KBLab/rixvox huggingface dataset:
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar utrikesminister Carl Bildt för svaret. Det gläder mig att utrikesministern så skarpt fördömer Israels övergrepp mot fredsaktivister ombord på Ship to Gaza. Det är inte första gången utrikesministern uttalar sig kritiskt om Palestinakonflikten.
Jag tycker dock att när man har gjort det vid ett flertal tillfällen kan man knappast längre låta bli att se hela konflikten i ett större historiskt perspektiv. Israel har begått övergrepp mot palestinierna i decennier. Det måste finnas ett syfte med alla dessa övergrepp, för annars handlar man inte så konsekvent när det gäller att bryta mot folkrätten och mänskliga rättigheter.
I min interpellation ser jag fördrivningen av palestinierna från deras hemland som en långsam och långsiktig etnisk resning som fortsätter och pågår dagligen - just nu i Sheikh Jarrah i östra Jerusalem. Jag besökte själv Sheikh Jarrah under en studieresa i april.
Sheikh Jarrah är en del av det ockuperade östra Jerusalem och skyddas av Genèvekonventionen, det vill säga Israel får inte ändra östra Jerusalems demografi. Israel får inte föra över sin befolkning dit. Detta har dock inte hindrat Israel från att föra över en halv miljon bosättare till Palestina, varav 200 000 till östra Jerusalem.
Östra Jerusalem är särskilt känsligt, särskilt området kring gamla staden. Herr talman!
Det som gör Sheikh Jarrah unikt är att Israels domstol tilldömt israelerna rätten till land som andra judiska familjer ägde före 1948 och samtidigt förvägrar palestinierna rätten till land som de ägde före 1948 enligt Absentees' Property Law.
Familjerna i Sheikh Jarrah ägde innan de fördrevs 1948 mark, hem och butiker. Med andra ord har israelerna right of return men inte palestinierna. Domstolens beslut är inget annat än rasistisk diskriminering. Det råder ingen likhet inför lagen i Israel.
Det är precis som i ett apartheidsystem, och effekten blir etnisk rensning. Denna diskriminering har israeliska fredsaktivister som stöder palestinierna i Sheikh Jarrah bedömt som ett fall av rasism och fördrivning av det palestinska folket.
De som stöder den etniska rensningen i Sheikh Jarrah vill gärna skifta fokus till rättsprocessen.
De påpekar att de palestinska familjernas israeliska advokat 1982, utan familjernas kännedom och medgivande, skrev under ett avtal som erkände bosättargruppens ägande av hemmen i utbyte mot att palestinska familjer blev skyddade hyresgäster, det vill säga att hyreskontrakten inte kan sägas upp. Herr talman!
Även Åsa Linderborg, journalist och författare, nämner i sina debattinlägg uttryckligen den etniska rensning som i decennier har pågått i Palestina. Man kan inte se det som något annat än flagranta övergrepp, alla de övergrepp som Israel begått mot palestinierna i decennier gör att det inte räcker med ord av fördömande.
Att uttala sig kritiskt är en sak, att handla utifrån sin kritik är något helt annat.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utrikesministern! Jag vet att det är väldigt svårt att på fyra minuter kunna svara på allas inlägg, men det viktigaste här är egentligen att vi alla vill att Sverige ska agera - inte bara i ord utan i handling. Det är det som är kravet här, och det är väldigt viktigt för oss.
Jag och många andra vet att utrikesministern har varit väldigt skarp i sina uttalanden och sin kritik mot Israel, men räcker det? Nej. Vad gjorde vi under vårt ordförandeskap? Varför var vi då inte så skarpa som vi är i dag? Då skulle någonting ha kunnat hända. Vi talar om historien.
Historien ger oss också perspektiv på hur vi går vidare. Jag nämnde det längre perspektivet när det gäller ägande. Hela rättssystemet i Israel är ju rasistiskt, och här handlar det om ägande av mark och av hus. Folk fördrivs från sina hem, sina områden och sina olivträd.
Barn går till sina skolor mellan stängsel. Själv kunde jag inte hålla tillbaka tårarna i Nablus när jag såg hur de små barnen, sexåringar, gick förbi olika kontroller och blev kollade. Som socialarbetare och människorättsaktivist tänkte jag: Herregud, man skulle gripa in och säga åt dem att låta dessa små barn gå.
