KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Arnholm (L):
Anna Wallén har frågat mig vad jag avser att göra för att personer som dras sexuellt till barn ska få hjälp samt huruvida jag kommer att kämpa för att Preventell kommer att få finnas kvar och utvecklas.
Vidare har Fredrik Lundh Sammeli ställt frågan om jag har tagit några initiativ till en analys för att granska effekterna av en nedläggning av den nationella hjälptelefonen, vilka initiativ som jag tänker ta med anledning av nedläggningshotet mot Preventell samt om jag tänker verka för att regeringen lämnar förslag om ytterligare finansiering. Jag besvarar interpellationerna i ett sammanhang eftersom de berör samma områden.
Jag delar uppfattningen att den nationella hjälplinjen Preventell vid Centrum för Andrologi och Sexualmedicin, Casm, vid Karolinska Universitetssjukhuset i Huddinge är unik och fyller en viktig funktion med att bistå med information om sexuell störning till personer med sexuella avvikelser och hypersexuell störning. Varje vecka tar Preventell emot ca 20 samtal från personer med någon form av sexuell störning.
Samtidigt har Preventell en viktig uppgift med att ge råd till anhöriga, närstående eller andra vårdgivare i landet som ringer om råd och hjälp.
I maj 2011 beslutade regeringen att bevilja Karolinska Universitetssjukhuset 10 miljoner kronor för ett tillfälligt projekt för att under 2011-2014 utveckla och kvalitetssäkra den del av verksamheten vid Casm som tar emot personer som utövar eller riskerar att utöva sexuellt våld.
I projektet ingår bland annat att etablera en så kallad stopptelefon mot sexuellt våld genom att utveckla befintlig telefon- och internetverksamhet i syfte att nå en större och bredare målgrupp än i dag, det vill säga personer, främst män, som utövar eller riskerar att utöva sexuellt våld samt närstående till dem och personal inom relevanta verksamheter.
I december 2014 ska Karolinska Universitetssjukhuset lämna en slutredovisning av projektet till Regeringskansliet. Redovisningen ska innehålla en redogörelse för projektets genomförande och resultat samt av hur medlen har använts. Regeringen kommer att återkomma under hösten med besked om Preventells fortsatta finansiering.
Maria Arnholm (L):
Som Anna Wallén och Fredrik Lundh Sammeli konstaterar delar vi den mycket uppskattande synen på Preventell och det man har åstadkommit under de snart tre år den försöksverksamhet regeringen har finansierat har funnits.
Detta har varit en i en lång rad satsningar när det gäller att bekämpa sexuellt våld och andra sexuella övergrepp, och 120 miljoner har satsats på detta under den snart fullbordade mandatperioden.
Det handlar om insatser till stöd för utsatta, insatser som likt den här är riktad till våldsutövare, insatser riktade till rättsväsendet och insatser för ökade kunskaper.
Som Fredrik Lundh Sammeli påpekar är alla dessa insatser, och många andra, grunden för en utredning som är tillsatt och som under nästa år ska lämna ett förslag på en vision, ett mål och en strategi för hur vi ska få mäns våld mot kvinnor att upphöra. Det ska också vara nedbrutet i konkreta mål och konkreta åtgärder för hur det ska ske.
Den verksamhet som sker inom ramen för Casm och Preventell är dock av sådan viktig och betydelsefull art att den självklart inte kan invänta en utredning som är färdig nästa år. Den verksamhet som bedrivs där behöver i stället besked tidigare än så.
Jag har tillsammans med landstingskommunala politiker i Sveriges tre storstäder varit väldigt tydlig i den artikel interpellanterna refererar till, för att också understryka att detta är ett ansvar som vilar på landstingen och ska skötas lokalt. Det är alltså någonting vi gemensamt ska lösa.
Budgetprocesserna i såväl landsting och kommuner som staten ser ut så att vi lägger fram våra budgetförslag och antar dem under hösten. Jag har gett uttryck för en mycket tydlig och bestämd vilja när det gäller var jag som folkpartist står.
