Björn Söder (SD):
Sverigedemokraterna är i dag det enda partiet i riksdagen som fortfarande ser den svenska nationella säkerheten och folkets trygghet som vårt försvars huvudprioritering. Vi ser med oro på hur både rödgröna och alliansregeringar väljer att använda medel ur försvarsbudgeten för att finansiera militära insatser, vars samband med det svenska säkerhetsintresset i bästa fall kan beskrivas som svagt och i vissa fall rent kontraproduktivt.
Glatt påhejade av samtliga riksdagspartier, utom Sverigedemokraterna, deltog vårt flygvapen i den Natoledda kampanjen för att störta Muammar Gaddafis regim i Libyen. Nu vet vi alla att det har fått horribla konsekvenser för det libyska folket. Utan att på något sätt försvara eller ursäkta Gaddafis brott mot mänskligheten måste vi konstatera att Islamiska staten nu finns i Libyen, delvis tack vare alliansregeringen. Var detta väl spenderade pengar?
Sverigedemokraterna stöder förvisso andra internationella insatser, som dem i Mali och Irak, men vi anser att regeringen måste skjuta till medel till försvarsbudgeten för att täcka kostnaderna för dessa. Under lång tid var vi det enda partiet som varnade för att Rysslands stormaktsambitioner inte var helt utsläckta och att det därför var klokt att behålla ett fungerande invasionsförsvar. I vår argumentation brukade vi likna försvaret vid en brandförsäkring.
Det var en försäkring som Alliansen och de rödgröna var rörande överens om att vi aldrig skulle behöva, tills det började brinna i ett hus lite längre ned på gatan. Än en gång blev det uppenbart att det var Sverigedemokraterna som gjorde rätt analys, medan övriga sju partier var helt ute och cyklade. Herr talman! Det nyvunna intresset för försvaret från övriga partier bör inte tas på allvar. Det vore ett allvarligt misstag.
Sverigedemokraterna är det enda partiet som värnar om Sveriges försvar, och i förlängningen landets framtid. För att kunna tillgodose en stabil tillgång på försvarsmateriel måste Sverige ha en egen försvarsindustri. Så enkelt är det. Vi kan inte, vare sig nu eller i framtiden, räkna med att i alla lägen kunna köpa materiel från internationella leverantörer, speciellt i en situation där det internationella säkerhetsläget försämras.
Även om de vapensystem som vi har behov av skulle finnas tillgängliga att köpa från hyllan är det inte säkert att de är kompatibla med varandra eller med vår befintliga materiel, vilket medför ytterligare kostnader för att anpassa dessa. Därför gör vi även denna gång en annan bedömning än regeringen som har valt att fokusera på inköpt materiel, trots att detta medför försämrad nationell säkerhet och betydande fördyringar. Och vi vet att vi kommer att få rätt även denna gång.
Förutom att bibehålla ett starkt och fungerande försvar har Sverigedemokraterna som huvudprioritering att inte spendera mer skattepengar än vad som behövs. Det betyder att försvarsindustrin ofrånkomligen också måste ägna sig åt export för att kunna bidra till att bära utvecklingskostnaderna. Under 2014 minskade Sveriges export med ca 33 procent, och värdet av de faktiska exportleveranserna av krigsmateriel var drygt 8 miljarder kronor.
Det betyder att vi i framtiden måste vara försiktiga när vi sätter restriktioner för industrin. Men det betyder också att vi bör investera i svenskproducerade materielprojekt, vilket ger en låg nettokostnad. De kan till och med gå med vinst på grund av spillövereffekter och export. Försvarsindustrin berör direkt ca 30 000 jobb och sysselsätter indirekt ca 100 000 människor. Det får vi inte glömma.
Gripen, robotar, luftvärn, ubåtar och korvetter samt rymdteknik med kommande militär tillämpning visar att de svenska vapensmedjorna inte bara har stolta anor utan även en framtid, såvida regering och riksdag sköter frågor om upphandling och FoU klokt. Men tyvärr finns det populistiska krafter i denna kammare som vill stoppa all svensk krigsmaterielexport. Deras resonemang håller dock inte. Efterfrågan försvinner inte.
Effekten blir i stället dels att köparländerna träffar avtal med andra exportörer, vilka ofta är helt ointresserade av att föra en dialog om demokrati och MR, dels att försvarsmateriel blir svårare och dyrare att anskaffa. Fördyringarna landar då ytterst i knäet på våra skattebetalare. Om dessa försvarsfientliga krafter får inflytande över politiken kommer de att skapa en allvarlig lose-lose-situation. Låt oss hoppas att så inte blir fallet.
Det finns givetvis inte något principiellt fel i att Sverige ingår samarbeten om krigsmaterielutveckling eller avtal som reglerar internationell handel med krigsmateriel, så länge dessa står i samklang med Sveriges långsiktiga intressen. Det är dock viktigt att sådana samarbeten inte hamnar i strid med Sveriges behov av egen försvarsindustri. Herr talman!
EU:s gemensamma ståndpunkt och de åtta kriterier som ska beaktas innan ett beslut om krigsmaterielexport till ett land fattas är kriterier som vi tycker är bra och ska följas. Samarbetet får dock aldrig tillåtas leda till att Sveriges handlingsfrihet eller möjligheter till egen livaktig försvarsindustri inskränks. Regeringens linje bör därför vara att värna Sveriges och övriga medlemsstaters möjlighet att tillämpa artikel 346 i funktionsfördraget för att skydda inhemska försvarsindustrier.
Därför yrkar jag bifall till reservation 3. Avslutningsvis anser vi att det är självklart att vapenexporten ska regleras.
Vi menar att principerna för Sveriges vapenexport ska utgå från en avvägning mellan Sveriges försvarsindustriella och säkerhetspolitiska intressen å ena sidan, och hänsynstagande till svenska utrikespolitiska mål, situationen för mänskliga rättigheter, risken att köparstaten ingår ett anfallskrig och risken att vapnen används mot den egna befolkningen å den andra.
Just nu utreder Krigsmaterielexportöversynskommittén om ett demokratikriterium ska läggas till, vilket vi kan tänka oss. Men som alltid i utrikespolitik är det viktigt att ha förståelse för att alla länder inte fungerar precis som Sverige. Därför anser vi inte att ett demokratikriterium ska vara vad man kallar absolut, utan snarare en mer nyanserad bedömning.
Vi sverigedemokrater anser att den främsta utmaningen inom exportkontrollpolitiken inte främst består i att införa ytterligare villkor för försvarsmaterielexporten utan att i praktiken tillämpa och efterleva redan existerande regelverk som har upprättats i bred politisk enighet på såväl nationell som internationell nivå. Det regelverket anser vi vara tillräckligt restriktivt.
Dessutom har vi demokratisk insyn genom att riksdagspartierna är representerade i Exportkontrollrådet.