KBLab/rixvox huggingface dataset:
Per Ramhorn (SD):
När man föreslår en lagstiftning krävs naturligtvis grundlighet, klokskap och fakta och inte en massa hypotetiska resonemang. En lagstiftning är inte bara att skjuta från höften, för man vet att lagstiftning påverkar patienter, verksamheter och personal ute i verkligheten. Därför måste man vara mer noggrann än vad regeringen har varit i det här fallet.
Som vi ser det är det inte första gången som regeringen lägger fram lagförslag som inte bara jag kan tolka som hastverk. Vi minns alla till exempel frågan om vårdvalet i primärvården. Även Lagrådet underkände den beredningen och visade tydligt att regeringens förslag inte dög till att ligga till grund för en lagstiftning. Det är likadant med detta.
Vi ser gång på gång att tunga remissinstanser avslår förslaget på grund av att det inte duger. I det här fallet är det många gånger utifrån ideologisk ståndpunkt.
Per Ramhorn (SD):
Vi är alltså här i dag för att debattera regeringens proposition om ökad tillgänglighet till sprututbytesverksamheter i Sverige. Propositionen innehåller förslag som bland annat innebär att ansvaret för sprututbytesverksamheterna renodlas till landstinget, som då ska bli ensam huvudman för att ansöka om och driva sprututbytesverksamheten i landet. Jag vill informera om att vi har ett särskilt yttrande med anledning av propositionen. Herr talman!
Eftersom sprututbytesverksamheten främst är en smittskyddsinsats anser vi att den ansvariga huvudmannen, det vill säga landstinget, är den som bör avgöra om det finns behov av verksamheten i landstinget och i landet. Landstingen har enligt smittskyddslagen ett ansvar att förebygga och förhindra spridning av smittsamma sjukdomar.
Därför är det enligt oss högst rimligt att landstingen självständigt ska kunna ansöka om att få upprätta verksamheten, som då överensstämmer med detta ansvar. För oss sverigedemokrater handlar frågan om vem som är mest lämpad att besluta inom detta område och inte om huruvida vi som parti är för eller emot sprututbytesverksamheten. Vi anser att det är upp till varje landsting att självt bestämma och avgöra det regionala behovet av denna verksamhet.
Herr talman! Vi är också positiva till att regeringen i propositionen lyfter fram att samråd mellan landsting och kommuner fortfarande är viktigt för att brukare och patienter ska stå i fokus. Vi förutsätter därför att man även i framtiden lyssnar på kommunerna och tar hänsyn till eventuella invändningar och lägger vikt vid deras åsikter.
Förslaget är i rätt riktning, då vi länge har ansett att det samlade huvudmannaskapet för missbruksvården ska vara hos landstinget. Vi anser att sjukvården ska ha ett helhetsansvar för missbruksvården, så som det är i de flesta länder i Europa. Man ska komma ihåg att majoriteten av narkotikamissbrukarna har en bakomliggande psykisk eller somatisk sjukdom. Därför måste man i missbruksvården utgå från att man i första hand ska behandla aktuell sjukdom och i andra hand lindra symtomen.
När det gäller all annan sjukvård utgår man från det synsättet. Missbruksvården får inte vara ett undantag. Dessutom visar undersökningar att en stor del av befolkningen skulle föredra att få hjälp mot sitt beroende via sjukvården, precis som vid andra typer av hälsoproblem. De flesta som har ett missbruksproblem säger: Jag vill prata med min husläkare eller distriktsläkare och inte behöva gå till ett socialkontor. Till sist, herr talman, yrkar jag bifall till utskottets förslag.
Per Ramhorn (SD):
Min fråga går till statsrådet Gabriel Wikström. Väntetiderna inom vården växer nu och är extremt långa. De har drastiskt ökat de senaste två åren. Var tredje patient har väntat längre än vårdgarantins 90 dagar för att få sin operation eller behandling. I dag är vårdgarantins måluppfyllelse ca 65 procent av samtliga diagnoser, men för många - även livsviktiga - är man nere på 50 procent. Jag ska ta några exempel.
