KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eva Johnsson (KD):
Det är ju minst två frågor i en. Det handlar om de praktiska bedömningarna och möjligen ett något större ansvar hos en förälder vid gemensam vårdnad. Det är möjligen intressant.
Det kanske också kan vara lösningen för ett antal föräldrar i de här svåra krissituationerna. I mitt första inlägg uppehöll jag mig vid socialtjänstens bedömningssamtal. Socialtjänstens vårdnadsutredningar används ofta som underlag vid domstolsförhandlingarna.
Av den anledningen är de inte på något sätt oviktiga. Det är naturligtvis Maria Larsson som har ansvar för kommunernas verksamhet och socialtjänsten.
Men det finns en stark koppling mellan det arbete som görs i kommunen inom socialtjänsten och det som sedan kopplas till domstolsförhandlingar. Det har tyvärr visat sig att flera experter har uttryckt åsikten att även rättsväsendets kunskaper om barn och vårdnadstvister är ganska bristfälliga. Olika tingsrätter har olika syn på vad som är bra för barn.
Många domare saknar helt enkelt den kunskap som krävs för att döma i vårdnadstvister. Det verkar som om det ofta finns ganska lite kunskap om familjen. Vårdnaden avgörs på ett förhållandevis tunt underlag. Redan för två år sedan kom en lagändring som skulle förstärka riskperspektivet vid domstolsbeslut i vårdnadstvister.
Fortfarande påpekas allvarliga brister. Ingen översikt har gjorts av hur lagen tillämpas och hur många domstolar som verkar sätta frågan om medling mellan föräldrarna före barnskyddet, vilket är i högsta grad intressant.
Professorn i rättsvetenskap vid Stockholms universitet, Johanna Schiratzki, har granskat hovrättsdomar i vårdnadstvister mellan 2004 och 2007. Resultatet visar på flera brister.
Hon har bland annat kunnat konstatera att många domstolar är dåliga på att redovisa vilka riskbedömningar som har gjorts, vilket i sin tur gör det svårt att se om barnets bästa verkligen står i centrum.
Hon konstaterar också att det verkar finnas en rädsla hos domstolarna att skriva att en förälder är olämplig som vårdnadshavare. Bland alla domar som hon har granskat finns det inte en enda sådan skrivning.
Min följdfråga till ministern är därför om ni tänker vidta några åtgärder för att säkerställa kompetensen bland våra domstolar inom det här området. På vilket sätt kommer ministern att göra en uppföljning av den nya lagen, hur den tillämpas och vilka konsekvenser den får för de här utsatta barnen?
Eva Johnsson (KD):
All förändring tar naturligtvis tid, och det är inte helt lätt med demokrati, även om det är det bästa instrument som vi har att tillgå. Man kan blicka utanför Sveriges gränser. Detta är naturligtvis inte bara ett svenskt problem.
Det är inte bara i Sverige som föräldrar separerar, och det är inte bara i Sverige som föräldrar inte kan göra upp om vem som ska ha vårdnaden om barnen. I andra länder har domstolarna tagit hjälp av sakkunskap.
I till exempel USA finns det obligatoriska tester som bara får utföras av utbildade psykologer.
Det tycker jag är ett strålande exempel på hur man inom domstolarna på ett kanske ännu tydligare sätt skulle använda sig av professionell sakkunskap inom detta område. Det är självklart så att en jurist inte kan vara expert på alla delar.
Men genom att kanske få en ökad öppenhet, en större rutin och möjligen lite andra arbetssätt tror jag att man skulle kunna lösa en del av dessa frågor. Detta är ett väldigt viktigt område.
För de barn som berörs av detta handlar det om att man tar till vara deras intressen så att också de ska få en trygg plattform i ett kaos som förhoppningsvis bara är tillfälligt för att de sedan ska kunna gå vidare som trygga människor i livet.
Eva Johnsson (KD):
Rose-Marie Frebran är naturligtvis en klok kvinna. Det har vi konstaterat tidigare. Hennes resonemang är också mycket klokt. Det är precis som ministern påpekar: Man kan kringgå alla bestämmelser som finns om man vill göra det. Uppdraget är större än så.
Det är klart att man måste tillåta sig att ha känslan för människor i hela Sverige. Jag kan inte låta bli att berätta en liten anekdot. Jag som sedan 20 år tillbaka är smålänning tillhör dem som på nära håll fick se vad som hände när stormen Gudrun drog fram.
