KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eva-Lena Jansson (S):
Jag vill tacka socialförsäkringsministern för att han definierade vad icke avsedda konsekvenser var. Jag har redovisat en person, och jag hoppas att socialförsäkringsministern har konstaterat att det är många fler som har drabbats. Jag uppfattar inte att det har varit en avsedd konsekvens att sjuka människor ska bli utan sjukersättning, men det är ju det vi konstaterar. Människor som är sjuka blir utan ersättning.
Jag vet inte om Anders Borg är bekant för socialförsäkringsministern, men han är i alla fall finansminister i er regering. Han har sagt att det ska finnas incitament för att arbeta. Det är därför man sänker ersättningarna. Det betyder att det får den effekt vi försöker peka på. Samme Anders Borg har också sagt att det är bättre att vara fattig än att vara arbetslös.
Man kan fundera över vad det får för konsekvens för politiken: bättre att vara fattig än att vara arbetslös. Då har man på något sätt ändå en inkomst som man har arbetat till, men om man är fattig spelar det mindre roll. Min fråga i interpellationen var: Avser statsrådet att vidta några skyndsamma åtgärder för att fler sjuka personer inte ska bli utförsäkrade?
Skyndsamt är för mig inte att invänta en utredning som kanske får en proposition som kanske leder till en lagstiftning 2012 eller 2013, utan jag tänker mig att man gör någonting nu. Vi befinner oss i mars 2011.
Svårigheterna och konsekvenserna tog TCO fram och Försäkringskassan pekade på detta redan när riksdagen tog beslutet 2008. Under 2009 har flera vittnat och pekat på problemen. Under 2010 kommer den ena konsekvensen efter den andra. Att man då inte kan göra något är befängt och dåligt använd politik!
Eva-Lena Jansson (S):
Jag tackar finansminister Anders Borg för svaret. I min interpellation skriver jag att Rädda Barnens årsrapport från 2010 om barnfattigdom visar att barnfattigdomen har ökat under de senaste åren. Enligt Rädda Barnen har Sverige utan tvekan de resurser som behövs för att se till att inga barn diskrimineras eller marginaliseras på grund av sina föräldrars ekonomiska ställning. Rädda Barnen menar dock att den ekonomiska politiken medverkar till att utestänga barn från självklara rättigheter.
Därav min fråga till statsministern: Vilka åtgärder är finansministern beredd att vidta på det finanspolitiska området för att minska barnfattigdomen? I sitt svar räknar finansministern upp ett antal saker som han har gjort, men jag kan inte riktigt känna igen mig i beskrivningen av hur dessa skulle leda till minskad fattigdom. Det bästa sättet att bryta fattigdom är arbete.
Det näst bästa sättet är arbete. Det tredje bästa sättet är arbete. Arbete är nödvändigt för att människor ska kunna ta sig ur fattigdom. Det är viktigt att arbetet är på heltid och att man har en tillsvidareanställning med kollektivavtalsenliga löner. Problemet är att regeringens politik inte är någon aktiv arbetsmarknadspolitik.
Över 100 000 personer är långtidsarbetslösa. Många av dem är inlåsta i fas 3 och blir utestängda från utbildning. Och är det något man vet från forskningen så är det att en aktiv arbetsmarknadspolitik och en aktiv utbildningspolitik leder människor vidare till jobb. Det är en bro från ett jobb till ett annat.
I svaret skriver finansministern att regeringen har minskat trösklarna in på arbetsmarknaden genom reformer inom arbetsmarknadspolitiken och sjukförsäkringen. Man kan diskutera om det är reformer eller bestraffningar. Ingenstans kan jag utläsa hur försämrad ersättning för de arbetslösa har skapat nya jobb. Ingenstans kan jag heller utläsa hur utförsäkring av sjuka skapar nya jobb.
När föräldrar blir fattiga för att de är utan jobb eller sjuka blir också deras barn fattiga. Därför är det viktigt att fråga hur regeringen ska göra för att minska barnfattigdomen. Barnen drabbas ju av regeringens bristande arbetsmarknads- och utbildningspolitik. Finansministern skriver att jobbskatteavdraget är av central betydelse. Det är själva kärnan.
Regeringens lösning på barnfattigdomen är sänkt skatt. Det är ett lite fattigt svar, om jag får kritisera finansministern. Jag skulle önska att finansministern i stället hade sagt: Vi ska göra något. Vi ska förändra vår arbetsmarknadspolitik, för vi vet att barn till arbetslösa drabbas av fattigdom.