Hur ska vi förebygga hat och våld? Hur ska vi göra så att dessa barn och ungdomar i lugn och ro kan utvecklas och ha ett liv precis som alla andra?
Jag tror att det är det viktiga i det långa loppet - hur man går vidare, hur man ger dessa barn och ungdomar trygghet i stället för hat och i stället för att driva dem till de fundamentalistiska krafterna i regionen. Det handlar egentligen inte bara om Palestina; i hela Mellanöstern är det väldigt jobbigt och väldigt farligt för många ungdomar.
Och det är de som är framtiden. Om vi i dag ska förebygga en framtid i osäkerhet och med rasistiskt förtryck måste de bli individer som tänker själva och har respekt för varandra. Men när det inte finns någon som respekterar dem i systemet då? Hur kan de små barnen bli fria människor, fria från fördomar?
Det blir de inte nu. EU ska ju tala med egen röst men tassar här som katten kring het gröt. Ser man i ett historiskt perspektiv på vad som hänt under årtiondena måste man säga: Stopp, nu får det vara nog! Det krävs konkreta åtgärder.
Jag gillar som sagt utrikesministerns ord, men jag saknar kraftfulla och konkreta åtgärder. För att situationen ska förbättras måste vi göra något i dag, nu. Det gäller också kvinnornas situation.
I denna etniska rensning eller diskriminering är det ungdomar och kvinnor som får en mycket svår situation. Det är de som bär på och måste uppleva och återuppleva detta. Det är viktigt att verkligen kunna få med kvinnorna i denna kamp, och det gäller naturligtvis också ungdomarna.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utrikesministern! Mycket av de konfiskeringar och den kontroll som sker av barn och oskyldiga människor görs i säkerhetssyfte. Men det får inte göra livet odrägligt för det palestinska folket. Det måste vi komma ihåg. Det gläder mig att utrikesministern vill ta ytterligare steg för att förbättra situationen. Visst kan vi göra det!
Historien har visat att Sverige har haft en stark röst tillsammans med omvärlden när det gäller Sydafrika och apartheidregimen. Varför kan vi inte göra det för att ta ställning för mänskliga rättigheter, för kvinnor och för barn också när det gäller Palestina, när det gäller Iran och många andra länder? Men just i dag pratar vi om Palestina-Israel-konflikten där människor lider på bägge sidor.
På bägge sidor drabbas oskyldiga människor som i så många decennier har upplevt detta våld och detta grymma förtryck. Därför ska vi sätta stopp för det. Jag hoppas, utrikesminister Carl Bildt, att oavsett om han sitter vid makten eller icke ska vi tillsammans med alla göra det här igen. Det gäller alla, och hela Sverige, som gjorde detta under apartheidregimen i Sydafrika.
Jag tror att vi i dag har en ännu starkare röst när vi också kan använda den i EU-sammanhang. Därför är min och många andras förväntningar, inte bara i Sverige utan också i omvärlden, mycket större nu.
När jag själv var i Palestina fick jag i varenda träff med vartenda barn, varenda kvinna och varenda politiker höra: Amineh, vad kan Sverige göra för att stoppa Israel och bojkotta för att sätta stopp för ockupationsmakten och den rasistiska diskrimineringen? Det får vi sätta stopp för här och nu.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag vill börja med att tacka biståndsministern för svaret. Biståndsministern fördömer det israeliska angreppet på Ship to Gaza. Hon beklagar det inträffade att nio fredsaktivister dödats av israeliska kommandosoldater, och hon talar om det som en tragedi. Jag tycker att det är ett vagt ställningstagande.
Det är faktiskt vagt av en stat vars regering för många årtionden sedan fördömde USA:s krigföring i Vietnam, som i sig var ett oerhört brott mot mänskliga rättigheter.
Att beklaga och tala om tragedi är något som diplomater gör när de vill undvika att utpeka en ansvarig. En jordbävning är en tragedi där det kan vara omöjligt att utpeka en ansvarig.
Men när någon dödas finns det någon som håller i vapnet, och handlar det om militära operationer finns det någon ansvarig som ger order. Nu handlar den här debatten egentligen inte om Ship to Gaza utan om palestinska kvinnors och barns rättigheter.
