KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jo, det är riktigt att jag har en mycket stark tilltro till marknaden. Det är också därför som jag är moderat. Och jag anser inte att det är min uppgift som medieminister eller kulturminister att börja detaljstyra. Jag är fortfarande oklar över vad Helene Petersson egentligen efterfrågar. Vad är det som Helene Petersson tycker att vi ska göra?
Jag frågar fortfarande: Handlar det om den form av lagstiftning och begränsning som den tidigare kulturministern, Marita Ulvskog, ville införa, där hon inte ens fick med sig sin egen regering? Är det detta som Helene Petersson är ute efter? Jag vet inte detta. Sedan tycker jag att det är intressant att höra när Bosse Ringholm talar. Det börjar bli ett mönster. Ingenting händer. Passivitet, heter det. Det är oavsett vem av oss i regeringen som har gjort något eller vad vi säger.
Det kommer med regelbunden upprepning: Det händer ingenting. Det är passivitet. Jag tycker att det är ett bekymmer när ledamöter i Sveriges riksdag uppenbarligen så illa följer medierna och debatten och inte noterar hur mycket som sker. Det tycker jag är ett stort bekymmer.
Jag är precis lika angelägen som någonsin Helene Petersson, kanske mer, om att vi ska ha en fungerande marknad i det här landet. Det är därför jag har en stark tilltro till en konkurrenslagstiftning och att vi har ett konkurrensverk som följer de här frågorna. Vad gäller SF Bios ställning var det en mycket speciell situation. Konkurrensverket reagerade, men företaget gick i konkurs.
Det fanns kanske inte några andra möjligheter då, men vi har haft en filmutredning. Det kommer säkert nya förslag och förändringar också på filmområdet, inte minst med teknikens hjälp. I den delen är jag trygg.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Eva-Lena Jansson har frågat mig om jag avser att göra något för att säkerställa att public service-företagen inte utsätts för otillbörlig påverkan genom sitt medlemskap i Svenskt Näringsliv.
Bakgrunden är att Sveriges Radio, Sveriges Television och Sveriges Utbildningsradio är medlemmar i arbetsgivarorganisationen Medieföretagen, som bildades den 1 juli 2009 genom ett samgående mellan Medie- och informationsarbetsgivarna, Tidningsutgivarna och public service-företagens tidigare arbetsgivarorganisation SRAO. Medieföretagen är en medlemsorganisation i Svenskt Näringsliv.
Sveriges Radio, Sveriges Television och Utbildningsradion är självständiga aktiebolag. Deras verksamhet ska präglas av oberoende och stark integritet. Företagen är också stora arbetsgivare. På samma sätt som deras anställda har rätt att vara medlemmar i fackliga organisationer tycker jag att det är fullt rimligt att företagen i sin roll som arbetsgivare har möjlighet att få stöd från en professionell arbetsgivarorganisation.
Hur de väljer att organisera sig är inte upp till mig att ha synpunkter på. Jag utgår från att företagen hanterar sitt medlemskap i Medieföretagen på ett sätt som gör att deras oberoende och integritet inte kan ifrågasättas.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag anser också att vi ska ha en oberoende och stark public service. Det framgår tydligt i den proposition som vi lämnade och som riksdagen antog så sent som i höstas. Det är en proposition som jag för övrigt är väldigt glad över, inte minst för att vi kunde stärka kulturuppdraget och också trycka på oberoendet för public service-företagen.
Eva-Lena Jansson säger att det går skattepengar till Svenskt Näringsliv, men det gör det mig veterligen inte och har väl aldrig gjort. Hon tog också upp ett antal exempel på frågor som man driver från Svenskt Näringslivs sida. Det var sjukförsäkringssystem och energifrågor. Det finns säkert annat också som Svenskt Näringsliv är engagerat i. Men det är många andra organisationer också.
Det här är egentligen inte en fråga som ska ställas till mig utan till de tre styrelserna för public service. Jag skulle föreslå att Eva-Lena Jansson riktar sin fråga dit. Jag har inför interpellationsdebatten tagit reda på om medlemskapet, om än i flera led, i Svenskt Näringsliv var problematiskt eller inte.
