KBLab/rixvox huggingface dataset:
Finn Bengtsson (M):
Jag får tacka interpellanten för interpellationen. Definitivt vill jag tacka socialministern för ett uttömmande och bra svar på en viktig fråga om vårdnadsbidragets struktur och värde för samhället i stort. Egentligen skulle jag lite grann vilja fylla på där frågan ställs på sin spets. Vårdnadsbidraget är, som jag ser det, en valfrihetsmöjlighet för den som vill utnyttja det.
Det är ganska traditionellt att socialdemokrater är emot valfrihet. Som tydligast blir det när man tittar på en sådan här rapport och läser den med just de glasögonen. Det är klart att man mycket väl kan föreställa sig att invandrade kvinnor och män tycker att det känns angeläget att utnyttja en sådan valfrihetsreform som vårdnadsbidraget innebär. På det sättet är det ingen skillnad om man tittar på en grupp i förhållande till en annan grupp.
I den ESO-rapport som det hänvisas till tar man fasta på ett antal olika punkter. Där finns det många förslag att gå vidare med på områden där man skulle kunna problematisera kring eventuellt negativa effekter avseende just arbetsmarknadsintegration.
När det gäller vårdnadsbidraget står det väldigt tydligt att i syfte att öka arbetsutbudet och för att invandrade barn ska delta i förskoleverksamheten kan vårdnadsbidraget, kan man se, ha negativa effekter. Men jag tolkar inte den här ESO-rapporten som imperativ, det vill säga som tydligt hänvisande till att allt detta måste genomföras. Här handlar det om mycket större frågor, om frågor av en mycket vidare natur.
Till exempel gäller det valfriheten för föräldrar - detta framför social ingenjörskonst från klåfingriga politiker som bestämmer hur varje liten familj i varje stycke konformistiskt ska hamna i en form av barnomsorg i förhållande till en annan. Som tydligast blir det då man tar just en sådan här rapport till intäkt för att inte se alla de andra stora värdena i många av de goda reformer som regeringen genomför på valfrihetens område.
Jag skulle kunna sammanfatta mitt inlägg med att egentligen trycka på den stora skillnaden här. Å ena sidan handlar det om att ta fram underlag som, likt den här ESO-rapporten, har många goda ingångspunkter för regeringen när det gäller att bygga vidare på sina förslag till förmån för en arbetsmarknadsintegration. Sist och slutligen handlar det å andra sidan också om hur vi ser på andra, mer allmängiltiga politiska värden - till exempel friheten att själv få välja.
Ett utredningsunderlag som syftar till en arbetsmarknadsintegration löser inte nödvändigtvis helt okomplicerat ut det här problemet för alla andra som faktiskt vill välja. Jag är alltså tacksam för det långa och utförliga svar som ministern avgivit på interpellationen och som förtydligar för oss värdet bland annat av vårdnadsbidraget.
Finn Bengtsson (M):
Jag vill tacka Marianne Berg för en viktig interpellation på ett viktigt tema. Jag vill också passa på att tacka statsrådet för ett mycket bra och konkret svar. Regeringen både har gjort och gör i närtid viktiga insatser för att titta över bland annat överförmyndartillsynen. Låt mig först bara reflektera lite grann över hur jag upplever att alliansregeringen på många viktiga områden har tittat på tillsynsansvaret och hur det fördelas och kan skärpas.
Förra mandatperioden överförde man från länsstyrelserna tillsynen när det gäller socialtjänsten till Socialstyrelsen. Det var alltså en kraftig koncentration till en kompetent myndighet som också har skärpt tillsynen. Denna tillsynsreform är välkommen inte minst i dessa dagar när vi diskuterar en del av socialtjänstens problem.
När det gäller den aktuella frågan om överförmyndare tycker jag att det är glädjande att läsa i ministerns svar att man precis har tagit initiativ utifrån vad den så kallade Koncentrationsutredningen har föreslagit när det gäller överförmyndare. Det handlar om att centrera detta till de mest kompetenta länsstyrelserna - från 21 till 7 stycken.
