KBLab/rixvox huggingface dataset:
David Josefsson (M):
I gårdagens Uppdrag granskning beskrevs hur den grupp som kallas strukturellt hemlösa ökat i Sverige. Det är fråga om människor som inte har någonstans att bo men som i övrigt inte har några sociala problem. Reportaget illustrerades med min hemstad Göteborg, där kostnaderna för boenden för hemlösa nästan fördubblades mellan 2011 och 2018. Ökningen beror på att bostadsbristen i Sverige är akut och är särskilt allvarlig i storstäderna.
Kommunpolitikerna i Göteborg försöker arbeta långsiktigt med att både bygga fler bostäder och hjälpa de hemlösa att hitta boenden genom boendecoacher. Min fråga till bostadsminister Per Bolund är om han anser att han och regeringen under de senaste sex åren har gjort tillräckligt för att komma till rätta med den strukturella hemlösheten.
David Josefsson (M):
Tankesmedjan Australian Strategic Policy Institute släppte i helgen en rapport med titeln Uyghurs for sale . Den visar att muslimer som hållits i politiska fångläger i Xinjiang nu slussas ut som tvångsarbetare till resten av Kina. I rapporten framkommer att det handlar om minst 80 000 tvångsarbetare sedan 2017. Man pekar ut 27 fabriker i nio provinser. Vidare listas 83 globala företag vars produkter tillverkas av före detta lägerfångar.
På listan finns två svenska företag, Electrolux och H & M. För varje fånge som tvingas ut i arbete får ett slags arbetsförmedlare betalt motsvarande drygt 25 kronor. Det handlar alltså i realiteten om slavhandel. Tvångsarbete ses som ett led i omskolningen. Min fråga till utrikeshandelsministern är vilken dialog regeringen har med svenska företag om användandet av tvångsarbete i Kina och om ministern ämnar vidta några åtgärder.
David Josefsson (M):
Som jag anförde i mitt huvudanförande är vi moderater kritiska till att regeringens proposition leder till att straffet nu mildras om man som gäldenär medvetet ljuger vid bouppteckningen. Min fråga till Ola Möller är ganska enkel: Är det meningen att straffet ska mildras?
Vill regeringspartierna att det ska vara ett lägre straff för den som, efter det att lagändringen har trätt i kraft, lämnar falska uppgifter i ett skriftligt intyg än för den som i dag lämnar samma falska uppgifter under ed? Om man utgår från propositionen är det ju så man ska tolka regeringens intentioner. Samtidigt, mellan raderna, verkar det i ärlighetens namn vara ett rent förbiseende.
I sitt fokus på att effektivisera konkurshanteringen och slippa edgången har utredarna missat att man i praktiken genomför en straffmildring. När detta påpekas av tunga remissinstanser som Ekobrottsmyndigheten och Åklagarmyndigheten orkar inte regeringen hantera det eftersom det skulle kräva en översyn av brottsbalken. Fru talman! Min fråga är: Handlar detta om en medveten strafflindring, eller handlar det om dåligt fotarbete från regeringen?
David Josefsson (M):
Jag tackar Ola Möller för svaret. Det är inte Moderaterna som gör denna tolkning, utan det är Ekobrottsmyndigheten och Åklagarmyndigheten som gör denna tolkning. I en tidigare debatt här i kammaren som Ola Möller och jag hade lyfte han fram att vi moderater gärna talar om tuffa tag mot kriminella gäng i förorten. Men han menade att vi föll till föga när det kom till manschettbrottslingar i vit skjorta. Nu står vi här, fru talman.
Som moderat vill jag sätta dit gangstrarna som skjuter, spränger och utpressar - gangstrar som terroriserar de boende i förorter som Angered, Tensta och Rosengård. Men jag vill också se tuffa tag mot ekonomiska brottslingar, brottslingar som använder sig av bolagsmålvakter och bolagsfasader för att tjäna svarta pengar och utnyttja svart arbetskraft, brottslingar som när verkligheten kommer i kapp ljuger i konkurser som en del av avancerade brottsupplägg.
