Lena Hallengren (S):
Nu hade Mikael Eskilandersson från Sverigedemokraterna chansen att i ganska många minuter tala om hur Sverigedemokraterna tänker att en sådan här barndomsgaranti skulle se ut, men i stället landar han på något sätt i en valrörelse som ägde rum för två och ett halvt år sedan och där jag knappast noterade Sverigedemokraternas alla förslag för att lyfta barnrättsfrågor.
Det fanns också möjlighet att ganska omedelbart efter valet se till att inte bara ha en barnkonvention som är ratificerad utan också göra den till lag, men det var Sverigedemokraterna naturligtvis väldigt emot, för det skulle få konsekvenser som Mikael Eskilandersson gärna kan få påminna om. Vilka farhågor hade man med att barnkonventionen blev lag? Jag hörde att Mikael Eskilandersson och Sverigedemokraterna 2016 påbörjade sitt arbete med hur man ska se till att ha en politik för barn eller barns uppväxt - eller hur det nu beskrevs.
Jag kan garantera Mikael Eskilandersson att Socialdemokraterna inte började 2016. Det var mer än 100 år sedan som vi påbörjade ett arbete som handlade om allas lika värde, rätten till skolgång, utsatta barn och att bygga ut en förskola som omfattar alla. Att arbeta för barns rättigheter är någonting som ligger som en linje genom den politik som vi bedriver. Men nu handlar interpellationen om en väldigt specifik fråga, nämligen: Vad ska regeringen göra med den europeiska så kallade barndomsgarantin?
Skälet till att jag står här och inte Märta Stenevi som har ansvar för barnfrågor är att detta hamnar i det utskott i rådet som faller under undertecknad. Men vill Mikael Eskilandersson bena i de olika perspektiven i barnfrågor rekommenderar jag faktiskt att han själv bryter ned det här lite och fördjupar sig i frågor som: Vad betyder det att alla barn har rätt till förskola? Vad får vi för konsekvenser när vi i stället för förskola har ett vårdnadsbidrag som innebär att mammor är hemma med sina barn?
Vilka förebilder blir de mammor som är hemma under många år med sina barn i stället för att gå till ett arbete? Det skulle vara intressant om Mikael Eskilandersson kunde reflektera lite över det. Hur ser då processen ut med anledning av interpellationen som ställdes och som jag antar att interpellanten vill ha svar på? Den 24 mars i år presenterade kommissionen ett förslag till en så kallad europeisk barngaranti i form av utkast till en rådsrekommendation.
Jag vill understryka - inte i huvudsak för interpellanten utan för andra som lyssnar, för det är ganska komplicerat vad det här får för konsekvenser i svensk politik - att en rådsrekommendation inte är ett bindande verktyg utan ett sätt för EU:s medlemsländer att komma överens om en inriktning. Om den antas innebär den inga bindande skyldigheter, utan det är en inriktning som man kan ställa sig bakom. Sedan i mars har det här hanterats på tjänstemannanivå i det som kallas för rådsarbetsgrupper.
Det innebär att det så här långt är tjänstemän från Sverige som har företrätt svenska ståndpunkter inom ramen för de mandat som finns från Sveriges riksdag. Rådsrekommendationen har ännu inte hanterats på politisk nivå, vilket gör det lite svårt för mig att svara på väldigt specifika frågor om den. Men det kommer att ske den 14 juni, då jag eller någon av mina kollegor kommer att företräda den svenska linjen.
Inför det mötet sker förankringen i två steg: dels föredrogs den av min statssekreterare för socialutskottet den 20 april, dels kommer den att föredras för EU-nämnden den 11 juni. Genom detta förankras den svenska positionen av riksdagens samtliga partier, inklusive interpellantens.