Jag blir lite tveksam till att interpellanten tycker att man ska koncentrera detta ytterligare till kanske bara en myndighet. I det här fallet har man bedömt att sju länsstyrelser är särskilt skickade att göra den här typen av bedömningar.
I den grundanalys som görs av såväl koncentrationsutredaren som Riksrevisionen i frågan om överförmyndare säger Riksrevisionen att deras granskning även visar på flera påfrestningar på överförmyndarnas verksamhet. De svåra fallen ökar, och det befintliga systemet för överförmyndarnas verksamhet utmanas.
I ljuset av en sådan beskrivning i Riksrevisionens problemanalys tycker jag att det känns mycket klokt att regeringen landar i att ett antal länsstyrelser, snarare än en enda myndighet, får ta sig an ett kanske växande problem med svårare fall.
Man koncentrerar det här uppdraget till de länsstyrelser som, enligt den bedömning som har gjorts av bland andra koncentrationsutredaren, är mest lämpade för det. Vi kan också titta lite mer i detalj på den sammanfattande analysen av koncentrationsutredaren.
Av åtta uppsatta kriterier svarar man ja på samtliga frågor om behovet av att koncentrera just överförmyndarverksamheten till ett antal utpekade länsstyrelser.
Jag tycker avslutningsvis att det är mycket glädjande att regeringen nu, samtidigt som man har infört ytterligare reformer under den förra mandatperioden i denna anda, kommer fram till att följa ett sådant klokt råd så att överförmyndarna kan tillsynas i en sannolikt mycket kompetent om än mer begränsad omfattning än tidigare.
Finn Bengtsson (M):
Jag tackar Marianne Berg för den beskrivning hon gör av hur förfärligt det är när överförmyndarverksamhet går över styr. Det hörs ju på själva namnet att det är en av de värsta kränkningar man kan råka ut för. I den fiktiva Stieg Larsson-trilogin kan man få en uppfattning om hur kränkande det är med en överförmyndare som missbrukar sitt mandat, och det krävs därför en mycket noggrann tillsyn.
Och då är det, fru talman, viktigt att den tillsynen bygger på kompetens. Jag tycker, återigen, att regeringen landat väldigt rätt när den i sitt regleringsbrev 2010 går ut och ger länsstyrelserna i uppdrag att redovisa hur dessa arbetar med tillsynen av överförmyndarverksamheten.
I sitt svar till regeringen konstaterar länsstyrelserna att de uppnått ett väl utvecklat samarbete, med bland annat en nationell tillsynsplan, och att ett utvecklingsarbete gällande kompetens hos handläggarna pågår.
När en särskild utredare av koncentrationen av länsstyrelseverksamheten föreslår att man flyttar överförmyndarverksamheten från 21 länsstyrelser till 7 är det ganska rimligt att regeringen bejakar detta, givet att det samtidigt funnits en parallell process som försäkrat att just den kompetensen sannolikt bäst finns inom ramen för länsstyrelserna.
I mitt förra inlägg tog jag upp att man från regeringens sida under förra mandatperioden valde att flytta över tillsynen av socialtjänsten från länsstyrelserna till Socialstyrelsen. Det hade en annan bakgrund, nämligen att man där inte riktigt hittade koncentrationsfördelar inom ramen för länsstyrelsernas verksamhet utan såg fördelarna med att använda en spridd organisation, vilket Socialstyrelsen är med sina förvaltningar bland annat i olika länsdelar.
Eftersom interpellanten föreslår en myndighet kunde en fråga kanske bli vilken myndighet det i så fall skulle vara och hur den skulle se ut för att ha tillräckligt stor representation runt om i landet och klara av ett så viktigt uppdrag. Det kan inte röra sig om endast en central myndighet, utan den måste finnas spridd ute i landet.
Finn Bengtsson (M):
Tomas Eneroth och jag, det vill säga oppositionen och Alliansen, är överens om att det aldrig är fel att granska arbeten som syftar till att regelverket kan utvecklas på ett rättssäkert sätt. Det är glädjande att notera den två timmar långa tv-sända hearingen den 23 maj som gav hela svenska folket goda inblickar i hur diskussionen i ärendet går.
