KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anita Brodén (L):
Jag vill börja med att tacka justitieministern för svaret. Bakgrunden till min fråga är den omfattande granskning som Sveriges Radios Ekoredaktion gjort i 200 kommuner. Granskningen visade att inte ens två av tio polisanmälningar som gäller barnmisshandel och sexuella övergrepp leder till åtal.
Långt ifrån alla anmälningar leder till några polisiära insatser över huvud taget, och i de fall de leder till en utredning kan det ha gått flera månader sedan anmälan gjordes. Anmälda fall har till och med blivit liggande i upp till två års tid utan att åtgärder vidtagits. Oftast har åtgärden sedan bestått i att fallen lagts ned på grund av brist på bevis. Barn har inte vuxnas kommunikationsförmåga.
Därför måste personer som kommer i kontakt med barn under den rättsliga processen ha särskild barnkompetens. Okunskap får inte vara anledning till eller ursäkt för att barns rättigheter åsidosätts. Ett annat problem är förhörsmiljön. Den är oftast inte anpassad till barn.
Om barnet kan höras i en känd miljö, till exempel på dagis, är det lättare för barnet att berätta vad det har varit med om. Men de flesta polismyndigheter saknar mobil teknisk utrustning för att klara sådana här förhörssituationer. Ekots granskning visar att förra året gjordes 48 500 anmälningar till socialtjänsten.
Men bara 24 700 bedömdes som så viktiga att utredningar inleddes. Hur det sett ut tidigare har det inte gått att få reda på eftersom Socialstyrelsen inte har några uppgifter om det. Socialtjänsten har tydliga instruktioner om att barn som far illa har rätt till samhällsskydd.
Borde inte Socialstyrelsen ha denna överblick över socialtjänstkontorens arbete och följa upp utvecklingen på detta område? Justitieministern säger i sitt svar att det behövs förbättrade kunskaper hos personal i yttre tjänst, tidiga kontakter med åklagare och tydligare riktlinjer samt att ett stort ansvar vilar på landets polismyndigheter och Rikspolisstyrelsen.
Det har också utgått politiska direktiv om att brott mot barn ska prioriteras hos polisen. Bedömer justitieministern att polisen har tillräckligt med resurser för att klara dessa arbetsuppgifter? Det gäller oerhört många stora och svåra frågor. Debatten innan handlade också om polisen.
Vår poliskår ska alltså klara av och prioritera ett antal områden, så frågan är högst adekvat: Räcker polisens resurser till där utökningen till stora delar äts upp av pensionsavgångar?
Anita Brodén (L):
Jag tror att vi är rörande överens om att det inte finns någonting som väcker sådan avsky och förtvivlan som när ett barn utsätts för misshandel och övergrepp. När samhället inte förmått leva upp till att skydda de mest utsatta måste vi reagera och agera. Det är därför oacceptabelt att det råder brist på rutiner och resurser. Läkarintyg och rättsintyg har exempelvis inte insamlats.
Handläggning har JO-anmälts utan att det lett till någon kritik, vilket sammantaget stämt dåligt med föresatserna att utsatta barn har högsta prioritet. Jag har lyft fram frågeställningen om barndomstol med specialkompetens och fått svaret att Domstolsverket kontinuerligt arbetar för utbildning av domare i ärenden som rör barn.
Avser justitieministern att påskynda dessa utbildningsinsatser och specialiseringar? Hur långt har specialiseringarna fortskridit? Jag var väldigt glad att höra justitieministern nämna barnahus. Idén kommer från Island, som justitieministern är väl förtrogen med, vad jag förstår.
Tidigare var de isländska barnen tvungna att besöka många olika instanser och vid flera tillfällen prata om vad de hade varit med om, precis såsom många barn har det nu här hemma i Sverige. Då var det knappt 30 % av ärendena som gick vidare till åklagare och av dem knappt en tredjedel till en fällande dom.
