KBLab/rixvox huggingface dataset:
Peter Hultqvist (S):
Jag vill återigen uppmana Maud Olofsson att sluta med desinformation om kommunernas negativa befolkningsutveckling. Sanningen är att från 1996 till 2004 minskade antalet kommuner med negativ befolkningsutveckling. De ökade lite 2005. De minskade 2006 igen. De senaste två åren har de ökat.
Mig veterligen har Maud Olofsson varit vice statsminister och näringsminister under den perioden. Jag tror att vi kommer att se en ökning 2009 och 2010 också. Er period kommer säkert att kunna sammanfattas med negativ befolkningsutveckling i allt fler kommuner. Det var vi som pressade ned det.
Jag vill påminna om att statliga verk, myndigheter och regionala högskolor utlokaliserades och byggdes upp under socialdemokratisk ledning. Det var en mycket effektiv regionalpolitik som handlade om att skapa starka regionala kluster.
Att över huvud taget säga att det ni håller på med i form av en landsbygdsskrivelse som beskriver pågående åtgärder och inte ens är en proposition skulle ha likvärdig status med den satsning som genomfördes är ett stort skämt. Om ni nu har så stora ambitioner kan väl ministern svara på varför Svevias huvudkontor hamnade på Hemvärnsgatan 15 i Solna.
För hon något resonemang med myndigheterna och verken om deras regionalpolitiska ansvar? Jag har frågat det tidigare, men inte fått något svar. Jag har inte heller fått svar på bredbandsutbyggnaden och om man ska återinföra stödet. Det är dags att införa och återupprätta en nationell regionalpolitik. Då duger det inte med skrivelser om landsbygdsutveckling. Vad vi behöver är regionalpolitiska propositioner.
Det behövs ett synsätt där det regionalpolitiska tänkandet genomsyrar samtliga departements överväganden. Det måste åter bli en tung och viktig politisk fråga som inte lever i den politiska marginalen som den gör nu.
Peter Hultqvist (S):
Nedläggningen av Arbetslivsinstitutet innebar för det första en nedklassning, för det andra en stor omställning och för det tredje en förändring som är dramatisk för hela arbetslivsforskningen i Sverige. Från att ha legat i fronten i världen förvandlades den svenska positionen till att i Europa vara ett av två länder som saknar ett samlat statligt forskningsinstitut för arbetsmiljöfrågor.
Sverige och Portugal är de två länder det handlar om nu, och det känns definitivt inte bra. Läget för arbetsmiljöforskningen som det ser ut just nu i Sverige är högst osäkert. Det kanske är för tidigt för att avgöra utfallet av Arbetslivsinstitutets nedläggning. Men en sak är definitivt säker: Den samlade kraften och utfallet av arbetslivsforskningen har tydligt försämrats.
Det är ett stort avbräck att den öronmärkta finansiering av arbetslivsforskningen som ALI innebar har försvunnit. Lönekostnaden för de 140 forskare som har lämnat arbetsmiljöforskningen som en konsekvens av nedläggningen handlar om ett bortfall på ca 100 miljoner kronor.
Räknar man dessutom in kostnaderna i år för de 145 forskare som fortfarande finns kvar i fält men vilkas projekt är kortsiktiga och osäkra kan resursminskningen bli kring 200 miljoner kronor inom de närmaste åren. De nya forskningsmiljöer som har uppstått vid en del universitet och högskolor är det i dag svårt att bedöma hållfastheten i. Den långsiktiga finansieringen är inte säkerställd.
Från att ha haft en stabil, kompetent och fungerande organisation genom Arbetslivsinstitutet har vi i dag kortsiktiga och osäkra finansieringar som inte garanterar en långsiktig hållfasthet i arbetslivsforskningen. Det är mycket beklagligt. Nu talar statsrådet Littorin om det arbetsmiljöpolitiska kunskapsrådet. Man vet inte om det är skrattet eller eventuellt gråten som ska tränga fram i lägen som dessa.