Skogarna runt omkring den lilla by där jag bor lade sig platta och vägarna försvann. Ingenting var sig likt. Vi var utan ström veckovis. Jag kommer aldrig att glömma det reportage som då gjordes om stormen Gudrun. Jag tror att vi är många som aldrig någonsin vare sig glömmer eller förtränger det.
Reportern stod strax utanför Riksdagshuset och rapporterade om de hemskheter som hade drabbat Sverige. Vi såg inte en krusning på vattnet. Strömmen spred sitt ljusa skimmer över reportern och resten av Stockholm.
Vi hade lite svårt att känna att den riktiga känslan fanns som vi som satt i mörkret utan el och vatten i veckor kände från insidan. Det är bara ett exempel på hur omöjligt det är att spegla olika livssituationer om storstadsperspektivet sitter för fast under fötterna på reportrarna.
Jag tror att det är svårt att gå omvägar och att klara det på något annat sätt än genom att vara mitt ibland dem som man ska spegla. Jag vill verkligen understryka det. Det är självklart så att det till viss del blir spekulationer när vi pratar om en proposition som ännu inte är skriven.
Men jag skulle ändå vilja drista mig till att prata lite grann om detta. Den utveckling, eller avveckling, som pågår runt om i landet av de lokala kontoren är oroväckande.
Du sade tidigare i interpellationssvaret att SVT har ett årligt redovisningsansvar gentemot riksdag och regering samt att redovisningen granskas av Granskningsnämnden, som i sin tur redovisar sin bedömning för regeringen. Det skulle möjligen kunna låta som en betryggande uppföljning. Men jag vill ändå föra fram några farhågor. Vi vet av erfarenhet att det tar betydligt längre tid att bygga upp en god verksamhet än att avveckla den.
Den pågående avvecklingen av lokal förankring är redan ett faktum, samtidigt som utredningen är något otydlig beträffande omfattningen av SVT:s närvaro utanför storstäderna. Med det som utgångspunkt kan jag tycka att det vore extra relevant att till exempel Granskningsnämnden skulle få ett särskilt uppdrag att granska på vilket sätt bevakningen av programutbudet verkligen har lyckats spegla förhållanden i hela landet.
Jag skulle verkligen önska att ministern kunde antyda någonting åt det hållet i alla fall.
Eva Johnsson (KD):
Jag är väldigt glad över att kulturministern delar mitt resonemang på den här punkten. Jag kan även till viss del avläsa att vi delar den oro som möjligen en alltför stark utveckling åt det här hållet skulle kunna bidra till. Sverige är ett fantastiskt land. Det tycker vi alla.
Sverige är rikt, mångkulturellt och väldigt avlångt, från norr till söder. Vi lever under ganska olika villkor och omständigheter. I den rikedomen ingår också möjligheten, och möjligen också utmaningen, att spegla så brett som möjligt.
Eva Johnsson (KD):
Även jag vill tacka socialministern för ett mycket innehållsrikt och välformulerat svar. Vi är alla väldigt ödmjuka inför den här mycket svåra frågan som vi nu diskuterar och samtalar om i kväll. Även jag var på gårdagens seminarium med rubriken Livshjälp - inte dödshjälp.
Det var ett mycket intressant seminarium där olika professioner var representerade som hospisansvariga och läkare med ansvar för palliativ verksamhet och regeringens egen utredare Anders Milton. Under seminariet framkom viktig information kring den här svåra och komplicerade frågan. Jag vill lyfta fram några perspektiv.
Som argument för eutanasi hänvisas oftast till att det är något mellan 70 och 80 procent av alla vuxna människor som är positiva till eutanasi. Om man nagelfar frågeställningarna som formuleras i de allmänna enkäterna som hänvisar till de här procentsatserna ser man att de ofta är väldigt vinklade. Fokus ligger på smärta och en obotlig sjukdom.
Dessutom ställs frågorna oftast till fullt friska vuxna människor. En annan typ av formulering av frågan till en annan grupp av människor skulle förmodligen ge ett helt annat resultat i de här enkäterna. Som argument mot eutanasi framförs ofta argumentet att vi då befinner oss på ett slags sluttande plan.