Socialdemokraterna talar gärna vitt och brett om att sätta dit direktörer som ljuger och begår brott. Men när det verkligen kommer till kritan är det inte tuffa tag mot manschettbrottslingarna som gäller. Då är det undanflykter som gäller, och man säger att detta inte är så farligt och att man kan åtala för andra brott. Då är det inte tuffa tag mot direktörerna i vit skjorta som försöker lura sina borgenärer, ofta skattebetalare eller löntagare.
Då är det strafflindring och silkesvantar som gäller för Socialdemokraterna. Fru talman! Jag undrar därför igen: Varför vill Socialdemokraterna inte lyssna på Åklagarmyndigheten och Ekobrottsmyndigheten och täppa till denna uppenbara brist i regeringens proposition? Varför vill de mildra straffet för den som ljuger i en konkurs?
David Josefsson (M):
Förutom huvudfrågan är det inbakat i propositionen att avsluta ett tillkännagivande, som Miljöpartiet tillsammans med Socialdemokraterna och Vänsterpartiet hela tiden har varit emot. Jag har bara en fråga.
I den reservation som Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet lämnade in när civilutskottet i maj antog utskottsinitiativet för att dämpa de ekonomiska konsekvenserna av pandemin står det: "Fortsatta, lämpliga åtgärder kommer också att behövas." Det har nu gått ett halvår sedan tillkännagivandet behandlades, och den ekonomiska krisen ser inte ut att ta slut i närtid.
Därför är min fråga, fru talman: Vilka åtgärder för att minska konkurser, rekonstruktioner och likvidationer och därmed dämpa de ekonomiska effekterna av pandemin anser Emma Hult är lämpliga inom associationsrättens eller insolvensrättens område? Eller anser Emma Hult, som företrädare för ett av regeringspartierna, att reglerna i associationsrätten och insolvensrätten inte ska användas för att minska antalet konkurser på grund av pandemin?
David Josefsson (M):
Det har framgått tydligt att ni inte tycker att våra förslag är bra, Emma Hult. Men jag uppfattade inte riktigt ett tydligt svar. Därför ställer jag frågan igen. Har regeringspartierna några konkreta idéer när det gäller att använda associationsrättens eller insolvensrättens verktyg för att minimera antalet konkurser? Eller har man medvetet bestämt att associationsrätten och insolvensrätten inte ska användas för att dämpa de negativa ekonomiska konsekvenserna av pandemin?
David Josefsson (M):
Precis som Ola Möller nämner handlar detta om en balans mellan olika intressen. I förra veckan skrev Marie Karlsson Tuula, professor i civilrätt med inriktning mot insolvensrätt, och Rolf Åbjörnsson, advokat och specialist på insolvensrätt, en debattartikel i Dagens Juridik. De varnade för att Sverige står inför en kommande konkursvåg och efterfrågade regeländringar från oss beslutsfattare.
Skribenterna poängterade att i flera länder, såsom Tyskland, Spanien, Storbritannien, USA och Australien, har olika åtgärder inom insolvenslagstiftningen vidtagits för att dämpa konsekvenserna av pandemin. Man har alltså gjort ombalanseringar på grund av den händelse som pandemin utgör. Även vårt grannland Finland har med precis samma resonemang gjort genomgripande förändringar i insolvensrätten för att minska antalet konkurser. Fru talman!
Min fråga till Ola Möller är därför: Varför har Socialdemokraterna i Sverige till skillnad från exempelvis partibröder och partisystrar i Finland valt att inte göra några som helst ändringar i associations- eller insolvensrätten för att mildra och dämpa konsekvenserna av pandemin för Sveriges företag?
David Josefsson (M):
Tack, Ola Möller, för svaret! Det var visserligen ordrikt, men jag vet inte om jag fick några konkreta svar på min fråga. Min följdfråga blir därför samma som jag ställde till Emma Hult: Finns det några konkreta idéer hos regeringspartierna vad gäller att använda associationsrättens eller insolvensrättens verktyg för att minimera antalet konkurser?