Nu vidtar arbetet med budgetpropositionen, och precis som jag sade i mitt svar kommer besked om var den landar att ges i höst. Jag kan möjligen även fråga interpellanterna hur er syn på det lokala engagemanget i det här ser ut. Är socialdemokrater i Stockholm, Göteborg och Malmö också beredda att göra de satsningar jag och mina partivänner är?
Maria Arnholm (L):
Vi har absolut, Anna Wallén, mycket kvar att göra i Sveriges regering och i Sveriges riksdag innan vi har nått det fjärde jämställdhetspolitiska målet att mäns våld mot kvinnor ska upphöra. Jag känner mig ändå rätt stolt över den miljard som har satsats på att intensifiera arbetet för att komma till rätta med de här problemen.
Det har bedrivits ett arbete i rättsväsendet, hos polisen, i skola och av socialsekreterare. Kvinnojourerna har fått ökat stöd, och också stödet till att bygga upp Preventell har varit en del av satsningarna. Det är rimligt att alla dessa projekt på olika sätt nu blir en del i ordinarie verksamhet.
Carin Götblad har varit regeringens samordnare när det gäller våld i nära relationer. Hon kommer att presentera sina förslag och idéer under juni månad.
Hon har också tittat på idén om barnahus, på möjligheten att olika uppdragstagare samarbetar samt på andra sätt att arbeta som finns runt omkring i Sverige.
Jag ser fram emot hennes samlade slutsatser när det gäller barnahus och andra sätt att arbeta. Jag är i första hand upptagen av att vi ska hitta de bästa och mest effektiva sätten att hjälpa så många kvinnor och barn som möjligt.
Vi har tillsatt en utredning som ska ta fram en strategi för hur mäns våld mot kvinnor ska upphöra. Då är det för mig helt självklart att Preventell ska vara en del av alla våra satsningar som utredaren ska titta på. Hur ska vi göra det känt? Hur ska vi jobba med det nationellt? Är det med ett Preventell eller med flera Preventell?
Hur mycket resurser krävs? Vad kommer att hända när vi öppnar slussarna? Att utredaren också ska titta på detta för en framtida strategi anser jag vara helt självklart. Den verksamhet i den form den nu bedrivs ska självklart inte bli hängande i någon sorts vakuum i väntan på utredningens slutsatser.
Precis som interpellanten har konstaterat har jag varit mycket tydlig i en artikel med vad jag anser om Preventell och hur jag ser på behovet av ett nationellt ansvar för en verksamhet som jag tror delvis är större och kanske också ser något annorlunda ut än Preventell. Det är lite tidigt att veta det ännu.
Regeringen kommer att lämna besked under hösten i frågan. Det handlar inte om att det finns ett enskilt parti eller två som säger att det här ska vi absolut inte göra, utan det handlar om att våra beslutsprocesser ser ut på det sättet.
Maria Arnholm (L):
Den verksamhet som bedrivs inom Casm bekostas av Stockholms läns landsting. Man har begärt och fått utvecklingsmedel för de tre år som snart är till ända. Man har under den perioden byggt upp en fantastisk verksamhet. Om detta är vi på inget sätt oeniga.
Jag delar allt som interpellanterna har beskrivit. Här är ett unikt projekt där man har hittat ett sätt att nå människor i nöd och framför allt att skydda andra människor från att utsättas från nöd.
Det var ett tydligt treårigt projekt som skulle avrapporteras och utvärderas och så småningom ingå i en ordinarie verksamhet. Det finns diskussioner mellan landsting om hur man i ökad utsträckning ska kunna bidra till att hålla den här linjen vid liv.
När det för första gången har kommit fram en nationell verksamhet som fyller ett behov som ingen har fyllt tidigare menar jag att det finns all anledning att förhålla sig väldigt positiv och att, som jag har uttryckt tillsammans med mina partivänner i de olika landstingen, säga att det är vår absoluta ambition att det här ska finnas kvar.
Sedan handlar det om att avvakta den budgetprocess som ligger framför oss och att säga: Besked kommer inte vid årsskiftet, och det kommer inte nästa år, utan besked kommer under hösten.
Maria Arnholm (L):
Tack, socialförsäkringsministern, för svaret! Precis som ministern säger är vi överens om att det är bra att ta bort avdragsrätten vid pensionssparande, och precis som ministern står jag fast vid livsinkomstprincipen i pensionssystemet.