Men 1997 tillsatte den isländska regeringen en samarbetsgrupp, och det är det som jag förstår att justitieministern nu har tagit del av. Barnahuset på Island tar emot barn från hela Island. Målet är att minska alla de här negativa upplevelserna.
Då inställer sig en följdfråga: Avser Thomas Bodström att jobba vidare med idén om barnahus? Enligt rapporter som jag har läst har man på Island begränsat skadeverkningarna för barnen. De har fått komplett, adekvat hjälp, och man har ökat effektiviteten och kunskapen inom dessa svåra områden.
Jag går, fru talman, tillbaka till en fråga som jag ställde i förra inlägget om Socialstyrelsens överblick. Jag frågade om de inte borde ha en överblick över socialtjänstkontorens arbete och följa upp utvecklingen. Det är jag tacksam att få svar på.
Anita Brodén (L):
Jag vill tacka justitieministern för denna debatt i ett synnerligen angeläget ärende. Justitieministern säger att han inte är främmande för att vidta ytterligare åtgärder om resultatet inte förbättras när det gäller till exempel uppklaring och effektivare rutiner för omhändertagande av offren. Då inställer sig en fråga: Är det barnahus som justitieministern då åsyftar?
Avslutningsvis skulle jag vilja ställa en sista fråga. Jag har i andra sammanhang tagit upp problemställningen med barn som bevittnat våld - att de skulle betraktas som brottsoffer. Hur långt har detta avancerat? Det vore värdefullt att också i detta sammanhang få ett besked från justitieministern om brottsofferstatus för barn som bevittnat våld i närstående relationer.
Med det tackar jag åter för denna debatt.
Anita Brodén (L):
Innan jag går in på det aktuella ärendet kan jag inte låta bli att tydliggöra för finansministern att Folkpartiet stegvis vill avveckla fastighetsskatten. Därmed har jag fått det sagt - detta med tanke på den tidigare debatten här. Vi har nyligen här haft en jordbruksdebatt liknande denna men då med jordbruksministern. Men frågorna kvarstår. Det märks eftersom debatten kommer upp igen.
Men argumentationen tål att upprepas. Folkpartiet har i sin jordbruksmotion pekat på vikten av långsiktiga spelregler för samtliga företagare, inklusive jordbruksföretagarna. Vi har också krävt att EU-ersättningarna till de svenska jordbrukarna inte senareläggs - vilket bondekåren har fått uppleva vid flera tillfällen.
Nu har regeringen återigen för avsikt att flytta fram utbetalningarna av dessa ersättningar från årsslutet till nästa år. Det innebär att 6 miljarder inte kommer att betalas ut till jordbruket under året utan först under första halvåret 2005. De sista utbetalningarna kommer, enligt uppgift, att göras den 31 maj 2005.
Detta är ett hårt slag för Sveriges bönder som återigen får ta ett stort ansvar för att utgiftstaket hålls. För den enskilde jordbruksföretagaren försämras likviditeten på ett allvarligt sätt. Konsekvensen blir en för jordbruksföretagarna ohållbar situation med ännu större skulder och ökade räntekostnader.
För många är kortfristiga lån det enda sättet att klara situationen då det naturligtvis är en hederssak att klara av att betala sina förfallna fakturor. Det kan också bli svårt att låna mer pengar då utrymmet redan intecknats i tidigare lån och då EU-stödet eller EU-ersättningen räknas med som tillgängligt ekonomiskt utrymme för den enskilde jordbruksföretagaren.
I Folkpartiets budget finns den här summan med. Det innebär att vi utan att spräcka utgiftstaket kan vidareförmedla dessa EU-ersättningar.
Då blir min fråga till finansministern vilka åtgärder finansministern ämnar vidta för att jordbruksföretagarna ska erhålla sina ersättningar före årsskiftet och, om så inte sker, hur finansministern då har för avsikt att stötta och rädda situationen för den svenska bondekåren.