Medianväntetiden för män som drabbas av aggressiv prostatacancer är från diagnos till behandling nästan ett halvår. Det innebär att nästan hälften av patienterna får vänta ännu längre. För en vecka sedan kunde vi ta del av en oerhört tragisk händelse där en ung människa valde att ta sitt liv. Han hade då väntat i ett och ett halvt år för att få komma till psykiatrin.
Jag vill påstå att de växande kötiderna är en total katastrof, först och främst för patienterna i fråga men också för tilltron till den svenska sjukvården. Min fråga är: Vad kommer statsrådet att vidta för åtgärder för att vända denna katastrofala utveckling?
Per Ramhorn (SD):
Tack, statsrådet, för svaret! Många av era satsningar tror jag är bra, men jag tror inte att åtgärderna kommer att räcka på långa vägar. Flera andra länder har kortare vårdköer, bland annat Danmark, som du nämnde. Där hålls ventegarantien, som det heter där, i de flesta fall. Deras väntegaranti är på en månad även för mindre allvarliga sjukdomar. 70 veckors väntan på en höftled, som det är här i Sverige, är helt otänkbart i Danmark.
Där gäller två till tre veckor i snitt.
Per Ramhorn (SD):
Vi sverigedemokrater har begärt den här debatten som ska handla om krisen inom sjukvården som drabbar både patienter och anställda mycket hårt. När man ser att den här krisen förvärras dag efter dag duger det inte att, som sjukvårdsministern oftast brukar göra, frånsäga sig sitt eget ansvar och skylla på landstingen eller att gång på gång upprepa sitt mantra att sjukvården står inför utmaningar.
Först och främst, herr talman, anser jag att det är viktigt att kalla saker vid deras rätta namn. Endast så kan man lösa ett problem. Det är dags att regeringen och Gabriel Wikström börjar tala klarspråk. Svensk sjukvård befinner sig i en krissituation. Att påstå något annat är ohederligt. Vi har Europas längsta vårdköer. Var fjärde patient i operationskön har väntat längre än vårdgarantins 90 dagar.
Det är alltså 30 000 patienter som har väntat längre än vad som är tillåtet. Dessutom är bristen på intensivvårdsplatser för barn akut i hela landet, vilket innebär att svårt sjuka barn i stället måste transporteras till Oslo, Köpenhamn eller Helsingfors. Det anstår inte oss som välfärdsstat att överlåta ansvaret till våra grannländer att ta hand om våra svårt sjuka barn.
I går, herr talman, gick 17 specialistläkare i Linköping ut och varnade för att de inte längre kan ta ansvar för patientsäkerheten. Det är bara en fråga om vilken patient som dör först, säger en av specialistläkarna i ett brev till sjukhusledningen.
Nu förutsätter jag att Gabriel Wikström i dagens debatt kommer med konkreta åtgärder och förslag för att vända denna katastrofala utveckling på både kort och lång sikt men också att vi får slippa höra den ständiga frasen om att svensk sjukvård står inför utmaningar.
Per Ramhorn (SD):
Nyligen släppte Myndigheten för vård och omsorgsanalys en rapport där man har utvärderat den nya patientlagen. Syftet med lagen var att stärka patienternas ställning i vården. Men på en rad punkter i utvärderingen framkommer det att lagen är tandlös och att patienternas ställning inte har stärkts. I vissa fall har den till och med blivit sämre. Det gör mig rejält orolig.
Ett område är samordning av vårdkontakter. Det framgår av rapporten att Sverige vid en internationell jämförelse är det land där patienterna i minst utsträckning får hjälp att koordinera sin vård. Det kan handla om hjälp med att få vård i ett annat landsting när vårdgarantin har gått ut. I stället läggs ett stort ansvar på patienten själv att koordinera vården.
Det kan naturligtvis inte vara rimligt att patientens initiativförmåga ska vara avgörande för vilken vård och hjälp man får. Som jag sa tidigare i debatten kommer vi med en hel del förslag i budgeten. Det handlar om åtgärder för att öka tillgängligheten till sjukvården men också för att stärka patienternas ställning i vården.
Till sist vill jag tacka för debatten och tacka alla som deltog; det har ändå varit en rätt bra debatt. Vi får hoppas att sjukvården blir bättre för alla.
