Johan Pehrson (L):
Svara aldrig på förföljarens brev och e-post. Det förstärker beteendet. Det allra bästa är att vara både neutral och likgiltig. Läs ingenting men dokumentera allt för att kunna ge en helhetsbild av förföljelsen. Så säger Martin Grann som är verksam vid Centrum för våldsprevention vid KI här i Stockholm.
Han har jobbat mycket med det faktum att väldigt många människor - upp till 5 % av befolkningen - någon gång under sitt liv får uppleva att vara förföljda. Det är således ganska vanligt att människor blir förföljda på olika sätt. Det handlar om personer som är mer eller mindre störda och har mycket svårt med relationer och att förstå sociala konventioner.
Det kan gälla politiska företrädare, TV-kommentatorer eller kändisar, men det gäller också en mängd vanliga människor som på olika sätt har haft en nära relation till en person som, när den som blir utsatt vill bryta relationen, vägrar släppa. Då går det över till förföljelsemani, eller stalking som det heter på engelska.
Jag vill tacka för justitieministerns svar. Det är visserligen till stora delar en uppräkning av gällande men otillräcklig lagstiftning. Det handlar om utredningar som pekar på kanske tio år av tillkortakommanden när det gäller bland annat hotbildsbedömningar och personskydd, vilket vi har pratat väldigt mycket om det senaste året, inte minst efter det tragiska mordet på en tidigare utrikesminister.
Det handlar också om det faktum att Sverige år 2004 inte arbetar strukturerat med farlighetsbedömningar när det gäller psykiskt störda lagöverträdare. Det är mycket konstigt.
Det är ett väldigt stort godtycke i dag, vågar jag påstå, på våra rättspsykiatriska kliniker när det gäller vilken person som kan betraktas som lämplig för längre frigång eller som färdigbehandlad och klar att släppas ut och återanpassas till samhället.
Det som oroar mig är att justitieministern inte säger ja till att titta närmare på detta med stalking eller förföljelsesyndrom. Jag kan dock säga att justitieutskottet i dagarna skickar ut detta på bred remiss i hela det svenska rättsväsendet. Vi i justitieutskottet tycker nämligen att detta är så allvarligt att vi kanske måste trycka på justitieministern något. Jag tycker att det är viktigt. Detta berör så många människor som får sina liv förstörda.
Det handlar om situationer som inte når upp till olaga hot, inte till ofredande och inte till grov fridskränkning. Besöksförbud är otillräckligt. Ändå får man sitt liv förstört därför att det springer omkring en människa och trakasserar och förföljer en, och detta kan pågå mycket länge. Vi vet att med effektiva åtgärder direkt, om man följer de råd Martin Grann ger, kan säkert 90 % av detta upphöra. Det är viktigt.
Men det är 10 % som inte ger sig, och då måste vi välja: Står vi på den utsattas sida, eller står vi på gärningsmannens sida? För mig och Folkpartiet är det självklart att vi måste stå på den utsattas sida, den som får sitt och sin familjs liv slaget i spillror. Man vågar inte gå ut mer än längs en i förväg bestämd väg. Man har polisbeskydd, man har larmpaket och man är ständigt hotad.
Det viktiga här är att vi går framåt och förbereder oss för en förändring i straffrätten där vi väger in detta för att stå på den utsattas sida när vi måste välja - för konflikten är ofrånkomlig.