KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ewa Thalén Finné (M):
Det var ett intressant inlägg från bostadsministern. Först menar han att jag och Moderaterna väljer att bara se problem. Sedan säger ministern att man ändå kanske ska ändra på några av reglerna. Bestäm dig! Så här är det: Vi kan vara helt överens om att det är ett kommunalt ansvar att bygga och hur man använder marken.
Vad är då riksdagens ansvar? Det är att se till att vi har adekvata regelverk. Jag träffar jättemånga urduktiga kommuner där man bemästrar regelverken på ett utmärkt sätt. Men jag träffar också mindre kommuner där man inte har byggt på länge och där man inte bemästrar regelverken. Jag träffar små byggare och nya aktörer som inte bemästrar regelverken.
Då tycker jag att det är min skyldighet att se till att vi får regelverk som fungerar, som öppnar upp och som gör det enkelt. Det betyder inte att vi inte behöver ha regelverk, för det är en självklarhet. Det är åtminstone min drivkraft att lyckas med allt det vi kan förbättra.
Jag ser många dilemman där till exempel ett överklagande hos länsstyrelsen - som vi skulle vilja ta bort - tar lång tid och där man sedan överklagar vidare. Det handlar om tidsutdräkten. Den kostar pengar, och den försvårar.
Jag anser att vår uppgift är att se till att vi har lagstiftning som är adekvat och tydlig och som gör att man kan jobba även om man inte gör det här varje dag.
Ewa Thalén Finné (M):
Jag har egentligen bara en fråga, och det är den fråga jag ställde även i talarstolen.
Det blir väldigt förvånande att vi först har synen att remissinstanserna var positiva, och ändå väljer man att ta bort en av delarna i namnutredningens förslag, det vill säga möjligheten att i samband med skilsmässa ta makens eller makans namn - om den säger ja till det. Varför?
Ewa Thalén Finné (M):
Jag kan fortfarande inte förstå att ni inte gick hela vägen med Namnlagskommitténs yttrande. Det kan vara i ett senare läge, där man ändå är helt överens, som man vill kunna ta sin före detta makes eller makas namn just för att få namngemenskap med sina barn.
När det inte finns minsta konflikt i detta känns det för mig som en obegriplig inskränkning i möjligheten. Jag tycker bara att det är synd. I övrigt är det en bra lagstiftning, som vi har väntat på ganska länge; jag tycker bara att det är synd att ni inte kunde ta steget fullt ut och helt följa Namnlagskommitténs förslag.
Ewa Thalén Finné (M):
Jag vill börja med att tacka miljöministern för svaret. Sedan vill jag slå fast att miljöministern och jag är helt överens om att det är väsentligt att olika samhällsintressen vägs mot varandra och att man har ett långsiktigt perspektiv. Det är också grunden för hushållningsbestämmelserna i miljöbalkens tredje och fjärde kapitel.
Jag vill understryka att vi alltid måste eftersträva hushållning med mark och vatten och att jordbruksmark är en ändlig resurs som vi ska vara rädda om. Så långt kan jag inte se någon konflikt i den här frågan. Skälet till att jag ställer interpellationen hänger ihop med två domar som nyligen har meddelats av Mark- och miljööverdomstolen.
I dessa enskilda fall kommer domstolen fram till att byggande av enskilda hus utanför detaljplanelagt område inte kan ses som ett allmänintresse. Därför säger man nej till dessa byggnationer.
Domstolens resonemang innebär att uppförande av ett enda bostadshus inte är ett så väsentligt samhällsintresse som krävs för att undantag från hushållningsbestämmelserna ska vara tillämpligt. Vidare gör domstolen ställningstagandet att intresseavvägningen enligt 2 kap.
plan- och bygglagen utfaller i att intresset av långsiktigt bevarande av brukningsvärd jordbruksmark väger tyngre än det enskilda intresset av att bygga på enskild mark.
Man kan då konstatera att ställningstagandena från Mark- och miljööverdomstolen generellt torde göra det svårt att lokalisera enstaka bostadshus på mark som utgör brukningsvärd jordbruksmark. Det är det här som jag finner bekymmersamt.
