KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ann Linde (S):
Vi hade en interpellationsdebatt om de mänskliga rättigheterna i Turkiet senast den 16 december här i kammaren. Vi fortsätter att bevaka den negativa utvecklingen i Turkiet när det gäller respekten för mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatens principer. Det sker genom en rad direktkontakter med både turkiska företrädare, civilsamhället, MR-försvarare och så vidare.
Det sker i förhållande till de åtaganden som Turkiet har som medlem i Europarådet, OSSE och så vidare. De konkreta frågor som Håkan Svenneling tar upp i sin interpellation handlar delvis om EU och medlemskapsstödet. Det stämmer att Turkiet får ett förmedlemskapsstöd, och det har bidragit till reformer i landet.
Men mot bakgrund av den negativa utvecklingen i Turkiet har EU bestämt att storleken på stödet ska minska, och man har riktat in det alltmer på områden som demokrati, mänskliga rättigheter och rättsstat. Det är områden där vi har gemensamma intressen, till exempel migration, gränshantering, klimat och miljö.
Vi har gett stöd till nedskärningarna, men vi verkar också för att stödet till demokratiska krafter, MR-försvarare och så vidare ska värnas när man har gjort de här neddragningarna. När kommissionen 2021 föreslog en nivå på stödet som var 38 miljoner euro högre jämfört med 2020 avstod Sverige från att stödja rådets beslut att godkänna finansieringsbeslutet.
När det gäller flyktingstödet har regeringen inte samma uppfattning som Vänsterpartiet, utan vi stöder tvärtom fullt ut ett fortsatt stöd till flyktingar i Turkiet över regionen. Jag har flera gånger upprepat här i kammaren att jag har talat gång på gång med UNHCR:s chef, som bekräftar att Turkiet är ett av de bästa ställena i världen när det gäller att ta hand om flyktingar på ett bra sätt.
Det är en central del av det gemensamma migrationsuttalande som togs 2016. EU - Sverige är ju en del av EU - har lagt fram ett paket om fortsatt finansiellt stöd till syriska flyktingar i Turkiet men också i Jordanien, Libyen och andra delar. Det är viktigt att vi har ett samarbete med Turkiet här, framför allt för flyktingarnas skull men också för att det tjänar oss.
Vi har inte möjlighet att ta emot alla dessa flyktingar från Syrien. Där gör Turkiet, i denna del, ett bra arbete.
Ann Linde (S):
Jag kommer nog inte att kunna kommentera alla olika trådar som Håkan Svenneling tog upp, men jag börjar med det sista först: flyktingarna och att det inte är hållbart. Nej, det är inte hållbart för att kriget i Syrien håller på. Flyktingarna från Syrien är antingen i Turkiet eller så har de kommit till oss. Nu har vi kommit överens med Turkiet om att vi ser till att betala för att de ska få ett värdigt ställe att vara på.
De får utbildning och hälsovård, och de integreras i civilsamhället. Det kommer inte att bli något slut på detta förrän Syrienkriget slutar. Bland annat av det skälet hade vi Geir Pedersen, som är FN:s sändebud, hos oss i går, när EU:s utrikesministrar träffades och talade om bland annat vägar framåt för att få slut på Syrienkriget.
Det är detta som är problemet, inte att vi har överenskommelsen med Turkiet. Sedan gäller det de mänskliga rättigheterna och terrorstämplingarna. Håkan Svenneling har precis som jag besökt Turkiet många gånger. Det är också många i riksdagen som har mycket kontakter, djupa kunskaper och mycket information.
Det finns ett brett intresse för vad som händer. Självklart är terrorstämplingar av svenska medborgare problematiska, och vi har också protesterat mot dessa. Men när det gäller PKK:s terrorstämpling står Sverige helt bakom den och har inga planer på att ändra vår position.
Vi har tillsammans med EU en fortsatt dialog med Turkiet om detta och tar upp dessa frågor hela tiden. Jag besökte också Ankara förra året som OSSE-ordförande och kommer att fortsätta att göra det för att försöka få förändringar till stånd.
Det är väldigt grova brott som begås mot oppositionspolitiker, till exempel från våra systerpartier. Vi har båda HDP som systerparti; flera andra partier i riksdagen har också det. Vi har CHP. Glädjande nog ökar båda dessa partier nu i opinionen.
Det är alltså inte kört för möjligheterna, även om repressionen är hård mot dessa oppositionspolitiker och MR-försvarare. De behöver allt stöd de kan få.
