Gustav Fridolin (MP):
Kammar- och utskottskamrater! Ni på läktaren! Det har nu gått nästan 16 månader sedan kontinentalplattorna någonstans under Indiska Oceanen ett par hundra mil utanför västra Sumatras kust stötte samman. Genom årmiljonerna har plattorna, pusselbitarna som skiljer vår planets yta från dess innandöme, sakta rört sig ifrån och mot varandra. Jorden har formats utifrån deras drift.
Alltför stora klyftor har gjort upp kratrar ur vilka glödande lava från jordens inre kunnat välla upp och ge oss helt nya landskap. Sammanstötningen av plattorna i slutet av julhelgen 2004 resulterade i en kraftig jordbävning som skapade en kraftfull ström rusandes genom havet. Mangroveskogarnas rötter och de fasta korallreven som en gång bromsat strömmens fart var på de flesta ställen nu borta.
Det möjliggjorde den största naturkatastrofen i mannaminne och den överlägset största tsunamin i den mänskliga historien. Vattnets krafter gavs en möjlighet att spela fritt och reste sig i en enorm flodvåg som slog över kuststräckorna från Sri Lanka över Thailands badstränder till Acehprovinsen i Indonesien. Nästan en kvarts miljon människor slukades av vattenmassorna och dödades i katastrofen.
1,7 miljoner människor blev hemlösa. Jag, vi lider alla med dem. Vi sörjer med deras efterlevande, och vi gör vad vi kan för att hedra deras minne. Av dessa var fler än 1 000 européer.
Tsunamin var inte bara en tragedi som drabbade fattiga människor i fattiga länder utan också en av de största katastroferna som Sverige någonsin drabbats av. Ibland talas det, fru talman, om hur globalisering kan vändas till glokalisering.
I ett valborgstal för ganska exakt sju år sedan stod jag framför de nyutslagna bokarna i Skansbacken i min skånska hemby Vittsjö och talade om en framtid där Vittsjö reste sig ur stagnation och avfolkning för att i stället bygga sin egen framtid i den nya tiden, om hur man kunde agera globalt, samarbeta över världen samtidigt som man värnade lokalsamhället: glokalisering.
För de allra flesta som lyssnade på det talet och kanske snarare såg fram emot andra begivenheter under kvällen framstod det där nog mest som en lek med ord. I katastrofen blev det så mycket mer. I glokaliseringens tidevarv är en katastrof i Sydostasien också en global katastrof. En kollega i min riksdagsgrupp miste två av sina anhöriga, ett par som gick under i flodvågen. Deras tonåriga barn fick åka hem föräldralösa.
En av mina bästa vänner var i Thailand när naturen bevisade sin kraft över jordens invånare. Två dagar efter katastrofen fick jag tag på honom. Där han dansade på en krog med skrålande schlagermusik i östra delen av landet hade han knappt ens blivit varse vad som hänt dem som valt att besöka Thailands andra halva. Mindre än hundra mil från den mänskliga katastrofens epicentrum hade man mindre kunskap än vi som kunnat följa händelseförloppet via televisionen på andra sidan klotet.
Glokalisering - vi hör alla ihop. Det handlar inte i detta fall om att ekonomiska strömningar ser annorlunda ut än förr. Det gör de, men det ändrar inte människors känsla eller samhörighet. Det handlar om att vi kan kommunicera med andra i realtid över klotet och gör det.
Det handlar om att det i varje given sekund finns hundratusentals svenskar utanför Sveriges gränser, om att lika många svenskar bor i London som i vilken mellanstor stad som helst och att stadsdelen Kreuzberg i centrala Berlin kan räknas som en av Turkiets största städer. Det handlar om att de globala sammanhang vi alla lever i och påverkas av framtvingar ett globalt medvetande.
Vi är direkt berörda av det som sker hundratusentals mil från den plats som vi kallar för vårt land. För detta, denna nya tid, måste också den svenska statsförvaltningen och dess främsta krismyndighet, regeringen, vara rustad. Det var den inte. Om detta handlar dagens betänkande.