Sedan kan vi naturligtvis komplettera hearingen med en och en halv timmas diskussion i kammaren i dag. Det har jag inget emot. Jag förvånas över att vi faktiskt är överens om det Tomas Eneroth nämnde, nämligen att vi inte har något alls emot att frågan följs upp från regeringen.
Jag betonade i mitt inlägg att det redan nu finns en god grund för den farhåga Tomas Eneroth tog upp om att vi kan frukta JO-kritik om ett par år och att vi ska stämma i bäcken så att den inte kommer. Jag anser att den utvärdering som Försäkringskassan har gjort, en slutrapport på regeringsuppdraget, som lades fram den 14 januari i år, är utförlig.
Man har tagit höjd för riskerna för att arbetssättet inte skulle vara rättssäkert. Det framkommer tydligt på s. 14 hur man har adresserat frågan med koppling till normalt förekommande arbete på arbetsmarknaden. Jag känner mig trygg i förvissningen om att regeringens granskning av frågan kommer att visa att hittillsvarande utvärderingar av det två första stegen har varit värdefulla och att de kommer att visa huvudsakligen goda resultat.
Det kan vara ett motiv för att gå in i ett tredje steg där man utvidgar från några hundra upp till lite drygt tusen individer av de beräknade 16 000 som i framtiden varje år kommer att beröras av den typen av förbättrad arbetsförmågebedömning.
Finn Bengtsson (M):
Det tror jag säkert, Tomas Eneroth. Jag har läst rapporten som kom den 14 januari. Med sina 51 sidor tycker jag att den känns ganska trygg att luta sig mot. Kan detta bekräftas nu när vi i utskottet gemensamt ber regeringen att titta på det en gång till hoppas jag verkligen att vi har alla goda förutsättningar för att det fortsatta projektet ska ske rättssäkert. Låt mig, herr talman, ändå kommentera detta med allvarlig kritik. Hur allvarlig är den? Visst, kritik har förts fram från en del håll, till exempel LO-TCO Rättsskydd och handikapporganisationer.
Men glöm då inte, Tomas Eneroth, att i samband med att Försäkringskassan tog fram detta förankrade man arbetet hos en rad myndigheter. Det var förankrat hos Arbetsförmedlingen, Socialstyrelsen och inte minst hälso- och sjukvården. En rad andra patientföreningar än bara handikapporganisationer deltog i och sympatiserade med att det här instrumentet togs fram. De framförde inte bara kritik, utan de såg i stället möjligheter att få en bättre bedömning.
Jag tror att man även ska lyssna på de positiva tankarna om den utveckling som detta kanske kan leda till. Men som sagt, det ska ske under rättssäkra former.
Eftersom de paradorden har lyfts fram av generaldirektören för Försäkringskassan känner jag mig väldigt trygg i att vi kommer att få en utvärdering som görs av regeringen på uppdrag av riksdagen, samtidigt som man fortsätter att utveckla instrumentet inom en rimligt stor mängd individer, och att de i sin tur får en egen rättssäker prövning i varje fall.
Det är lite förvånande om oppositionen vill skrämma upp människor genom att bara beskriva den baksida som möjligen kan visa sig finnas, i stället för att också ibland lyfta fram det positiva utvecklingsarbetet, där vi strävar efter att i framtiden fjärma oss från JO-kritik och i stället ha ett mer formaliserat underlag. Det tror jag är viktigt att komma ihåg inför framtiden.
Finn Bengtsson (M):
Vi har alla biträtt detta betänkande, som är enigt, Gunvor G Ericson. Jag har en liten fundering. Hur tänker Miljöpartiet? Vi har upplevt att vi har fått en JO-kritik riktad mot gruppkonsultationerna. Där har myndigheten Försäkringskassan agerat väldigt resolut och stämt i bäcken så gott den har kunnat. Kritiken mot gruppkonsultationerna var att det inte fördes tillräckligt mycket anteckningar i vissa fall så att det inte var rättssäkert.
