Niklas Wykman (M):
Finansministern! Mellan 1970 och 2006 tillkom givetvis en stor mängd jobb i Sverige, men netto blev jobben i privat sektor inte fler under den här perioden. Det var mer än 30 år med befolkningsökning men utan fler jobb i privat sektor. Finansministern! Så kan man givetvis inte finansiera en välfärdsstat som den svenska.
Fler jobb behöver komma till och fler människor behöver arbeta för att vi ska säkra både människors egen välfärd och vår gemensamma välfärd. Vad berodde det på att jobben inte blev fler? Det berodde givetvis på flera faktorer, herr talman. Skuldsättningspolitiken är en av de viktigaste. Svensk ekonomi utsattes för omfattande vänsterexperiment under denna tid. Skatter drevs upp.
Drivkrafter togs bort. Stegvis förlorade Sverige i internationella jämförelser. Vi gick från att tillhöra den absoluta välfärdstoppen till att vara mer av ett medelmåttigt land. Sedan kom 90-talskrisen. Socialdemokraterna har skrivit reflekterande texter kring detta, där man har tagit på sig merparten av skulden för hur den här krisen uppkom och de effekter som det fick på ekonomin.
Därefter vidtog socialdemokratiska och moderatledda regeringar ett omfattande reformarbete i fråga om svensk ekonomi. Sedan dess har också resultaten för ekonomin varit mycket goda. Jobben har blivit fler. Konkurrenskraften har ökat. Produktiviteten har ökat och så vidare. Vi har också kunnat öka vår välfärd. På det hela taget har fler människor kunnat få det bättre i Sverige.
En viktig grundbult i detta var givetvis det finanspolitiska ramverket, det som nu gradvis överges av regeringen. Herr talman! Jag tycker att det är mycket beklagligt att finansministern överger en av de grundbultar, hörnstenar, som har byggt svensk ekonomisk framgång. Det handlar om budgetdisciplin och överenskommelser mellan partier om hur finanspolitiken ska skötas.
Det som Göran Persson, Anne Wibble med flera tog ett stort ansvar för att komma igång med och sedermera också få på plats naggas nu i kanten av en regering som vill överge skyddsvallar och marginaler i de offentliga finanserna till förmån för att höja bidragen. Där blir också interpellantens fråga tydlig. När bidragen höjs behöver skatterna höjas.
I den ekvationen blir det inget mer utrymme för pengar till den offentliga välfärden. Skattehöjningarna går i huvudsak till utbyggda program och till utbyggda bidrag. Skattehöjningarna, finansministern, genomförs på ett sätt som tar ned drivkrafterna för att arbeta. Jobbskatteavdraget avtrappas, vilket enligt S-märkta ekonomer inte ger några ökade intäkter.
Finansministerns förklaring, att befolkningsökningen har drivit sysselsättningsökningen, underkänns av Finanspolitiska rådet. Man säger att sysselsättningen har ökat tydligt och på ett sätt som långt ifrån uteslutande kan förklaras av befolkningsökningen. Finansministern säger också att äldres deltagande i arbetskraften ökar brett runt om i Europa, eller om det till och med var världen.
Men det ökar väsentligt mer i Sverige, tack vare de reformer alliansregeringen har gjort. Det handlar bland annat om RUT-tjänster men också om att göra det billigare och mer lönsamt att stanna kvar i arbetskraften som äldre. Nu vill regeringen ta bort detta och återinföra den särskilda löneskatten för äldre. Det kommer inte att gynna den här utvecklingen.