KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Strandhäll (S):
Tack, Ann-Sofie Alm, återigen, för det otroliga intresset för den här frågan! Vi kommer alldeles strax att ha en interpellationsdebatt till som rör just vindkraften, och då hade jag tänkt redogöra lite mer i detalj för de prövningsprocesser som krävs för etablering av vindkraftsparker och vindkraft, oavsett om det är på land eller om det är långt, långt ute till havs.
Man väger naturligtvis av konsekvenser och miljökonsekvenser ur mängder av olika perspektiv. Det gäller fiskerinäringen, miljön, försvaret, människors hälsa och den marina miljön, om det är den det handlar om.
Men jag tänkte också försöka svara lite på de frågor som vi diskuterar när det gäller återvinning av kompositmaterial och den plast som ingår i vindkraftverk i dag. Precis som jag sa har vi en utveckling som går väldigt starkt framåt.
Bland annat Energimyndigheten konstaterar att det i dag finns flera olika återvinningstekniker för just glasfiberkompositer. Man kan till exempel mala glasfiberkomposit, som sedan kan användas som inblandning i fyllnadsmedel, byggnadsmaterial och andra kompositmaterial.
Det finns också flera olika kemiska återvinningsprocesser som just nu är under utveckling, som kan vara otroligt intressanta för just uttjänta vindkraftverk. Anledningen till att vi ser denna enormt snabba utveckling är naturligtvis att de flesta länder som har en energiutmaning satsar på vindkraften, inte minst med tanke på att den nya moderna vindkraften är mycket mer effektiv.
Hittills, som jag sa, har det inte varit så många vindkraftverk i Sverige som har tagits ur bruk. En del av de nedmonterade verken har gått till andrahandsmarknader för vidare bruk. Som det ser ut i dag går det mycket riktigt inte att utesluta att en del av dem, även om det inte är många, har hamnat på deponi eller gått till energiåtervinning.
Just för att motverka detta har regeringen tagit fram och fattat beslut om en strategi respektive handlingsplan för cirkulär ekonomi som fokuserar på den cirkulära ekonomin som drivkraft för näringslivet och andra aktörer.
Genom ett främjande av innovation och cirkulära affärsmodeller kan man bidra till att vi får en fungerande cirkularitet också när det gäller de här delarna från vindkraftverken. Vi har också nyligen publicerat en nationell handlingsplan för plast, vår första, med 55 beslutade åtgärder.
Vad gäller kraftfull utbyggnad av olika saker där man inte riktigt har svaret på hur man ska ta hand om avfallet är väl just kärnkraften ett alldeles utmärkt exempel. Så sent som i början av året var jag med och lade fram förslag, som beslutades, om det första slutförvaret av uttjänt kärnbränsle i världen.
Ska vi bygga ny kärnkraft måste vi också kunna svara på hur vi ska ta hand om avfallet därifrån, men det kanske Moderaterna har svar på.
Annika Strandhäll (S):
Vi pratar nu om avfall, återvinning, förnybart, framtida energibehov och så vidare.
Ja, Ann-Sofie Alm, den befintliga kärnkraften kommer definitivt att vara en viktig del av den svenska energimixen, men just energimix är väl nyckelordet. Vi har en energimix. Du refererar till framtida kärnkraft och det beslut som fattades i januari.
Det är inget beslut som tar någon som helst höjd för någon framtida ny kärnkraft. Slutförvaret som det ser ut är ju dimensionerat för den livslängd som man i dag bedömer att de befintliga svenska kärnkraftverken har och det redan upparbetade kärnavfall som finns i bassänger i Oskarshamn.
Man behöver i så fall fundera på hur man ska konstruera en sådan lösning. Framför allt är det också så att Sverige inte kan gå bakåt. Faktum är att vi måste klara av att ta till oss ny, modern teknik. Danmark gick så sent som i går ut och pratade om hur de ska bli en stormakt när det gäller den havsbaserade vindkraften. Väldigt många andra länder följer efter.
