KBLab/rixvox huggingface dataset:
Solveig Hellquist (FP):
Jag lyssnade på statsrådets beskrivning av högeralliansen, den skräckinjagande högeralliansen.
Jag som har jobbat inom socialtjänsten och sett de här människorna gå till socialtjänsten och söka bidrag önskar inget hellre än att de fick möjligheter till arbete, att det fanns en annan politik så att de kunde känna egen makt och få en plats i samhället.
Det är inte bara socialdemokrater som är solidariska, utan det är något som finns även i den så kallade högeralliansen. När det gäller hyresskulder pratade jag med en chef för individ- och familjeomsorgen som just har ett ansvar för ekonomiskt bistånd till barnfamiljer.
Följande berättelse fick jag. I den aktuella medelstora kommunen finns ungefär 400 barnfamiljer som uppbär ekonomiskt försörjningsstöd.
Av dem betalar de flesta sin hyra med hjälp av detta bistånd, som naturligtvis ger en skälig levnadsnivå, men man blir inte rik på det. Människor är olika, och bland annat därför har vi en socialtjänst och en individ- och familjeomsorg.
Då finns det ett antal familjer som har bristande förmåga, föräldrar som de facto prioriterar andra utgifter än hyran fastän socialsekreterarna repeterar att den viktigaste utgiften de har är den för hyran. Det finns föräldrar, och det vet också statsrådet, som inte tar sitt föräldraansvar.
Men när det gäller vräkningar av barnfamiljer är det inte just den grupp som går på försörjningsstöd som är den svåraste. Går någon på löpande försörjningsstöd kan man kolla upp och fråga den enskilde: Har du betalat hyran den här månaden? Den kollen kan man göra.
Problemet är snarare de människor som inte betalar hyran fastän de har inkomster, de är inte rika, men de har inkomster över normen. Där har inte socialtjänsten samma kännedom. Det är det som kan vara det svåra.
I den här utredningen finns en diskussion om kostnader för socialtjänsten. En genomsnittlig hyresskuld är på 20 000-25 000. Det finns ett resonemang om att det är billigare att betala hyresskulden än vad kostnaderna för hanteringen är.
Då är min fråga till statsrådet: Tycker statsrådet att man i de fall som jag har beskrivit, människor som har inkomster men inte betalar hyran, ändå ska gå in och betala hyresskulderna? Vad har det för effekt för dem som verkligen lever på marginalerna? Vad skulle de tycka om det, de som faktiskt går på försörjningsstöd och betalar sin hyra?
Det finns andra som har inkomster över försörjningsstödet men som inte betalar hyran. Så finns det skrivningar i utredningen om att det vore billigare att betala hyresskulden. Det står så på s. 131 i utredningen.
Solveig Hellquist (FP):
Det här med hemlösheten är en hjärtefråga för mig. Jag har själv studerat den i mitt eget hemlän, Västernorrland, där alla kommuner leds av socialdemokrater.
Där uppmärksammade jag som socialkonsulent att alltfler ringde till mig - handläggare och anhöriga - angående enskilda missbrukare och psykiskt sjuka som inte hade tak över huvudet, trots att flera av de socialdemokratiska kommunerna till och med rev fastigheter.
Det var alltså ingen brist på bostäder. Det som jag också uppmärksammade var att allmännyttan blev alltmer restriktiv. Det var genomgående i kommun efter kommun, och jag vågar säga att det är ett mönster i landet. Den så kallade allmännyttan är oerhört restriktiv.
Vi skulle kunna göra debatten mycket längre om vi tittade på vilka svårigheter människor, utöver barnfamiljer, faktiskt har att få bostad. Det kan bero på en betalningsanmärkning, och det är 550 000 människor i Sverige som har betalningsanmärkningar. Här slår statsrådet mot Folkpartiet och kommunerna i Stockholmsområdet.
Men då tycker jag att statsrådet bör ta kommunpolitikerna i kommunerna i Västernorrland i örat för att de ska se till att människor ska ha någonstans att bo.
För att återgå till barnfamiljerna är det i alla fall min förhoppning att vi ska ha ett barnperspektiv och att det finns möjligheter att skona barnen från vräkningar om barnrätt får gå före föräldrarätt.
