Juno Blom (L):
Liberalerna står bakom de förslag som finns i det betänkande som regeringen lägger fram när det gäller att stärka arbetet mot unga killars våld mot unga tjejer, mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och förtryck samt våld mot barn. Detta är i allra högsta grad en central frihetsfråga.
Det handlar om allvarlig kriminalitet, men så länge vi inte kommer åt våldet är det också en extrem frihetsinskränkning för varje kvinna och varje barn som drabbas. Det är hemmet som är den värsta brottsplatsen för kvinnor och barn. Vi sätter nyckeln i dörren på den plats där vi alla borde känna trygghet.
Vi kan ha det tufft här i kammaren - vi kan tycka olika, och vi får kanske inte ihop våra budgetar - men jag tror att vi alla uppskattar att kunna andas ut när vi sätter nyckeln i dörren hemma. Det är dock precis där anspänningen börjar. Men det är inte bara i hemmet som anspänningen finns. Det handlar också om när man som barn sitter i skolan - man vet inte vad som väntar en. Det handlar om när man som vuxen är på sin arbetsplats och räds att gå hem.
Sms:en haglar in, och kontrollen finns i hela livsutrymmet. Det är otroligt viktigt att vi jobbar förebyggande. Några av oss har varit inne på tidiga insatser. Det handlar också om synliggörandet. Ledamoten Ingemar Kihlström talade just om att ställa frågor. Hur kan vi synliggöra det våld som råder runt omkring oss både när det gäller barn och när det gäller vuxna?
Det handlar om åtgärder som att skärpa straffen, som vi i dag debatterar här i kammaren. Men det handlar också om insatser när en person är dömd så att kriminalvården ska kunna vidta åtgärder för att förändra beteenden som skadar så otroligt mycket.
Jag lyssnade till ledamoten Maria Strömkvist från Socialdemokraterna, som nämnde mäns våld mot kvinnor åtta gånger - jag var tvungen att räkna - och hedersrelaterat våld och förtryck en gång när det kom till polisens uppdrag. Det är viktigt att vi pratar om alla de här delarna när det gäller det förebyggande arbetet.
Många av de insatser som finns i dag i vårt samhälle tar utgångspunkt i majoritetssamhällets utsatthet och når inte alla barn och unga. Om vi menar allvar måste vi i varje läge synliggöra all den utsatthet och allt det våld som råder. Där finns många likheter men också förtecken som skiljer sig åt.
Det som regeringen tar upp i betänkandet ställer vi oss bakom, men det är långt ifrån tillräckligt. Vi vet att mörkertalet är enormt stort. 80 procent av de kvinnor och barn som utsätts för våld görs det inga anmälningar om.
Men ju bättre vi blir på att ta fram åtgärder, desto större är möjligheten att våga känna att jag får tryggheten att veta att när jag får frågan vågar jag berätta om min situation. Jag vet också att det finns ett samhälle där myndigheter kommer att skydda mig och ge mig det stöd som jag är i behov av och har rätt till.
Så ser det inte riktigt ut i dag. Jag tror att vi till ganska stor del lappar och lagar i ett system som inte riktigt fungerar, att det saknas ett helhetstänk. Brandtal här från olika statsråd är viktigt.
Jag tror inte att det finns någon i den här kammaren som tycker att unga killars våld mot unga tjejer, mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och förtryck eller våld mot barn är någonting som vi kan acceptera - långt därifrån. Det är också viktigt att vi verkligen talar med varandra, att det finns en struktur som gör att den ena handen vet vad den andra gör och att det finns ett stöd till civilsamhället och kvinnojourerna.
De viktiga satsningar som görs på kvinnojoursrörelsen går inte till det som är kärnuppdraget, att ge tak över huvudet och att ge det stöd och den trygghet som man behöver som allra mest när man tvingas bryta upp från en våldsutövande man. Det är lite konstigt att man då kan söka pengar till annat, som förvisso är viktigt, till opinionsarbete, utbildningar och så vidare.
Det är lite som om man som hemlös skulle få bidrag till kastruller och gardiner innan man har ett hem att använda det i. Jag tror att det är viktigt att vi tillsammans verkligen ser behovet av myndigheters ställningstaganden och civilsamhällets viktiga roll och att vi från politikens sida, som inte ens hanterar ärenden, får till den samordning som saknas.
Det handlar också om hur vi tar vi ställning i de här frågorna. Då kommer jag till frågan om kontaktförbud med elektronisk övervakning och, som flera här varit inne på, det geografiska området. Om man som våldsutsatt kvinna eller barn ska kunna känna sig trygg i att ingen ska kunna komma och göra en illa är det viktigt att det geografiska området gör det möjligt för polisen att hinna fram i tid.
Det här är något som också åklagare vittnar om i intervjuer som vi kan ta del av i medierna. Man säger att det finns en risk för att kontaktförbudet blir en falsk trygghet. Här tycker jag att det förslag som finns i betänkandet måste beredas skyndsamt.
Jag pratade med en kvinna som bor i norra delen av Sverige, där det är enorma avstånd och ganska få poliser. Det är klart att för henne blir ofriheten total. Jag förstår det resonemang som har varit när man inte tar ställning, nämligen hur mycket man kan inskränka en gärningspersons frihet.
När kvinnor med barn som år ut och år in försatts i en fruktansvärd situation, där man fått uppleva våld under lång tid, sedan anmäler och tar hjälp får man, som det står i betänkandet, en stadsdel. Det är helt ovärdigt att det ska gå till på det viset.
Från Liberalernas sida tycker vi att det är självklart att det ska handla om kommuner men också om geografiska områden utifrån hur hotbilden ser ut, hur möjligheten är att hinna fram och hur man kan ge frihet till den som levt i utsatthet så länge.
Från Liberalernas sida tycker vi att alla typer av brottsliga gärningar ska kunna ligga till grund för att döma en gärningsperson för både grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning.
Det gäller bara att ta utgångspunkt i det som redan står i dag: om var och en av gärningarna utgjort led i upprepad kränkning av personens integritet och om gärningarna varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla. Vänsterpartiets Gudrun Nordborg tog upp vad man från början hade för tanke med hela förslaget.
Då fanns inte juridiken där, men i dag förstår vi på ett helt annat sätt. Jag skulle önska att vi också lyfte in möjligheten att varje handling med detta syfte ska kunna vara en del av fridskränkning och grov kvinnofridskränkning. Sedan kommer vi till barnen i de här situationerna. Vi har nu infört ett barnfridsbrott.
Trots det har vi inte kommit åt frågan som rör vårdnad, boende och umgänge, som är så central i det här sammanhanget. Centralt för att en kvinna ska ta steget att anmäla en våldsutövande man är att hon är garanterad att hennes barn inte ska behöva bo hos förövaren utan att hon är där och skyddar barnet.
Det handlar också om kvinnor som har rätt till skyddet men som också har skyldigheten att låta barnet få komma till ett umgänge som kan få fruktansvärda konsekvenser. Vi vet alla som sitter i den här kammaren att det är just i samband med uppbrottsprocesser som risken är än större för att våldet ska eskalera. Se helheten, se barnen och hur de påverkas!
Men se också våldsutsatta kvinnors rätt och möjlighet att ta steget och svara på frågan som ställs för att sedan få det skydd och stöd som de har rätt till och behov av! Liberalerna ställer sig bakom alla reservationer men yrkar bifall bara till reservation 7.