USA bygger den längs med hela ostkusten. Sverige, som har en fantastisk kust och en stor investeringsvilja, måste naturligtvis finnas med i den mixen. När det gäller att ta hand om avfallet från våra vindkraftverk rekommenderar jag läsning av vår handlingsplan för cirkulär ekonomi. Där står väldigt mycket om det.
Annika Strandhäll (S):
Jag har självklart, Jens Holm, med anledning av hur du öppnade debatten, ställt frågan till mina tjänstemän. Jag hade bilden av att det hade inkommit en skriftlig fråga, som vi svarade på i slutet av maj. Annars hade vi naturligtvis i sedvanlig tid svarat på interpellationen.
Det får vi självfallet kontrollera och återkomma till. Den andra frågan gör mig lite förundrad, nämligen den fråga som interpellationen handlar om i dag.
Jag tyckte att jag lämnade ett svar som också speglade en tydlig förståelse och öppning för begreppet ekocid och ekocid som företeelse. Därför är jag lite förvånad över hetsigheten från Jens Holms sida.
Faktum är att det var först i december 2019 som Maldiverna och Vanuatu som första länder lyfte upp frågan om att etablera ekocid som internationellt brott under Romstadgan inför den artonde stadgepartsförsamlingen.
I juni 2020 meddelade Frankrike att regeringen skulle konsultera med rättsexperter om hur ekocid skulle kunna inkorporeras i inhemsk lagstiftning. I december tillkännagav den franska regeringen att ekocid skulle införas som ett nytt brott i fransk lag. Det är ett lagförslag som dock har fått kritik för att innehålla en för svag definition.
Belgiens regering lovade under hösten 2020 att ta diplomatiska initiativ. I december 2020 uttryckte också Finlands utrikesminister ett visst stöd för Vanuatus och Maldivernas krav på en seriös diskussion om ekocid inom ramen för ICC.
Även Luxemburg och Kanada har under 2021 uttryckt sitt stöd och intresse för frågan. Den 17 februari 2022 antog Europaparlamentet en resolution om sin årliga rapport om demokrati och mänskliga rättigheter där EU och medlemsstaterna uppmanas att främja erkännandet av ekocid som internationellt brott enligt Romstadgan.
Också vid Socialdemokraternas partikongress i november 2021 fördes en diskussion i frågan. Den var även aktuell under samtalen och i anslutning till FN-mötet Stockholm + 50. Jag redogjorde i mitt interpellationssvar för den diskussion som bland annat jag tillsammans med de nordiska ministrarna hade med den grupp av ungdomar som var utsedda att delta där.
Vi hade en mycket konstruktiv dialog. I mitt svar till Jens Holm i dag uttryckte jag att jag definitivt förstår de röster som höjs om att det är dags att inrätta brottet ekocid.
Men för att det ska bli framgångsrikt behövs en stadig grund att stå på, inte bara att stå på en barrikad utan också att nå någon form av framgång i frågan. Jag ser goda möjligheter att samarbeta med just likasinnade länder, till exempel de nordiska länderna som deltog under Stockholm + 50, för att förflytta frågan framåt. Vi kommer att ta en aktiv del om vi ser en sådan väg framåt, vilket jag också svarade Jens Holm.
Annika Strandhäll (S):
Jag tackar för Jens Holms mycket starka engagemang i frågan. Det är något som vi delar. Jag redogjorde också i mitt svar för att frågan aktualiserades främst från den så kallade youth task force som Sverige var med i att få på plats under Glasgowmötet.
Den har under det senaste året arbetat med ett antal starka rekommendationer till Stockholmsmötet. Vi hade bland annat ett möte med dem och de nordiska ministrarna, där vi gick igenom deras önskemål och rekommendationer och hur de hade landat.
Vi hade också en större sittning med representanter från olika delar av det internationella samfundet, FN och miljöministrar från runt om i världen tillsammans med representanter för ungdomsorganisationerna, där de lyfte upp den här frågan och vi diskuterade igenom den.