Jag delar uppfattningen att det är insatserna i arbetslivet som ska avgöra hur pensionen ser ut.
Herr talman! Vi säger inte när två människor skiljer sig att han som hade 75 procent av inkomsterna ska ha 75 procent av bostaden, 75 procent av en eventuell bil och 75 procent av alla de sparprodukter som socialförsäkringsministern nämnde.
Oavsett om det handlar om att man har betalat tillbaka på sina bostadslån eller sparat i andra typer av kapitalförsäkringar tycker vi att det är självklart att man ska dela detta lika om man väljer att gå skilda vägar. Men när det gäller den förmögenhetsbildning som man gör i den allmänna pensionen och i de allra flesta fall i tjänstepensionen, då ska man inte dela på det.
Då säger vi att här gäller inte giftorättsprincipen längre.
Jag har svårt att förstå att detta inte ska gå att diskutera, för det leder till att tiotusentals kvinnor - jag skulle säga hundratusentals - som är pensionärer och frånskilda lever med en mycket lägre ekonomisk standard än de gjorde när de var yrkesverksamma och när de levde i sitt äktenskap.
Det leder dessutom till att många kvinnor - jag törs också här gissa på tiotusentals - lever kvar i relationer som de vill lämna men inte har råd att lämna eftersom de har levt i ett långt äktenskap där en stor del av förmögenhetsuppbyggnaden har skett i allmän pension och i tjänstepension.
Som livslång feminist och bevakare av alla viktiga feministiska principer har jag stor förståelse för att detta inte är en enkel fråga. Jag ser att man skickar ut en signal när man pratar om det här som kan tolkas som att kvinnor inte behöver jobba - de kan sitta hemma och ta mannens pension. Men så enkelt är det ju inte.
Under mina 18 månader som jämställdhetsminister upprördes jag först över det jag fick lära mig om de kvarvarande mycket stora löneskillnaderna mellan män och kvinnor. Sedan förstod jag att de är ännu större när man går i pension. När vi gjorde ett nytt och fint, robust och bra pensionssystem för 20 år sedan byggde vi det för en rättvis värld.
Men vi har inte lyckats skapa, vare sig på det privata eller det politiska planet, något som ens är i närheten av en jämställd värld. Jag skulle verkligen vilja fråga socialförsäkringsministern: Kan vi inte titta på detta i en utredning?
Maria Arnholm (L):
Jag tänker att vilken regering som är feministisk och inte ska vi utvärdera när vi har sett lite resultat, socialförsäkringsministern. Det tycker jag delvis kan bedömas utifrån hur man orkar och vågar ta i den här frågan.
Jag delar, tror jag, alla de ambitioner som socialförsäkringsministern har när det gäller fördelningen av arbetstid, fördelningen av icke-betald arbetstid, fördelningen av föräldraförsäkring och ansvar både för arbete och familj. Men det har ju vi kämpat för i decennier. Det har på det här området, när det gäller pensioner, inte hänt någonting.
Av nya pensionärer - de som i dag är mellan 65 och 69 år - har en genomsnittlig kvinna 50 000 om året i tjänstepension, och en genomsnittlig man 94 000. Det vill säga att männen har dubbelt så mycket.
Jag kan till slut tänka att det nästan blir lite cyniskt. Vi mässar på om våra principer om hur det borde vara, men medan vi gör det går nya generationer av kvinnor i pension och får fortsatt så mycket lägre pensioner. Socialförsäkringsministerns partivän Hillevi Larsson nämnde ordet "kvinnofälla" tidigare i debatten i dag.
Jag måste säga att jag tycker att detta är en kvinnofälla. Jag vill se en regering som vågar se detta i vitögat och göra något åt det - att vända på den stenen och inte gömma sig bakom principen, som vi har gjort så länge, utan se fakta i ögonen. Dessa kvinnor har rätt till sin del av intjänad förmögenhet.
I förlängningen skulle detta annars innebär att man säger: Låt mannen ta 75 procent av huset också, för det är ju han som har dragit in alla pengarna! Tänk vilka förhandlingar det skulle bli vid köksbordet! Det funkar inte så. Vi kommer inte allra längst in i de förhandlingarna.
