KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Tack för alla inlägg så här långt! Det första jag vill säga är att psykiatrin är ett område där vi fortfarande brottas med stora brister generellt. Det finns geografiska områden och specialiteter som fungerar alldeles utmärkt väl, men i jämförelse med den somatiska vården har vi fortfarande stora problem.
Det har vi till följd av en mångårig försummelse av ett viktigt område som är av allra störst betydelse för personer som är de allra sköraste i vårt samhälle. Därför har den här regeringen sagt att det här är ett prioriterat område. Vi vill genomföra förbättringar på ett område som så länge har fått vänta på de förbättringar som är nödvändiga.
När det gäller rättspsykiatrin genomför vi en större utredning som avser att belysa hela problemkomplexet. Här finns det många olika frågor som den sittande utredningen har att beröra. En av de frågorna är den som vi diskuterar just nu. Carina Adolfsson Elgestam säger att världen såg annorlunda ut när den här propositionen kom till, alltså den lag som i dag gäller.
Det ska jag naturligtvis inte förneka, samtidigt som det ju inte är en ocean av tid sedan vi skrev 2006, utan det ligger ju i hygglig närtid. Jag föreställer mig att lagstiftaren då gjorde en noggrann analys av läget och landade just där man gjorde.
Detta gäller naturligtvis alldeles särskilt när det handlar om den personliga integriteten. Hur ställde sig alltså Carina Adolfsson Elgestam till detta 2006 när den här lagstiftningen beslutades? Talar hon för Socialdemokraterna när hon säger att vi inte borde ta omvägen över en utredning utan klippa till direkt?
Hur tror hon då att vi skulle kunna skapa ett förtroende för ett område som behöver tas i sitt sammanhang i det stora grepp som för närvarande tas?
För min del anser jag att detta är en fråga om å ena sidan integritet för den enskilde patienten, å andra sidan omgivningens berättigade krav på skydd från människor som kan göra saker och ting som skadar dem själva och andra. Den avvägningen ska man inte ta lätt på.
Fordras det är det självklart att man ska kunna ta tydliga steg, men det gäller att det här omgärdas av ett tydligt regelverk. Det är förstås också så att begränsningen av den enskildes integritet ska stå i proportion till det syfte man har. Sedan gäller det också att komma ihåg, som Finn Bengtsson också underströk, att det här ju är personer som är på väg att rehabiliteras.
Det är personer som inte för evigt ska vara inlåsta, utan tanken är att de ska kunna slussas ut i det öppna samhället genom minskade restriktioner allteftersom. Hur klarar vi den övergången om vi har en lagstiftning som inte värnar den enskildes integritet och säkrar att den enskilde har en möjlighet att klara sig den dag då dörrarna öppnas?
Göran Hägglund (KD):
Då konstaterar jag efter Carina Adolfsson Elgestams inlägg att hon uppenbarligen är en av dem här i kammaren som har röstat igenom den gällande lagstiftningen och att man i samband med den omröstningen också avvisade krav på vidare utredningar i den här frågan.
Och nu vill samma Carina Adolfsson Elgestam, utan egentligen ytterligare utredande, på några oklara grunder driva igenom en lagstiftning utan att väga av den här svåra frågan. Det tycker jag förstås vore olyckligt. Jag tror att det egentligen och i sak finns ganska små motsättningar.
Jag tror att vi är överens i kammaren om att det här är svåra frågor och att de frågorna kräver ett noggrant övervägande för att vi ska landa rätt och att vi får en lagstiftning som står sig över tiden.
Jag tror att vi alla inser betydelsen av att vi har en lagstiftning som skyddar det omgivande samhället, naturligtvis också den som är föremål för den rättspsykiatriska vården, och att vi så långt som möjligt medger ett liv som är så nära det normala, vanliga, som möjligt för den som är intagen.
Syftet är som sagt att dessa personer inte ska befinna sig inom sjukhusets väggar för evigt utan de ska få en möjligt att komma tillbaka till det vanliga, öppna samhället. Då gäller det att få träning och möjligheter att använda de verktyg som finns utanför, men det ska göras på ett ansvarsfullt sätt.