Antalet palestinska liv som gått till spillo är vida högre än det antal liv som tyvärr förlorades ombord på Marmaraflottan. Debatten här handlar om havande kvinnor som stoppats i israeliska vägspärrar och har dött därför att de inte hunnit nå ett sjukhus.
Det handlar om palestinska barn som dött under bombade hus i Gaza, om en befolkning som bombarderats med fosforbomber som, om man inte dör, ger skador och ett livslångt lidande. Herr talman!
Palestinska kvinnor och barn lider på Västbanken, och värst lider de i Gaza. De lider inte endast av det israeliska förtrycket. De lider också när de diskrimineras av en traditionalistisk kvinnosyn som uppmuntras och upprätthålls av Hamas som hotar att sprida sig till alla palestinska områden.
Det är en traditionalism och fundamentalism som uppstått till följd av det ökade israeliska förtrycket.
Det känns lite futtigt att stå här och tala om att det gäller att ge kvinnor utbildning och att de har behov av ett ordentligt arbete när vi vet att varje sådant försök motarbetas av Hamas, som blir allt starkare ju hårdare det israeliska förtrycket blir. Likafullt måste vi göra det.
När ett självständigt Palestina en gång uppstår ska det vara ett verkligt fritt Palestina, det vill säga ett Palestina med fri- och rättigheter också för kvinnor samt trygghet för barnen. Därför är det viktigt för oss att stödja de palestinska kvinnorna, att satsa på kvinnorna.
Det är bra att Kvinna till Kvinna och Diakonia finns, men de ingår inte i regeringens direkta arbete. Vad anser ministern om de palestinska kvinnornas situation?
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar biståndsministern. Det är ingen tvekan om att vi är eniga om att vi måste stödja kvinnorna och förstärka deras deltagande i demokratin. Framför allt ska de vara aktörer. Det är där det fortfarande brister i biståndet. Kvinnor på bägge sidor är inte med i fredsprocessen.
Det är massor med byråkratiska hinder och nyliberalistiskt tänk. Det ställs krav, och man måste göra exakt som givarlandet gör. Jag vet inte hur man egentligen gör i Sveriges fall, eftersom vi har både resolution 1325 och många andra lagar som reglerar vårt arbete ute i världen.
Ockupationen är fruktansvärd, som vi alla är överens om, och förstärker traditionalismen, Hamas, religionen och patriarkerna. När jag var på besök under påskveckan hävdade kvinnorna själva och naturligtvis också männen, både de från radikala vänstern och vanliga människor, att det inte går att bedriva fredsarbete.
En gång i tiden var de palestinska kvinnorna de bäst utbildade i hela Mellanöstern och till och med de modernaste. I dag kan till exempel en kvinna inte gå ut i Gaza om hon inte har med sig en man som kan bevisa att han är make eller brorsa. Annars går det inte att gå till salongen, gå ut på gatan eller gå och handla. Det är så fruktansvärt.
En av de aktiva kvinnorna, Reda, beskrev situationen. Hon har själv blivit hotad: De ska klippa av tungan, håret och näsan om hon kommer ut utan slöja i Gaza.
När man får höra de här beskrivningarna av ockupationen förstår man hur de kvinnliga aktörerna lider av den fruktansvärda situationen. Därför är det viktigt med utbildning av kvinnorna, även om de har varit de mest utbildade. I dag jobbar de på marknaderna, och kvinnornas förvärvsarbetsgrad är tyvärr 15 procent.
Det är väldigt lite. Deras kunskap kommer inte till användning. De kan inte bygga ett land där de är involverade. De sitter hemma och tar hand om barnen, för det finns inte möjligheter för dem att lämna sina barn på dagis; det är väldigt dyrt. Utbildningarna är dyra, sade de kvinnor som vi träffade, både på kvinnocentret och inom PPP. Männen sade samma sak.
Till och med i parlamentet sade man att det är dyrt. Till exempel kostar läkarutbildning 1 000 kronor per månad. Det är inte möjligt att skicka kvinnor, men man skickar gärna sina söner till statusutbildningarna.