Detta är, tycker jag, nästan det viktigaste skälet till att man ska ha kvar ett medlemskapsperspektiv, för det är nästan det enda som är kvar som ändå sätter press på regeringen i Turkiet. Ett problem är också att Turkiet inte har implementerat Europadomstolens utslag i flera fall.
Vi har talat om enskilda fall, men det är, skulle jag vilja påminna om, hundratals och ännu fler som sitter fängslade på grunder som inte är acceptabla och som borde friges.
Ann Linde (S):
Tack, Håkan Svenneling, för den här debatten! Håkan Svenneling tar upp de borrningar som har förekommit i Medelhavet och sanktioner med anledning av detta. Det har också varit en otroligt instabil och hotfull situation i östra Medelhavsområdet, som har stört förbindelserna mellan EU och Turkiet.
Europeiska rådet beslutade att man ska försöka få till stånd ett samarbete som gör att Turkiet och Grekland kommer överens om vad som ska gälla, att man följer internationell rätt och att man ska ha ett gradvist och proportionellt men också reversibelt sätt att samarbeta.
Går det i fel riktning ska man alltså sluta med de mer positiva samtalen. Det tycker jag i alla fall är bra - om inte annat den villkorlighet som Europeiska rådet fastställde. Nu har vi högnivådialogen med Turkiet. Jag ser framför mig att den kommer att fortsätta under detta år; vi är bara i januari.
Jag hoppas att dialogen om demokrati, rättsstat och mänskliga rättigheter kommer att fortsätta, och inte minst den om kvinnor. Jag hoppas att jag själv ska kunna åka till Turkiet för att ha samtal med regeringen men också med oppositionspartier, människorättsorganisationer och feminister.
Jag tror nämligen att det är väldigt positivt att man känner att hela det civilsamhälle och oppositionssamhälle som finns inte glöms bort.
Ann Linde (S):
Låt mig börja med två frågor som Håkan Svenneling tagit upp i debatten: frågan om en EU-armé och frågan om en försvarsunion. Jag vill understryka att detta absolut inte är aktuellt i arbetet med den strategiska kompassen. Det finns inga förslag om en europeisk armé eller försvarsunion på bordet.
Vi skulle inte heller stödja en utveckling som gick i riktning mot en armé eller en försvarsunion. Däremot bejakar vi samarbetet och utvecklingen för att EU ska få en starkare försvarsförmåga och kunna agera bättre, samtidigt som vi utgår från att arbetet fortsätter att vara mellanstatligt.
Svenneling ifrågasätter också om vi kan vara militärt alliansfria. Jag måste säga att detta absolut inte påverkar vår möjlighet att fortsätta vara militärt alliansfria.
Det EU-fördrag som vi utgår från säger - och så har det varit ända sedan vi gick med i EU - att det finns en särskild karaktär hos vissa medlemsstater när det gäller säkerhets- och försvarspolitiken och att detta inte ska påverkas av samarbetet.
EU-samarbetet är en solidarisk gemenskap, inte en militär allians med försvarsförpliktelser. Det tycker jag är viktigt att säga. Diskussionerna om innehållet är inte klara utan pågår nu. Det har kommit ett par olika utkast där det har gjorts ganska stora förändringar.
Man räknar med att vi kommer att ha ett färdigt utkast först i mars. Därefter kommer man att ta beslutet på utrikesrådet, och vi kommer naturligtvis att samråda med riksdagen formellt. Vi har redan diskuterat det här i försvars- och utrikesutskottet för att säkerställa en bred förankring.
Det är väldigt viktigt att se att den strategiska kompassen spänner över ett väldigt brett frågekomplex. Det handlar om krishanteringsinsatser, förmågeutveckling, byggande av motståndskraft och partnerskap. Inom alla de här olika områdena agerar vi för att de svenska intressena ska tas till vara. Jag kan ta några exempel.
Vi är som sagt pådrivande för den civila krishanteringen. Vi vill ha en civil pakt med konkreta åtaganden för en mer effektiv krishantering. Den nuvarande pakten tar slut 2023. Vi har tagit olika initiativ för att jämställdhetsaspekterna ska komma upp. Det gäller exempelvis agendan för kvinnor, fred och säkerhet.
Inte minst under vårt OSSE-ordförandeskap har jag blivit helt övertygad om att detta är mycket viktigt. När det gäller frågan om hybridhot vill vi att det ska tas fram en hybridverksamhetsverktygslåda. Det är några exempel på svenska positioner.
Ann Linde (S):
Låt mig börja med Pål Jonsons frågor. Jag kan bekräfta att vi fortfarande har samma inställning. Vi tycker inte att det är en bra idé med en stående snabbinsatsstyrka och egna strukturer. Vi tycker inte att EU ska duplicera det arbete som andra organisationer gör.