Eller har man i detta läge medvetet bestämt att associationsrätten och insolvensrätten inte ska användas för att dämpa de negativa ekonomiska konsekvenserna av den pågående pandemin?
David Josefsson (M):
Jag vill tacka ledamoten Berglund. Jag förstår att du har kastats in i den här debatten. Du sitter som sagt inte i vare sig regeringen eller civilutskottet, men du representerar det regeringsparti som innehar bostadsministerposten. Därför vill jag ändå ställa min fråga, som egentligen har mer av konstitutionell betydelse än bostadspolitisk. Som jag sa i mitt anförande är jag lite förvånad över att bostadsministern inte har tagit sig tiden att representera sitt parti i den här debatten.
Det hade varit ett ypperligt tillfälle att berätta vad hon tänker göra som bostadsminister. Jag kan givetvis inte lasta ledamoten Berglund för att ministern inte är här. Men jag vill ändå ställa lite frågor utifrån det han säger om de två tillkännagivanden som riksdagen redan 2016 fattade beslut om. Ledamoten resonerar bland annat om att Miljöpartiet inte tycker att det är frågor som ska prioriteras, utan det finns viktigare frågor.
Det är Miljöpartiet fria att tycka. Men grunden i en parlamentarisk demokrati är att partier tycker olika saker och sedan röstar om dem. Sedan är det den parlamentariska majoriteten som bestämmer och inte ett enskilt parti. Ledamoten talar också om att det krävs gedigna utredningsdirektiv, inte ens gedigna utredningar. Utredningsdirektiv som tar fem år att ta fram måste vara extremt gedigna.
Jag skulle säga att en gedigen utredning tar fem år. Herr talman! Jag vill därför fråga om vi nu kan förutsätta att regeringen utan dröjsmål kommer att behandla riksdagens tillkännagivanden om ägarlägenheter och hyrköp.
David Josefsson (M):
Tack för svaret, Mats Berglund! Jag förstår att det är svårt att svara på, men frågan har egentligen mer konstitutionell betydelse. Till att börja med hoppas jag att statsrådet, eftersom hon inte är här, lägger sin tid på att arbeta med bostadsfrågor. Vi kan ju konstatera att det finns mycket att göra. Jag vill återgå till den konstitutionella frågan. I min tidigare politiska gärning har jag arbetat med både kommunpolitik och regionpolitik.
Där har jag alltid upplevt miljöpartister som tydliga försvarare av det parlamentariska systemets principer. Oavsett vad man har tyckt i sak har det funnits ett egenvärde i att respektera och helga de demokratiska församlingarna. I de fallen har det handlat om att respektera och helga fullmäktiges beslut.
Jag har upplevt att synen på demokratin och parlamentarismen jämsides med engagemanget för miljöfrågor har varit i det närmaste ett ideal för inte bara miljöpartister utan också Miljöpartiet som parti. Därför är det lite uppseendeväckande att vi i dag måste rikta två nya tillkännagivanden till regeringen i ärenden där det sedan nästan fem år tillbaka redan finns tillkännagivanden.
Dessutom är svaret på varför det inte har hänt något att man dels vill prioritera andra frågor, dels att det tar tid att bereda frågorna. Min följdfråga är som sagt egentligen högst konstitutionell och har kanske inte med bostads- eller hyrespolitiken att göra. Är det viktigt för Miljöpartiet att följa riksdagens beslut när det gäller tillkännagivanden? Kommer man i sådana fall att, som regeringsparti, följa dagens beslut i kammaren?
David Josefsson (M):
Jag tackar Lars Beckman för att han har ställt en högaktuell interpellation. Precis som Lars Beckman belyser slår dagens situation hårt mot alla svenskar som har bokat resor och som på grund av regeringens handlingsförlamning riskerar att bli stående med värdelösa vouchrar. Det är vouchrar som inte kommer att gå att lösa in vid insolvens och inte heller inkluderas i resegarantin. Det som jag tycker är viktigt att komma ihåg i detta sammanhang är att researrangörerna själva inte kan bli beskyllda för denna situation.