Det är viktigt att minska arbetslösheten och se till att människor lättare får tillsvidareanställning och heltidsanställning. Detta har regeringen motarbetat, vilket är en brist. Det är också viktigt att avskaffa fas 3 där man låser in människor i långtidsarbetslöshet. De och framför allt deras barn drabbas hårt.
Men regeringen verkar inte vilja göra något åt barnfattigdomen. Herr talman! Jag skulle vilja höra varför regeringen verkar så nöjd och inte tänker göra något för att minska barnfattigdomen.
Eva-Lena Jansson (S):
Jag kommer att säga igen det jag har sagt i mitt tidigare inlägg: Det viktigaste för att bryta fattigdomen hos barn är att deras föräldrar får jobb. Den näst viktigaste insatsen för att bryta fattigdomen hos barn är att deras föräldrar får jobb. Den tredje viktigaste uppgiften för att få bort fattigdomen bland barn är att deras föräldrar får jobb.
Jag är väldigt noga med att poängtera detta, och det är därför jag efterfrågar tydliga insatser för en aktiv arbetsmarknadspolitik. Låt oss titta på det som har kommit fram. 100 000 människor är långtidsarbetslösa i dag, väldigt många av dem befinner sig i det som regeringen tidigare kallade utanförskapet. Jag vet inte varför regeringen tycker att det är viktigt att glömma bort de här människorna.
Över 30 000 är på väg in i fas 3. Där förhindras människor, där förvägras man utbildning. Där ska man passivt sitta i två års tid. Den här gruppen kommer att växa. Jag tycker att det är allvarligt. Vet man att det finns över 200 000 fattiga barn i Sverige måste man göra allt för att komma till rätta med det. Det är Rädda Barnen som har tagit fram den nämnda rapporten.
Det får jag poängtera för Andreas Norlén även om han tycker att det är jobbigt att vi lyfter fram den. Jag är i opposition mot orättvisor var helst de dyker upp, och jag tycker att det är min skyldighet att försöka få regeringen att agera och reagera på att barnfattigdomen finns i Sverige. Det är inte till någon tröst för barnen i Sverige att höra att barn i andra länder är så mycket fattigare. Det hjälper inte, det är ingen tröst.
Jag vill att vi agerar, och jag vill ha en aktiv arbetsmarknads- och utbildningspolitik som ser till att fler vuxna får arbete så att deras barn får en dräglig tillvaro. Då behövs en aktiv arbetsmarknadspolitik, en aktiv utbildningspolitik, inte att man glömmer bort de långtidsarbetslösa, inte att man låser in dem i fas 3.
Eva-Lena Jansson (S):
Jag tackar arbetsmarknadsminister Hillevi Engström för svaret. En av mina frågor var, precis som arbetsmarknadsministern läste upp, om arbetsmarknadsministern är beredd att vidta åtgärder för att ta bort utbildningsförbudet i fas 3. Svaret var nej. Människor som har varit långtidsarbetslösa ska hindras från att utbilda sig och kanske komma vidare i jobb. I stället ska de vara inlåsta i fas 3 i upp till två år. Detta är mycket bekymmersamt.
Socialdemokraternas arbetsmarknadspolitik handlar om utbildning, för vi tror att om människor får rätt utbildning kan de komma vidare i arbetslivet. I Kommunalarbetaren har man ett reportage om Ola. Han är den mest utbildade på sin arbetsplats, men han tjänar ändå minst. "Jag trodde slaveriet var utrotat men det är det tydligen inte, säger trädgårdsmästaren Ola Antonsson, som deltar i jobb- och utvecklingsgarantins fas 3."
Han tjänar 5 000 kronor i månaden. Detta är regeringens jobb- och utvecklingsgaranti fas 3. Det här är den aktiva arbetsmarknadspolitik som regeringen håller på med. Jag har tidigare haft en interpellationsdebatt med arbetsmarknadsministern om just fas 3 och jobb- och utvecklingsgarantin. Jag besökte ett företag där det var mellan 10 och 15 personer som var i fas 3.
Här satt man i ett rum och fikade och ägnade sig åt att lära långtidsarbetslösa och nyanlända invandrare att skriva cv. Man försökte också få tag på praktikplatser åt de nyanlända. De som höll i det fick ingen coachning eller stöd i sin utveckling.
