KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Larsson (KD):
Den historieskrivning som Hillevi Larsson lämnade var inte riktigt korrekt, men vi kanske inte ska fördjupa oss i den. Vanvårdsutredningen hade till uppgift att samla berättelser, och vi fann det angeläget att redan innan den var klar börja titta på hur en upprättelse skulle kunna se ut. Därför tillsatte vi den utredningen, eftersom vi hade fått förlänga Vanvårdsutredningen flera gånger med tanke på hur många som ville berätta sin berättelse.
Vi hade också dialog med organisationerna, och de var angelägna om att vi började titta på upprättelsen. Årtalet 1980 är valt därför att alla brott som kunde tänkas förekomma i samband med den här vården då är preskriberade. Det är jätteviktigt att hålla på preskriptionsgränsen.
De remissinstanser som har föreslagit andra saker har i flertalet fall sagt att det behövs en tidsgräns, och att det var just 1980 har några ifrågasatt. Lagrådet har varit tydligt med att utan en tidsgräns skulle detta förslag varit helt omöjligt. Det är en uppgörelse mellan sju partier att vi skulle välja denna inriktning för ersättningen, för att kunna göra det här över huvud taget.
Vårt alternativ var ju att inte göra någonting alls. Oavsett var man sätter tidsgränsen kommer några att hamna utanför - om man inte ska ha två parallella system, vilket är en omöjlighet. Detta är någonting som är jättesvårt. Men vi har känt en moralisk plikt att göra något för så många som möjligt. Låt mig säga det.
Alternativet hade ju varit att inte göra någonting alls, eftersom vi har inrättat ett system som inte är rättvist. Vi var medvetna om det, alla vi sju partier som gjorde uppgörelsen. Ändå kände vi oss förpliktade att göra något. Jag är glad för att många nu har möjligheten att söka ersättning. Sedan kan vi aldrig ersätta en förlorad barndom. Det lidande som många av dessa barn har fått utstå går inte att ersätta med den största pengasumma i världen.
De har fått leva ett helt liv med skador och med minnen som aldrig går bort - de går inte att tvätta bort på något sätt. Då känner jag att alla barn som hade utsatts för vanvård inkluderades i ursäkten, och att vi med upprättelseprocessen kunde vi erbjuda dem som fanns inom denna tidsgräns möjlighet att söka ersättning. Det var vad som var möjligt att göra.
Och jag känner mig väldigt glad över att vi är sju partier som har stått bakom detta och möjliggjort det. Vi ser i dag ett högt söktryck på Ersättningsnämnden, vilket också är väldigt glädjande.
Maria Larsson (KD):
Hillevi Larsson säger att man borde kunna sätta preskriptionstiden till nu. Men om vi gör det skulle vi behöva flytta den nästkommande år, för då finns det ytterligare brott som är preskriberade. Då skulle vi i princip ha två parallella system, vilket inte är möjligt. Den ersättningsnämnd som vi nu har tillsatt har i uppgift att pröva vanvården.
De prövar inte brottet i sig, utan det är en vanlig domstol som har den uppgiften. Då skulle vi blanda två olika rättsordningar med varandra. Detta är noga genomgånget. Merparten av de jurister som har tittat på förslaget säger att en tidsgräns är nödvändig. Man måste göra detta som ett undantag. Vi har velat göra det därför att vi har känt oss moraliskt förpliktade.
Låt mig också säga att den sociala barn- och ungdomsvården har varit ett av mina prioriterade områden under hela min ministertid. Jag har arbetat jättemycket för att stärka deras situation med flera olika lagförslag. Jag håller inte med interpellanten om att det skulle vara lika illa i dag som det vi har fått beskrivet genom de samlade berättelserna i vanvården.
Jag tycker att det är en långtgående kritik som inte äger relevans. Det kan finnas enstaka fall i dag, men den omfattning som det hade förut existerar inte i dag. Detta är viktigt att säga, för det är många som försöker göra ett mycket bra jobb. När det gäller framtiden har vi lagt fram massor av olika förslag för att förbättra den sociala barn- och ungdomsvården.
