Annika Strandhäll (S):
Jag ska försöka svara på några av de olika inspel som har gjorts i denna viktiga debatt. Jag vill komma tillbaka till det som Lotta Finstorp tog upp i sitt första inlägg, som handlar om problematiken med att de här sjukfallen också många gånger blir långvariga. Det är ett jättestort bekymmer. Det är därför som det är så viktigt att naturligtvis förebygga, som vi har talat om här.
Inte minst viktigt är att det sker ett arbetsmiljöarbete på de arbetsplatser som har de högsta sjuktalen. Vi har talat om detta så många gånger och om orimligheten i att man inom äldreomsorgen har dubbelt så höga sjuktal som på arbetsmarknaden i övrigt. Det är helt orimligt. Det handlar om precis de saker som du, Lotta Finstorp, lyfter fram här: om villkoren i arbetet, om arbetsmiljön och om känslan av delaktighet och kontroll över sitt arbete.
Här finns en läxa att göra, för det är i dessa yrkesgrupper som rekryteringsbehovet de kommande åren kommer att bli så otroligt stort. Jag talade med några kommunalråd i går som berättade från en kommun - jag kommer inte att nämna vilken - att de hade 800 unga som ville bli kosmetologer och 600 som ville bli smådjursskötare, men det är ingen som söker till undersköterskeutbildningen. Det är helt orimligt, och det behöver vi naturligtvis komma åt.
Det måste vara attraktivt att jobba inom den svenska hälso- och sjukvården. Lotta Finstorp tar också upp att risken för återfall är så påtaglig.
Det innebär att om man en gång blivit drabbad på ett tuffare sätt av stressymtom är sannolikheten betydligt större att man ramlar dit igen när man hamnar i en situation som är belastande av olika skäl - i privatlivet eller i arbetet - vilket är oerhört bekymmersamt. Det är som sagt därför vi behöver se till att göra rätt från början. Och även om vi inte vet allt vet vi mer nu än för tio år sedan.
När det gäller de regionala skillnaderna, som Lotta Finstorp också lyfte upp, är ju den första analysen gjord. Den visar att det finns regionala skillnader som alldeles utmärkt går att förklara med olika skäl. Men det finns också en betydande andel av de regionala skillnaderna som inte går att förklara.
Detta måste vi komma åt, för det handlar också om individens rätt att få en kvalitativt god vård och att, som sagt, göra rätt från början. Det är så otroligt viktigt. Arbetet med Arbetsmiljöverkets föreskrift kommer man naturligtvis att följa från Arbetsmiljöverkets sida. Det är något som jag också ser fram emot med stort intresse.
Bland annat genom dialogen med arbetsgivarna och facken på den privata sidan vet jag att intresset från arbetsgivarna att utbilda sig i den nya föreskriften har varit enormt stort, vilket är oerhört glädjande. Förhoppningsvis kommer vi också att se ett resultat av detta. Något annat som jag skulle vilja peka på är Arbetsmiljöverkets slutrapport om kvinnors arbetsmiljö, som kom ganska nyligen.
Den bygger på de fem års studier som initierades av den förra regeringen och som sedan togs vidare av vår regering. De har nu sammanfattat sina slutsatser från de fem åren. Det är läsvärt - apropå vad man behöver göra. Till Jesper Skalberg Karlsson, när det handlar om ohälsan bland unga, vill jag säga att vi ändå gör ganska mycket nu.
Vi anslår 1 miljard per år 2016-2019, vilket är en förstärkning jämfört med tidigare med 280 miljoner kronor per år. Den är vikt för att möta den ökande ohälsan bland barn och unga vuxna men också för att förstärka ungdomsmottagningarnas arbete, till exempel. Det görs alltså mycket som är bra just nu.