KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Tysklind (L):
Det som är problemet främst för Vänsterpartiet och för Miljöpartiet är att de bara hamnar i bevarandeskålen. De kan inte se att det måste kunna finnas en balans mellan bevarande och brukande. Jens Holm beskriver storskalig bottentrålning. Det är klart att storskalig bottentrålning som inte tar några hänsyn är skadlig och kan vara förödande. Men det är inte riktigt så det går till.
Miljö- och jordbruksutskottet ska besöka Kosterhavets nationalpark i maj. Då får vi kanske diskutera denna fråga. Det är inte så att fisket är helt fritt med storskaliga trålar som hyvlar av bottnarna i Kosterhavets nationalpark. I Kosterfjorden har det trålats i över 100 år. Ändå har man utan regelverk haft mycket bevarandevärt.
Under processen har fisket varit mycket delaktigt i att verkligen lyfta fram de områden som är värdefulla och där man inte längre trålar utan där det är ett mycket reglerat trålfiske. Att då beskriva detta som Jens Holm gör ger en helt felaktig bild av situationen. Detta är mycket kopplat till den reservation som vi talar om.
Den handlar inte så mycket om att skydda marina områden, utan den handlar om processen. Vi måste alltid ha med oss att det finns människor som lever och har en vardag här. Dessa människor måste också vara med i processen. Vi kan inte lägga en död hand över livet på landsbygden, kan man säga, utan vi måste kunna reglera detta.
Som sagt: Allt är inte svart eller vitt, utan det går att ha en bra balans mellan bevarande och brukande om man bara vill och väcker den tanken.
Lars Tysklind (L):
Först skulle jag vilja reflektera lite över det som landsbygdsministern sa om lönsamhetsindex från LRF. Jag misstänker att det har väldigt mycket att göra med de duktiga företagarna i de areella näringarna på landsbygden, som har lyckats att anpassa sig till nya förutsättningar, och att de statliga insatserna har en begränsad betydelse för just detta.
När det gäller att jobba på landsbygden handlar det ju mycket om att man vill jobba inom de areella näringarna. Jag ska ta upp ett exempel som jag har talat med landsbygdsministern om förut. Om man jobbar i ett företag vill man ha betalt för det man gör.
För de jordbruksföretag som har som affärsidé att jobba med hållbar naturvård och som ska ha betalt från landsbygdsprogrammet har betalningen verkligen dröjt. Det är fortfarande inte helt uppgjort för de senaste åren.
I en sådan situation - när man jobbar och sliter år ut och år in och sedan känner att det nog är en slump om man får betalningen eller inte - är det inte så konstigt att man får problem med att få människor att ta över en sådan verksamhet. Min fråga till landsbygdsministern är: Ser landsbygdsministern något slut på detta, och ser han när det kommer att börja fungera? Det har ju nu gått åtskilliga år när det inte har fungerat.
Lars Tysklind (L):
Jag vill vara tydlig med att vi från Liberalernas sida till 110 procent stöder den utveckling som sker och det som Sverige driver: att man ska flytta pengarna från pelare 1 till pelare 2, alltså att man lägger dem på miljöåtgärder. Detta är en utveckling som vi ser väldigt positivt på. I mitt anförande nämnde jag lite om regelverken i de areella näringarna.
Detta kan också vara en faktor som gör att man nog inte vill börja syssla med det här - det verkar så otroligt krångligt. Inte minst inom fisket finns det rekryteringsproblem.
Oftast handlar det inte om lönsamhetsproblem eller att man inte tycker att det är en bransch som skulle vara bra att jobba i. Problemet är i stället regelverket och att det är så krångligt att driva saker och ting. När man försöker att göra rätt slutar det ändå med att man får sanktionsavgifter.
Det är en problematik som gör att det blir svårt att rekrytera ungdomar till sådana arbetsförhållanden. Jag vill verkligen uppmana landsbygdsministern att jobba hårt med dessa frågor. Nu har ju inte landsbygdsministern så många månader på sig till valet, och vi får väl se vem som får ta sig an detta. Det är i alla fall otroligt viktigt att vi får en lösning på detta område.
Lars Tysklind (L):
Jag har en fråga till miljöminister Karolina Skog. Det handlar om den aviserade elfordonspremien. Det är klart att det är viktigt med klimatsatsningar, men som liberal är jag högst skeptisk till den typen av bidrag till enskilda.