Solveig Hellquist (FP):
Jag får tacka ministern för svaret. Svaret innehåller många väl kända fakta om socialtjänstens uppgifter när det gäller att skydda utsatta barn och när det gäller anmälningsskyldigheten och förstärkningar av den skyldigheten. Vi är överens om en del saker i fråga om kompetensen inom socialtjänsten.
Det är min förhoppning att de erfarna och kompetenta socialarbetarna framdeles kommer att handlägga svåra barnärenden. Vi får se fram emot den nationella handlingsplan som Morgan Johansson framöver tänker avlämna. I dag är det faktiskt precis ett år sedan vi senast debatterade den här frågan. Också då tog jag upp problemet med att anmälningsskyldigheten inte fungerat.
Detta var efter det att Ekot hade gjort en kartläggning av 200 kommuner. Dels anmäler inte de som har anmälningsplikt, dels utreddes inte mer än ungefär 50 % av anmälningarna.
Det har nu varit en del tragiska fall där barn till och med har torterats till döds. Det har lett till att fokus återigen satts på situationen för utsatta barn och på anmälningsskyldigheten. Jag har frågat ministern vilka åtgärder han tänker vidta för att anmälningsskyldigheten ska fungera. Men något svar på den frågan har jag inte fått.
Jag anser att problemet med att lagstiftningen inte följs, och aldrig har följts, på det sätt som var tänkt kräver en väldigt seriös debatt, en noggrann analys och nya metoder i det sociala arbetet. Det räcker inte med att hänvisa till en lagstiftning som inte fungerar. Det är inte där problemet ligger.
Jag har lång erfarenhet av socialt arbete och har i åratal mött barn och familjer som far illa. Jag har även mött de anmälningsskyldiga - människor som är oerhört ängsliga för vad de kan ställa till med och för att de har sett eller hört fel.
Det kan också vara så att man känner att det inte är någon idé att anmäla därför att ingenting ändå händer, utan det ställer bara till med en dålig relation med familjen eller resulterar i att ett barn tas från dagis. I dagsläget vill jag också lyfta fram den rädsla som personalen känner trots att man har den här lagstadgade skyldigheten.
Bland annat läste jag häromdagen en krönika: Om man anmäler riskerar man att själv få ett elände och blir orolig för sina egna barns säkerhet. Det är samma sak som att folk inte vågar vittna. Det är som att be om att få livet förstört. Om den här anabola killen bodde granne med mig skulle jag inte våga anmäla honom och hans familj, för då skulle han kanske ge sig på min familj om han snedtände. Jag tror att det här är en oro som finns hos vissa människor.
Vad är det som kommer att hända? Då kommer det inte att räcka med att säga att det står i lagen att du har anmälningsskyldighet.
Jag tror att vi verkligen måste titta på frågorna om anmälningsskyldighet. Den har faktiskt aldrig fungerat, inte sedan 70-talet. Det finns alltid de som inte anmäler, ibland på grund av bristande civilkurage, ibland därför att de är rädda.
Jag skulle i den här första vändan i debatten vilja veta om ministern är beredd att titta på anmälningsskyldigheten lite mera noggrant för att vi ska kunna hjälpa utsatta barn.
Solveig Hellquist (FP):
Jag ser fram emot den analysen, och jag hoppas att de här svårigheterna med anmälningsskyldigheten verkligen finns med. I dagens debatt är det väldigt tyst om orsaker till att anmälningsskyldigheten inte fungerar. Jag har en dröm, ministern, om en annan socialtjänst.
Som jag ser i ministerns svar har vi inte samma åsikt om attityderna till socialtjänsten. Egentligen är portalparagrafen helt fantastisk, men vi har ändå misslyckats med att riktigt få acceptans för socialtjänsten. Jag kan säga att jag har varit till vårdcentralen i dag, men det är sällan en människa säger: Jag har varit på soc i dag och fått ett bra råd.
Man känner fortfarande, trots att det där många gånger görs ett bra jobb, att man är stämplad. Man skyltar inte med att man har kontakt med soc. Det ska vi ha klart för oss. Där kommer anmälningsskyldigheten in.
Jag ser inte någon mening med att vi har en skyldighet om man inte följer den, om man bryter mot den i allvarliga fall och det inte finns några som helst sanktioner, utan barn faktiskt får fara väldigt illa. Jag skulle vilja att socialtjänsten blev ett positivt ställe dit man gärna går när man har problem som förälder.
