KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Leijonborg (FP):
Det var en mycket speciell form som den tidigare regeringen valde för att finansiera utbyggnaden av Södertörns högskola. Det går tillbaka till löntagarfondsstriden som vi förde på 70- och 80-talen. Vi gick till val 1991 på att avskaffa löntagarfonderna och i stället bilda forskningsstiftelser.
Det var en stor strid. Därför var vi något förvånade när vi förlorade valet 1994 och Socialdemokraterna kom tillbaka att de bildade en forskningsstiftelse på samma sätt men med en oerhört smal inriktning, nämligen att stödja verksamhet av detta slag i södra Stockholm.
Eftersom det bara fanns en högskola i den regionen var det Södertörns högskola det i praktiken handlade om. Vill man uttrycka sig positivt kan man säga att det var en mycket kreativ väg att finansiera en högskoleexpansion när man tydligen hade budgetrestriktioner av annat slag.
Det präglade hela högskole- och forskningspolitiken under det skedet att man expanderade den utan att tillföra tillräckliga resurser. Här valde man dock att i stället för att tillföra vanliga budgetmedel starta en stiftelse.
Det skulle vara felaktigt gentemot alla andra lärosäten i Sverige. Det är min grundhållning. Jag kan inte svara exakt vad gäller den formulering Mikael Damberg nämnde, men själva principfrågan är för mig ganska klar.
Jag tror att Mikael Damberg som ledamot av Södertörns högskolas styrelse är medveten om att i högskolans årsrapporter framgår det att högskolan sällan har förbrukat de forskningsmedel som har ställts till högskolans förfogande. Någon akut pengabrist på detta område tycks alltså inte föreligga.
Jag delar Mikael Dambergs allmänna syn på Södertörns högskola. Den har haft en imponerande och positiv utveckling och har motsvarat de förväntningar som har ställts på den. Man har i många avseenden också visat att man kan prestera både utbildning och forskning av god kvalitet.
Södertörns högskola är ett viktigt inslag i högskolelandskapet i Sverige. De 163 miljoner som man fick från Östersjöstiftelsen kan dock inte tänkas bort när vi fördelar statliga forskningsmedel till våra lärosäten.
Lars Leijonborg (FP):
Svaret på den sista frågan är att de tre andra inte är jämförbara med Östersjöstiftelsen. Den grundläggande frågan är om Södertörns högskola är missgynnad vad gäller forskningsresurser.
Jag tror att det är svårt att med ett objektivt synsätt svara ja på den frågan. Genom tillkomsten av Östersjöstiftelsen och den mycket speciella utformningen av stadgarna för den är ju Södertörns högskola i en mycket god situation.
Jag tror att det i Högskole-Sverige i allmänhet är en mycket spridd uppfattning. Jag tycker att Mikael Damberg gräver en grop åt sig själv när han säger att det är bra att man har ett tydligt och transparent system.
En av huvudpunkterna i er forskningsmotion är ju att man ska göra en speciallösning för fyra universitet och frångå de tydliga principerna. Om vi ger 15 miljoner ytterligare till Södertörns högskola blir det med fördelningsmodellen ännu mindre till de fyra universiteten.
Jag tycker att det är en rimlig huvudprincip att man har så raka och rena principer som möjligt. Att bortse från att en högskola, ett lärosäte, har en stiftelse bildad av allmänna medel - det är det som är det unika - tycker jag skulle vara fel.
Det här blir en väldigt teknisk diskussion. Huvudfrågan är väl ändå den jag nyss formulerade: Kan man trovärdigt och ärligt hävda att Södertörn är missgynnat i förhållande till andra lärosäten? Det tycker jag inte att man med bästa vilja i världen kan hävda.
Ett av Mikael Dambergs argument är att den här stiftelsen bara får stödja en del av högskolans forskning. Det är ju en ganska stor del av den forskning som bedrivs på Södertörn som matchas av anslag från stiftelsen. Jag tycker att det är positivt att högskolan har en profil. Det säger jag i alla sammanhang.
Östersjöprofilen är ju en styrka för Södertörn.
Om man tar hänsyn till den del av Södertörns forskning som kan finansieras med denna gräddfil - om man vill ta till ett vardagligt uttryck - kommer man fram till att det är rimligt att inte tillföra ytterligare extra pengar.