Vi får anledning att återkomma till detta i nästa interpellationsdebatt eftersom Hillevi Larsson har en interpellation om det. Då ska jag gärna berätta om det stora förbättringsarbete som regeringen har genomfört på det här området.
Maria Larsson (KD):
Hillevi Larsson gör som vanligt. Hon tar ett exempel och gör det till en bild av en hel verksamhet. Varje gång man på något sätt tillgriper tvångsmedel är man utanför lagens ram. Det ska inte vara möjligt. Det ska inte ske i HVB-hem. Men sker det ska det naturligtvis uppmärksammas och bestraffas.
I dag har vi en tillsynsmyndighet som till och med kan stänga enheter om de inte håller måttet kvalitetsmässigt. Man kan dock inte låta ett enskilt exempel beskriva en hel verksamhet. Mycket har ändå blivit bättre, och det hoppas jag att Hillevi Larsson också kan bestyrka. I dag har vi en kunskap om dessa hem som vi inte hade tidigare. Från 2010 har vi förbättrat tillsynen.
Tidigare kunde ett HVB-hem existera i fem tio år utan att få ett enda tillsynsbesök. I dag besöks de två gånger per år, och ett besök är oanmält. 16 procent fick ett beslut från Socialstyrelsen vid den senaste tillsynen 2012, och 1 800 besök har gjorts i verksamheterna.
För dessa 16 procent handlade det ofta om kompetens eller att man använde sig av metoder som inte hade evidens. Detta är ett av de två stora arbeten vi har försökt göra. Vi har försökt förstärka tillsynen på ett påtagligt sätt. Man ska alltid tala med barnen, och de flesta barn uppger att de känner sig säkra och trygga och att tillvaron känns meningsfull.
Detta hoppas jag att Hillevi Larsson också läste i Socialstyrelsens tillsynsrapport, eftersom hon uppenbarligen har läst den. Det andra stora arbete som vi jobbar mycket med är att få denna verksamhet att använda sig av ett evidensbaserat arbetssätt. Vi har slutit ett avtal med Sveriges Kommuner och Landsting, SKL, för att kunna komma i kontakt med alla HVB-anordnare.
Kommunerna har det yttersta ansvaret för att följa upp verksamheterna. Socialstyrelsens tydligaste påpekande utifrån senaste tillsynsrapporten är att kommunerna brister i sitt uppföljningsansvar. Den nationella tillsynsmyndigheten med sina två besök per år kommer inte att se allt. Socialnämnden är skyldig att ha en kontinuerlig uppföljning, och här brister det mycket.
De har också ansvar för att se till att det är evidensbaserade metoder som används, att tvångsåtgärder inte används och så vidare. Här finns det uppenbart en hel del kvar att göra för att få kommunerna att bättre ta sitt ansvar. Vår lösning har varit att kroka arm med SKL. Vi har utvecklingsledare i varje län som ska jobba mot kommunerna för att få dem att arbeta på ett evidensbaserat sätt.
Detta har aldrig gjorts tidigare. Det är verksamheter som regeringen har startat och som inte har funnits historiskt. Vi är i ett förbättringsarbete som gör att vi har en helt annan situation i dag än för tio år sedan, och förhoppningsvis kommer vi att ha en ännu bättre situation om ytterligare fem år.
Maria Larsson (KD):
Varje fall av vanvård, misskötsel eller användning av tvångsåtgärder eller icke evidensbaserade metoder ska bort. Det är hela inriktningen för mitt arbete. Jag kan lova Hillevi Larsson att vi har lagt väldigt mycket kraft på att förbättra den sociala barn- och ungdomsvården. Jag har själv gjort en barnresa till ett stort antal kommuner och träffat socialtjänsten, just för att samtala om den sociala barn- och ungdomsvården.
