Tone Tingsgård (S):
KU:s granskning av regeringens handlande i samband med tsunamikatastrofen är möjligen över, men inte ansvaret för konsekvenserna. Jag skulle vilja ägna det några ord.
Försvarsberedningen, som har till uppgift att ge underlag för regeringens propositioner på försvars- och säkerhetspolitikens område, fick utsträckt tid för sin senaste rapport, framför allt för att kunna följa Katastrofkommissionens arbete och för att kunna samråda med och stämma av mot kommissionen.
Beredningens direktiv var visserligen betydligt vidare och handlade kort uttryckt om att formulera en säkerhetsstrategi för Sverige, men självfallet måste ett sådant underlag ha sin grund i all den samlade erfarenheten.
Beredningens rapport lämnades till regeringen i januari i år, och i dagarna går motionstiden ut för propositionen Samverkan vid kris - för ett säkrare samhälle . Under året som gått har åtgärder redan vidtagits av regeringen. Göran Magnusson redogjorde för flertalet av dem i sitt inledningsanförande.
Det har varit åtgärder som man har bedömt inte kunde eller ens behövde invänta resultatet av KU:s granskning. Det handlar, som ni vet, om Räddningsverkets nya uppgifter, om förstärkningarna på UD och om uppdragen till Socialstyrelsen att utreda möjligheterna för katastrofmedicinsk hjälp i utlandet.
Propositionen, som ska presentera en samlad strategi för säkerhet, bygger naturligtvis på att vår syn på säkerhet har förändrats på ett genomgripande sätt under de senaste tio åren. Förslaget innebär att vi försöker omsätta den synen i praktiken.
Det handlar om ett vidgat säkerhetsbegrepp där den tidigare helt dominerande militära dimensionen numera är en av många nödvändiga dimensioner. Säkerhet är något annat än frånvaron av militära hot.
Propositionens förslag syftar till en samlad krishanteringsförmåga där regeringen trycker på behovet av både helhetssyn och processtänkande. Man kunde också uttrycka det så här: Många fler människor, på många fler nivåer, inom många fler områden, måste vara inblandade.
I förlängningen måste säkerhetsarbetet bli en naturlig del av nästan all verksamhet, och kriskunskap måste bli var mans egendom. Utbildning och övning är därför viktiga inslag i den samlade säkerhetsstrategin. Det finns förslag i propositionen om en bred satsning på skolan liksom på att dra in andra organisationer i krishanterings- och förberedelsearbetet.
Det behövs en bred informationssatsning som riktar sig mot alla medborgare därför att vi alla behöver ett förstärkt kriskunskaps- och krisberedskapsmedvetande. Behovet av forskning tas upp. Krisberedskapsmyndigheten och Vinnova får viktiga roller att kartlägga, följa och i vissa fall beställa relevant forskning. Varningssystem nämns också.
Till det som redan har gjorts i Regeringskansliet, där man undersöker möjligheten att använda den moderna tekniken, framkommer i propositionen behovet av att hitta alternativ när den nya moderna tekniken är utslagen, vilket händer vid elavbrott. Risk- och sårbarhetsanalyser vill man ha på central myndighetsnivå men också på kommunnivå. Vi är medvetna om att många kommuner gör bra ifrån sig.
Men det kommer krav på att en sårbarhetsanalys ska finnas i varje kommun. Beredningen har fört ett mycket ingående resonemang om hur man vill ha det organiserat under en kris. Man föreslår inrättandet av en central krisledande myndighet.
Den myndigheten ska möta den redan inrättade beredskaps- och analysenheten i Regeringskansliet. Det mötet är kanske det centrala och det riktigt nya förslaget i den proposition som har lagts på riksdagens bord.