Därför är det ännu viktigare att vi via vårt bistånd, som är så pass stort, satsar på kvinnoutbildning för att stärka kvinnorna. När man har utbildning måste man självklart få möjlighet att komma ut på arbetsmarknaden och få arbete. Detta hotas i dag, när Hamas kvinnosyn sprids ut i hela landet.
Det blir ännu större hinder för kvinnorna i Ramallah och andra delar av landet. Det är det vi verkligen måste se till att förstärka.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack för det, biståndsministern! Det är klart att det är väldigt viktigt. Vi har också en viktig roll i det hela från världens mest jämställda land som politiker eller representanter från Sveriges riksdag eller regering. Vi måste också se till att vi visar att vi respekterar jämställdhet.
Jag har haft debatter här i kammaren med utrikesminister Carl Bildt om hur våra representanter för fram detta med jämställdheten i andra delar av världen. Jag är en av dem som har varit väldigt kritisk inte bara mot regeringen utan också mot olika politiska partier.
När man till exempel ska diskutera jämställdhet i Afghanistan eller i andra delar av världen skickar man helst några karlar från sina egna partier att tala om jämställdhet. Jag har många gånger varit med om att man anpassar sig i kulturrelativistiskt tänkande för att inte trampa någon på tårna.
När det gäller kvinnornas mänskliga rättigheter måste man alltid tala om kultur, religion och olika definitioner. Därför är det bra om vi en gång för alla kommer ihåg att vi inte ska göra så. Vi ska se till att kvinnors mänskliga rättigheter i andra delar av världen ska respekteras precis som här hemma i Sverige. Det är också ännu viktigare när det gäller Palestina därför att problematiken där är mycket djupare.
Det finns till exempel systematisk diskriminering mot kvinnor där barngifte förekommer och en lag bygger på en egyptisk-turkisk rätt. I Amman i Jordanien har man ändrat, men i Palestina gäller fortfarande samma lag som diskriminerar kvinnor.
Jag hoppas verkligen att den här debatten leder till att Sverige ser till att kvinnor ska vara aktörer, reagera och också vara med i fredsprocessen.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag vill tacka migrationsminister Tobias Billström för svaret. Ministern har redogjort för vad utlänningslagen 5 kap. 16 § innehåller samt för en lagändring som tydliggör socialtjänstens ansvar när det gäller våldsutsatta kvinnor samt barn som bevittnar våld.
Tyvärr har ministern missat att den grupp kvinnor och barn som jag lyfter fram i min interpellation befinner sig utanför alla samhällets skyddsnät. De kvinnor som importeras hit kommer sällan i kontakt med svenska myndigheter. Därmed är de inte heller aktuella hos socialtjänsten.
De är mycket isolerade, och deras enda kontakt och sociala nätverk är den man som också misshandlar dem. Den lagändring som gjordes 2007 innebär enligt ministern en förbättring. Det kan dock ifrågasättas utifrån perspektivet att Roks nyligen kommit med en rapport som beskriver dessa kvinnors situation.
Min fråga är vad ministern har att säga om Roks rapport Täckmantel: äktenskap. Kvinnojourernas erfarenhet av fru-import , utgiven 2009. Rapporten visar att kvinnojourerna kommit i kontakt med ett antal kvinnor som varit utsatta för olika former av kränkning och våld.
Det är kvinnor som varit i Sverige i två år. Deras uppehållstillstånd under denna tvåårsperiod är reglerad.
Under 2008 kom kvinnojourerna i kontakt med sammanlagt 515 kvinnor varav 99 hade fått barn med den man de gift sig med och 92 hade barn sedan tidigare.
Rapporten visar att situationen för dessa kvinnor och barn är ohållbar trots den lagändring som gjordes år 2000 och trots en lagändring som ministern hävdar har gjorts och som skulle innebära en förbättring. De kvinnor som jourerna möter har ofta beviljats ett tillfälligt uppehållstillstånd som antingen gäller eller har gått ut.
Det innebär att vissa av dessa kvinnor vistas illegalt i Sverige. Det begränsar starkt deras möjlighet att få hjälp och stöd från det svenska samhället. Kvinnornas ytterst svåra situation blir då värre på grund av språksvårigheter och på grund av att de inte vet hur det svenska samhället fungerar. De vågar inte ta sig till myndigheter.