Anita Brodén (L):
Jag vill börja med att citera jordbruksministern. I den förra debatten sade hon: "Vi är tvungna att hitta åtgärder som innebär att vi kan hålla utgiftstaket. Vi ska ha de offentliga finanserna i balans under en konjunkturcykel. Vi lånar för närvarande för att klara budgeten, det är alldeles riktigt. Det gör vi för att klara sysselsättningen i ett läge där sysselsättningen inte följer konjunkturuppgången i övrigt."
Folkpartiet har hela tiden tryckt på för att företagare ska få långsiktiga spelregler. Årsskiftet, just det datumet, är viktigt för företagare. Det är alldeles riktigt, som finansministern säger, att man kan använda hela januari månad till arealersättningsutbetalningen, medan man i fråga om andra ersättningar kan gå ända till maj månad.
Därför undrar jag fortfarande: Vilket datum gäller? Har finansministern för avsikt att arbeta för att kunna skicka ut EU-medlen, att vidarebefordra och vidareförmedla dem, till jordbrukarna före årsskiftet?
Anita Brodén (L):
Först vill jag å Cecilia Wigströms vägnar tacka utrikesministern för svaret. Cecilia Wigström har drabbats av svår sorg och kan därför inte närvara personligen i dag. Bakgrunden till interpellationen är det faktum, som vi alla här känner till, att den svenske medborgaren Dawit Isaak sedan nästan fem år tillbaka sitter fängslad. I samband med elfte september drogs tumskruvarna åt.
Den fria pressen stängdes, och elva journalister har sedan dess varit frihetsberövade utan vare sig åtal eller rättegång. Precis som övriga interpellanter framfört behövs nya ansträngningar för att få Dawit Isaak frisläppt. Det behövs också internationella ansträngningar för att öka respekten för mänskliga rättigheter och demokrati i Eritrea.
Det är förhoppningsfullt att höra utrikesministern nämna att frisläppandet av Dawit Isaak är en högt prioriterad fråga för regeringen. Jag är också medveten om att det kan krävas tyst diplomati och att vi här i denna debatt inte kan avkräva detaljupplysningar. Jag ställde för cirka ett år sedan en fråga till dåvarande utrikesminister Laila Freivalds.
Hon skrev i svaret på den frågan: Vi har hos eritreanska myndigheter krävt att få besöka Isaak samt att han antingen ska släppas fri eller få en snar rättvis rättegång enligt internationellt vedertagna rättsprinciper.
Det vore därför väldigt intressant att här i dag få reda på vad den eritreanska myndigheten svarade Sveriges regering. Det vore också oerhört värdefullt att få reda på om ministern är beredd att ta upp fallet Dawit Isaak på högsta eritreanska nivå. Är ministern dessutom beredd att besöka Eritrea och på plats ta upp fallet?
Nyligen blev Eritreas svenska ambassadör Araya FN-ambassadör. Med tanke på utrikesministerns goda FN-kontakter skulle jag slutligen vilja fråga ministern om ministern haft en chans att utnyttja och ta vara på den möjlighet detta ger?
Anita Brodén (L):
Det eritreanska folket har under åtskilliga år utsatts för både krig, ockupation och förtryck. Jag kan bara påminna om vad som har hänt under den senaste perioden, som vi kanske alla känner till. Det var först Italien i slutet av 1800-talet fram till andra världskriget. Sedan kom det brittiska herraväldet och så småningom en etiopisk annektering.
Sedan vet vi att det utbröt ett afrikanskt 30-årigt krig där Eritrea blev självständigt 1993 och på så sätt blev segrare, kan man säga. På den tiden hyllades president Afewerki som hjälte. Man såg framåt - mot pressfrihet och fria val. Men någonting hände 2001.
Situationen förändrades radikalt. Förtrycket hårdnade och reformivrare fängslades. Konflikten med Etiopien fortgår, och inga fria val har hållits.
Mot denna bakgrund tycker jag att det är oerhört angeläget att fråga utrikesministern och be honom utveckla vilka initiativ som ministern tänker ta inom EU och FN för att öka respekten för mänskliga rättigheter och demokrati i Eritrea.