Per Ramhorn (SD):
Som vi alla vet befinner sig svensk sjukvård i djup kris. Vi har längst väntetider i hela Europa, vilket innebär att patienter i operationsköerna har väntat längre än vårdgarantins 90 dagar. Ett sätt att korta operationsköerna skulle vara att erbjuda patienterna rätten att välja slutenvård i hela landet.
För att alla här inne ska förstå hur orimligt dagens system är ska jag ta ett kort exempel: Som patient i Skåne får man vänta mer än 13 veckor för att byta hjärtklaffar, medan landstinget bredvid, Blekinge, har en kötid på fyra veckor för samma operation med ledig kapacitet.
Min fråga till statsrådet Mikael Damberg är om statsrådet anser att det är rimligt att patienterna ska stå i en lång operationskö i sitt eget landsting när det finns ledig kapacitet i ett annat landsting. Om inte, tänker regeringen införa rätten att välja slutenvård i hela landet?
Per Ramhorn (SD):
Jag noterar att jag inte fick svar på min fråga. Det hade jag heller inte förväntat mig. Men vi talar alltså om mer än 30 000 patienter som har väntat längre på operation än vad som är tillåtet. Regeringen aviserade för några dagar sedan att man ska skärpa vårdgarantin och införa ett patientkontrakt. Min fråga är följande: På vilket sätt kommer garantier och kontrakt att korta operationsköerna inom sjukvården, när det i själva fallet är bristen på vårdpersonal som gör att köerna växer?
Per Ramhorn (SD):
När det gäller angreppet på vår budget kommer jag inte att lägga tid på att förklara hur man ska läsa en budget. Det får jag nämligen göra varje gång. Återigen - ni har inget förslag för de patienter som står i vårdkö i dag, Anna-Lena Sörenson. Tänk dig själv att du eller dina anhöriga hade stått i kö!
Att ni nu försöker bygga upp något helt nytt från grunden är bra. Men man måste hålla två saker i huvudet samtidigt. Bara för att ni bygger upp det från grunden och gör en omstrukturering kan ni inte lämna de 50 000 som står i kö i dag åt vargarna. Ni måste ha en plan för dem. Vad säger du till dem som står i kö? Och det är inte bara i Stockholm. Det ser likadant ut i hela landet.
Jag vet att Anna-Lena Sörenson inte har mer talartid och därför inte kan svara. Det gör mig frustrerad och orolig att man inte har någon plan för de patienterna utan bara släpper dem till vargarna. Det innebär att människor i stället måste ta privata sjukförsäkringar för att få vård. Är det ett sådant samhälle vi vill ha?
Nej, det är det inte. Regeringen borde visa ledarskap och att man kan hålla två bollar igång samtidigt: förändra primärvården - och det behövs - men också ta ansvar för våra medborgare, de 50 000 som står i kö i dag. Tyvärr gör man inte det.
Per Ramhorn (SD):
Vi Sverigedemokrater delar den här propositionens bedömning, att alla vårdens aktörer bör sträva åt samma håll i omstruktureringen av hälso- och sjukvården. Vi anser också att förflyttningen bör ske från dagens sjukhustunga sjukvård till en förstärkt första linjens sjukvård. Grunden måste vara en god och nära vård som tydligt utgår från patientens behov.
Man ska komma ihåg att svensk hälso- och sjukvård är sjukhusdominerad, och primärvården utgör bara en mindre del av hälso- och sjukvårdssystemet. Vi anser därför att hälso- och sjukvårdens strukturer behöver förändras för att åstadkomma såväl ökad kvalitet som bättre tillgänglighet och effektivare resursutnyttjande.
Primärvården har en mycket viktig roll att fylla för en mer jämlik och effektiv sjukvård, och den rollen kommer att bli allt viktigare framöver. Men för att primärvården ska kunna bli den här tydliga basen för svensk sjukvård som den är ämnad att vara behöver den naturligtvis stärkas. Herr talman!
Sverigedemokraterna delar dock bedömningen från Myndigheten för vård- och omsorgsanalys att förslaget i propositionen riskerar att leda till ökad geografisk ojämlikhet och ökade skillnader mellan grupper. Den geografiska ojämlikheten kan komma att öka som en följd av att de kompetenser som vården kan erbjuda i praktiken varierar över landet.