De har i princip ingen som de kan vända sig till förutom den man som dessutom misshandlar dem. De behöver stöd i form av pengar. Ekonomin är väldigt viktig för dessa kvinnor. De behöver tak över huvudet. De har bara mannen att vända sig till. Det är en ohållbar situation.
Därför borde jourerna, myndigheter och frivilliga organisationer uppmärksamma situationen för dessa kvinnor. Då är frågan fortfarande: Vad anser ministern om den lagändring som gjordes, bland annat tack vare Vänsterpartiets arbete?
Den nuvarande oppositionen har i åratal försökt att förändra detta så att det i stället för att kommunerna "bör" står att de "ska" ta hand om de här kvinnorna.
Amineh Kakabaveh (-):
Det är glädjande att regeringen inser att det här är ett problem. Man kan inte bara hänvisa till att de här kvinnorna och deras barn är individuella problem, utan detta är ett samhällsproblem.
Om mänskliga rättigheter, kvinnokonventionen och barnkonventionen ska gälla här i detta land måste de gälla alla som bor här och har fått någon form av uppehållstillstånd, tillfälligt eller tillsvidare. Många av mina frågor handlar också om deras barn och det skydd de får.
Tyvärr kan man likställa de här barnens situation med apatiska barns situation. Deras familjer har inte någonstans att vända sig, och de blir därför självdestruktiva. Som ordförande för Varken hora eller kuvad och som socionom har jag kommit i kontakt med många kvinnor.
Från juli och fram till nu har jag kommit i kontakt med fyra kvinnor i Norrköping, Göteborg och här i Stockholmstrakten som har bott här i två år. De ansöker om och om igen hos Migrationsverket, men de blir inte trodda. De här kvinnorna kan inte återvända till sina hemländer.
I många delar av världen är det så att har man en gång gift sig betraktas man som andrahandsinvånare, inte bara som kvinna utan också som oskuld. Man tar helt enkelt med sig skam och skuld till familjen. Hon bedrar familjen. Därför är det väldigt svårt för de här kvinnorna. De blir stigmatiserade. De mår dåligt. De begår självmord. Det har många gånger hänt att de här kvinnorna skickas hem.
Man har faktiskt lyckats. Jag har haft kontakt med en tjej från Irak. Mannen har tagit ifrån henne passet och skickat hem henne men inte sagt något till familjen. Den kurdiska regeringen i Kurdistan har gett den här tjejen möjlighet att komma tillbaka, annars skulle hon bli mördad av sin egen familj. Hur ska hon kunna lämna sin man?
Mannen kan hitta på massor av versioner på hur han har tagit hand om henne, och hon vill inte stanna i detta land. Dessutom finns det svenska män som åker till Sydostasien och hämtar unga kvinnor som oftast är 30 år yngre än männen. Ingen vet hur de lever i detta land.
Jag har kommit i kontakt med män som inte har ägt ett telefonabonnemang eller haft en lägenhet, men de har haft möjlighet att hämta en kvinna från Sydostasien eller andra delar av världen. Detta är ett samhällsproblem. Myndigheterna måste ta ansvar för detta. De här kvinnorna söker lyckan. De har inga möjligheter i sina hemländer. Det gäller framför allt om de har barn från tidigare äktenskap.
De söker sin lycka, och de tror att de kommer att bli lyckliga via den man de gift sig med. De kommer från ett helvete till ett annat helvete. Jag har själv gråtit med dem många gånger när de beskrivit sin situation. De har bott i detta land i flera år och har inte ens kunnat gå till skolan därför att mannen styr dem.
De kan inte ens gå till sfi och lära sig det svenska språket som är den enda nyckeln till samhället. Det är därför situationen är bedrövlig och ohållbar. Man måste förbättra detta.
Amineh Kakabaveh (-):
Problemet är att detta handlar om två olika saker. Den handlingsplan från regeringen som finns nu gäller de kvinnor som kan samhället och som har någon möjlighet att kunna hävda sig gentemot åklagare, polis, sin egen man och sociala myndigheter eller kvinnojourer. Men den andra gruppen av kvinnor tillhör inte dessa. De är utanför.