I stället är researrangörerna i praktiken belagda med ett närmast fullständigt yrkesförbud. Det har varit omöjligt att arrangera resor under rådande pandemi, samtidigt som paketreselagen inte har varit skriven utifrån en sådan situation, särskilt när UD:s reserekommendationer hela tiden riskerar att ändras. Det blir ett moment 22 för researrangörerna. Då är den stora frågan: Vad blir den långsiktiga effekten för den svenska resebranschen?
Vad händer när konsumenterna inser att det vouchersystem som regeringen har tagit fram inte ger ett fullgott skydd, precis som Lars Beckman påpekade? Och framför allt, vad händer med svenska researrangörer när de inte längre kan erbjuda ett fullgott konsumentskydd till sina kunder? Kommer resebyråerna alls att överleva, och kommer de att våga satsa när de hamnar i kläm så som lagen i dag är utformad? I Göteborg, som jag kommer från, finns det flera stora resebyråer.
Och många i branschen är väldigt oroliga för framtiden. Strax före sommaren gick den Göteborgsbaserade jätten Resia in i rekonstruktion, och för några veckor sedan gick språkresekoncernen STS - också den med huvudkontor i Göteborg - i konkurs men kunde ganska snart återstarta verksamheten tack vare nya ägare.
Enligt en undersökning av resebranschföreningen SRF i maj fruktade nio av tio resebyråer att de skulle gå i konkurs på grund av corona. Enligt samma branschförbund var permitteringsgraden bland de anställda hos resebyråer och researrangörer i augusti i år hela 83 procent. Detta kan jämföras med 42 procent för hotell och restaurang, som är en annan bransch som är extremt krisdrabbad.
Men resebranschen ligger alltså nästan dubbelt så högt. Snittet i näringslivet låg på 12 procent. Det är alltså 83 procent mot 42 procent, och 83 procent mot 12 procent. Jag tycker att man ska låta detta sjunka in. Dessa siffror är hisnande och givetvis inte långsiktigt hållbara. Om denna situation fortsätter riskerar Sverige att inte ha någon resebransch kvar efter pandemin. Det betyder givetvis inte att svenskar inte kommer att fortsätta resa.
Men om företag, och i förlängningen jobb, försvinner från Sverige kommer utländska aktörer i stället att gå in på den svenska marknaden. Det är inte nödvändigtvis till gagn för vare sig svenska konsumenter eller svenska arbetstillfällen. Min fråga till statsrådet blir därför: Vad avser regeringen att göra för att stärka konsumentskyddet, så att vi också kan behålla och utveckla resebyråer och researrangörer här i Sverige?
David Josefsson (M):
Statsrådet verkar vilja vifta bort frågan om konkurser och säger att det är en näringsfråga och inte en konsumentfråga. Jag häpnar faktiskt över det svaret. Jag skulle säga att det absolut viktigaste för att upprätthålla ett bra konsumentskydd, fru talman, är att också minimera antalet konkurser. Går resebyrån i konkurs när man står där med en voucher är man nämligen helt oskyddad. Man saknar helt konsumentskydd.
Det är också en framtidsfråga ur ett konsumentperspektiv: Vill vi att svenska konsumenter ska kunna boka resor via svenska resebyråer enligt svenska regler, eller ska man behöva förlita sig på utländska resebyråer? Resebranschen själv har föreslagit inrättandet av en resegarantifond och på ett konstruktivt sätt visat att man genom en mindre avgift på varje resa på sikt skulle kunna göra fonden självfinansierad.
Det skulle göra drabbade konsumenter skadeslösa, men det skulle också få människor att tryggt våga boka nya resor i framtiden. Frågan handlar nämligen lika mycket om framtiden som om de ca 1 miljon resenärer som i dag ligger ute med pengar, för finns det ingen framtid i resebranschen kommer inte heller den här miljonen resenärer att få tillbaka sina pengar.