Dessutom finns det en risk för att tillgången till en viss kompetens, snarare än behovet, kommer att styra vem patienten får träffa. Det finns även en uppenbar risk för ökade skillnader mellan olika grupper eftersom patienter som bättre kan uttrycka sig och beskriva sina behov i högre grad kan få komma att träffa en läkare.
Eftersom besök hos läkare är en viktig kvalitetsmarkör anser vi att förslaget leder till ett försämrat värdeerbjudande och på sikt ett urholkat förtroende för primärvården - både hos befolkning och hos profession. Om detta då resulterar i att såväl patienter som personal söker sig till annan vård blir den dynamiska effekten av förslaget att primärvårdens roll i hälso- och sjukvårdssystemet försvagas snarare än förstärks.
Vi delar också de farhågor som framförs av SBU och Vårdanalys om att den inledande medicinska bedömningen av nya patienter som söker sig till primärvården med diffusa symtom är en av de mest utmanande uppgifterna för en läkare. Därmed riskerar man patientsäkerheten om man lägger ut denna uppgift på andra professioner.
Därmed avstyrker vi den delen i propositionen som regeringen väljer att kallar en förstärkt vårdgaranti inom primärvården Vi ställer oss bakom reservation 3 som innebär en skärpt vårdgaranti som ger patienterna rätt till läkarbesök inom tre dagar. Vi ställer oss även bakom även reservation 1. Jag yrkar bifall till reservationerna 3 och 1.
Per Ramhorn (SD):
Jag ska fatta mig relativt kort. Efter en lång dag vill nog många av oss komma ut i det fina vädret. Först vill jag säga att vi inte är emot förslaget. Vi yrkar inte avslag på propositionen över huvud taget. Vi har dock en reservation, då vi vill ha ett tillägg till propositionen. Vi delar med andra ord intentionen i propositionen. Vi är helt övertygade om att detta kan bidra till ökat självbestämmande och ökad delaktighet för de äldre.
Vi delar också synen i propositionen att bistånd till äldre ska ges på ett så enkelt och resurseffektivt sätt som möjligt. Det innebär att kommunen inte ska behöva lägga så mycket resurser på onödig administration, men det handlar också om att mötet med kommunen inte ska upplevas som invecklat, utdraget eller integritetskränkande för den äldre.
Man ska komma ihåg att ett enkelt och lättillgängligt förfarande kan bidra till att den äldre inte drar sig för att kontakta kommunen när det väl är dags att ta steget att be om hjälp och stöd. Vi delar dock Socialstyrelsens och Statskontorets bedömning att det finns en liten risk med lagförslaget, som kan leda till omotiverade ökade regionala skillnader, och att den enskildes rätt till insatser kan komma att variera beroende på var i landet han eller hon bor.
Herr talman! Vi menar att för att få en mer jämlik äldreomsorg och minska de regionala skillnaderna bör en lämplig myndighet ta fram nationella riktlinjer om ett förenklat beslutsfattande för hemtjänst för äldre. Vi menar att dessa riktlinjer bland annat bör tala om vilka insatser som är lämpliga att tillhandahålla utan föregående behovsbedömning och för vilken målgrupp.
Syftet med de nationella riktlinjerna bör vara att ha fokus på en jämlik och jämställd äldreomsorg. Vi yrkar med andra ord bifall till reservation 1.
Per Ramhorn (SD):
Vi har alltså Riksrevisionens slutrapport om statens styrning på vårdområdet framför oss. Riksrevisionen tog under 2011 fram en så kallad granskningsstrategi för området staten och vården. Bakgrunden till denna strategi var bland annat att Riksrevisionen hade uppmärksammat ett antal problem som var kända men som inte hade lösts.
Det handlade bland annat om att vården inte ges på lika villkor men också om att bästa möjliga kunskap inte används på alla områden inom vården. Inom ramen för denna strategi har Riksrevisionen genomfört tio granskningar av olika delar av hälso- och sjukvården, där det gemensamma fokuset har varit hur statens styrning av vården har fungerat.
