KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ingvar Svensson (KD):
Jag tycker att det är jättebra att oppositionen håller tummen i ögat på regeringen när det gäller utnämningspolitiken. Varje regering behöver en sådan opposition. Så fortsätt med det! När jag lyssnade på Berit Andnor tänkte jag att det blir aldrig som man har tänkt sig. Jag funderade vidare på den historiska processen.
Jag kommer inte ihåg om det var Hegel eller Marx, men Marianne Berg kan väl justera mig på den punkten. Det handlar om tes och antites. Den förra socialdemokratiska regeringen stod för en tes, där man ska ha minsta möjliga öppenhet. Vi i oppositionen hade en motsatt uppfattning.
Det skulle vara mycket av öppenhet. Många av förslagen kom till då som Berit Andnor refererade. När man kommer till den praktiska verkligheten blir det en syntes av detta. Det blir aldrig som man har tänkt sig. Hon redovisade också en del märkliga uttalanden som var roliga att höra.
Det intressanta är att när alliansregeringen nu står för syntesen kommer, som även en del andra talare har varit inne på, Socialdemokraterna med en antites som driver utvecklingen framåt, inte bakåt utan framåt. Det är intressant att se vad nästa syntes blir.
Jag välkomnar att oppositionen engagerar sig i frågorna och tar tag i detta. Så småningom kanske vi kan få en mycket bra utnämningspolitik i Sverige som alla kan vara nöjda med. Det har diskuterats här om generaldirektörer och så vidare. Det handlar om en övergång från en kultur till en annan.
Där finns det övergångsproblem. Så småningom upptäcker man - det har regeringen gjort - att ambassadörer och landshövdingar ska sättas i en grupp för sig. Men vi har något som vi har enats om i Grundlagsutredningen och i förarbetena till grundlagspropositionen på området. Vi kommer att få en stor öppenhet när det gäller domarutnämningarna.
Det är också en framgång utifrån det här tänkandet.
Ingvar Svensson (KD):
Det är ett intressant ärende vi har att diskutera, och det har varit en lång process. Jag tillhörde en gång i tiden en av dem som motionerade om att skapa ett oberoende revisionsorgan. Sedan fick jag vara med om att i KU:s beredningsdelegation hantera hela problemet med uppbyggnaden av den nya myndigheten. Det blev främst jobbigt därför att vi var oense.
Det var sex partier, och ett parti var emot reformen. Man ingick så småningom en kompromiss; det blev tre riksrevisorer i stället för en, och det blev en styrelse med vissa funktioner. Det var ett tungt arbete. Jag har sedan varit med i Riksrevisionsutredningen, som ligger till grund för det här betänkandet, och har varit med och analyserat de problembilder som uppstod.
I och med att man ingår den här typen av kompromisser som egentligen är ordentligt beredda bygger man dess värre in problem i systemen. Det är ofta en politisk nödvändighet att ingå den typen av kompromisser. Det var därför vi fick tre riksrevisorer. Det är många som i dag kan säga att de inte är riktigt nöjda.
Problemet är att när man väl har skapat en institution med tre riksrevisorer är det svårt att återgå till en modell med en riksrevisor, bland annat infasning. Det finns problem i att förändra en sådan reform. Däremot har vi lyckats hitta en bra lösning att styrelsen ersätts med ett insynsråd.
Vi har också försökt bygga ut den administrativa riksrevisorns roll genom att i någon mån likna den vid chefs-JO:s roll hos justitieombudsmännen. I förslaget har vi också vissa synpunkter på inriktningen av effektivitetsrevisionen. På det hela taget är det en bra reform.
När det gäller förhållandet mellan Riksrevisionens rapporter och riksdagen hade jag velat se en annan inriktning, men jag ville inte skapa en ny konfliktyta som ledde fram till konstiga kompromisser. Därför nöjde jag mig i Riksrevisionsutredningen med att lägga fram ett särskilt yttrande.
Jag tror att det i längden hade varit bättre med en särskild revisionsnämnd, inte revisionsutskott, det vill säga en nämnd av den typ som till exempel EU-nämnden är i riksdagen. I många andra parlament har man satt tunga politiker i den typen av nämnder. Det gäller att hitta en bra form av enighet i sammanhanget.