Förutom att man kan ifrågasätta principen och om det verkligen är statens roll att stödja privata inköp finns det en uppenbar risk att detta leder till en utebliven prispress på en marknad där tekniken är relativt utvecklad. Med andra ord finns det en uppenbar risk att premien inte ens kommer den enskilde elfordonsköparen till godo.
Min fråga till miljöministern är: Ser miljöministern att det trots allt är ganska problematiskt med denna form av kortsiktiga subventioner?
Lars Tysklind (L):
Jag vill vara väldigt tydlig med att vi från Liberalernas sida också tycker att det är oerhört viktigt att man utvecklar teknik och att fler cyklar och använder elfordon. Det finns många klimat, miljö- och hälsovinster, och det handlar inte minst om trängseln i städerna. Detta är vi överens om. Men vi anser vidare att statens tydliga roll är att stå för den grundläggande infrastrukturen.
Följdfrågan till ministern kan då vara: Tror inte ministern att utbyggnaden av infrastrukturen är den stora faktorn i detta sammanhang?
Lars Tysklind (L):
Vi kan konstatera att klimathotet är på allvar. Men från Liberalernas och min sida är vi väldigt tydliga med att bevarande av biologisk mångfald och naturvård måste prioriteras minst lika högt. I det sammanhanget är skydd av värdefull natur ett viktigt redskap. När det gäller skogen står vi från Liberalernas sida fullt ut bakom jämställandet av produktions- och miljömålen.
Äganderätt och frihet under ansvar är också viktiga och helt centrala begrepp. Ibland måste man skydda skog. Det finns skog som i allra högsta grad är värd att bevara. Men då fastnar tyvärr diskussionen ofta i anslagsnivåer. Så har det varit många gånger här i kammaren. Det har varit väldigt lite diskussion om hur man kan utveckla nya avtal och ersättningsformer. Det har dock gjorts ett tillkännagivande här i riksdagen om detta.
Min fråga till miljöministern är om ministern är öppen för att utveckla ett mer dynamiskt skogsskydd som kan förändras både över tid och geografiskt. Man skulle kanske närmast kunna jämföra det med någon typ av arrendeförhållande eller arrendeavtal.
Lars Tysklind (L):
Jag hoppas att vi är överens om att det är väldigt centralt att det utgår full ersättning om man får inskränkningar i sin förfoganderätt. Liberalerna har tydligt lyft fram frågan om statligt ägd skog och att man skulle kunna fortsätta att utveckla metoden att ha den som utbytesskog. Vi ser det som en framgångsrik metod. Hur ser miljöministern på att man skulle kunna använda den statliga skogen också på annat sätt?
Det kan handla om forskning om avverkningsmetoder och brukningsmetoder där man i det sammanhanget är beredd att använda statlig skog.
Cristina Husmark Pehrsson (M):
Jag vill påminna socialministern om att vi politiker är patientföreträdare och inte de bästa på att driva vård och omsorg. Där är vi odugliga. Jag kan notera att Norge klarar sig utan politikerstyrda organisationer ute i vården i sina helseföretag. Jag konstaterar att Norge också klarar sig utan apoteksmonopol, vilket ger både högre tillgänglighet och lägre priser. Jag tycker inte att det är fel att vi säger att pengarna följer patienten i hennes val. De gör det när Lars Engqvist och jag går till tandläkaren.
De gör det när Lars Engqvist och jag går till sjukgymnasten eller till en privatläkare. Då följer pengarna oss. Jag tycker att det är rättvist att det också ska ske för andra patienter. Jag tycker att pengarna ska följa oss. Då kan jag välja smärtenheten i Helsingborg eller vistelse på Sommarsol, och jag kan gå till en massör som ännu inte har fått något vårdavtal. Vi måste också bevaka och bejaka att det finns privata vårdgivare.
När det gäller forskning och utveckling, socialministern, har Moderaterna i sitt budgetförslag ökat regeringens budget till SBU med 10 miljoner kronor. Slutligen, socialministern! För flera år sedan kom det en utredning, som var helt enhällig, som hette Vård i livets slutskede . Det handlar om patienter som också kan ha smärta, som kanske inte kan förmedla sig.
