KBLab/rixvox huggingface dataset:
Peter Persson (S):
Jag tackar finansministern för svaret. De gemensamma lösningarna i välfärdspolitiken skapar frihet för de många människorna. De privata lösningarna skapar frihet för dem som har betalningsförmåga.
Att vårt land under många år med socialdemokratisk ledning valde de gemensamma lösningarna var en färdväg mot ett större mått av jämlikhet. Det är kommuner och landsting som är de praktiska bärarna av välfärdspolitiken i vårt land.
Varje dag känner ett litet barn och barnets föräldrar en oerhörd frihet och trygghet när de går till förskolan. Detsamma gäller när människor möts i skolan eller får vård och omsorg i äldreomsorgen.
Det är egna skatter i kommunerna genom att människor arbetar och statsbidrag som är grunden för att välfärdspolitik kan bedrivas. Den moderatledda regeringens viktigaste strategi i all politik är att sänka skatterna.
Det påverkar kommunerna direkt och indirekt. Direkt har 130 miljarder i skatteskänkningar och en sänkning av skattekvoten från 48 procent till 44 procent av bnp slagit igenom i kommunsektorn därför att statsbidragen faktiskt inte har räknats upp. Till en del har de räknats upp.
Men vi har haft en befolkningsökning på 440 000 personer, och priser och löner har ökat. I dag, med den större befolkningen, är det 10 000 färre som arbetar inom den gemensamma välfärden än när den socialdemokratiska regeringen styrde.
Enligt Ekonomistyrningsverket förväntas vi i år ha ett underskott i den kommunala sektorn på 12 miljarder kronor. Det driver fram skattehöjningar massivt i kommuner och landsting.
Dessa skattehöjningar får pensionärerna, föräldralediga, arbetslösa och sjuka, som inte har fått några statliga skattesänkningar, betala. Så ser jobbskatteavdragen ut. Vi har en omfördelning av skattebördan, och samtidigt trängs förutsättningarna för välfärdspolitiken tillbaka.
Det är den direkta verkan. Den indirekta är massarbetslösheten som den högerledda regeringen administrerar. För den betalar kommunerna ut försörjningsstöd på försörjningsstöd, och det har skett en ökning med 30 procent sedan 2006. Detta trycker tillbaka andra kommunala utgifter.
Jag vill därför ställa några frågor till finansministern. Anser finansministern att skolan, vården och jobbsatsningarna har tillräckligt med resurser? Skulle han vilja öka resurserna till skolan, vården och jobbsatsningarna, eller vill han fortsätta skattesänkningspolitiken om ett val skulle vinnas?
Peter Persson (S):
Först vill jag rikta ett tack till Gunnar Andrén för det oväntade eldunderstödet. Det var en torped midskepps mot finansministerns fartygsbygge. Det var härligt att höra, Gunnar. Jag kastar gärna en livbåt till dig när skeppet ska sjunka.
Till finansministern vill jag säga att han vet att det är färre anställda i kommunfinansierad verksamhet. Det är 10 000 färre anställda jämfört med 2006 som arbetar i den direkta verksamheten.
Vi är nere i antal 100 per 1 000 boende, på samma nivå som under saneringsåren. Vad finansministern räknar in är de tusentals och åter tusentals som kommuner har anställt i tillfälliga arbetsmarknadsåtgärder därför att staten har svikit. Det är sanningen.
Finansministern verkar inte särskild bekymrad över kommunsektorns ekonomi och därmed förutsättningar att klara välfärden. Jag läste vad han skrev i Dagens Industri i slutet av förra året, då han säger: De kommuner som har problem har inte skött ekonomin, eller så har de strukturproblem. I mitt hemlän, Jönköpings län, höjer det moderatledda landstinget skatten med 40 öre.
Är det misskött? I mitt hemlän höjer det alliansstyrda Sävsjö med 55 öre i samlad effekt. Är det misskött? Det alliansstyrda Värnamo höjer med 58 öre i samlad effekt och det moderatledda Gislaved med 69 öre i samlad effekt. Är de misskötta, Anders Borg? Har de strukturproblem?
Eller kan det ha ett samband med att finansministern och regeringen i princip väljer att låta hela budgetutrymmet gå till skattesänkningar och att kommuner tvingas betala för massarbetslöshetens kostnader och nedskärningar i sociala villkor för människor?
Då kommer besparingar, nedskärningar i verksamheter och försämringar. Och då inträder också någonting annat, nämligen att kommunens verksamhet blir en bas och andra etablerar sig och säger: Du kan köpa till.
I går i SVT kunde vi höra om konceptet Silver Life i äldreomsorgen. Kommunen står för en bas, och du som har pengar kan köpa en bättre kvalitet. Det är inte längre behovet som styr utan den ekonomiska resursen hos den enskilde. Sjuka och fattiga ställs i en annan kö.
Är det en bra utveckling, finansministern, att vi börjar få en situation där starka kapitalintressen exploaterar ett missnöje med välfärden och säljer in en annan produkt för den som har en god ekonomisk situation? Behöver inte skolan, vården och jobbsatsningarna mer resurser, finansministern?
Tänker finansministern fortsätta att driva skattesänkarpolitik som den viktigaste ambitionen i den ekonomiska politiken?