Det säger sig självt att eftersom man inte har använt de snabbinsatsstyrkor som finns är det inte sättet som EU ska verka på.
Det är viktigt att den strategiska kompassen inte anger prioriteringar för enskilda militära förmågeprojekt och att den europeiska försvarsindustriella, teknologiska basen bygger på konkurrens.
Här är vi inte överens med exempelvis Frankrike, som menar att man ska försöka ha mer egna kompetenser, vilket ligger inom begreppet den strategiska suveräniteten.
Att inte bygga upp försvarsindustri i konkurrens och inte kunna använda till exempel amerikanska delar tror vi skulle försämra försvarsförmågan för EU:s medlemsländer.
Pål Jonsson kritiserar att jag säger att det ryska agerandet ska beskrivas på ett tillfredsställande sätt.
Vår uppfattning är givetvis att man måste beskriva det som sker väldigt tydligt, inte minst när det gäller hotet mot säkerhetsordningen, och Sverige har därför nått stora framgångar när vi har motat tillbaka försöken att ta bort de fem principerna för EU:s Rysslandspolitik.
Man ska komma ihåg att de fem principerna skrevs efter att Ryssland annekterat Krim och gått in och stöttat separatisterna i Donbass, det vill säga då det som vi nu är oroliga för ska hända redan hade hänt. Därför är de fem principerna väldigt tuffa, och det är också därför vi inte har några toppmöten och därför vi har sanktioner och så vidare.
Stora, tunga medlemsländer har diskuterat om EU skulle släppa de fem principerna, och därför är det viktigt att vi fortsätter att säga att det måste vara på ett tillfredsställande sätt. Komponenten med attackerna mot den europeiska säkerhetsordningen ligger kvar och måste in och beskrivas i den strategiska kompassen.
Ann Linde (S):
Låt mig börja med att tacka Pål Jonson för att han tagit upp frågan om den strategiska kompassen i en IP-debatt. Det är svårt att förklara för folk vad en strategisk kompass är. Det är inte lätta begrepp, och det blir inte lättare av att det är ett så stort frågekomplex.
Därför tror jag att det är bra att vi hela tiden tar upp det i offentligheten och försöker förklara lite mer vad det handlar om, vad som är viktigt och så vidare. Det handlar om att stärka EU:s handlingsförmåga som en säkerhetspolitisk aktör. Därmed stärks EU:s förmåga att ta ansvar för sin egen säkerhet och säkerheten i grannskapet.
Det står inte i motsats till en stark transatlantisk länk. Detta har aktualiserats bland annat av de komplexa hot som Europa har att hantera. Några av dessa hot nämnde Pål Jonson. Det är inte bra om vi har blivit sämre inom vissa områden, men det beror också på att omvärldsläget har blivit mycket sämre.
Därför är Sverige väldigt aktivt i att påverka utformningen av den strategiska kompassen samtidigt som vi värnar våra egna intressen. Den solidariska säkerhetspolitiken är utgångspunkten, så som den har fastslagits i regeringens totalförsvarsproposition.
För att sammanfatta vill Sverige att EU ska ta ett större ansvar för sin egen säkerhet, att vi ska utnyttja unionens hela verktygslåda, att vi ska ha både civil och militär samverkan och att vi ska samverka och främja arbetet med våra partner.
Ann Linde (S):
Yasmine Posio har frågat mig vad anledningen är till att vi sällan hör kritik från mig och regeringen om kvinnors situation i USA medan vi gör det om kvinnors situation i andra länder. Hon har också frågat mig vad jag och regeringen avser att göra för att alla kvinnor i USA ska kunna bestämma över sin egen kropp. Vidare har hon frågat mig hur jag och regeringen tänker agera för att USA ska ratificera konventionen om avskaffande av all slags diskriminering mot kvinnor.
Låt mig från början slå fast att Sverige ställer samma krav på alla länder vad gäller respekten för de mänskliga rättigheterna. Sverige har en mycket nära och förtrolig relation med USA, vilken givetvis inkluderar även dessa frågor, och står upp för alla kvinnors och flickors åtnjutande av mänskliga rättigheter överallt. Det är också mitt bestämda intryck att den nuvarande administrationen i stort delar Sveriges syn på jämställdhet och kvinnors rättigheter.
De flesta av de frågor Yasmine Posio ställer är föremål för en intensiv och ibland häftig debatt i USA, där administrationen försöker driva på en reformagenda. USA är ett stort land och är på vissa sätt mer jämförbart med EU än med Sverige. För vissa av de utmaningar frågeställaren lyfter ligger ansvaret på regeringens direkta motpart, det vill säga administrationen.
