Ulla Andersson (V):
Ett gemensamt regelverk är viktigt för att minska ett överdrivet risktagande i den finansiella industrin, så kallad moral hazard. Ett ramverk för krishantering bör därför bygga på regler och principer som tydligt klargör att alla banker, oavsett om de är stora eller små, kan avvecklas. Hur det kan göras och att det är bankägarna och kreditgivarna som ska stå för kostnaderna, inte skattebetalarna, vilket till stor del var fallet under finanskrisen, skriver ett så gott som enigt utskott.
Det är väldigt viktiga och bra utgångspunkter för det fortsatta arbetet kring finansiell reglering. Sverigedemokraterna har reserverat sig och har väl inte insett att kapitalet är internationellt och att man därför behöver ett internationellt samarbete. Men det är självklart också viktigt att ha minimiregler så att länder som vill kan gå före och reglera kapitalet i större utsträckning.
Jag skulle vilja säga: Sverigedemokraterna hukar för verkligheten och vill inte skydda svenska medborgare. Finanskrisen 2007-2009 var den största globala finanskrisen sedan 30-talet. Under några veckor hösten 2008 var det kapitalistiska systemet hotat i grunden. Systemet räddades enbart genom att regeringar och centralbanker pumpade in ofattbara summor av skattebetalarnas pengar i banker och andra finansinstitut.
Självklart var krisens orsaker både komplexa och sammanflätade, men det visade på betydande brister i det kapitalistiska systemet och dess nyliberala tillämpning. Framför allt visade sig den marknadsliberala tesen om effektiva marknader som fungerar bäst utan statlig reglering inte hålla mot verkligheten.
Många har fått betala priset för de nyliberala härjningarna, och många borde stå vid en offentlig skampåle även här i Sverige. Det finns en hel del företrädare från Timbro och Svenskt Näringsliv och en hel del borgerliga politiker som borde stå där och faktiskt be offentligt om ursäkt, för det finns en hel del att be om ursäkt för.
Även om de åtgärder som regeringar och centralbanker vidtog förhindrade en total kollaps av världsekonomin blev följderna av finanskrisen förödande. Världshandeln störtdök. Tillgångspriserna kollapsade, och många länder drabbades av djupa lågkonjunkturer med massarbetslöshet som följd. Och vi ser nu massiva demonstrationer runt om i olika länder. Det här tillsammans med de stora räddningspaketen för bankerna resulterade i betydande statsfinansiella problem.
Vi kan nu se Irland, Island, Portugal, Spanien, Lettland med flera som betalar ett väldigt högt pris. Från Vänsterpartiets sida kan vi med tillfredsställelse se att flera av de åtgärder vi tidigare krävt nu diskuteras eller är på väg att genomföras inom ramen för EU eller i andra internationella organisationer. Det utlåtande som vi diskuterar här i dag är ett steg i rätt riktning, och utskottets utlåtande är väldigt bra.
Kommissionens förslag innefattar åtgärder inom områdena förebyggande och förberedande, tidigt ingripande, avveckling, samordning av gränsöverskridande krishantering och finansiering av avveckling. Kommissionen föreslår att medlemsländerna inrättar avvecklingsfonder liknande den svenska stabilitetsfonden.
Men det saknas fortfarande konkreta förslag för att komma till rätta med det största problemet, vilket är att många banker är så stora och sammanflätade med övriga finansiella institutioner att de av statsmakterna inte kan tillåtas att gå i konkurs.
De implicita statliga garantierna tillsammans med en del andra garantier, till exempel de statliga insättningsgarantierna, är en förklaring till att vissa bolag kunnat växa sig så stora att de blivit för stora för att tillåtas gå omkull. Samtidigt utgör de här garantierna den bärande bjälken i en incitamentsstruktur bland de stora finansiella företagen som var en av huvudorsakerna till finanskrisen.
Implicita eller uttalade statliga garantier innebär en kraftig subvention av storbankernas upplåningskostnader. De innebär också en bättre kapitaltäckning. Garantierna innebär också att det inte finns någon större anledning för storbankernas kreditgivare att ta reda på bankernas finansiella situation.
Bank of England har uppskattat värdet på den brittiska implicita garantin till 50 miljarder pund om året för de fem största brittiska bankerna mellan 2007 och 2009, vilket är lika mycket som alla brittiska bankers samlade årsvinst före finanskrisen. Att bli en storbank måste vara världens bästa affärsidé.
För när tiderna är goda gör man astronomiska vinster till följd av att det är en oligopolistisk marknadsstruktur, och är olyckan framme går staten in och garanterar med skattebetalarnas pengar och räddar bankerna. Vinsterna privatiseras, och förlusterna socialiseras.
Incitamenten för olika finansiella institutioner att bli så stora att de blir för stora för att gå omkull är med andra ord mycket starka, och storbankernas garantier leder till att de tar högre risker i syfte att öka sina marknadsandelar. Swedbanks och SEB:s agerande för några år sedan i de baltiska länderna var ett mycket tydligt exempel på detta.
Problemet med dagens finansiella sektor och dess stora institut är inte bara att de är för stora för att tillåtas gå omkull, utan de är också egentligen för stora för att räddas, i alla fall inte med mindre än massiva statliga kapitaltillskott och stora budgetunderskott som en direkt konsekvens.