Naturligtvis ska tiden för behandling också användas på ett sådant sätt att personen i fråga får möjlighet att komma till rätta med de problem som han eller hon har och som skapar problem för omgivningen, till exempel om man använder telefonen för att terrorisera omgivningen, datorn för att besöka sajter med barnpornografi eller vad det nu kan vara.
Det här är en svår och viktig fråga, och jag värjer mig lite grann mot Carina Adolfsson Elgestams resonemang som drar mot det populistiska. Det gäller de idéer som bygger på att det finns enkla, säkra svar och att det där med utredningar är ett otyg. Men det är faktiskt så den svenska lagstiftningen kommer till. Vi har en noggrann genomgång.
Det sker ett remissförfarande då många får möjlighet att yttra sig, och man kan bryta synpunkter mot varandra när man gör avväganden. Regeringen lägger sedan fram ett förslag till kammaren som får brottas med frågorna, och efter en tid landar man i en ståndpunkt som man som opponent kanske inte alltid gillar men som dock har tagits fram under de bästa former vi känner till.
Genvägar på ett område som handlar om integritet tror jag inte på. Frågan måste sättas in i dess rätta sammanhang när det gäller behandling av personer som är sjuka, och då gäller det att göra det på ett klokt sätt, ta tid på sig vid genomförandet av det som behöver förändras, och behålla det som ska behållas.
Göran Hägglund (KD):
Min avsikt var inte att raljera över Carina Adolfsson Elgestam och lagstiftningen. Det handlade närmast om att beskriva den process som vi normalt tar till när det handlar om svåra avvägningar och vi inte kan se några enkla lösningar. Jag tycker att det är den ordningen vi ska ha också i denna fråga.
Även om vi skulle vilja skynda på ärendet hur mycket som helst måste vi ändå ta fram ett beredningsunderlag som sedan ska remissbehandlas och prövas.
Det vore oansvarigt att bara påskynda ärendet, och vi skulle inte vinna särskilt mycket tid på att bryta loss denna fråga från den helhet som jag tycker att det är viktigt att se tekniken i. Socialstyrelsen inkom i juni 2008 med en utvärdering av lagstiftningen.
De anser, precis som det har hänvisats till här, att regeringen bör överväga vissa saker. Redan i juli samma år, alltså en månad senare, tillsatte vi utredningen. Utredningen ska göra ett jättelikt arbete, och därför behöver den tid på sig. Det kan inte slarvas igenom.
Det här är en del av helheten och måste behandlas i ett sammanhang. Om man bryter ut en del kan det försvåra möjligheten att få en bra helhet. Carina Adolfsson Elgestam beskriver teknikutvecklingen sedan 2006 och den lagstiftning som då infördes. Jag skulle gärna vilja veta mer exakt vad det är som har förändrats.
När det gäller teknikinnehållet tror jag inte att mycket har förändrats sedan 2006. Vi är emellertid uppmärksamma på frågan. Vi har tillsatt en utredning, och vi kommer att få ett bra underlag att ta ställning till.
Göran Hägglund (KD):
Mitt i allt elände som har uppkommit till följd av det dramatiska som har inträffat får man ändå säga att det har uppstått en situation som dock för något väldigt gott med sig.
Dels har vi haft en diskussion om de allra svåraste frågor som vi som människor har att ta ställning till, dels har det hela, tror jag, bidragit till att öka kunskapen hos väldigt många om hur praxis ser ut, vilka svåra avvägningar som ska göras och vilka noggranna överväganden som görs i de här fallen.
Jag tror att det i sig är något väldigt betydelsefullt. Om vi tänker oss ett hypotetiskt fall där en läkare ställs inför rätta för att ha tagit livet av en patient som kan vara underårig kan det bli tre olika utfall.
I ett utfall visar det sig att läkaren har gjort sig skyldig till ett brott. Det är alltså inte någonting som har direkt med praxis att göra, utan det är en person som har gått utanför det som ligger i läkarrollen och det som vi som människor kan och får göra. Då ska naturligtvis den rättsliga processen ha sin gång. Ett andra möjligt utfall är att personen blir frikänd, att det visar sig vara ett misstag.