Det har alla föräldrar någon gång och tycker att det är svårt att vara förälder. Man behöver ett gott råd om man har problem med sina barn. Det ska man kunna få utan att alltid hamna i pappersrullar, dokumenterat. Vi vet att detta finns på sina håll, och det ska vi utveckla. Vi ska ha en synlig socialtjänst.
I dag är det ofta så, inte generellt men ofta, att man dyker upp i akuta situationer då till exempel ett barn ska omhändertas. Socialtjänsten ska egentligen vara synlig i vardagen. Jag har aldrig begripit varför socialtjänsten inte finns där barnen är. Barnen finns i förskola och skola.
Varför ska man sitta och trycka i något hus någon annanstans? Man ska vara så att man får nära kontakt med både föräldrar och barn. Om socialtjänsten fick en annan roll skulle det underlätta när man ser att det är problem. Vi säger att vi vill ha en vassare anmälningsskyldighet.
Det är ingen mening att anmäla om det inte leder till några åtgärder eller någon hjälp. Insatserna enligt socialtjänsten är frivilliga. Får man en signal om ett mycket allvarligt fall ska det faktiskt göras en anmälan.
Man kan till exempel tänka sig att det är en verksamhetsansvarig, chefen på förskolan eller rektorn, som har det yttersta ansvaret att se till att det finns rutiner och att alla fullgör sin skyldighet.
Jag tycker, ministern, att vi ska fortsätta att diskutera frågor om en ny anmälningsplikt och om en ny socialtjänst.
Solveig Hellquist (FP):
Jag känner igen hur det var på 50- och 60-talen. Det var ju fruktansvärda förhållanden som barn kunde leva i. Vi hade då debatten som sedan ledde fram till den så kallade agalagen. Men det är vanskligt det här med siffror. Jag har inte exakt aktuella siffror, men jag vet att barnmisshandelsfallen ökar igen.
Jag tänker på 70-talet då det fanns en opinionsbildning och en kampanj mot barnmisshandel. Jag tycker mig komma ihåg till exempel affischer där det stod en liten flicka som hade en docka i handen och som sade: Aldrig i livet ska jag klå mina barn!
Affischerna fanns överallt för att på något sätt medvetandegöra att det inte är okej att använda våld vare sig mot vuxna eller mot barn. Nej, jag är egentligen väldigt optimistisk.
Men jag tycker ändå att socialtjänstens arbete, resurser, kompetens och metodutveckling måste diskuteras, för de facto är det väldigt mycket som är likt hur det varit sedan lång tid tillbaka, även om det finns goda exempel här och var.
Jag tycker att Folkpartiet har en hel del bra förslag, till exempel om det tidiga föräldrastödet. Vi vill gärna ha kommunala barnombud som driver opinion. De skulle kunna göra det till exempel när det gäller att vi inte ska slå våra barn och låta dem fara illa.
De skulle kunna göra en massa olika bra saker, som vi gjorde i Timrå där vi fick Sveriges första kommunala barnombudsman.
Solveig Hellquist (FP):
Jag vill tacka ministern för svaret. Det är glädjande att höra att ministern verkar dela mina farhågor och min syn på de här frågorna. Av svaret jag har fått framgår det att det är många myndigheter som är verksamma.
Utifrån den verklighetsbild och den verklighetskontakt jag har ser jag att det verkligen behövs diskussioner och kraftfulla åtgärder på det här planet. Det är rätt många pojkar och flickor som inte mår bra.
Som liberal vill jag naturligtvis betona att även jag tycker att det är viktigt att respektera tryck- och yttrandefriheten, även om jag anser att yttrandefriheten, men tanke på dagens utbud vad gäller våld och sexualisering, kräver offer, särskilt kvinnor och barn men för all del även män.
Man kan kanske också tycka att producenterna utnyttjar våra demokratiska friheter på ett cyniskt sätt ibland. Det var faktiskt med viss tvekan som jag ställde den här interpellationen. Ifrågasätter man, som kvinna i min ålder, det vålds- och sexutbud som förekommer kan man ju upplevas som en gammal moraltant.