Motivet för de statliga räddningsaktionerna i fråga om stora banker är att en konkurs av dessa riskerar att hota stabiliteten i hela det finansiella systemet. För Vänsterpartiets del är utgångspunkten att om en bank är för stor för att tillåtas gå omkull är den nog just för stor, och det är det som en reformerad finansiell reglering måste ta sikte på. Den svenska finanssektorn är ohållbart stor.
De svenska finansinstitutens sammanlagda balansomslutning är ca 4,5 gånger större än Sveriges bnp. En bank som anses som systemviktig brukar sägas ha en balansomslutning motsvarande ca 10 procent av bnp.
Om vi tittar på Sverige kan vi se att tre av de fyra storbankerna har en balansomslutning som är lika stor som Sveriges bnp, och den fjärde banken har en balansomslutning som är dubbelt så stor som Sveriges bnp. Därför skulle det vara oerhört centralt och viktigt att försöka beräkna vad den svenska garantin faktiskt innebär för storbankerna.
Jag vet att Finansinspektionen säger att det var ungefär 25-30 miljarder under finanskrisen för de fyra stora. Men de siffrorna bygger i sin tur på siffror från kreditvärderingsinstitut, och för min del kan jag säga att det efter den här finanskrisen nog kommer att dröja väldigt länge, om ens någonsin, innan jag litar på ett kreditvärderingsinstitut. Riksbanken har nu infört en avgift för att de håller en valutareserv för bankernas räkning. Det tycker jag är väldigt bra.
Jag ser det också som en framgång, för vi har drivit den här frågan. Jag tycker också att en finanskriskommission, som regeringen har tillsatt, borde titta och räkna på vad den svenska garantin faktiskt innebär. En finanssektor som är så här stor, oavsett hur strikt reglerad den är, utgör en allvarlig risk för Sveriges makroekonomiska stabilitet.
Det är bra att Sverige trycker på för att tillåta att staten övertar ägandet av banker i kris, vilket är det enda rimliga. Som vänsterpartist vill jag självklart att det gemensamma ägandet av banker ska öka. Det är inte rimligt att banker som sätter hela stater i gungning, med katastrofala följder för medborgarna och där skattebetalarna får stå som garanter och gå in och rädda dem med skattepengar, inte också äger dem.
Om vi nu ska ha banker som är så stora att de inte kan tillåtas gå omkull ska de inte ägas privat. Men helst av allt vill jag inte ens se banker som är så stora som i dag. Vänsterpartiet menar att vi måste ta upp flera förslag i det här sammanhanget. Det handlar bland annat om storleksbegränsning. Utskottet tar upp det kort. Jag tror absolut inte att vi är överens om det politiskt.
Det behövs en särlagstiftning i den europeiska konkurrenslagstiftningen för att just begränsa bankers storlek. Detta har vi över huvud taget inte med. Vi tycker att man behöver höja kapitaltäckningskraven, vilket vi verkar vara överens om. Bank of England har sagt att den borde vara 20-25 procent. Basel III säger 3 procent. Jag är väldigt glad över vi är politiskt eniga om att kapitaltäckningskraven ska vara progressiva och höga.
Sedan får vi se vilken nivå vi landar på och om vi på olika sätt kan reglera nationellt i Sverige och ha högre krav. I det här sammanhanget måste vi också titta på de olika riskviktsmodeller som finns. Vi vill också begränsa de stora finansiella institutionernas komplexitet, och vi vill förbjuda handel för egna pengar.
Bankernas nuvarande affärsmodeller där de dels placerar pengar för kundernas räkning, dels handlar för egen räkning kan leda till betydande intressekonflikter. Vi vill införa en skatt på finansiella transaktioner, och vi vill öka det gemensamma ägandet av banker och finansiell infrastruktur. Herr talman! Det går inte att ha en sådan här debatt utan att ta upp krisen i euroländerna.
Det är rationellt att låta de skuldtyngda länderna på ordnad väg skriva ned sina statsskulder och därmed låta dem som i stor utsträckning både orsakade finanskrisen och eurokrisen - för att sedan profitera på dem - vara med och betala. Om detta skulle leda till att en rad europeiska banker hamnar på obestånd bör aktieägarna ta hela smällen och staten ta över bankens systemviktiga funktioner.
En sådan hantering av den nuvarande krisen för valutaunionen skulle vara såväl mer ekonomiskt rationell som moraliskt försvarbar jämfört med den nuvarande politiken. Grekland kommer troligtvis att bli det första land som behöver en skuldavskrivning, och då är stenen i rullning. Just nu verkar dock EU:s finansministrar tyvärr vara eniga om att det är viktigare att rädda bankerna än att rädda Grekland.
Vi bifaller utskottets förslag men kommer att fortsätta driva på för att begränsa banksektorns storlek och för att banker inte ska tillåtas bli så stora att de inte kan tillåtas gå omkull, inte minst för medborgarnas skull. Jag säger som Bo Bernhardsson sade: Den här debatten lär fortsätta. Jag måste också säga att jag tror att den här krisen som vi har upplevt kommer att upprepas.
Jag tror att vi är eniga om det, och tyvärr tror jag att vi kommer att vara där ganska snart igen. Grekland är den första stenen; sedan kommer Portugal, Spanien och Italien. Vi kommer att få en stormig höst.