Den svenska regeringen stod i katastrofens inledningsskede handfallen. Under de 20 timmar utfrågningar och genom läsning av de sju kilo tunga handlingar som konstitutionsutskottet tillskansat sig för att granska detta ärende har en bild framträtt av en regering och ett regeringskansli i behov av stora reformer för att förbättra katastrofberedskapen.
Fortfarande hade man en så måhända gammalmodig syn på medborgaren och dess ansvar att tusentals samtal kunde komma till UD:s växel och hundratals mejl med ögonvittnesskildringar landa i Regeringskansliets mejlbox utan att någon i ansvarig ställning frågade sig vad samtalen och mejlen innehöll.
Fortfarande hade man en så illa fungerande rutin för informationsspridning att inte ens de värsta katastrofbilderna som kom in via telefonlinjerna och som man bland fotfolket på UD var smärtsamt medveten om tidigt under katastrofen vidarebefordrades till den högsta politiska ledningen. När man granskar hanteringen av tsunamin slås man kanske mest av detta, de närmast absurda reaktioner som mötte många nödställda när de nådde fram till statsförvaltningarna i de europeiska länderna.
En som beskrivit just ett sådant bisarrt samtal är den förre finske presidentkandidaten Sauli Niinistö. Med sin son var han på semester i Khao Lak. Som så många andra överlevande har han en berättelse som de flesta av oss önskar att vi bara behöver läsa om i tidningen. Han räddade sig undan flodvågen hängandes i en telefonstolpe. När väl vågen sköljt över honom och hans son och hoppet väckts för en räddning tog det timmar att hitta en fungerande telefon.
När han så äntligen nådde den finländska ambassaden svarade en tjänsteman säkert att Niinistö måste ha tagit fel. I Khao Lak hade nämligen ingenting hänt. De döda människor han såg överallt och den dramatik han upplevt måste rimligtvis vara en produkt av hans fantasi, eller så var Niinistö någon helt annanstans än i Khao Lak. Ambassaden hade nämligen inte fått in några rapporter från just det semesterparadiset - från andra ställen runt kusten i och för sig, men inte från Khao Lak.
Som i Finland, så ock i Sverige. Inte förrän den svenske ambassadören var på plats i de drabbade områdena, inte förrän statens tjänstemän såg förstörelsen, kunde man äntligen ta till sig detta på Regeringskansliet. Så hade man heller inte övat krishantering i tillräcklig grad eller byggt upp en tillräckligt väl fungerande krisorganisation.
På samma sätt framstår den bristande kommunikationen mellan departementen, mellan departementstjänstemän och mellan statsråden som gammaldags. Inom det militära talas i dag närmast föraktfullt om de brister som uppstår i en organisation där allt bygger på isolerad ordergivning uppifrån och ned, en stuprörsorganisation. Samma kritik kan tyvärr riktas mot hur regeringen skötte, och Regeringskansliet var uppbyggt för att sköta, tsunamin.
KU landar i sitt ställningstagande på en hård kritik mot hur regeringen fungerade i sitt krisarbete under och efter tsunamin. Flera statsråd - Ylva Johansson, Leni Björklund, Carin Jämtin och Pär Nuder - får tung och allvarlig kritik. Den tyngsta och allvarligaste kritiken riktas mot statsminister Göran Persson och dåvarande utrikesminister Laila Freivalds, en kritik som också redovisats av de tidigare talarna i den här diskussionen.
Kritiken kan inte, får inte, läggas på hyllan eller ställas åt sidan. Den måste leda till att en fungerande krishanteringsorganisation byggs upp, att krishantering börjar övas och att kulturen inom Regeringskansliet anpassas för att kunna klara av att hantera också svårbemästrade kriser.
Den bristande självkritik som kännetecknat regeringsföreträdare efter tsunamin måste utbytas i ett ordentligt reformarbete och seriöst ansvarstagande. UD:s nya ledning måste ta till sig kritiken och visa sig förmögen att bygga upp en fungerande krishanteringsorganisation också för större katastrofer i utlandet. Det går inte att rycka på axlarna åt KU:s kritik.