Vi får en process som innebär en devalvering av människovärdet. Att detta inte bara är ett hjärnspöke för en och annan eutanasimotståndare bekräftas av den utveckling som vi faktiskt har sett och kunnat följa i bland annat Holland. Där är läkarassisterad dödshjälp en realitet.
Genom att studera utvecklingen i Holland kan vi konstatera bland annat att ungefär 0,4 procent eller ungefär 600 individer som fått hjälp att avsluta sina liv inte har tillfrågats och godkänt detta. Det handlar om ett antal gamla, dementa, svårt handikappade eller mycket sjuka personer. Läkaren avslutade deras liv utan individens medgivande.
För mig är det en mycket kraftig bekräftelse på att diskussionen kring det sluttande planet är ett högst reellt scenario och inte någon obefogad skrämselpropaganda. Mitt sista argument handlar om en väl utbyggd och fungerade palliativ vård, där behovet av eutanasi minskas radikalt.
Tidigare frågeställare har också berört det. Läkare med lång erfarenhet från den palliativa vården vittnar enhälligt om att de aldrig någonsin möter frågan om att få hjälp att avsluta livet tidigare.
Det handlar då om mycket sjuka människor som bara har några få dagar eller veckor kvar att leva men som gläder sig över varje ny extra dag som de kan få. De erfarna läkarna bekräftar just att en väl fungerande palliativ vård med stark smärtlindring hjälper patienterna att njuta av varje enskild dag som de har kvar.
Jag hörde en företrädare för Ersta uttrycka sig ungefär så här: Livet är en gåva. Livet är okränkbart och behöver inte utredas. Livets okränkbarhet står över den demokratiska processen och behöver inte utredas. Den ska värnas och inte voteras om i kammaren. Hur ser socialministern på det synsättet?
Eva Johnsson (KD):
Jag fortsätter att samtala om och fokusera lite på just läkarens roll. Läkarens roll har alltid kännetecknats av de tre orden bota, lindra, trösta. Vi vet att läkarkåren är delad i den här frågan, alla är inte överens.
Det bekräftar bara komplexiteten i frågan. Det är ändå en övervägande majoritet av läkarkåren som inte kan tänka sig läkarassisterad aktiv dödshjälp.
Men om vi tänker oss ett scenario där de här tre ledorden skulle kompletteras med assisterad dödshjälp inser vi att uppdraget som läkarna får egentligen blir fullständigt omöjligt. Man kan också fundera över vilka läkare som ska tvingas genomföra den här handlingen, framför allt också vad som kommer att hända med dem.
Det är inte alltför spekulativt att förmoda att det inte kommer att vara de äldsta professorerna och specialisterna som kommer att utföra den här handlingen utan förmodligen ganska unga underläkare, kanske småbarnsföräldrar. Det finns också forskning som tydligt gör gällande att människor som dödar andra människor förändras i psyket. Är det rimligt att låta de här unga läkarna, som kanske är småbarnsföräldrar, utföra den här handlingen?
Det kan man fundera kring. De allra flesta läkare anser också att den här handlingen är helt oförenlig med deras uppdrag. Det går inte att både bota och döda. Läkarna skulle därför inte vara den grupp som är lämplig att utföra detta, menar många läkare. En helt annan yrkesgrupp skulle i så fall behövas, om nu detta genomförs, vilket vi absolut får hoppas inte sker.
Min sista fråga till socialministern är därför: Delar du uppfattningen att de nuvarande uppdragen som läkarkåren har inte är förenliga med ett eventuellt tilläggsuppdrag som skulle handla om att avsluta livet?
Eva Johnsson (KD):
Vi gör ingenting, sades det. Vi har satsat på en historiskt stor forskningsproposition som handlar om forskningen och framtiden. Den är historisk mätt även med tidigare regerings mått. Vi gör en historisk utbildningssatsning. Det handlar om 10 000 nya platser på universitet och högskolor.
Vi gör en extra stor satsning på komvux, som inte är nedlagt vilket man skulle kunna tro när man lyssnar på oppositionen. Vi har yrkesskola och yrkeshögskola. Sammantaget är det en satsning på 45 000 platser, nästan exakt så många som utbildningsanordnarna hade begärt. Vad gör oppositionen?
