Beatrice Ask (M):
Elina Linna har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att 1.	garantera de anställda i verksamheter som finansieras med offentliga medel yttrandefrihet, 2.	stärka de anställdas möjligheter att påtala missförhållanden på arbetsplatser och 3.	undvika att arbetsgivare efterforskar uppgiftslämnare om missförhållanden på arbetsplatser.
Ylva Johansson har frågat socialministern vilka åtgärder han avser att vidta för att säkerställa patientsäkerheten genom att ge anställda hos privata utförare som utför skattefinansierad verksamhet inom vård och omsorg ett meddelarskydd som överensstämmer med det som gäller inom offentligt utförd vård och omsorg.
Eva Olofsson har frågat äldre- och folkhälsoministern om hon avser att 1.	vidta åtgärder för att säkerställa insyn i hanteringen av offentliga medel i de privata vårdbolagen och 2.	garantera personal inom privat äldreomsorg skydd för meddelarfriheten. Arbetet i regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på dessa interpellationer.
Frågorna är nära förknippade med varandra, och jag har valt att besvara dem i ett sammanhang. Yttrande- och informationsfrihet är grundläggande principer i det konstitutionella systemet. Meddelarfrihet tillkommer alla, och den har bland annat genom reglerna om anonymitetsskydd och förbudet mot straffrättsliga sanktioner ett grundläggande skydd i tryck- och yttrandefrihetsgrundlagarna. Det är alltså inte så att anställda inom den privata sektorn saknar meddelarfrihet.
I vissa företag med stark anknytning till det allmänna gäller dessutom samma meddelarskydd som för offentligt anställda. Det gäller dels företag som ägs av kommuner och landsting, dels andra enskilda rättssubjekt som har anförtrotts uppgifter som innefattar myndighetsutövning. Grundlagsregleringen ger emellertid inte övriga privatanställda samma skydd som offentliganställda mot ingrepp från arbetsgivaren.
Frågan om det är möjligt att generellt stärka skyddet för privatanställdas meddelarfrihet har utretts tidigare, och frågan har diskuterats i varje fall sedan 1980-talet. Möjligheterna att förstärka meddelarskyddet för privatanställda har bland annat övervägts av den regering som Ylva Johansson satt i.
De förslag som har lagts fram i den riktningen har emellertid mötts av omfattande kritik från remissinstanserna, och den tidigare socialdemokratiska regeringen valde att inte gå vidare med något sådant förslag. De invändningar som man har fört fram mot förslagen är flera. För det första är det väldigt svårt att reglera all verksamhet - offentlig och privat - på samma sätt eftersom det finns så stora skillnader mellan verksamheterna.
En sådan skillnad är att lojalitets- och tystnadsplikten på den privata arbetsmarknaden är avtalsreglerad. Ett generellt förbud för arbetsgivare att vidta arbetsrättsliga åtgärder mot en anställd som avslöjar uppgifter som han eller hon har förpliktat sig att hemlighålla skulle utgöra ett ingrepp i avtalsfriheten och komma i konflikt med den grundläggande principen om att ingångna avtal ska hållas.
För det andra har privata företag ett större behov än det allmänna att av konkurrensskäl kunna hemlighålla uppgifter om verksamheten. Det finns en uppenbar risk för att företagens konkurrensförmåga försvagas om de inte har möjlighet att upprätthålla avtal om sekretess. För det tredje är skyddet för meddelarfriheten en del av offentlighetsprincipen som gäller för statlig och kommunal verksamhet.
Det är förenat med avsevärda problem att bryta ut endast en del av det offentligrättsliga regelverket och föra över det till privat verksamhet. Interpellanternas frågor är ställda framför allt mot bakgrund av den verksamhet som bedrivs inom vård och omsorg. Flera händelser har på senare tid blivit offentliga. Det gäller både inom verksamhet som bedrivs av privata utförare och kommunalt bedriven verksamhet.
Det finns alltså inte något stöd för att påstå att det just är en förstärkt meddelarfrihet som utgör det bästa skyddet mot eventuella missförhållanden. Insyn och kvalitet i offentligt finansierad verksamhet, inte minst inom vård och omsorg, måste i stället garanteras på andra sätt. Jag vill här särskilt framhålla att kommuner och landsting som sluter avtal med någon annan om vården av en kommunal angelägenhet har kvar huvudmannaskapet för uppgiften och därigenom också det yttersta ansvaret för verksamheten.
Huvudmannen ska se till att den anlitade entreprenören uppfyller de bestämmelser som gäller för verksamheten. Vid sådana avtal ska den upphandlande kommunen eller landstinget beakta intresset av att allmänheten kan få insyn i hur verksamheten utförs. Det är därmed huvudmännens ansvar att i samband med upphandling ställa krav om till exempel återrapportering.
Inom hälso- och sjukvården finns det också särskilda regler med anmälningsplikt för anställda för att garantera patientsäkerheten och för att eventuella missförhållanden uppmärksammas och åtgärdas. Oavsett driftsform ska hälso- och sjukvårdspersonal rapportera till vårdgivaren om en patient i samband med hälso- och sjukvård drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom. Det är sedan vårdgivaren som bedömer om en anmälan enligt lex Maria ska göras.
Inom socialtjänsten finns vidare en skyldighet att anmäla allvarliga missförhållanden, lex Sarah. Den gäller också oavsett driftsform för dem som är anställda eller dem som är verksamma i omsorgen om äldre eller människor med funktionshinder. Frågor om kvalitet i vård och omsorg är prioriterade frågor inom regeringens arbete. Det innebär bland annat att det görs satsningar för att förbättra informationen och uppföljningen avseende både offentliga och privata utförare.
Några generella åtgärder för att förstärka privatanställdas meddelarfrihet är dock inte aktuella.