Tyvärr visar erfarenheterna detta. Det finns inte någon nyare rapport än den som Roks gjorde under sommaren. De fallen kommer. Jag är inte den enda socionom eller människorättsaktivist som kommer i kontakt med dessa kvinnor. Nästan alla som jobbar frivilligt med kvinnor eller på annat sätt utanför socialtjänsten kommer i kontakt med dessa kvinnor. Problemet är att vi fortfarande har en lag som reglerar tvåårsregeln.
Mannen kan bestämma över kvinnan. Han kan säga: Om du går till socialtjänsten eller polisen kommer jag att skicka hem dig, och dina föräldrar kommer att mörda dig! Vem vågar då gå till sociala myndigheter? Det spelar egentligen ingen roll om vi har den här lagen och handlingsplanen eller inte, för det gäller inte den här gruppen av kvinnor.
Därför är det viktigt att se till att omprövningen av tiden ändras eller att man på något annat sätt försäkrar sig om att de här kvinnorna får skydd i detta samhälle. Information ska gå ut, och när kvinnorna kommer till detta land ska de känna till sina rättigheter och möjligheter. Det gäller också deras barn, för det handlar om ganska många barn.
Bara den här undersökningen påvisar att det är fler än 200 barn som står helt utan skydd i detta land. Då gäller inte allas lika värde inför lagen. Därför är det bra och glädjande för mig att vi i alla fall är överens om att det här är ett problem. Men vi har säkerligen olika tillvägagångssätt för att lösa problematiken.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag vill egentligen inte förlänga debatten eftersom vi alla är övertygade och vet vad vi vill. Men det kan vara intressant att höra vad Anti Avsan menar. Han säger att detta är viktigt och att vi är överens om att problemet är stort och att det är stor brist på bostäder för ungdomar och andra.
En representant för regeringen säger att det är sant och att hyresrätterna är viktiga. Statsministern själv säger att det är ett problem, men att problemet inte är så viktigt utan att det kommer att försvinna.
I Stockholm - denna stora stad med så många problem - har man antagit direktiv för att omvandla alla hyresrätter inom staden. Det är många protester på gång. Det är som om man lever i en helt annan värld och inte vill höra att det är ett stort problem.
Bostadssituationen i Sverige är i kris, inte minst i de stora städerna. Min fråga är: Vad vill ni egentligen göra åt saken? Det är en sak att prata om det. Vi rödgröna har kommit överens om ett helt paket av lösningar på detta problem. Vad har ni? Ni bara spekulerar. Statsministern säger att det inte är viktigt. Här i riksdagen säger ni att det är jätteviktigt.
Vad vill ni egentligen göra?
Amineh Kakabaveh (-):
Jag är väl medveten om att högerregeringen har stoppat investeringsstödet till nybyggnation. Vi vet att det har skapat mycket problem. Boverket och andra hojtar till. Genom att man har stoppat det statliga stödet har nyproduktionen stannat. Det är helt klart att vi vet om detta.
Men det handlar inte om att det inte finns regelverk. Ni har skapat regelverk som marginaliserar människor som har behov bostäder. Man är helt enkelt ute efter människor som har tjock plånbok. Alla människor som söker bostäder i Stockholm och i de andra storstäderna har inte pengar för att köpa en bostad.
Nu handlar det, som Anti Avsan säger, om förorterna. I stället för att bygga olika typer av bostäder för att det ska vara attraktivt försöker man ställa människor mot människor. Den egna grannen blir helt plötsligt ens hyresvärd. Det är mycket obehagligt. Många människor upplever denna obehagliga situation.
Det är det som också sedan leder till mer och mer segregation och marginalisering. Sverigedemokraterna tror att det är invandrarnas eller förorternas problematik.
Men det är den politik som ni har fört och för som skapar dessa problem med segregation och utanförskap och ännu mer marginaliserade grupper och ännu fler ungdomar som inte törs ta steget till arbetsmarknad och utbildning på grund av att de inte har råd att köpa de bostäder som ni har omvandlat från hyresrätter till bostadsrätter. Det handlar inte bara om en Stockholmsproblematik, utan det är en storstadsproblematik, och vi som politiker måste ta ansvar.
Och det är ni som tar ansvar för detta.