KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anti Avsan (M):
Riksdagen förväntas förhoppningsvis i morgon fatta beslut om att anta regeringens proposition om förfalsknings- och sanningsbrotten. År 2005 beslutade regeringen att ge en särskild utredare i uppdrag att göra en översyn av brotten som berör urkunder i 14 och 15 kap. brottsbalken.
Översynens syfte var främst att klarlägga vilka förändringar som kan vara nödvändiga med anledning av den utveckling som har skett på it-området. Utredningens betänkande ligger till grund för den nu aktuella propositionen, som innehåller förslag till ändringar av straffbestämmelserna om urkundsförfalskning och andra förfalskningsbrott i 14 kap.
brottsbalken och vissa av de så kallade sanningsbrotten i 15 kap. brottsbalken. Sådana sanningsbrott är exempelvis osann försäkran och osant intygande.
Förslagen bygger på utgångspunkten att straffskyddet för uppgifter och handlingar som förekommer i elektronisk miljö, till exempel i ett elektroniskt intyg, bör likna det som gäller för traditionella handlingar. Förslagen syftar till att på detta område åstadkomma en modern, ändamålsenlig och så långt möjligt teknikneutral straffrättslig reglering som är anpassad till användningen av handlingar i en elektronisk miljö.
Med dagens reglering är det främst traditionella handlingar i pappersform som utgör urkunder och täcks av straffansvaret för förfalskning. I propositionen föreslås därför ett utvidgat och förtydligat urkundsbegrepp som omfattar fler handlingar som upprättas, översänds och lagras i elektronisk form. Till följd av förslaget kan därmed också förfalskning av sådana handlingar bestraffas som urkundsförfalskning.
Även i övrigt moderniseras regleringen av förfalskningsbrotten i 14 kap. brottsbalken. Därutöver föreslås att de till förfalskningsbrotten nära anknytande sanningsbrotten i 15 kap. brottsbalken ska bli uttryckligen tillämpliga på uppgifter som lämnas i elektronisk form. Regleringen av dessa brott moderniseras även i övrigt.
Till följd av att tillämpningsområdet för de generella reglerna i brottsbalken utvidgas föreslås att ett antal straffrättsliga särlösningar om elektroniskt uppgiftslämnande i andra författningar upphävs. De här lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2013. Herr talman! Det finns inte någon anledning att utgå från något annat än att riksdagen kommer att anta regeringens lagförslag.
Det är positiva förändringar som gör det lättare att verka i it-miljö.
Anti Avsan (M):
Ett enskilt fall som grundar sig på den enskilda partens uppfattning lämpar sig särskilt illa för att ta till intäkt för att rättssystemet inte skulle fungera i något avseende eller att det skulle finnas brister i rättssystemet i något avseende. Jag vill först och främst säga att jag inte har någon som helst uppfattning om det här enskilda fallet, och det jag säger har inte heller någon bäring på just det fallet.
Jag vet ingenting om det mer än det som framgår av interpellationen. Trots detta, herr talman, har jag anledning att fråga mig om Pyry Niemi har läst de aktuella domarna och, om han nu skulle ha gjort det, om han har kunnat dra relevanta slutsatser av domarna och om han har nödvändig kunskap för att kunna göra det.
Det är nämligen inte helt enkelt med tanke på de ofta ganska svåra frågor som prövas i den här typen av mål och också de särskilda regler som gäller för bevisvärdering. Pyry Niemi har i och för sig helt självklart rätt i att det föreligger utmaningar i systemet. Det gör det alltid i sådana här fall och när man diskuterar den här typen av frågor.
En enskild skadelidande har ofta en bestämd uppfattning om att man har rätt, men det är inte säkert att man har rätt rent objektivt, om det nu skulle kunna fastställas.
En annan fråga som ofta är problematisk är frågan om så kallad ekonomisk invaliditet som innefattar en bedömning av vilken inkomst någon skulle ha fått i framtiden om han eller hon inte hade blivit skadad. Dessutom ska det då ske samordning av socialförsäkringsförmåner.