Vi ska använda föräldraförsäkringen, till exempel, som är en försäkring som använder våra skattepengar, men vi måste också acceptera att det finns hundratusentals kvinnor därute som har rätt till en rimlig pension eller som har rätt att lämna dåliga relationer och ändå ha något att sätta på bordet och någonstans att bo när de går i pension.
Jag är glad över att socialförsäkringsministern hänvisar till Pensionsgruppens arbete. Det jag hör därifrån är att det inte har hänt så mycket än.
Jag vill verkligen vädja till gruppens ordförande att ligga på och se till att detta är något som vi kan titta på under det närmaste året - vi vill lära oss och på bästa sätt förstå hur vi kan få en större del av det som två makar drar ihop under sitt äktenskap och som ska komma bägge till del vid en skilsmässa.
Maria Arnholm (L):
Tack så mycket, statsrådet! De här debatterna ger verkligen rikt tillfälle att vända på argumenten. Jag vill ändå gärna ta fasta på att vi inte ska göra samma misstag som våra partivänner gjorde för 20 år sedan. Jag har haft en del samtal med Bo Könberg, som ledde det arbetet. Till slut kom man ju överens om att man skulle kunna överlåta premiepensionsdelen, men det är inte många som gör det.
Det är några stycken - Bo Könberg och några till - men de är inte många. Det har alltså inte betytt särskilt mycket. Jag tror att tidsandan var sådan. Man var så övertygad om att man med snabb fart var på väg in i ett jämställt samhälle. Det trodde jag också. Jag blev förvånad när jag, tillbaka i politiken och statistiken för två år sedan, förstod att det faktiskt inte har hänt något alls.
Löneskillnaderna och pensionsskillnaderna består, och de till och med fördjupas i takt med att alltmer flyttas in i tjänstepension. Jag vill tacka för ett intressant och givande samtal och ta fasta på det som jag tycker mig höra, nämligen ett intresse för att titta på detta. Min utgångspunkt är att vi ska öka giftorätten, men jag vill verkligen också vara med och diskutera det.
Jag ser fram emot att få ta del av rapporter och att det arbetet snabbt kommer i gång och ger oss ny kunskap om hur vi kan gå vidare.
Maria Arnholm (L):
Mina studier vid Juridicum kom aldrig till ett slut men jag kom rätt långt, och jag har läst både straffrätt och processrätt och är väldigt engagerad i dessa frågor politiskt. Jag tillhör inte heller dem som tror på hårdare straff i alla lägen.
Men jag vänder mig mot tanken att det skulle vara lite lättare med beviskraven om det bara är två års fängelsestraff. Så minns jag det inte, utan rättssäkerheten är absolut. De hårda kraven behöver ställas när man ska döma någon till en fängelsedom oavsett om det är två eller tre år.
När det gäller straffet för våldtäkt är också jag, som är lite av en kriminalvårdsflummare, beredd att säga: När det gäller detta mycket allvarliga brott tror jag och vi från Liberalernas sida, väl företrädda av Roger Haddad i justitieutskottet, att detta är ett rimligt och viktigt steg att ta.
Maria Arnholm (L):
Jag hoppas också, Linda Snecker, att patriarkatet ska falla under min livstid, även om det får gå ännu lite fortare då. Jag tror att det viktigaste vi kan göra för att få stopp på mäns våld mot kvinnor handlar om förebyggande arbete, om maskulinitetsnormen och en massa andra saker.
Jag tror att vi kommer att åtala och fälla fler, inte i första hand på grund av frivilligheten utan på grund av att vi också straffbelägger oaktsamhet. Vi är alltså överens rätt långt. Men jag blir ändå förvånad över hur det är just på denna punkt.
När det handlar om hur ett av lagens vidrigaste brott ska bestraffas blir Vänsterpartiet och Linda Snecker enormt oroliga för att det ska vara ett år för mycket. Jag tycker att det bara är en konsekvent uppföljning av den skärpning och det perspektivskifte vi nu gör. Jag hoppas verkligen att Linda Sneckers oro ska komma på skam.
