Britt-Marie Danestig (V):
I oktober år 2000 fattade riksdagen beslut om en förnyad lärarutbildning. Det trädde i kraft höstterminen 2001. Lärarutbildningen skulle innehålla en för alla gemensam obligatorisk kärna. Studenterna skulle få större valfrihet inom ramen för lärarprogrammet, och en starkare verksamhets- och forskningsanknytning skulle åstadkommas.
Hos studenterna skulle ett vetenskapligt förhållningssätt utvecklas genom att utbildningen knöt an till aktuella forskningsresultat. De blivande lärarna skulle utveckla sina praktiska kunskaper men också beredas möjligheter att reflektera över kunskapssyn, kunskapsinnehåll och kunskapsurval. Har intentionerna realiserats?
Kommer vi med hjälp av den nya lärarutbildningen att få en lärarkår som besitter andra kunskaper och en tydligare profil som vilar på vetenskaplig grund än tidigare? Ja, jag vill säga att vi har kommit en god bit på väg, men det återstår en del att göra för att intentionerna med den nya lärarutbildningen ska uppnås, vilket Berit Asklings utvärdering också visade. Den utbildningsvetenskapliga forskningen är eftersatt.
Knappt en halv procent av statens sammanlagda forskningsresurser går till detta forskningsområde. Lärarutbildningens del av högskolans totala resurser till forskning och forskarutbildning är knappt 1 %. Det ska jämföras med att 15 % av högskolans studenter finns inom lärarutbildningen.
Nu är det universiteten och högskolorna som har ansvaret för att lärarutbildningen vilar på vetenskaplig grund. I propositionen om en ny lärarutbildning ålades lärosätena att fördela och omfördela medel från de fasta forskningsresurserna till forskning och forskarutbildning med anknytning till lärarutbildningen. I dag, sex år senare, är det fortfarande oklart i vilken utsträckning detta har skett.
I utredningen om stöd till utbildningsvetenskaplig forskning kunde utredaren inte ge några besked om i vilken grad uppdraget hade fullföljts. Utredaren konstaterade endast att kravet på medfinansiering inte fungerat som det var tänkt. Vänsterpartiet menar att regeringen nu borde utreda vilket stöd lärosätena kan komma att behöva för att fullgöra uppdraget att stärka lärarutbildningens forskningsanknytning.
Även Vetenskapsrådets utbildningsvetenskapliga kommittés uppdrag borde ses över så att det utformas på ett sådant sätt att det inom skolforskningen utvecklas teorier, metoder och arbetssätt som kan inspirera till och ge kunskap om hur skolan kan utvecklas med hjälp av ett systematiskt förbättringsarbete som svarar mot de behov som lärare och elever har.
En forskningsinriktning som är ganska ny inom utbildningsområdet, men som är värd att utveckla, är aktionsforskningen. Den har sina utgångspunkter i praktiken och bygger på att samarbete utvecklas mellan forskare och lärare. Aktionsforskning ska leda till förändring. Utöver att utveckla och förändra verksamheten ska forskningen resultera i att man också skaffar sig kunskap om hur förändringen går till.
Inom aktionsforskningen finns grundantagandet att det är de yrkesverksamma, lärare och skolledare, som själva genom att reflektera över och förändra sin egen praktik bidrar till professionens kunskapsuppbyggnad. Liknande tankar har utvecklats i det forskningsprojekt, Problembaserad skolutveckling, som pågår vid Karlstads universitet.
Om den utbildningsvetenskapliga forskningen på ett bättre sätt ska motsvara de behov som finns inom lärarutbildningen och den pedagogiska yrkesverksamheten krävs ökad samverkan mellan å ena sidan universitet och högskolor och å andra sidan kommuner och skolor. Det behövs strukturer som främjar integration mellan forskning, utbildning och pedagogisk verksamhet.
Inom socialtjänsten har Socialstyrelsen och kommunerna aktivt verkat för att få en sådan verksamhetsanknuten kunskapsutveckling till stånd. Att man lyckas så bra att man skapar arenor för en gemensam kunskapsutveckling beror främst på att Socialstyrelsen har fått regeringens uppdrag att utforma sådana program.
Vänsterpartiet menar att regeringen på motsvarande sätt borde ge Högskoleverket i uppdrag att i samverkan bland annat med Skolutvecklingsmyndigheten och Sveriges Kommuner och Landsting utforma program där forskning och yrkespraktik kan mötas på ett fruktbart sätt och där kommunerna som huvudmän för skolorna bidrar till finansieringen av forskningen.