Allt bygger på en grundprincip i skadeståndsrätten att ingen ska överkompenseras för sin skada lika lite som han eller hon ska underkompenseras. Den skadelidande ska, som det heter, sättas i samma situation han eller hon skulle ha varit i skadan förutan.
Det är typiskt sett många svåra frågor att pröva i sådana här fall, och det är klart att människor många gånger känner sig väldigt upprörda om de inte får rätt när de har en väldigt bestämd uppfattning om att de har rätt.
Parterna i sådana här mål har olika uppfattning när det föreligger tvist och en domstol ytterst ska avgöra frågan när man inte kan uppnå en förlikning. Vad som är viktigt i sådana här sammanhang är också att lika fall behandlas lika. Det är alltså de så kallade materiella förutsättningarna i varje enskilt mål som ska vara avgörande för om man kan få ersättning, och det har att göra med vad man kan visa och om beviskraven är uppfyllda.
När det gäller rättegångskostnaderna kan jag bara nämna att rättegångskostnadsreglerna i grunden är till för att minska antalet tvister i samhället. Man ska inte kunna tvista om olika saker om man inte har ett berättigat intresse. Det kan jag komma in något mer på senare.
Anti Avsan (M):
Det förefaller som om vi trots allt är överens om ganska mycket. Det finns ändå skäl att säga något ytterligare, först när det gäller rättegångskostnaderna. Den som verkligen framhärdar och vill processa - den typen av parter finns också - kanske processar om en väldigt liten del som är väldigt svårutredd och som drar massor med rättegångskostnader.
Det kan då leda till att man får en väldigt stor rättegångskostnad om man förlorar i förhållande till vad man hade kunnat vinna. Det här är också en del av systemet. Sedan håller jag fullständigt med om att i den typ av fall där det finns rätt till skadestånd, vilket naturligtvis måste fastställas på en rimlig och rättssäker nivå, ska den skadelidande erhålla ersättning så fort som möjligt.
Att minska antalet processer är alltid önskvärt, och det är positivt om man kan nå en förlikning, därför att då får båda parter i någon mån kanske ge avkall på sin processkalkyl, och man hittar en lösning som gynnar båda parter.
Sedan kan jag också säga, som har förhållandevis omfattande erfarenhet av den här typen av mål, eftersom jag har dömt i sådana mål i Stockholms tingsrätt som just har många skadeståndsmål av den här arten med tanke på att försäkringsbolagen har säte i Stockholm, att det nog finns olika bemötande från olika försäkringsbolag.
Det är väldigt svårt som skadelidande att veta på förhand hur ens eget försäkringsbolag kommer att agera. Men i någon mån kan man införskaffa den informationen. Det är ju en del av konsumentmakten också att kunna välja försäkringsbolag och också titta på vilka försäkringsvillkor som erbjuds. När man diskuterar de här frågorna kan man få en ingång att titta på sådana här saker. Det kan vara någonting som också kan vara bra för alla som riskerar att bli skadelidande i framtiden.
Anti Avsan (M):
Sexualbrott tillhör rent generellt de brott som är mest svårutredda och svårbevisade. Det grundar sig på att det ofta saknas direkta vittnesiakttagelser och teknisk bevisning till stöd för åtal.
I en rättsstat är det väldigt viktigt att oskyldiga inte döms, och det är grundprincipen. Det är mycket viktigare att oskyldiga inte döms än att skyldiga går fria. Trots detta är det naturligtvis oerhört angeläget att skyldiga döms, men det får inte leda till att man gör avkall på beviskravet.
Och beviskravet är, precis som Gunvor G Ericson nästan korrekt benämnde, att det ska vara ställt utom rimligt tvivel eller styrkt i brottmål. Målsägandens ställning blir väldigt svår av just det skälet att det saknas annan bevisning. Därför måste det ske en prövning av målsägandens trovärdighet.
Man måste i princip gå igenom en checklista för att se om det finns anledning att inte fästa avseende vid målsägandens uppgifter. Då är frågan om samtycke är lösningen på den problematik som vi kan se i dag. Vad är samtycke, till att börja med, som begrepp?
