Mauricio Rojas (FP):
Ärendet handlar om tre saker. Det första är att minister Leif Pagrotsky på ett för mig obegripligt sätt frigjorde sig från ärendet mycket tidigt i processen.
Det andra är märkliga kommunikationsrutiner mellan EU-kommissionen och de olika nationella regeringarna. Det tredje är att praxis för avnotifieringsprocessen är oklar eller obefintlig, någonting som egentligen är det på lång sikt viktigaste.
Jag tror att det framgår att vi måste kunna reglera det här eller åtminstone få regler som är med genomtänkta. Det började med riksdagsbeslutet under försommaren 2006 om en förändring av driftsstödet. Det är en del av vårt presstöd.
I det beslutet gjorde riksdagen klart att man kunde förvänta sig invändningar från kommissionen. I det fallet skulle regeringen återkomma till riksdagen. Att det skulle kunna bli komplicerat var ingen nyhet. Det visste man. Det man inte visste då var hur komplicerat det skulle kunna bli.
Som det visade sig blev det otroligt komplicerat och egentligen ett hot mot hela vårt presstödssystem. Här finns Leif Pagrotskys ansvar. Han frigör sig från ärendet och delegerar hela den fortsatta processen till tjänstemännen. Det är den normala rutinen.
Men med tanke på ärendets betydelse och att man redan vid beslutet kunde förvänta sig invändningar tycker jag att Leif Pagrotsky här gjorde en missbedömning.
Den missbedömningen ledde till att han inte gav några särskilda instruktioner och inte blev inblandad i ärendet trots att det under hela sommaren pågick en viktig kommunikation med EU-kommissionen.
Hade ministern gjort annorlunda hade han antagligen redan den 14 juli förstått när man fick ett frågeformulär från kommissionen som tydligt antydde att hela det svenska presstödet skulle granskas. Då hade ministern antagligen fattat andra beslut och satt i gång en process för att försvara presstödet. Det gjordes inte.
På det viset blev det väldigt bråttom när den nya regeringen tillträdde. Bland de första om inte det första ärende som den nya kulturministern fick ta tag i var just detta. Tjänstemännen hade förberett ett beslutsunderlag som ministern kom att följa, och det var Cecilia Stegö Chilò i det här fallet. Man hade fått det märkliga samtalet den 20 september.
Det verkar vara rutin inom kommissionens arbete. Där aviserade man att om Sverige inte avnotifierade beslutet från riksdagen skulle två parallella granskningsprocesser inledas. Den ena gällde hela presstödet från början till slut, och den andra gällde förändringarna i det.
Hade man inte gjort någonting hade vi kanske i dag suttit i det mycket besvärliga läget att hela vårt presstöd hade hamnat i en formell granskningssituation. Vi hade kanske på ett sätt som varit mindre fördelaktigt fått förändra hela vårt system.
Som Cecilia Stegö Chilò påpekade under utfrågningen gjorde hon detta som bästa försvar för att undvika en sådan situation. Tjänstemännen gav henne inga andra rekommendationer än att göra så. Som vi har konstaterat är det kanske den första avnotifieringen av ett beslut från riksdagen.
Vi kan inte klandra Cecilia Stegö Chilò för någonting vi inte har regler om. Vi kan säga att det är en brist och en ny situation som vi måste tänka på. Helene Petersson i Stockaryd frågar om det är rätt eller inte rätt. Vi måste diskutera det i vanlig politisk ordning här i kammaren. Jag är faktiskt inte säker på svaret i det här fallet.
Att Cecilia Stegö Chilò skulle ha brutit mot obefintliga, icke existerande regler, är givetvis någonting som trotsar all logik. Vi kan sammanfatta detta på två sätt. Ministrarna får inte frigöra sig från sådana ärenden på det vis som Leif Pagrotsky gjorde. Det var en missbedömning, och han bär ansvaret för detta.
Å andra sidan måste vi inleda ett politiskt samtal om hur vi ska göra med avnotifieringsprocessen. Herr talman! Med detta slutar jag mitt anförande. Jag vill tacka alla debattörer, kombattanter, vänner och kanske också ovänner för den långa men mycket intressanta debattomgången.