Gunilla Carlsson (M):
Det är naturligtvis en fantastisk argumentation när det gäller något så självklart som frågan: Varför ska vi inte fortsätta i tio år till i Burkina Faso? Jag vill då hävda att om vi ska göra det måste vi vara beredda att skala upp. Om vi ska vara i ett land som vi båda två beskriver som oerhört problematiskt vad gäller den demokratiska utvecklingen, korruptionen och hanteringen av kvinnor har vi en enorm uppgift framför oss.
Det handlar om att ha en mycket seriös och tung dialog med en regering som faktiskt åsidosätter fattiga människors intressen. Det har varit en ekonomisk tillväxt i detta land som har gjort att resurserna har ökat, men fattigdomen har ökat ännu mer. Det är ett land som inte delar våra värderingar, skulle jag vilja hävda just nu. Eller det är en regering som inte riktigt är mottaglig för den svenska dialogen. Det är i alla fall mina egna personliga uppfattningar.
Jag tog över det beslut som den socialdemokratiska regeringen fattade för tio år sedan om att vi skulle jobba med Burkina Faso, ett fransktalande land i Västafrika, långt borta. Vi har förstärkt närvaron i Burkina. Vi har svårt med rekryteringar ibland. Jag reste till detta land rätt så tidigt just för att förstå. Varför tog man detta beslut? Vad har vi för mervärde? Och hur ska det se ut långsiktigt?
Då tycker jag att jag har tagit mitt ansvar genom att delvis trycka på den så kallade pausknappen genom att inte säga: Yes, vi ska fortsätta. Om vi ska fortsätta är det min personliga uppfattning att vi behöver titta på både volymerna och bemanningen och verkligen satsa men vara beredda på rätt stora bakslag. Det gäller framför allt om vi ska använda det generella budgetstödet.
Jag hävdar att ska man ha ett generellt budgetstöd och gå in och stötta en regerings politik fullt ut måste det vara en regering som delar våra värderingar. Jag har på område efter område sett att förutsättningarna för bilateralt långsiktigt svenskt utvecklingssamarbete kan vara bättre på andra ställen just nu. Mot detta ska man väga att vi inte har alla resurser som vi kanske skulle vilja ha, givet behoven, men också att Sverige är ett medelstort land. Vi kan inte vara i alla länder.
Vi har inte tillräckligt med personal. Vi har inte en tillräckligt stor myndighet, Sida. Det är därför som jag vill ta ansvar för att vi ska kunna följa pengarna och att vi ska kunna ha den här långsiktigheten. Det handlar också om att jag kan tala klarspråk. I det här fallet måste jag göra en halvhalt och fundera på hur det ska se ut framöver.
Det är bra, herr talman, att vi kan diskutera detta här i riksdagen, eftersom den landfokusering som jag hade som idé - vi skulle ha tajtare samarbeten, väldigt långsiktigt, med färre länder - riskerar att spridas ut en del. Jag har också, givet erfarenheten av landfokusering, sett lite grann på de här mervärdena, som jag skulle vilja säga för svensk del är universella.
Det handlar om efterfrågan när det gäller att stötta demokratikämpar och att ha modiga kvinnorättsförespråkare som inte väjer för de svåra frågorna eller att stötta fria medier, journalister och vad det kan vara. Det är sådant som få andra törs ägna sig åt i utvecklingssamarbetet och där vi från regeringens sida drar nytta av hela den svenska resursbasen i den här delen. Det är sådant som vi har försökt med i länder som jag vet ligger Hans Linde nära om hjärtat, till exempel Nicaragua, där vi gjorde en utfasning.
Det handlar om att samtidigt kunna kompensera för sådana här eventuella utfasningar i länder genom att fortsatt ha kvar resurser för att göra det som Sverige är unikt bra på, vill jag hävda. De stora medlen och de stora kanalerna blir snarare då Världsbanken och FN:s olika fonder och program. Ibland är det kanske också samarbete, inte minst inom ramen för EU:s utvecklingsbistånd. Där har vi också möjligheter att påverka relationen med Burkina.