Vi har även behov av landsbygdsutveckling och att möjliggöra för människor att bo och verka på landsbygden. För att verka på landsbygden måste man ju också kunna bo på den.
Utifrån detta vill jag återigen fråga miljöministern om den avvägning som har gjorts i dessa domar känns rimlig, eller om det kan finnas skäl att beakta domarna vid avvägning inför framtida lagstiftning.
Ewa Thalén Finné (M):
Man kan föra många resonemang i den här frågan. Jag försöker också att undvika att uttala mig om enskilda domar. Domstolen tolkar den lagstiftning som vi beslutar om.
Om man drar vissa slutsatser av domar kan det möjligen handla om att man ska fundera över hur lagstiftningen är formulerad och om en viss lagstiftning är hundra procent adekvat. Som miljöministern lyfte fram bor också jag i Skåne, och jag bor i en kommun som är byggd bara på högproduktiv jordbruksmark.
Men det är egentligen inte den fråga som jag skulle vilja diskutera här i dag. Det har sin problematik, och där kan vi vända och vrida mycket på de här frågorna.
Jag tycker att problematiken uppstår om man inte heller kan utveckla landsbygden och bygga ett enstaka hus på en gård, till exempel för generationsväxling eller annat, för att man bygger på brukningsvärd jordbruksmark.
Då kommer vi att utarma landsbygden. Vem är det då som ska verka på jordbruksmarken? Kan man inte bo där kommer den med stor sannolikhet inte heller att bli brukad. Jag tror att det kommer att bli väldigt sällan som någon pendlar till landsbygden för att arbeta. I regel ser vi ju det omvända.
Denna aspekt måste man fundera över. Jag ska lyfta fram Landsbygdskommittén, som ju är en utredning som regeringen tillsatte. Den har kommit med sitt betänkande, och som en följd av det har man tillsatt en utredning för att titta på landsbygdslån och kreditgarantier för att det ska bli möjligt att bygga enskilda bostadshus på landsbygden.
Utifrån domarna och de slutsatser som jurister på bland annat SKL har dragit blir det en utredning som tittar på något vi aldrig kommer att ha nytta av.
Om det inte finns någon mark att bygga de enstaka husen på - det är ju i slättlandskapet vi har de mest rationella jordbruken, och det är där man behöver sätta upp dessa hus - har vi kanske inget större behov av några nya kreditgarantier heller.
Jag återkommer till frågan: Vem är det som ska bruka jordbruksmarken om det blir svårt eller näst intill omöjligt att bygga enstaka bostadshus på jordbruksmark?
Ewa Thalén Finné (M):
Miljöministern återkommer till frågan om det storskaliga byggandet. Nu byggs det mycket igen, vilket jag i sig välkomnar. Men det byggs ändå inte tillräckligt. Det lät väldigt intressant när miljöministern tog upp LIS-områdena och strandskyddet.
För att få landsbygdsutveckling kan vi behöva titta på strandskyddet för att möjliggöra att man kan bygga och finansiera bostadsbyggande. Jag pratar nu inte om det storskaliga bostadsbyggandet, som vi har extremt stort behov av, utan just om enstaka bostadshus.
Återigen skulle jag rekommendera miljöministern att fördjupa sig i domarna. Jag kan konstatera att det inte spelar någon roll vilka kreditgarantier staten erbjuder för att bygga på de ekonomiskt svagare marknaderna, där vi har lägre marknadspriser, om det inte finns någon mark att bygga på.
Man kanske skulle fundera över någon motsvarande landsbygdsutveckling men för enstaka bostadshus, just för att man ska kunna utveckla företagandet på landsbygden för att vi ska få en levande landsbygd där människor kan bo och verka.
Återigen: Jag tror inte att människor vill pendla till jobbet på landsbygden, utan vi måste värna landsbygden och också se till att enstaka bostadshus kan byggas där.
Ewa Thalén Finné (M):
Jag vill börja med att tacka statsrådet Åsa Regnér för svaret. Under mina inlägg tänker jag hålla mig till ämnet våld i nära relationer, som är ett mycket stort samhällsproblem. En kvinna eller man som utsätts för våld i en nära relation bemöts mycket olika beroende på var hon eller han bor, vilken socioekonomisk grupp hon eller han tillhör och hur det sociala skyddsnätet ser ut.