Anita Brodén (L):
Jag vill också passa på att tacka för debatten. Jag vill tacka för utrikesministerns stora engagemang i frågan och för de svar som jag har fått ta emot å Cecilia Wigströms vägnar. Under de år som Dawit Isaak varit fängslad har ett antal organisationer, enskilda och politiker från olika partier engagerat sig, och det nämnde också utrikesministern i sitt första anförande.
Det kan därför i det här sammanhanget vara på sin plats att utröna vilken betydelse utrikesministern tillmäter det engagemang som har visats på olika sätt. Ger det UD mer råg i ryggen att agera när man upplever ett starkt tryck från många berörda?
Anita Brodén (L):
Jag vill börja med att tacka jordbruksministern för svaret å Lars Tysklinds vägnar. Att vi ska arbeta för ett långsiktigt hållbart fiske råder det nog inga delade meningar om. Den biologiska mångfalden i våra sjöar och hav måste säkerställas samtidigt som långsiktiga spelregler ska gälla för fiskeföretagen.
Bakgrunden till frågan är fiskeflottans möjligheter att byta till miljömässigt bättre motorer och att det de facto inte är lika med en kapacitetshöjning. Det finns tak för kilowatt och bruttoton som inte får överskridas, vilket förhindrar den kapacitetshöjning som jordbruksministern befarar.
Det är dock en realitet att det finns många gamla och ineffektiva bränsleslukande motorer. Det vore ett viktigt led i att minska användningen av fossila bränslen om fler båtar hade motorer som är miljömässigt bättre. Nyare motorer kan också innebära en ökad säkerhet till havs.
Det skulle dessutom innebära en förbättrad ekonomi för fiskeföretagen med motorer som är bränslesnålare. Det gäller inte minst för det småskaliga kustnära fisket. Det är en utveckling som samtidigt, vilket jag vill betona, håller sig inom beslutade kapacitetsramar.
I svaret uppfattar jag dock att jordbruksministern inte är beredd att stödja investeringar för ett utbyte till miljövänligare motorer. Men samtidigt vet jag att det har lagts fram ett kompromissförslag.
I detta kompromissförslag ingår det att båtar som är mindre än tolv meter och som inte är trålare ska få tillåtelse att byta ut sina motorer. Fartyg som är större än tolv meter och som är trålare ska däremot minska sin kapacitet med 20 %. Det är viktigt i förhandlingar att ha en ingång med konstruktiva förslag till lösningar.
Därför vore det oerhört intressant att höra hur Sverige har agerat i denna fråga. Har vi medverkat till detta kompromissförslag? Har vi varit aktiva för att söka lösningar inom EU:s fiskeripolitik? Och innebär det att Sverige ställer sig bakom detta förslag?
Anita Brodén (L):
Tack för en del klargöranden som vi har fått från jordbruksministern! Vi delar uppfattningen att vikande bestånd och överkapaciteten är någonting som vi absolut måste komma åt, och vi står också bakom 2002 års uppgörelse.
Vad jag tycker är angeläget är att vi kan urskilja att ett motorbyte mot en miljövänligare sort inte behöver vara lika med att man fiskar mer. Jordbruksministern nämnde piggare motorer. Men det är ju en trygghet och en säkerhet.
Det finns både miljöaspekter och en trygghetsaspekt i att ha en ny motor som kan klara olika situationer till havs. Och det finns en ekonomisk aspekt. Det är ju genom andra fiskeribestämmelser som vi ska komma åt överfisket. Det handlar om alltifrån kvoter till havdagar och till utformning av redskap.
Nu är det havdagar på prov i Kattegatt. Det kommer att införas, och det är någonting som vi varmt välkomnar. Finns det någon strategi från regeringens sida när det gäller att redan nu planera för en utvidgning av havdagar om det här försöket, efter prövoperioden, visar sig vara positivt? Ska vi få ett långsiktigt hållbart fiske måste näringen vara aktiv och delaktig.