Mannen och regeringen som har genomfört en dramatisk försämring av arbetsmiljöforskningen och som har skurit ned rejält i Arbetsmiljöverket ska nu inrätta ett kunskapsråd. Gör gärna det då, men inse de dramatiska misstag och felgrepp som har gjorts! Tyvärr kan de inte göras ogjorda, men man kan åtminstone försöka lära sig av misstagen. Det ska bli intressant att höra statsrådets svar på Raimo Pärssinens frågor.
Det ska också bli intressant att höra eventuella svar på mina frågor. Tror statsrådet att initiativet att inrätta ett kunskapsråd kommer att uppfattas som trovärdigt mot bakgrund av de dramatiska försämringarna av arbetsmiljöforskningen och den neddragning i Arbetsmiljöverket som statsrådet och regeringen själv är orsaken till?
Kommer det här rådet att ha någon praktisk inverkan på och betydelse för arbetsmiljöarbetet? Eller blir det bara en institution som ytligt sett kan vara bra att visa upp för allmänheten ibland och hänvisa till men som i praktiken bara blir ett meningslöst diskussionsorgan utan praktisk betydelse?
Peter Hultqvist (S):
Efter att ha lyssnat på statsrådet Littorin kan jag inte dra någon annan slutsats än att statsrådet egentligen inte har något grepp om hur det ser ut med arbetsmiljöforskningen i dag. Jag frågade riksdagens utredningstjänst om vad som händer. De hänvisade till en analys som ATK Arbetsliv har gjort på uppdrag av bland annat Vinnova för att se vad som händer.
Man konstaterar att det i rapporten sägs att det är svårt att bedöma hur hållbara de nya forskningsmiljöerna vid universitet och högskolor i praktiken kommer att bli eftersom den långsiktiga finansieringen inte är säkerställd. Det säger väldigt mycket om det aktuella läget. Det finns ingen säkerställd finansiering. Det är läget efter det att ni har lagt ned en världsledande forskningsorganisation på arbetslivsområdet.
Då tycker jag inte att man har särskilt mycket att slå sig för bröstet för. Sedan säger Littorin att de här forskarna har fått andra jobb, men det är andra jobb i andra sektorer.
Poängen med allt detta är ju att här har arbetsmiljöforskningen graderats ned rejält i Sverige, och det är mycket negativt i kombination med neddragningarna på Arbetsmiljöverket, som är helt obegripliga, särskilt som ministern hänvisar till Danmark ibland. Det finns alltså en stor osäkerhet om hela den här utvecklingen.
Då inrättar man den här nya, rätt uddlösa instansen som inte ska fatta beslut utan vara någon sorts råd där man diskuterar så kallade relevanta frågor. Min uppfattning och mitt intryck är att det här inte kommer att ha någon som helst betydelse för det praktiska arbetsmiljöarbetet ute i företagen.
Däremot har skyddsombud och utbildning av skyddsombud relevans, men det är ju någonting som man kommer att dra ned på genom era neddragningar inom Arbetsmiljöverket.
Peter Hultqvist (S):
Tack för svaret! Klimatförändringarna påverkar i djupet människans livsförutsättningar. Ett livsstils- och konsumtionsmönster har i mycket allvarlig mening påverkat jordens framtida utveckling på hela vår planet.
Vi upplever nu isar som smälter vid polerna, höjda vattennivåer, höjd medeltemperatur, snabba väderomslag, kraftiga stormar som påverkar hus, hem och infrastruktur samt andra levnadsförhållanden. Kraftiga översvämningar och skyfall är andra fenomen.
Rovdrift på naturtillgångar, skövling av regnskogar och utsläpp i atmosfären hör till det som successivt skapar en situation som rubbar balansen i det ekologiska systemet. Den här allvarliga utvecklingen har lett till att FN uppmärksammat arbetet med hållbar utveckling. Vid toppmötet i Johannesburg 2002 uttalade man att utbildning på alla nivåer är nyckeln till hållbar utveckling.
FN:s generalförsamling har dessutom förklarat 2005-2014 som ett särskilt FN-årtionde för att främja utbildning för hållbar utveckling. Precis som ministern säger har Unesco getts en viktig roll för att stimulera arbetet. I Sverige drev den förra socialdemokratiska regeringen ett aktivt arbete för att stimulera projekt som hade med hållbar utveckling att göra inom utbildningssystemet.