Det är riktigt att man har diskuterat de frågorna, kanske just utifrån public service mycket tydliga ställning som ett oberoende företag. Jag har fått reda på att sedan 1994 gäller inom Svenskt Näringsliv att den avgift företagen betalar till Svenskt Näringsliv enbart används till det löpande kansliarbetet.
Medel för opinionsbildande insatser tas endast ur avkastningen från konfliktfonden som byggdes upp före 1994 och till vilken ingen avsättning längre sker eller kommer att ske. Det har man tidigare också bekräftat vid beslut på stämman såväl 2001 som 2008.
Efter att ha fått den informationen drog public service-företagen slutsatsen att medlemsföretagen inte bidrar ekonomiskt till den opinionsbildning som Svenskt Näringsliv möjligen skulle kunna ha och att det inte skulle stå i konflikt med det uppdrag som vi har givit public service-företagen.
Public service-företagen och deras styrelser ansåg att medlemskapet var förenligt med de krav som gäller för bolagens verksamhet. Det är svårt för att inte säga olämpligt av mig att överpröva det och ha en annan synpunkt. Lika lite har jag en synpunkt när det gäller var journalisterna som ska stå för innehållet möjligen har sina medlemskap eller eventuella sympatier.
Jag utgår från att de också kan hålla det här särskilt.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Det här blir en lite märklig debatt, för vi har ju som princip att ha en armlängds avstånd till public service-företagen.
Vi sätter upp ramarna, och det är också beslut som riksdagen är med och fattar, men vi ger oss inte in i diskussioner om hur programmen läggs upp, vilka journalister som anställs, hur man sköter avtalsförhandlingarna och naturligtvis inte heller vilka organisationer som i det här fallet de självständiga aktiebolagen väljer att samarbeta med eller ansluta sig till.
Att ha synpunkter, exempelvis i det här fallet, på vilken arbetsgivarorganisation som man väljer att gå in i ligger inte inom mitt fält. Det bör jag inte göra. Man kan faktiskt hamna i konstitutionsutskottet för mindre, har jag uppfattat. Om vi vill vara lite filosofiska finns det många organisationer som får skattebidrag. Det får samtliga partier.
Vare sig vi sympatiserar med dem eller inte går det också skattepengar till att stödja allt från kommunistiska partier till partier som står för någon form av främlingsfientlig agenda. Vi kan tycka om det här eller inte.
Det ligger i demokratin På samma sätt ligger det i demokratin att public service-företagen och deras styrelse - för det är de som har att fatta de här besluten - väljer vilken arbetsgivarorganisation de vill ansluta sig till. Sedan råkar jag känna till att de har haft en diskussion om just opinionsbildningen, och det var därför jag nämnde det här om konfliktfonderna och vart pengarna går.
Men att de också ska kunna använda medel för att kunna fungera som en bra avtalspart i förhållande till sina anställda tycker jag är fullständigt rimligt.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Den proposition som vi lade fram så sent som i höstas med nya villkor för public service är också ett tydligt tecken på att regeringen värnar oberoendet. Det var alldeles tydligt utsagt där. Också de nya formerna för att utse ordförande i public service-bolagen är ett tecken på att man avpolitiserar.
Det är självklart så, och är det på det viset att Eva-Lena Jansson eller andra har funderingar eller synpunkter på oberoendet är det i så fall bättre att kanske ta kontakt med styrelserna - till exempel Lars Engqvist som är ordförande i Sveriges Television - eller anmäla program till Granskningsnämnden.
Det sker också, men jag är för min del inte orolig för att valet av arbetsgivarorganisation skulle färga av sig på journalisternas bevakning vilken man är med i, lika lite som man tar intryck av övriga verksamheter där man har ett engagemang. Det kan vara fackliga organisationer eller helt andra.
Att hålla isär journalistiken, vilket jag tycker att man gör, men också det uppdrag som public service har - att vara en god arbetsgivare - är något helt annat.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Bosse Ringholm har frågat mig vilka initiativ jag avser att ta för att stödja och främja jazzens ställning i det svenska kultur- och musiklivet. Vidare har han frågat mig varför jag inte presterat ett enda förslag för att stärka jazzens ställning samt om jazzen i första hand ska förlita sig på kommersiella krafter för sin fortsatta överlevnad och utveckling. Det är bara ett halvår sedan som Bosse Ringholm och jag debatterade jazzen i det svenska kulturlivet här i riksdagen.