Alla vittnar om ett stort förbättringsarbete. De bekräftar att detta tidigare har varit ett eftersatt område. Jag skulle vilja hävda att det ändå sker väldigt mycket just nu. Det gläder mig. Vi har ny lagstiftning på plats. Allt är inte undanröjt, utan det finns fortsatt missförhållanden - låt mig säga det. Men vi finns generellt på en annan kvalitetsnivå i dag än för bara tio år sedan. Nu kommer vi att gå vidare.
Vi kommer att arbeta vidare med bland annat en förstärkt tillsyn, där vi har en ny tillsynsorganisation från och med i sommar, med ytterligare mer kraftfulla muskler och fler kraftfulla verktyg. Tillsynen fyller en viktig funktion. Men det jag tror är allra viktigast nu är kommunerna verkligen tar sitt ansvar för den sociala barn- och ungdomsvården.
Till sin hjälp har de utvecklingsledare i vartenda län som kan coacha och se till att man får kunskap om och utbildning i de metoder som har evidens, för vi ser att det fortfarande finns kompetensbrist på många håll. Ett stort utvecklingsarbete är gjort, inte minst ur ett barnrättsperspektiv.
Vi har nu säkrat upp att varje placerat barn får ha en kontinuerlig kontakt med en egen socialsekreterare, där barnet kan berätta om missförhållanden för en vuxen som faktiskt har i uppdrag att lyssna, att ta med sig detta och att se till att omständigheterna förbättras. Det barn har haft för lite tillgång till är vuxna som lyssnar när barnet har varit placerat.
Jag tror att den delen men också tillsynsombuden - där det nu finns en försöksverksamhet inom tillsynen där man ska prata med barnen och hålla kontinuerlig kontakt - är två viktiga förbättringsåtgärder som kommer barnen till del och stärker barnrättsperspektivet. Det är en angelägen debatt att fortsätta att föra. Jag kommer att fortsätta att arbeta med den här frågan lika intensivt som vi har gjort hittills.
De här barnen tillhör verkligen samhällets svagaste. Vi ska göra allt för att ett barn, när det omhändertas, ska få en så trygg och säker uppväxt som det bara är möjligt. Tack för debatten!
Maria Larsson (KD):
Då får jag tillfälle att berätta något om den siffra som Hillevi Larsson använder, att en tredjedel av hemmen hade fått någon form av anmärkning - det kunde handla om att någon dokumentation fattades. Men det var 16 procent av de tillsynade HVB-hemmen som fick någon typ av beslut där de också skulle vidta åtgärder.
16 procent är alltså den siffra som är relevant att använda när det handlar om att hemmen har missförhållanden som de behöver rätta till. Det var lite fler av de kommunala boendena som fick anmärkningar än de enskilda boendena. Det säger att det är jätteviktigt att kommunerna följer upp sin verksamhet, inte bara det man har lagt ut på annan utförare utan också den egna verksamheten - det var faktiskt fler där som misskötte sig.
Det är inte så att man kan släppa taget när man har placerat ett barn, utan man har fortsatt uppföljningsansvar. Återigen: Med den egna socialsekreteraren tror jag att en del av detta rättas till. Då kommer barnens synpunkter fram. Sedan är det viktigt att de utvecklingsledare som finns ute i länen får stödja kommunerna så att de använder sig av evidensbaserade metoder.
Då måste kommunerna också tillse att de barn som de placerar får del av vård och behandling, ett omhändertagande och en omsorg, som kan fylla kravet på att det ska vara god kvalitet. Återigen: Allt måste göras för att de här barnen ska ha bra uppväxtvillkor trots att de har haft tuffa omständigheter från början. Då gäller det också att tillse att de får en god hälsa, tillgång till hälso- och sjukvård, och en fullföljd skolgång.
Det är viktiga saker. Där har vi också lagt in förbättringar och uttryckligen sagt till socialnämnderna att det är deras uppgift att kontrollera tillgången till hälso- och sjukvård och tillgången till en skolgång som kan fullföljas. Det är prioriterat. Vi vet att det är en oerhört stark skyddsfaktor för de här barnen.
