Tina Ghasemi Liljekvist (M):
Jag vill börja med att yrka bifall till våra reservationer 1 och 2. Underhållsstödet är en viktig del av familjepolitiken. Stödet ska säkra barnens behov och avkräva båda föräldrarna ett ekonomiskt ansvarstagande. Det är därför angeläget att stödet är utformat så att det åstadkommer de önskade effekterna. Varje år är ca 50 000 barn med om en familjeseparation.
Sammantaget har nära en halv miljon barn särlevande föräldrar, vilket motsvarar ungefär en fjärdedel av alla barn. Drygt 30 procent av barn till separerade föräldrar bor växelvis, 60 procent bor hos mamman och 10 procent hos pappan. I Sverige finns två separata regelverk som reglerar barnens rätt till underhåll från den förälder som inte varaktigt bor med barnet.
Det ena är det civilrättsliga regelverket, som avser underhållsbidrag, och det andra är det offentligrättsliga regelverket, som avser underhållsstödet som Försäkringskassan administrerar. Många barn skulle få mer i underhåll per månad om deras föräldrar i stället för att låta underhållet regleras via underhållsstödet hos Försäkringskassan valde att beräkna ett underhållsbidrag enligt föräldrabalkens normer.
Samtidigt är det så att underhållsstödsnivån är starkt normerande även bland de föräldrar som sköter underhållet utan Försäkringskassans medverkan. Undersökningar visar att det finns ett väldigt litet samband mellan föräldrars inkomster och storleken på underhållsbidraget.
I den här propositionen föreslår regeringen att fullt underhållsstöd inte längre ska lämnas om den bidragsskyldiga föräldern under minst sex månader i följd, i rätt ordning, till Försäkringskassan har betalat det belopp som har bestämts enligt vissa bestämmelser i socialförsäkringsbalken. Vi menar att det här förslaget skjuter in sig på fel sida av problemet.
Förslaget att fullt underhållsstöd inte längre ska lämnas i vissa fall löser inte det grundläggande problemet med en frånvarande förälder som inte tar sitt ekonomiska ansvar fullt ut. Tvärtom riskerar förslaget att verka konfliktdrivande då föräldrarna i större utsträckning själva förväntas ta ansvar för att komma överens om och sköta ekonomiska transaktioner kring underhållet.
Det måste någonstans anses bäst för barnen om konflikter mellan föräldrarna kan motverkas i så stor utsträckning som möjligt. Reglerna om underhållsbidrag är relativt komplicerade, och många väljer det tryggare underhållsstödet framför högre men mindre säkra belopp. Alternativet att låta en domstol besluta om underhållet är oftast tidskrävande, dyrt och osäkert.
Underhållsstödssystemet har sedan det infördes varit föremål för uppföljning och granskning vid flera tillfällen. Bland annat har Försäkringskassan och Riksrevisionen i flera rapporter belyst olika problem och konsekvenser av underhållsstödsreglerna, och vi tycker att de bör åtgärdas.
Till exempel konstaterade den statliga utredningen Fortsatt föräldrar - om ansvar, ekonomi och samarbete för barnets skull , som kom 2011, att de nuvarande familjeekonomiska stöden faktiskt är konfliktdrivande mellan föräldrar som är separerade. I utredningen menade man, precis som vi, att underhållsstödet behöver göras om i grunden.
Dagens system med underhållsstöd fungerar inte tillräckligt bra, och därför ser vi ett tydligt behov av en reform som innebär tydligare personligt ansvar för barns ekonomi.
Underhållsstödets maximala belopp har kommit att uppfattas som en normalnivå för vad som ska utgå i form av underhåll till ett barn, och detta trots att fyra av tio barn som i dag får fullt underhållsstöd egentligen skulle ha rätt till mer i underhåll om reglerna om underhållsbidrag hade följts. Vi föreslår därför att en utredning bör tillsättas med uppdrag att i grunden göra om dagens konstruktion med underhållsbidrag och underhållsstöd.
Det bästa är såklart om föräldrarna kan komma överens. Men om föräldrarna inte kan komma överens om underhållet vill vi i stället för dagens modell, som bygger på barnets ekonomiska behov ställt i relation till föräldrarnas ekonomiska förmåga, se en mer neutral, objektiv och förutsebar beräkning av underhållets storlek. Det ska bygga på en viss, i förväg bestämd, procent av den frånvarande förälderns inkomst.
I de fall där en förälder helt saknar inkomst eller har mycket låga inkomster ska självfallet även fortsättningsvis en garanterad lägstanivå utgå. Herr talman! Fördelarna med en sådan modell är att det nya systemet är lättöverskådligt, förutsebart, minskar ekonomiska konflikter mellan föräldrarna, stärker ekonomin för ensamstående och ökar incitamenten för växelvis boende.
Inte minst finns det också ett tydligt jämställdhetsperspektiv i förslaget.