Jag vill nu, liksom jag gjorde då, framhålla att jazzmusiken, liksom alla musikgenrer, omfattas av kulturpolitikens olika insatser. Jag framhöll vid den senaste debatten i november de förstärkningar som regeringen gjort på musikområdet vad gäller exempelvis ökade anslag till de fria grupperna och de regionala scenkonstinstitutionerna, inrättandet av Musikalliansen samt ökat stöd till centrumbildningarna.
Jag konstaterade också att kulturbudgeten nu är större än vad den någonsin varit. Vid det förra interpellationstillfället hade utredningen om en nationell musikplattform nyligen tillsatts. Utredningens betänkande I samspel med musiklivet har under våren varit ute på remiss, och regeringen beslutade för två veckor sedan att en ny musikplattform ska inrättas inom Statens musiksamlingar.
Målet för denna verksamhet är att hela landet ska ha möjlighet att ta del av ett varierat musikaliskt utbud präglat av konstnärlig förnyelse och hög kvalitet. Myndigheten ska ha ansvar för och kompetens om musikens olika genrer - även jazzen. Jag tycker att det i många sammanhang finns skäl att tona ned genrediskussionerna.
Många av dagens unga musikutövare och musikkonsumenter har breda musikpreferenser som baseras på alla möjliga genrer. Statens stöd till musikområdet bör syfta till musikalisk mångfald och bredd och uppmuntra genreöverskridande samarbeten.
Statens stöd till kultur- och musikområdet, liksom det stöd som kommer från landsting och kommuner, är vidare utformat på ett sådant sätt att det ska underlätta för sådana verksamheter som inte fullt ut kan klara sig på en kommersiell marknad. Det är därför vi tillsammans finansierar kulturpolitikens olika insatser. Men i vissa fall går det att kombinera kulturpolitiska insatser även med kommersiella framgångar.
Det ska inte vara fult att tjäna pengar på sitt konstnärskap. Målet om mångfald inom musikområdet kommer också att vara en viktig utgångspunkt för den nya modellen för fördelning av statens stöd till regionala musikverksamheter som ska införas med början 2011. Jag vill avslutningsvis därför också lyfta fram landstingens och kommunernas ansvar för att vi även fortsättningsvis får ett brett och rikt musikliv i hela Sverige.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Det här riskerar kanske att i vissa delar bli en upprepning, såväl när det gäller argument som utfall från Bosse Ringholms sida, av den debatt vi hade i november. Jag har ingenting emot att bli förknippad med att vi haft en hel del utredningar. Vi har nämligen vågat göra skillnad, och det är mer än man kan säga om Bosse Ringholms regering. Vi tyckte faktiskt att det var nödvändigt att göra en kulturutredning. Det var den första på kanske 35 år, åtminstone den första av betydelse.
Vi tyckte att det var nödvändigt att se över museilivet. Vi tyckte att det var nödvändigt med en filmutredning. Vi tyckte att det var nödvändigt att avskaffa filmcensuren för vuxna och mycket annat. Vi tyckte att det var nödvändigt att se vad som ska hända när vi nu förändrar musiklivet och därmed också uppdraget för tidigare Rikskonserter. Inget av det här hade hänt under Bosse Ringholms och hans regerings tid.
Vi har fått mycket gjort, och jag skäms inte ett dugg för att man också behöver bra underlag för att förändra. Vi har dessutom kunnat öka budgeten i pengar räknat. Man kan gå till alla möjliga instanser som har räknat på detta och få det här bekräftat. Det är klart att det också har gynnat musiklivets entreprenörer och utövare. Självfallet är det så.