Maria Larsson (KD):
Amineh Kakabaveh har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att kvinno- och tjejjourerna ska kunna fortsätta erbjuda ett långsiktigt kvalitativt stöd till kvinnor, tjejer och barn som utsatts för mäns våld. Amineh Kakabaveh har också frågat vilka åtgärder jag avser att vidta för att säkerställa att alla kvinnor som utsätts för mäns våld har fortsatt tillgång till stöd och skydd, oavsett kontakt med socialtjänsten.
Gustav Fridolin har frågat statsministern om han avser att vidta åtgärder så att kvinnojourerna kan garanteras en långsiktig och oberoende finansiering. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska besvara interpellationen. Att stärka skyddet för våldsutsatta kvinnor och deras barn är av största vikt. I det arbetet ingår som en viktig del att det finns långsiktiga och stabila ekonomiska villkor för kvinnojourer och tjejjourer.
Det är kommunerna som ansvarar för att medborgarna får det stöd och den hjälp de är i behov av. En stor del av socialtjänstens insatser på området utförs av kvinnojourer som då ska få ersättning av socialtjänsten för detta. När kommuner och jourer upprättar avtal för utförande av socialtjänst borgar det för en långsiktig finansiering av denna del av verksamheten.
Oavsett vem som är utförare har socialtjänsten ansvar för att arbetet bedrivs med god kvalitet, att ärenden följs upp och att arbetet är långsiktigt hållbart. Statligt stöd till kvinnojourer sker på olika sätt, både direkt och indirekt och både till kvinnojourernas ideella verksamhet och för att kvalitetsutveckla insatser beslutade inom socialtjänsten men som kvinnojourerna utför.
Varje år satsas 109 miljoner kronor i utvecklingsmedel för att kvalitetsutveckla socialtjänstens arbete med stöd och hjälp till våldsutsatta kvinnor och barn som bevittnar våld samt våldsutövare. Medlen är långsiktiga och fördelas numera av Socialstyrelsen, både till kommunerna och till ideella föreningar. Detta innebär att även lokala jourer kan ansöka om medel direkt till Socialstyrelsen.
En del av medlen används också till att skapa en nationell och regional stödstruktur i syfte att bidra till ett mer långsiktigt metodutvecklingsarbete på området. Regeringen stöder också ideella organisationer som bedriver frivilligt arbete bland annat i syfte att motverka våld mot kvinnor via förordningen om statsbidrag till vissa organisationer inom det sociala området.
Varje år fördelas totalt ca 76 miljoner kronor, varav en del alltså fördelas till ideell verksamhet för att motverka våld mot kvinnor. Sedan 2007 har denna förordning förstärkts med 10 miljoner per år, vilket är särskilt öronmärkta medel för just frivilligt arbete i syfte att motverka våld mot kvinnor.
Regeringen har även tillsatt en samordnare mot våld i nära relationer i vars uppdrag det ingår att, med beaktande av kommunernas ansvar på området, särskilt överväga hur kvinnojourers och andra berörda ideella organisationers verksamhet kan förstärkas. Uppdraget ska slutredovisas den 30 juni 2014. Regeringen har dessutom aviserat att man kommer att återkomma till riksdagen under året med förslag för att stärka landets kvinnojourer.
Maria Larsson (KD):
Återigen: Kommunerna är huvudansvariga för att medborgarna får sina behov tillgodosedda. Jag har inte hört någon av er säga att staten borde ta över den här verksamheten helt och hållet. Men när ni talar om finansiering låter det nästan så ändå. Låt mig då tydliggöra en gång till att kommunerna måste ta sitt ansvar. De har beskattningsrätt. Från statens sida bidrar vi till att stärka både kommunernas och kvinnojourernas arbete.
Men en total statlig finansiering av kvinnojourerna uppfattar jag inte att ni har efterlyst, bara så att vi klarar ut det. Det staten bidrar med, där vi har ökat våra insatser, handlar om ett statsbidrag som går direkt till ideella organisationer. Det är öronmärkta pengar till kvinnojourerna. De har ökat med 10 miljoner kronor per år sedan 2007. De fördelas via jämställdhetsanslaget. Där kan kvinnojourerna söka pengar direkt.