Man byggde en organisation med lärare, lärarutbildade förskollärare, universitetslärare och annan personal. Det här nätverket omfattar ca 150 personer och är ett av många nätverk på området. Det här har lett till att förskolor och skolor miljöcertifierats. Internationellt har den svenska skolan uppmärksammats mycket positivt för sitt arbete med utmärkelsen Förskola och Skola för hållbar utveckling.
Inom nätverket upplever man i dag en stark tveksamhet till både regeringens ambitioner och Skolverkets förmåga när det gäller att driva och stödja arbetet. Oavsett ministerns nu välvilliga uttalande upplever man det så.
När ansvaret nu har lämnat Myndigheten för skolutveckling och övergått till Skolverket är förhållandet sådant att en person på en 60-procentstjänst, det vill säga lite mer än en halvtid, har ansvaret för de här viktiga frågorna. Är det rimligt och realistiskt att tro att Skolverket kan vara en drivande kraft med en sådan minimal tjänst? Har ministern information om detta?
Har du funderat över denna del? Utbildningssystemet med sin stora genomslagskraft kan vara en verklig kraft för att påverka attityder, skapa medvetande, långsiktigt bidra till en förändring i företag och offentlig sektor när det gäller att skapa ett hållbart samhälle både ekonomiskt, socialt och miljömässigt. Om det ska vara möjligt krävs det en tydlighet. Ministern är en viktig person i det sammanhanget.
Ledande tjänstemän inom departementet är viktiga personer. De som arbetar inom skolan måste känna att stödet finns ända från toppen. I dag känns det som att det finns ett engagemang underifrån men ett vakuum i toppen. Hur ofta har Jan Björklund talat om just hållbar utveckling och skolan som ett medel i det arbetet? Hur många tal i ämnet har Jan Björklund producerat?
Tänker ministern börja driva dessa viktiga frågor? Det finns ett stort önskemål om en ökad tydlighet på den punkten.
Peter Hultqvist (S):
Kommer ministern i sitt förslag till skollag som nu är på gång att ta med frågan om hållbar utveckling på ett ordentligt och grundligt sätt? Kommer det här att finnas med när gymnasiereformen utformas? Det är två frågor som jag inte fick svar på. Sedan är det så här.
När man miljöcertifierar på en skola, när man får utmärkelsen Grön Flagg och när man får utmärkelsen Förskola och Skola för hållbar utveckling förutsätter det ett brett arbete på hela skolan med elever och lärare. Det här påverkar i stort sett i samtliga ämnen, så det är inte bara någon enskildhet för de naturvetenskapliga ämnena. Det förutsätter en helhetssyn på samhället och dess utveckling.
De här projekten är till för att engagera på ett djupare sätt, inom förskola, grundskola och gymnasium. Ministern är fast bara i den ordinarie ämnesundervisningen och visar därmed hur man på ett lite stereotypt jobbar med de här frågorna. När man gör bedömningen om utmärkelsen Förskola och Skola för hållbar utveckling är det en helhetsbedömning, och då har man verkligen jobbat igenom det på hela skolan.
Övergripande riktlinjer, lagstiftning och inriktningar är bra, men kan man stimulera det med ett underifrånarbete med ambassadörer och hela skolor som lyfter sig i ett sådant här jobb påverkar man också attityder och åstadkommer betydligt mer i praktiken än det som ministern pratar om. När jag lyssnar på ministern får jag faktiskt intrycket att ministern inte har besökt eller tagit del av den här typen av verksamhet i praktiken.
Ministern rör sig på ett väldigt teoretiskt principiellt plan och skyddar sig bakom en sådan mur. Men ute i den praktiska verkligheten är det någonting annat som pågår. Jag skulle faktiskt fortfarande vilja veta: Hur många anföranden i det här ämnet har ministern hållit sedan han kom till som minister? Inser inte ministern symbolvärdet och styrkan i att kunna vara en som är med och går i fronten och i bräschen i de här frågorna? På de punkterna har ministern inte svarat mig.