Under arbetet med denna slutrapport har man gjort en genomgång av samtliga granskningsrapporter och gjort en del iakttagelser som har återkommit i de olika granskningarna. Det handlar om att regeringen alltför ofta använder otraditionella styrmedel för att påverka vårdens huvudmän i önskad riktning. Men det handlar också om en förändrad rollfördelning mellan Socialstyrelsen och SKL. Fru talman!
Riksrevisionen anser att regeringen i stor utsträckning har använt sig av styrformer som involverar SKL, vilket har gjort SKL till en central aktör i styrningen av vården och i praktiken har gett dem en myndighetsliknande roll. Men eftersom SKL inte är en myndighet lyder organisationen inte under förvaltningslagen eller regeringsformen, vilket innebär att möjligheterna till ansvarsutkrävande inte är desamma som om SKL skulle ha varit en myndighet.
Därmed kan varken regeringen, andra myndigheter eller medborgare ställa samma krav på objektivitet och transparens på SKL som man skulle kunna göra på till exempel en myndighet som Socialstyrelsen. Detta är någonting som oroar oss, eftersom vi anser att det är viktigt att man som medborgare alltid ska kunna utkräva ansvar.
Eftersom SKL nu i praktiken har fått ett myndighetsliknande uppdrag är det viktigt att ansvarsutkrävande är möjligt men också att full insyn finns. Detta är i slutänden alltså en fråga om att såväl regeringsformen som förvaltningslagen ska efterlevas. Det är oerhört viktigt att medborgarna har insyn, så att de ska kunna granska och utkräva ansvar av dem som den politiska makten har delegerats till.
En av de farhågor som vi, i likhet med Riksrevisionen, ser är att SKL:s roll är något oklar, främst i förhållande till Socialstyrelsen. Fru talman!
Regeringen nämner dessutom själv i denna skrivelse att den anser att det finns skäl att reflektera över om det har funnits en otydlig rollfördelning, inte minst eftersom det har handlat om att SKL har haft stora belopp att hantera och även en omfattande administration. Vi delar även Riksrevisionens uppfattning om att regeringen behöver utvärdera samarbetet med SKL för att på ett principiellt plan ta ställning till formerna för samverkan.
Därutöver delar vi Riksrevisionens mening att det vore rimligt att riksdagen informerades om omfattningen och utvecklingen av de medel som tilldelas SKL, eftersom det ofta rör sig om stora summor som de har fått ansvar att hantera. Jag yrkar bifall till reservationen.
Per Ramhorn (SD):
Jag ska börja bakifrån. Vi instämmer i er analys att det är brist på personal och att det behövs mer resurser till personalen. Personalen gör ett fantastiskt jobb. Det ska ingen missförstå över huvud taget. Vi satsar också på den. När vi väl får vård är den bra.
Men det hjälper inte när vi står i de långa köerna. I vintras avled en av de 20 patienter som fick stå i kö i Stockholm. Det hade inte hjälpt att säga till patienten: Vi har bra vård i Sverige, men vi får inte ta del av den.
Ni sa själva att ni ville korta köerna och att vi inte ska ha några köer över huvud taget, men ni har ingen plan för det. Planen är att det ska bli bättre för vårdpersonalen och att ni ska anställa fler. Det är bra. Men det är bara halva lösningen. Ni måste också ha en strategi för att korta väntetiderna. Jag var inte för kömiljarden. Jag tror inte på det i längden.
Man har inte behövt det i andra länder. Men att ta bort den och inte ha något annat förslag var förödande. Kömiljarden var bra på det sättet att man satte fokus på tillgängligheten. Men ni tog bort den helt och hållet, och då blev allt bara så fel.
Per Ramhorn (SD):
Först och främst ska jag säga att det som hände med patienterna i Stockholm inte var olyckligt. Det var en ren katastrof både för patienterna och för deras anhöriga. Det görs påståenden om att vi vill göra neddragningar med miljarder i vår budget. Gång på gång kommer den lögnen. Man borde hålla sig till sanningen i frågan. Man måste läsa hela budgeten och inte bara ta ut vissa specifika områden.
Vi vill göra stora satsningar på personalen. Vi finansierar ett borttagande av skifttjänstgöringen, delade turer och eventuellt också karensdagen. Vi har hört med vårdpersonalen vad deras önskemål är för att stanna kvar och för dem som har lämnat att komma tillbaka.
