Nyamko Sabuni (L):
Vid sidan av skolan, vården och omsorgen kan det inte finnas en viktigare uppgift för kommunen än att ge skydd och stöd till våldsutsatta kvinnor och att förebygga att våldet förekommer. Det här är en viktig fråga. Att kommunerna ska gnälla över att det inte kommer 109 miljoner, vilket de fick under tre år under den förra mandatperioden för att de skulle bli bättre på att leva upp till lagstiftningen, är inte acceptabelt.
Det är klart att det måste finnas en budgetpost i kommunerna för att hantera de sociala problem som uppstår hos medborgarna i kommunen. Där måste våldsfrågan vara en av de mest prioriterade frågorna menar jag. Jag hoppas verkligen att kommunerna fortsatt ska arbeta för att leva upp till lagen. Vi vet att det ser olika ut från kommun till kommun, och just därför skärptes socialtjänstlagen. Jag hoppas nu att de ska kunna leva upp till den.
Med stöd och hjälp av Socialstyrelsen och av länsstyrelserna har de goda förutsättningar att bli mycket bättre på detta. När det gäller frågan om könsmaktsordning vill jag återigen säga att jag inte har uteslutit den. Skillnaden mellan mig och Lena Olsson är att jag inkluderar andra maktordningar. Lena Olsson och Vänsterpartiet liksom övriga partier i det vänstra blocket har alltid vägrat att göra det. Man ska inte inkludera andra maktordningar.
Man ska bara se det våld som utövas av män mot kvinnor i heterosexuella relationer. Våldets mekanismer ser dock annorlunda ut. De är mer komplicerade än att bara handla om könsmaktsordning, men självklart ska också den finnas med. Jag har aldrig exkluderat den. Tvärtom har jag inkluderat även annat för att vi ska bli ännu bättre på att uppmärksamma allt det våld som sker i nära relationer.
Det här är som sagt en prioriterad fråga för mig, och jag kommer framgent under mandatperioden att prioritera det sexuella våldet. Det finns en del i den handlingsplan som vi nu diskuterar som har utvärderats, men det finns anledning att fördjupa oss i den problematiken. Då är det förebyggande arbetet kanske än mer viktigt. Som Lena säger är det viktigare att se till att övergrepp och våld inte förekommer än att bara plåstra om våldoffren.
Vi måste alltså bli bättre på det arbetet, och jag känner att vi verkligen behöver lägga ned mycket kraft på det. Jag kan återigen säga till Lena Olsson att det finns ett anslag på 245-250 miljoner kronor per år för särskilda jämställdhetsåtgärder. En hel del av dessa pengar kommer under mandatperioden att gå till arbetet mot mäns våld mot kvinnor.
Det är ett kostnadsintensivt arbete, och verksamheterna behöver fortsatt pengar för att utvecklas. Målet för de projekt och de utbildningar vi har, för det utvecklingsarbetet, är att ju duktigare vi blir desto mer ska det inkluderas i den generella verksamheten. Det kan inte vara så att våldsfrågan, våld mot kvinnor, jämt och ständigt ska vara en projektfråga.
Det här är ett sätt att utveckla de befintliga verksamheterna, och det är till den punkten vi måste komma. Även om Brås rapport är positiv i den bemärkelsen att vi har tagit ett generellt grepp om detta, och att de åtgärder vi vidtagit nu börjar ge resultat, är jag medveten om att vi även fortsatt behöver utbildningar, stimulansmedel för att utveckla vårt sätt att arbete och så vidare.
Till syvende och sist måste det dock när det gäller myndigheter, organisationer och andra aktörer handla om att den kunskapen sedan omvandlas till att vara en naturlig del i det vardagsarbete som man utför inom sin tjänst. Projektpengar ska inte alltid finnas där utan det är metoderna som då och då behöver utvecklingspengar, och det är det vi nu håller på att arbeta med.