Det har visat sig att gruppkonsultationerna i sin tur har varit utgångspunkten för att ta fram instrumentet för utredning av aktivitetsförmåga. Det handlar om att formalisera möjligheten att k dokumentera på ett rättssäkert sätt det som gruppkonsultationerna tidigare gjorde på ett mer informellt sett. Det snarast förebygger JO-kritiken.
Jag har väldigt svårt att förstå Gunvor G Ericsons ifrågasättande av potentialen hos instrumentet för aktivitetsförmågeutredning. Den är väldigt stor. Jag har en andra fråga. Har Gunvor G Ericson, som säger att det inte har gjorts någon utvärdering, tagit del av Försäkringskassans omfattande utredning av just instrumentet som levererades till regeringen den 14 januari i år?
Det är 51 tätskrivna sidor där man går igenom alla de viktiga punkterna, som jag poängterade i mitt anförande. Det är på sätt och vis inte Försäkringskassans egen utvärdering. Det är baserat på ett material från dem som har använt instrumentet. Det är bedömningsläkare, sjuksköterskor, sjukgymnaster, psykologer och även handläggarna inom kassan. De har levererat in ett resultat som visar att det i allt väsentligt har fungerat bra.
Nu ska vi också låta regeringen titta på detta, för säkerhets skull. Är inte detta utrett, Gunvor G Ericson? Eller har inte Gunvor G Ericson bara inte läst slutrapporten från Försäkringskassan?
Finn Bengtsson (M):
En av de stora poängerna med det här instrumentet är just delaktigheten för individen, att på ett objektivt sätt kunna se på vilken grund man diskuterar individens förutsättningar och den arbetsmarknad som står till buds. Det är därför som detta är så välkommet, tycker jag. Min fråga kvarstår ändå, för jag blir inte riktigt klok på vad Gunvor G Ericson menar.
Har hon läst den här rapporten på 51 sidor, där jag tycker att man i grunden går igenom alla de saker som vi nu med detta betänkande också låter regeringen ta en second look på, vilket är helt okej och kanske till och med väldigt bra? Vad är det i så fall i den utvärderingen som Gunvor G Ericson saknar? Vad är det som ska göras mer än den analys som görs av dem som faktiskt har arbetat med det här instrumentet på de 200 personer som de har haft till sitt förfogande?
Gunvor G Ericson säger att hon vill ha något annat i stället. Är det en återgång till något slags subjektiv bedömning, som var det problem som man uppfattade inom Försäkringskassan? Utvärderingen visar att handläggarna säger att de får en bättre grund för att bedöma saker som de tidigare bedömde enbart baserat på sin mer privata erfarenhet av arbetsmarknaden.
Detta är ett sätt att få likformighet och därmed rättsäkerhet för bedömningen mellan olika individer. Det är vad det hela syftar till. Jag vill fråga: Vilken ytterligare utvärdering vill Gunvor G Ericson se mer än det som finns i den utvärdering som nu har lämnats till regeringen? Samtidigt är jag glad över att regeringen tar en second look. Till sist: Nej, nöjd med sjukförsäkringen är Gunvor G Ericson inte, men det vet vi ju. Vad jag förstår att oppositionen strävar efter är en återgång till det som har varit tidigare.
Det vi är väldigt överens om är att vi inte är överens. Om oppositionen övertar ansvaret för sjukförsäkringen kommer många fler att vara sjukskrivna mycket längre, och en hel del kommer helt onödigt att förtidspensioneras.
Finn Bengtsson (M):
Inledningsvis vill jag säga att jag är väldigt glad att vi har ett enigt betänkande om att driva fram ytterligare förstärkningar av redan stora insatser gjorda på rehabiliteringsområdet. Låt mig då förklara varför jag gick upp i replik här till Maria Ferm. Som jag sade i mitt inledningsanförande har vi genomfört en sjukförsäkringsreform med ett historiskt sett brett parlamentariskt stöd, från tidigare socialdemokratiska regeringar uppbackade av Miljöpartiet till nu en alliansregering.