Det framgår av utredningen som ligger till grund för det som så här långt har blivit en lagrådsremiss, att samtycke i sig är ett innehållslöst begrepp som olika personer har olika uppfattning om vad det innebär. Det är inte bara så att man har olika uppfattning om vad begreppet samtycke innebär, för det är svårt att ge det en legal definition utan vidare.
Vad är det som är samtycke i en verklig situation? Vad uppfattar människor som samtycke? Måste det manifesteras genom ett tydligt ja, i princip som en del som går för långt åt det andra hållet säger att man ska ingå ett avtal? Nej, det måste kanske korrespondera med andra regler som finns i brottsbalken, till exempel samtycke som ansvarsfrihetsgrund.
I den regeln ställs det inte något krav på att det ska framställas samtycke i någon särskild form, utan det är tillräckligt att det sker ett så kallat tyst samtycke eller ett inre samtycke.
Om samtycke blir väldigt viktigt i en sådan här process blir det, precis som justitieministern var inne på, en ökad fokusering på målsäganden, nämligen: Vad har - om jag i det här fallet ska utgå från interpellationen - hon gjort för att det ska framgå att hon har samtyckt eller inte samtyckt. Invändningen från den tilltalade blir att det föreligger samtycke, och då ska invändningen prövas.
Då faller frågan på målsäganden som kanske befinner sig i en väldigt besvärlig situation sedan tidigare, med tanke på allting annat som är aktuellt att pröva. Även Sexualbrottsutredningen hade ett antal olika skäl som invändning mot att införa en samtyckesreglering.
Anti Avsan (M):
Inledningsvis vill jag understryka att jag inte på något vis tror att Gunvor G Ericsons slutsatser i hennes första anförande är korrekta. Europakonventionen eller Bulgariendomen ställer inga krav på att det explicit ska införas en samtyckesreglering.
Låt mig också understryka att frågan om samtycke redan är en del av bedömningen med en tvångsreglering. Det påpekade redan Sexualbrottskommittén. Därför finns frågan med i bedömningen om det är relevant. Som Gunvor G Ericson sade talade jag en hel del om brottsoffret, och det är klart att jag gjorde det.
Att dessa frågor över huvud taget aktualiseras beror ju på att brottsoffret, när man har kunnat fastställa det, har varit i en särskilt utsatt ställning även i processen eftersom det ofta saknas annan bevisning. Det skapar svårigheter och medför särskilda påfrestningar.
Det pekas också på särskilda nackdelar i den aktuella utredningen. Man talar om ett ökat fokus på målsäganden i processen och svårigheter att definiera vad samtycke är och att skilja giltiga samtycken från ogiltiga.
Man talar vidare om osäkerheten kring samtyckets och det bristande samtyckets form, sambandet med räckvidden i kriminaliseringen, orimliga förväntningar på fler fällande domar och ökad risk för sexualmoralism. Det fanns brister med "hjälplöst tillstånd".
Det täckte inte in alla straffvärda handlingar där gärningsmannen utnyttjat den situation som målsäganden befann sig i.
Anti Avsan (M):
Jag ska börja med att säga att det är helt uppenbart att Meeri Wasberg inte vet vad det är för skillnad mellan regeringen som politiskt organ och regeringen som högsta förvaltningsmyndighet. Regeringen kan inte sitta och tycka politiskt på det ena eller andra sättet om den ska pröva någonting som faller inom dess funktion som myndighetsutövare. Det är tur att det är så. I annat fall hade vi inte levt i en rättsstat.
Jag kan säga att jag inte beklagar att det blir ett omtag beträffande Södertörnsleden. Jag hade beklagat det om man hade följt allt som gäller för ett modernt projekt på trafikområdet, om man hade följt de krav som ställs i miljöbalken.
Under ungefär fem års tid har det stått ganska klart att Södertörnsledens gamla trafiklösning inte är miljömässigt acceptabel. Den har inte stått i överensstämmelse med miljöbalkens regler. Det är kanske inte helt lätt för alla att förstå och förhålla sig till. Det som skedde var att man från statens sida pekade på detta.