Vid två skilda tillfällen har januaripartierna avslagit initiativ i civilutskottet om att utreda utformandet av en sådan fond. Min fråga till statsrådet Lena Micko kvarstår därför: Vad är regeringens förslag för att stärka konsumentskyddet och rädda svenska jobb och svenska resebyråer?
David Josefsson (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Redan när pandemin bröt ut för ungefär ett år sedan fick vi varningssignaler om att den riskerade att bli långvarig och komma i vågor. Redan då påpekade många ekonomiska bedömare att de flesta företag har viss uthållighet men att ju längre krisen pågår, desto fler kommer att duka under.
Därför var det viktigt för oss moderater att både sätta in stöd där och då och att snabbt sätta in åtgärder för att företag skulle kunna överleva också en långvarig kris. Under våren tog vi moderater exempelvis initiativ i civilutskottet till att göra en översyn av de tidsfrister i aktiebolagslagen som gäller för personligt betalningsansvar. Detta för att undvika att företagare skulle känna sig tvingade att sätta i grunden livskraftiga företag i konkurs på grund av pandemin.
Sådana bestämmelser har införts i så väl England som Tyskland. Glädjande nog fick vi majoritet för ett sådant tillkännagivande här i kammaren. I höstas valde dock regeringen att anse det tillkännagivandet slutbehandlat utan åtgärd. Man hänvisade bland annat till att Bolagsverket uppgett att antalet frivilliga likvidationer under perioden mellan mars och juli förra året hade legat på samma nivå som motsvarande period föregående år.
Det man missade med det resonemanget var, som sagt, två saker, fru talman. Den ena är att vågen av konkurser knappast kommer i början av en pandemi utan ju längre den pågår. Man kan inte ropa faran över bara för att konkurserna inte kom samtidigt som pandemin kom. Den andra är att, som jag påpekade i mitt förra anförande, ett snitt över antalet konkurser inte ger hela sanningen.
Om regeringen inte vill pröva våra förslag, så må det vara så. Men finns det något annat som regeringen vill göra för att minska antalet konkurser? I länder som Tyskland, Finland, Spanien, Storbritannien, USA och Australien har olika lagstiftningsåtgärder vidtagits inom ramen för insolvenslagstiftning och andra regleringar - allt i syfte att rädda livskraftiga företag.
I såväl Finland som Tyskland och Spanien har man begränsat möjligheten för borgenärer att ansöka om att försätta en gäldenär i konkurs med anledning av coronapandemin. I Finland, med en socialdemokratiskt ledd regering, har det temporärt införts en regel om att en gäldenär inte kan anses vara insolvent på grunden att gäldenären har underlåtit att betala en förfallen fordran inom en viss tid. Fru talman!
Om regeringen inte vill ta till några av våra förslag är regeringen åtminstone beredd att tillämpa någon av alla de åtgärder inom insolvensrätten som har tillämpats i andra europeiska länder?
David Josefsson (M):
Tack, statsrådet för svaret! Jag ska svara på frågan. 2 365 göteborgare blev förra året av med sina jobb eftersom deras arbetsgivare gick i konkurs. Att rädda företag handlar inte om att rädda företagare. Att rädda företag handlar om att rädda jobb. Jag ser i Göteborg att människor blir av med sina jobb därför att företag går i konkurs. Vi vill rädda jobben. Det är vårt fokus.
Under pandemin har vi moderater drivit regeringen framför oss för att utöka stödet till drabbade företag. Nu senast drev vi i finansutskottet fram att ersättningsnivån i omställningsstödet ska höjas till 90 procent. Vi drev fram ett tillkännagivande i samband med den så kallade pandemilagen om att ekonomisk ersättning ska utgå till drabbade verksamheter. Och i våras drev vi fram ett tillkännagivande om en översyn av tidsgränserna för företrädaransvaret i aktiebolagslagen.