Det går naturligtvis att rycka en och annan mening ur sitt sammanhang, som att jag säger att jag inte tycker att det är fult att tjäna pengar på sitt konstnärskap. Nej, det tycker jag inte. Men jag sade också - vilket Bosse Ringholm hade hört om han hade lyssnat i stället för att prata med sin kollega här - att det finns flera områden inom kulturen som har svårt att klara sig av sig själva. Men många samverkar också med de så kallade kommersiella krafterna. Det är inget som helst fel i detta.
Vad har då gjorts? Jag kan konstatera att Musikalliansen som har bildats under vår tid nu har drygt 100 anställda, och var fjärde av dem har en ren jazzbakgrund. Det tycker inte jag är lite. Jag tycker att det är väldigt bra och någonting som vi kan vara stolta över. Vi kan också se att många hoppar mellan olika genrer. Det vet säkert Bosse Ringholm med det uttalade intresse som han har för jazzen.
Att ungdomar väljer att utbilda sig inom musikområdet och kanske också väljer jazzen ska vi vara glada över. Ungdomar är inte dumma. De utbildar sig inte till någonting som de inte tror att de kan leva på. Det visar också att det finns ett starkt intresse för jazzen. Sedan tycker jag inte att man ska ställa den ena musikgenren mot den andra.
Det är också väldigt tydligt i uppdraget till det nya musikverket att man ska se till alla genrer och att det ska finnas kompetens, men det finns inget skäl att dela upp på det sätt som jag antar att Bosse Ringholm gärna vill att vi ska göra.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag tror tyvärr att Bosse Ringholm och jag aldrig kommer att kunna mötas i den här frågan. Vi kan möjligen mötas i vår kärlek till jazzen, och kanske möts vi till och med under den jazzfestival som börjar senare i veckan. Men Bosse Ringholm kommer aldrig att bli nöjd. Det ska han väl kanske inte vara med tanke på att vi börjar närma oss val, och då gäller det att försöka angripa snarare än att lyssna. Jag talade om Musikalliansen. Den hade inte bildats under en socialdemokratisk regering.
Det stöd som vi har givit till centrumbildningarna betyder också mycket för jazzmusikerna. Folkbildningen har fått 500 extra miljoner under denna mandatperiod varav mycket går till musiken som är det stora, och inte minst till de kulturevenemang som arrangeras.
Sedan kan vi också konstatera att den förändring som nu sker med inrättandet av Musikverket också säkert kommer att betyda en hel del för att få olika musikgenrer att mötas, vilket också naturligtvis kommer att gagna jazzens ställning. Vi kan väl ta upp tråden med operan eftersom Bosse Ringholm verkar ha ett horn i sidan till just operakonsten.
Jag kan glädja mig åt att den vinner nya entusiaster, inte minst genom de festivaler som finns runt om i vårt land nu. Det har jazzen naturligtvis också - 30, 40 eller 50 festivaler. Bengt Säve-Söderbergh har varit engagerad i frågan och har uppvaktat mig flera gånger på departementet. Lyssnat har vi absolut gjort.
Operan har ett alldeles särskilt uppdrag, som har att göra med att det är en fråga inte bara om musik utan också om en konstart, om ett hantverk och om att vårda ett kulturarv. Jag skäms inte för att försvara det också. Jag tänker inte ställa jazzen mot Operans verksamhet.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Det ska i så fall bli väldigt intressant att se i vad mån Socialdemokraterna lyckas samla sig till ett kulturpolitiskt program, för det har vi hittills inte sett något av - inte en viskning. Det är roligt att det åtminstone kommer en interpellation från någon i den socialdemokratiska gruppen utanför kulturutskottet som vill diskutera det här. Men vi väntar fortfarande på förslag.
Och jag kan inte påminna mig att min företrädare, Leif Pagrotsky, hade ett större engagemang i jazzen och gav särskilt mycket i budgeten till denna. Musikalliansen är, fortfarande, ett borgerligt initiativ på 22 miljoner kronor. En fjärdedel av dem som är anställda i Musikalliansen har också en bakgrund som rena jazzmusiker.
Trots allt har jazzen en god ställning, för den har ett starkt stöd, precis som Bosse Ringholm syftade på. Därmed är förutsättningarna väldigt goda. Jag kan upprepa det jag sade tidigare: Om man väljer, som många unga gör, att gå musikutbildningarna och att satsa på en karriär som jazzmusiker har man nog gjort ett ganska korrekt och bra val.
