Katarina Brännström (M):
Jag tror att vi alla kan vara överens om att det är viktigt att alla kommer i jobb. Alla som är i arbetsför ålder och som vill och kan utföra ett jobb måste också jobba. Det är bara så vi kan klara av den framtida utmaningen. Visst saknas det kompetent arbetskraft på många ställen och finns flaskhalsar. Det är tråkigt. Vi är nog ganska överens om problembilden.
Däremot tycker jag inte att vi är särskilt överens om varför det har blivit så här och vad vi ska göra åt det. När man hör socialdemokrater låter det alltid som att det är snabba, korta Amsutbildningar, riktade yrkesutbildningar som ska lösa detta, när det egentligen borde ha varit skolans sak att för länge sedan se till att rusta människor för ett yrkesliv som vuxen.
Men här låter det alltid som att det är Ams som ska ordna allting. Tyvärr har det varit så under den socialdemokratiska regeringsperioden att yrkesutbildningar inte har haft särskilt hög status. Det tycker jag är tråkigt.
Det har också varit så att man har slopat många yrkesutbildningar, och många har blivit väldigt teoretiserade, vilket har gjort att alltför många har hoppat av skolan utan att ha vare sig färdiga betyg, en färdig utbildning, eller vara rustad för ett yrkesliv som vuxen. Den här bristen har varit långvarig. Nu har den blivit akut, därför att vi går in i en ny högkonjunktur igen.
Men bristen på yrkeskunnig personal inom många yrken har funnits väldigt länge. Jag träffar 30-åringar. Jag träffade alldeles nyligen någon som sade till mig: Jag har aldrig haft en chans. Jag tyckte inte om att gå i skolan. Jag hatade skolan. Men jag har aldrig fått en chans.
Den personen hade för ett antal år sedan varit uppe till diskussion för att få förtidspension men själv sagt "Det går jag bara inte med på" och hankat sig fram på diverse jobb som inte hade gett särskilt mycket. Så kan vi inte ha det! Vi måste ha det så att unga människor skaffar sig grundkunskaper. Alla kan inte gå på universitet.
Men genom att få grundkunskaper för vissa yrken får man lätt att komma ut i arbete. Här har det brustit sedan länge. Alltför många fick också mixa ihop sin egen utbildning. På en arbetsplats på en tillverkningsindustri träffade jag tre kockar som nu faktiskt stod vid olika CNC-maskiner.
En hade studerat restaurang och medier tillsammans. Tv-kock hade man möjligtvis kunnat bli, men det behövs inte så många sådana. Det är likadant inom vård och omsorg, som också är uppe i debatten. De yrkena har haft låg status i årtionden - i 50 år, skulle jag kunna säga. Jag förstår inte varför man inte har ökat intresset, höjt statusen, förbättrat utbildningen eller för den delen också arbetat fackligt med att höja lönerna.
Varför har man inte gjort mer tidigare? Varför tror man att nuvarande regering med något slags quick fix ska lösa allt detta på en gång? Så enkelt är det inte. Jag tycker att det är viktigt att man i en debatt sansar sig och också tar på sig en del av det ansvar som man har haft.
Nu kommer vi att få en annorlunda gymnasieutbildning med lärlingsutbildningar, yrkesinriktade utbildningar, yrkesvux och annat som kommer att se till att människor blir anställningsbara och också kan gynna industrin där det behövs.