I stället skulle de försöka hjälpa andra att komma ut på arbetsmarknaden, något som de själva upplevde sig ha problem med. Man beskrev också att man inte hade fått utbildning vare sig i fas 1 eller i fas 2. Åter blir arbetsmarknadsministerns svar att det finns oseriösa utförare. Ja, det är klart. Med regeringens system är det nästa oundvikligt att den situationen uppstår.
Man tjänar 5 000 kronor i månaden per anställd man tar emot. Tar man emot tio personer blir det 50 000 kronor i månaden. Uppenbarligen behöver man inte ens handleda dessa personer. Dessutom har Arbetsförmedlingen inte haft kontakt med flera av deltagarna på över ett år. Är fas 3 bra? Mitt svar är nej. Det leder inte personer ut i arbetslivet.
Vi hade en insats för långtidsarbetslösa under den socialdemokratiska regeringen som hette plusjobb. Många av dem kom vidare i arbetslivet. Många fick ett meningsfullt arbete med kollektivavtalsenlig lön. Vi talar inte om slavlöner. Jag förstår inte varför regeringen vägrar inse att man gör fel. Eller så gör man inte fel; det är det här man vill göra.
Man vill skapa ett arbetskraftsutbud, men man bryr sig inte om att ge människor en utbildning så att det kan komma vidare i jobb, vilket de drömmer om. I stället låser man in ett antal personer i fas 3. Där får de stanna i två år, och man säger: Utbilda er inte, för då kommer det att gå illa för er! Samtidigt säger regeringen att det är viktigt med en aktiv jobbpolitik. Jag håller med om det. Men uppenbarligen, fru talman, får vi inte det av denna regering.
Eva-Lena Jansson (S):
Jag ska upplysa Hillevi Engström om den person som jag hänvisade till. Han var den som hade bäst utbildning hos den fas 3-anordnare som han var hos. Jag säger inte att han var den bäst utbildade i Sverige. Jag tror säkert att det finns utbildningar som denna person skulle behöva för att kunna komma vidare. Detta är ingen jobbgaranti för den ger inte jobb. I december var det 24 000 personer som var inlåsta i fas 3.
Enligt Arbetsförmedlingens egen prognos kommer det att vara närmare 50 000 år 2013. Många av dem som befinner sig i fas 3 har inte fått någon utbildning alls under vare sig fas 1 eller fas 2.
En av de personer som jag träffade beskrev det som att Arbetsförmedlingen inte hade råd att ge henne en truckkortsutbildning trots att hon önskade det och trodde att det skulle ge henne möjlighet att komma närmare arbetsmarknaden därför att Arbetsförmedlingen naturligtvis hade begränsade resurser. I stället väljer vi i dag med regeringens system att ge en privat utförare 5 000 kronor i månaden för att denna person inte ska få utbilda sig.
Det är 60 000 kronor per år som vi väljer att ge till en privat utförare för att denna kvinna inte ska få en utbildning. Vi kan fundera på om det är rimligt att använda pengar, gemensamma resurser, på detta sätt. Är det klokt att använda pengarna på detta sätt? Mitt svar blir nej. Det är pengar i sjön. Jag ska ställa en fråga.
När det gäller att hjälpa personer att skriva cv och hitta praktikplats har jag för mig att det är sådana arbetsuppgifter som man har haft på Arbetsförmedlingen. Nu låter man alltså fas 3-anställda göra dem. Innebär det, enligt arbetsmarknadsministern, att dessa personer gör ordinarie arbetsuppgifter?
Jag tror att den vanligaste kommentaren som jag har hört i den här kammaren är att ministern har sagt att hon avstår, och det har handlat om hennes sista inlägg. Min bild är att denna minister och denna regering avstår från en aktiv arbetsmarknadspolitik också. När det gäller plusjobben vill jag ändå säga till Tomas Tobé att det är svårt att utvärdera plusjobben. De effekter som vi såg i vårt län var att de var positiva.
Men eftersom ni valde att ta bort plusjobben kan man inte se effekten på lång sikt. Men man ska komma ihåg att det var en enorm skillnad. Det handlade om arbetsinsatser som behövdes men som inte utfördes. Det handlade om att detta utfördes med kollektivavtalsenlig lön. Man hade ett jobb och arbetskamrater att gå till. När man hade detta plusjobb var det dessutom mycket enklare att få ett annat jobb.
