Peter Hultqvist (S):
Det är alltså ett betänkande som sträcker sig över ett brett fält av olika ärenden inom den offentliga förvaltningen. Jag vill först notera att det finns en bred enighet om detta betänkande. En fråga som det inte finns enighet om men som är mycket viktig berör samverkan mellan myndigheter.
Innan jag går in på detta vill jag markera vikten av att utskottet över blockgränsen uttalat sig för att till regeringen tillkännage vikten av en översyn av lagstiftningen för att stärka och skydda den enskildes möjligheter att påtala och slå larm vid korruption och andra oegentligheter.
Skyddet för enskilda som vänder sig till medierna med hänvisning till tryck- och yttrandefriheten är starkare än för den som anmäler korruption eller andra liknande händelser till myndigheter. Utredningen om mutbrott har ansett det önskvärt att göra förstärkningar när det gäller skyddet för så kallade whistle-blowers. Även justitiekanslern har redovisat en liknande uppfattning. Vi anser att det är en styrka att konstitutionsutskottet nu med bred uppställning har ställt sig bakom kravet på en översyn av lagen.
Inte minst mot bakgrund av att flera andra länder nyligen gjort lagförändringar i syfte att stärka den enskildes skydd är det angeläget också för Sverige att modernisera sin lagstiftning. Jag förutsätter att regeringen nu tar nödvändiga initiativ till en översyn. När det gäller betänkandets avsnitt om samverkan mellan myndigheter börjar jag med att yrka bifall till reservation 1 som Socialdemokraterna och Vänsterpartiet står bakom.
Bakgrunden till reservationen är en insikt om att statens förvaltning måste reformeras med inriktning på att förbättra tillgängligheten till offentlig service i hela landet. Genom att samverka mellan olika statliga myndigheter men också med kommuner kan man åstadkomma detta. Under de senaste 30 åren har denna fråga utretts flera gånger. Flera försöksverksamheter har pågått.
En av de senaste utredningarna är Lars Högdahls utredning Se medborgarna - för bättre offentlig service som presenterades i november 2009. Men resultaten av allt detta utredande och alla dessa initiativ har inte blivit särskilt genomgripande. Det som har skett har skett på myndigheternas egna villkor.
Men vi kan ändå tydligt konstatera att det finns en tendens och en trend att de mindre orterna och landsbygden har fått en sämre tillgång till offentlig service. Som utvecklingen är nu finns risk för ytterligare försämringar.
Trots många utredningar och uttalanden i vällovligt syfte om samverkan mellan statliga myndigheter som Arbetsförmedlingen, Försäkringskassan, Skatteverket och även med kommuner sker det förvånansvärt lite. Senast i en interpellationsdebatt den 15 februari hänvisade civil- och bostadsminister Stefan Attefall till pågående verksamhet men erkänner att det visserligen kan bli ännu bättre.
Han utlovar att regeringen inom en snar framtid ska ta ställning till vilka ytterligare åtgärder som behövs. Jag tycker att utskottsmajoriteten redovisar en liknande inställning. Men det som nu händer i verkligheten är att Försäkringskassan presenterar att man tänker lägga ned sina lokalkontor. Man ska spara 600 miljoner kronor och minska personalen med ca 1 000 personer.
Detta får avgörande effekter på Försäkringskassans service till medborgarna. Som alla känner till är den redan nu starkt kritiserad för både sitt innehåll och sin kvalitet. Detta riskerar att i ytterligare grad underminera förutsättningarna för Försäkringskassans verksamhet. Det som civil- och bostadsministern men även utskottsmajoriteten försökt ge bilden av att vara en möjlig utvecklingsväg klingar rejält falskt.
Utvecklingen mot gemensamma lokala servicekontor och utvecklingen mot att man ska ha en bra service över hela landet har gått mycket trögt och har inte lett till de resultat som man borde ha kunnat förvänta sig. I det perspektivet ser jag det som nu händer inom Försäkringskassan som mycket allvarligt.
Möjligheten att skapa en god och fungerande service i hela landet riskerar att bli någonting som möjligen blir bra ambitioner på ett papper eller ännu en statlig utredning. I verkligheten kommer nämnda service över huvud taget inte att existera. Det kommer att vara ett gap mellan det uttalade och det som i realiteten sker. I högsta grad borde det vara en angelägenhet för staten att ta ansvar för och upprätthålla en god och fungerande service i hela landet.
Det borde ingå i en självklar och naturlig strävan när det gäller att skapa regional balans. Medborgare runt om i Sverige borde ha rätt till att inom rimligt avstånd få kontakt med personal från arbetsförmedling, försäkringskassa, skattekontor och polis.
Det personliga mötet är ändå avgörande för den enskilda individens känsla för att kunna nå fram med sitt ärende, känna sig respekterad samt känna att det är allvar och att det finns ett ansvarstagande från handläggarens sida. Det här är mycket viktigt. I Lars Högdahls utredning skisseras en grundservice som bygger på att lokala servicekontor skapas i varje kommun.
Det ska i grunden vara lika över hela landet, men serviceinnehållet skulle kunna anpassas till varierande förutsättningar och behov på olika orter. I varje kommun ska det, enligt utredningen, finnas ett servicecenter där besökaren kan få personlig kontakt för service såväl statligt som kommunalt. Vi anser att detta är en bra, riktig och rimlig inriktning.
Vi måste peka ut en handlingslinje som innebär att en god och fungerande service upprättas i hela landet. Det här måste vara en tydlig nationell målsättning som också omsätts i praktiken, som alltså inte bara blir ord på ett papper eller vällovliga politiska uttalanden utan reellt och praktiskt innehåll för de människor som lever i olika delar av landet. Det här sagda är bakgrunden till vår reservation 1, som jag härmed yrkar bifall till.
Slutligen vill jag notera Socialdemokraternas särskilda yttrande i betänkandet när det gäller det svenska språkets ställning i Regeringskansliet.