Om man lever i en relation där man utsätts för hot och våld är man mycket sårbar. En viktig samhällsfråga är hur vi alla bemöter den kvinna eller man - oftast kvinna - som är utsatt. Den största farhåga en våldsutsatt kvinna har är huruvida hon ska bli trodd.
Vem är det då en våldsutsatt kvinna eller man möter när de vågar steget för att bryta relationen med en destruktiv partner? En första kontakt kan vara NCK:s stödtelefon, som stöttar och guidar personen rätt. Det kan också handla om socialtjänsten eller någon annan kommunal verksamhet, sjukvården, tandvården, polisen eller en ideell kvinnojour.
Den första en utsatt kvinna möter är alltså någon på lokal nivå. Vi har 290 kommuner, 20 landsting och runt 160 ideella kvinnojourer i vårt land. Det är här de flesta utsatta tar sin första kontakt. Det finns många bra verksamheter ute i landet, men tyvärr visar i princip alla utredningar att det brister i samverkan mellan myndigheter.
Bristerna finns mellan socialtjänst, kvinnojourer, sjukvård och polis. Oftast beror det på bristande kunskap hos olika aktörer. Varför lyfter jag upp just detta? En upplevelse jag har fått från när jag har varit ute runt om i landet är att när nu NCK har verkat i över 20 år har de flesta aktörer kunskap om denna verksamhet.
De känner till dess stödtelefon och kliniska verksamhet. De känner också till att NCK håller utbildningar både på plats och på webben och att det ges metod- och kunskapsstöd för kommuner och att man håller på att ta fram det även för regioner och landsting. NCK har samlat en kunskapsbank om forskning, metodstöd och vilka ambitioner regering och riksdag har när det gäller våld i nära relationer.
Att samla all denna kompetens på ett och samma ställe är naturligtvis mycket värdefullt. På så sätt ökar möjligheterna för lokala aktörer som möter våldsutsatta kvinnor att kunna söka stöd, kunskap och kompetens, och detta gör de i allt större utsträckning.
Eftersom vi alla anser att våld i nära relationer är något som över huvud taget inte ska finnas är det förvånande att regeringen vill slå sönder en mycket väl fungerande verksamhet. Vi har sett att när omorganisationer görs tappar man kompetens och erfarenhet.
Vilka garantier har statsrådet för att just kompetens och erfarenhet inte slås sönder och tappas?
Ewa Thalén Finné (M):
Att vi är överens och över tid har varit överens om att våld i nära relationer ska upphöra är ju utmärkt. Det vore förvånande om något parti inte skulle tycka att det är en väldigt angelägen och viktig fråga.
Jag skulle dock vilja påpeka för statsrådet att statistiken från Brottsförebyggande rådet har visat att antalet dödsfall i våld i nära relationer har sjunkit från 17 till 13 kvinnor varje år. Nu är det alldeles för mycket, för självklart ska ingen behöva dö i nära relationer.
Men jag tycker att man ska vara lite försiktig med att säga att det inte har hänt någonting, för det har det. Sedan skulle jag vilja komma tillbaka till det här med att regeringen vill sammanföra detta till en myndighet som kommer att ha ett mycket brett ansvar för jämställdhetsfrågan.
I min värld finns det en stor och uppenbar risk för att praktisk verksamhet alltid blir nedprioriterad när man har ett så brett ansvar som den nya jämställdhetsmyndigheten kommer att ha, med tanke på att jämställdhetspolitiken finns överallt och inom alla politikområden.
Utifrån svaret jag fick och det jag har hört tidigare skulle jag vilja komplettera med att man inte sammanför all verksamhet som har med våld i nära relationer att göra. Uppdraget hos Länsstyrelsen i Östergötlands län ska vara kvar i Östergötland.