Vi ser alltså en nödvändighet av en sjukförsäkringsreform som man från regeringshåll, oavsett färg, har varit överens om. Då säger Maria Ferm att nu har vi en bortre gräns för hur länge människor kan vara sjuka. Så är det inte alls. Jag nämnde också att 25 procent är undantagna. De blir sjukskrivna fortsatt på obegränsad tid. Det är de undantagsregler som gäller. Livshotande sjuka får inte vara sjukskrivna, säger Maria Ferm. Så är det inte.
Det är bland annat de som ingår i de 25 procenten. Man får inte, om man ska vara en ansvarig politiker, skrämma upp folk på det sätt man gör med en sanning som inte existerar. Av dem som går över till arbetslivsintroduktionen när den bortre gränsen uppnåtts - de som inte är undantagna, de som inte är livshotande sjuka eller cancersjuka, som nämndes tidigare, som är kvar i sjukförsäkringen - är det ungefär hälften som stannar kvar i sjukskrivning utan att återvända.
13-14 procent är i arbete som jag sade. 10 procent söker arbete. En fjärdedel fortsätter inom Arbetsförmedlingens program. 70 procent av dem är kvinnor. Med det gamla systemet som Socialdemokraterna införde, och som stöddes av Miljöpartiet och som jag är rädd för att ni fortfarande stöder, skulle de 70 procenten kvinnor bli förtidspensionärer. På vilket sätt är det en frihetsreform?
Jag tycker att Miljöpartiet ofta visar på en frihetlig tanke för människor, men det här är ju att låsa in människor i förtidspension som är förödande inte bara för deras bristande autonomi utan också för deras hälsa på sikt.
Finn Bengtsson (M):
Jag säger att vi också är väldigt nöjda med att vi är överens. När det gäller resurserna i årets budget sätter ju Miljöpartiet av exakt lika mycket pengar som alliansregeringen till rehabilitering, så vi borde ju kunna bli överens precis som vi har blivit. I debatten och i sitt huvudanförande ger Maria Ferm en falsk bild som verkligen inte stämmer, som skrämmer folk.
Min utgångspunkt är att vi måste sluta klanka ned på en sjukförsäkringsreform som om just rehabiliteringen möter upp till sjukförsäkringsreformen kommer att kunna bidra till en sann arbetslinje, nämligen att de som inte behöver vara förtidspensionerade i stället ges stöd och hjälp att komma in i arbetslivet. Och då är rehabiliteringen central. Men beskriv det inte, Maria Ferm, som att människor kastas ut från sjukförsäkringen trots att de är livshotande sjuka, för det stämmer helt enkelt inte.
Jag tycker att det är dags att lägga ned den typen av retorik som inte låter medborgarna känna trygghet i ett system som i allt väsentligt fungerar väldigt bra.
Finn Bengtsson (M):
Jag tackar Pia Nilsson för en mycket intressant interpellation, och jag tackar finansministern för ett uttömmande svar. Låt mig notera den kanske viktigaste meningen i finansministerns svar: Investeringar som utan bolagsskattesänkningen inte hade gjorts eller kanske hade gjorts utomlands kan nu genomföras i Sverige.
Vi har resurser att genomföra den här reformen, som verkligen är en reform. Finansministern betonar: Vad hade hänt om detta inte hade möjliggjorts på grund av sunda statsfinanser i Sverige jämfört med vår omvärld? Vad hade konsekvenserna blivit om omvärldens bolagsskattesänkningar hade skett i en sådan omfattning att vi hade riskerat utflyttningar av svenska företag? Då faller ju allt det resonemang som Pia Nilsson har.
Kompetensökning satsar också alliansregeringen på. Den kompetensen hade, om bolagen flyttat utomlands, också flyttat ut. Sammantaget hade alla dessa satsningar på tillväxt inte varit möjliga i vårt land. Vi skulle alltså riskera att satsa på tillväxt i andra länder. Det kan vara väl så viktigt, men det är något som i första hand deras parlament har att ta ställning till.
