Daniel Riazat (V):
Jag är glad att jag kan säga det i dag. För 14 år sedan kom jag till ett land som tog emot mig och min familj med öppna armar, till ett folk som hjälpte oss när vi behövde det som mest. Jag kom till ett land och en skola där jag inte sågs som ett integrationsproblem.
När jag behövde hjälp i skolan, undervisning i svenska som andraspråk, sågs det inte som slöseri med resurser. När jag behövde hjälp med mina läxor kallade man inte in integrationsministern för att ta reda på hur mycket problemet med alla invandrarbarn som behövde läxhjälp skulle kosta. Allting var inte perfekt då.
Men det bästa var den svenska utbildningspolitiken och den övriga politiken som hade byggts upp under många års kamp av den arbetarrörelse och de partier som kämpade i många år för att alla människor skulle inkluderas. De kämpade för ett samhälle som skulle hålla ihop. Det landet kom jag till.
Efter några år började jag märka att det höll på att förändras. Det blev ett samhälle där idén om att alla elever skulle få tillgång till likvärdiga möjligheter försvann.
Det blev ett samhälle där man började prata om att sänka skatten för att överklassen skulle ha mer pengar i fickan i stället för att alla barn som, liksom jag, hade kommit hit skulle få den hjälp som de behövde. Det gick några år till, och det blev ännu värre. Nu har vi haft åtta år med Alliansens högerpolitik.
Det har varit åtta år med en politik som har splittrat Sverige, och det har varit åtta år med en politik som inte vill ha likvärdig utbildning för alla barn. Det har varit en politik där läx-RUT för överklassbarnen ses som viktigare än läxhjälp till alla barn som behöver den hjälpen. Varför är barnen i Danderyd viktigare än barnen i Tjärna Ängar i Borlänge?
Varför är det viktigare att subventionera överklassen än att se till att barn med en ensamstående mamma som inte kan hjälpa sina barn med läxorna kan få den hjälpen i skolan? Varför är det viktigare att prioritera barn som har föräldrar med akademisk bakgrund och därmed kan få den hjälp de behöver än att hjälpa alla barn med likvärdig läxhjälp runt om i hela landet?
Det är precis det som valet har handlat om. Sverige röstade bort en borgerlig politik i september 2014. Men en allians mellan Sverigedemokraterna och de övriga högerpartierna såg till att rösta ned stora delar av de förbättringsåtgärder som vi övriga ville se. Man valde alltså läx-RUT före läxhjälp till alla barn.
Man valde att satsa på fortsatt skatteflykt, det vill säga vinster i välfärden, i stället för att se till att vi har en skola för alla, där alla resurser går till våra barn och inte till villaägare i Luxemburg som gör miljardvinster på våra skattepengar. Frågan om vinster i välfärden har varit och fortsätter att vara en viktig fråga för Vänsterpartiet.
Tillsammans med Socialdemokraterna och Miljöpartiet lyckades vi göra en överenskommelse. Det är en överenskommelse som vi är mycket stolta över och som skulle innebära att de 10 miljarder av våra skattepengar som försvinner varje år, pengar som skulle ha gått till skolan och förskolan, i stället skulle gå till just det som de var avsedda för - till barnen, till personalen och till elevhälsan.
Sverigedemokraterna, som de hycklare och det högerparti de är, valde dock att stötta de övriga högerpartierna i Alliansen. Sverigedemokraterna är alltså inte bara ett rasistiskt parti; det är ett rasistiskt högerparti som har tagit tydlig ställning för vilken ekonomisk politik som ska styra detta land och vilken utbildningspolitik som ska styra detta samhälle. Vi brukar ofta prata om att ungdomarna är framtiden.
Men hur ofta pratar vi om att de också är nuet? Hur ofta pratar vi om de generationer som på grund av skattesänkningar inte får de resurser som de har rätt till och som får det svårare i arbetslivet i framtiden?