Jo, de smashar till med ytterligare ett antal tusen platser, platser som utbildningsanordnarna säger att de inte klarar av med bibehållen kvalitet. Det är oppositionens svar.
Det kan jämföras med att en tennisspelare ställer sig på ena sidan av planen och man säger till honom: För att det ska bli en riktigt bra match häller jag tre hinkar med bollar över dig. Spela nu med hög kvalitet! Det är inte så man gör när man spelar tennis eller när man ska ha kvalitet på utbildning. Lika många platser som anordnarna vill ha ger vi dem.
Det är en ansvarsfull politik, Tomas Eneroth. Jag vill fråga Tomas Eneroth: Ska ni köpa Saab? Är ni fortfarande intresserade av att investera i svensk bilindustri? Ska staten ta över?
Eva Johnsson (KD):
Jag noterar att vi inte kommer att få veta om oppositionen ska köpa svensk bilindustri, världens bästa bilindustri, som Tomas Eneroth uttryckte det vid något tillfälle. Det är tydligen så att vi får leva i ovisshet om det.
Vi får ana och höra vad er partiföreträdare har sagt, men något definitivt svar på frågan om det bara var tomma ord eller inte får vi tydligen inte. Nu har jag ställt den frågan och inte fått något svar, fast Tomas Eneroth hade möjlighet i sin replik. Jag går i stället över till de frågor som Tomas Eneroth ställde i sin replik.
Jag skulle vilja påminna Tomas Eneroth om att vi inom alliansen har inrättat något som heter innovationskontor. Det är ett alldeles utmärkt bra initiativ som vi har tagit. De kontoren kommer att fungera som ett mellanläge mellan utbildningsanordnarna och näringslivet. Det är precis det som Tomas Eneroth efterfrågar.
Det är väl bra? De har satt i gång sitt arbete, och det kommer säkert att behöva följas upp. Men det är en alldeles utmärkt satsning som ligger helt i linje med det Eneroth efterfrågar. Vi får ofta höra att vi har färre platser än 2006 på universitet och högskolor.
Vi drog naturligtvis ned platsantalet, eftersom det stod en massa tomma platser. Det stod flera tusen tomma platser runt omkring på våra universitet och högskolor. Det fanns inga huvuden på dem. Man kan förneka detta faktum, men det kvarstår i alla fall, hur mycket man än förnekar det.
Eva Johnsson (KD):
Jag vill gärna börja med skattesänkningen. Den tycker jag är oerhört intressant. Vi vet, både jag och Kent Persson, att ni var emot det första steget. När vi införde det andra steget var ni för det första steget och mot det andra. När vi införde det tredje steget i skattesänkningen var ni för det andra och mot det tredje.
Vi har nu infört det fjärde, och ni har godtagit det tredje. Jag vet inte om ni har en egen linje som ni har hållit väldigt lågt inom oppositionen, men i samhällsdebatten är det i alla fall precis detta som har framkommit.
Vad jag förstår har ni inte för avsikt att återställa skatten som den såg ut 2006. Och har ni inte det tycker jag inte att det är riktigt ärligt att i debatten kritisera alla fyra steg. Då ska ni kritisera det sista steget och ingenting annat. Sedan är det naturligtvis en ideologisk skillnad mellan mig och Kent Persson.
Vi kommer kanske aldrig helt att omfamna varandras politiska linje. Det får vi väl försöka leva med. Det tror jag kan gå ganska bra också. Kent Persson påstår att klasskillnaderna har ökat under de senaste tre åren. Ja, det har skett en viss ökning.
Det erkänner jag gärna, och jag är också den första att beklaga det. Men det är ingenting som har skett de senaste tre åren, utan de senaste tio tolv åren.
Vad som har skett under framför allt det senaste året är en historisk finanskris, som har greppat inte bara Sverige, utan hela Europa, en historisk finanskris med en arbetslöshet som har stigit. Regeringen har gjort kraftiga insatser för att dämpa den.
Eva Johnsson (KD):
Först och främst tycker jag att det Kent Persson nu säger var oerhört klargörande. Man köper inte skattesänkningen, varken första, andra, tredje eller fjärde steget.
Jag tycker att det var ett bra och klargörande besked. Men jag skulle ändå en gång till vilja understryka inför Kent Persson att regeringen har tillskapat fyra innovationskontor på olika platser i Sverige.