Det är också intressant att se hur Finansdepartementet med finansministern i spetsen har tagit ansvar för Sveriges ekonomi när det verkligen bromsar in i omvärlden som det gör nu. I den finanspolitiska debatt vi hade var det tydligt att till skillnad från finansministerns kraftiga stimulansåtgärder var Socialdemokraterna snarast på defensiven och ville inte stimulera ekonomin tillnärmelsevis så mycket som vi nu gör i alliansregeringens regi.
Det är också intressant att resonera om de varseltal som skulle vara så astronomiska. Låt mig påminna om att perioden från september 2008 till juni påföljande år var det sammanlagt 145 000 varsel. Som tur var bekräftades inte alla dessa. Det är inte säkert att alla de varsel som nu görs leder till permitteringar.
Vi kanske inte ska överdriva riskerna nu jämfört med de risker vi hade för bara några år sedan när ekonomin var i fritt fall i vår omvärld. Alliansregeringen klarade ut ekonomin på ett ansvarsfullt sätt under de riktiga krisåren 2008-2009. Jag tror säkert att Alliansens förmåga att ta ansvar, med den här budgeten, är minst lika stor som tidigare.
I din interpellation talar du om förlorad tillväxtförmåga, Pia Nilsson. Hur tänker sig Socialdemokraterna regeringsalternativet med två tillväxtfientliga partier som Miljöpartiet och Vänsterpartiet? Hur ska ni kompromissa? På vilket sätt ska ni vika undan för deras nästan drakoniska antitillväxtpolitiska insatser?
Hur tänker ni förhandla med dessa två partier som sinsemellan har olika inställning till vad som är tillväxt och inte tillväxt? Socialdemokraterna har åtminstone en förmåga att förstå värdet av tillväxt för att kunna bedriva en vettig fördelningspolitik.
Jag skulle gärna vilja veta hur Pia Nilsson föreställer sig möjligheten att Socialdemokraterna med stöd av Vänsterpartiet och Miljöpartiet kan bedriva en tillväxtpolitik värd namnet.
Finn Bengtsson (M):
Jag ställde i mitt förra inlägg en fråga till Pia Nilsson angående hur hon skulle kunna tänka sig att regera tillsammans med tillväxtfientliga partier, som jag tolkar att Vänsterpartiet är och till viss del Miljöpartiet, fast på olika sätt. Jag fick naturligtvis inget svar på den frågan. Låt oss stanna vid tillväxtförmåga över huvud taget, för det är ju det den här interpellationen handlar om.
Jag tror nog att Socialdemokraterna kommer att få stöd av både Vänsterpartiet och Miljöpartiet om man vill ändra bolagsskatten. Därtill vill man lägga skatteökningar på 30 miljarder kronor på svenska folket och på svenska företag och säga att detta är lösningen på bolagens problem. Man viftar fram den andra sjuklöneveckan som man vill avlasta företagen i något slags sken av att detta skulle gynna företagen. Det gynnar inte företag, kan jag berätta. Det gynnar arbetsgivare.
Framför allt gynnar det offentliga arbetsgivare. Det är de som har de största utgifterna för den andra sjuklöneveckan. Det gynnar alltså inte företagare. Man bedriver alltså inte en företagarpositiv politik inom socialdemokratin. Det kommer man säkert att få stöd av Vänsterpartiet och Miljöpartiet för, kanske inte Miljöpartiet men Vänsterpartiet. Nåväl!
Frågan kvarstår: På vilket sätt är det alternativ som beskrivs i Socialdemokraternas budgetmotion en politik som stimulerar tillväxtförmågan, som bygger på att företag vågar anställa och utvecklas i Sverige och inte flyttar utomlands? Om man tar bort bolagsskatten finns en uppenbar risk att investeringarna görs utomlands. Då faller hela argumentationen om den kompetensökning som ska komma i Sverige. Den kommer i stället i andra länder.
Ni blir, kort sagt, finansministern svaret skyldig, Pia Nilsson.