Jag förstår att Jens Holm har en mycket bestämd uppfattning om hur han skulle önska att brottsrubriceringen ekocidbrott infördes. Jag har stor respekt för det.
Jag har också svarat om de reflektioner som regeringen gör relaterat till det här, som handlar om att det i det här läget kanske inte är möjligt att få stöd för att öppna upp Romstadgan.
Vad vi har förstått så här långt har att öppna upp Romstadgan för ekocid i nuläget inte något bredare stöd bland stadgeparterna.
Som jag vet att Jens Holm är mycket väl medveten om finns det i det nuvarande geopolitiska läget betydande risker mot den bakgrund som jag beskrev i mitt interpellationssvar.
Romstadgan är i dag en mycket väl avvägd kompromiss där de brottsrubriceringar som ingår till största delen är grova, sedan tidigare väl prövade brott.
Vi vill inte hamna i ett läge som innebär att det enda vi åstadkommer är att bevisa att det inte finns internationellt stöd för att införa brottsrubriceringen ekocidbrott. Därför bör vi, som det är min bestämda politiska uppfattning att man ibland bör göra, ta ett djupt andetag och bygga de allianser som krävs för att faktiskt kunna åstadkomma någonting.
Det var därför jag ville beskriva bakgrunden till att vi nu ser att ekocid som företeelse renderar ett allt bredare stöd från allt fler ställen. Jag försökte i all ödmjukhet beskriva vad vi ser framför oss förmodligen skulle vara en klok strategi framåt.
Vi har ju mycket goda erfarenheter sedan tidigare när vi samarbetar med likasinnade länder, till exempel våra nordiska kollegor. Jag räknade också upp ett antal andra länder där vi brukar kunna finna gemenskap i våra ställningstaganden och därmed bygga allianser.
Annika Strandhäll (S):
Som vanligt när det handlar om komplexa frågor räcker det som regel inte med ett ja eller ett nej eller att man låser sig vid enstaka lösningar.
Återigen anser regeringen att det är angeläget att försöka stärka det internationella ansvarsutkrävandet vid storskalig miljöförstörelse, inklusive möjligheten att kriminalisera handlingar som innefattar storskalig miljöförstörelse. Det är regeringens linje.
Precis som interpellanten sa är det 50 år sedan Olof Palme nämnde detta på FN:s första miljökonferens.
Det är naturligtvis mer aktuellt i dag, givet de parallella planetära kriser som råder, och det är viktigt med ett helhetsperspektiv på det här.
Det klimat- och miljöarbete som Sverige deltar i, till exempel inom ramen för FN:s klimatkonvention och FN:s konvention om biologisk mångfald, och inte minst det utvecklingsbiståndssamarbete som Sverige deltar i är några grundläggande saker i att adressera de här kriserna. Det är också viktigt att kunna utkräva ansvar hos de personer och företag som gör sig skyldiga till detta. Men Sverige kan inte ensamt åstadkomma förändring, utan det krävs att vi samarbetar mellan länder.
Det internationella samarbetet och multilateralismen har kanske aldrig varit viktigare än i dag. Det är i ljuset av detta som jag har gjort mina tidigare inlägg. Sverige kommer att vilja vara pådrivare om vi ser en utveckling som går i den här riktningen.
Annika Strandhäll (S):
Jag vill börja med att tydliggöra att detta är en väldigt delikat fråga som har påverkat många människor. När den här exporten genomfördes klassificerades inte våtverksslam som farligt avfall. Det krävdes därför inget exporttillstånd från svenska myndigheter - Naturvårdsverket i det här fallet.
Därtill fanns det heller inga specifika rekommendationer från OECD som var tillämpliga vid den här tidpunkten, tidigt 80-tal, eftersom de rekommendationer som då fanns endast gällde farligt avfall. Jag håller därför inte med om påståendet att Sverige är skyldigt att åtgärda situationen.