Den här propositionen kopplar jag ihop med det vi diskuterar i dag om smärta. Vi har väntat länge nog på den propositionen. Den har aviserats men inte kommit. Vi vet fortfarande inte när den kommer. Jag tycker att detta är en otroligt viktig och human proposition, och jag vädjar, det sista jag gör i dag, till Lars Engqvist: Se till att den propositionen kommer fram!
Cristina Husmark Pehrsson (M):
Tack så mycket för det långa svaret, utbildningsministern. Min fråga handlade om yrkesutbildning för vuxna som har lämnat gymnasieskolan. Jag tycker ändå inte att jag får ett fullödigt svar från utbildningsministern. Jag ställde nyligen en fråga till statsrådet Lena Hallengren.
Hon säger i sitt svar, som också utbildningsministern hänvisar till, mycket om gymnasieutbildningen och hantverksprogrammet. Men det var inte vad jag frågade efter. Det handlar om de elever som har gått ut gymnasieprogrammet. Hur ska de få en fortsatt utbildning för att verkligen kunna bli hantverkare och få ett yrke? Inom högskolan får man en lärarutbildning, blir legitimerad sjuksköterska, undersköterska eller någonting.
Det måste finnas någon form av yrkesbehörighet också för hantverkare. Dessutom skriver både Lena Hallengren och utbildningsministern att kursplanen är omfattande för hantverksprogrammet. Det gäller de ungdomar som går på gymnasiet. Det kan väl hända.
Men om det inte fungerar, eleverna inte går utbildningarna och de inte erbjuds över hela Sverige kvittar det hur fin och omfattande kursplanen än är. Med tanke på svaret och även Lena Hallengrens svar tycker jag det är på sin plats med en interpellation för att diskutera.
Det är inte för att vi på något sätt skulle konfrontera varandra med olika typer av utbildningar utan för att rikta uppmärksamheten på att vi har ett gigantiskt stort problem med brist på hantverkare i detta land. När fick utbildningsministern tag på en murare senast? Alla behöver vi hantverkare någon gång, och det behövs hantverkare till våra kulturskatter.
Jag försökte att få en hantverkare, en murare, att komma och rappa om en liten skorsten. Jag höll på i 14 dagar i en medelstor stad för att över huvud taget få tag på någon. När jag äntligen fick tag på en sade jag: Varför skriver du inte ut att du är murare i telefonkatalogen? Han svarade: Tror du inte att jag vill ha tyst på telefonen någon gång på dygnet? De har så fruktansvärt mycket att göra. De är så få.
Sveriges tillväxt är beroende av att vi får en fullgod utbildning för hantverkare. Då menar jag i detta fall vuxna människor som har gått ut gymnasieskolan och som inte har gått ett hantverksprogram. Hur ska de fortsätta för att verkligen bli murare, takläggare eller kakelugnssättare? De måste få en legitimitet i sitt arbete.
Sverige har i dag den lägsta andelen personer i yrkesutbildning i hela Europa. Bristen på yrkeskunnigt folk riskerar att minska tillväxten. Jag har vid många företagsbesök träffat företagare som säger: Jag skulle vilja bygga till, jag skulle vilja expandera, men jag får inte tag på VVS-montörer, folk som kan bygga, snickare, målare etcetera.
Det är kris i det här landet. Det finns ungefär 300 yrken inom hantverksutbildningen. Inom ett par år kommer vi att behöva ungefär 100 000 nya hantverkare. I våra grannländer fungerar det med en bra utbildning för både ungdomar och vuxna. Men vi har inte det i Sverige. Min fråga till utbildningsministern är fortfarande: Vad gör vi för att få en god och attraktiv utbildning till hantverkare också i Sverige?
Cristina Husmark Pehrsson (M):
Då kan utbildningsministern och jag vara överens om att det är lite kris när det gäller hantverksutbildningar i Sverige och att mycket behöver göras för att vi inte ska vakna upp till ett dystert liv om några år. Även om det finns hantverksprogram på vissa skolor finns det inte på alla.
Min fråga handlade i första hand inte om hantverksprogrammen utan om vad vi ska göra med de personer som vill omskola sig eller som ändrar sitt yrkesliv, till exempel från att vara civilingenjör till att bli kakelugnssättare eller någonting annat. Det är där det brister så kolossalt i dag.
