Sven Otto Littorin (M):
Det är väldigt lätt att hålla med Jennie Nilsson. Det måste jag erkänna. Men jag ska säga så här: Jennie Nilsson tog upp de 90 000 misslyckade rekryteringar som vi såg Svenskt Näringsliv rapportera om. Vilket slöseri! Det kan vi vara överens om. Det var 90 000 jobb som inte kom till som skulle ha kunnat komma till. Det är klart att man inte kan vara nöjd över det.
Problemet är möjligen att de yrkesutbildningar som skulle ha kunnat fylla de 90 000 platserna skulle ha satts i gång långt före valet för att det skulle ha fått den effekten 2007.
Det här är en besvärlig materia. Vi kan naturligtvis ha idéer om vilka jobb som inte kommer att finnas om tre år, men vi borde ha en mycket bättre gemensam indikation på vilka jobb som i stället ska komma till. Jag tror också att det blir en av de viktigaste insatserna som vi kan göra gemensamt på EU-nivå för att få bättre förståelse för vad vi behöver göra i form av utbildningsinsatser och annat.
Den uppfattningen delar jag helt och fullt med Jennie Nilsson. Jennie Nilsson pekar också på det som Arbetsförmedlingen brukar peka på, nämligen det generationsskifte som kommer på svensk arbetsmarknad om några år och naturligtvis möjligheten att vara redo för det. Där kan vi ju tydligare se vilka som går i pension och var det behövs nya personer som kommer in. Det kan man också räkna på.
Ibland förundras man dock lite grann över brister i prognosförmågan. Mitt tredje barn skulle födas i augusti, och det var då så dålig framförhållning på förlossningsklinikerna i Stockholmsregionerna att vi först blev anvisade till Mora eller något i den stilen. Då börjar man undra lite grann. Om man har nio månader på sig att prognoslägga när förlossningar kommer borde man ha lite större framförhållning. Men det är inte alldeles lätt.
Där behöver vi bli mycket bättre. Jag håller helt med om det. Vi måste också parallellt med detta naturligtvis strukturera vårt utbildningssystem så att det fyller de behov vi med någon trovärdighet tror kommer att uppfyllas.
Ett försök till det är vad jag har försökt att peka på, nämligen att nu gå upp i volym och också förbättra möjligheterna för yrkesutbildning - yrkeshögskolan som kommer i gång i sommar och andra saker - som syftar till att ha en bättre koppling mellan arbetsmarknaden och utbildningssystemet. Där finns det säkert mycket mer att göra för att det ska bli bättre.
En sådan sak som jag personligen och anekdotiskt skulle önska kunde ske är att de olika utbildningsanordnarna blir bättre på att berätta för sina blivande elever och studenter hur de ska lyckas. Tänk om universiteten i sin iver att få studenter också kunde berätta för de blivande studenterna att om du går den här utbildningen har du si och så många procents chans att få ett jobb inom två år efter avslutad utbildning!
Den typen av, ska jag kalla det för VDN-märkning, av utbildningen har vi inte i dag. Det gör att många elever och studenter lockas in i utbildningar som låter sexiga, roliga och spännande men som tyvärr inte leder till att de får ett jobb i andra ändan. Då riskerar man, precis som den unga kvinna som jag berättade om nyss, att känna sig trippellurad: på tiden, på pengarna och på möjligheterna att få ett jobb efteråt. Där kan vi bli bättre.
Slutsatsen man kan dra tror jag är att långsiktigt upprusta utbildningssystemet längs hela dess kedja och vara bättre på att prognostisera. Där tror jag säkert att vi kan hjälpas åt.