Jag ska villigt erkänna att jag har varit lite bekymrad för den här specialsituationen. Min utgångspunkt är att alla forskningsmedel ska sökas i konkurrens. Jag har vidtagit en åtgärd. Jag har brutit upp den personalunion som tidigare fanns mellan ordföranden i stiftelsen och ordföranden i högskolans styrelse.
Det är ett sätt att markera att jag tycker att det är viktigt att stiftelsen i sina beslut följer kvalitetskriterierna.
Lars Leijonborg (FP):
Jag är lite mer optimistisk om det generella fördelningssystemet. Dock skriver också vi att det är svårt att hitta de optimala kriterierna och att det också kan förändras över tiden. Därför behöver vi följa detta väldigt noga, och det kan mycket väl hända att man behöver både skruva på rattar och kanske rent av hitta andra system.
Men jag tror, till skillnad från Mikael Damberg, att detta kommer att leda till en kvalitetsutveckling. När vi har gjort systemet har vi också vägt in vilken verklighet som ligger i själva utgångsläget. Då har vi gemensamt sett till att dessa nya universitet har fått betydande extraresurser under sina respektive startskeden.
Det handlar om ökningar i storleksordningen 500 procent sedan de blev universitet, vilket inga andra lärosäten kommer i närheten av. Mikael Damberg använder ett intressant uttryck: ta sig in i systemet.
Då vill jag påpeka att Södertörns högskola gynnas av att man under en lång följd av år har haft denna särskilda möjlighet till forskningsfinansiering, vilket har höjt kvaliteten och givit fler citeringar, och det slår igenom i det nya fördelningssystemet.
Södertörns högskola har faktiskt också i det nya systemet glädje av den särskilda bindning som man har till Östersjöstiftelsen. Jag delar Mikael Dambergs uppfattning att vi verkligen ska hoppas på att Södertörns högskola fortsätter sin positiva utveckling.
Men till skillnad från Mikael Damberg är det min bedömning att forskningspropositionen ger mycket goda förutsättningar för en sådan utveckling på Södertörns högskola.
Lars Leijonborg (FP):
Maria Kornevik Jakobsson har frågat mig vad jag ämnar göra för att få till en bred forskning om förskolans verksamhet. Frågor om dess framtida utveckling är mycket viktiga. Det finns flera studier om förskolans betydelse för barns psykiska hälsa.
Som exempel kan nämnas forskningsprojektet Familj, barnomsorg och skola , som bygger på en långsiktig undersökning med barn som följts upp sedan de första levnadsåren och fram till 17 års ålder. Folkhälsoinstitutet publicerade 2002 en systematisk kunskapsöversikt om förskolans betydelse för barns psykiska hälsa, och en ny är planerad att komma ut i år.
Det är min grundinställning att forskarsamhället ska ges utrymme att fritt ta initiativ till forskningens innehåll och inriktning. Forskningens kvalitet ska säkerställas genom att finansiering söks i konkurrens. Forskning om förskolan finansieras i första hand inom det utbildningsvetenskapliga området, genom den utbildningsvetenskapliga kommittén inom Vetenskapsrådet eller genom tilldelning inom lärosätena.
Högkvalitativ forskning bör ha goda förutsättningar att tilldelas medel, i synnerhet som avsevärda ökningar av lärosätenas och forskningsrådens forskningsanslag har presenterats i den nyligen lagda forsknings- och innovationspropositionen. Det är regeringens uppfattning att det finns ett behov av att stärka den forskningsbaserade utvärderingen av utbildningsväsendet och utbildningsvetenskapliga reformer.
Regeringen har därför nyligen tillsatt en utredare vars uppgift är att se över nuvarande resurser för utvärdering inom utbildningsområdet. Uppdraget ska slutredovisas den 1 december 2009. Regeringen följer noga utvecklingen inom den utbildningsvetenskapliga forskningen.
Behovet av utbildningsvetenskaplig grundforskning och tillämpad forskning är stort, och det är av stor vikt att den tillförsäkras goda möjligheter att fortsätta utvecklas.