Stödtelefonen ska troligtvis vara kvar. Därutöver ska Uppsala universitet fortsatt ha ansvar för uppdraget att samverka med Akademiska sjukhuset i frågor som rör den kliniska verksamheten och forskningen. Då sammanför man inte all verksamhet som har med våld i nära relationer att göra.
Däremot slår man sönder - eller riskerar att slå sönder - en i dag mycket välkänd verksamhet vid Nationellt centrum för kvinnofrid i Uppsala. Det är detta jag tycker är så oroande.
Det största dilemma vi ser när det gäller våld i nära relationer - när man inte får den hjälp man behöver eller när det går så långt som att någon dör - är att myndigheter på lokal nivå ihop med polisen inte samverkar fullt ut på det sätt man borde.
När vi nu vet att NCK har tagit fram metodstöd som används mer och mer och att man jobbar mycket aktivt med utbildning och utbildar fler och fler blir jag oerhört orolig över att man slår sönder den här verksamheten.
Är det någonting vi vet är det att omorganisation av en verksamhet tar bort kompetens och erfarenhet. Den drivs aldrig vidare som om ingenting hade hänt. Det kan vi se vilka områden vi än tittar på. Man tappar kompetens och erfarenhet. Vad betyder det?
Vilka garantier kan statsrådet ge för att det här inte kommer att ske?
Ewa Thalén Finné (M):
Poliser mot en myndighet - vad ska jag säga? Det går för ministern att raljera, och det är det jag anser att hon gjorde i sitt förra inlägg. Jag fick inte svar på mina frågor. Jämställdhet tycker jag är en ytterst angelägen fråga.
Vi är också helt överens i Sveriges riksdag om att de jämställdhetsmål vi har är mycket angelägna och att vi måste uppnå dem. Det yttersta jämställdhetsmålet, det som jag tycker är absolut viktigast, är att våldet mot kvinnor ska upphöra.
Den här frågan är faktiskt organisatorisk. Det jag är bekymrad över är att välfungerande myndigheter och verksamheter inte brukar ta med sig kunskap och erfarenhet när vi slår sönder dem.
Jag har fortfarande inte fått något svar på om statsrådet kan ge några garantier för att de verksamheter som eventuellt flyttas till en ny myndighet i Göteborg inte kommer att tappa kompetens och erfarenhet.
Detta är just det som sker varje gång vi flyttar på verksamheter. Den frågan har jag inte fått svar på. Jag skulle vilja ha garantier av statsrådet att verksamheterna inte kommer att påverkas negativt.
Ewa Thalén Finné (M):
Jag har en fråga till bostadsministern. I dag har regeringen efter ett och ett halvt år presenterat sitt förslag till investeringsstöd - ett stöd som är kritiserat av både bransch och forskning. Likväl har ni framhärdat.
Emellertid blev jag mycket förvånad när jag hörde att ett av kriterierna för det retroaktiva stödet är att man ska kunna garantera att inte höginkomsttagare bor i de här lägenheterna på 15 år. Jag ställer min fråga på grundval av det. Då måste man alltså kringgå köer. Ska människor tvingas flytta när de får högre inkomst? Är det här ett sätt att överge den generella bostadspolitiken?
Min fråga till ministern är: Vad är det för bevekelsegrunder som har gjort att ni har kommit fram till detta resultat?
Ewa Thalén Finné (M):
Jag får tacka för svaret, men jag anser ändå att regeringen pratar mycket om åtgärder men genomför väldigt få. Om vi tar det akuta med de nyanlända kan vi konstatera att i princip alla kommuner i storstadsområdena misslyckats. Det är ingen som har klarat av det här.
Därför borde man kunna genomföra åtgärder för att lätta upp så att vi inte hamnar i samma situation på den kommunala sidan som vi gjorde på den statliga sidan förra hösten. Vad avser ministern att göra?
Ewa Thalén Finné (M):
Jag ska ställa en fråga till bostadsministern. Vi kan konstatera att vi har bostadsbrist i 255 av 290 kommuner. Det är en ökning med 14 sedan förra året. Vi har utanförskapsområden där färre än hälften av de boende går till jobbet. Vi kommer att få ännu fler nyanlända som har fått uppehållstillstånd, en grupp där väldigt många inte går till jobbet.