Maria Arnholm (L):
Det finns mycket att oroa sig över. Det finns all anledning att oroa sig och uppröras över att män också far illa i nära relationer och att män våldtas och förtrycks. Jag är övertygad om att också dessa män har stor glädje av den debatt vi för nu.
Det finns anledning att oroas och uppröras av att män också lider i ett ojämställt och könssegregerat samhälle. De får mycket sämre resultat i skolan. Mansrollen innebär ofta att man utsätts för och drabbas av våld och ohälsa. Det är också därför som liberaler har kämpat för jämställdhet i över 100 år.
Det finns också anledning att oroa sig över det djupt mänskliga i att det, när man diskuterar jämställdhet och pekar ut män, är många män som stänger öronen. En av våra mest framstående jämställdhetsdebattörer och forskare, Anna Wahl, lärde mig detta när jag var ny som jämställdhetsminister: Vill du skapa verklig skillnad måste du prata så att alla också lyssnar.
Detta skapar en del problem när vi tack vare metoo-berättelserna nu ser ett mönster som fyller på det vi redan visste, nämligen att närmare 100 procent av dem som åtalas eller döms för våldtäkt är män och att de trakasserier som metoo-berättelserna vittnar om begås av män. Det finns ingen väg runt detta.
Det är upp till alla oss feminister att hitta ett språkbruk eller ett sätt att prata om detta som gör att alla vill lyssna. Men vi kan inte oroa oss till tystnad. Jag vill gärna hylla det unga civilsamhället i form av Fatta-rörelsen, som ordnar killmiddagar här i kammaren under ledning av min liberala kollega Robert Hannah för att män ska börja prata om det.
Jag tror att metoo-rörelsen och alla berättelser nu gör detta så tydligt att många öron öppnar sig. Väldigt många män vill inte vara en del av detta men behöver också sträcka på ryggen och ta avstånd och visa var de står. Det måste vi förvänta oss och våga kräva.
Utöver stora och viktiga satsningar när det gäller sexualbrott och när det gäller den kunskap som måste finnas hos dem som företräder oss och ska verka för ett jämställt samhälle - i förskolan, i skolan, hos polisen, i rättsväsendet och inom vården - måste vi se till att det finns resurser för kunskap och utbildning. Regelverket är i stor utsträckning på plats.
Det handlar nu om civilkurage, mod och kunskap. Men jag vill också gärna hålla med Rossana Dinamarca om att detta handlar om något större. Vi har fått syn på något som präglar hela vårt samhälle. Därför är frågorna om löneskillnader och orättvisa pensioner också väldigt viktiga i metoo-debatten.
Rossana och jag förespråkar inte alltid samma lösningar här, men jag tror att det är väldigt viktigt att peka på att kampen också måste föras när det gäller ekonomisk jämställdhet.
Maria Arnholm (L):
Jag blev liberal feminist 1976. Då stod det "I Folkpartiets Sverige är det ingen nackdel att vara kvinna", och jag skulle rösta för första gången. Per Ahlmark talade om behovet av diskrimineringslagstiftning och att kvinnor var lika mycket värda som män. Jag fick också lära mig om en stolt liberal historia av allmän och lika rösträtt, särbeskattning och föräldraförsäkring.
Jag har fått förmånen att ta vid och vara med och att som politiskt sakkunnig och så småningom som jämställdhetsminister få jobba för förbättrad föräldraförsäkring. Och Nyamko Sabunis kamp mot hedersförtrycket fick jag ta vidare. Jag känner mig på många sätt stolt över detta. Inte minst som jämställdhetsminister fick jag dock ibland frågan när jag var ute och talade: Varför går det så långsamt? Vi vet ju allt, och allting är på plats, men ändå händer inget.
Till slut blir man svaret skyldig. Jag har funderat ganska mycket över varför det går så långsamt. Mitt svar har handlat om de väldigt djupgående strukturer som finns inom var och en och det vi hela tiden reproducerar mot bättre vetande. Jag har även pekat på förskolan och skolan som de ställen där vi skulle kunna göra verklig skillnad.
Därför har denna förfärliga metoo-debatt också ingett lite hopp, för jag tror på allvar att det djupast liggande, det förtryck som kommer oss allra närmast, har vi inte riktigt kunnat prata om. Jag tycker att vi ska tacka varandra för en viktig första debatt.
