Fredrik Malm (L):
Det tar bara en timme med flyg från Sverige till Minsk i Belarus. Det som händer i Belarus just nu borde engagera hela Europa. Tyvärr gör det inte det. Det pågår en frihetskamp där människor reser sig efter årtionden av maktmissbruk, diktatur, korruption och förtryck.
Europeiska unionen har varit väldigt framgångsrik genom åren. Efter att de sydeuropeiska länderna gjorde sig fria från juntor och fascistregimer blev de medlemmar i Europasamarbetet och integrerades och demokratiserades. Detta har varit mycket framgångsrikt.
Efter att kommunismen kollapsade som samhällssystem i Östeuropa blev en rad tidigare Sovjetrepubliker och satellitstater medlemmar i Europeiska unionen och demokratiserades. Men Belarus gick aldrig den vägen.
Medan Tjeckoslovakien, Polen, Ungern och andra länder, som var en del av Sovjetimperiet eller satellitstater, hade en stark demokratirörelse och valde en ny väg efter 1989 fortsatte förtrycket i Belarus. Jag tycker att det är viktigt att vi ser att vårt engagemang för konflikter runt om i världen ska gälla oavsett var länder befinner sig.
Men när det är vårt eget närområde är det extra viktigt att vi också finns till hands för att hjälpa de människor som protesterar, för de människor som drömmer om frihet och för de människor som i vissa fall också tvingas plikta med sina liv för att få andas samma fria och friska luft som vi kan här i Sverige.
Belarusfrågan är den viktigaste utmaningen för EU när det handlar om just demokratibyggande för det kommande året och för en längre tid framöver. Vi måste verkligen göra allt för att stödja frihetskampen där.
Det är klart att detta arbetsprogram för kommissionen, och egentligen hela EU:s funktionssätt vad gäller institutionernas beredskap och agerande i fråga om budgetallokeringar och mycket annat, handlar om att hantera den pågående covid-19-pandemin. Det innebär också i sin tur att man måste mobilisera all kraft och oerhört mycket resurser för att klara av denna pandemi.
Vi är från Liberalernas sida väldigt tydliga i vårt stöd till Europeiska unionen och i vårt stöd till att också kunna fördjupa EU-samarbetet på flera håll. Vi har så att säga inte samma ryggradsmässiga reflex att säga nej till att också Europeiska unionen kan stå sig starkare, fördjupa samarbetet och också kunna få nya befogenheter.
Vi ser och har sett en rad stora kriser och utmaningar. Det gäller finans-krisen för ett antal år sedan, det gäller det som specifikt drabbade Grekland för ett antal år sedan, det gäller klimatkrisen och det gäller migrationskrisen. Nu har vi pandemin som är både en hälsomässig och ekonomisk kris.
Tidigare har det varit andra stora utmaningar som kan variera lite i fråga om hur snabbt förloppet sker, i vilken grad de påverkar våra samhällen och så vidare. Men de har en sak gemensamt, och det är att när man kommer ut i andra ändan av en stor kris som till exempel finanskrisen eller migrationskrisen har det formats nya strukturer och skapats nya organ.
Och det kommer olika typer av initiativ som sedan blir verklighet. Det kan vara stabilitetspakter till exempel när det gäller ekonomin, och det kan vara en ny migrationslagstiftning när det gäller migration. I Sverige fick vi efter 90-talskrisen exempelvis nya regelverk vad gäller budgetdisciplin i riksdagen och mycket annat.
Detta innebär att om man är helt fastlåst vid att man inte får rucka någonting på relationen mellan de olika nivåerna i Europasamarbetet hamnar man till slut i en situation där man blir beslutsoförmögen att hantera väldigt stora kriser. Vi måste inse att Sverige inte är någon isolerad ö, och inte heller Europeiska unionen.
Men Europeiska unionen är ett samarbete mellan 27 medlemsstater, och för att göra Europasamarbetet starkare framöver och klara av de stora utmaningar vi står inför kommer det att behövas ett nytänkande också på det institutionella planet. Jag hoppas att EU-kommissionen tar initiativ till sådana utredningar och till att fördjupa Europasamarbetet på olika sätt.
Vi kan, fru talman, ta migrationen som ett exempel på detta. Vad innebär den migrationspolitik som Europeiska unionen har haft? Det som hände 2015 var att de rättsakter som bestämmer Europeiska unionens asyl och migrationspolitik rämnade. Det är inte särskilt konstigt om man tittar på hur de är uppbyggda.
Hela idén med Dublinförordningen är ju att det land som en person sätter ned sin stortå i är ansvarigt för personens asylansökan. Detta innebär i praktiken att om man ska upprätthålla Europeiska unionens regelverk faller det mycket stora ansvaret att hantera flyktingkriser på de sydeuropeiska länderna vid Medelhavet, framför allt Grekland och även Italien, Spanien och så vidare.
Men när regelverken rämnade hösten 2015 sökte sig människor längs upptrampade stigar norrut i Europa; man ville till Tyskland, Danmark, Sverige och andra länder. Det är länder där arbetsmarknaden är starkare, som har ett bättre rykte, om man uttrycker sig så, i migrationskretsar och där det finns stora diasporor. Detta innebar en väldigt stor belastning på oss.
Den slutsats som vi från Liberalernas sida har dragit, och som många andra partier också har dragit, är att man måste ta ett gemensamt ansvar för att kunna lösa en sådan här utmaning.
På samma sätt som vi behöver ett gemensamt ansvar i Sverige, där vi säger att det är rimligt att alla kommuner ställer upp när det gäller mottagande av nyanlända och att inte vissa kommuner ska kunna smita undan det ansvaret, måste vi få en ansvarsfördelning i Europeiska unionen där de länder som i dag inte vill ta emot en enda kotte faktiskt också är med och tar ansvar.
Det är en väldigt viktig fråga, inte bara för EU-kommissionen utan även för ministerrådet och för de nationella parlamenten, att baxa igenom dessa förändringar på migrationsområdet. Det behöver inte nödvändigtvis ske exakt så som föreslagits, men detta måste tröskas genom hela maskineriet så att vi får till stånd en lagstiftning som gör att Europeiska unionen samlat kan hantera dessa frågor.
Misslyckas vi med detta göder vi ytterligare ultrahögern och populistiska gaphalsar som vill stänga gränserna helt och hållet. Det är verkligen ingen väg framåt. Dessa debatter kommer att fortsätta. Men när jag tittar ut över Sverige blir jag väldigt glad över att Europeiska unionens fana ändå hänger här i riksdagen. Det var, förmodar jag, ett antal partier som till och med var emot att den skulle hängas upp här i kammaren när det begav sig för ett antal år sedan.
Nu är stödet för Europasamarbetet mycket bredare och mycket mer förankrat i Sverige, både politiskt och hos den svenska allmänheten. Detta är något jag välkomnar, men jag skulle önska att det också fanns ett starkare stöd för att fördjupa Europasamarbetet i den riktning som vi i Liberalerna förespråkar. Kommissionens arbetsprogram 2021