Catharina Elmsäter-Svärd (M):
Förvisso skulle jag kunna hålla med Annika Lillemets om att tillgänglighet är ett bättre uttryck än rörlighet. Vad man söker är ju någon form av tillgänglighet, och för det behöver man använda sig av medlet att kunna röra sig, ta sig fram, där infrastrukturen bidrar till att leva upp till det som människor och företag behöver. Däremot känner jag lite grann att verkligheten nog har förändrats något.
Vi kan gå tillbaka till 50- och 60-talet i Sverige, när vi byggde de första ABC-områdena. Jag tror att Vällingby var det första som invigdes, där man hade både arbete, bostäder och centrum på samma ställe. Så ser verkligheten långt ifrån ut i dag, och jag vet inte ens om vi egentligen skulle vilja gå tillbaka till detta. Men det låter lite så när jag lyssnar på Annika Lillemets. Företagens behov av kompetens kan vara vidsträckt när det gäller vilka människor man behöver ha tag på.
Det kan till och med vara internationell kompetens som man behöver ha tag på. Likadant är det med behovet av varor som inte finns inom det egna området. Vad skulle till exempel LKAB göra om företaget inte fick transportera bort alla sina råvaror, där nästan allt behövs i övriga Europa eller i andra delar av världen?
Fyrstegsprincipen på till exempel EU-nivå kan gälla arbetet med de transeuropeiska nätverken, när det ska byggas vägar, som är ett sätt att transportera kollektivt, med teknikvänliga lastbilar eller miljövänliga bilar.
Det handlar om hur man tänker sig hela vägen från punkt A till punkt B, att det håller ihop, att pengar som ska användas EU-gemensamt följer hela korridorer. Men det kan vara lika viktigt att man tänker sig sjövägen. Hur ser landanslutningen ut från den svenska sidan när man använder till exempel Östersjön som en farled för att komma över på polska sidan och sedan fortsätta vidare ut i Europa?
Det kan vara viktigt, så att vi inte använder pengar på fel saker. Det kan vara ett sätt i det här, och det är ett arbete där man även har tagit till sig inte minst av kommissionen nu när man ser över de nya finansiella ekonomiska perspektiven framöver. Men sedan hör jag lite grann, fru talman, att Annika Lillemets i grunden inte tycker att det är bra att vi kanske bygger vägar.
Vi hörde återigen diskussionen om Förbifart Stockholm. Det är här som jag menar att varje trafikslag för sig måste kunna fungera så säkert, smidigt, robust och miljömässigt bra som möjligt. Men det är också kombinationen av det andra i till exempel en storstadsregion som Stockholm. Det handlar om behovet av mer och bättre kollektivtrafik.
Det är 170 000 fordon som åker på till exempel Essingeleden i dag. Det skulle inte fungera om de skulle in i dagens kollektivtrafik. Vi behöver alltså ha både och. Jag tror att vi skiljer oss i den diskussionen.
Men i det arbete som vi har med fyrstegsprincipen i Sverige gäller det att först titta på hur man kan använda de färdsätt och de investeringar som redan i dag finns så effektivt som möjligt. Vad kan vi justera i människors beteenden i nästa steg? Det sista steget är egentligen att bygga nytt, så att vi tänker på att vi använder rätt saker. Den utgångspunkten har vi jobbat med i Sverige.
Jag tycker att det är bra att i ambitionen att inte minska transporter i Europa utan snarare öka dem också ha med sig den principen.