Regeringen har tillbakavisat krav på att Sverige ska vidta åtgärder som rör det här våtverksslammet. Det har gått väldigt lång tid sedan detta inträffade, och frågan har varit föremål för domstolsprövning både i Sverige och i Chile.
Det är naturligtvis en otroligt olycklig situation med fruktansvärda effekter för både människa och miljö, men frågan är mycket komplex. Juridiskt är det i nuläget inte möjligt för Sverige att gå in och agera i denna fråga, eftersom våtverksslammet sedan 1984 finns i just Chile.
Oavsett de juridiska aspekterna är det inte heller säkert att det skulle vara lämpligt miljömässigt att gräva upp de här massorna och transportera dem för hantering i Sverige. Det skulle i så fall behöva göras någon form av teknisk utredning av hur slammet bäst bör hanteras för att minimera riskerna för spridning av farliga ämnen.
Det är också väldigt viktigt att beakta att det tyvärr finns många exempel på att avfall från OECD-länder hamnat i utvecklingsländer. Det är väldigt beklagligt att frågan om sanering inte har kunnat lösas, men det är inte regeringens ansvar. Vi är däremot alltid öppna för dialog och samarbete i andra miljöfrågor med Chile, precis som med andra länder.
Sverige undertecknade till exempel 2016 ett bilateralt avtal om en hållbar gruvnäring, vilket löpte ut under 2021. Från svensk sida finns det ett intresse av att förnya detta.
Annika Strandhäll (S):
Jag redogjorde i mitt interpellationssvar för hur den svenska regeringen ser på situationen. Naturligtvis beklagar vi situationen och anser att det är olyckligt att den över huvud taget uppstått.
Dessvärre finns det otaliga förorenade områden runt om i världen som kräver sanering och återställande. Det viktiga här är att jobba aktivt och driva på för en säker hantering av just kemikalier och avfall globalt och att stärka länders institutionella kapacitet när det gäller denna typ av frågor.
Den situation vi nu diskuterar uppstod på grund av ett enskilt företags agerande i början av 80-talet. Det är givetvis beklagligt att frågan om sanering inte har kunnat lösas, men det är inte regeringens ansvar.
Vi är givetvis alltid öppna för dialog och samarbete i andra miljöfrågor med Chile, precis som med andra länder, och vi hade tidigare ett avtal med den chilenska regeringen om en hållbar gruvnäring. Det löpte ut under 2021, men vi är intresserade av att föra en dialog med den chilenska regeringen som leder till att avtalet kan förnyas.
Regeringen har som sagt konstaterat i sitt svar till FN:s specialrapportörer, som Jens Holm nämnde, att det vid tidpunkten för exporten av våtverksslammet inte uppställdes några krav på exportlicens från svenska myndigheter eftersom material med metallinnehåll, liknande våtverksslam, då inte klassificerades som farligt avfall.
När exporten genomfördes fanns inte heller några specifika rekommendationer från OECD angående export av avfall som inte klassificerats som farligt avfall. Därför har regeringen ingen anledning att vidta de åtgärder som rör våtverksslammet som krävs i brevet från FN:s specialrapportörer. Det är det svar vi har lämnat på denna fråga.
Frågan huruvida Sverige skulle kunna ge bistånd till Chile för att sanera, efterbehandla eller på annat sätt åtgärda området på plats i Chile har också rests. Det är viktigt att säga att Sverige inte har fått någon formell förfrågan från Chile om bistånd.
Chile är inte heller ett utvecklingsland och har ingen möjlighet att få biståndsfinansiering från Sida. Regeringen är givetvis oerhört angelägen om att Sverige inte ska hamna i liknande situationer igen.
Nu pågår ett arbete inom EU för att införa ytterligare restriktioner så att farligt avfall inte kan exporteras till tredjeländer som saknar kapacitet att ta hand om det. Denna fråga har EU-kommissionen hanterat i den gröna given och i handlingsplanen för cirkulär ekonomi. Sverige driver på dessa frågor, både inom EU och globalt.
