Olof Lavesson (M):
Vi har i dag att behandla kulturutskottets betänkande nr 1 om kultur, medier, trossamfund och fritid. Under den period som utskottet har hanterat betänkandet har mycket förändrats i vår omvärld. Mycket har orsaker långt utanför landets gränser men har också fått stora konsekvenser innanför våra gränser. Vårt politiska samtal har förändrats, och vår diskussion har tagit en annan inriktning. Tidigare har debatten handlat om att bryta barriärer och öppna gränser.
Gränslösheten har varit ett honnörsord. Nu talar vi om höjda murar, stängda broar och ökade kontroller. Det är inte, som vissa vill göra gällande, för att försvara en smal och subjektiv bild av vad som är Sverige och den svenska kulturen mot en obestämd och oklar fiende, utan för att vi ska kunna klara av att fortsätta ta det ansvar som har präglat vårt land så länge. Ett humanitärt ansvar förutsätter att man har såväl kontroll som kapacitet.
När den övriga politiken syftar till att säkra och kontrollera våra gränser blir kulturens och konstens gränslöshet allt viktigare. Reflektion, förståelse, respekt, ansvar, empati, igenkänning, omtanke och insikt är begrepp som ofta ligger utanför den gängse debatten men som är alldeles nödvändiga för att vi ska kunna fungera som människor. Genom att rikta ljuset mot oss själva lär vi också känna andra.
Genom att utmana våra föreställningar och testa våra egna gränser hjälper konsten oss att kunna förstå och relatera till vad som sker. Fru talman! Med allt detta som bakgrund var det ändå med viss besvikelse jag tog del av regeringens förslag till budget. Efter de första budskapen om rekordsatsningar på kulturen var min första tanke att gratulera kultur- och demokratiministern till en lyckad förhandling. Det är inte alltid kulturen som står först när begränsade resurser ska fördelas.
Men när jag sedan tog del av hur man faktiskt ville fördela denna så kallade enorma satsning blev jag förvånad. På kulturområdet lägger regeringen ytterligare 359 miljoner. Men endast en marginell del kommer kulturutövare och konstskapare till del. I princip handlar det om två huvudnummer: fri entré på ett begränsat antal statliga museer och en oklar satsning om 100 miljoner kronor på sänkta avgifter till kulturskolan. Den mest obegripliga av reformerna är den om fri entré.
19 museer, varav 16 ligger i Stockholms innerstad, ska i någon utsträckning - oklart vilken - beordras införa fria entréer på några eller alla utställningar, oklart vilka. För detta avsätter regeringen 80 miljoner kronor i kompensation - en summa som redan har räknats ut som otillräcklig. Anser regeringen verkligen att detta är den mest prioriterade satsning Kultursverige behöver? Varför välja en reform som slår så snett geografiskt? Vem ska egentligen få komma in gratis, och till vad?
Var tycker regeringen att museerna ska ta resurser när statens kompensation inte räcker till? Är det från samlingsvården eller från utställningsverksamheten? För att travestera rumpnissarna i Ronja Rövardotter : Varför gör regeringen på detta viset? När det gäller kulturskolan är det mesta höljt i dunkel. Om det är höga avgifter man vill åt är det framför allt välbärgade förortskommuner runt våra storstäder som berörs.
Jag kan ha synpunkter på avgiftsstrukturen i de här kommunerna, men jag tror inte att det är något man löser genom att pumpa in statliga pengar till dem som redan har. Samtidigt ska en särskild utredare ta fram förslag till nationell strategi för den kommunala kultur- och musikskolan, men hen ska inte vara klar förrän den 30 september nästa år. Hade det inte varit rimligt att först reda ut vad man vill innan man lägger 100 miljoner på det? Återigen: Varför gör regeringen på detta viset? När det gäller filmpolitiken är det samma sak.
Glatt går regeringen ut och river upp ett filmavtal, chockhöjer momsen på biobiljetter, tvingas till nödtorftiga kompensationer och aviserar att här ska det in en statlig filmpolitik. Men vad denna filmpolitik ska innehålla eller hur den ska utformas har man ingen aning om. En utlovad proposition i november december blev till en skrivelse i januari februari som blev till en eventuell skrivelse eller kanske en proposition i slutet av mars. Hade det inte varit rimligt att först komma fram till vad man vill innan man kapar trossarna och driver ut mot okänt mål?
Är det inte rimligt att man åtminstone överväger konsekvenserna för svensk film innan man ensidigt river upp grunden för dess finansiering? Varför gör regeringen på detta viset? På område efter område får man alltmer en känsla av en regering som skjuter från höften och glatt skickar pressmeddelanden, men som utlovar godispåsar utan innehåll. Den fiskdammen gör tyvärr inte succé på barnkalaset. Kulturen och konsten förtjänar bättre svar än "finns i sjön".
Från moderat sida lägger vi i år fram en stramare kulturbudget än vad regeringen gör. Vi gör ett antal satsningar och uppräkningar, men vi ligger ändå totalt på en lägre nivå. Det gör vi helt enkelt för att vi inte delar de prioriteringar hos regeringen som jag tidigare räknade upp. Vi tycker inte att det är rimligt att snedvrida museipolitiken på det sätt som regeringen vill, vi anser det inte vara rimligt att lägga 100 miljoner kronor på kulturskoleavgifter i Stockholms välbärgade kranskommuner och vi tycker inte att det är rimligt att riva upp filmavtal utan att ha en aning om vare sig konsekvenser eller alternativ.
Vi vill fortsätta att bygga en modern kulturpolitik som både värnar kulturens frihet och egenvärde och sätter in kulturen i en större politisk kontext. Under Alliansens åtta år vid makten tillfördes kulturen knappt 1 miljard kronor. Det motsvarar ungefär en tvåprocentig ökning om året, trots en djup ekonomisk kris. Detta är ganska unikt i ett internationellt perspektiv under de år som har gått. Kulturpolitiken får dock inte heller reduceras till att bli en tävling om vem som ger mest i bidrag.
Höjda arbetsgivaravgifter, som regeringen driver fram, slår mot kulturen och kulturnära näringar. Vi säger nej till detta, liksom vi säger nej till chockhöjningar av biomomsen, som riskerar att slå hårt mot såväl konsumenter som biografer i glesbygd. Vi delar inte regeringens linje att strössla lite extra över vissa samtidigt som man rycker undan mattan för andra. Avslutningsvis, fru talman, behöver framtidens kulturpolitik kopplas samman med frågor om tillväxt, ekonomi och sysselsättning, hälsa och bildning.
Men det handlar också om de förutsättningar som råder för skapandet av konst. Det handlar om konstnärers villkor, men också om det klimat i vilket konstnärer ska verka, om hur vi ser på vårt land och på de värden som ska råda här, om öppenhet och frihet, om nyfikenhet och upptäckarlusta, om kunskap och om provokation, om gränser som bryts ned och om tabun som spräcks. Framtidens kulturpolitik måste långsiktigt bygga på dessa insikter, och jag hoppas på många goda samtal och debatter framöver.