De ska fungera precis som en sådan länk mellan universitet och näringsliv och hjälpa innovatörer att sälja sina idéer. Det är det som är tanken. Det är inte så att vi tillskapar idéerna, men vi hjälper till att kommersialisera och föra ut goda idéer.
Jag tror att det är en väldigt bra tanke, och det ska bli väldigt intressant att följa det resultatet.
Eva Johnsson (KD):
Naturligtvis vill vi kristdemokrater precis som våra allianskolleger och, tror jag, Krister Örnfjäder och hans oppositionskolleger verka för minskade koldioxidutsläpp och för ett ökat antal miljöbilar. Det måste göras på ett klokt sätt.
Om vi är riktigt ärliga mot varandra kan nog till och med Krister Örnfjäder säga att han sett att den pumplag som drevs fram har en baksida. Den lagen har fått konsekvenser för de små tankställena ute på landsbygden.
Vi vet ju att tankställen i ganska stor omfattning lagts ned på landsbygden. Den nedläggningen påbörjades inte 2006, utan den påbörjades dessförinnan.
Jag tror att det hade varit klokt med en mjukare omställning och att man inte hade varit så rigid när det gäller det lilla tankstället som ofta är kopplat till en lanthandel. Ekonomiskt har man helt enkelt inte klarat av detta.
Under de 15 sekunder som är kvar av min talartid skulle jag vilja ställa en följdfråga till Krister Örnfjäder. Ni kommer om ni får makten att regera tillsammans med Miljöpartiet. 2 kronor mer per liter räknar vi med att bensinen kommer att kosta om de fortsätter att öka och ni fortsätter att minska och deras förhandlingar med er är framgångsrika.
Tycker ni i Socialdemokraterna att det är en bra satsning för landsbygden att öka bensinpriserna i den omfattningen?
Eva Johnsson (KD):
Naturligtvis spår vi inte i stjärnorna. Vi läser handlingar, valmanifest och sådana saker. Det räcker så gott för vår del när det gäller att se hur en alternativ politik skulle kunna se ut. Naturligtvis kan mycket hända på det knappa år som är kvar till nästa val.
Förhoppningsvis har vi samma regering efter valet som vi har nu. Det är väl den stora förhoppningen. Hur som helst tycker jag att det var ett trivsamt påstående från Krister Örnfjäder. Han konstaterar ganska villigt och glatt att skillnaderna inte är så stora.
Jag konstaterar att det skiljer 50 miljoner i det här betänkandet. Det är i princip inga skillnader. I detta sammanhang är det knappast någon skillnad alls. Jag vill gärna rent retoriskt överlämna påståendet tillbaka till Krister Örnfjäder. Ni är väldigt välkomna att stödja vår politik.
Skillnaden är obefintlig i siffror, men en yvig retorik kan ni tillåta er att ha i alla fall.
Eva Johnsson (KD):
Historia är, precis som politik, det möjligas konst. Man kan läsa statistik lite hur man vill ibland.
Alliansregeringen har också utlokaliserat ett antal statliga myndigheter, till exempel Försäkringskassans kontor och Arbetsförmedlingen, till mindre orter.
Jag har trivsamma exempel från flera delar av landet där man, precis som efterfrågats tidigare här i debatten, har utlokaliserat kontoren och där det också har skett en samverkan mellan myndigheterna på ett mycket bra sätt. Jag menar inte alls på något sätt att allt vore gjort när det gäller detta.
Allt är inte gjort, och vi behöver fortfarande ha fokus på detta och utveckla det ytterligare. Men man har börjat en samverkan. Stuprören är fortfarande lite för "stupa" och lite för många. Men de har börjat bli lite mjukare i kanterna. Det är en positiv utveckling.
Eva Johnsson (KD):
Min verklighetsuppfattning är väldigt väl förankrad bland tallarna i Småland. Jag har inga som helst problem att relatera till landsbygdsproblematiken.
Jag har den inpå bara skinnet så fort jag kliver ut genom min ytterdörr där hemma. Jag träffar naturligtvis också landsbygdsbor varenda dag.
Den stora skillnaden mellan Kent Persson och mig och mellan våra partier och våra politiska block handlar nog mer om hur vi ska leva och hur vi ska försörja oss.