Peter Hultqvist (S):
Jag noterar att Odell i sitt svar mycket nogsamt undviker alla de dunkla djup och de intressanta aspekter som kommer upp kring hela Carnegieförfarandet. Här var man tvungen att gå in med ett förstatligande. Man hade inte mycket att välja på. Även om Carnegie mer än väl förtjänade en konkurs var det för mycket i potten.
Det är en finansinstitution som är hopkopplad med en lång rad skakiga så kallade derivatavtal. Och om Carnegie havererar så havererar även ett antal andra finansinstitut. Då blir krisen på finansmarknaden djupare. Jag hoppas att detta ärende så småningom blir ordentligt granskat av åklagaren och att finansjonglörerna även får mäta sig i förhållande till vad lagen säger.
Det är också noterbart att Odell nu får rädda samma företag som en gång var rådgivare när statliga företag skulle säljas ut. Odell rekryterade också personal från Carnegie som fick sluta under mindre imponerande och smickrande former. Jag tycker att man kan påminna om det i sammanhanget.
Sedan har Odell egentligen inte redogjort för vad det finns för mer djupgående skäl som tvingar den här regeringen att sälja aktier i Nordea och privatisera bolåneinstitutet. Det enda argument som förs fram är att man ska ägna sig åt kärnverksamhet. Men det är egentligen inga argument som har med realiteter att göra.
Om SBAB nu bidrar till att pressa ned bolåneräntor, vad är det då för vits med att sälja det företaget? Det verkar i någon sorts allmännyttas tjänst. Det är dessutom ett välskött företag. Det är dags att sluta beskriva statligt ägande som något negativt, fult, märkligt och något som man inte ska hålla på med, särskilt som statens företag är etiska, stabila, effektiva och välskötta.
När det nu i hela världen visar sig att det privata bankväsendet har allvarliga problem tycker jag att man kan dumpa överpolitiserat ideologiskt flumtänkande över bord. Man borde kunna vara karl nog att dra slutsatsen att det inte är läge att sälja ut SBAB och Nordea.
Samtidigt säger man att man affärsmässigt ska bedöma när det är rätt tidpunkt. Nu är det kanske inte rätt tidpunkt att sälja ut Nordea och SBAB, om jag förstår situationen rätt. Men det är tydligen rätt tidpunkt att i en nära framtid sälja ut Carnegie. Det ska tydligen ske oerhört fort.
Jag visade upp tidningsrubrikerna om huggsexa, spekulationer och om att slipa knivar och andra begrepp som man använde bland dem som räknade på Carnegie. Varför är det riktigt att sälja Carnegie i en nära framtid? Men när det gäller Nordea och SBAB är det inte riktigt att sälja vid denna tidpunkt. När infaller rätt tidpunkt för Nordea och SBAB?
Vilka analyser ligger bakom den här logiken? Jag skulle gärna vilja ha detta förklarat för mig, och jag förmodar att finansmarknadsministern har insikter på denna punkt som öppnar nya djupgående kunskapsytor om finanskrisen, marknadens sätt att fungera och regeringens strategier på denna punkt. Jag väntar ivrigt på ett svar.
Peter Hultqvist (S):
Om Odell hade bemödat sig om att lyssna ordentligt på mitt förra inlägg hade han uppfattat att jag mycket tydligt konstaterade att Odell i det läge som uppstod inte hade mycket annat att göra än att gå in och stödja ett samhällsövertagande av Carnegie. Jag förklarade också varför. Du behöver därför inte undervisa mig på den punkten.
Däremot är det väldigt tydligt att i detta läge med finanskris är det klart och tydligt bevisat över hela världen, oavsett hur högerinriktade och nyliberala regimerna är, att det bara är staten som är stark nog att som aktör kunna reda ut detta. Det är ingen som i praktiken tror på marknadens självläkeri. Det tycker jag är intressant att kunna konstatera. Detta handlar inte om några ideologiska julaftnar.
