är mer lyckligt lottade än de flesta andra i landet beroende på att vi har en så otroligt differentierad arbetsmarknad.
Samtidigt är det på det sättet, vilket är svårt att få fram i debatten, att det sammantagna antalet varsel som har lagts i Stockholm är mycket stort beroende på att Stockholms stad och Stockholms län är så befolkningsrika. Man måste också betänka en annan sak, nämligen tillväxtkraften i hela Stockholm och antalet människor som flyttar hit.
På ungefär tio år växer Stockholms län med motsvarande en stad av Malmös storlek, 250 000-300 000 människor. Framför allt en sak är eftersatt i vår region som man nu skulle kunna satsa mer på, och det är infrastrukturen.
Det behövs en tidigareläggning av ganska många infrastrukturinvesteringar, trots att man har påbörjat både Citybanan och Norra länken. Det finns så otroligt många andra eftersatta saker. Därför vill jag skicka med följande till statsrådet. När man försöker få fart på denna region när det gäller många småföretag gäller det att se till att göra saker.
Man skulle till exempel kunna bygga dubbelspår nere vid Södertälje och sätta i gång ett projekt som det finns pengar till, men de ligger tydligen på fel år. En annan sak som jag vill skicka med till statsrådet i anslutning till denna interpellation är att när man tittar på kommunernas situation är det ganska många kommuner i Stockholmsregionen liksom i Göteborgsregionen och i Malmöregionen som har starka finanser.
Om man hade gjort en lättnad och släppt på balanskravet för kommunerna skulle en del av investeringarna, till exempel i bostadsbyggandet, kunna sättas i gång i dessa regioner. Det är jag alldeles övertygad om. Jag skulle vilja framföra en tredje sak till statsrådet som är ohyggligt viktig i detta sammanhang.
Det gäller att se till att vi bevarar den forskningsintensiva delen inom de stora företagen såsom Astra och Ericsson. Det är så otroligt väsentligt att de nedskärningar som dessa företag har aviserat i praktiken i sina forskningsavdelningar inte behöver genomföras.
Vi har tidigare diskuterat att man måste se till att dessa forskningsprojekt kan fullföljas av den anledningen att den här regionens framtid och Sveriges framtid ligger där. Men det viktigaste, som jag ser det, är att vi får en tidigareläggning av investeringar i den här regionen så att man inte behöver skjuta på dem. Det tror jag skulle ha en undergörande effekt.
Gunnar Andrén (L):
Först vill jag be de ärade åhörarna notera den kraftfulla polemik som Peter Hultqvist riktade mot Roland Bäckman när det gällde hur vi ska få ordning på näringslivet och att man ska begära resurser till det. Det får vara någon måtta. Ni får väl komma överens om vilken linje ni ska argumentera för. Är det mer bidrag till kommunerna eller är det mer till företagsamheten? Någon ordning måste det vara. Sedan vill jag säga till Ulla Andersson att det får vara någon ordning också på hur man gör sin tolkning.
Om Ulla Andersson slutar att ljuga om mig lovar jag att sluta upprepa sanningen om Vänsterpartiets alla skattehöjningar för poliser, lärare, undersköterskor, städare och alla andra. Det är riktigt att Mats Odell är ansvarig för regeringens politik. Det hindrar inte att den här oppositionen är totalt oansvarig, totalt oansvarig. Det är den stora skillnaden.
Jag vill fortsätta med en fråga som är oerhört viktig, nämligen hur man ska tolka balanskravet. Det är en viktig fråga. Jag tror att det är många kommuner som inte befinner sig i Norrlandskommunernas situation - det är alldeles riktigt - men de har betydande kapital. Där finns det en tendens att göra en väldigt drakonisk tolkning, att man inte får använda de pengarna.
Jag skulle vilja be statsrådet att lyfta på förlåten på den här punkten och säga om det är så att Sollentuna, Stockholm och många andra kommuner kan använda de här pengarna för att öka skatteunderlaget. Det handlar om det, ungefär som vi alla vill, att man ska öka skatteunderlaget. Man har de här pengarna inlåsta. Det är ingen bra politik.