Därtill har vi de särskilda utvecklingsmedlen på 109 miljoner kronor som vi också har ökat i storlek. Dessa har kommunerna tidigare sökt därför att de har huvudansvaret. Sedan har de fördelat vidare, i många fall till kvinnojourer. Där har vi fått önskemål från kvinnojourerna om att de har velat kunna söka direkt. Det har vi efterkommit med en regelförändring.
Därför kan de i dag söka en del av de här pengarna direkt från Socialstyrelsen, som är den som fördelar medlen. Nu säger ni att den här regelförändringen inte har varit av godo. Då får vi naturligtvis titta på det. Det var från början ett önskemål från kvinnojourerna själva att kunna ha det på det här viset. Dessutom finns det medel som länsstyrelserna fördelar till samordning av kvinnofrid, till hedersrelaterat våld och så vidare.
Brottsofferjourerna har också pengar som delvis går till kvinnojoursverksamhet. Den kartläggning som jag har fått i handen, och som var väldigt informativ, ställer barnen i centrum. 2 700 barn är medföljande till en kvinnojour. Jag bekymrar mig en hel del över de barn som under lång tid vistas på kvinnojourer och vad som händer med deras skolgång. Det är också ett problem som vi måste ta oss an, tillika våldet mot kvinnor.
Tack så mycket för en bra debatt! Vi är många som är engagerade i de här frågorna, och vi vill ha samma engagemang ute i kommunerna också.
Maria Larsson (KD):
Lennart Axelsson har frågat mig när en försöksverksamhet med samordning av insatser för barn med funktionsnedsättning kommer i gång och varför den ännu inte påbörjats. Vidare frågar Lennart Axelsson varför inte riksdagen informerats om att försöksverksamheten inte har startat.
I likhet med Lennart Axelsson anser jag att det är ett stort problem att samordning av insatser för barn och familjer med stora behov på grund av funktionsnedsättning i många fall fungerar dåligt. Vi har i Sverige på många sätt ett världsledande stöd till familjer, ett system som ger förutsättningar för de flesta barn att växa upp i trygghet samtidigt som deras föräldrar har möjlighet att förvärvsarbeta.
Vi ska också vara stolta över det omfattande stödsystem vi byggt upp kring de barn och familjer som lever med funktionsnedsättning. Att ha ett barn med omfattande funktionsnedsättning innebär dock för många familjer att dagligen behöva samordna en logistik och kommunikation utöver det rimliga. Problemet med bristande samordning är inte nytt.
I sin granskning konstaterar Riksrevisionen att regeringar under lång tid tagit många initiativ men inte lyckats nå en lösning. Min övertygelse är att samordning är något som måste beredas plats och synliggöras inom ramen för det befintliga stödsystemet. Här finns och upprätthålls mycket av kunskapen kring behov, utvecklingsmöjligheter och förutsättningar för barn och unga med funktionsnedsättning.
Det är också här barnen och deras familjer finns. Samordning är något som i allra högsta grad ska utgå ifrån den som är berörd och dess närstående. Efter Riksrevisionens granskning gav regeringen Socialstyrelsen ett uppdrag att föreslå en försöksverksamhet med samordnare samt kartlägga hur landstingen använder de statliga medel som betalas ut för rådgivning och annat personligt stöd enligt LSS.
När Socialstyrelsen återkom i början av året kunde jag konstatera att något förslag på försöksverksamhet inte fanns med. Socialstyrelsen uppfattade att arbete med samordning pågår inom flera landsting men att det saknas tillräcklig evidens för att lyfta fram ett nationellt exempel. Men regeringen nöjer sig inte med detta svar.
Vi har nu inlett en dialog med Sveriges Kommuner och Landsting för att tillsammans hitta ett fungerande sätt att prova hur arbetet med samordning ska kunna stimuleras, inte bara tillfälligt utan på lång sikt. Jag vill också poängtera att en viktig aspekt på frågan om samordning är hur barnen och ungdomarna själva upplever sin situation.