Därför har vi också kommit överens om att skicka rapporterna till utskotten. Förhoppningsvis leder det till ett aktivt agerande i utskotten, men det får framtiden utvisa. Fru talman! Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet.
Ingvar Svensson (KD):
Den 17 januari 2002 var en viktig dag för tanken på regional självstyrelse. Den dåvarande socialdemokratiska regeringen hade föreslagit ett slopande av regionförsöken, och i stället skulle regionala samrådsorgan inrättas. Moderaterna anslöt sig till Socialdemokraternas linje men gjorde ett inkonsekvent undantag: Skåne skulle fortsätta - Skåne skulle räddas.
Det var faktiskt det som gjorde att vi kan ha den här debatten i dag, att vi är tillbaka till den debatten från 2002. Jag ska citera några meningar från mitt eget anförande. Jag sade bland annat så här: "Har det regionala självstyret kommit att stanna, stanna upp eller möjligen avstanna? Det är en s.k. bra fråga. Huvudinriktningen i det beslut som vi ska fatta i anslutning till detta betänkande handlar nog mest om att avstanna.
Konservatismens centralistiska krafter har dess värre funnit varandra. Men jag tror att oavsett vad som nu sker i denna kammare så har den politiska idén om ett utökat regionalt självstyre kommit för att stanna. Det är en sådan idé som har framtiden för sig." Moderaterna föreslog alltså att Skåne skulle få fortsätta enligt försökslagen, men i övrigt skulle regeringen vinna Moderaternas gehör.
Nu vållade det där moderata avsteget lite huvudbry hos oss andra, men vi löste ut det så småningom med en finurlig villkorsreservation. Vi behövde aldrig ta till den, därför att i samma ögonblick som det blev känt insåg Socialdemokraterna att man skulle få en majoritet emot sig. Inte bara Skåne fick fortsätta försöken utan också Västra Götaland.
Det är där vi står i dag när vi nu ska permanenta de här försöken. Vi kunde ha haft en helt annan beslutssituation i dag. Utan beslutet den 17 januari 2002 hade vi inte kunnat permanenta de här två regionbildningarna. Det är också intressant, fru talman, att konstatera den omsvängning som har skett framför allt från s-sidan. Idén om utökat regionalt självstyre har framtiden för sig. Fru talman! Vad var det jag sade!
Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet.
Mats Einarsson (V):
Det är helt riktigt. Vi har skrivit två motioner om detta. Den första motionen skrevs redan innan själva utredningen var aviserad. När utskottet sedan behandlade motionen visste vi om att det skulle göras en översyn, och vi skrev då det som Helena citerade, att vi utgår ifrån att detta kommer att tas upp. Sedan tog vi upp frågan mer specifikt i överläggningarna med regeringen både muntligt och skriftligt. Som jag uppfattade det fanns det ingen opposition mot denna tanke. Pär Nuder och andra tyckte att det lät intressant.
Döm om vår förvåning när detta icke var nämnt med ett enda ord i direktiven. Då blev vi lite gramse och skrev en motion om saken. Nu är det tack och lov så att det finns ingenting i direktiven som förbjuder utredningen att även göra denna analys, och jag har redan väckt frågan på utredningens sammanträde och fick då uttalat stöd från åtminstone en person som redan tidigare är nämnd i den här debatten, nämligen Marita Ulvskog.
Mats Einarsson (V):
Jag hade äran att bli apostroferad, så jag tar chansen att säga några ord om yttrandefriheten. Kerstin Lundgren har rätt i att det finns olika uppfattningar om hur omfattande den offentliga sektorn ska vara, eller rättare sagt i hur stor del av samhället demokratins principer ska gälla.
Visst, det finns olika uppfattningar om det, och det är därför det är olika partier. Men reservationen utgår från den situation som vi har i dag med en stor privat sektor, där yttrandefriheten inte har samma skydd som den har inom den offentliga sektorn.