Läkaren har följt praxis, och det är i enlighet med gällande lagar och regler. Därför avskrivs ärendet eller personen frikänns. Ett tredje utfall är förstås att man skulle landa i att personen fälls för att ha följt praxis.
Om det är det sista fallet är det klart att svensk hälso- och sjukvård och inte minst vi sjukvårdspolitiker ställs inför en dramatisk situation där vi snabbt måste ordna ett regelverk som kan möta den verklighet som då inte låter sig rymmas i det regelverk som vi har.
Då kommer det att behövas väldigt mycket deltagande från människor i professionen, förstås, och också politiskt, tror jag, över alla gränser man kan tänka sig. Jag tänker på partimässiga gränser men också på olika nivåer. Kommunpolitiker, landstingspolitiker och självklart också riksdags- och regeringsföreträdare behöver då föra en sådan diskussion, men där är vi inte i dag.
Jag uppfattar nu Ylva Johanssons fråga och det som hon säger som att hon har glidit bort från det som hon var tydlig med tidigare, nämligen att hon ville ha nationella riktlinjer, och har tagit till sig fakta i målet, så att säga, och landat på att nationella riktlinjer kanske ändå inte är det som ska användas i den typ av behandlingar som vi nu diskuterar.
Nationella riktlinjer utarbetas efter en speciell struktur. Det är en metod för att få en enhetlig behandling runt om i landet. Det bygger mycket på det vetenskapliga underlag som finns för en viss behandlingsmetod och ger den enskilde läkaren hjälp i vardagen. Det här är någonting annat, och det är en mycket svår avvägning som ska göras.
Den praxis som har vuxit fram finns det en bred konsensus kring, inte minst i professionen. Men också genom den här diskussionen tror jag att allt fler människor utanför vårdområdet har tillägnat sig det här samtalet och delar de värderingar som ligger till grund för den ordning som vi i dag har.
Göran Hägglund (KD):
Ylva Johansson säger att hon inte delar uppfattningen att vi bara har problem om läkaren fälls. Det kan jag delvis ge henne rätt i. Det som spelar roll är naturligtvis också grunderna för utslaget, alltså domskälen. Vid en friande dom - vilka är skälen som anges? Vid en fällande dom - vilka är skälen som anges?
Det bör ju ligga till grund för ett övervägande om det här kräver åtgärder från det politiska systemet i någon mening. Ylva Johansson tycker att vi ska ge signaler till Socialstyrelsen om att riktlinjer kan vara möjliga i stället för allmänna råd.
Socialstyrelsen ser just nu över de allmänna råden och anser såvitt jag har inhämtat hittills att riktlinjer inte är det som man kommer att landa på. Snarare gör man en översyn av de allmänna råden och ser om de behöver kompletteras eller utvecklas på något område. Men man tycker, åtminstone hittills, att detta är den bästa metod vi har.
Vi behöver egentligen inte bråka så mycket om vilken formen är, utan vi vill ha någonting som är ändamålsenligt och väl fungerande. Det ska vara i överensstämmelse med den svenska lagstiftningen och i överensstämmelse med det allmänna rättsmedvetandet och fungera väl i den vardag som vårdens olika aktörer i professionen verkar i dagligdags. Det är naturligtvis av extremt stor betydelse.
Jag tror att för den händelse Socialstyrelsen skulle komma fram till andra synpunkter är den välkommen med det. Men hittills går som sagt resonemangen i riktningen att den ordning vi har förmodligen är den allra bästa. Jag vill använda några sekunder åt att säga något med anledning av den större debatt som har uppstått.
Jag tror som sagt att det finns ett stort värde i att den har uppkommit och att många människor har intresserat sig för de här svåra frågorna, som vi ofta värjer oss lite grann mot att tänka och fundera på för egen del eller när det gäller våra anhöriga. Frågorna har nu kommit lite närmare oss, och det har i sig ett ganska stort värde.
Jag tror att det har stor betydelse att det som sker på landets kliniker ute i verksamheten inte blir alltför främmande för människor utanför. Det måste finnas en grundsyn som är någorlunda enhetlig så att vården inte gör någonting annat än det som upplevs som rimligt och etiskt riktigt av allmänheten utanför.
