Kalle Larsson (V):
Man kan tycka att det här är ett litet ärende. I någon mening är det ett litet ärende. Majoriteten har nu föreslagit att vi ska vänta några månader med att göra det som många av oss i kammaren inte vill att man ska göra alls. Samtidigt är det en principiellt viktig fråga om hur man ska bereda ärenden och hur man ska fatta beslut. Jag kan möjligen ge Allan Widman omedelbart rätt i att vi nog hade gett kritik i dag oavsett om det hade varit en för snabb behandling eller om den hade dragits i långbänk.
Det är egentligen inte beredningsfrågan som det här handlar om, utan det handlar om den politiska frågan om vilket samhälle vi vill leva i. Man kan mycket väl välja den riktning som majoriteten och regeringen har gjort. Man kan överdriva hoten, måla upp bilden av terrorism som ett överhängande hot mot det svenska samhället, ta historiska och internationella exempel för att måla sina mörka bilder av hur Sverige i dag egentligen fungerar och ser ut.
Man kan välja skrämselpropagandans retorik. Då är det lätt att motivera vilka övergrepp som helst på de mänskliga rättigheterna, på fri- och rättigheterna och på integriteten. Det är där som vi står enade från oppositionens sida. Vi är inte nöjda med det regeringen har presterat.
Tvärtom har vi ett gemensamt särskilt yttrande om att man bör riva upp det tidigare beslutet om att tillåta FRA att spana i kablar. Det kan väl möjligen gå tillbaka till Allan Widman, men tidigare fick vi kritik för att vi var så oense och inte riktigt visste vad vi ville. Nu skriver vi vad vi vill, och då är det uppenbarligen också föremål för kritik. Så där kan man hålla på i all evighet.
Jag ser från Vänsterpartiets sida det här förslaget om signalspaning och det sätt man har valt att formulera det på som en del i en samhällsutveckling. Det är förstås inte samma sak att vilja sätta in nationella insatsstyrkan mot ungdomar i Rosengård och vilja signalspana i kabel, men det är liknande lösningar på ganska komplexa problem.
Om man vill komma till rätta med hot mot samhället, komma till rätta med det som kan kallas terrorism, måste man börja med att försöka förebygga och undvika att det uppstår, inte slå till med kontrollsamhällets starkaste och tyngsta medel när det väl påstås finnas där. Fru talman! Jag ska inte upprepa alla argument - de är många - som vi har presterat och presenterat mot själva FRA-lagen, som den har kommit att kallas i allmän mun.
Jag sade i det anförande jag då höll att det är en meningslös, farlig och kränkande lag. Det står jag fast vid. Men jag får väl ändå säga något om Lagrådets yttrande, som avlämnades i dag. Det är riktigt att man inte avstyrker förslaget, men den beskrivning Allan Widman gör är väl kanske ändå lite väl överdrivet positiv.
Snarare framgår av de refererat jag har fått av Lagrådets yttrande - jag har inte tagit exakt del av det skriftliga - att det faktiskt finns två invändningar. De är inte så allvarliga att Lagrådet vill sända tillbaka förslaget, men rådet tycker att det egentligen inte borde kallas domstol. Dessutom hade det varit bättre om det fanns möjlighet att överklaga.
Jag försöker att inte överdriva de formuleringar som jag har fått mig refererade. Fru talman!
Jag tror att den debatt vi har haft och kommer att fortsätta att ha om spaning i kabel, om övervakningssamhället, om FRA-lagen och liknande repressiva lagstiftningar kommer att vara en sådan som man kommer att se tillbaka till om några år och fundera över vad som egentligen hände.
Jag tror att det här är en skiljelinje som kommer att finnas kvar under ganska lång tid i svensk politik, där regeringspartierna uppenbarligen har valt sida. Man tror att man löser komplexa sociala samhällsproblem med hårdare kontroll och tuffare lagstiftning.
Vi har snarare sagt att vi är de som i dag - där liberalerna faktiskt har svikit - tar upp striden för den personliga integriteten, för möjligheten och rätten till ett privatliv. Den skiljelinjen tror jag att vi kommer att återkomma till många gånger, kanske i substantiellt mer betydelsefulla ärenden än det vi ser här i dag.