Statsministern bör sova med den under huvudkudden, slå upp den när han vaknar och använda dess slutsatser i sitt värv. Detsamma gäller för utrikesministern.
Den riksdagsprosa som är skriven kanske inte passar för att säljas i pocketformat, men det som är skrivet av utskottet, främst av Peder Nielsen och de andra på utskottskansliet - äras de som äras bör - ger en god grund för ett fortsatt sådant reformarbete. Fru talman!
Jag kommer i dag till kammaren med dåliga nyheter. Det kommer fler katastrofer. De kommer att bli fler, och de kommer att bli värre. Sedan tsunamin har mänskligheten fått utstå jordbävningar i Pakistan och Iran och orkaner vid USA:s och Sveriges sydkuster. Just nu översvämmas stora delar av vår världsdel i en vårflod som slår alla rekord. Krisrapporterna står som spön i backen, och vid horisonten anas inget bättre.
Den som reser till polerna ser att isarna smälter. Förra året var det varmaste någonsin. Regnskogarna, jordens lungor, fortsätter att skövlas. Ozonlagret tunnas ut. Naturkatastroferna blir till mänskliga katastrofer.
Den indiska författarinnan Vandana Shiva uttryckte efter tsunamin att det såg ut som om "själva jorden talar till oss i desperation över klimatförändringar och miljöförödelse och säger att det är så här som stigande vattenstånd i världshaven kommer att se ut, just så här kommer hela samhällen att berövas sitt ekologiska utrymme och sina möjligheter att leva i fred på planeten". Men, fru talman, jag kommer också med goda nyheter.
Det går att göra mycket för att förebygga och mildra konsekvenserna av katastroferna. En mycket klok man, den tidigare generalsekreteraren i Röda Korset och kristdemokratiske EU-parlamentarikern Anders Wijkman, skriver i sin bok Tsunamin - den onödiga tragedin : "Det är en vanlig uppfattning att vi inte kan göra mycket åt naturkatastrofer. Ingenting kunde vara mer felaktigt.
Att se högre makter eller naturens krafter som orsaken till att en halv miljon människor dött i jordbävningar, flodvågor och orkaner under det senaste året är en grov förenkling av verkligheten." Flodvågen satte fingret på allt det vi människor helst velat blunda för - miljöförstöring och globala orättvisor. Men i dess spår följde också en andra flodvåg, en av mänsklig solidaritet. Bössorna klirrade i månader efter katastrofen.
Röda Korset blev tvunget att avbryta sina insamlingar när de insett att de fått in 360 miljoner kronor bara i Sverige och räddes att möjligheter skulle saknas att använda allt. Volontärerna på plats utförde ett mycket viktigt arbete. Den brittiske liberalen och samtidshistorikern Timothy Garton Ash uttryckte det så: "Vad terrorattackerna den 11 september 2001 gjorde för kriget mot terrorn kan tsunamin i december 2004 göra för kriget mot fattigdomen.
Att trappa upp kriget mot fattigdomen som svar på en naturkatastrof är inte helt logiskt. Men det är åtminstone lika logiskt som att invadera Irak som svar på en attack av al-Qaida-terrorister - och en mycket bättre idé." Mänskligheten har, fru talman, mycket att lära av den fruktansvärda katastrof som dödade en kvarts miljon människor, varav många våra egna landsmän, för 16 månader sedan. Men solidaritet och medkänsla behöver vi inte lära oss; det är vi födda med.
Nu gäller det också att det får verkligt utlopp. Det går inte att låta bli att kontrastera den mänskliga värmen och solidariteten mot ett alltför sent statligt svenskt agerande. KU:s eniga betänkande ger möjligheter för regeringen att utan partipolitiska hänsyn eller bindningar bygga upp en ny och bättre krisberedskap. Med detta, fru talman, vill jag överlämna KU:s betänkande till kammaren, till regeringen och till svenska folket.