Lars Leijonborg (FP):
Förskolan ligger ju under min kollega Jan Björklund, så en mer renodlad diskussion om kvalitetsåtgärder inom förskolan får föras med honom. Däremot svarar jag för att det finns en forskningsbas för de beslut vi fattar på detta område.
Det är riktigt som Mikael Damberg säger: Vi behandlade inte utbildningsvetenskaplig forskning särskilt mycket i forskningspropositionen.
Innan vi gick vidare med den problematiken ville vi ha hennes faktaunderlag. Frågan är alltså på intet sätt bortglömd, men vi vill ha bästa möjliga underlag innan vi går vidare med den.
Jag delar uppfattningen att det vore bra med ännu mer forskning om barns psykiska hälsa och vad förskolan kan göra för att förbättra denna. Det är många barn i vårt land och vår tid som far illa, och det är bra om vi vet så mycket som möjligt om vad vi i de offentliga systemen kan göra för att förbättra för dem.
Jag har väl en något mer positiv bild än interpellanten vad gäller volymen av forskning på detta område. Totalt under perioden 2001-2008 har det inom förskoleområdet beviljats 45 olika projektbidrag. Det är ändå en hel del.
Bland annat finns det en forskarskola på detta område genom bidrag från den utbildningsvetenskapliga kommittén. Nog kommer det alltså in en hel del fakta som vi kan bygga våra politiska beslut på.
De politiska partierna, till exempel Maria Kornevik Jakobssons eget parti, har ju tagit fasta på den forskning som finns och som visar att många barn verkar må mycket bra av att vara på dagis och att det också har effekter på hela familjens situation.
I den mån Maria Kornevik Jakobsson ifrågasätter denna slutsats av den forskning som finns är väl det en diskussion som hon till att börja med kan ta upp i sitt eget parti.
Lars Leijonborg (FP):
Jag kanske ändå måste börja med ett lite formalistiskt påpekande. Mitt ansvar är att se till att det forskas i Sverige om allt möjligt - trafiksäkerhet, brottsförebyggande verksamhet och vad det nu kan vara. Jag har ett övergripande ansvar i regeringen för all forskningspolitik.
Hur däremot resultatet av forskningen ska bedömas politiskt på olika områden får respektive fackminister argumentera kring här i kammaren.
Jag har egentligen inte rätt att föra alltför djupgående diskussioner om regeringens förskolepolitik, eftersom det ligger på ett annat statsråd. Dock kan jag tillåta mig att säga något, eftersom jag vet rätt väl vad både Jan Björklund och andra statsråd i regeringen tycker.
Den allmänna bilden är att man ute i världen ser på svensk barnomsorg som en förebild. Många försöker efterlikna vår familjepolitik. Den har lett till att det föds fler barn i Sverige än i många andra jämförbara länder, och barn mår bättre här än i många andra jämförbara länder.
Jag köper inte att den allmänna bilden skulle vara att forskning visar att Sverige är på fel väg i familjepolitiken. Jag ska återgå till det som verkligen är mitt ansvar.
Jag tycker att interpellanten så långt har en poäng att det är viktigt att vi har bästa möjliga forskningsbas för de beslut vi fattar på olika områden. Det gäller inte minst för att våra barn ska må så bra som möjligt. Där är min ambition att vi ska satsa mer.
Jag tror att det är bra att vi får fram så bra beslutsunderlag som möjligt. Då behöver frågeställningen inte vara: Är dagis bra för barnen?
Det kan handla om väldigt mycket mer sofistikerade frågeställningar om barngruppernas storlek, personalens utbildning, om det finns vissa barn som behöver särskilda omsorgsformer, och så vidare. Jag skulle gärna se att volymen forskning på detta område expanderade. Det är bra att interpellanten har riktat strålkastarljuset på detta.
Vi behöver gå vidare och få fram mer forskning och gärna ännu mer högkvalitativ forskning på detta viktiga område.
Lars Leijonborg (FP):
Maria Kornevik Jakobsson sade att barnen är viktiga. Jag tror att många av oss kan vara överens om att barnen till och med är viktigast. Regeringen har fört en väldigt offensiv familjepolitik på olika sätt. Vi har öppnat för möjligheten att för kommuner att införa vårdnadsbidrag.