Det finns en god framtid för jazzen, inte minst just därför att de unga luckrar upp skillnaderna mellan olika musikformer på ett helt annat sätt än man har gjort tidigare. Jag hyser stor tilltro till att det nya Musikverket även kommer att se till jazzens fromma.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag vill först säga att jag alltid tycker att det är trevligt att diskutera med Göran Persson. Jag vet nämligen att han har ett starkt engagemang i de här frågorna. Det har jag mött under de snart åtta år som vi i någon mening har gått parallellt. Göran Persson talar om att ta chansen att bli ledande, ett ledande konstmuseum. Det finns ingen motsättning i att kunna vara ledande samtidigt som vi tar hand om byggnaden.
Vi vet, utan att vi behöver ägna oss åt någon skuldbeläggning bakåt, att museet har stora behov av renoveringar. Och det här hänger ihop med att man ska kunna vara ett ledande museum. Problem har uppstått. Vi har inte kunnat ta emot känsliga utställningar, föremål och tavlor av olika slag därför att man kanske inte uppfyller de krav som finns på klimat och ljus.
Det handlar också om andra miljöfrågor och om säkerhet. Då har det blivit uppenbart att det är själva huset som är ett problem. Det har också visat sig att fastigheten nästan är, kan man säga, ett konstverk i sig själv.
Jag finner ingen anledning att driva på byggandet av ett nytt nationalmuseum som möjligen skulle kunna få internationell uppmärksamhet under en viss period. Jag tycker snarare att vi behöver ta hand om de museer vi redan har, än att satsa på nya.
Jag vet att Göran Perssons tidigare kulturminister diskuterade byggandet av såväl ett Nobelmuseum som ett formmuseum. Nu vill man kanske också ha ett nytt nationalmuseum. Det är möjligt att det kommer att komma förslag i det socialdemokratiska budgetförslaget om att man ska satsa på ett antal nya museer.
Jag är inte säker på att det är det som kulturlivet i första hand vill ha. Jag tycker att Nationalmuseum är en otroligt vacker byggnad. Men jag ser stora problem i just det tekniska underhållet. Och detta är också det uppdrag som man fick av Kulturdepartementet för ett par år sedan.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag är inte säker på att den utsträckta hand som Göran Persson nu visar upp i detta så kallade samråd delas av andra inom hans eget parti eller inom den rödgröna samverkan som ni nu har.
Jag kan bara konstatera att jag under förra mandatperioden, som företrädare för oppositionen, hade ett antal interpellationsdebatter om just Nationalmuseum med mina företrädare, båda två, vill jag minnas, såväl Marita Ulvskog som Leif Pagrotsky. Det fanns inget som helst intresse av att diskutera de frågorna.
Jag vet också att chefen för Nationalmuseum - det var samma då som det är nu - inte hade någon större framgång när hon försökte få kontakt med departementet. Jag kan säga att det har blivit oändligt mycket bättre. Vi har haft många samtal och är eniga om vad museet i dag behöver. Sedan kan man alltid säga att det bollas fram och tillbaka. Men det är inte säkert att man alltid behöver acceptera det första förslaget.
Det första förslaget som kom stämde inte, skulle jag vilja säga, med det uppdrag vi hade givit. Det landade i förslaget att det skulle stängas i närmare åtta års tid - det är betydligt längre tid än det tog att en gång bygga Nationalmuseum - till en kostnad av närmare 1 miljard. Då hade man ändå inte sett till driftskostnaderna och kostnaderna för magasinering, flytt och annat som inte var inräknat i själva byggkostnaden.
Då tycker jag inte att det är konstigt att det blev en bakläxa i fråga om det beslutet. Därför är jag glad över att det förslag som vi nu diskuterar är mer förankrat i verkligheten. Det kommer inte att betyda att Nationalmuseum på något sätt tappar sin ställning. Man kommer att kunna visa utställningar med hög kvalitet och också med de säkerhetskrav som finns i dag, inte minst från andra institutioner och andra länder.