Å andra sidan måste professionen hela tiden utnyttja sin kunskap för att föra dialogen med samhället utanför så att man ser vilka svåra ställningstaganden som vårdens företrädare ställs inför dagligen. De kommer sannolikt inte att bli färre i framtiden, utan i takt med teknikens landvinningar kommer också allt fler svåra etiska avvägningar att behöva göras.
Där kan den diskussion som nu har pågått en tid spela en roll därför att den har ökat kunskapen och medvetenheten i samhället i stort.
Göran Hägglund (KD):
Inledningsvis ska jag säga några ord om den palliativa vården, som är någonting som har diskuterats under flera decennier på ett mer öppet och systematiskt sätt. Efter den rapport som kom förra veckan från Svenska Palliativregistret har vi ändå skäl att vara lite oroliga över brister i kvaliteten och stora regionala skillnader.
Det spelar stor roll var man lever för hur man kan dö.
Därför är det någonting som vi kommer att behöva trycka mer på framöver i vårdens olika utbildningar för olika professioner och gentemot våra landstingspolitiker som behöver ha det högre upp på agendan framöver eftersom det är av stor betydelse hur vi klarar av vården i livets slutskede.
Ylva Johansson frågar om jag kan lova att regeringen om det behövs kommer att vidta de mått och steg som krävs för att människor som arbetar inom svensk hälso- och sjukvård inte ska riskera att behöva skaka galler i framtiden. Svaret på den frågan är att vi självfallet noggrant följer vad som sker.
Vi kommer noggrant att analysera det utslag som de rättsliga instanserna kommer fram till så småningom och göra det som behöver göras. Det har största betydelse för oss som patienter. Men det är också av stor betydelse för personalen inom svensk hälso- och sjukvård att de vet vilket regelverk det är de lutar sig mot och att de har lagstiftarens stöd för det sätt på vilket de arbetar.
Detta är en självklarhet. Jag tror som sagt att det är viktigt att vi avvaktar det rättsliga utfallet och inte gör något överilat som vi sedan kommer att få skäl att ångra. Vi ska skaffa oss en fast grund för fortsatt agerande.
Göran Hägglund (KD):
Det är så att den här sjukdomen drabbar, som jag sade tidigare, kanske 5-10 procent av alla kvinnor i fertil ålder. Det är en oerhört stor mängd människor som drabbas. Det innebär inte att den är okänd. Det är tvärtom en välkänd sjukdom och någonting som man runt om i Sverige är väl kunnig i att hantera.
Men det tar ofta lång tid att ställa en diagnos. Det finns väldigt många alternativa diagnoser att landa på innan man landar rätt. Det är viktigt att allmänläkare remitterar till en specialist i gynekologi om patienten har kvarstående symtom som inte kan förklaras med någon annan sjukdom. Det krävs många gånger ett kirurgiskt ingrepp, en titthålsoperation, för att ställa rätt diagnos.
Det gör det naturligtvis besvärligt. Jag tror inte att vägen till att få en förbättring av situationen går via att statsrådet genomför någon allmän informationskampanj. Jag tror att vägen till förbättring går via vårdgivarna och genom utbildning av personalen inom svensk hälso- och sjukvård.
Det handlar om att man i sin utbildning får lära sig också om den här sjukdomen så att man blir bättre på att identifiera den och snabbare får i väg patienten till en specialist för att kunna sätta in rätt behandling. Jag har inga planer på att sätta i gång en informationskampanj, om det är vad Eva-Lena Jansson efterfrågar av mig.
Jag tror att frågan bäst hanteras genom att vi satsar ytterligare på forskning och bedriver en kvalificerad utbildning av personal inom hälso- och sjukvården. Det handlar om att vårdgivarna rustar våra kliniker på ett sådant sätt att vi är rustade för att på bästa sätt bemöta de personer som drabbas.
Göran Hägglund (KD):
Som mottagare av ganska många interpellationer blir man på det klara med att det inte saknas diagnoser eller sjukdomar som jag som minister borde informera om. Jag tycker att man i ljuset av det ändå behöver tänka lite som Finn Bengtsson var inne på: Hur tror vi att vi får en så väl fungerande hälso- och sjukvård som möjligt?