Vi verkar också för ett ambitiöst genomförande av detta, precis som vi gör i det internationella kemikalie- och avfallsarbetet.
Annika Strandhäll (S):
Låt mig vara väldigt tydlig: Nej, det har inte inkommit någon sådan förfrågan från den chilenska regeringen. Avseende regeringens eventuella ställningstagande anser jag att jag var väldigt tydlig i mitt inledande svar.
Vi håller inte med om att Sveriges regering eller Sveriges nation har någon skyldighet att åtgärda denna situation.
Jag kan konstatera att det har genomförts en rättsprocess gällande Bolidens ansvar, och som regeringsföreträdare kan jag givetvis inte uttala mig om de juridiska överväganden som ligger bakom dessa domar. Det har dock varit rättsprocesser i både Chile och Sverige.
Utrikesdepartementet har haft kontakt med Boliden för att beskriva hur mandatet för FN:s specialrapportörer ser ut och hur dessa rapportörer normalt sett brukar agera i en process, det vill säga att de är oberoende och att regeringen inte har någon insyn i hur de väljer frågor att ta upp eller hur de väljer att gå till väga i enskilda ärenden.
I samtalet förklarades också att Utrikesdepartementet givetvis inte kan ge någon rekommendation till ett privat företag om hur det ska göra med anledning av en process som den aktuella. Vi har som sagt normalt sett en mycket aktiv dialog med Chile och samarbetar i miljöfrågor. Det ser vi fram emot att fortsätta att göra. Låt mig till sist konstatera att den situation som har uppkommit är djupt olycklig.
Tack för debatten!
Annika Strandhäll (S):
Ann-Sofie Alm har frågat mig vilka initiativ jag avser att vidta för att säkerställa att den bohuslänska miljön och dess naturvärden bevaras om planerna på vindkraftverk förverkligas. Att skapa jobb genom att driva på klimatomställningen är en av regeringens främsta prioriteringar. Vi vill att klimatinvesteringar och framtidens jobb ska hamna i Sverige och inte försvinna till andra länder.
Därför verkar regeringen för att öka den inhemska produktionen av el. Vindkraft är i dag det snabbaste och billigaste sättet att öka elproduktionen. Potentialen för vindkraft långt ute till havs är enorm. För att snabba på utvecklingen beslutade regeringen i februari i år om Sveriges första havsplaner, som möjliggör områden för energiutvinning motsvarande 20-30 terawattimmar.
Energimyndigheten fick samtidigt i uppdrag att tillsammans med andra berörda myndigheter peka ut lämpliga områden för att möjliggöra ytterligare 90 terawattimmar elproduktion till havs.
Uppdragsmyndigheterna ska verka för samexistens och samverkanslösningar mellan energiutvinning och kulturmiljövårdens, naturvårdens, sjöfartens, totalförsvarets respektive yrkesfiskets intressen när dessa har anspråk i samma havsområden. Utifrån myndigheternas underlag ska Havs- och vattenmyndigheten föreslå ändringar i havsplanerna.
Syftet med havsplanerna är att bidra till en långsiktigt hållbar utveckling genom att förena näringspolitiska mål, sociala mål och miljömål. Havsplanerna ska också främja samexistens mellan olika verksamheter och användningsområden. Planerna ska ge vägledning till myndigheter och kommuner vid planläggning och prövning av anspråk på användning av området.
För att bygga havsbaserad vindkraft krävs tillstånd enligt miljöbalken eller enligt lagen om Sveriges ekonomiska zon. Vilken lag som blir tillämplig beror på var i havsområdet vindkraften ska placeras. I båda fallen ska verksamhetsutövaren genomföra en miljöbedömning och ta fram en miljökonsekvensbeskrivning om miljöpåverkan bedöms bli betydande.
