Mathias Sundin (L):
Först vill jag säga att vi från Liberalernas sida tycker att detta är ett mycket dåligt förslag. I vår budget i höstas hade vi inte med denna skattehöjning, och vi röstade nej till den i budgetprocessen. Om vi tillsammans med alliansvännerna vinner valet och kommer i regeringsställning i september kommer vi att riva upp beslutet i den första budgeten.
Jag ska inte tala mer om denna sakfråga utan i stället om budgetprocessakfrågan. Mina kollegor har här tidigare argumenterat väl i sak och även vad gäller budgetprocessen, men jag tänkte fördjupa mig något ytterligare i detta. Den senaste utredningen i frågan, En sammanhållen budgetprocess , ett betänkande av Kommittén om en tydligare budgetprocess, är en kioskvältare.
Den kommer som film i höst för er som inte orkar läsa den nu under sommaren. I denna finns det en hel del som är nyttigt att ta till sig, inte minst för partilösa riksdagsledamöter här i kammaren, speciellt partilösa riksdagsledamöter som talar om svenska traditioner.
Här har vi en svensk tradition att väldigt mycket beslutande mellan regering och riksdag i Sveriges riksdag bygger på praxis och överenskommelser mellan partierna, som håller över valen och mellan partierna, trots att ledamöterna byts ut. Detta får man inte minst stor respekt för när man sitter i konstitutionsutskottet och ser detta dagligen, men det pågår i alla utskott hela tiden.
Det som skedde 2013 var att den dåvarande oppositionen med Socialdemokraterna i spetsen bröt denna praxis och bröt ut en del ur budgeten. Detta har de socialdemokrater som satt i utredningen bett om ursäkt för. De sa att det var fel och att de inte kommer att göra det igen. Jag hoppas verkligen att detta stämmer och att det kommer att hålla framöver. Jag väljer att lita på detta.
Vi kommer i alla fall inte att vara de som bryter mot detta. Anledningen till att vi har en sammanhållen budgetprocess är att vi tidigare hade en osammanhängande budgetprocess. Den var lång och väldigt snårig. Den var svår för regeringen, och den var ännu svårare för oppositionen. Det gjorde bland annat att statens finanser hela tiden var i gungning.
Det var inte bara av den anledningen, men det bidrog till den oordning som rådde i statens finanser. Därför började man på 90-talet att titta på hur man kunde få en samlad budgetprocess och har sedan genomfört detta i olika steg. Därför antar vi budgeten först i ett rambeslut. Därför är det så viktigt, står det bland annat i utredningen, att man när dessa beslut är tagna inte senare bryter sönder budgeten.
Om vi här i dag skulle fälla detta förslag - det är mycket frestande, och det finns i sak väldigt goda argument för detta - skulle det helt plötsligt uppstå ett hål i statens budget. Nu är det "bara" en miljard i denna gigantiska statsbudget. Men det är inte summan här som är avgörande, utan det är principen.
Det kunde lika gärna vara 15 eller 45 miljarder som riksdagen redan har beslutat om, vilket gör att det helt plötsligt uppstår ett hål. Detta är ett verkställande av riksdagens tidigare beslut. Det vi från Alliansen drev i kommittén var att vi inte bara ska förlita oss på praxis.
Det funkar ofta bra, men det finns en stark frestelse i sådana här skarpa lägen att gå emot praxis, precis som skedde 2013. Vi är frestade att göra det i dag. Många som röstar på våra partier tycker att vi borde göra detta, och de har som sagt goda skäl att tycka det i sak. Därför drev vi att det borde lagstiftas om flera delar av budgetprocessen.
Tyvärr fick vi inte med oss Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet och inte heller Sverigedemokraterna på detta, men det är vår förhoppning att vi ska kunna nå dit så småningom. Praxis är väl fungerande och kommer att vara grunden. Även om man lagstiftar mer kring detta kommer det fortfarande att finnas praxis.
Praxis är alltså överenskommelser mellan partier och mellan regering och riksdag om vad som fungerar, och dessa måste hållas. Man kan naturligtvis förändra dem - självklart. Det står alla fritt att tycka annorlunda. Men då tycker jag att man också ska presentera ett alternativ. Hur vill man då att systemet ska fungera? Hur ska vi undvika stora hål i statens finanser, som vi såg på 80- och 90-talen, om vi inte har en sammanhållen budgetprocess?
Jag vill också bemöta det som Olle Felten sa tidigare. Jag håller med om en del av den kritik som Olle Felten, SD och även mina allianskollegor har framfört. Tanken med den sammanhållna budgetprocessen är att propositioner som hör ihop med budgeten ska läggas fram före nyår eller behandlas så nära budgeten som möjligt. De ska inte läggas fram i maj eller juni. Det är att tänja på detta väldigt mycket.
Om regeringar, oavsett färg, fortsätter att bete sig på det sättet kommer praxisen inte att hålla i längden. Men det stämmer inte att det här inte alls är berett. Det som står i betänkandet, och som majoriteten - i just det här fallet är det alla partier utom SD, tror jag - har ställt sig bakom, är att ett krav för att kunna göra en särproposition är att det är tydligt beskrivet i budgeten vad förslaget innebär.
Och det är det faktiskt i det här fallet. Det är inte lika utförligt beskrivet som i en proposition, men det är ändå utförligt beskrivet vad det innehåller och hur mycket pengar det handlar om. I det här fallet är det lite drygt 1 miljard, med full effekt. Den delen har man alltså uppfyllt.