LO har gjort en undersökning som visar att många inte fullföljer gymnasieutbildningen, om vi ska lägga någon kraft vid detta också. Väldigt många hoppar av de yrkesutbildningar som finns på gymnasieskolan. Så många som 80 % av eleverna på ett fordonsprogram hoppar av. Jag undrar om utbildningsministern har tänkt på att de här programmen möjligtvis kan vara fel.
Många av de här eleverna och många av de elever som går det individuella programmet är praktiskt intelligenta. De har kanske inte den teoretiska intelligensen som kanske krävs, eller de vill kanske inte ens lägga ned sin tid och kraft på att läsa vidare. De är praktiskt intelligenta. Jag menar att för dem är inte Sverige det goda land som vi skulle vilja ha. Vi värdesätter inte den praktiska intelligensen på det sättet.
Regeringen och utbildningsministern pratar ofta om att 50 % ska gå vidare till högskolan. Men har ni tänkt på att det faktiskt finns yrkeshögskolor också? Har ni tänkt på att det också handlar om att bli legitimerad murare eller legitimerad elektriker också som vuxen? Jag tycker att Sverige på något sätt har sopat hantverksutbildning och praktiskt kunnande under mattan så länge och bara favoriserat teoretiskt kunnande.
Jag har besökt Selandias tekniska skola i Danmark. Jag rekommenderar ett besök. Jag har sällan sett en skola där man blandar teori och praktik. Det sjuder av liv. Man kopplar ihop de här utbildningarna på ett fantastiskt sätt. Hantverksutbildningarna har en hög status. Man går vidare i lärlingsprogram.
Om man inte lyckas få en lärlingsplats och en lön motsvarande 10 000 danska kronor i månaden anställer skolan eleverna eftersom man anser att detta är så viktigt. De andra 25 procenten måste få samma möjlighet till en god yrkesutbildning som teoretikerna. Jag frågar: Vad tänker utbildningsministern göra med de 25 % som i dag inte går vidare till högskolan?
Det gäller alla de elever som inte klarar kraven i kärnämnena i det individuella programmet och alla de elever på yrkesutbildningar som inte klarar sin yrkesutbildning på grund av att det finns för stora krav på att man ska klara kraven i kärnämnena.
Cristina Husmark Pehrsson (M):
80 % av eleverna vid fordonsprogrammet lämnar utbildningen i förtid, skriver LO i en undersökning som också visar att mer än 50 % av de studerande på barn- och fritidsprogrammet, byggprogrammet och energiprogrammet hoppar av. Den visar också att de som gått ut yrkesprogrammen har svårare att få jobb än de som gått ut från de studieförberedande programmen.
Det är inte jag utan LO-utredningen som säger detta. Kan inte utbildningsministern visa någon självkritik? Detta fungerar ju inte. Vi måste gå eleverna till mötes och ge dem en sådan utbildning att de klarar kraven. Sedan kan det ta flera år. Det kan gå i deras takt, och vi kan göra annat, men det är inget godkännande av regeringens utbildningspolitik när LO skriver att 80 % av eleverna hoppar av. Jag har besökt Selandias skola.
Genom en överenskommelse mellan de nordiska länderna i Helsingforsavtalet 1987 har svenska elever möjlighet att utbilda sig i Danmark. Där har yrkeskunnandet en helt annan status än i Sverige. Jag träffade på denna skola, utbildningsministern, många svenska elever. De elever som då gick där var i 20-30-årsåldern och hade redan ett yrke som de dock inte trivdes med, och de ville bli något annat.
Men för att få omskolning i Sverige och möjlighet att ekonomiskt klara en ny utbildning måste de först vara arbetslösa. I dag har man en ny ordning, och nu kommer det busslaster till de danska tekniska skolorna, som ger en fyraårig utbildning. Man får genomgå en så kallad svenneprøve, en lärlingsutbildning och en ersättning på 10 000 kr i månaden. Om de inte hittar någon plats får de en sådan av skolan, med datorer utrustade med talsyntes som ger översättning till danska språket och så vidare.
Det är i dag till Danmark som de sydligt bosatta eleverna åker för att få en yrkesutbildning, även i de fall där de inte är arbetslösa.
