Helena Leander (MP):
Även jag ser med spänning fram emot den proposition som jag förväntar mig kommer att följa efter Avfallsutredningen. Men egentligen tänker jag att avfallspolitiken borde börja långt mycket tidigare än så, långt innan man börjar diskutera vem som ska ta hand om och samla in avfallet. Egentligen börjar frågan, när man står där med avfall: Varför uppstod det från första början? Hur kan vi skapa ett samhälle som minimerar avfallsmängderna?
Det handlar om att skapa ett resurseffektivt samhälle där vi har bra produkter som håller länge, kräver lite material och kan användas om och om igen av mig eller av någon annan, när jag har tröttnat, där vi har smarta affärsmodeller som uppmuntrar till ett kretsloppssamhälle i stället för dagens mer linjära system och där vi tar fina råvaror, kör dem en kort stund genom samhället och det sedan blir avfall. Det här är frågor som egentligen ligger långt utanför det här betänkandet.
Vi har ett litet exempel som faktiskt lyckades komma med i det här betänkandet. Det handlar om längre garanterad livslängd på produkter. Det skulle kunna vara ett sådant litet steg mot ett mer resurseffektivt samhälle. Annars handlar frågorna väldigt mycket om vad vi gör med avfallet när det väl har uppstått. Även när avfall har uppstått tycker jag att det är viktigt att vi bär med oss perspektivet att det som är avfall för mig kan vara en resurs för en annan.
Ta bara mina gamla frukt- och grönsaksskal, som kan bli biogas och driva bussarna i staden eller något annat bra. Jag tycker att det är lite pinsamt när man kommer till den stora huvudstaden Stockholm och riksdagen och inte kan slänga sitt äppelskrutt på något vettigt sätt så att det kan tas till vara och bli biogas, när min hemkommun Eskilstuna klarar det utan problem.
Jag tror att vi behöver ställa krav på kommunerna att de ska vara skyldiga att ordna ett insamlingssystem för matavfallet, så att det kan tas till vara och göras till biogas eller helt enkelt göra nytta. Givetvis måste man kunna ha undantag för extrem glesbygd, där det inte är vettigt att man ska åka runt och samla in allt. Där kanske det är bättre att man komposterar hemma. Men man ska ändå ha som grundregel att värdefullt avfall ska tas om hand.
Något annat som skulle kunna göra större nytta i dag är textilavfall. Det finns såklart second hand-affärer, och det är alldeles utmärkt att man kan lämna in fullt fungerande kläder och att någon annan kan köpa dem. Däremot har man ibland lumpiga strumpor med alldeles för många hål i som, helt ärligt, ingen kommer att vilja köpa men där fibrerna fortfarande kan göra nytta.
Det finns en del företag som har gått före på det området och där man kan lämna in sitt gamla sunkiga underställ och köpa ett nytt, och så kommer fibrerna att återvinnas och bli nya produkter. Men jag tror inte att det är jättepraktiskt om varje företag och varje märke ska ha sitt eget återvinningssystem, utan om vi ska få detta i större skala behöver vi ett stort nationellt system. Avfallsutredningen diskuterar möjligheten att införa ett producentansvar för textilier.
Det tror jag vore jättebra för att få ordning på detta. Det skulle också innebära att det blir lönsamt för företag att tänka till redan från början, på designstadiet, hur man designar kläder på ett sätt så att de lämpar sig för återanvändning och återvinning, till exempel hur man blandar material så att fibrerna kan återvinnas på ett bra sätt efteråt. Det tror jag verkligen på. Vi har ett annat område som kanske är lite mindre diskuterat. Det har vad jag vet inte ens något vettigt namn.
Man brukar prata om urban mining och waste mining. Urban mining handlar helt enkelt om alla de metaller som vi har plockat upp ur jordskorpan under tidernas lopp och samlat i samhället och att vi skulle kunna använda en del av dem på nytt, fast de nu ligger nedgrävda under marken som gamla uttjänta kablar till exempel. Det är de gruvor, kan man nästan säga, som finns runt om i vårt samhälle med resurser som inte tas till vara. Waste mining är något motsvarande.
Det handlar om det utvinningsavfall som har uppstått, till exempel gruvavfall, genom att det just vid brytningstillfället inte var lönsamt att ta vara på alla metaller som fanns men där det kanske senare, i takt med att resurserna blir mer värdefulla, skulle vara vettigt att ta ut de metallerna. Då är det viktigt att man gör rätt från början, så att man inte blandar saker så att det bli svårare att utvinna resurserna eller är oaktsam med miljöfrågorna.
Det kan ju bli frisättning av olika giftiga ämnen som vi inte vill ha ut i kretsloppen. Vad gäller både urban mining och waste mining finns det ett stort behov av ökad kunskap. Var finns de här resurserna? Hur kan man ta till vara dem på bästa sätt? Men det finns också behov av att se över lagstiftningen, där man kanske inte har tänkt på frågan. Vem är det som har ansvaret för alla de prylar som ligger där ute?
Eller kanske omvänt - om man ser detta som en resurs och inte bara som ett problem som man borde ta hand om: Vem är det som äger dem? Det är ett område där jag tror att vi behöver agera mer politiskt för att kunna ta vara på resurser som redan finns, i stället för att bara bryta nya hela tiden, med all den miljöpåverkan som det innebär.
Vi har faktiskt också en del avfall som helt ärligt inte är en resurs utan som är så farligt att det bara bör tas om hand på säkrast möjliga sätt - det farliga avfallet. Johan Löfstrand var tidigare inne på frågan om att ha ett nationellt elektroniskt register. Vi har enligt EU:s ramdirektiv för avfall en skyldighet att tillförsäkra spårbarhet för det farliga avfallet från det att det uppstår ända tills det slutligen tas om hand.
Många länder har löst det genom att ha ett nationellt register, medan vi har förlitat oss på en anteckningsskyldighet som vi har sett har vissa brister. Om vi i stället skulle ha ett nationellt elektroniskt register skulle vi få mycket bättre kontroll över avfallsflödena, och jag tror också att det skulle bli lättare för utövarna. Det är något som jag tycker att vi borde införa i Sverige. Jag yrkar därför bifall till reservation 8.