Samtidigt kan man förhoppningsvis hålla museet öppet, så att det inte behöver stängas under åtta år, vilket skulle göra folk som gärna vill se den här konsten fullkomligt vilsna. Dessutom kommer många av de föremål och de praktfulla målningar och verk som finns på Nationalmuseum under den här renoveringsperioden att finnas till beskådande på andra ställen i landet. Det tycker jag är alldeles utmärkt.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Då kan jag passa på att glädja Göran Persson och kanske några andra som möjligen tar del av protokollet. Enligt det förslag om vidareutveckling av de arbets- och samarbetsformer som finns kommer Nationalmuseum under den här renoveringsperioden att samarbeta med ett antal kulturinstitutioner i Stockholm. Det blir Kulturhuset, Prins Eugens Waldemarsudde, Arkitekturmuseet och Magasin 3 i Stockholm.
Men man kommer också att samproducera utställningar med ett antal andra museer runt om i landet. Jag har tagit in information om att Nationalmuseum redan har kontakt med Jamtli i Östersund, Gävle konstmuseum, Göteborgs konstmuseum, Röhsska museet i Göteborg, Östergötlands länsmuseum, Norrköpings Konstmuseum, Kalmar konstmuseum, Malmö museer och Dunkers kulturhus.
Det finns också stora förutsättningar för att Jamtli i Östersund, med det samarbete man har med kommuner och landstingen, kommer att leda till ett nationalmuseum norr eller möjligen mitt i. Med det upplägg vi nu väljer kommer fler att kunna ta del av samlingarna samtidigt som vi kommer att kunna få ett nationalmuseum som håller ett antal år framöver.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Göran Persson i Simrishamn har frågat mig varför jag skär ned på ett anslag som innebär så liten besparing men vars konsekvenser blir så stora. Tre övergripande prioriteringar vägleder regeringens kulturpolitik. Det är barns och ungas rätt till kultur, det är att bevara, utveckla och förmedla vårt gemensamma kulturarv samt förbättrade villkor för den nyskapande kulturen.
Det innebär att konsten ska ha goda möjligheter att utvecklas och att den ska vara tillgänglig för alla. Konst åt alla är ett samarbete mellan Folkets Hus och Parker, Riksföreningen Våra Gårdar och Bygdegårdarnas Riksförbund som håller hög kvalitet och bedrivs professionellt. Samtidigt anser jag inte att det är önskvärt att regeringen i någon större utsträckning styr exakt vilka satsningar som ansvariga myndigheter ska stödja.
Regeringen har en övergripande ambition inom alla politikområden att minska detaljregleringen och låta de ansvariga myndigheterna fatta självständiga beslut. Grundprincipen bör vara att stöden ska vara generella så att fler kan ansöka om bidrag. Om just detta projekt ska få stöd får avgöras av den ansvariga myndigheten. Staten har ett stort ansvar för kulturpolitiken som delas med parter på regional och lokal nivå.
Det finns en rad statligt finansierade institutioner som på skilda sätt stärker utvecklingen inom bildkonstområdet. Särskilt kan nämnas Statens konstråd, Konstnärsnämnden, Statens kulturråd, Moderna Museet och Riksutställningar. De nationella kulturpolitiska målen ska inte bara vägleda den statliga kulturpolitiken utan ha betydelse för hela landets kulturella blodomlopp.
I de kulturplaner som kommer att ligga till grund för hur statligt stöd ska fördelas till regional kulturverksamhet kommer de kulturpolitiska målen och därmed även frågan om invånarnas tillgänglighet till kultur att vara central. Jag vill tydliggöra för Göran Persson att Folkets Hus och Parker får ett stort statligt kulturstöd. Under 2009 beviljade Kulturrådet närmare 10 miljoner kronor till insatser för allmän kulturverksamhet och utvecklingsverksamhet.
Bygdegårdarnas Riksförbund fick 748 000 kronor i kulturstöd och Våra Gårdar 327 000 kronor. Det statliga bidraget till Konst åt alla är ca 1,2 miljoner kronor. Kanske skulle det vara möjligt för parterna att ompröva hur deras samlade kulturstöd bäst bör användas.