Då finns det någonting annat som jag vet att vi har drivit och som jag hoppas att jordbruksministern håller med om. Det handlar om vikten av lokal och regional samförvaltning där näringen är en part som är med och tar ansvar för förvaltningsbeslut. Det är också intressant att höra på vilket sätt ministern är beredd att utveckla det.
Slutligen gäller det andra åtgärder för att inte få ett överutnyttjande av fisket och den resursen. Det handlar om den tekniska utvecklingen av våra redskap. Det är oerhört viktigt att komma till rätta med det här för att minimera bifångst och framför allt för att vi inte ska få den dumpning som vi har fått uppleva under ett antal år.
Den fisk som fångas ska selekteras. Det ska också vara den fisk som sedermera landas. Dumpningen av fisk är ett gigantiskt resursslöseri, och den strider mot all uppfattning om ett rätt förvaltarskap. Det vore också värdefullt att få ministerns syn på det här.
Men framför allt är det angeläget att vi kan se att en miljömässig motor inte behöver vara lika med att man överfiskar. Vi måste kunna skilja på det.
Anita Brodén (L):
Jag tyckte att det var oerhört intressant att få ett klargörande just i fråga om kompromissförslaget, som jag nämnde i mitt första inlägg. Då handlade det om båtar under tolv meter som inte trålar. Vi verkar vara överens om att det skulle vara helt okej att man där får satsa på miljömotorer. Det har stor betydelse.
Det är dessutom många av de kustnära fiskebåtarna. När det gäller havdagar ställde jag också en fråga - jag uppfattade inte att jag fick ett svar där - om det finns en beredskap, en strategi, för att utveckla det.
Det är ju på det sättet som vi, precis som jordbruksministern mycket riktigt säger, har möjlighet att komma till rätta med dumpningen.
Det är genom regelsystemet, ett långsiktigt regelverk som fiskerinäringen har att rätta sig efter, som vi gemensamt inom EU kan få ett långsiktigt hållbart fiske - det här är ju inte enbart ett svenskt bekymmer.
Det är A och O. Vi är gemensamt angelägna om att i fortsättningen ha levande hav, levande kustsamhällen, hälsosam föda och, givetvis, om att allt detta tillsammans också ska ge ett antal arbetstillfällen.
Jag tror ändå, avslutningsvis, att det skulle vara väldigt välgörande för många fiskeföretagare, som i generationer har kämpat, att få känna att de har ett stöd av beslutsfattare. Det handlar om att vara uppmuntrad som företagare. Dessvärre är det många som nu upplever att de möts av en attityd som gör att de kan känna sig som kriminella.
Det handlar många gånger om ett kontrollsystem som inte har varit samordnat på ett bra sätt. Jag tror att det här tillsammans med regelförenklingar, klara rejäla regler, kan göra att vi kan få ett långsiktigt hållbart fiske.
Anita Brodén (L):
Jag vill börja med att tacka utrikesministern för svaret. Bakgrunden till min interpellation är att jag anser att det är angeläget att ta fram det faktum att så många barn drabbas av krig och konflikter. Jag har i denna interpellation särskilt velat belysa det faktum att barn från tolv års ålder systematiskt sätts i fängelse, vilket är ett brott mot barnkonventionen, som utrikesministern också nämnde i sitt svar.
Sedan den andra intifadan har flera tusen palestinska barn arresterats, och i detta fall räknas barn från tolv års ålder som vuxna - inte 18 år, som är åldersgränsen enligt barnkonventionen. Rädda Barnen och andra barnrättsorganisationer har fått ta del av många skrämmande vittnesmål om hur barnfångarna behandlas.
De får varken den behandling, det skydd eller den juridiska process som de enligt konventionen har rätt till. Vid ett besök i Israel och de palestinska områdena helt nyligen fick jag möjlighet att träffa advokaten Khaled Quzmar, som sedan 15 år arbetat i organisationen DCI, Defence for Children International.
Han menade vid vårt möte att barnens situation förvärrats högst påtagligt, att advokaterna kopplas in senare i processen och att tortyr och misshandel är mycket vanligt förekommande.
