Larry Söder (KD):
Den fråga som Gudrun Brunegård tar upp kan verka liten, men en liten intressesökning påvisar faktiskt att problemet är större än vad vi tror. I mitt hemlän, i kommunen Falkenberg, har man försökt att göra en inventering av hur många sådana här hus det kan handla om. Siffran man kommit fram till är svindlande: 1 300 stycken. Detta gäller en kommun av 290.
Många av dessa hus är säkerligen i väldigt dåligt skick och ligger lite avsides, men när det gäller en del av dem skulle vi andra kunna känna att det är oerhört onödigt att de inte används för boende nu när vi som nation har brist på bostäder.
Det kan givetvis vara en liten sommarstuga, en avstyckad tomt eller en släktgård som ingen bor i. För min del påvisar denna problematik bara i den enskilda kommunen Falkenberg att problemet är mer oroande än vad det tycks vara vid första anblicken, både ur säkerhetssynpunkt och ur ett boendeperspektiv.
Om vi har svårt att nå ägarna och om ägarbilden i vissa fall är oklar, så att vi inte vet vem som är ägare, kan dessa bostäder egentligen tas i besittning av vem som helst. Kommunernas problem och möjligheter är ganska uppenbara. Vårt rättssystem bygger allt som oftast på dialog med en motpart, och det förutsätts att det finns en motpart som är intresserad av dialog.
Jag tror att vi som lagstiftare bör få upp förslag från den utredning som gjordes 2015 av Boverket, precis som ministern sa. Det finns ett antal förslag som jag kan se är relevanta och kan stärka kommunerna i processen. Däremot får förslagen som kommer inte ge nya pålagor på kommunerna utan måste ge dem möjligheter till rätt verktyg. Jag kan inte se att någon kommun skulle vilja ha denna situation i sin kommun.
De har på ett tydligt och enkelt sätt redovisat sina svårigheter att åtgärda och hantera kostnaderna och komma fram till beslut när man i princip inte har någon motpart. Kommunerna riskerar många gånger att få stå för kostnaderna med anledning av verkställighet av tillsynsingripanden. Det beror på fastigheternas inte så sällan mycket låga värden och att ägarna saknar eller har en mycket begränsad ekonomisk förmåga.
Det finns då inte några förutsättningar för kommunerna att genom utmätning hos ägarna få betalt för verkställighetskostnaderna. Kostnaderna kan i vissa fall, till exempel vid verkställighet av ett rivningsföreläggande, uppgå till betydande belopp som är långt över värdet på själva fastigheten. Ministern svarar att han vill göra det möjligt för kommunerna att göra tillsynsärendena avgiftsbelagda. En avgift beror ju ofta på syftet och vem som betalar.
Om man tar ut en avgift mer regelmässigt, utan att göra en riskbedömning, blir det ofta en extra pålaga. Däremot finns problematiken med ödehus i många fall att de inte har någon ägare, och det är ju helt omöjligt att lägga en avgift på någon som inte finns.
Jag skulle vilja fråga ministern om det inte finns fler åtgärder i denna utredning som skulle vara möjliga och om inte inriktningen borde vara att hjälpa kommunerna, att ge dem verktygen som behövs, för att se till att dessa hus på ett eller annat sätt tas om hand. Det är väl ändå det vi vill. Jag tror att Gudruns beskrivning av det hus som de har tagit hand om påvisar den möjlighet som finns i dessa hus. Om det bara i Falkenberg finns 1 300 ödehus finns det nog ganska många runt om i Sverige.