I alliansen har vi fokuserat i väldigt stor utsträckning på människors möjlighet att själva skapa sig goda förutsättningar och på att underlätta för näringslivet, företagandet och infrastrukturen. Man ska kunna bo och leva och skapa sig goda förutsättningar, och det vill vi underlätta för. Vi har haft fokus på det.
Det är bra med statligt armstöd, men det förutsätter skatteintäkter och friska pengar, så att staten ska ha något med sig när den håller under armarna. Det är vår satsning i alliansen och Kristdemokraterna.
Ameer Sachet (S):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret. Anledningen till att jag ställt min interpellation är att regeringen, precis som statsrådet nämnde, beslutat att återkalla den utredning som den tidigare regeringen tillsatte för att överväga frågor om hyresgästernas inflytande vid förbättrings- och ändringsarbeten.
Jag kan nämna att den 1 april 2002 ändrades principerna för intresseavvägning mellan fastighetsägare och hyresgästintressen. Syftet med ändringen var att stärka hyresgästernas inflytande över sådana arbeten och att ge hyresgästen möjlighet att stoppa värdar som lyxrenoverar i samband med stambyte för att kunna chockhöja hyran.
I samband med ändringen uttalade den tidigare regeringen att det kunde finnas anledning att vidta ytterligare lagstiftningsåtgärder om praxis på området inte utvecklas i önskvärd riktning. Hyresgästorganisationer och andra intressenter har hävdat att rättspraxis inte har förändrats nämnvärt efter lagändringen.
Mot denna bakgrund skulle utredaren, när man undersökte hur reglerna tillämpades, överväga hur bestämmelserna kunde justeras för att stärka hyresgästernas inflytande. En genomgång av rättspraxis visar att hyresgästerna har förlorat gång på gång. Nu är det svårt att uppfatta att det råder balans mellan fastighetsägar- och hyresgästintresse.
Många hyresgäster har i dag anledning att vara besvikna över det i praktiken obefintliga boinflytandet i samband med stora renoveringar och ombyggnader. Efter att i 20-30 år ha bott i en hyresrätt och sedan tvingas flytta på grund av ombyggnad eller renovering är tungt, inte minst för äldre som har bott länge i sin lägenhet. Det finns uppenbarligen problem i dag.
Det vore intressant att höra hur regeringen och statsrådet tänker i denna viktiga fråga. Vi kan inte prata om hyresgästinflytande och samtidigt acceptera skyhöga hyreshöjningar till följd av renovering. På vems sida står ministern, på hyresgästernas eller hyresvärdarnas?
Ameer Sachet (S):
Jag tackar statsrådet för följdsvaret, även om vi inte är överens om återkallandet av själva utredningen. Det är självklart att en god hyresvärd måste rusta upp stammar, elledningar eller åtgärda fuktskador när det behövs.
Men när man samtidigt passar på att till exempel byta hela köksutrustningen eller lägga in ny dyr ekparkett på golvet är det en typ av förändringar som hyresgästen måste kunna säga nej till. Hyresvärdar i stora städer med bostadsbrist tenderar att göra mer omfattande förändringar vid ombyggnad och reparation för att kunna chockhöja hyrorna.
Det finns tyvärr också i dag många exempel på att alldeles utmärkta och väl fungerande kök rivs ut efter hovrättsdomar, och som konsekvens därav blir det stora hyreshöjningar. Som exempel kan jag nämna att Greta Näslund från Solna efter renovering av kök nu har ett hyreskrav på 3 300 kronor i månaden.
Också Britt Wolf från Lidingö väntar på en ombyggnad av köket, trots att det i Britts hus finns lägenheter där man har bytt rörstammar från badrummet och behållit köket intakt. Nytt kök får hyresvärden att höja hyran med 2 000 kronor i månaden. Det är mycket pengar. Det borde finnas en prislapp på upprustningen.
Hyresgästerna borde veta vad de har att välja på, och upprustningen borde ske i samråd med hyresvärden. Jag tycker att statsrådet fortfarande är mig, Greta Näslund och Britt Wolf svaret skyldig. Varför blir det ingen utredning när behovet är uppenbart? Men jag är egentligen inte förvånad.
Jag tillåter mig tro att statsrådet och den borgerliga regeringen tänker mer på hyresvärdarnas intressen och vinster än på hyresgästernas.