Vi har gjort särskilda satsningar för att kvaliteten i barnomsorgen ska kunna öka. Vi har infört en jämställdhetsbonus som vi också tror är bra för barnen. Vi arbetar för att öka lärarnas och personalens kompetens. Jag tycker att man ska se den helheten.
Allt detta gör vi just för att vi har uppfattningen att bland det absolut viktigaste vi kan ägna oss åt både som föräldrar och som politiker är att ge barn goda uppväxtvillkor. Det ligger naturligtvis någonting i det som Maria Kornevik Jakobsson sade i sitt sista inlägg.
I ett historiskt perspektiv är det ganska kort tid som vi har ägnat oss åt det vi kallar för offentlig barnomsorg. Det är ett viktigt område för samhällsvetenskaplig och beteendevetenskaplig forskning. Det handlar om att se vilka effekter det har för barnen, för familjerna och för samhället i stort.
Även om jag har sagt att jag inte ska ta så mycket ansvar för forskningens resultat vill jag ändå till sist säga att hittills har den forskning som finns tytt på att det är en riktig huvudväg att gå att erbjuda familjer skattefinansierad barnomsorg. När det gäller innehåll, metodutveckling och sådant behöver vi komma längre. Därför ska vi satsa mer på forskning.
Tobias Billström (M):
Jag ska be att få tacka statsrådet för svaret. Integrationsfrågorna är den verkliga ödesfrågan för vårt land. Vårt samhälle kan över huvud taget inte fungera tillfredsställande om inte dessa oerhört allvarliga problem får en lösning. Det råder inget tvivel om att det allvarligaste problemet för de människor som kommer till vårt land är utanförskapet. Huvudfrågan är hur vi ska ta emot människor från andra länder och vilka möjligheter som finns i form av självförsörjning.
Att den socialdemokratiska integrationspolitiken har lett till bidragsberoende och utanförskap är i dag allmänt bekant, likaså att problemen är som svårast i storstädernas ytterområden. Det märks exempelvis särskilt tydligt i min valkrets och hemstad Malmö. Det Malmö i dag främst har att erbjuda nyanlända invandrare är bidragsberoende, utanförskap och gettoisering. Detta är utomordentligt dåliga förutsättningar för den som vill bygga sig en framtid i vårt land.
Det är ödmjukt av statsrådet att i sitt interpellationssvar erkänna att en öppnare arbetsmarknad inte kan skapas enbart med hjälp av åtgärder från regeringen. Men mer korrekt hade förmodligen varit att säga att åtgärder som bara bygger på tilltro till politikens förmåga att lösa problemen inte skapar lösningar över huvud taget. Det är naturligtvis bra att man öppet kan diskutera och pröva anställningsprocesser, men det är ingen svartvit fråga vi diskuterar.
Det är självfallet inte bra om svenska arbetsgivare, privata likaväl som offentliga, har en fördomsfull attityd mot människor som har mörkare hudfärg eller att de avfärdar duktiga sökande därför att de har ett svåruttalat namn. Men det kan finnas goda skäl till att en arbetsgivare vill ha en anställd som är helsvensk likaväl som att det kan finnas goda skäl till att en arbetsgivare uteslutande anställer människor med invandrarbakgrund.
I bägge fallen ter sig Diskrimineringsombudsmannens krav på etniska mångfaldsplaner och Mona Sahlins koncentration på den etniska mångfalden som sådan som aparta. En anställning handlar trots allt om förtroende.
Redan nu talar de arbetsgivare Mona Sahlin kommenterade i avslutningen av sitt svar om anledningen till att de avstår från att kalla invandrare till intervju, nämligen att de riskerar att bli anklagade för rasism om de inte väljer invandraren före svensken. Så kan vi naturligtvis inte ha det. Därför måste vi lägga ned mer kraft på att diskutera hur vi bryter de onda cirklarna och de system som i dag bryter ned människor.
Vi måste angripa roten till problemen, de problem som annars hotar att skapa en ännu mer sluten arbetsmarknad än vad vi har i dag, snarare än de rena symtomen. Vi måste, Mona Sahlin, bota sjukdomen och inte bara lindra smärtorna för patienten.
