Vasiliki Tsouplaki (V):
För ett tag sedan träffade jag en ung kille som är organiserad inom en ganska stor förening. Han sa: Vi har gått från att ses som en förutsättning för demokratin till att ses som ett hot mot demokratin. Det kändes verkligen i maggropen när jag fick höra det. De känner det som ministern här ger uttryck för. Jag är rädd för att det finns en diskussion i samhället som har flyttat in i handläggningen hos myndigheten.
Man är orolig för den offentliga kritiken, och när man vill skydda dessa principer riskerar man kanske snarare att rucka på dem. De handlar om föreningslivets självständighet. Jag tycker att spelreglerna måste upp på den politiska agendan och att vi ska se över demokratikriterierna. Vi väntar på tre utredningar. De behöver komma till oss här i riksdagen, så att vi får en offentlig debatt. Vi behöver vända på stenarna tillsammans.
Det är för stora värden som står på spel för att vi ska lämpa över detta på enskilda handläggare. Jag ska villigt erkänna att detta inte är någon lätt fråga. Vilka kriterier ska gälla? Vad ska man uppfylla för att få statsbidrag? Det kanske alltid kommer att finnas ett visst mått av godtycke, men det ska vara så litet som möjligt.
Kärnfrågan är: Ser vi föreningslivet som en förutsättning och som kärnan i vår demokrati, eller har vi börjat se det som ett hot som ska kontrolleras och stävjas? För mig är det viktigt att varken politiker eller myndigheter tvingar in föreningslivet i snäva ramar. En levande demokrati utvecklas ständigt och förbättras när många röster kommer till tals. En central uppgift för civilsamhället är att vara röstbärare för sina medlemmar, lyfta problemställningar och kräva förändringar.
Och här i riksdagen vill vi höra deras syn när vi gör utredningar och ska komma med lagförslag. Det är jätteviktigt att de kan vara ärliga och raka i sin kritik av samhället, regeringen och myndigheter. De ska inte censurera sig själva av rädsla för att bli av med bidrag, till exempel. Fru talman! Min interpellation i dag handlar främst om situationen för barn- och ungdomsorganisationerna, men jag vill passa på att lyfta in några fler exempel eftersom jag tycker att jag ser tendenser på flera håll.
Man har en lite förändrad syn på relationen mellan riksförbund och lokalföreningar från statens sida. För två år sedan var det ett gäng av riksorganisationerna inom musiken - Svensk Jazz, Riksförbundet för Folkmusik och Dans och några till - som blev av med rätten att fördela bidrag till sina medlemsorganisationer. Kulturrådet menade att det skulle bli mer rättvist och transparent om lokalföreningarna fick söka själva. Jag ser att det är lite grann i samma anda.
Därför vill jag lyfta det för ministern. Jag vet inte om det var rätt eller fel beslut, men jag noterar att den förändringen inte har mottagits så väl av föreningarna. De menar nämligen att man lastar över större ansvar på ideella. Många föreningar går ihop i riksförbund med nationella stadgar för att de ska kunna hjälpas åt. De ideella krafterna orkar inte alltid med. Särskilt på mindre orter där det är färre medlemmar behövs stödet från den centrala nivån.
Det är också en garant för att man har ordning på sina papper, sina verksamhetsberättelser och sina redovisningar. Vi ska inte lockas att tro att det nödvändigtvis är det bästa och mest demokratiska att lyfta över mer på lokalorganisationerna. Vi kanske lägger krokben för föreningslivet om vi inte ser upp.