Låt oss lämna den helt privata sektorn därhän tills vidare och koncentrera oss på det som jag tog upp som ett särskilt problem, nämligen när man lägger ut tidigare offentlig verksamhet på entreprenad till privata företag, där det är samma verksamhet, samma personal, samma finansiering men där det också finns en privat ägare.
Där upphör plötsligt en stor del av grundlagsskyddet för yttrandefriheten. Vari ligger det rimliga i detta?
Mats Einarsson (V):
Kerstin Lundgen säger att det är "ett val man har gjort" när man har privatiserat eller lagt ut tidigare offentlig verksamhet på entreprenad. Vem är "man"? Ja, förmodligen majoriteten, får man hoppas, i fullmäktige. Men de anställda, vars yttrandefrihet och meddelarskydd tidigare var skyddat och nu blir berövade detta grundlagsskydd, har inte gjort det valet.
Yttrandefriheten skyddas inte för fullmäktigeförsamlingar eller dess majoriteter. Yttrandefriheten skyddas för oss alla som medborgare.
Jag menar att Kerstin Lundgren inte på något rimligt sätt har förklarat varför skilda regler ska gälla för samma typ av verksamhet, finansierad på samma sätt men där den enda skillnaden är att i det ena fallet finns det en privat ägare som ska ha ut någonting av verksamheten och i det andra fallet ligger det inom den offentliga sektorn. Varför ska skyddet för yttrandefriheten vara mindre i det ena fallet och större i det andra?
Kerstin Lundgren har inte på något övertygande sätt visat detta. I stället finns det på det här sluttande planet argumentet att om vi nu börjar stärka yttrandefriheten för det privata kommer vi att knapra oss in i ett nytt system.
Jag bara konstaterar med viss förvåning att Kerstin Lundgren tydligen uppfattar yttrandefrihet som åtminstone ett potentiellt hot mot det ekonomiska system som hon företräder, och det är väl klargörande på sitt sätt.
Mats Einarsson (V):
Först skulle jag vilja be Anders om ett förtydligande vad gäller det socialdemokratiska motståndet mot att titta närmare på hur man kunde förstärka yttrandefriheten, kanske i synnerhet meddelarfriheten, även inom den privata sektorn.
Vi föreslår ju inte en skarp lagstiftning, utan vi skriver att "en utredning bör därför ges i uppdrag att även utreda förutsättningarna för anställda i helt privat regi att få utöva sina grundlagsskyddade rättigheter". Vari ligger det orimliga i detta? Det skulle jag vilja ha ett förtydligande av. Sedan till frågan om pornografi.
Det är sant att det finns en hel del gränsdragningsproblem kring begreppet pornografi, i synnerhet när den kommer till konkret uttryck i form av en bild, en film eller vad det nu kan vara. Det känner vi alla till. Det handlar inte heller bara om bildens innehåll eller utseende utan också om i vilket socialt sammanhang bilden förekommer.
Det finns problem kring detta, helt klart, och det finns problem i förhållande till yttrandefriheten och tryckfriheten. Det känner vi alla till. Vårt förslag handlar om en kartläggning av det som brukar kallas för porrindustrin, och jag menar att den inte är särskilt svår att särskilja från andra uttryck som har med sexualitet att göra.
Porrindustrin består till största delen av "vanliga" kapitalistiska företag, ofta väldigt stora, i en del fall börsnoterade. Samtidigt är kunskapen om denna industris omfattning och karaktär ganska bristfällig. Jag tror att det är fullt möjligt att göra en sådan undersökning.
Den vore värdefull som faktagrund för den fortsatta och ofrånkomliga debatten om hur vi ska se på pornografi och hur den eventuellt kan begränsas.
Mats Einarsson (V):
Nu är vi inne på en annan diskussion som handlar om hur man ska kunna bekämpa porrindustrin eller hur som helst dess negativa uttryck. Vi är helt ense om att det finns många åtgärder som inte rör yttrandefrihet eller tryckfrihet och som är både effektivare och viktigare på många sätt. Kamp mot trafficking är en sådan sak. Det finns också åtgärder för att minska vinstmöjligheterna inom porrsektorn.