Men det är väl en risk jag får ta, och det kanske behövs några moraltanter också, även om jag själv inte längtar tillbaka till gamla tider. Jag tycker att de här frågorna måste komma högt på dagordningen. De måste diskuteras bland alla aktörer som arbetar med barn, och inte minst bland föräldrar. Det handlar också om att lära barnen kritiskt tänkande.
I det svar jag har fått av ministern kan man se att regeringen gör en del, men jag tycker att det ännu inte har fått tillräckligt genomslag. Själv började jag intressera mig för de här frågorna när mina egna barn var små på 80-talet. Redan då var utbudet sådant att jag tänkte: Det här kan inte vara bra för barn.
I vart fall är det inte lämpligt med de här budskapen som förhärligar våld och synen på män och kvinnor. De budskapen får bara inte stå oemotsagda. Det förutsätter att vuxna finns med. Ministern kommer kanske ihåg 1980 då Motorsågsmassakern kom. Det blev ett himla liv.
Det kallades för moralpanik av somliga. Man ogillade den här sortens underhållningsvåld på många håll. Underhållningsvåld är ju ett härligt ord att suga på. Jag har haft väldigt många kontakter med skolor och förskolor som är bekymrad för vad barnen tar del av.
Det handlar om spel, tv och dvd. Det synes bli allt råare. Eftersom föräldrarna många gånger inte vet vad barnen tar del av är barnen oskyddade. Föräldrarna kan ju inte hjälpa barnen. Ministern berättar i sitt svar att Medierådet har en viktig uppgift.
De har gjort undersökningar och skrivit rapporter. Jag har faktiskt gjort stickprov. Jag har frågat folk som jag har träffat om de vet någonting om Medierådet, och tyvärr vet de inte att det finns. Herr talman! Jag skulle vilja ha svar på en fråga som handlar om det här med förbudet mot tv-reklam riktad till barn.
Kan ministern ur ett påverkansperspektiv förklara varför barn ska skyddas från korta reklaminslag men inte från konsumtion av våld i medier i flera timmar per vecka? Vari ligger skillnaden? Jag har aldrig hört att något barn har blivit ängsligt och fått mardrömmar på grund av reklam men däremot av filmer.
Solveig Hellquist (FP):
Jag kan börja med att säga att i Folkpartiet tycker vi generellt att politiker inte ska lägga sig i det de inte behöver. I Sverige i dag tycker jag däremot att vi i vissa frågor har ett politiskt ansvar att driva opinion.
Om man då ser att barn och ungdomar möjligen kan fara illa av ett utbud kan man peka på att det finns rätt många myndigheter, det är väl 350 myndigheter som är tillsatta, och var och en kanske kan bidra när de ändå finns.
Som folkpartister säger vi naturligtvis nej till censur, men ja till opinionsarbete. Den här frågan är jag själv besjälad av eftersom jag har följt den under lång tid och haft väldigt många kontakter.
Såvitt jag vet handlar inte någon av de 3 500 motioner som har väckts om just det jag har skrivit om, utan det har jag en alldeles egen frihet att göra i Folkpartiet. Nu ska jag berätta om Carina Söderlund som jag träffade häromdagen. Hon åker runt till skolorna i Västernorrland och träffar pojk- och flickgrupper. Hon har fått en utmärkelse för årets jämställdhetsarbete i Sundsvall.
Hon berättar att hon ser att det sexistiska går allt längre ned i åldrarna. Barn kan inte leka längre. De har inte ens kläder för det. Flickornas ideal är det sexiga och vackra. Hon möter killar som är rädda för kärlek, för det är sex som gäller. Hon träffar flickor som drabbas av ätstörningar, självskador och som har dåligt självförtroende.
Carina har lyssnat in 40 kränkande tillmälen i skolkorridoren på tio minuter. Hon berättade att mellanstadiebarnen vet allt om såporna, från storlek på bh-kupor till byten av partner. Såporna är ofta en lektion i stereotypa könsroller, intriger, människors utbytbarhet och andefattigdom - den psykiska ohälsan breder ut sig.
Jag tycker att vi ska fråga oss om vi ger barn det de faktiskt behöver eller om de behöver alternativ. Där kan vi komma in lite grann på Folkpartiets politik.