Vi har gjort en djupare analys av hur vi ska kunna få tillbaka bland annat de 8 000 sjuksköterskor som har lämnat vården. Oavsett det kan regeringen inte vara nöjd med detta. Även regeringen säger att köerna ökar. En dag kan det vara vi som drabbas. Du kan drabbas, Anna-Lena, och anhöriga kan drabbas.
Vi kan inte bara se på när trenden går åt helt fel håll och säga att vi ser det långsiktigt. För patienter som har cancer räknas varje dag. De har inte tid att vänta. Jag håller med Moderaterna här. Den här mandatperioden har varit förödande för tillgängligheten. Det har varit en bortkastad tid.
Per Ramhorn (SD):
Sverige har en sjukvård i toppklass när det gäller medicinska resultat, vilket vi ska vara stolta över. Men när det gäller tillgängligheten ligger vi i bottenklassen. Sverige har i dag de absolut längsta väntetiderna i hela Europa. Det innebär att människor far väldigt illa och att cancerpatienter till och med dör i vårdköerna. Jag är helt övertygad om att statsministern är lika orolig som jag över detta. Jag vet också att regeringen satsar på sjukvården i sin budget, vilket är bra.
Men det kommer inte att hjälpa de 125 000 patienter som i dag sitter fast i vårdköer. Är det inte dags att vi nu lägger all politisk prestige åt sidan i den här frågan? Vi kan naturligtvis ha olika uppfattning om lösningarna, men jag vet att vi bägge vill patienternas bästa. Därför kommer vi att bjuda in samtliga partier till en nationell samling kring sjukvården för att se vad man på nationell nivå kan hitta för lösningar för att minska patienternas lidande.
Min fråga är följande: Kommer statsministern att tacka ja till vår inbjudan?
Per Ramhorn (SD):
Statsministern! Vi minns säkert alla reportaget från 2010 om de obemannade demensavdelningarna i Piteå i SVT:s Uppdrag granskning . Det har gått åtta år sedan dess. Nu visar det sig enligt IVO att det fortfarande är alldeles för låg bemanning på många äldreboenden runt om i landet. Många demenssjuka blir fortfarande inlåsta nattetid, vilket naturligtvis är oanständigt. Jag vet att regeringen har tillskjutit resurser, vilket är bra.
Men mycket tyder på att det inte kommer att räcka, utan det behöver göras mer. Bland annat behövs skärpt lagstiftning, så som vi har föreslagit flera gånger. Man behöver förtydliga att äldreboenden ska vara bemannade dygnet runt. Det ska inte bara, som det står i föreskrifterna i dag, finnas tillgång till personal. Kommer regeringen att verka för en lagändring, så att vi slipper obemannade demensavdelningar framöver?
Per Ramhorn (SD):
Min fråga går till statsrådet Ibrahim Baylan. För nästan fem år sedan infördes den lag som ger personer som vistas i Sverige utan tillstånd rätt till sjukvård och tandvård som inte kan anstå. Men det finns även sex landsting som erbjuder fullständig sjukvård och tandvård för de här personerna. Sedan lagen infördes har kostnaderna fördubblats för den här gruppen. År 2014 låg kostnaden på 90 miljoner. Nu har den ökat till drygt 197 miljoner. Antalet som lever gömda har också ökat under perioden. Före lagens införande uppskattades antalet till 35 000.
I dag är siffran ca 50 000. Den här lagen innebär att sjukvården och tandvården är kraftigt subventionerad. Ett läkarbesök kostar 50 kronor. Behandling som ges efter remiss kostar 25 kronor. Min fråga är: Vad avser regeringen att göra för att kostnaden för vård av tillståndslösa inte ska fortsätta öka eller till och med fördubblas framöver?
Per Ramhorn (SD):
Som jag sa tidigare är det sex landsting som erbjuder fullständig tandvård och sjukvård. Detta kan gälla personer som antingen har tagit sig in i landet illegalt eller har fått avslag på asylansökan och valt att inte följa svensk lag utan i stället stanna kvar.
Anser ministern att det är rimligt att dessa personer får förmånen att till exempel betala 50 kronor för en rotfyllning medan en svensk pensionär får betala 4 000 för samma behandling?