I dag är det inte alla som upplever att det är en tillgång att tillhöra fas 3 när man ska söka jobb. Fru talman! Jag skulle vilja veta vad som är det centrala i regeringens förbud mot utbildning för långtidsarbetslösa. Var ligger vinsten för Sverige? Var ligger vinsten för de enskilda medborgarna? Var ligger vinsten för oss tillsammans? Det skulle jag vilja veta.
Eva-Lena Jansson (S):
Jag blev lite orolig där att arbetsmarknadsministern trodde att vi diskuterade sjukförsäkringen, men jag förstod att hon kom in på fas 3 så småningom. Jag kommer tillbaka till fas 3, för det är därför jag har skrivit interpellationen: Jag tycker att det är en besvärande omständighet att vi har en regering som låter påskina att alla som är inne i fas 3 har varit arbetslösa i 8, 10 eller 12 år.
Det finns de som har varit arbetslösa betydligt kortare tid, och det tror jag att arbetsmarknadsministern kan erkänna. De personer som är inne i fas 3 ska alltså nekas utbildning. Det stämmer faktiskt, arbetsmarknadsministern, att flera av dem inte har fått utbildning under vare sig fas 1 eller fas 2. Man kan diskutera tal hit och dit, men vi pratar om människor.
Det är 24 000 personer, fysiska människor, som befinner sig i fas 3 i dag, och de beräknas enligt Arbetsförmedlingen vara 50 000 personer 2013. Till dessa 50 000 personer säger vi: Sätt dig där borta, ingå i gemenskapen, men gör för tusan ingenting när det gäller utbildning för då drar vi in din ersättning! För mig är det ohållbart. Jag tror att det är viktigt att ha en aktiv arbetsmarknadspolitik.
Jag tycker inte att fas 3, fas 2 eller fas 1 har visat på någon aktivitet. Det stämmer att många människor blir glada över att få praktik, men jag har också träffat människor i fas 3 som sagt: Jag har snart praktiserat på vartenda städbolag och i varenda affär, men de anställer mig inte. Varför kan jag bara få praktik och aldrig någon anställning? Jag kan inte få visstidsanställning eller ens timanställning.
Uppenbarligen finns det arbetsgivare som utnyttjar systemet. Det finns oseriösa arbetsgivare som tjänar pengar på detta, och det finns oseriösa arbetsgivare som inte är intresserade av att anställa. De enda som regeringen ställer krav på är de arbetslösa, men de får ingen utbildning. Det är allvarligt och bekymmersamt att vi inte har en regering som tar den här frågan på allvar.
Eva-Lena Jansson (S):
Tack, Hillevi Engström, för svaret! Min fråga grundar sig på att man från Arbetsförmedlingen har visat att jobbcoachning är en mycket dyr åtgärd med en marginell effekt för de arbetssökande. Ytterst få får arbete med hjälp av en jobbcoach. Förutom Arbetsförmedlingens granskning visade TV4:s granskning att de privata jobbcoacherna hade ett sämre resultat än Arbetsförmedlingens egna jobbcoacher. Därför ställde jag frågan vilka åtgärder arbetsmarknadsministern skulle vidta.
Om jag läser svaret rätt uppfattar jag det som att regeringens åtgärd är att följa frågan noga. Det är alltså det regeringen tänker göra. Ministerns säger i svaret att 38 procent hade fått jobb 90 dagar efter avslutad coachning. Min fråga till arbetsmarknadsministern är: Hur många hade fått jobb fem, tio, femton dagar efter coachningen?
Efter 90 dagar, det inser vem som helst, har den där coachen nog ersatts av någonting annat, till exempel Arbetsförmedlingens insatser; jag vet inte. Jag tycker att det är bekymmersamt att regeringen inte tar frågan på större allvar. Vi talar återigen om hur vi använder våra gemensamma resurser.
De inslag som jag såg på TV4 var förskräckande, hur man kunde betala pengar till personer som lekte jobbcoach på ett sätt som jag inte tror att någon i denna kammare anser vara seriöst. De kan inte kalla sig för jobbcoacher. I svaret säger arbetsmarknadsminister att "vid upphandlingstillfället kontrolleras bland annat att företagen har F-skattsedel".
