Jonas Gunnarsson (S):
Vi diskuterar nu utrikesutskottets betänkande 14. I betänkandet hanteras regeringens skrivelse om verksamheten inom Europarådets ministerkommitté under andra halvåret 2013 och helåret 2014 samt redogörelsen från Sveriges delegation i Europarådets parlamentariska församling.
Med detta kan jag konstatera att det Julia Kronlid tog upp inte riktigt berörs av det här betänkandet, men vi kommer säkert tillbaka till det om ett år eller så. Jag vill börja med att yrka bifall till förslaget i betänkandet.
Europarådets aktiviteter är fokuserade på främjandet av de mänskliga rättigheterna, rättsstatens principer och det demokratiska samhällsstyret. Det är också den enda sant paneuropeiska politiska organisation vi har.
Utifrån att alla medlemsstater har förbundit sig genom sin anslutning till Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna borde utvecklingen gå framåt när det gäller demokrati, ett sjyst rättsväsen och mänskliga rättigheter i Europa. Tyvärr ser det i många stycken inte ut så. För andra gången på kort tid är två av våra medlemsstater i konflikt med varandra.
Jag tänker självklart på det som pågår i Ukraina men också på Rysslands tidigare aggressioner mot Georgien. Rysslands olagliga annektering av Krim samt provokationerna och understödjandet av separatister i östra Ukraina från Moskvas sida står även i fortsättningen högst på den politiska agendan inom parlamentarikerförsamlingen.
Inom ett samarbete grundat på fredens, demokratins och de politiska lösningarnas principer är det ryska agerandet oacceptabelt. Jag är mycket glad att detta har kunnat fastslås av den parlamentariska församlingen, tillsammans med starka krav på Ryssland att respektera sin grannes suveränitet och sina åtaganden gentemot organisationen.
Förra veckan kunde vi alla läsa om den försåtliga svarta lista över oönskade européer som det ryska styret har tagit fram. På listan finns bland annat min företrädare på posten som ordförande i riksdagens delegation till Europarådet, den tidigare riksdagsledamoten Marietta de Pourbaix-Lundin.
Det är mycket upprörande och djupt, djupt oroande, särskilt utifrån det faktum att Marietta fram till att hon lämnade sitt uppdrag var en av församlingens två ansvariga för granskningsbetänkandena om Ukraina. Det är inte särskilt svårt att dra slutsatsen att det arbete hon genomförde i sin roll är det som har gjort att hon har hamnat på listan.
Ett sådant agerande från det ryska styret är en direkt attack på det granskningsförfarande Ryssland genom sitt medlemskap har förbundit sig till och även på den politiska och rättsliga ordning de har accepterat genom inträdet i organisationen. Samtidigt som kritiken mot Rysslands agerande har varit hård och tydlig har krav på Ukraina framförts.
Det är självklart så att den konflikt som pågår försvårar det reformarbete som behövs för att nå upp till de åtaganden Kiev har gjort genom sin anslutning.
Ukraina har mycket att lösa för att nå upp till sina åtaganden, och det märks inte minst på det i många delar ofria rättssystem man har och tendensen att vid nya majoriteter dra tidigare styrande inför rätta. Organisationens fokus har självklart också legat på andra områden, och jag tänkte nämna några.
Konflikterna i Europas sydöstra grannskap har tydliggjort att Europa som helhet har ett ansvar när människor flyr och även för att agera för att våldsbejakande extremism inte ska få fotfäste i det europeiska samhället. I detta ligger också att vi måste tydliggöra politiskt förtroendevaldas ansvar att genom sin retorik inte spä på splittring i våra samhällen.
Ett flertal rekommendationer och resolutioner har antagits på området, ofta med svenska riksdagsledamöter som betänkandeansvariga. I det här sammanhanget vill jag särskilt nämna församlingens förslag att efter attackerna på Utøya göra den 22 juli till Europadagen mot hatbrott.
Bland annat attackerna i Paris, men också de oroande rapporter som kommer in från flera olika europeiska myndigheter, visar på att intoleransen gentemot i princip samtliga minoritetsgrupper ligger på en oroande hög, och ökande, nivå. Här vill jag särskilt omnämna den fina kampanj och rörelse Europarådet driver i form av No Hate Speech Movement.
Den kommer att förlängas, och jag hoppas att den kan få större utrymme även här i Sverige. Fokus för kampanjen ligger alltså på att bekämpa hate speech - eller hatprat, som de säger i Norge - och här är det tydligt att även vi har stora problem med regelrätta hot mot personer och deras liv på olika onlineforum.
Jag tänker också ta upp utvecklingen av den rättsliga ordning för mänskliga rättigheter som etablerades i Europa efter andra världskriget genom antagandet av Europakonventionen och skapandet av domstolen i Strasbourg, på initiativ av bland annat den tidigare brittiske premiärministern Winston Churchill.
Tanken att demokratier skulle bindas samman och även erkänna vissa högre värden i form av mänskliga rättigheter kom att materialiseras i det som är Europarådet och den gemensamma konventionen.
Idén har varit central för fortsatt europeisk integration, och ett viktigt steg togs nyligen i och med antagandet av Lissabonfördraget, i vilket EU-staterna kom överens om att också EU som organisation ska anslutas till konventionen och därmed göra sig bunden till Strasbourgdomstolen. Ett sådant steg är viktigt och skulle minimera risken för att vi bygger upp två ordningar för att upprätthålla allas våra rättigheter på europeisk nivå.
Tyvärr har processen kraftigt försenats och försvårats, bland annat genom det som Luxemburgdomstolen har kommit fram till i sin analys av det föreslagna anslutningsavtalet. Här behövs tydliga och handfasta politiska initiativ för att lösa de problem som identifierats.
En annan oroväckande utveckling ser vi i Storbritannien, där den nya, konservativa regeringen har varit tydlig med att man vill göra sig mindre bunden av konventionen. De vill inte att det ska vara den europeiska domstolen i Strasbourg som ska vara den högsta uttolkaren av de rättigheter konventionen ska vara garant för; i stället ska det nationella rättssystemet ha företräde.
Om en sådan diskurs får fäste i Europa tror jag att vi riskerar större splittring och även att det skapas prejudikat som för många av kontinentens knappa miljard invånare skulle kunna innebära kraftiga begränsningar i möjligheten att få upprättelse för kränkningar de har utsatts för.
Utvecklingen i Europa går i många stycken åt fel håll, och här måste Sverige stå upp som en tydlig motvikt mot totalitära tendenser, attacker på gemensamma värden och tron att vapenskrammel är det som ska kunna forma en kontinent som ger alla dess medborgare goda förutsättningar att leva ett bra liv. Jag vill passa på att tacka både den tidigare delegationen, vars verksamhet i stora stycken är det vi granskar i dag, samt den nyvalda delegationen.
Vi är nämligen gemensamt otroligt tydliga med att det är genom utsträckta rättigheter till fler, genom att värna demokratin och genom att tro på det politiska samtalet vi kan bygga ett bättre Europa. Herr talman! Innan jag avslutar vill jag göra kammaren uppmärksam på och gratulera Vara kommun, som tillsammans med Dresden förärats Europarådets Europapris.
Priset firar i år 60-årsjubileum och är den högsta utmärkelse en kommun kan föräras för sitt arbete på europeisk nivå. Syftet är att uppmärksamma och belöna dem som strategiskt jobbar med att skapa kontakter och samarbete med andra i sitt dagliga arbete.
I motiveringen till att Vara får priset kan man läsa att det beror på de många och varierade vänortssamarbeten de har samt det faktum att skolorna i kommunen samarbetar med skolor i elva andra länder.