Tobias Billström (M):
Först och främst vill jag säga att jag inte sade att arbetet mot diskriminering var någonting apart. Jag sade att Mona Sahlins koncentration på etniska mångfaldsplaner är någonting apart. Det uttalandet står jag för. Mona Sahlin borde också fundera igenom den formulering som hon använder i sitt svar till mig, nämligen att det svåraste steget för de utlandsfödda är det över dörrtröskeln.
Jag förundras nämligen över hur det kan komma sig att regeringen ägnar, och har ägnat, så lite möda åt att uppmärksamma de goda exempel som faktiskt finns runtom i vårt land när det gäller arbetet med att sänka trösklarna, trots att Mona Sahlin här antyder att man ständigt har detta för ögonen. Det tycker jag inte är sant. Låt mig ge några goda exempel från Malmö, som kunde ha nämnts av Mona Sahlin i den här debatten.
Malmö Kommunala Bostadsbolag drog tidigt 2001 i gång ett projekt med åtta arbetslösa kvinnor, som utbildades till hemservicekonsulenter. Fyra av dem blev omedelbart efter utbildningen egenföretagare. De städar åt privatpersoner i deras hem, och kunderna som finns över hela Malmö betalar 100 kr timmen för det arbetet.
Samtidigt har dessa kvinnor garanterad avtalsenlig lön, vilket innebär att MKB står för cirka hälften av de verkliga kostnaderna. De som deltar får i MKB:s projekt en så gedigen bas att de kan stå på egna ben som företagare när de är färdiga. Jag har hittills aldrig hört något socialdemokratiskt statsråd framhålla MKB:s satsning som lyckad, berömlig och framför allt eftersträvansvärd.
Kanske vill Mona Sahlin i dag ge kammaren sin uppfattning i frågan. Den tror jag att många både i och utanför kammaren skulle vara mycket intresserade av att få höra. Samma sak gäller ett annat projekt som MKB också har startat, Jobbakuten, som förmedlar tillfälliga arbeten med kort varaktighet. Jobbakuten fungerar obyråkratiskt och administrerar varken bidrag eller utbildning för arbetslösa. Dit går arbetssökande som vill ha ett enkelt jobb snabbt.
De får det ofta inom några timmar tack vare MKB:s samarbete med ett nätverk av Malmöföretag. Jobbakuten drivs dessutom mobilt med en buss som regelbundet besöker olika bostadsområden som MKB har i Malmö. Är inte detta någonting som borde ha uppmärksammats nationellt? Jo, självklart. Det har hunnit gå fyra år sedan MKB startade sitt första projekt. När man läser regeringens skrivelse om lokalt utvecklingsarbete i Storstäderna ser man att man där inte befattar sig närmare med det projektet.
Varför gör man inte det? Jag tror för min del att grundproblemet är att regeringen inte har någon styrfart. Statsrådet kommer strax efter den här debatten att ha två debatter om främlingsfientlighet och konflikter. Jag tror att den bästa medicinen mot mörkret i människors hjärtan är att diskutera grunden till problemen och sedan finna lösningar. Min uppfattning är att det krävs betydligt mycket mer än större ord i de här frågorna. Det krävs också handlingskraft.
Tobias Billström (M):
Statsrådet Mona Sahlin är inte mer apart än någon annan i den här kammaren eller mer apart än vad förhållandet är mellan Moderaterna och Socialdemokraterna. Det är klart att det finns en skillnad mellan våra två partier. Det är det jag försöker framhålla. Som moderat tror jag på den enskilda människans möjligheter att skapa sig en egen framtid. Men vi lever i ett Sverige där vi i dag kan se en precis motsatt utveckling äga rum.
I Malmö har en livsstil brett ut sig där kombinationen av socialbidrag och svartjobb har blivit en acceptabel försörjning för många människor. Det finns barn födda i Malmö som växer upp utan att någon i deras omgivning har ett riktigt jobb. Problemen är inte isolerade till invandrare. Men de blir tydligare där utanförskapet är som störst. Vi måste börja signalera att bidrag inte är en acceptabel form för långsiktig försörjning.