Jag har därför, nu under sommaren, gett Myndigheten för handikappolitisk samordning, Handisam, ett uppdrag att föra samtal med barn som lever med många insatser och myndighetskontakter. Samtidigt har Barnombudsmannen fått ett uppdrag att vidareutveckla sina metoder för att i ännu högre utsträckning direkt involvera barn med omfattande funktionsnedsättningar i sitt arbete.
Att lyssna på barn och unga är helt nödvändigt för att få veta hur de upplever sin situation och utifrån den kunskapen se vad som behöver göras.
Maria Larsson (KD):
Det finns som en ärlig ambition från min sida, Lennart Axelsson. Jag har också haft många kontakter med handikapporganisationer, funktionshindersrörelsen och föräldrar till funktionsnedsatta barn.
De har berättat för mig om hur deras vardag ser ut och hur den präglas av väldigt stora insatser som man som förälder behöver göra med logistik, kommunikation och samordning för sitt barns räkning utöver de ordinarie föräldraplikterna. Det var därför som jag tog initiativ till detta. Den avsikten fortlever naturligtvis.
Den vanliga vägen som vi brukar gå när vi försöker få fram ett beslutsunderlag är i regel att vi kontaktar våra expertmyndigheter och ber dem om förslag på hur vi ska göra det. Det var precis det som vi gjorde. Vi riktade ett uppdrag till Socialstyrelsen om att ta fram hur en försöksverksamhet skulle kunna se ut.
Jag ska därför säga att jag blev ärligt förvånad när jag fick tillbaka förslaget från Socialstyrelsen utan att de egentligen gav oss det redskap som vi efterfrågat, nämligen hur det skulle kunna se ut.
Eftersom min ambition är att få till stånd en bättre samordning för dessa familjer ger vi oss inte även om vi inte fick det färdiga förslaget som vi hade förväntat oss. Vi söker då andra vägar. Det är anledningen till att vi nu har inlett kontakter med Sveriges Kommuner och Landsting för att se hur vi kan samordna bättre.
Signalerna från Socialstyrelsen var att det sker en utveckling i en del landsting men inte i alla. Det finns olika modeller. Vi vet inte vilken modell som egentligen är funktionell ur familjernas synpunkt. Därför måste vi göra ett kartläggningsarbete. Det har vi bett Socialstyrelsen att komma tillbaka med. Det kartläggningsarbetet ska de redovisa till oss i år.
Samtidigt för vi förhandlingar med Sveriges Kommuner och Landsting för att kunna starta någon form av försöksverksamhet för att hitta en modell som kan bli funktionell för familjerna.
En annan sak som Socialstyrelsen hade identifierat när de hade intervjuat familjer inför sitt arbete var att föräldrar upplevde att det var problematiskt att hitta en samlad och tillgänglig information om både regelverk och ansvarsområden för olika verksamheter och vilka stödinsatser som finns.
Det fanns en efterfrågan från föräldrarnas sida att ha en samlad plats där såväl nationell som regional och lokal information kan samlas. Socialstyrelsen föreslog att man kan använda sig av 1177.se och utveckla ett sådant system inom ramen för det. Det är också ett förslag som vi har gått vidare med.
Vi har kontakter med SKL, som har lämnat en delrapport på hur de ser på detta. Vi kommer, om allt går som det ska, att starta en försöksverksamhet i tre län, i Jönköping, Västerbotten och Kronoberg, vid årsskiftet. Det är en del. Den andra delen handlar om den mer praktiska samordningen i vardagen. Där försöker vi nu komma fram tillsammans Sveriges Kommuner och Landsting.
Ibland skulle man önska att saker skulle gå både fortare och efter de riktlinjer som vi har hoppats på enligt det vanliga sättet som vi sköter våra myndighetskontakter. Men ibland stöter man på patrull. Då brukar jag inte ge upp, utan då söker vi andra vägar.