Jag landar då på att det kloka för min del är att fokusera på att få svensk hälso- och sjukvård att fungera så väl som möjligt, att se till så att människor vill jobba inom svensk hälso- och sjukvård, att de får en god utbildning, att det finns en möjlighet för patienten att välja själv, att man stärker patientens ställning gentemot vårdgivarna, att vi har en god patientsäkerhet, att vi har satsningar på läkemedelsområdet, att vi forskar och så vidare.
Det tror jag är det som jag ska koncentrera mig på. Jag tror att det finns andra än jag som politiker som är bäst på att diagnostisera sjukdomar och genomföra de behandlingar som är nödvändiga.
Jag tror kanske också att just anekdotisk information, till yttermera visso från en kvällstidning, är en ganska dålig grund för det som vi i övrigt är angelägna om ska vila på vetenskap och beprövad erfarenhet.
Jag är också säker på att Eva-Lena Janssons önskemål om att ytterligare förstärka informationen på det här området och resonemanget om detta går fram till äldre- och folkhälsoministern genom det protokoll som hon kommer att läsa. Jag tror att vården klarar det här på ett utmärkt sätt.
Vi behöver ge vården bättre möjligheter att fungera på det sätt som vi vill att den ska fungera.
Göran Hägglund (KD):
En sak ytterligare vill jag stryka under. Det handlar just om det bemötande som både Eva-Lena Jansson och Finn Bengtsson var inne på tidigare. Här har vi ju en fråga som inte enkelt låter sig beslutas fram men som ändå är av allra största betydelse för hur vi som patienter upplever den vård som vi får.
Många gånger är den frågan väl så viktig för oss som när det gäller vårdens eller behandlingens innehåll. Därför är den frågan väldigt viktig.
Det handlar inte minst, naturligtvis, om att vi fortfarande har en ordning som gör att kvinnor många gånger hamnar i en sämre situation än män, kanske också att yngre personer hamnar i en sämre situation än äldre personer som är mer vana att ta för sig. Vi har dessutom frågan om människor med en annan bakgrund än med många generationer svenskar.
Jag tycker att den frågan är väldigt viktig att stryka under betydelsen av. Den sjukdom som har behandlats här ska tas på största möjliga allvar. Hillevi Larsson har genom sin interpellation fått in den i riksdagens protokoll, och vi har diskuterat den under en tid här. Jag är säker på att många möter sjukdomen för första gången.
Vi vet att den är bekant inom svensk hälso- och sjukvård, tyvärr alltför väl bekant hos många, men det finns säkert en och annan som inte har tillräcklig kunskap. Jag tror att vägen till en bättre kunskap, en bättre situation väldigt mycket handlar om utbildning, som delvis är en statlig fråga men som i huvudsak är en fråga för sjukvårdshuvudmännen.
Göran Hägglund (KD):
I morgon ska riksdagen genomföra debatt och fatta beslut med anledning av dessa frågor, och det är naturligtvis en väldigt viktig milstolpe på vägen mot en marknad som är omreglerad.
Det är ingen marknad som kan avregleras, om vi vill ta ansvar, utan det handlar om att hitta en ny reglering som gör att vi bibehåller den säkerhet som finns på marknaden men ger fler aktörer möjlighet att agera på det här området. Det övergripande syftet är att öka antalet apotek och att höja servicenivån.
Då säger Eva-Lena Jansson: Men vore inte det kloka då att ge Apoteket AB order om att starta fler apotek eller ha mer generösa öppettider? Ställer man den frågan till Apoteket AB säger de: Nej, där har vi nog kommit till vägs ände. Det är klart att regeringen kan vilja sådant, men då får man nog vara så vänlig och skjuta till nya pengar till Apoteket.
Jag har svårt att se framför mig någon regering som över budgeten kommer att skjuta till ytterligare pengar för att Apoteket ska öppna nya verksamheter. Vägen dit handlar nog om det som vi landar på, nämligen att öppna för fler aktörer att bli verksamma, att få konkurrens på det här området och därmed att kunna hålla koppel på kostnaderna samtidigt som vi får fler apotek.