Cristina Husmark Pehrsson (M):
Angående inte utnyttjade pengar för personliga ombud vill jag säga att många kommuner inte haft råd att ta emot erbjudandet eftersom kommunerna har merkostnader utöver dessa pengar. Återigen: Jag hoppas att vi får stöd för att tillsätta personliga ombud. Jag återkommer också till den nationella handlingsplanen.
Jag kan se hur s-majoriteten ute i landet inte lever efter handlingsplanen när det gäller vikten av mångfald, utveckling och förnyelse. Låt mig ge ett kort exempel. Trots alla vackra ord avbryter nu s-ledningen i nordvästra Skånes sjukvårdsdistrikt upphandlingen av ett psykiatriskt öppenvårdsteam.
Man gör det trots att teamet har fungerat i väldigt många år och trots att de patienter som går där bönar och ber om att det ska få vara kvar. I dag talade jag i telefon med en flicka som sade: Varför lyssnar man inte på oss? Varför respekterar man inte oss? Varför kan inte vi få bestämma och tala om var vi har det bra och mår väl? Trots att man därmed inte skulle spara några pengar i sjukvårdsdistriktet avbröt man denna upphandling. Vi måste lyssna på de psykiskt sjukas egna besked.
Vi som är friska och har små krämpor här och där kan bestämma till vilken vårdcentral vi vill gå eller om vi ska vända oss till en privatläkare, men det kan de inte göra på samma sätt. Jag vädjar om att vi ska se till att också de får den här möjligheten. Det kan de få om vi låter kostnaden för vården följa dem och deras val.
Jag tycker att det är att visa respekt för de psykiskt sjuka om de får avgöra vart de vill gå, var de mår bra och vilken typ av behandling som de känner att de trivs med. Samtidigt som jag tackar för debatten har jag slutligen en fråga till statsrådet: Hur förpliktande anser statsrådet det vara för politiskt valda ute i Sverige att följa det som står i den nationella handlingsplanen?
Cristina Husmark Pehrsson (M):
Ann Arleklo har frågat mig om jag planerar att ersätta borttagandet av arbetsgivarens medfinansiering samt ansvar för rehabiliteringsutredning med andra insatser som kan säkra att arbetsgivarna också fortsättningsvis är med och bidrar i arbetet med att minska ohälsan. Låt mig inledningsvis konstatera att den svenska sjukskrivningsprocessen fungerar dåligt.
Ett flertal rapporter de senaste åren har visat att lite görs för att sjukskrivna ska komma tillbaka i arbete och det som görs görs ofta försent. Vare sig arbetsgivarens ansvar för rehabiliteringsutredning eller medfinansieringsansvaret har bidragit till att flera människor kommit tillbaka till arbete.
Ett alltför stort arbetsgivaransvar och främst då ekonomiskt ansvar för sjukfrånvaron leder i stället till att många arbetsgivare avstår från att anställa människor med tidigare sjukhistoria.
Rehabiliteringsutredningen - som lämnade sitt betänkande i december 2006 - fann att de nuvarande reglerna om att arbetsgivaren ska göra en rehabiliteringsutredning och att Försäkringskassan ska kalla till avstämningsmöte eller upprätta en rehabiliteringsplan endast genomförts inom föreskriven tid i mindre än 1 % av sjukfallen.
Det är min uppfattning att vi måste skapa en ny sjukskrivningsprocess. Försäkringskassan och Socialstyrelsen har nyligen kommit med förslag i den riktningen. Det är Försäkringskassans uppgift att i samråd med den försäkrade snarast klarlägga dennes behov av rehabilitering.
Även om arbetsgivaren framöver inte skickar en rehabiliteringsutredning till Försäkringskassan är det viktigt att arbetsgivaren ändå bistår i utredningen av vad som kan göras för att den försäkrade ska kunna komma tillbaka till arbete. Avstämningsmötet med alla berörda är ofta ett bra forum för att komma överens om lämpliga åtgärder.
Jag vill också framhålla att regeringen inte avser att föreslå någon förändring av arbetsgivarens ansvar att svara för de åtgärder inom sin verksamhet som behövs för en effektiv rehabilitering. Det är viktigt att arbetsgivaren så snart det är möjligt genomför sådana åtgärder som kan behövas på arbetsplatsen.
