Per Bolund (MP):
Det är glädjande att vi åtminstone är överens om problembeskrivningen. Det här är ett stort problem, och dagens situation är inte acceptabel. Vi från Miljöpartiet är dock av den starka uppfattningen att det inte räcker att man bara ser på problemet. Man måste också vidta tillräckliga åtgärder för att möta det. Och det är väl det som är ursprunget till min interpellation.
Vi och andra som lyssnade på Fredrik Reinfeldts jultal fick ett hopp om att man skulle vidta kraftfulla åtgärder som skulle leda till att problemet minskade, till att alla de kvinnor som drabbas av våld i nära relationer skulle få skyddat boende, skulle få hjälp, skulle få det stöd som de är i så enormt behov av för att kunna fortsätta sina liv. Andan var att man skulle vidta kraftfulla åtgärder för att förbättra situationen. Vi skulle inte behöva stå ut med rådande situation.
Då blir vi såklart besvikna från Miljöpartiets sida när vi ser att antalet kvinnor som nekats plats på skyddat boende tvärtom ökat mellan 2012 och 2013. Det är en utveckling som går åt fel håll. Det kan knappast ses som ett svar på det som statsministern uttryckte i sitt jultal. Utvecklingen går tvärtemot andan i hans tal.
Varenda kvinna som nekas plats på ett skyddat boende när hon har behov av det löper en enormt stor risk att drabbas av hårt våld. Dessutom kan hennes liv vara i fara. Vi måste se till att det finns resurser som gör att de här kvinnorna, som hör till de mest utsatta i vårt samhälle, får det skydd och den hjälp som de behöver. Men när jag tittar på statistiken blir det uppenbart för mig att det inte är så i dag.
Då hjälper och räcker det inte att man som minister säger att man är förtvivlad över situationen. Den här regeringen har ändå suttit vid makten i åtta år. Man har haft åtta år på sig att förbättra situationen och vända utvecklingen. Det kan jag tyvärr inte se att man skulle ha gjort, och jag kan inte heller se att de resurser som ministern pratar om i sitt svar skulle vara tillräckliga för att lösa problemen.
Jag tycker också att det finns många verksamheter i vårt samhälle som kan skötas genom ansökningsförfaranden. Man ansöker om att få pengar för att göra viktiga projekt som drivs under en period och sedan kan avslutas. Men här är det fråga om grundläggande verksamhet som handlar om att skydda kvinnor som drabbas av våld. Tyvärr är det inte så mycket som pekar på att det problemet skulle upphöra under de närmaste åren. Tyvärr kommer det problemet att finnas kvar i vårt samhälle under ganska lång tid framöver.
Även om vi måste jobba enormt aktivt med förebyggande arbete, med att ändra lagstiftningen, till exempel genom en samtyckeslagstiftning, och med massor av andra åtgärder kommer problemet att finnas kvar. Det kommer att fortsätta att finnas kvinnor som är utsatta för våld i nära relationer, och de kommer att fortsätta att behöva trygghet. Därför lämpar sig inte den här verksamheten för att man hela tiden ska hålla på med ansökningsförfaranden, försöka söka pengar och hoppas på att man får pengar så att man kan fortsätta sin verksamhet nästa år. Det skulle behövas ett fast anslag. Här kan jag lugna ministern, som ställde en direkt fråga.
Vi har i vår budget avsatt 52 miljoner kronor för att se till att man får ett basanslag som riktar sig till kvinnojourer men även till kvinnor med utländsk bakgrund, kvinnor som inte har uppehållstillstånd i Sverige och kvinnor som drabbas av hedersvåld, som också är en särskilt utsatt grupp. Det som regeringen har gjort och de resurser som har skjutits till driver såklart inte åt fel håll, utan det är ett värdefullt tillskott.
Men regeringen vägrar att se behovet av den riktiga stabiliteten, den riktiga tryggheten i verksamheten. Man ska kunna känna trygghet i att pengarna kommer att finnas där nästa år, nästnästa år och nästnästnästa år. Verksamheten ska inte hela tiden vara i riskzonen att försvinna därför att pengarna kan dras in vid nästa ekonomiska problem. Jag hoppas att ministern tänker om och är beredd att anslå pengar för att ge ett basanslag till Sveriges kvinnojourer.