Utvecklingen i Norge visar ju på en ökning av antalet apotek med över 60 procent sedan 2001. I interpellationen finns det en uppgift som gör gällande att regeringens förslag skulle innebära att maximalt 261 av 900 apotek kommer att finnas kvar i, som det heter, "samhällets ägo", vilket jag antar är statens ägo.
Men det som vi bestämmer om nu är att staten ska behålla hälften av de drygt 900 apotek som vi har. Inom ramen för de statliga apoteken ges små aktörer möjlighet att köpa enskilda apotek. Här finns det glädjande nog ett jättestort intresse hos många farmaceuter som upplever sig inlåsta i monopolet sedan lång tid tillbaka och vill pröva vingarna.
Det är nästan alltid kvinnor, som säger att de vill starta egen verksamhet, att de har en egen idé och skulle vilja göra på ett lite annat sätt. Jag ser väldigt positivt på deras möjligheter att få starta egen verksamhet. Det upplägget är det som kommer att leda till en annan situation än den man har i Norge, där man har fått ett fåtal stora aktörer, dock med låga priser.
Vi tror att det är bra med möjlighet för fler små att agera på det här området. Vad hindrar att de inte köps upp, frågar Eva-Lena Jansson. Den frågan har vi inte reglerat ännu, utan den får vi tillfälle att komma tillbaka till.
I Norge sålde man till rejäla underpriser till apotekare som senare kunde sälja dem med ganska god avans. Idén ska naturligtvis inte vara att skattebetalarnas pengar fördelas på det viset. Tvärtom har vi ett ansvar för att öppna marknaden så att det finns små aktörer men också se till att vi tillvaratar skattebetalarnas intresse av de värden som finns i det fina företaget Apoteket AB.
Göran Hägglund (KD):
Om Eva-Lena Jansson har satt sig in i den här frågan - det är jag säker på att hon har gjort eftersom hon sitter i näringsutskottet som har ett särskilt ansvar för de här frågorna - vet hon att den prismodell som är föreslagen och som riksdagen ska ta ställning till beräknas kunna pressa priserna ganska rejält.
Det är någonting som har kommit fram under trycket - det meddelas av läkemedelsindustrin att det kommer att sparas många hundra miljoner på detta område - av att man vet att det kommer att bli konkurrens på det här området. Det kommer att komma in flera aktörer.
Det är bara att använda regleringsbrev, säger Eva-Lena Jansson, och jag förmodar att det är ägardirektiven till företaget Apoteket AB. Detta företag har gjort vinst de senaste åren.
Antingen tillför man då pengar till staten för att de ska kunna sköta uppgiften att starta nya apotek eller tar man från statens sida inte in så mycket pengar från Apoteket. Hur mycket pengar anser Eva-Lena Jansson att det är värt att lägga ytterligare på Apoteket över statsbudgeten?
Hur tänker hon finansiera det? När det gäller glesbygden finns det väl redogjort för i propositionen inför det ställningstagande som riksdagen kommer att göra i morgon hur vi avser att säkerställa att glesbygden inte utarmas utan tvärtom får möjlighet till nya apotek. Det som vi har sett i Norge är att det har tillkommit många nya apotek.
Är man orolig för att det ska bli färre i glesbygden är man välkommen att titta runt i Norge för att se att i glesbygden har antalet apotek ökat, i intet fall har det minskat. Än en gång, fru talman, är syftet med omregleringen av apoteksmarknaden att öka tillgängligheten.
Det finns alltför många människor som har väntat alltför länge, blivit bekymrade över en situation där de kanske inte fått tag på nässprej under en helg till sina barn eller huvudvärkspulver sent på kvällen, eller vad det nu är som är problemet. Men över allt: Monopolet har kommit till vägs ände. Vi vill förändra det här och möjliggöra för fler personer, inte minst för kvinnor inom apoteken, att driva egen verksamhet och utveckla den. Jag tror att konkurrens är bra.
Jag tror att det behövs en reglering för att säkerställa att de produkter som är potentiellt farliga hanteras på ett visst sätt också i framtiden, men jag tror att det här kommer att öppna för nya möjligheter. Vi kommer att få se en servicenäring som kommer att blomstra framöver.