Företagshälsovården skulle kunna spela en ännu viktigare roll än den gör som stöd både för arbetsgivare och för arbetstagare. Regeringen avser att återkomma i frågan hur företagshälsovården kan utvecklas. Sammanfattningsvis vill jag betona att sjukskrivningsprocessen måste utvecklas.
Arbetsgivarna kommer även i fortsättningen att ha en betydelsefull roll, men den ska handla om det som arbetsgivaren är bäst på. Jag hoppas att man på läktaren, där man teckentolkar, också har möjlighet att följa med i detta.
Cristina Husmark Pehrsson (M):
Tomas Eneroth har frågat mig vilka effekter jag bedömer att regeringens förslag avseende ändrad beräkningsgrund för ålderspensionsrätt har för landets förtidspensionärer och om jag avser att vidta några åtgärder med anledning härav.
Frågan ställs med anledning av regeringens förslag i budgetpropositionen och innebär att 80 % av den beräknade antagandeinkomsten ska grunda rätt till ålderspension i stället för 93 %. Riksdagen har godkänt förslaget.
Eftersom tillväxten och den ekonomiska utvecklingen i landet påverkar de framtida pensionerna går det inte att ange vad åtgärden innebär i praktiken för en enskild, men generellt sett innebär förändringen att ju fler år en person uppbär sjukersättning och ju högre pensionsgrundande inkomst en person har haft, desto mer påverkas hans eller hennes ålderspension.
För dem som har haft de lägsta inkomsterna reduceras effekten genom garantipensionen och genom att bostadstillägget till ålderspensionärer blir högre, eftersom det är inkomstprövat. Till detta kommer att skatteuttaget är mindre vid en lägre pension.
Personer med sjuk- och aktivitetsersättning som har haft relativt höga inkomster och som har lång tid kvar till ålderspensionering kommer således förändringen att ha större påverkan medan förändringen för personer med lägre inkomster kommer att ha relativt lägre påverkan genom garantipension, bostadstillägg och lägre skatt.
För en grupp med högre inkomster och långt kvar till ålderspensionering påverkas dock den framtida pensionen av ett antal faktorer där samhällsekonomins utveckling är en viktig del. Regeringens förslag avseende ändrad beräkningsgrund för ålderspensionsrätt är en del av alla de åtgärder som vidtas för att bekämpa utanförskapet och föra tillbaka Sverige till full sysselsättning.
Dessutom vill jag erinra om att regeringen i budgetpropositionen för 2007 angett att den viktigaste åtgärden för att förbättra situationen för personer med aktivitets- och sjukersättning är att undanröja hinder för och stimulera till återgång i arbete.
Vidare angavs att regeringen kommer att fördjupa analysen av dessa personers ekonomiska situation samtidigt som situationen för dem med dessa förmåner som inte kan återgå i arbete bör förbättras. Därför avser regeringen att återkomma till frågan om förbättringar av bostadstillägget även för personer med sjuk- och aktivitetsersättning när det ekonomiska utrymmet så medger.
Jag vill i detta sammanhang framhålla att regeringen redan i budgetpropositionen föreslog en förbättring av bostadstillägget för ålderspensionärer, som nu godkänts av riksdagen, samt att regeringen har för avsikt att föreslå ytterligare sådana förbättringar när det ekonomiska utrymmet så medger.
Cristina Husmark Pehrsson (M):
Vi är helt eniga såtillvida att en 30-åring som drabbas av en skada eller sjukdom inte ska behöva vara orolig för sin ekonomi. Jag lägger inte i första hand, Tomas Eneroth, fokus på vad som kommer att hända om 30 år för den personen. Samhällsutvecklingen kommer att visa var vi hamnar. Förhoppningsvis får vi fler i arbete som betalar skatt än vad vi har i dag. Då har vi också större utrymme.
Jag vill hjälpa 30-åringen som är utan inkomst i dag med hjälp av garantipension, bostadstillägg och skatter. Många av dem har en arbetsförmåga. En del av dem har en viss arbetsförmåga. Varför inte också stödja denna arbetsförmåga med hjälp av lönebidrag och på andra sätt.
De är inte utsatta bara på grund av sin sjukdom eller skada, de är också utsatta på grund av att de är isolerade och inte har någon social samvaro. Därmed är de dubbelt belastade.