Göran Hägglund (KD):
Jag är väldigt glad över att såväl Gunnar Sandberg som Agneta Luttropp är förhållandevis nöjda med svaret. Det här är en fråga där vi ingalunda är färdiga, och frågan är väldigt komplex. Det kan låta enkelt: Låt oss klippa till med 3 miljoner! Låt oss bestämma oss för att det här ska vara långsiktigt!
Ni tycker att det här verkar enkelt, men vänta bara tills jag har fått förklara det. Det är besvärligare. Det handlar bland annat om att vi i regeringens budget och i riksdagens budget i regel har en ordning där kostnader inte räknas upp med automatik.
Det är bland annat så som det reformutrymme som kan skapas under gynnsamma omständigheter uppkommer, som gör att vi kan göra fler saker. Vi kan fundera på hur pengarna ska användas. Vore det så att de med automatik räknades upp skulle vi snabbt förbruka väldigt mycket pengar. Det fordras alltså ställningstaganden för att öka beloppen.
Jag tror att både Gunnar Sandberg och Agneta Luttropp förstår det här, vet att det är så och tycker att det bör vara så, generellt. Då är frågan: Varför skulle man göra ett undantag här? Ja, man kan argumentera för att det här är unikt på något sätt. Men jag tror också att vi är överens om att vårdområdet i allt väsentligt är en landstingskommunal angelägenhet.
Det är huvudmännen som tar in skatter, disponerar resurserna och efter bästa förmåga fördelar dem på det sätt som motsvarar medborgarnas behov. På det här området gör då staten en lite udda sak. Men får ju säga att det här är en udda fågel i sjukvårdsfaunan, om uttrycket tillåts. Vi har gjort ett undantag. Och det har gjorts för att det finns goda skäl.
Men det finns också på många andra områden goda skäl att göra på ungefär samma vis. Om staten skulle finansiera allting är det klart att vi inte skulle behöva ha några landsting. Då skulle staten sköta det. Men vi har i alla fall ännu inte fattat några beslut om att det ska vara på det viset. Det finns en annan lite komplicerad sak i sammanhanget när det gäller forskningsdelen.
Här har man ett utrymme där det bedrivs forskning som alltså inte prövas på samma sätt som annan forskning, som prövas i konkurrens gentemot forskningsråd och andra som fördelar pengar. Här bestäms det på politisk väg att det just på det här området ska forskas och avsättas så här mycket pengar. Det är också lite udda. Det här gör det lite krångligare än vad det är när det gäller många andra saker.
Vi måste hitta ett sätt som gör att det är någorlunda - det är ett tråkigt ord - symmetriskt och någorlunda begripligt för omgivningen. Annars kommer det som ett brev på posten att vi ska göra likadant på andra områden. Riksdagen har gjort sitt tillkännagivande. Regeringen har tagit emot det. Vi bereder det.
Att jag inte ger mer precisa svar än vad jag gör i dag beror helt enkelt på att vi måste bli färdiga. Det är dumt av mig att stå och säga någonting och skjuta från höften i den ena eller den andra riktningen. Vi behöver pröva den här frågan på ett klokt sätt. Låt mig också få säga en sak. För de föräldrar som får barn med den här sjukdomen ställs hela livet på ända.
Med tanke på att det är en sådan ovanlig sjukdom finns det inom vården väldigt ofta en liten förståelse. Det är ingen som riktigt förstår vad det handlar om. Och har man inte riktig tur kan det ta lång tid innan de lyckas fastställa diagnosen och därmed sätter in rätt åtgärder. Därför behövs det specialiserade resurser och en ökad kunskap ute i Sjukvårdssverige om vad det här handlar om.
De här föräldrarna och, inte minst, de här barnen är värda bästa möjliga bemötande och bästa möjliga omvårdnad, var man än är född i landet.