Det handlar bara om ett konstaterande om att det är vissa teorier som har varit mycket förhärskande men som visar sig inte fungera i konfrontationen med verkligheten. Jag har inte hört ett enda argument när det gäller vad vi tjänar på att sälja ut Nordea och SBAB.
Vad blir egentligen den stora vinsten av att sälja ut ett bolåneinstitut som bidrar till att pressa ned bolåneräntorna? Var ligger vinsten i det? Och vad är det som gör att det är så väldigt vikigt att sälja ut Carnegie i en nära framtid - det ska ske mycket snabbt - men fel att sälja Nordea och SBAB vid samma tidpunkt? Vad är det som gör det här? Var ligger logiken?
Var ligger slutsatserna bakom analysen? Jag tycker att finansmarknadsministern skulle kunna ösa ur sin fatabur och försöka ge klarhet i de analyser som ligger bakom regeringens strategi. Lars Ohly har nog sitt eget spår i tillvaron. En eventuell regeringsbildare heter Mona Sahlin. Det är hon som styr de sakerna.
Det har jag mycket lite med att göra.
Peter Hultqvist (S):
Jag hade för några veckor sedan möjlighet att besöka Kiruna och ta del av de problem som debatteras här. Det handlar om att göra betydande förändringar i Kiruna. Det handlar om att flytta ett stadshus, en unik kyrka och järnväg. Det handlar om att sätta i gång ett världsunikt projekt i stadsplaneringssammanhang som kanske kommer att ta tjugotalet år att fullfölja.
Det är ett mycket spännande och utmanande projekt på sitt sätt och ett unikt projekt. Jag kan inte se att vi har någon jämförelse tidigare i vårt land med något liknande projekt. Det kräver ett särskilt och speciellt ansvarstagande från både LKAB:s och statens sida.
LKAB har uppdraget att bryta malm i Malmfälten och utveckla malmkropparna i Malmfälten. Nu ska man investera i två nya huvudnivåer, och de nya nivåerna ska tas i drift år 2013. Det är 5 miljarder per år som ska investeras.
LKAB söker inte som kanske andra gruvföretag och många av de prospekterare som finns malmkroppar runt om i världen, utan dess verksamhet är koncentrerad till Malmfälten med omnejd. Det gör man på statens uppdrag. I denna tid påverkas även LKAB av lågkonjunkturen även om orderböckerna ser rätt så bra ut nu.
Läget är inte hundraprocentigt bra alla dagar. Men man har nu dragit tillbaka varsel för 300 personer. I det läget borde man med den utmaning som finns med nya investeringar för flytten av Kiruna som stad och de oerhörda belopp som ska in tänka lite långsiktigt och se till att fondera medel för detta inför framtiden.
Att ta ut pengar ur bolaget just nu är kanske inte den klokaste strategin. IF Metalls representant i bolagsstyrelsen har också reserverat sig när det gäller de bitarna. Jag ifrågasätter om regeringen verkligen i någon djupare mening har värderat de pengar man nu tar ut ur bolaget och vad de skulle kunna användas till strategiskt om man lät dem stanna kvar i en fondering.
Jag funderar verkligen på om det finns en strategi på den punkten. När man talar med såväl fackliga organisationer som kommunledning ser de det som naturligt att nu ta chansen att fondera medel. Av informella kontakter i bolaget hör man ungefär samma resonemang.
Det resonemang som Maud Olofsson för här känner jag definitivt inte igen utifrån de kontakter som i varje fall jag har haft i Norrbotten. LKAB är ett viktigt och bra bolag med en omsättning på 21 miljarder. Det säljer 71 procent av sina järnmalmsprodukter till stålindustrin i Europa, och 22 procent går till länder som Kina, Indien och andra asiatiska länder.
Man investerar i mångmiljardklassen och har investerat vinster till statskassan under många år.
Man borde från statens sida i det speciella läge som nu har uppstått kunna visa en öppenhet, ha en strategi, kunna förstå läget och se till att öppna för att man långsiktigt kan fondera medel för att klara detta världsunika projekt i stadsplaneringssammanhang och denna oerhörda utmaning för Kirunas befolkning och LKAB som företag. Jag tycker att det skulle vara en klok politik.
