Inger René (M):
Föregående talare har talat om att detta är ett motionsbetänkande, och han har också redovisat vad motionsbetänkandet innehåller, så det tänker jag inte gå igenom. Jag kan börja med att säga att vi är i stort sett överens i de allra flesta frågeställningarna. Sedan är det naturligt att oppositionen trycker lite särskilt på vissa områden. Det mesta här handlar om förhållandet mellan barn och föräldrar vid en skilsmässa.
Om vi tittar över en lite längre tid på hur de här frågorna har behandlats tror jag att det visar sig att man tidigare diskuterade inte bara vad som är bäst för barnen utan också, och ibland i ganska stor utsträckning, vad som kunde vara bäst för den ena eller den andra föräldern. I dag talar vi enbart om det som är bäst för barnen. Det ställningstagandet är vi alldeles överens om.
Barnets bästa har blivit något slags mantra, och det är bra. En skilsmässa är en mycket traumatisk upplevelse för vuxna men också, och särskilt, för barn. Dessa traumatiska upplevelser kan sätta tydliga spår på barn under deras uppväxt. Undersökningar talar om sömnsvårigheter, koncentrationssvårigheter, huvudvärk, magont och annat som vi känner igen.
Det kan kanske se spännande ut med styvsyskon och bonusföräldrar, men många barn känner sig ensamma och illa sedda i sin nya familj. Många barn har som högsta önskan att deras föräldrar ska flytta ihop igen. Det allra värsta alla barn vet är när föräldrar talar illa om varandra.
Bris, Barnens rätt i samhället, får år från år ett ökat antal samtal om just detta. Då hjälper det inte att skilsmässoantalet faktiskt har sjunkit i Sverige sedan 1999. När det gäller alla dessa ensamma barn som ringer Bris för att de inte ser några andra vuxna i sin närhet som de kan ha förtroliga samtal med kommer jag att tänka på ett afrikanskt ordspråk eller talesätt.
Där säger man att det behövs en by för att uppfostra ett barn. Vi kanske kan översätta det till dagens samhälle genom att låta nätet kring våra barn bli tätare.
Utskottet har tidigare tillstyrkt uttalanden som att barnets behov av umgänge med andra än föräldrarna ska lyftas fram vid socialnämndens bedömningar. Det poängteras också, vilket vi också har en motion om, att man ska beakta barnets behov av umgänge också med mor- och farföräldrar. Jag vill gärna lägga till en sak där.
När vi diskuterar den typen av frågor har vi kanske en tendens att titta på de små barnen. Men jag är alldeles övertygad om att detta är ett behov också hos våra unga tonåringar, inte minst. Också de behöver ha nära vuxna att diskutera problem, och i och för sig också glädjeämnen, med.
Talesättet som lyder ensam är stark är inget bra talesätt just i detta sammanhang. I flera år har vi, inte minst Kristdemokraterna, i civilutskottet talat om vikten av att föräldrar ska lära sig att lösa de konflikter som finns i varje familj, inte minst i familjer med så stora problem att det slutar i en skilsmässa.
När utskottet var på besök i Australien för ett tag sedan imponerades vi storligen av det arbete som myndigheterna där lade ned på att få familjer att fungera och i lyckliga fall undvika en skilsmässa. Den redovisning som vi fick då var att de lyckliga fallen var många.
Också i vårt grannland Norge erbjuder kommunerna kurser i konfliktförebyggande samtal. Det är positivt att kunna redovisa att Socialdepartementet i år lägger 70 miljoner kronor till kommunerna för att de ska arbeta konfliktförebyggande i familjer. Man lägger också 70 miljoner kronor nästkommande år just för detta arbete.
Det tycker jag är roligt. De flesta reservationerna i det här betänkandet avstyrks på grund av pågående utredningar, som tidigare har sagts. Jag nöjer mig med att särskilt ta upp en reservation som handlar om att ett barn ska kunna ha fler än två vårdnadshavare.
Jan Lindholm sade att barn kan ha flera pappor och flera mammor. Det är klart att barn kan ha det. Man kan ha pappa Göran och pappa Gunnar, mamma Berit och mamma någonting annat. Men det är skillnad mellan att ha flera mammor och att ha flera vårdnadshavare. Vårdnadshavare ska komma överens med varandra om olika verksamheter som ett barn har för sig.
Jag vet inte riktigt vitsen med att ha flera vårdnadshavare. Jag kan i stället se att det kan vara problem. Hur gör man när man är oense om man är tre eller fyra vårdnadshavare? Ska man ha en ordförande i gruppen som slutgiltigt kan bestämma att det är detta som gäller? Jag tror inte att de allra flesta barn är så intresserade av vem det är som är deras vårdnadshavare.
Det man vill är att vårdnadshavarna ska komma överens när det gäller handhavandet av det enskilda barnet. Herr talman! Det viktigaste är att vårdnadsreglerna alltid tar sikte på att barnets liv fungerar så optimalt som möjligt i verkligheten.
De får inte ge utrymme för föräldrars själviska beteenden eller användas som verktyg för sårade känslor, hämndlystnad eller på något annat sätt sätta egna intressen före barnets intressen. Vi är i alliansen fyra partier, och jag ska bespara kammaren att behöva höra fyra omgångar av våra gemensamma åsikter.
Jag stannar här och överlåter ordet till nästa talare i vår allians. Herr talman! Jag yrkar avslag på reservationerna och bifall till förslagen i betänkandet.