Det har prövats i en del länder, och man borde titta närmare på vad som kan göras när det gäller det. Jag tror att en stor del av porrindustrin skulle upphöra om inte vinstintresset finns där. Sådant här material produceras ju inte av ideella eller konstnärliga intressen. Vi är helt överens om att det finns många sådana åtgärder som ligger utanför yttrandefrihetens område som är värda att se närmare på. Men reservationen handlar snarast om steget innan vi kommer dit, nämligen om att ta fram ett faktaunderlag.
Definitionsfrågan tror jag knappast är något reellt problem. Man har sagt att det är oerhört svårt att definiera vad som är en elefant, men så fort man ser en så vet man att det är en elefant som man ser. Jag tror att det är lite grann på det sättet när det gäller porrindustrin också.
Mats Einarsson (V):
Det stämmer, och det står också i betänkandet, att den närmare innebörden av meddelarfriheten i kommunala bolag har utretts och att en proposition är aviserad. Det är alldeles utmärkt, och jag tror mig också veta att det är en alldeles utmärkt proposition som kommer att läggas på kammarens bord inom kort. Men det är ett väldigt litet steg, måste man säga.
Under de gångna fyra åren har vi haft ingående diskussioner i olika sammanhang, bland annat mellan Vänsterpartiet, Miljöpartiet och regeringen, i de här frågorna. Det har funnits ett betydande motstånd mot att gå längre på det här området, och det beklagar jag. Jag har försökt att få lite klarhet i vari detta motstånd egentligen består.
Man hänvisar till mer lagtekniska eller principiella svårigheter. Sådant brukar inte avskräcka tjänstemännen på Justitiedepartementet, så jag har svårt att tro att det är huvudskälet. Det som kryper fram är i stället att det finns ett kompakt motstånd från dem som skulle förlora på en utvidgning av yttrandefriheten i detta avseende, nämligen det privata näringslivet. Frågan är ju: Är vi beredda att, i någon liten mån, utmana dessa intressen?
Jag tycker att vi måste göra det. Jag frågar Yoomi Renström, liksom jag har frågat Kerstin Lundgren: Vari ligger det rimliga i att man för en verksamhet som överförs i privat regi, upphandlas på entreprenad men har samma anställda, samma verksamhet och samma finansiering, försvagar yttrandefriheten? Är det rimligt att det ska vara på det sättet?
Mats Einarsson (V):
Jag noterar med tillfredsställelse det som Yoomi Renström här säger. Jag kan bara konstatera att intresset för förstärkning av yttrandefriheten är kanske inte helt likformigt fördelat i Regeringskansliet och regeringspartiet. Men jag noterar detta. Jag tror också att det självfallet finns ett betydande intresse även i regeringspartiet för att vi ska komma framåt.
Men jag tror också att det behövs krafter både inom och utom riksdagen som är pådrivande i debatten och i frågan. Åtminstone från Vänsterpartiets sida lovar jag att fortsätta att vara pådrivande i denna sak.
Mats Einarsson (V):
Jag ska börja med monarkin. Monarkin och statsskicket borde diskuteras mycket seriöst. Jag måste dock erkänna att det inte alltid är så lätt att diskutera en institution av denna typ, det vill säga monarkin. Därav mitt något raljanta inlägg.
Men jag har hittills inte sett någon som har tillbakavisat eller kunnat jäva de argument som finns mot monarkin och för en fullt ut demokratisk författning. Det är möjligt att det är sant att det finns ett starkt stöd för monarkin i den här kammaren och i befolkningen.
Men den intressanta frågan är naturligtvis: Finns det starka skäl för detta stöd, eller bör vi ägna någon tid och den eventuella retoriska begåvning vi har till att försöka argumentera för ett mer modernt statsskick? Ett beslut i kammaren innebär i praktiken inte ett omedelbart avskaffande av monarkin eftersom det inte föreligger något grundlagsförslag.
Men det naturliga efter ett bifall till reservationen vore naturligtvis att regeringen förändrar direktiven till Grundlagsutredningen så att det blir möjligt att titta även på denna fråga. Jag ska sedan ta upp äganderätten. Jag tror att man ska vara lite noggrann här. Det handlar inte om äganderätten till våra personliga tillhörigheter.