Länsstyrelsen förutsatte nämligen i ett yttrande att trafikleden skulle uppfylla ett antal olika krav i miljöhänseende. Efter att staten genom länsstyrelsen sagt det kunde det påpekas även från berörda kommuners sida.
Jag tror att Södertörnsleden får en stor betydelse av det skälet att Stockholms stad kommer att börja bedriva hamnverksamhet i Norvikshamnen i Nynäshamn. Den kapacitet som finns på järnvägen från Nynäshamn är inte tillräcklig för att klara hela containertrafiken.
Det är den som måste gå på Södertörnsleden, bland annat genom den kommun som jag bor i, Huddinge. När man ska tillgodose regionala behov är det självklart att man också ska ha ett regionalt perspektiv på frågan. Men samtidigt finns det skäl att bevaka de intressen som finns hos dem som är närmast berörda av den ganska omfattande trafik som enligt senare beräkningar kommer att gå på Södertörnsleden.
Det gäller i första hand de boende i Huddinge kommun. Det är väldigt viktigt att det blir en miljömässigt acceptabel lösning. Jag vill påstå att väldigt många har tyckt att det är viktigare att leden byggs än att den står i överensstämmelse med gällande lagstiftning och att det blir en miljömässigt bra lösning. Jag kan bara säga att man kan jämföra med Förbifart Stockholm, med 21 kilometer väg och 17 kilometer tunnel.
Nu nämnde Meeri Wasberg själv att det är 22 kilometer väg, och det är 0 meter tunnel, förutom Masmolänken, som tillkom efter ett ganska omfattande arbete som egentligen initierades från Huddinge kommuns sida. Det är viktigt och bra om man kommer framåt när det gäller olika trafiklösningar.
Men det är precis lika viktigt att lösningarna uppfyller de krav som ställs i miljöbalken. Delar av Södertörnsledens sträckning berör områden av riksintresse enligt miljöbalken, men den kommer också att dras i områden där man beräknar att det ska förekomma en förhållandevis omfattande exploatering. Det är också så att det redan finns väldigt många boende där.
Därför är det viktigt att miljökraven uppfylls.
Anti Avsan (M):
Meeri Wasberg illustrerar väldigt väl varför det blev som det blev. Man har hela tiden argumenterat om hur viktig leden är, och det är det enda som har stått i förgrunden. Trafikverket har suttit med den planering som man fick med sig från början och som har sett ut som den gjort.
Samtidigt har kommunpolitiker från olika kommuner drivit på med argument om hur viktig vägen är. Apropå att hantera eventuella överklaganden, som Meeri Wasberg var inne på, antar jag att Trafikverket har gjort bedömningen att eventuella överklaganden skulle ha lett till framgång. Om man hade fortsatt på den inslagna linjen hade man i så fall fått börja om efter ytterligare fem år.
Då hade det gått ungefär tio år i stället för fem. Hade man insett att man ska göra rätt och riktigt och också använt argumentationen som Meeri Wasberg har fört fram för att man ska göra rätt och riktigt, då hade vi kanske varit i ett helt annat läge i dag än vad vi faktiskt är. Jag tycker att det är väldigt bra att Trafikverket gick till regeringen och fick börja om.
Det kommer att leda till att vi når slutmålet fortare än om man med en viss typ av envishet bara argumenterat för hur viktig leden är och drivit på Trafikverket, som inte riktigt vetat hur det ska agera med den gamla planeringen som inte håller måttet. Jag ser det enbart som positivt.
Det är tyvärr för sent i förhållande till vad som hade kunnat gälla. Men det är bättre än att det försvinner ytterligare år.
Anti Avsan (M):
När man hör Kent Ekeroth debattera den här frågan kan man få uppfattningen att det är antingen eller. Det handlar om arm- och benstyrka eller någonting annat. Men det är inte så det ser ut. Det finns ju krav på en mängd olika saker om en fungerande räddningstjänst ska kunna lösa sina uppgifter. Det handlar om arm- och benstyrka i vissa situationer och om andra kompetenser i andra sammanhang.