Innan ett eventuellt tillstånd ges ska prövningsmyndigheten bland annat säkerställa att en planerad vindkraftspark har en lämplig lokalisering, att bästa tillgängliga teknik används och att lämpliga och tillräckliga skyddsåtgärder vidtas för att hantera eventuella negativa effekter på miljön.
Om det finns risk för påverkan på ett Natura 2000-område behöver verksamhetsutövaren även söka Natura 2000-tillstånd hos länsstyrelsen.
Regeringen gav i februari i år Havs- och vattenmyndigheten och Energimyndigheten i uppdrag att göra en kunskapssammanställning av förutsättningar och möjliga åtgärder för framtida samexistens mellan havsbaserad vindkraft, yrkesfiske, vattenbruk och naturvård i områden med vindkraftsetablering.
Regeringen arbetar fortsatt för ökad samexistens mellan olika samhällsintressen och för att driva på klimatomställningen och skapa nya jobb i hela landet. En viktig förutsättning för detta är att fortsätta ha ett högt svenskt miljöskydd. Jag är övertygad om att vi kommer att kunna kombinera ett högt miljöskydd med energiproduktion även fortsättningsvis.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Ann-Sofie Alm - det var ett nästan poetiskt sätt du beskrev västkusten på. Jag kan bara instämma i detta. Jag är född och uppväxt i Göteborg och har tillbringat stora delar av mina somrar längs med västkusten, i Bohuslän, och också under många år seglat i samma område.
Så tro mig - jag är mycket väl införstådd med de värden som finns att bevara längs med Bohuskusten. Det är därför otroligt viktigt att vi har högt ställda krav när vi gör förändringar som kan påverka dessa fantastiska miljöer.
Det var därför jag i mitt svar till dig, Ann-Sofie Alm, redogjorde för bland annat de två uppdrag från regeringen som handlar om just framtida samexistens mellan havsbaserad vindkraft, naturvård och fiske.
I samband med att vi beslutade om havsplanerna i februari i år fick Statens energimyndighet i uppdrag att tillsammans med andra berörda myndigheter peka ut lämpliga områden för elproduktion till havs.
De ska också verka för samexistens och samverkanslösningar mellan energiutvinningens, kulturmiljövårdens, naturvårdens, sjöfartens, totalförsvarets och yrkesfiskets respektive intressen, när nya områden för havsbaserad vindkraft eventuellt tas fram.
Utöver detta gav vi också Havs- och vattenmyndigheten och Statens energimyndighet i uppdrag att göra en kunskapssammanställning gällande förutsättningar och möjliga åtgärder för en framtida samexistens mellan den havsbaserade vindkraften och till exempel yrkesfisket med flera.
Ett skäl till detta är att det saknas ett samlat kunskapsunderlag som beskriver både möjligheter och svårigheter när det gäller samexistens mellan dessa olika delar.
Uppdraget omfattar också särskilt utformning av vindkraftsparker kopplat till anpassning av fiskerinäring och åtgärder som minimerar skador på och främjar biologisk mångfald och ekosystemtjänster. Detta finns alltså definitivt med.
Innan ett eventuellt tillstånd meddelas ska också tillstånd enligt miljöbalken lämnas, enligt de lagstiftningar vi har.
Där ska säkerställas att en planerad vindkraftspark har en lämplig lokalisering, att bästa tillgängliga teknik används, som jag sa, och att man har både lämpliga och tillräckliga skyddsåtgärder för att hantera eventuella negativa effekter på miljön. Så detta finns med. Jag tror att man någonstans ändå måste förstå potentialen i den havsbaserade vindkraften.
Jag såg så sent som i morse att Danmark stärker sitt mål när det gäller vindkraft till havs och räknar med att producera 12,9 gigawatt 2030. Det motsvarar elproduktion som räcker att försörja 15 miljoner europeiska hushåll.
Därför är det klart att detta är en potential som ett land som Sverige inte kan bortse från. Men det ska gå hand i hand med miljöhänsyn.