Birgitta Ohlsson (L):
Jag kan instämma i flera av de aspekter som utrikesminister Carl Bildt tar upp om just problematiken med att driva på i frågor som kan vara kontroversiella. Det kan bli en så kallad backlash på en del andra fält. Men samtidigt har vi hört den argumentationen förut. Det var precis samma argumentation som användes mot FN:s kvinnokonvention och också mot FN:s barnkonvention - att vi inte var mogna, att tiden ännu inte var kommen.
Även om vi vet att dessa konventioner på många sätt är urholkade - det finns otaliga reservationer mot deras portalparagrafer - är de viktiga instrument för oss som jobbar exempelvis för kvinnors och barns rättigheter. De är ett slags stadga, ett slags stomme, som man kan ha i en dialog både bilateralt och multilateralt. Jag tänker dock lämna frågan om en HBT-konvention och gå in lite mer på en världskonferens.
Där förstår jag inte riktigt utrikesministerns motstånd. Om en HBT-konvention av internationellt slag känns något främmande i dagsläget torde en världskonferens inte göra det. Det skulle faktiskt kunna vara ett första steg, och Sverige skulle kunna bli historiskt.
Det är inte heller lika långtgående, utan det skulle handla om att exempelvis Sverige bildade en allians med andra mer liberala regeringar i världen, kanske via den europeiska unionen men också exempelvis med Sydafrika, Israel, Taiwan och en del stater i Asien som visar intresse för att faktiskt vara på fronten i denna fråga.
En världskonferens om HBT-personers mänskliga rättigheter skulle också vara ett sätt att bryta den tystnad som finns internationellt i dessa frågor. Det är fortfarande så att när man som politiker, som svensk parlamentariker, besöker olika konferenser eller möten med andra parlamentariker från resten av världen blir man ganska ofta utskrattad när man tar upp dessa frågor. De har den lägsta av lägsta rang.
Många säger: Varför tjata om homosexuellas rättigheter när vi har dödsstraff eller tortyr? Poängen är att homosexuella utsätts för både dödsstraff och tortyr i många länder. Där tror jag att det skulle hjälpa om enskilda politiker och parlamentariker från Sverige på högsta officiella nivå tog initiativ till en världskonferens.
Vi kan också blicka tillbaka på de effekter som exempelvis 1972 års miljökonferens faktiskt hade för miljödebatten globalt sett, liksom kvinnokonferenserna i Beijing, i Nairobi och på flera andra ställen. Världskonferensen mot kommersiell sexuell exploatering av barn blev en milstolpe för att ta upp de frågorna på den seriösa politiska agendan.
Då skulle en världskonferens om HBT-frågor kunna vara ett viktigt steg att synliggöra att vissa samhällsproblem kan bli ett slags legitim fråga i internationell politik. Jag tror att för både människorättsorganisationer och olika HBT-organisationer skulle det ge en chans att göra sin röst hörd på den internationella arenan. Vi vet i dag att i många länder motarbetas dessa organisationer.
Personer som är aktiva hamnar i fängelse eller utsätts för grova brott som tortyr och annat, spöstraff med mera. Ibland har de också haft svårt att hävda sig inom det internationella systemet. HBT-organisationer är inte välkomna överallt inom Förenta nationerna och har svårt att göra sin röst hörd. Då skulle Sverige kunna göra ett slags liberal gest och ställa sig längst fram.
Min fråga är: Tror inte utrikesministern åtminstone att det skulle vara på sin plats att försöka bilda en allians med andra mer liberala regeringar i världen i denna fråga och ta initiativ till något slags världskonferens på detta område eller att Sverige faktiskt självt ordnar en konferens i Stockholm och bjuder in ledare?