Per Åsling (C):
Jag är förundrad över att denna debatt över huvud taget behöver föras i Sveriges riksdag i dag. I grund och botten råder en bred samsyn om EU-frågornas hantering mellan fem av riksdagens partier, vilka tillsammans representerar mer än 80 procent av mandaten.
Alltsedan det svenska EU-medlemskapets början har också dessa fem partier strävat efter att gemensamt komma fram till formerna för samråd och beslutsfattande i EU-frågorna. Den ordning som vi har i dag för att hantera EU-frågor är ett exempel på denna samsyn. Ministrar deltar på utskottssammanträden.
Inför ministerrådsmöten och toppmöten sker samråd i EU-nämnden. Efter toppmötena återrapporterar regeringen direkt till kammaren, med möjlighet för riksdagens ledamöter att debattera resultaten.
Ett ytterligare exempel är formuleringarna om EU-medlemskapet i regeringsformen, beslutat i bred enighet över partigränserna.
Låt mig konstatera att det är ett värde i en demokrati att vara överens om formerna för beslutsfattande och debatt och att i stället låta debatten handla om sakfrågor och substans. Det är en grundhållning som jag vet att Socialdemokraterna till fullo står bakom.
Faktum är att Socialdemokraterna utmärkt sig genom ett starkt och entydigt försvar för en stark regeringsmakt, för regeringens särställning i utrikespolitiken och för att EU-samarbetet i stor utsträckning ska räknas just som utrikespolitik.
Det här gör dagens betänkande desto märkligare därför att Socialdemokraterna nu gör gemensam sak med tre partier som i grunden är eller måste anses tveksamma till EU-samarbetet som sådant och som i praktiken har ställt sig utanför det samförstånd som präglat formerna för ett svenskt EU-medlemskap. Herr talman!
Jag visar gärna min respekt för en samarbetsorienterad och pragmatisk socialdemokrati.
Med det lämnar jag själva formfrågan och går över på den sakfråga som föranletts av utskottsmajoritetens agerande. Även i sakfrågan tror jag att det råder en bred samsyn mellan flertalet av riksdagens partier.
Sverige har förvisso tagit sig igenom de senaste årens finansiella turbulens väl, huvudsakligen på grund av den budgetdisciplin som varit vägledande för såväl socialdemokratiska som borgerliga regeringar.
Budgetdisciplinen uppnås tack vare ett tydligt och stabilt ramverk för svenska offentliga finanser, ett ramverk som skapades under en socialdemokratisk ministär till följd av 1990-talets finanskris. Till dess tillkomst var Centerpartiet starkt pådrivande.
Men Sverige har inte varit opåverkat, och den kris som tvingat flera europeiska ekonomier på knä har varit ett hot mot alla europeiska länder.
Ett av grundproblemen är naturligtvis bristande budgetdisciplin och rentav förakt för de konvergenskrav som ligger till grund för det ekonomisk-politiska samarbetet inom EU.
Inte bara för eurons skull utan för den politiska och ekonomiska stabiliteten i EU, för Europas konkurrenskraft och för en fortsatt fungerande europeisk union är det avgörande att vi återupprättar disciplin och respekt för gemensamt fattade beslut.
Det är i det ljuset man ska tolka de åtgärder som föreslagits av kommissionen och av rådets Van Rompuy-grupp, och det är i det ljuset man ska se det fransk-tyska inspelet till diskussionen. För det är just ett inspel, och dessutom ett inspel som redan fått hård kritik från många håll.
Jag skulle vilja säga att det inte finns anledning för Sveriges riksdag att agera i dag. Men vad gäller de, låt mig säga, mer seriösa förslag som lagts fram för att värna den finansiella stabiliteten borde de i sig inte vara särskilt kontroversiella.
Det handlar om åtgärder för att övervaka makroekonomiska obalanser och om sanktioner för de länder som inte vidtar åtgärder. Det handlar också om förstärkning av stabilitets- och tillväxtpakten och minimikrav på nationella finansiella ramverk. Och det handlar om en permanent mekanism för att hantera kommande kriser.
Jag har svårt att se vari det kontroversiella ligger. För Sveriges del är ingreppen måttliga; vi har ett stabilt ramverk med överskottsmål, utgiftstak och balanskrav på kommunernas ekonomi.
Sverige är en av Europas allra starkaste ekonomier i dag, och självklart ligger det i vårt intresse att också andra EU-länder sköter sig. Herr talman! Självfallet måste och kommer riksdagen att engageras i det pågående arbetet för att öka den finansiella stabiliteten i Europa. Allt annat vore orimligt.
Men det är inte heller rimligt att gå utanför de samarbetsformer som vi beslutat i bred enighet, vare sig man ser till processen eller till innehållet. Låt mig avslutningsvis få yrka bifall till reservationen.