För den som är arbetsför men inte har ett jobb ska all kraft inriktas på att finna en ny försörjning. Det är min uppfattning. Nu hade jag hoppats att under den här debatten få ta del av statsrådets djupare mening i de här frågorna. Det gäller till exempel varför MKB:s exempel inte lyfts upp av regeringen och framhålls på allra högsta nivå som någonting som man borde ta efter därför att det har varit så framgångsrikt. Man säger bara lite svepande: Men vi säger det i så många olika sammanhang.
Varför gör man det inte till nationell politik? Jag tycker inte att det räcker med att här överräcka en skrivelse som är ett hopkok på tidigare tankar och en lista över förslag som saknar en röd tråd. Det är vad den här skrivelsen saknar. Det är inte med mer diskrimineringslagstiftning som vi löser integrationsproblemen. Det sker bara genom att förbättra förutsättningarna för arbete och företagande.
Eller för att citera den amerikanske presidenten Abraham Lincoln: You can not help men permanently by doing for them what they could and should do for themselves. Det är Moderaternas budskap till svenska folket. Vad är Mona Sahlins?
Tobias Billström (M):
Jag ska börja med att tacka justitieministern för svaret och konstaterar att jag inte är särskilt nöjd med det, och anledningarna till detta är många. Först och främst menar statsrådet att han bara uttalat sig om specifika frågor. Men om man tittar på hur tidigare statsråd uttalat sig kring fastighetsmäklarlagen och hur statsrådet svarar nu finner man att det inte alls är specifika frågor som stått i centrum - tvärtom.
På en fråga under riksmötet 1999/2000 med nr 1410 svarade Lena Hjelm-Wallén: "Avsikten är att den aktuella frågan ska tas upp antingen inom ramen för den utvärdering av fastighetsmäklarlagen som planeras eller i något annat lämpligt sammanhang. Arbetet bör kunna sättas i gång hösten 2001."
Justitieminister Bodström svarade själv likadant på en fråga under nästa riksmöte 2000/01 som hade nr 270. Det var visserligen en konkret fråga då, medger jag, men den fick icke desto mindre ett allmänt hållet svar. Jag citerar Thomas Bodström: "Som riksdagen nyligen informerats om är avsikten att den aktuella frågan ska tas upp antingen inom ramen för den utvärdering av fastighetsmäklarlagen som planeras eller i något annat lämpligt sammanhang. Arbetet bör kunna sättas i gång hösten 2001."
Varför nämner jag då de här citaten här i kammaren i dag? Jo, därför att lagutskottet i riksdagen, som en följd av de här svaren, ständigt avstyrker motioner rörande fastighetsmäklarlagen. Nu citerar jag betänkande 2002/03:LU13: "Som redovisats ovan har det nu gått mer än fem år sedan riksdagens tillkännagivande angående en ändring i fastighetsmäklarlagen.
Utskottet beklagar att något lagstiftningsarbete ännu inte inletts, särskilt mot bakgrund av vad justitieministern" - det vill säga Thomas Bodström - "uppgav i det tidigare redovisade frågesvaret hösten 2000. Enligt utskottets mening är det nu hög tid att regeringen utan dröjsmål beslutar direktiv till den aviserade utredningen. Utskottet förutsätter att så kommer att ske utan något formellt tillkännagivande från riksdagens sida samt att motionsspörsmålen kommer att aktualiseras inom ramen för detta arbete.
Med det anförda föreslår utskottet att motionerna L213, L214, L244 och L342 avslås." Fru talman! Man måste bestämma sig för en linje och sedan hålla fast vid den. Det duger inte att hävda någonting annat. Det är hög tid att utreda fastighetsmäklarlagen. Det har nu i fem år sagts härifrån riksdagens talarstol av justitieministern att den ska utredas, men ingen utredning har tillsatts.
Jag tycker att svaret från justitieministern kunde ha innehållit åtminstone en liten ansats till självkritik. Det är egentligen under all kritik att en utredning inte tillsatts efter alla dessa socialdemokratiska löften som jag har citerat här. Över 200 000 bostäder byter ägare varje år, Thomas Bodström.
Denna verksamhet omfattas av en lagstiftning som så gott som alla marknadens parter, lagutskottet här i riksdagen och regeringen själv har sagt bör utredas för fem år sedan. Vad är egentligen justitieministerns svar? Blir det någon utredning eller blir det inte någon utredning?