Hur ofta pratar vi om de elever som, på grund av att de ses som integrationsproblem i stället för resurser, inte får arbete på grund av sina efternamn? Herr talman! Vänner! Åhörare! Synen på likvärdigheten i den svenska skolan går isär i svensk politik i dag.
Vi står inför två alternativ. Ett alternativ går ut på att göra skillnad på barn och ett annat alternativ går ut på att alla barn får tillgång till det de behöver. I den rödgröna budgeten hade vi tydliga satsningar på till exempel läxhjälp till alla barn men också på att utöka barnomsorgen under kvällar, nätter och helger.
Det är sådana reformer som Alliansen tillsammans med Sverigedemokraterna nu röstar bort. Det är, återigen, ett tydligt ställningstagande för vilken politik dessa partier vill föra. Vuxenutbildningsplatser är också viktiga. Även där väljer man att skära ned. Vad är lösningen efter åtta år av Jan Björklunds bakåtsträvande utbildningspolitik?
Vad är Alliansens lösning förutom dessa nedskärningar? Jo, det är att ha tidigare betyg, från årskurs 4, och att ha fler ordningsbetyg i skolan. Jag vill fråga alla som lyssnar på debatten i sina hem, genom tv:n eller datorn: Hur många av er tror att det kommer att leda svensk skola framåt?
Hur många av de lärare i Falun som jag har lärt känna tror att fler betyg i skolan kommer att leda till förbättringar av deras arbetsvillkor? Hur många barn tror att deras kunskapsnivå kommer att höjas om de bara får ordningsbetyg och fler omdömen? Jag tror att även allianspartierna vet svaren på de frågorna. Detta handlar återigen om ett val.
Det handlar om att man när man inte har lösningar på problemen kommer med förslag som egentligen är luftslott, förslag som inte innebär några förbättringar för skolan. Tvärtom ser de till att slå ut de elever som behöver hjälp. När jag gick i skolan hade jag ganska hög frånvaro på slutet.
Det hade inte hjälpt mig ifall jag hade fått sämre ordningsbetyg på grund av att jag inte kom till skolan och så vidare. Jag hade fortsatt att vara utanför. Även där kan vi se skillnaden mellan våra synsätt. När Alliansen och Sverigedemokraterna gick ihop för ett par veckor sedan tvingade de helt enkelt fram ett extra val.
Vänsterpartiet var berett att fortsätta förhandla och se till att lösa situationen. Men nu är vi beredda på det extra valet. Det handlar mycket om välfärden. Det handlar om tillförsikten till varandra, till samhället och till Sverige.
Det handlar om att ha en utbildningspolitik som ger alla barn de resurser de behöver och att personalen ska känna att de inte behöver gå på knäna utan får extra händer i sitt arbete.
Antingen bygger vi ett land där vi kan lita på välfärden, på utbildningspolitiken, på att vi har en förskola som fungerar för alla ensamstående mammor och på att vi har en grundskola som ser till att eleverna får med sig det de behöver till gymnasiet för att sedan kunna ta sig vidare. Eller så bygger vi ett samhälle där allt detta raseras, där det fortsätter att gå enligt Alliansens väg.
Avslutningsvis talade sverigedemokraten Stefan Jakobsson om att modersmål är något som kan skötas i hemmet. Jag vill fråga dig, Stefan Jakobsson, om det bara gäller svenskar som mig eller om det även gäller svenskar som dig. Kan vi sköta även ordinarie svenskundervisning för alla barn som har svenska som modersmål i hemmet? Är det den politiken ni vill genomföra?
Med det ställer jag mig bakom vårt särskilda yttrande som vi har skrivit tillsammans med Socialdemokraterna och Miljöpartiet. Jag vill också uppmana svenska folket att fundera en extra gång när de går till val den 22 mars. Nu är det allvar. Nu handlar det inte bara om framtiden för våra barn utan om nuet och det som sker med våra barn i dag.