Jag vet inte sedan när det är en kvalitetsstämpel för god verksamhet och seriösa arbetsgivare. F-skattsedel kan snart vem som helst skaffa sig. För mig betyder det inte att man därmed är duglig som jobbcoach. Det betyder inte att man är duglig för något jobb. Det betyder bara att man har haft möjlighet att skaffa sig F-skattsedel. För mig handlar det om att fundera på systemet och vad detta får för effekter.
Får det den effekten att människor verkligen kommer ut i jobb? Om Arbetsförmedlingens egna jobbcoacher gjorde en bättre insats blir min fråga: Varför togs de då bort? Varför var det bättre att dessa oseriösa privata coacher fick hantera frågan vidare? Jag skulle gärna, fru talman, vilja ha svar på dessa frågor. Jag kan inte tycka att det är speciellt seriöst att som ministern bara svara: Jag följer frågan noga.
Eva-Lena Jansson (S):
Jag vill påtala att jag inte bara lyfte fram TV4:s granskning, även om jag tycker att det är viktigt att den tredje statsmakten, medierna, är aktiv och granskar regeringens politik, oavsett regering. Jag hänvisade till Arbetsförmedlingens egen granskning, där man konstaterade att Arbetsförmedlingens jobbcoachning var mer lyckosam än den privata.
Då blir frågan varför man ska fokusera på den mindre lyckade jobbcoachningen. Till Hanif Bali vill jag säga att det inte ligger i min människosyn att räkna bort en enda person. Jag vägrar räkna bort människor. Jag räknar med alla, oavsett om de har funktionsnedsättningar, var de kommer från, om de är kvinnor eller män, gamla eller unga. Jag räknar aldrig bort några människor. Jag vet inte om Hanif Bali missade debatten om fas 3.
Det är din regerings åtgärd, och det är en återvändsgränd som heter duga. Jag ska villigt erkänna att jag kritiserade den socialdemokratiska regering som var ansvarig fram till 2006 för att man hade vissa saker som var mindre bra i sin arbetsmarknadspolitik. Det är viktigt att den nuvarande regeringen, som har haft fem år på sig, tar ansvar och slutar gömma sig bakom Göran Persson.
Han är en stor man som satt länge som statsminister, men det är faktiskt dags att ta ansvar för sin egen politik. Jag ställde ett par frågor till arbetsmarknadsministern. Hur många dagar tog det innan man fick jobb? I den redovisning som arbetsmarknadsministern hänvisar till står det 90 dagar efter avslutad coachning. Om det har gått 90 dagar har det ju hunnit hända en hel del sedan coachningen.
Jag vill också igen ställa frågan: Anser arbetsmarknadsministern att det är en kvalitetsstämpel att ett företag har F-skattsedel?
Eva-Lena Jansson (S):
Det var tur att arbetsmarknadsministern återvände till min interpellation. Jag trodde att hon skulle tala om allting annat än den. Det är visserligen viktigt att diskutera privatisering av offentlig sektor och även apotek. Men jag tror att vi håller oss till interpellationen. Min fråga var: Avser arbetsmarknadsministern att vidta några åtgärder med anledning av att resultatet av jobbcoachning har visat på marginell effekt för arbetssökande? Svaret på den frågan är nej. Hon tänker inte göra något. Hon tycker att det är bra som det är.
Uppenbarligen är det en kvalitetsstämpel att ett företag har F-skattsedel. Meeri Wasberg pekar på en väldigt viktig faktor. Om Arbetsförmedlingen under en socialdemokratisk regering eller en borgerlig regering inte får rimliga förutsättningar att utföra sitt jobb kommer man inte att lyckas i särskilt stor omfattning. Om man får möjlighet att ge god service lyckas man bättre.
Det är viktigt att peka på det Arbetsförmedlingen säger och även TV4 redovisar. De coacher som fanns på Arbetsförmedlingen lyckades bättre än de privata jobbcoacherna. Man kan fundera på om det är en del i regeringens ideologi.
Om man ska ha någon arbetsmarknadspolitisk åtgärd och någonting som verkligen leder till jobb ska det handla om att man tar offentliga medel till att starta privata företag, och så kallar man det jobbcoacher och en aktiv arbetsmarknadspolitik. Det är egentligen resultatet. Det är de som har fått jobben och inte de som är arbetslösa. Jag vill ändå veta: Är ministern så helt nöjd med dagens situation?