Det har aldrig varit fråga om det, utan det handlar om äganderätten till produktionsmedlen, om vi får använda sådana marxistiska uttryck.
Och det är uppenbart på det sättet att försvaret av äganderätten historiskt sett har använts för att förhindra demokratisering och utjämning av maktförhållandena i samhället och därav också en skepsis inte bara från mitt parti utan från hela arbetarrörelsen mot den typen av långtgående grundlagsregleringar av äganderätten.
Mats Einarsson (V):
De sista två argumenten är det svårt att säga någonting om, det är bara att böja sig. Det är klart att man kan föra en diskussion, det kan vi göra i något annat sammanhang, om det är möjligt och önskvärt med ett fullständigt upphävande av all privat äganderätt till produktionsmedlen.
Jag har svårt att se en principiell invändning mot den, däremot i praktiska, historiska och sociala termer tror jag att det ligger ganska långt fram i historien, men det är inte det som den här diskussionen handlar om. Det handlar om ifall man i grundlagen ska skriva in sådana restriktioner att man försvårar eller till och med omöjliggör demokratiska reformer som faktiskt har till syfte att göra ett visst ingrepp i äganderätten, i syfte att utjämna och demokratisera samhället.
Det är därför som man från högerhåll har velat ha den här förstärkningen av äganderätten. Det är av det skälet som vi har motsatt oss det. När det tyngsta argumentet för monarkin är att den fungerar eller, som någon uttryckte det i den här kammaren, att kungen ju inte gör någon större skada, tycker jag att argumentationen fortfarande är något svag och att de principiella argumenten för en republikansk författning är mycket starka.
Mats Einarsson (V):
Jag fortsätter den diskussion som vi fört tidigare vid något tillfälle om Centerns federalism. Centern har beskrivits som ett parti på jakt efter en ideologi under en ganska lång tid. Ett tag var det decentralisering och decentralism som var de begrepp man använde. Numera verkar det vara federalism. Och det verkar handla om ungefär samma sak, men kanske inte riktigt ändå.
Jag har fortfarande svårt att få grepp om vad Centern egentligen menar. Jag tillhör ett parti som ibland beskyllts för utopism. Jag undrar om inte Centern ligger närmare till den anklagelsen, eller så är det möjligen bara tankeoreda.
Det grundläggande begreppet i den här diskussionen är suveräniteten, alltså den politiska enhet, demos , för att prata grekiska, där den slutliga politiska makten ligger. Såvitt jag begriper kan det bara finnas en sådan grundläggande enhet, demos .
Därifrån kan sedan makt delegeras, såsom vi har gjort i det här landet, både uppåt till den europeiska unionen och nedåt till landsting och regioner, kommuner och andra enheter. Men det slutliga avgörandet ligger ändå kvar på det nationella planet och rent faktiskt när det gäller lagstiftningen i denna kammare.
Det förefaller vara så att Centern på något sätt ska upplösa denna suveränitet, som är historiskt skapad, och dela ut suveräniteten styckevis till regioner, möjligtvis också kommuner, och kanske något ska vara kvar på nationell nivå.
Men hur detta egentligen ska gå till rent praktiskt, och om det över huvud taget är teoretiskt tänkbart, menar jag fortfarande är en öppen fråga. Men Kerstin Lundgren kanske kan förklara saken.
Mats Einarsson (V):
Min intellektuella kapacitet är fortfarande alltför begränsad för att jag ska begripa det här resonemanget till fullo. Jag vill kanske också förbehålla mig rätten att själv avgöra vad jag är mest stolt över i grundlagen och vilka länder jag studerar.
Centern skriver i sin reservation bland annat följande: Slutligen ska det finnas möjlighet för regioner och stat att genom ömsesidigt förpliktande avtal bestämma att staten ska ta över ansvaret för uppgifter som enligt grundlagen tillfaller regionerna.
På den regionala nivån ska man alltså kunna sluta avtal som innebär att man ger uppgifter till staten, alltså till den överordnade nivån. Då har man naturligtvis byggt ett helt annat system. Då har man upphävt den nationella suveräniteten helt och hållet. Jag ifrågasätter om detta praktiskt låter sig göras. Det andra jag ifrågasätter är om det är lämpligt att göra det.