Det är ett tillkännagivande som regeringen lämnade utan åtgärd och där regeringens stödpartier senare bytte fot. Fru talman! Låt mig rekapitulera läget. Fyra av tio företag uppger att de har finansierings- eller likviditetsproblem. Ett av tio företag säger att deras eget kapital har minskat med hälften sedan krisens början. Drygt hälften av företagen uppger att de inte klarar sig längre än till första kvartalet utan kapitaltillskott.
Även om ekonomin som helhet har påbörjat återhämtningen är det många företag och branscher som fortsätter att ha det riktigt tufft. När man har frågat regeringen vad den avser att göra under pandemin har svaret ofta varit som det Ibrahim Baylan i dag säger: Regeringen följer noggrant utvecklingen. Efteråt har de sagt att de inte såg det komma. Sveriges företagare kämpar för att överleva.
Det är upp till oss i den här kammaren att bestämma vilket stöd samhället är berett att ställa upp med för att rädda jobb och företag. Så vad avser regeringen att göra? Avser man att bara noggrant följa utvecklingen och sedan säga att man inte såg konkursvågen komma?
David Josefsson (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Ministern berättar att man har fört en dialog med myndigheterna om ett VMA. Det är ju intressant i sig. Men jag vill ändå uppehålla mig lite vid den frågan. I ett TT-telegram publicerat på kvällen den 7 december dementerar nämligen MSB att Sverige planerar några massutskick av sms.
Det var med anledning av att Sverige hade hört av sig till Finland, som nyligen hade skickat ut information via sms - ett sms som för övrigt var skrivet på svenska, finska och engelska. Då blir jag lite fundersam. Om regeringen planerade ett massutskick tidigare än tre dagar före presskonferensen, varför berättade MSB inte om det? Eller hade regeringen inte berättat för MSB att man planerade ett sådant utskick?
Jag tycker också att man kan fundera lite kring statistiken om hur många som besökte Krisinformation.se när sms:et gick ut. Precis som statsrådet säger ökade trafiken till 3 1⁄2 miljon besökare. Hade det varit en vanlig marknadsföringsinsats hade det varit ett helt fantastiskt resultat.
Men man ska komma ihåg att Sverige befann sig i ett katastrofalt läge där smittspridningen skenade och intensivvården häll på att slå i kapacitetstaket. Är då en tredjedel av den målgrupp man vill nå ett tillräckligt bra resultat? Jag vet inte. Jag tycker att det är värt att fundera på. Jag har ingenting emot att regeringen fattade beslut om ett massutskick.
Kanske borde det, som Lars Beckman var inne på, ha gått ut mycket tidigare. Vårt grannland Danmark skickade ett sms till befolkningen redan i mars. Det innehöll för övrigt förutom konkret information också fyra länkar. Jag kan köpa att det var befogat att skicka ett sms i december. Coronastrategin hade ju då mer eller mindre rämnat, smittspridningen ökade kraftigt och sjukvården riskerade att stå inför en bokstavlig systemkollaps.
Det som egentligen är myndigheternas invändning när det gäller VMA eller massutskick är ju att man i ett nationellt krisläge väl inte bara ska skjuta iväg ett sms utan att ha någon dialog med myndigheterna om vilken information det ska vara. Det här sms:et innehöll ju varken konkret information om vad råden innebar eller något om hur befolkningen skulle förhålla sig.
Det innehöll inte någon länk där sådan information fanns att nå, och det innehöll inte heller någon information på engelska - detta trots att syftet enligt statsrådet var att nå ut brett med relevant information. Min frågeställning är ganska enkel: Vad var det egentligen som låg bakom sms-utskicket?
Var det en väl övervägd del i en genomarbetad strategi för att tydliggöra och informera om de nya råden till grupper som tidigare inte hade nåtts av budskapet, eller var det ett hastigt påkommet infall i en situation där regeringen upplevde att man behövde visa handlingskraft?