För andra ligger ansvaret på riksdagens motpart, det vill säga kongressen. Det gäller till exempel ratificering av konventioner, vilket kräver två tredjedelars majoritet i senaten - till exempel FN-konventionen om avskaffande av all slags diskriminering mot kvinnor. För ytterligare andra ligger ansvaret på delstaterna eller domstolarna, till exempel gällande abortfrågan.
Frågeställaren känner säkert till att i det sistnämnda fallet har det federala justitieministeriet inlett en process mot delstaten Texas och önskar kodifiera aborträtten som en federal rättighet. På federal nivå har trots allt en hel del skett på senare tid. Aldrig har så många kvinnor haft ministerposter i den federala regeringen, utöver vicepresident Kamala Harris.
En subventionerad barnomsorg har införts, och de nödpaket som tagits fram under coronapandemin har starka jämställdhetskomponenter. Sverige följer USA:s inrikespolitiska debatt noga. Många amerikanska politiker och beslutsfattare är intresserade av att höra om svenska erfarenheter. Jämställdhet har alltid sin givna plats på dagordningen när officiella företrädare från våra länder möts.
Ann Linde (S):
Som jag redogjorde för i mitt inledande svar har Sverige en nära kontakt med USA i dessa frågor. Senast i går deltog jag i en videokonferens om jämställdhet anordnad av Georgetown University. Vi var tre talare, och de andra två var ordförande i Vita husets genderråd respektive Vita husets biträdande chef för frågor om mänskliga rättigheter och demokrati.
Vår ambassad i Washington har en starkt utåtriktad verksamhet, där jämställdhet särskilt lyfts fram. Exempelvis har nästa års stora utställning på House of Sweden i Washington jämställdhetstema. Ambassaden har också bjudits in till kongressen för att hålla föredrag om detta tema, i närvaro av bland andra talmannen Nancy Pelosi, och intervjuer har givits i ledande amerikanska tidningar.
Vidare diskuterar vi och för fram jämställdhetsfrågor vid varje möte med amerikanska företrädare. USA har nu avskaffat Mexico City policy, som infördes under Trump och ströp finansieringen till organisationer som arbetade med abort eller för rätten till abort. Ett jämställdhetsråd har inrättats i Vita huset, och en genderstrategi ska ligga färdig i oktober.
Det var alltså ordföranden i detta råd, Jennifer Klein, som deltog i den videokonferens jag tidigare nämnde. Bidenadministrationens förslag till stödpaket, Build Back Better, som det nu ska röstas om i kongressen, innehåller starka jämställdhetskomponenter.
Vi talar om att stärka kvinnors möjligheter på arbetsmarknaden, kvinnlig egenmakt, federala stöd till delstater som tillhandahåller god barnomsorg, skattekrediter till barnfamiljer, vilket i praktiken är ett barnbidrag, skattekrediter till hushåll som betalar för barnomsorg eller äldrevård och skattekrediter för företag som ger sina anställda rätt till betald sjukfrånvaro eller föräldraledighet.
Vi tar alltså i stort sett upp allt det som Yasmine Posio tog upp i sin fråga när vi har samtal med amerikanska företrädare.
Ann Linde (S):
Jag, liksom tusentals andra över hela världen, stod i alla mina sociala medier upp för aborträtten i förrgår på internationella dagen för säkra aborter. Det råder naturligtvis inget tvivel om var Sverige står i abortfrågan eller om att den amerikanska administrationen känner till den svenska ståndpunkten. Det råder heller inget tvivel om var den amerikanska administrationen står i dessa frågor.
Abortfrågan är föremål för en mycket häftig debatt i USA, där olika delstaters agerande riskerar att omintetgöra den landvinning som domstolsutslaget Roe versus Wade från 1973 innebar. Den federala regeringen har svarat med att åtala den delstat - Texas - som försöker rucka på utslaget. Administrationen önskar också lägga fast aborträtten som federal lag, vilket kräver att erforderlig majoritet kan nås i kongressen.
Samma sak gäller exempelvis kvinnokommissionen, The Convention on the Elimination of All Forms of Discrimination against Women. Ratificeringen sker i senaten och kräver två tredjedels majoritet. I dagsläget finns, vad jag förstår, inte den majoriteten i senaten.
Jag hoppas att Yasmine Posio är lika aktiv med sina amerikanska vänner som vi är med våra amerikanska vänner och inte bara står här i kammaren och läser upp uttalanden som inte kommer att göra någon skillnad för kvinnorna på marken i USA. Vi har en fortlöpande diskussion med USA om frågorna, och själv har jag deltagit på sex amerikanska demokratiska konvent där denna fråga har kommit upp varje gång.
