Anne-Marie Pålsson (M):
Jag kanske ska tacka näringsministern för de svar jag inte får. Jag fick inte svar på frågan om det var rimligt att använda 600 miljoner kronor av skattebetalarnas pengar för att ge ett överpris på ett privat bolag.
Tack biståndsminister Gunilla Carlsson för svaret. Frågan om hur bistånd ges är viktig. Bistånd i sig är problematiskt att diskutera. När frågan tas upp uppfattas det nästan alltid som att man är kritisk mot bistånd som sådant.
Jag fick heller inte svar på frågan om det inte vore lämpligt att man utkrävde ansvaret av rätt person, det vill säga av styrelsens ordförande som förhandlat i strid med de regler och de normer man har från Socialdemokraterna, som alltid talar om rättvisa, solidaritet, jämtställdhet och jämlikhet och allting annat. Det gäller uppenbarligen inte för de statliga företagen.
Jag är inte kritisk mot bistånd, och jag har inte heller några synpunkter på den svenska ambitionsnivån. Vad jag har synpunkter på är hur biståndsmedlen används. Jag tackar så mycket för svaret jag har fått.
I stället säger man lite diffust: Visst kan vi tänka oss att omförhandla kontrakt, trots att detta strider mot en grundläggande princip i svensk civilrätt. Herr talman! Det hade också varit klädsamt om näringsministern trots allt varit lite ödmjuk. Näringsministerns statssekreterare Sven-Eric Söder var faktisk lite ödmjuk inför näringsutskottet härförleden och erkände att det hade gjorts lite fel. Man hade kanske inte lyckats på alla håll och kanter.
Det var delvis uttömmande, fast jag tycker ändå att det var vissa ting som missades i detta som jag vill ta upp här. Svenska skattebetalare gav ungefär 1 miljard kronor förra året i budgetstöd.
Men från näringsministerns sida får vi inte den typen av synpunkter, utan allting är bra. Nu försvarar man sig med: Men bolagen går ju fint. Det är klart att det går fint med självspelande pianon. Jag kan, herr talman, volontera, frivilligt bli chef för Systembolaget för samma pris som statsministern, kanske till skattebetalarnas glädje. Jag kan även ta andra bolag för samma lön som statsministern. Jag tycker att det vore jättefint. Försvaret från näringsministerns sida är att det går bra. Han nämner Vattenfall som exempel.
1 miljard kronor är lite pengar i förhållande till den svenska ekonomin, men det är mycket pengar för en privatperson och det är mycket pengar för de länder som tar emot stödet.
Tacka sjutton för att det går bra för Vattenfall! Det är utsläppsrätterna som har tryckt upp elpriserna och som gör att pengarna haglar ned över elföretagen oavsett vad de hittar på för någonting. Det handlar inte om statlig bolagsstyrning på något sätt. Det är rent nonsens att sätta likhetstecken mellan dessa båda frågor. Jag skulle trots allt vilja ha svar på en fråga från näringsministern.
Om vi ska jämföra hur viktig denna miljard är för de sex länderna i Afrika motsvarar budgetstödet en situation där Sverige skulle motta 17 miljarder från någon utomstående makt. 1 miljard kronor till sex afrikanska länder motsvarar 17 miljarder kronor till Sverige.
Hur ser man från Näringsdepartementets sida på att staga upp förhandlingarna med representanter i styrelserna och i förhandlingarna med de ledande befattningshavarna för att etablera en lönesättning som erbjuder effektivitet och går i linje med vad människor uppfattar som rimligt för den typen av uppdrag?
Jag är ganska säker på att den som ger 17 miljarder kronor till Sverige skulle tycka att det är viktigt att pengarna används på rätt sätt. De får inte försnillas - av två skäl. De som ger pengar har rätt att ställa krav på att det de avstår från, arbetar ihop, kommer till rätt användning.
Det är också viktigt för mottagarländerna och effektiviteten i biståndet, och för att det ska vara idé att skicka pengar i den storleksordningen, att vi är säkra på att pengarna gör gott. Det är klart att pengar kan vara kontraproduktiva. Dessa sex länder är starkt korrupta.
Sannolikheten är därför ganska stor för att detta kommer att försvåra korruptionen i länderna. Jag tittade på Transparency Internationals korruptionsindex, och det går från 1 till 180 - det är 180 länder som ingår. Det bästa landet är inte Sverige, som ligger på en delad fjärdeplats.
Jag tror att det bästa landet är Island, eller något annat av de nordiska länderna, men Sverige ligger alltså oerhört högt. De afrikanska länderna ligger samtliga, med undantag från Tanzania, på plats 100 och högre, det vill säga definitivt på den nedre halvan.
Det är länder som det inte är lätt att arbeta i. Därför tycker jag, herr talman, att det hade varit välgörande om man från regeringens sida också ställt som krav på mottagarlandet ungefär den formulering som finns i Riksrevisionens granskningsrapport.
Man skriver så här: "För att budgetstöd ska vara en lämplig biståndsform måste vissa grundläggande förutsättningar beträffande mottagarlandets ekonomiska politik och dess offentliga finansiella styrning vara uppfyllda." Från regeringen pratar man om fattigdomsbekämpning och demokrati, men de finansiella systemen och kontrollsystemet tycker jag att man tar lite lätt på.