Gunnar Andrén (L):
Jag vill först tacka statsrådet för svaret. Ibland är det bra att ha lite perspektiv på tillvaron. I det här fallet vill jag erinra om att vi tidigare i dag har haft en debatt om en interpellation från Helene Petersson, en partikamrat till den nu aktuella interpellanten, om småhusindustrin och bostadsbyggandet.
Där efterlystes förmåner för att stimulera bostadsbyggandet på småhusmarknaden så att flera av Sveriges medborgare även i framtiden kan förverkliga sin dröm om ett egnahem.
Det är ganska intressant att ställa den interpellationen och de socialdemokrater som deltog debatten, Helene Petersson i Stockaryd och Göte Wahlström från Jönköping, mot interpellationsdeltagarna i denna debatt. Det går bara inte ihop. Det är två helt olika sätt att argumentera, fullständigt och kapitalt olika. Vad ska åhörarna på läktarna tro?
Vilken är den socialdemokratiska politiken i den här frågan? Fru talman! Det var det ena jag ville säga. Det andra jag vill göra är en kommentar till interpellantens synpunkt på fastighetsskatten. År 2007 vidtogs en allmän fastighetstaxering av flerbostadshus.
Om man läser om det kan man notera att enbart höjningen av fastighetsvärdet i flerbostadshus var 447 miljarder, tror jag det var.
Om vi hade haft kvar fastighetsskatten som vi hade tidigare, hur mycket skulle dagens boende i flerbostadshus - de som Johan Löfstrand värnar om - betalat i fastighetsskatt? Det är lätt att räkna ut. Det är 0,5 procent, med Socialdemokraternas sätt att se, på merkostnaderna. Det är nästan 2 1⁄2 miljard mer. Dessutom skulle det utgå på alla andra fastigheter.
Det hade blivit en fastighetskatt på flerbostadshusen på över 3 miljarder mer än vad den är i dag. Det är den faktiska höjningen som de som bor i flerbostadshus har sluppit ifrån. Det är ungefär 3 miljarder kronor. Det är väl inte en så dålig fastighetspolitik som man har bedrivit. Men jag förstår att ni vill höja fastighetsskatten som alla andra skatter - det är helt klart - även om det inte kommer att gå att göra detta.
Jag vill fråga Johan Löfstrand: Hur mycket tycker du att man ska höja fastighetsskatten för dem som bor i flerbostadshus? Det är en intressant fråga. Det är 1,6 miljoner lägenheter det handlar om. Tycker du att det var väldigt beklagligt att de slapp ifrån höjningen vid 2007 års allmänna fastighetstaxering som genomfördes, det vill säga att de slapp ifrån 2 miljarder i höjda fastighetsskatter?
Det slår ändå ytterst på hyresnivån.
Gunnar Andrén (L):
Som så många andra debatter var den här debatten tidigare ganska vildvuxen, kan man säga. Den kom att omfatta ganska många olika saker. Det handlar ytterst om finansiering. Man kan notera att vi under dagens debatter har diskuterat stimulanser till småhusindustrin. Det var en socialdemokrat som ställde den interpellationen också.
Det var klokt av Johan Löfstrand att inte diskutera det. Vi hade sedan en lång debatt om stimulans till kommunerna och landstingen. Det handlade om ganska många miljarder. Nu är vi inne på hur man ska få fler hyresrätter. Ni tycker att man bygger för lite. Man kan alltid tycka att det borde byggas mer. Men man måste anvisa förslag. Jag har några förslag.
Man skulle kunna återinföra räntebidraget. Det var ni mycket för. Den förra regeringen som Mats Odell också var med i och där Anne Wibble var finansminister avskaffade räntebidraget. I 1994 års valrörelse lovade ni att ni skulle återinföra de 30 miljarderna. Det gjorde ni inte. Man skulle kunna titta ännu längre tillbaka och införa paritetslånesystem. Det var inte så bra. Det avskaffade nästan sig självt.
Om man ska subventionera mer måste man tala om vad som gäller. Det har jag inte blivit klok på. Jag har bara förstått att vi ska diskutera ännu mer pengar från statskassan. Fru talman! Det kommer ytterligare tre interpellationer. De handlar om vårdresurser till barn och psykiskt sjuka och om klimatstöd. Statskassan är naturligtvis en intressant finansieringskälla, men den är inte helt obegränsad. Den har en botten.