Först när förmågan att beskriva och skapa förståelse för den pedagogiska verksamheten och de egna insatserna utvecklas kan ett yrkesspråk utformas som ett kraftigt nödvändigt redskap i professionaliseringssträvanden. Det uttalade syftet med den utbildningsvetenskapliga forskningen är att ge vetenskapliga bidrag som direkt kan stödja praktiskt arbete i skolan och på lärarutbildningarna.
I den utvärdering som nyligen gjorts av Utbildningsvetenskapliga kommittén konstateras dock att den hittills bedrivna forskningen stannar vid att endast beskriva förhållanden i skolan. Den typen av forskning kan vara viktig som teoretisk grund, men det kan vara svårt att överföra resultaten till praktiken. Steget till praktisk nytta blir för långt.
Jag tycker dock att de satsningar som har gjorts inom ämnesdidaktiken, som är ett relativt ungt forskningsfält, har varit lyckosamma investeringar. 28 olika projekt inom didaktik inriktat mot matematik, svenska och naturvetenskap har ingått i kommitténs utvärdering.
För att elever med olika förutsättningar ska få en likvärdig utbildning, och för att elevernas intresse för ämnena ska bibehållas hela vägen från grundskolan till den högre utbildningen, behöver vi mera kunskap. Inom den forskning som utvärderats ryms såväl genusfrågor inom matematik som försök med nya experiment i kemiundervisningen samt läs- och skrivkompetens i olika barngrupper och datorhjälpmedel inom vuxenutbildning.
Detta vill vi gärna se mer av. Men vi vill även se mer av långsiktigt internationellt samarbete som kan koppla den svenska forskningen till vad som sker i andra länder. Med detta vill jag yrka bifall till reservation 34 under punkt 33. Men vi står givetvis också bakom övriga av Vänsterpartiets reservationer.
Ulf Nilsson talade om lärare som man minns. Jag minns min lärare från småskolan. Hon hette Marianne. Hon var alldeles nyexaminerad när hon fick hand om mig och mina klasskamrater. Vad jag minns hos Marianne var inte hennes ämneskunskaper utan den värme som hon utstrålade. Hon såg mig.
Hon gjorde det osynliga barnet synligt. Hon gav mig trygghet. Hon uppmuntrade mig. Hon stärkte min självkänsla. Hon gav mig modet att ta språnget och flyga även när inte fullt så gynnsam vind rådde. Det är den absolut bästa utgångspunkten för en god lärare.
Skoldebatten och debatten om lärarutbildningen har blivit skev. Man låter många gånger påskina att ämneskunskaperna har blivit styvmoderligt behandlade i den nya lärarutbildningen. Men det stämmer inte.
I stället har dagens lärarutbildning inneburit en skärpning av kravet på ämnesdjup. Det är så självklart. Men detta har upprepats så många gånger av borgerliga politiker att det har blivit en mytbildning. Vi har gång på gång förlängt lärarutbildningarna, och vi har gång på gång utökat ämneskunskaperna.
Att Lärarutbildningskommitténs betänkande inte skulle ha lyft fram ämneskunskaperna som viktiga är också mytbildning. Det finns ett mycket intressant avsnitt som jag kan rekommendera även de borgerliga politikerna att läsa. Där betonas vikten av att lärarna också har goda ämneskunskaper.
Det märkliga är att enligt utvärderingar från bland annat Lärarförbundet som har åberopats tidigare frågar inte studenterna på lärarutbildningarna efter mer ämneskunskaper. De vill ha mer av den verksamhetsförlagda delen av utbildningen. De vill ha bättre verklighetsförankring och bättre kunskaper om sådant som konflikthantering.
Det gäller också sådant som Berit Askling påpekade i sin utvärdering, nämligen läs- och skrivsvårigheter. Det är oerhört viktigt att vi förbättrar detta. Det gäller också socialpedagogik och föräldrakontakter. Det är den typen av frågor som hör ihop med professionen som de lärarstuderande betonar att de vill ha mer av.
Jag tycker att det är lite tråkigt att höra ett liberalt parti som Folkpartiet ge uttryck för en människosyn och en kunskapssyn som - det framgår i motioner - resulterar i kontroll, tvång, repressalier, sortering och slutenhet.
Polis ska hämta barn till skolan, lärare ska fungera som angivare, obehöriga ska kunna avhysas från skolan och föräldrar ska tvingas begära tillstånd för att besöka sina barn i skolan. Skolans förnämsta och viktigaste uppgift verkar vara att sortera barnen.