Vi har alltså väldigt många människor med låg betalningsförmåga. Till det kommer att kommunerna har svårt att finna bra bostäder. Vi vet att EBO ökar och därmed även trångboddheten för många familjer. Som lök på laxen har vi fått rapporten om att unga i Sverige bor kvar hemma allt längre tid.
Utifrån detta skulle jag vilja höra vad bostadsministern funderar på för lösningar, framför allt för dem med liten plånbok.
Ewa Thalén Finné (M):
Tack för svaret, bostadsministern! Jag kan konstatera att visst byggs det mycket. Men vi kan väl vara överens om att det som byggs i dag inte kan efterfrågas av dem med väldigt liten plånbok som inte har någon inkomst. Kommunerna jobbar i dag med många temporära lösningar som både är dyra och som kanske inte är de bästa bostäderna.
Ministern har en tendens att lyfta fram subventionerna, som vi ju vet används i otroligt låg utsträckning - i Stockholm inte alls. Där finns inte lösningen, så vad är ministerns lösning?
Ewa Thalén Finné (M):
När det gäller grunderna för den lagstiftning som nu införs är vi helt överens. Jag tycker att vi hade mycket bra diskussioner i den parlamentariska kommittén om den avvägning som ska göra det möjligt för små partiföreningar att verka.
Vi hade i och för sig också korta diskussioner om möjligheten för en medlem i en arbetsgivar- eller fackorganisation att säga nej.
Rättare sagt borde det vara självklart att om någon del av min medlemsavgift också ska gå till ett politiskt parti ska jag göra ett medgivande. Så är det inte i dag.
Då faller man tillbaka på frågan om föreningsfrihet, ombud och att ombud beslutar på stämman. Men om du har andra politiska uppfattningar blir du aldrig ombud. Det är en demokratisk chimär.
Det är olyckligt att vi inte kan lämna de gamla tiderna bakom oss och ge individen rättigheten. Jag önskar att Socialdemokraterna just för att tydliggöra individens rättigheter tar steget. Vi får väl se om det dröjer 20 år till.
När tror ni att ni är mogna att säga att det är tillbörligt att säga ja, Hans Ekström?
Ewa Thalén Finné (M):
Man kan alltid vända och vrida på detta, men jag tycker att den absolut största skillnaden i Hans Ekströms resonemang är att det finns LO-fackförbund som betalar ut kontanta stöd till det socialdemokratiska partiet.
Det är stor skillnad om en fackförening, eller en arbetsgivarorganisation, likt Visitas kampanj, bestämmer sig för att man tycker något. Ett medlemsföretag kan föra diskussioner, vara upprört och tycka att något är fel.
Men det är milsvid skillnad mot att en fackförening, eller för den delen en arbetsgivarorganisation, betalar pengar till ett politiskt parti som en medlem absolut inte sympatiserar med. Detta är en kvarleva sedan kollektivanslutningens tider.
För mig känns det i grunden kränkande. Ofta är det nödvändigt att vara med i ett fackförbund. Med kollektivavtal blir det tilläggspension, försäkringar och så vidare. Det är lätt att säga att man kan stå utanför. Ja, det är klart att man kan, men man får sämre villkor efteråt.
Man går med i facket, och då är man indirekt med och finansierar ett parti som man inte sympatiserar med. Jag tycker att det är kränkande mot individen. Man måste kunna se skillnad på att ett fackförbund eller ett arbetsgivarförbund för kampanjer och att betala till ett politiskt parti.
Ewa Thalén Finné (M):
Jag vill ställa en fråga till utbildningsminister Gustav Fridolin. I går var det en aktuell debatt i kammaren om migrationspolitiken och situationen för ensamkommande barn. Det är självklart en mycket viktig och angelägen fråga som påverkar enskilda.
Det är viktigt att vi värnar den ordning vi har, med individuella bedömningar där det är myndigheters och domstolars kompetens och inte politikens nyckfullhet som avgör. Vi ska inte ha ett system där andra faktorer än just asylskäl är avgörande. Det är inte långsiktigt, och det är inte humant. Det är väldigt viktigt att det här området inte präglas av osäkerhet.