Men jag har inte än låtit mig övertygas av Maud Olofsson att det man nu gör är särskilt klokt. Man borde backa tillbaka och försöka vidta andra åtgärder än de man hittills har gjort i framtiden.
Peter Hultqvist (S):
När det gäller LKAB antar jag att det går till så här: Man försöker föra ett resonemang om bolagets läge när det gäller framtida behov av investeringsmedel, framtida behov av medel för att klara stadsflytten och bolagets allmänna ekonomiska situation. Utifrån detta kommer man fram till någonting som känns som en gemensam fungerande strategi för att klara alla de utmaningar som finns.
Då måste man också beakta att LKAB är ett bolag som ska driva verksamhet i Malmfälten och inte arbeta med prospektering över hela världen, som många andra gruvbolag ska göra. Om man för ett sådant resonemang kanske det leder fram till en analys där man rätt så snart känner att det inte är så klokt att just nu plocka ut medel ur bolaget. Det kanske bör se ut på ett annat sätt.
Man kanske behöver fondera medel för de utmaningar som kommer under den kommande 20-årsperioden. Det är otvetydigt så att LKAB ska vara med och betala det här också. Precis som har sagts här är det kopplat till minerallagstiftningen.
Om man för den typen av strategiska resonemang tror jag att man kommer fram till lite mindre fyrkantiga slutsatser än vad ministern gör när hon nu hävdar att vi ska följa regelverk, att principer ska gälla och så vidare. Då kanske man kan se hela verkligheten och hitta ett smidigare sätt att närma sig det här så att man slipper reservationer från IF Metall i styrelsen och slipper ett missnöje in i bolaget.
Jag vet att det finns ett sådant missnöje med det här - rätt så stabilt och långt upp i hierarkin i bolaget. Det som regeringen har vidtagit är inte på något sätt något som är allmänt accepterat i företaget. Om ministern försöker ge den bilden är det falskspel.
Jag tycker att ministern kan ta debatten med sig och fundera lite grann på om det inte är dags att mjuka upp attityden och synsättet och försöka hitta en mer långsiktig strategi för att fondera medel för de här stora utmaningarna.
Peter Hultqvist (S):
Det Mats Odell läste upp när det gällde Skatteverkets, Arbetsförmedlingens och Försäkringskassans inställning att det måste bygga på deras egen vilja och kraft till förändring och samarbete visar vad allt detta egentligen handlar om. Det är oerhört tunga och svåra strukturer. Jag förstår innebörden i det du läste upp, det vill säga att det krävs en viss tyngd och handlingskraft för att komma åt det hela.
Det är därför jag tror att det krävs direktiv och kanske ytterst lagstiftning för att göra någonting åt det. Annars blir det nämligen ett resonemang som är mer kosmetiskt än praktiskt. Min fråga till dig kvarstår: Är du beredd att i ett senare skede, när de andra bitarna förmodligen kommer att visa sig vara uttömda, använda dig av direktiv- och lagstiftningsmöjligheten?
Den frågan har du fortfarande tid att svara på. Lena Olsson, Börje Vestlund och jag vill understryka vikten av att det händer något. Man måste bryta sektorsgränser och driva fram gemensam myndighetsservice och lokala servicekontor som är bemannade och inte bara erbjuder kontakt via en tv-skärm. Det gör man som du nämnde i Älvdalen, som jag också har besökt personligen.
Det är ett steg på vägen, men att återupprätta en statlig serviceorganisation innebär bemannade kontor och ett grundläggande åtagande med en viss representation av statlig service i varje kommun. Det är ett vidare åtagande än det som diskuteras i de exempel du tar upp.
Vi vill att man gör de statliga myndigheterna till en serviceorganisation, motverkar negativ myndighetskultur, ger myndigheterna en nystart och vågar utöva det politiska ledarskap som krävs i form av både direktiv och lagstiftning för att bryta de järntrianglar som i dag präglar delar av Myndighetssverige.