Vi lyfter upp de svenska erfarenheterna, och vi stöder den amerikanska administrationens reformansträngningar. Det demokratitoppmöte som president Biden har kallat till i december kommer att innehålla starka jämställdhetsaspekter. De deltagande staterna kommer att göra åtaganden som ska följas upp vid en konferens ett år senare.
Vad det handlar om har bland andra vicepresident Kamala Harris uttryckt som så att kvinnors ställning och rättigheter är ett mått på demokratins status, eller på engelska: The status of women is the status of democracy.
Ann Linde (S):
Yasmine Posio ger uttryck för en oro som i stort sett delas inte bara av Sveriges regering utan faktiskt också av den amerikanska administrationen.
Det är inte mellan Sverige och den amerikanska administrationen som det råder skilda uppfattningar utan snarare mellan den amerikanska administrationen och de politiska opponenter som finns i kongressen eller i olika delstater, såsom Texas. Detta är en politisk verklighet som måste tas med i beräkningen när de här frågorna avhandlas.
Vi vill på alla sätt stödja den nuvarande administrationens reformansträngningar på dessa områden. Det är mitt bestämda intryck att de uppskattar erfarenhetsutbyte med Sverige i dessa frågor. Jag vill också ta upp frågan om och det stora intresse som finns för vår feministiska utrikespolitik. Jag är i dag glad över att det är flera länder som har tagit efter, bland annat just Mexiko men också Kanada, Spanien, Frankrike och Luxemburg.
Vi har ett väldigt nära samarbete, och vi hade det också i New York i förra veckan i en särskild samling. Detta tror jag kan fungera som en inspiration också för den amerikanska administrationen.
Ann Linde (S):
Jag håller med Håkan Svenneling om att det är väldigt synd att översynskonferensen har skjutits på framtiden igen. Vi får väl stå här och debattera igen. Det var meningen att Stockholmsinitiativet i princip skulle vara en sprint på sex månader för att pusha på. Nu har vi hållit på i två år. Men vi fortsätter med detta.
Det som var väldigt bra när vi hade den femte ministerkonferensen i Stockholm i december, även med deltagande av den nya tyska utrikesministern, var att utrikesministern visade på en rad idéer för hur vi ska fortsätta för att få kraft i initiativet. Det handlar inte så mycket om att vi ska hitta på nya saker.
Det är de 22 stepping stones och riskreduceringsinitiativet som vi vill jobba med. Vi kan redan, som sagt, bocka av några saker. Vi kommer att satsa på kommunikation utåt. Vi ska ha ett eget Twitterkonto, faktiskt på initiativ av Nya Zeeland. Vi vill också att fler länder ska delta.
Nu är det ett tjugotal som säger att de stöder initiativet, förutom de 16 länderna. Den målsättning som vi har, som Håkan Svenneling frågade om, är att NPT ska nå framsteg i alla tre delar - nedrustning, icke-spridning och fredlig användning. Målet är en värld fri från kärnvapen. Frågan är hur man kommer dit.
Vi kommer, precis som Håkan Svenneling sa, att delta som observatör i det första statspartsmötet. Det har nu satts ett datum, den 22-24 mars, i Wien. Det är också uppskjutet. Det skulle ha varit nu i januari. Det kommer att göra att vi kan följa arbetet med konventionen på nära håll. Även Tyskland, Norge och Schweiz ska vara observatörer på statspartsmötet.
Men jag vill ändå understryka att vi inte ska förväxla observatörskapet med medlemskap. Vi har inte ändrat oss på den punkten, utan vi är observatör men kommer inte att vara part eller på något annat sätt vara folkrättsligt bundna av konventionen.
Vårt ställningstagande gjordes redan 2019, och det är att ett undertecknande i den nuvarande formen inte är aktuellt. Det beror framför allt på att det finns ett par centrala brister och oklarheter. Det är TPNW, alltså konventionens relation till icke-spridningsfördraget, det är otillräckliga skrivningar om verifikation och avsaknaden av tydliga definitioner.
Förbudskonventionen lever alltså helt enkelt inte upp till de krav som kan och bör ställas på en konvention av detta slag. Med detta sagt vill jag säga att TPNW:s övergripande syfte sammanfaller med regeringens mål om en kärnvapenfri värld.
Men det är trots detta inte skäl nog för att vi ska skriva på det när vi inte tycker att det håller måttet. Därmed tror jag att jag har svarat på Håkan Svennelings frågor.