I gårdagens debatt framkom en splittring mellan migrationsminister Heléne Fritzon och Miljöpartiets gruppledare i riksdagen, Maria Ferm. Regeringen gav ett besked och Miljöpartiet i riksdagen ett annat. Utifrån det vill jag fråga utbildningsministern: Vilken är regeringens gemensamma hållning?
Ewa Thalén Finné (M):
Jag vill tacka utbildningsministern för svaret. Men jag önskar ändå att få ett klarläggande. Som ministern säger är det viktigt att det är myndigheterna och sedan domstolar som prövar de här frågorna och att det inte råder någon osäkerhet om detta. Men i debatten i går var det tydligt att det rådde stor osäkerhet om vad som ska gälla. Utifrån ministerns svar behöver jag ett klarläggande.
Står ministern inte bakom sitt eget partis politik?
Dan Kihlström (KD):
Jag ville vara med i den här debatten, för detta är frågor som intresserar mig mycket. Visst är det Sveriges Radios eget beslut att Sisu ska sända i DAB-radion, men vi ska inte glömma bort att det är vi här som har gett möjligheten att sända de finska programmen i DAB - även om det nu har kommit ett annat beslut. Men det handlar ju också om tillgänglighet för minoriteterna.
I det här fallet gäller frågan Sisuradion. Min grundsyn är att vi behöver public service . Public service är viktig i vårt land. Dess stora uppgift finns på det här området. Det gäller tillgänglighet för minoriteterna, och där är de finska sändningarna, av typen Sisuradio, särskilt viktiga.
Jag har suttit med både i DAB-utredningen och i Public servic e-utredningen. Där har frågor om minoriteterna varit högt uppe på dagordningen. I utredningen har vi sagt att minoriteterna i fortsättningen ska vara ett prioriterat område för public service i fortsättningen. Vi vill se en fortsatt förbättring för minoriteterna. Det kan ske på olika sätt.
Det kan handla om förändrade sändningstider. Det kan också handla om att bättre utnyttja den digitala tekniken och om att använda webben på ett bättre sätt. Man kan ha olika synpunkter på DAB-frågan. Kulturministern har gett besked, och jag tror att det är bra för hela branschen att man har fått ett besked. Men DAB hade också sina fördelar.
Att Sisu kunde utöka sin sändningstid i förhållande till vad man kunde i FM-nätet är ett exempel på det. Det finns också andra kanaler som det inte finns plats för i FM-nätet, som Nina Lundström sade. Det är ju en fråga om frekvenser. Det uppstår ett problem, och man kan undra vad som kommer att hända med de finska sändningarna om de nu ska tillbaka till FM-bandet igen.
Var ska de in någonstans, i vilken kanal ska de sändas och hur mycket tid kan de få? Det viktigaste är trots allt innehållet. Vi kan diskutera mycket om teknik. Men när det gäller public service är programinnehåll viktigare än själva tekniken.
Dan Kihlström (KD):
Först vill jag säga något som frekvensfrågan igen. Den tycker jag att vi ska ta på stort allvar och kanske inte i första hand gå tillbaka till Friggebos tid. Det kan inte vara så att kulturministern menar att hela FM-nätet bara ska vara till för Sveriges Radio. Det är en resursfråga. Jag har studerat frekvensfrågan en hel del. Det finns saker att göra.
Frågan är om det inte skulle utredas på allvar vad vi kan göra med FM-nätet i framtiden. Jag vill ta upp möjligheten att sända också i det marksända digital-tv-nätet, eftersom vi har fått det svar som vi har fått. Här finns en möjlighet att vara med i ett samarbete med Sveriges Television och att sända ut de digitala kanalerna i det marksända digital-tv-nätet.
Jag skulle vilja veta hur ministern ser på det och var frågan ligger i dag. Inför public service- propositionen som kommer om ungefär en månad har minoritetssändningarna fått hög aktualitet, också med tanke på det DAB-beslut som har fattats.
Det ska bli väldigt intressant att få ta del av förslagen från kulturministern när det gäller public service -propositionen och de här frågorna.