Sedan är frågan hur man ska värdera detta. När det gäller till exempel rökdykarinsats är det omgärdat av en mängd olika detaljerade bestämmelser, eftersom det typiskt sett är farlig verksamhet, för att man ska kunna upprätthålla de rimliga krav på säkerhet som finns för dem som utför insatsen. Men det är ändå en väldigt liten del av räddningstjänstens arbete.
Jag ska inte förringa dess betydelse, för den kan vara nog så viktig och avgörande i vissa situationer, men det behövs också andra kompetenser. Vad jag tror att det här egentligen handlar om, och det bygger jag bland annat också på att jag själv har arbetat som polis under väldigt många år, är att många män är rädda om sin manlighet.
Deras arbetsinsats, om det nu handlar om styrka i specifika situationer, blir inte mindre värd av att det tillförs andra kompetenser till räddningstjänsten. Det handlar inte om det. De här så kallade vittnesmålen är partsinlagor utifrån hur man uppfattar situationen. Det kan finnas saker och ting som stämmer i det också, men allt stämmer inte. Till exempel nämndes Södertörns brandförsvarsförbund, där jag är ordförande.
Jag pratar inte om enskilda fall, men de uppgifter som florerar om den aktuella anställningen är inte korrekta i alla delar. Det är viktigt att framhålla.
Anti Avsan (M):
Jag delar Hillevi Larssons målsättning men inte metoderna att nå det målet. Jag ska bemöta två vanliga argument som finns för att barnkonventionen ska inkorporeras som svensk lagstiftning. Man talar om symbolvärde, och det var precis det Hillevi Larsson var inne på också. Min utgångspunkt är att symbolhandlingar är sådant som många, inte minst politiker, tar till när man av något skäl inte mäktar med reella förändringar.
Man tror att man som genom ett trollslag löser alla problem. Riktigt så enkelt är det inte. Min ambition är i alla fall att i min politiska gärning identifiera reella problem och åtgärda dem. Just när det gäller frågan om barnkonventionen finns det en särskild komplikation som jag tror att många inte tänker på. Det gäller inte minst Hillevi Larsson.
Det är att införandet av barnkonventionen egentligen vrider redskapet ur händerna på politikerna, som vill ta itu med de reella problemen, därför att man överlämnar till domstolarna att fylla ut konventionens bestämmelser. Har man då hanterat de reella problemen? Nej, jag menar att man inte har gjort det.
De politiker som är förespråkare för barnkonventionens antagande som svensk lag har nog i stället, tvärtemot de faktiska förhållandena, uppfattningen att just de får stärkta verktyg för sin ståndpunkt. Jag skulle kunna ta många exempel.
Det gäller frågan om sexuella övergrepp mot barn, olika frågor som är väldigt luddigt reglerade i barnkonventionen och också att det inte finns något förbud mot barnäktenskap. Det går att använda detta som politiskt slagträ för en mängd olika ståndpunkter, men jag tycker att man ska åstadkomma reella förändringar. Det är också så man åstadkommer attitydförändringar, konkreta regler.
Det är det andra som jag brukar framföra som argument.
Anti Avsan (M):
Jag vill börja med att säga att det egentligen inte är något fel på domstolsväsendets anseende. Sanningen bor i betraktarens öga. Det finns väldigt många betraktare som har mycket bestämda uppfattningar om saker och ting. De tycks veta bättre vilken bevisning som finns, hur bevisningen ska värderas och vilken bevisning som ska läggas till grund för en fällande dom än domstolen.
Jag kan för egen del säga att jag inte kan ha en bestämd uppfattning om huruvida en domstol har dömt rätt eller inte om jag inte har varit närvarande vid huvudförhandlingen, och då är jag själv domare. Skälet till det är mycket enkelt. Det är under huvudförhandlingen som all bevisning ska presenteras i ett sammanhang. Det som återfinns i domen är vad domstolen har valt att redovisa.
Jag kan läsa domen och göra en bedömning om domstolen har resonerat rätt utifrån vad som har redovisats i domen. Däremot kan jag inte med hundraprocentig säkerhet säga huruvida domstolen har dömt rätt eller inte. Som tur är har vi höga beviskrav i Sverige, och det ska gälla i alla typer av mål, framför allt när människor riskerar långa fängelsestraff.
