Torsten Lindström (KD):
Jag vill allra först tacka statsrådet för svaret på min interpellation. Det allra viktigaste för ett barn är att växa upp i trygghet, att bli sedd och bekräftad, att få känna sig älskad precis som man är, att i den lilla och fattbara gemenskap som familjen är bli respekterad och få del av de normer som gör livet lättare att leva. Familjen är för de allra flesta basen för denna trygghet. Men ibland fungerar det inte.
Då kan barnet behöva en annan omsorg, en annan miljö att få lugn och trygghet i. Då är familjehem, att få vara i en annan familj än den egna, en form som fungerar för många. 2004 var enligt Socialstyrelsen 20 200 barn och unga placerade i vård utanför hemmet. Familjehemmen är den vanligaste boendeformen. Sju av tio placerade barn fanns i familjehem.
Men det har blivit allt svårare att hitta familjehem åt alla de utsatta barn och unga som behöver det. Stockholms stad har ambitionen att klara detta inom tre till fyra månader, men väntan kan bli betydigt längre. Ibland tvingas barn vistas upp till ett år i jourfamiljer i väntan på permanent placering i familjehem. Det här är också ett problem som finns runtom i landet.
Just i dag, denna morgon, skriver VLT om att 20 barn i Västerås står i kö för att få plats i familjehem. Svenska Dagbladet rapporterar, också i dag, om svårigheterna att hitta familjehem till lite större barn. Familjehemmens riksförbund menar att det blir allt svårare att hitta lämpliga familjehem till alla de barn som behöver det. Herr talman! För ett tag sedan kontaktades jag av en kvinna i mitt hemlän, Västmanland.
Under tre års tid har hon haft ett familjehemsuppdrag för barn och tonåringar. När uppdraget avslutas är hon inte berättigad till a-kassa, därför att familjehem inte omfattas av kollektiva avtalsförsäkringar. Att vara familjehemsförälder är ofta så krävande i fråga om tid och engagemang att det borde ses som en för samhället viktig arbetsinsats och räknas in i välfärdssystemen. Det behövs därför ett skifte i synen på familjehemmen.
Att ta hand om barn borde faktiskt av samhället ses som en insats värd att uppmuntra, i synnerhet när det som i det här fallet handlar om barn som är utsatta för särskilda svårigheter. Visst ska familjehemmet så långt som möjligt vara likt det egna hemmet. Men ibland - som ministern också konstaterar - krävs faktiskt att familjehemsföräldrar avstår från eget förvärvsarbete. Då borde också insatsen gälla som arbete. Så är det inte i dag.
Statsrådet svarar i dag genom att hänvisa till att frågan bereds i Regeringskansliet. Det bekymmersamma, herr talman, är att det har ministrar svarat många gånger förr under årens lopp. Och trots detta svar har inget hänt. Den här frågan är stor eftersom familjehemsuppdraget inte räknas som förvärvsarbete.
Även om uppdraget skulle innebära att någon i familjen är hemma på heltid och får ersättning för det räknas det inte som ett arbete fullt ut. Inte heller räknas att vara hemma för familjehemsplacerade barn och ge dem omsorg som överhoppningsbar tid på samma sätt som till exempel sjukdom, heltidsutbildning eller vård av egna barn.
Därför, herr talman, vill jag ställa frågan till ministern i dag om han på allvar är redo att upphöra med detta nästintill slentrianmässiga svar. Kommer familjehemsföräldraskapet att uppgraderas och ses som ett riktigt arbete värdefullt för samhället? Det väsentliga är att familjehemsinsatser omvärderas från uppdrag till arbete så att familjehemsföräldrarna verkligen blir sedda för sina insatser - för barnens skull.