Enligt en ungdomsundersökning, jag minns inte namnet, hamnar skolan på åttonde plats bland de viktigaste områdena för barn och ungdomar. I Folkpartiets Sverige vill vi gärna se att skolan är en sådan plats där alla barn trivs och får den kunskap de behöver utifrån sina förutsättningar.
Dessutom anser vi att barn ska ha en meningsfull fritid och gärna kunna erbjudas andra kulturella aktiviteter än de kanske gör framför tv:n eller datorspelen.
Jag ska avsluta med att fråga ministern: Hur ska våra strävanden att uppnå jämställdhet mellan könen kunna uppnås i en värld där medierna, tv och dataspel, skildrar pojkar och flickor, män och kvinnor på ett så stereotypt och våldsamt sätt? Vilket ansvar anser ministern att skolan och föräldrarna har när det gäller att ge barn möjligheter till andra kulturella aktiviteter?
Solveig Hellquist (FP):
Det är alldeles rätt att vi ska erbjuda barn och ungdomar bra program på tv och radio och i övrigt. Vi vuxna ska vara närvarande både som föräldrar och som lärare. Jag kan säga att den här undersökningen är från Kairos Future - du känner säkert till vad det är.
När det gäller Medierådet besöker jag gärna det utskott, eller vad det är, som finns under Utbildnings- och kulturdepartementet. Medierådet var det som kallades för Våldsskildringsrådet tidigare och vars arbete jag följt. Tyvärr var den lika okänd för den som inte engagerade sig i frågorna.
Det ger ändå förhoppningen att faktiskt alla partier ska ägna de här frågorna en tanke, eftersom det ytterst handlar om hur barn och ungdomar mår och vilka attityder de får.
Alltmedan vi till exempel jobbar för jämställdhet och mot mobbning är det andra krafter som visar på bristen på jämställdhet och i princip visar på utslagning och mobbning. Jag kommer i alla fall inte att släppa den här frågan så länge jag har kontakt med verkligheten.
Solveig Hellquist (FP):
Vi är många som har erfarenhet av folkbildning. Men använder man ordet folkbildning är min erfarenhet att det finns en och annan som inte vet vad ordet står för. Talar man däremot om studieförbund och folkhögskolor vet de flesta vad det är fråga om.
Själv kom jag i kontakt med folkbildningen i unga år. Det var som studiecirkelledare i nybörjarengelska. Vi hade grupper av män och kvinnor med olika bakgrund, och det är med glädje jag ser tillbaka på den tiden.
Förutom att cirkeln gav möjligheten att lära känna nya människor, lära sig nybörjarengelska, få skratt och prata om livet i stort var det en extra kurs då alla hade med sig egna bakverk. Det här är exempel på vad studiecirklar kan ge.
Jag känner flera som har goda erfarenheter av att studera på folkhögskola. Just nu finns en man som jag känner på Biskops Arnö för att förverkliga sin dröm att bli fotograf. Han hade vernissage på Södermalm i slutet av januari, och det var roligt att det kom väldigt mycket folk.
Mycket har sagts, och jag kan bara betona att folkbildningen har gamla anor. Den spelar och har spelat en betydelsefull roll för kunskap och bildning och gör så fortfarande. Siv Holma har betonat att den ska vara fri och frivillig, och det vill jag också göra.
Jag vill själv kunna bestämma innehåll och arbetsformer för min undervisning, fritt från centralstyrning och politiska pekpinnar. Folkbildningen fyller en funktion med nischer som andra utbildningsaktörer inte vare sig kan eller ska fylla. Även studieförbunden har en betydelsefull roll.
Folkbildningen, folkhögskolorna, studieförbunden är viktiga, och därför har regeringen satsat på den här verksamheten och ökat bidraget för 2007 med 490 miljoner. Totalt för 2009 handlar det om 3,2 miljarder.
Jag tycker att regeringen tar den här verksamheten på fullt allvar. Dessutom, precis som nämns i motioner, måste vi lära mer om EU, EU-valet och ordförandeskapet. Regeringen satsar de facto 5 miljoner detta år och 5 miljoner ytterligare två år framåt. Det är mycket angeläget.
Det är allvarligt, som jag ser det, att vi svenskar inte riktigt kommit med på banan när det gäller vårt EU-medlemskap. Nu till friluftslivet: Friluftslivet handlar om hälsa, gemenskap och glädje. Friluftsliv är både hälsosamt och lönsamt - kultur och hälsa, friluftsliv och hälsa.