Eva-Lena Jansson (S):
Jag har några frågor med anledning av den debatt som pågår. Jag tackar Monica Green för att hon har ställt interpellationen. Jag har en fråga till Finn Bengtsson med anledning av hans inlägg i interpellationsdebatten: Hur definierar Finn Bengtsson och Moderaterna ordet bidrag? Det är i alla fall intressant eftersom man kallar dem som är sjuka och därmed får ut pengar från sjukförsäkringen för bidragstagare. Man kallar dem som är arbetslösa och får ersättning från arbetslöshetsförsäkringen för bidragstagare.
Så hur definierar Finn Bengtsson och Moderaterna ordet bidrag? Frågan är lika relevant att ställa till Gunnar Andrén och Folkpartiet, så jag är tacksam om också Gunnar Andrén kan definiera detta. I svaret från Anders Borg till Monica Green refererade han till en fråga och skriver: Hon har också frågat vad jag avser att göra för att den nedsatta arbetsgivaravgiften inte bara blir ett bidrag till arbetsgivarna. På den frågan har inte Monica Green fått något svar från Anders Borg.
Jag vore tacksam om Anders Borg skulle kunna besvara frågan i debatten. Vi kan referera till massor med arbetsgivare som vi har träffat. Några kanske har anställt ungdomar som har varit arbetslösa, men vi vet också att många har haft ungdomar anställda och därmed fått ersättning trots att de inte har anställt en enda ung människa till.
Det viktigaste vi kan göra i Sverige är att bekämpa ungdomsarbetslösheten och se till att varenda arbetslös ungdom kommer i jobb. Då är det viktigt att ha en aktiv arbetsmarknadspolitik som börjar dag ett. Det ska inte vara som regeringen säger - att unga kan få nystartsjobb efter sex månader utan arbete.
Jag vet inte hur lång tid finansministern anser att sex månader är, men för mig som har unga i min närhet är sex månader en evighet. Att gå och vänta i sex månader på att få en aktiv åtgärd är inte hållbart. Det är inte bra. I svaret från finansministern står att regeringen därför inte har några planer på att avskaffa nedsättningen och därmed göra det dyrare att anställa unga.
Finansministern har uttalat sig om lönebildningen och hävdat att man inte kan ha den lönebildning som man har på arbetsmarknaden där ingångslönerna på arbetsmarknaden är för höga i dag. Det är tydligen det som håller tillbaka anställningsformen. Är detta en del i att hålla tillbaka lönebildningen på arbetsmarknaden ihop med de sänkta skatterna? Det är en fråga till finansministern. Jag skulle vilja ha svar på Monica Greens fråga.
Är inte de arbetsgivare som inte har anställt en ung människa att betrakta som bidragstagare utan att ha gjort en enda insats på arbetsmarknaden? Jag hoppas kunna få svar på dessa frågor, fru talman.
Eva-Lena Jansson (S):
Det är inte Riksrevisionens uppgift; det är politikernas uppgift att tala om hur man hanterar pengarna. Man kan välja att sänka arbetsgivaravgifterna för de arbetsgivare som anställer unga arbetslösa och inte ge bidrag till dem som redan har anställda - de kommer ju inte att bli anställda på nytt.
Vi menar att det är mycket smartare att använda pengarna till att anställa dem som är arbetslösa, i stället för att, som den här regeringen, låsa in arbetslösa i fas 3 och säga: Ni har utbildningsförbud. Stanna i två år. Gör ingenting. Det är regeringens politik. Regeringen har dragit ned på arbetsmarknadsutbildning. Där skulle man kunna använda de här pengarna så att fler unga får jobb. Vi vet att många av dem som går en arbetsmarknadsutbildning får jobb direkt.
Man skulle kunna se till att de arbetslösa ungdomarna slapp vänta i 100 dagar innan de får en aktiv åtgärd. Man skulle kunna se till att de slapp vänta i sex månader innan de får ett nystartsjobb. Vad avser finansministern att göra för att den sänkta arbetsgivaravgiften inte bara ska bli ett bidrag till arbetsgivarna? Man ställer inga krav på de arbetsgivare som inte anställer några.
Det är verkligen att smeta ut pengarna i stället för att ha riktade insatser. Jag tycker att det är synd att vi har den här typen av bristande arbetsmarknadspolitik och en felaktig användning av pengar. Jag är tydlig med att jag tycker att lönebildning och ett avstående av pengar tidigare ska kvarstå även efter det att den här regeringen har fått hantera frågorna.