Men en av mina poänger i det här sammanhanget är att Sverige historiskt sett har suveränitet på den nationella nivån, och den historien låter sig inte skrivas om. Att Indien och andra stater har en annan struktur, där den formella suveräniteten inte ligger på den federala nivån utan på delstatsnivå och där delstaterna åtminstone i formell mening har delegerat makten till den federala nivån, kommer som sagt ur historiska förhållanden och är inte något som man kan införa.
Vi förlorade möjligheten till Centerns samhällsmodell någon gång på 1200-talet, skulle jag vilja påstå.
Mats Einarsson (V):
Jag begärde replik bara för att förtydliga en sak. Gustav tog upp reservation nr 2 om avskaffande av krav på svenskt medborgarskap. Från Vänsterpartiets sida delar vi i allt väsentligt det som framförs i den reservationen. Dock har vi den här gången valt att inte reservera oss med hänvisning till den beredning som fortfarande pågår i Regeringskansliet.
Vi brukar göra så att så länge vi har rimligt stort hopp om att en beredning faktiskt ska leda fram till ett bra resultat i form av ett förslag till riksdagen så avstår vi från att reservera oss. För tydlighetens skull vill jag dock säga att i sak är vi ense med Miljöpartiet i allt väsentligt på denna punkt.
Mats Einarsson (V):
Man kan inte genast få igenom hela sitt partiprogram. Det vet jag. Oftast beror det på att det inte finns majoritet för de ståndpunkter man har eller så finns det inte pengar. Däremot hör det till ovanligheterna att man misslyckas för att man aktivt röstar emot sina egna förslag, vilket tyvärr Socialdemokraterna, de flesta av dem, gör när det gäller monarkin. Jag tror alltså att jag och Barbro egentligen är helt överens i den frågan.
För visst är monarkin absurd, Barbro? Den är fånig, och den är ur principiell synpunkt demokratiskt oacceptabel. Visst är det väl så? Om Barbro mot förmodan svarar nej på den frågan skulle jag i så fall vilja veta vilket annat ämbete vi - åtminstone hypotetiskt - kunde tänka oss att ändra så att det blev ärftlig succession till det. Talmannen?
Justitiekanslern? JO? Statsministern? Tänk den tanken! Gruppledaren i den socialdemokratiska riksdagsgruppen? Vilket ämbete skulle man åtminstone hypotetiskt kunna tänka sig att göra ärftligt i en demokrati? Inget av dessa? Men varför då?
Jag tycker att Socialdemokraterna behöver komma ut ur den monarkistiska garderoben och säga som det är, att ni är republikaner och att ni gärna skulle vilja rösta på reservation 5 nu. Jag inser att ni inte kommer att göra det, men säg åtminstone att ni skulle vilja rösta på den reservationen!
Mats Einarsson (V):
Apropå det sista som Barbro Hietala Nordlund sade: En av våra uppgifter som folkvalda och politiker är naturligtvis att försöka övertyga så många som möjligt om våra ståndpunkter. Även om jag noterar vad Barbro nu sade tror jag att socialdemokratin skulle kunna göra lite mer i republikfrågan. Torekovkompromissen finns där. Visst, men innebär den typen av politiska överenskommelser att varje form av konstitutionell utveckling måste upphöra på just det området?
Överenskommelsen är nu över 30 år gammal. Tre av riksdagens partier var inte med om den. Mitt parti var inte med för att vi inte ville eller inte fick, och de två andra satt inte i riksdagen över huvud taget. Någon gång måste vi faktiskt komma till en punkt då vi kan diskutera om vi ska gå vidare och ta ett nytt steg. Detta är ju inte skrivet i sten för århundraden framåt.
Vad kan vara ett bättre tillfälle att titta på detta än just Grundlagsutredningen, som ju har i uppdrag att göra en bred översyn av regeringsformen? Är det inte ändå lite konstigt att regeringen, tyvärr med stöd från de flesta andra partier, uttryckligen skriver in i direktiven att utredningen inte får titta på detta med statsskicket?