Redan Carl von Linné visste det på 1700-talet. Jag har skrivit under en motion till utskottet om friluftsliv. Jag är glad att utskottet har gillat den, i alla fall punkt 5 i motion Kr281, om det är rätt uppfattat.
I vilket fall som helst tycker jag och mina kolleger som skrivit under den att friluftsliv är en mycket viktig sak och skulle gärna se att man kommer fram till att det behövs lite mer resurser för den här delen framdeles.
Vi får se vad utredningen kommer fram till därvidlag. Jag för min del tycker, och jag tror flera andra, att vi ska lyfta fram den här frågan. Med det yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet.
Solveig Hellquist (FP):
Frågan om våld mot kvinnor har jag följt noga, och detta är naturligtvis en ytterst utsatt grupp. Våld mot kvinnor är en problematik som man verkligen måste gå till botten med.
Visst skulle jag kunna verka för att en utredning sker på detta plan. Men våld mot kvinnor är en problematik som egentligen är gemensam för alla kvinnor. Här gäller det framför allt att vi får många män på banan som verkligen ifrågasätter det som pågår.
Jag tycker att det blir allt värre, inte minst med anledning av det som händer på Internet. Papperslösa i Sverige är en oskyddad grupp och naturligtvis en särskilt utsatt grupp.
Solveig Hellquist (FP):
När det gäller våld mot kvinnor har regeringen med Nyamko Sabuni i spetsen gjort ett stort handlingsprogram för att verka mot förekomsten av våld mot kvinnor. Kvinnojourerna har också tilldelats mer pengar.
Men kvinnojourerna består av ideellt arbetande människor som har ett stort engagemang för dessa frågor. Men ibland är det så komplexa frågor att det skulle behövas även andra kompetenser.
Jag har inte fördjupat mig specifikt i frågan om papperslösa kvinnor och deras speciella utsatthet för våld. Det är naturligtvis en fråga som jag får ta med mig.
Maud Ekendahl (M):
Kenneth Lantz lyfter upp en mycket viktig fråga angående patientsäkerhet inom vården. Jag hade inte möjlighet att läsa den artikel som Kenneth Lantz talar om, men jag såg på de sena nyheterna på TV 3 som också tog upp den här frågan och påtalade just att flera tusen människor drabbas på något sätt. Så visst är frågan mycket aktuell, och det har den varit länge.
Eftersom jag är ledamot av Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd kommer jag på det ena eller andra sättet ständigt i kontakt med dessa frågor under de sammanträden vi har. Nu har jag suttit i Hsan i 13 år.
Statsrådet Ylva Johansson har helt rätt i att det handlar om två saker: dels att upptäcka och påtala brister i vården, dels att förbättra den kvalitet som inte är bra.
Jag vill informera om att socialutskottet nyligen behandlat den här frågan, och den kommer att debatteras i kammaren nästa vecka, onsdag den 8 februari, i samband med socialutskottets betänkande SoU10.
Frågan kommer att debatteras under rubriken Legitimation och skyddad yrkestitel eftersom det finns en reservation från borgerligheten. Vi från den borgerliga sidan anser att det behövs ett mer målmedvetet patientsäkerhetsarbete inom hälso- och sjukvården.
Vi tror att antalet misstag i vården skulle kunna minskas bland annat genom förbättrade säkerhetssystem och genom att ha ett medvetet säkerhetstänkande för hela verksamheten. När saker sker inom vården händer det många gånger att en eller några personer individuellt blir utpekade som de som gjort misstagen.
Med erfarenhet från Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd kan jag konstatera att felen och bristerna många gånger handlar om stress, bristande kontrollfunktioner inom vården, dålig organisation och inte minst förekommer det att ledarskapet inte är särskilt bra.
Därför, fru talman, blir jag lite ledsen när jag hör Ylva Johanssons svar där hon säger att "jag kommer att följa utvecklingen på detta område med stort intresse" och att hon inte har för avsikt att initiera och vidta några åtgärder.
Jag undrar, precis som Kenneth Lantz, varför man bara hänvisar till detta när man faktiskt har makt och möjligheter att göra något. När problemet är så stort som det är undrar jag varför Ylva Johansson bara vill se på och inte är beredd att vidta några åtgärder.