Marie Nordén (S):
Jag vill börja med att tacka ministern för svaret. För den oinvigde kan det låta bra när man lyssnar på ministern. Men om man går tillbaka till den tid då den borgerliga alliansen tog över regeringsmakten kan man konstatera att ambitionerna på arbetsmiljöområdet var väldigt klara: Montera ned och försämra! De politiska besluten talar sitt tydliga språk. Ministern talar varmt om det förebyggande arbetet, om samverkan och om ökade resurser inom området.
Men för alla som kan historien klingar det rätt tomt. De samlade resurserna inom arbetsmiljöområdet har nämligen inte ökat. Den samlade kunskapen om arbetslivets villkor har krympt, och förutsättningarna för ny kunskap har medvetet försämrats av den borgerliga regeringen.
Bland det första regeringen valde att göra när den fick makten var att lägga ned Arbetslivsinstitutet, som var ett nationellt kunskapscentrum just för arbetslivsfrågor där man med statliga medel bedrev forskning, utveckling och kunskapsförmedling i nära samarbete med arbetslivet. I dialog med arbetslivets aktörer verkade organisationen för ett arbetsliv med goda villkor, utvecklingsmöjligheter och en hälsosam arbetsmiljö.
Regeringen stängde ned institutet den 1 juli 2007, och även då drabbades faktiskt Östersund av nedläggningen precis som man drabbas av Arbetsmiljöverkets nedläggning i Östersund. Det gjordes trots starka protester och reaktioner från många aktörer inte bara här i Sverige utan även utomlands. Innan det lades ned ansågs nämligen den svenska arbetslivsforskningen vara i toppklass och världsledande.
Så är det inte längre, för sex år senare är vi inte världsledande på forskningsområdet som rör arbetsliv. Antalet forskare inom arbetslivsområdet har minskat med en tredjedel, och anslagen till den forskning som fortfarande bedrivs har stramats åt med flera hundra miljoner. Den forskning som bedrivs i dag är splittrad och står utan den kontakt med näringslivet som fanns när ALI bedrev den.
Ministerns tal om effektivisering är en förskönande omskrivning av en krass verklighet med radikalt minskade resurser till Arbetsmiljöverket, då den borgerliga alliansen samtidigt som man beslutade att avveckla den samlade kompetensen inom arbetslivsforskningen också drog ned grundanslaget till Arbetsmiljöverket för 2007 med nästan 45 miljoner. Under åren som följde minskade man stadigt anslaget.
År 2009 var anslaget 100 miljoner lägre än 2006. Antalet inspektörer har minskat kraftigt, från ca 400 till i dag 230. Självklart innebär det ett annat sätt att arbeta och en slimmad organisation som lever under press och är väl medveten om att resurser som tillförs som projektpengar är tillfälliga. När de tar slut får man lov att avskeda personal.
Med krympande resurser tvingas man nu omorganisera, vilket jag kan tycka borde bekymra ansvarig minister om hon har ambitionen att arbetet ska bedrivas i hela landet - och det borde ministern ha. Om vi nu lämnar Norrlands inland med endast ett kontor i Härnösand för Jämtland och Västernorrland kommer det att innebära väldigt långa avstånd för inspektioner i de yttre delarna av Jämtland.
Ska man till Östersund är det bara 18 mil, men åker man till exempel till Gäddede i norra Jämtland, som faktiskt har industri, är det närmare 35 mil enkel resa. Samma sak gäller för min hemby Hede, där det också finns industri som borde få besök av Arbetsmiljöverket. Det är kanske inte tänkt att man ska besöka och inspektera arbetsplatser i hela landet; de kanske inte är tillräckligt stora eller betydelsefulla.
Min fråga till ministern är: Ser inte ministern ett bekymmer med att Arbetsmiljöverket inte kommer att kunna verka i hela landet och att man kommer att lägga ned mer tid på resor än på faktiska inspektioner?