Det absolut viktigaste i en rättsstat är att ingen oskyldig döms, men naturligtvis är det också viktigt att skyldiga lagförs så långt det över huvud taget är möjligt. Så måste det vara. Först och främst ska oskyldiga inte fällas. Man kan inte göra sig till tolk för en massa olika uppfattningar, som Monica Green gör, och säga att det finns tydliga bevis.
Jag kan inte säga det, någon advokat kan inte säga det, kanske inte heller en åklagare som är utomstående betraktare, utan det är fråga om hur bevisvärderingen sker. Det ska vara styrkt eller ställt utom rimligt tvivel. Det som redovisas i domarna är, precis som jag sade, det som domstolen har valt att redovisa. Det som redovisas i medier i stället är mycket mer tendentiöst.
Det är en omskrivning av det som journalister har utläst i domar, och det är ännu svårare att ta till sig. Sedan kan det naturligtvis vara fall där ord står mot ord, men det kan ingen domstol egentligen nöja sig med. Man ska värdera målsägandes utsaga, som ska ställas mot de uppgifter som den tilltalade lämnar.
Man kan inte nöja sig med att säga att ord står mot ord i en dom, utan det ska avgöras vem som är trovärdig och om uppgifterna är tillförlitliga. Det man ofta blandar ihop är trovärdighet och tillförlighet. Trovärdighet handlar om person; tillförlitlighet handlar om uppgifterna sig. En trovärdig person kan lämna uppgifter som inte är tillförlitliga därför att man har kunnat missta sig.
Personen i fråga har kanske varit alkoholpåverkad, eller är det någon annan omständighet som gör att man inte kan sätta full tilltro till uppgifterna. Återigen: Så måste det vara i en rättsstat att bevisningen måste hålla så långt att det är ställt utom rimligt tvivel och att det är styrkt att den tilltalade har begått den gärning som åklagarna påstår. Är det inte så kan man inte fälla, och så måste det vara.
Och "glappet", när bevisningen inte räcker till, kan man inte fylla med någon form av allmän kunskap. Man kan aldrig veta om det är så som den allmänna kunskapen ger vid handen i det enskilda fallet.
Anti Avsan (M):
Med anledning av Monica Greens kommentar vill jag till att börja med säga att jag försvarar rättsstaten och människors likhet inför lagen. Jag försvarar allas rätt att bli bedömda på samma sätt i domstol utifrån de uppgifter som man lämnar.
Vad som är problematiskt i den här diskussionen är att utgångspunkterna för en del personer är felaktiga i sak, och det leder till en diskussion som är kontraproduktiv i vissa avseenden. Jag håller med om - och det sade jag i mitt förra inlägg också - att det är väldigt viktigt att skyldiga döms. Man ska inte komma undan om man begår allvarliga brott, det är helt elementärt.
Men när det gäller kopplingen mellan anmälningar och fällande domar skrev inte enigt justitieutskott om någon sådan koppling i sitt betänkande som ska debatteras här senare. Jag vill bara påpeka det, och det gäller även Monica Greens partikamrater. Det är inte en självklarhet att det är den kopplingen som ska vara avgörande för att det ska bli fällande domar.
Om man anmäler ett brott behöver det inte ens finnas någon misstanke, utan det innebär att man påstår någonting. Sedan kan det uppkomma olika misstankegrader som gör att det inleds en förundersökning. Det kan gälla en skälig misstanke. Finns det sannolika skäl för misstanke kan det bli fråga om häktning. Om skälen är tillräckliga för åtal ska åklagaren gå till domstol med en stämningsansökan.
En åklagare måste kunna förvänta sig en fällande dom för att kunna väcka åtal. I annat fall finns det ett brott i brottsbalken som heter obefogat åtal som man kan ha i åtanke. Beviskravet är ännu högre för att någon ska kunna bli fälld. Det ska vara ställt utom allt rimligt tvivel. Vid en anmälan, om den är riktig, måste förstahandsåtgärderna bli bra och brottsoffret bemötas på ett bra sätt. Det är elementärt.