Det enda som kan hota oss nu är att vi inte är uthålliga, att vi somnar om och lägger historierna på hög. Jag tror dock inte att metoo-uppropen kommer att låta oss göra det.
Lars Beckman (M):
Till skillnad från Jens Holm representerar jag inte Stockholms innerstad, utan jag försöker som riksdagsledamot representera hela Sveriges befolkning. Det är precis som jag sade i mitt förra inlägg. Man kan vrida och vända på statistiken. Man kan titta på vilka undersökningar som finns. I Sverige har man granskat samtliga dödsolyckor som har skett.
Man har inte simulerat och inte gjort beräkningar, utan man har helt enkelt tittat på vilka olyckor som har skett och vilka som har haft dödlig utgång. Då är det fakta att i Sverige är risken att dö i en trafikolycka 40 procent större om man kör med dubbfria däck än om man kör med dubbdäck. Då säger Vänsterpartiet så här: Ja, men man ska få köra med dubbdäck om man vill, om man bara betalar för det.
Då är jag orolig för personer som har en låg inkomst eller en normal inkomst. Man har då en dubbdäcksavgift som är 1 000 kronor per år eller 2 000 kronor per år. Den som till exempel har en stor och fin tjänstebil kommer naturligtvis att utrusta den med dubbdäck, för man vill åka säkert. Bilisterna vill köra säkert med sin familj och kommer då att använda den möjligheten att använda dubbdäck. Alla däcktester som finns och alla undersökningar som finns visar att det är det mest trafiksäkra alternativet.
Det är då lite märkligt att just Vänstern säger: Ja, men låt oss införa avgifter på dubbdäck. Det kan bli så att människor av ekonomiska orsaker avstår från det mest trafiksäkra alternativet. Jag tycker faktiskt att vi som politiker ska ge alla människor möjlighet att köra trafiksäkert i Sverige. Det tycker jag är rimligt.
Står man bakom nollvisionen, vilket jag gör, och tycker att varje dödsolycka är en för mycket tycker inte jag att man ska uppmana människor att köra dubbfritt. Man ska kunna göra det om man har en sådan körstil och vill göra det. Men vi ska inte tvinga människor bort från det mest trafiksäkra alternativet.
Lars Beckman (M):
Vi kan nästan se här mitt framför oss hur splittrade Socialdemokraterna är. Peter Persson raljerar över mitt inlägg. Jag kan se fram emot att få diplomet. Raimo Pärssinen vill sätta mål för hur låg arbetslösheten ska vara. Men ni vill inte diskutera det viktigaste. Fru talman! Det är fullständigt meningslöst att diskutera mål om man inte diskuterar hur man ska få ned arbetslösheten.
Det är bara att konstatera att de fem skarpa förslag som ni socialdemokrater har är en attack på Alliansens arbetslinje. Ni talar om kilometerskatt på tung trafik med 14 kronor per mil. Ni talar om att avveckla kärnkraft, vilket skulle leda till kraftigt ökade energipriser. Ni talar om fördubblad moms. I Gävleborgs län har vi fantastiskt många duktiga och skickliga företag inom telemarketingbranschen som har otroligt många unga anställda.
Det är klart att det vore ett dråpslag för dessa företag om man fördubblade arbetsgivaravgifterna för unga. Jag tycker att det blir intressant här i interpellationsdebatten när finansministern står och försvarar den svenska modellen och förklarar att Alliansen står bakom den. Socialdemokraterna verkar samtidigt snarast upprörda över att alliansregeringen tillsammans med arbetsgivare och fackliga organisationer i god tradition gör upp tillsammans om hur jobben ska bli fler.
Det är snarare Socialdemokraterna som ställer sig vid sidan av och uttrycker ilska över att den svenska modellen fungerar väl. Det är lite märkligt. Alliansen har en politik för jobb. Vi sätter vårt fokus i den politiska debatten på hur jobben ska bli fler. Den som lyssnar på debatten kan notera att Socialdemokraterna talar om nivåer på a-kassa medan vi alliansföreträdare talar om jobb.
Det är också skillnaden i politiken i Sverige.