Tony Haddou (V):
För varje år som går blir Sverige mer och mer ojämlikt. Värdet av mångas arbete hamnar i ett fåtal fickor medan välfärden går på knäna. Förmögenheter och kapital koncentreras till dem som har mest och lämnar väldigt många människor efter. Dessutom har decennier av nedskärningar i välfärden och nedmonteringen av trygghetssystemen försämrat våra förutsättningar att möta en kris. Den svenska sjukvården var redan överbelastad före coronakrisen och är överbelastad i dag.
Men i debatten har vi ständigt fått höra att statens resurser är begränsade, vilket rättfärdigas med klyschor som "rätta munnen efter matsäcken" eller "anpassa kostymen" och så vidare. De som har fått ta den största smällen är vårdpersonalen och välfärdsarbetarna som ständigt har fått möta nedskärningar och besparingar, ofta dolda bakom ord som "effektiviseringar". Färre människor ska alltså göra samma jobb som om de vore maskiner. Men välfärdsarbetare är inte maskiner.
Att arbeta med krav om att hela tiden vara effektivare tar ut sitt pris i form av utslitna kroppar och ökad stress. Det handlar om välfärdsarbetare som börjar och avslutar sina dagar med värktabletter. Det är de som får betala priset för regeringens alla skattesänkningar för de rika. Den slopade värnskatten kostade ungefär 6 miljarder. Det motsvarar 15 000 kollegor till landets alla undersköterskor.
Men i stället fick vi ett ökat klassamhälle där underbetalda kvinnor sliter ut sig i välfärden medan högavlönade och välbeställda män får sina skattesänkningar. Vi har prövat det här systemet i decennier. Vi har prövat sänkta skatter och försämrade sjukförsäkringar. Vi har prövat vinstjakt i välfärden och privatiseringar. Det enda vi kan konstatera efter decennier är att vi har fått minskad välfärd, områden som lämnats efter och ökade klassklyftor.
Därför kommer vi också att behöva se över hur krisens bördor ska fördelas och betalas. Storbolag och kapitalägare, de som främst varit föremål för de olika stödpaketen, måste i större utsträckning vara med och betala för välfärden. Det är provocerande nog att det finns bolag som söker statligt stöd och samtidigt vill gå vidare med aktieutdelningar till sina ägare.
Om vi har ägare som har satt årliga miljardutdelningar i system men låter bolagen stå relativt fattiga kan ägarna faktiskt själva kliva in med kapital. Det ska inte vanliga skattebetalare behöva göra. Vi ska inte ha ett system där vi privatiserar vinsterna och socialiserar förlusterna. När kapitalet växer snabbare än inkomsterna ökar också ojämlikheten i samhället. Under de senaste decennierna har få grupper i Sverige varit lika stora vinnare som storbolagens ägare.
Deras inkomster har ökat mångdubbelt snabbare än den övriga befolkningens. De har dessutom varit särskilt gynnade av den förda skattepolitiken, inte minst på grund av slopade eller minskade skatter på förmögenhet, arv, gåvor, fastigheter och kapitalinkomster och nu även avskaffad värnskatt. Sammantaget har det bidragit till ökade klassklyftor och att de rika har kunnat dra ifrån ännu mer.
Men det har också lämnat oss sämre rustade när krisen kommer, inte minst på grund av kris i välfärden, privatiseringar som lämnat oss med välfärdsföretag som har underbemanning som affärsmodell och en äldreomsorg som borgarna hävdar blir bättre om den läggs ut till lägstbjudande. Fru talman! Det behövs en radikal omläggning av skattepolitiken. Kapitalägare måste i större utsträckning vara med och betala för välfärden.
Vi föreslår höjd skatt på höga inkomster och sänkt skatt för låg- och medelinkomsttagare. Skatten på stora aktieutdelningar och kapitalinkomster bör också höjas för att stärka våra välfärds- och trygghetssystem. Genom dessa omfördelar vi också solidariskt mellan arbetande och arbetslösa, mellan friska och sjuka och inte minst mellan dem som lever i överflöd och dem som lever på marginalen. Det är tydligt att välfärden behöver mer resurser och färre jobbskatteavdrag.
Det behövs progressiva och rättvisa förändringar som förbättrar vår gemensamma välfärd och som förbättrar livet för alla de människor som behöver ta del av den. För i ett rikt land som Sverige kan vi inte, och ska vi aldrig, acceptera en underfinansierad välfärd där undersköterskor och barnskötare inte har tillräckligt många kollegor eller rimliga arbetsscheman samtidigt som några få tjänar miljarder. Vi måste minska de ekonomiska klyftorna och använda ekonomin till att omfördela resurserna.
Det innebär inte bara mer rättvisa och välfungerande samhällen utan även en maktförskjutning bort från ett fåtal kapitalägare. I dessa tider när vi uppmanas att arbeta hemifrån vet vi precis vilka målgrupper som inte kan göra det eftersom de sliter för att få välfärden och samhället att fungera. När krisen är över, kom då ihåg vilka det var som gjorde jobbet! Då är det tid för rättvisa och fördelningspolitik.
Då är det tid att värdera arbetare efter deras insatser och att låta vården utgå från behov och inte plånböcker. Då räcker det inte med applåder, speciellt inte från dem som i decennier har satt välfärden på svältkost till förmån för de rika. Det räcker inte med att sluta kalla samhällsviktiga funktioner för enkla jobb, utan det är dags att välfärdsarbetare får den status de förtjänar. Det är dags att vårdpersonal får bättre arbetsvillkor, rimliga scheman och arbetstider som går att kombinera med familjeliv och fritid.
Det kan rika kapitalägare faktiskt stå för. Jag yrkar bifall till reservation 4.