Som advokat kan han sällan göra något då barnen tvingas skriva under bekännelser, oftast på ett språk som barnen inte förstår, eller där barnen inte begripit skillnaden mellan ett försök att slå och ett försök att döda. I domslutet kan det innebära en skillnad mellan två månaders fängelse och 20 års fängelse. Ett erkännande från barnet är bevis nog.
Jag delar utrikesministerns åsikt att den palestinska myndigheten också har ett stort ansvar att prioritera barnen när man gör upp en lista för frigivande av fängslade.
Jag välkomnar också de svenska ansträngningar som är gjorda och som utrikesministern nämnde i sitt svar, men jag har samtidigt så svårt att acceptera att inget resultat uppnås när det gäller barnen. För varje dag som går utan att omvärlden reagerar tillräckligt accepterar vi att så många barn inte får en framtidstro, en framtid eller en vuxentillit.
I fängelse föds frustration, hat och rädsla. I många internationella sammanhang talar vi om likasinnade länder, like-minded countries . Jag undrar om ministern är beredd att söka stöd för denna fråga bland fler länder så att man med större tyngd skulle kunna föra fram frågan i olika forum.
Ministern nämnde också att regeringen varit i kontakt med Internationella Röda Korset i Tel Aviv. Vad har Röda Korset informerat om, och hur ser man på lösningarna? Och när är ministern beredd att fortsätta ansträngningarna genom att lyfta upp frågan på EU-nivå?
Anita Brodén (L):
Jag är övertygad om att utrikesministern upprörs lika mycket som jag över att barn far illa. Jag tog i går del av en internationell rapport. Den heter Barn i väpnade konflikter . I den framkommer en del skrämmande fakta. Mellan 1990 och 2000 har två miljoner barn dödats i krig.
Sex miljoner barn har skadats, varav fyra miljoner blivit handikappade. En miljon barn har tagits om hand på barnhem. Tjugo miljoner barn har fått fly eller flytta från sina hem, ibland till ett annat land. Tio miljoner barn är psykiskt påverkade eller traumatiserade.
Dessutom är miljoner och åter miljoner barn undernärda eller utsatta för sexuella övergrepp. Ibland blir dessa siffror ofattbara. Vi har inte alltid förmåga att tänka att det bakom varje enskild siffra finns en liten människa. Därför vill jag ge ytterligare ett par exempel, som jag tog del av när jag besökte området.
Det första fallet har advokat Quzmar beskrivit för mig. Han berättar följande: Grabben vaknade mitt i natten av att soldater stormade in i huset, drog upp honom ur sängen och förde honom till ett fängelse. Efter åtskilliga dygn fick han kontakt med sina föräldrar och med advokat Quzmar. Pojken blev torterad och tvingad att skriva på en bekännelse.
Han fick senare ett lindrigare straff i utbyte mot att bli angivare. Det andra fallet gäller en grabb på drygt 13 år. Han blev intervjuad av två svenska journalister. I intervjun säger han följande: De förhörde mig hela natten och ville att jag skulle säga att jag kastat en molotovcocktail. Någon hade tydligen gjort det utanför Sebastia den dagen.
Men jag kunde inte erkänna det även om de satte en säck över mitt huvud, sparkade mig och hotade att klippa av mig tungan. Jag hade ju inte gjort det, berättar Qais. Förhören fortsatte, och tiden i fängelse blev till slut två månader lång innan Qais kunde återförenas med sin familj. Militärdomstolen frigav honom så småningom. Det fanns inget erkännande och inga bevis.
En ockupationsmakt har enligt FN-konventionen skyldighet att tillämpa barnkonventionen. Vi är fullständigt överens om att så inte sker i de palestinska områdena; det är helt uppenbart. Därför vill jag gärna ställa ett par frågor till utrikesministern: Vilka ytterligare möjligheter står till buds inom FN-systemet för att få en ändring till stånd?
Är ministern beredd att än en gång ta upp denna fråga i FN? Den har ju lyfts fram både bilateralt och i EU utan att vi fått se några resultat.