Peter Persson (S):
Varför måste man alltid vänta till memoarerna? Jag vet att det i Anders E Borgs memoarer med titeln Dessa åtta långa år kommer att stå: Vi var alltför ensidiga i vår tro att skattesänkningar skulle driva fram nya jobb.
Det var en felsyn, präglad av min nyliberala ungdom, och ledde också till att äldreomsorgen utarmades, skolan fick problem och antalet anställda i den gemensamt finansierade verksamheten blev alltför få. Det led vi av i många år. Jag slår vad med dig, Anders Borg.
Detta kommer du att skriva i dina memoarer om 20 år. Vi kan väl komma överens efteråt vad vi ska slå vad om. En hyggligt lämplig sak jag kan erbjuda är kanske det femte jobbskatteavdraget under någon månad; det kommer nämligen att stå så.
Finansministern vet, liksom jag och andra, att det är färre anställda ute i förskolorna, i skolorna och inom äldreomsorgen, annars läser man inte Katrineholms-Kuriren eller Jönköpings-Posten eller är ute och lyssnar på människor.
Antalet är nere på 125,9 personer per 1 000 invånare, samma som under den svåra budgetsaneringen som gjordes för att rädda landets ekonomi. I dag skärs det ned för att få resurser till att göra stora skattesänkningar. Det är den avgörande och stora skillnaden.
Så ser sambanden ut mellan statliga skattesänkningar, kommunala skattehöjningar och nedskärningar i välfärden.
Peter Persson (S):
Jag får justera ned talarstolen - vänsterpartisterna har blivit lite väl stora. Herr talman!
Den här debatten har tydlig anknytning till den debatt jag hade med finansministern tidigare i dag om den kommunala sektorns ekonomi och förutsättningar att bedriva välfärdspolitik.
Anders Borg var inte särskilt intresserad av att diskutera det, utan han gick omedelbart till sitt favoritämne och parkerade där. Han utslungade: Socialdemokraterna står för bidrag, bidrag, bidrag! Så har Moderaterna döpt om social rättfärdighet. Försäkring när man är sjuk, försäkring när man är arbetslös, det är bidrag.
Att de som behöver det solidariskt erhåller det från det gemensamma, det är tungt för Moderaterna. Men det är lätt för Moderaterna att närma sig sitt gamla älsklings- och favoritområde. Säger man "skatt" högt får man ta fram luktsalt för att de ska slippa förlamas.
Säger man "omfattande fördelning" är reaktionen likadan. Man har dock valt att försöka ta striden på ett annat sätt. I dag väljer man att lova de många vad bara de få kan erhålla. Man väljer att bryta loss politiken från det gemensamma och säga "det privata" och "valfriheten".
Den stora valfriheten är inte att få välja omfattning och inriktning av äldreomsorg, skola och förskola, som ju är det viktigaste för människan. Nej, den stora valfriheten för Moderaterna och regeringen är att släppa in de privata utförarna eller producenterna i verksamheten. Varför?
Jo, därför att man vet att när man skruvar ned skattetrycket men behoven finns och människor längtar efter mer gemensam verksamhet, då kommer man att säga: Lägg till en krona eller två, så får du en bättre verksamhet. Det åskådliggjordes i går i SVT.
Silver Life: Basnyttan är kommunal, men du tar upp din egen plånbok och köper dig bättre vård. Det är fjärran från behov, fjärran från krämpor, utan kvaliteten och förmerandet av välfärden ligger i din egen betalningsförmåga.
Det här är slutprodukten när det privata vinstintresset möter politikens oförmåga att hålla det på plats. Vill du ha den utvecklingen, Anders Borg? Tycker du att det är önskvärt? Jag hade ju en lång debatt om JB-gymnasierna med finansministern här i kammaren.
Det var innan det blev ett stort medialt intresse. Då raljerade finansministern över min kritik. 1 miljard i konkurs, 100 miljoner i lönegaranti, elever och anställda på gatan - det var oproblematiskt då. Har du ändrat uppfattning, Anders Borg?
Kan du säga att det är fel att riskkapitalbolag plockar russinen ur kakan och sedan går i konkurs när vinsten inte finns till städes? Orkar du det, Anders Borg?
Peter Persson (S):
Jag noterade nyss att finansministern talade i fyra minuter utan att en gång nämna bidrag. Det måste vara nära nog ett rekord. Till er som råkar vara sjuka eller arbetslösa vill jag säga: Det är inte ert fel. Jag vill ha ett samhälle där vi tar ett gemensamt ansvar.
I morgon kan jag eller någon annan vara sjuk eller arbetslös. Då är inte jag någon bidragstagare som snyltar. Jag är en del av ett samhälle och en gemenskap där vi visar solidaritet och ställer upp för varandra. Det handlar också den här debatten om, den om kommuner, om riskkapital och om hur välfärden ska organiseras.
Jag interpellerade fyra statsråd, däribland Borg, kring just denna frågeställning. Borg hade dess värre inte möjlighet att närvara. Alla interpellationer överläts till Peter Norman, statsrådet som brukar skälla på bankerna, men alla vet att han aldrig kommer att bitas. Så är det också nu när det gäller riskkapitalbolagen. Den viktiga frågeställningen rullas iväg över valet.
Ty egentligen har man ingenting emot att släppa in de här intressena i välfärdspolitiken, för de kommer att vara motorer i den omdaning som den moderatledda regeringen längtar efter.
Om ni inte gör det skulle jag vilja, här och nu, Anders Borg, att du säger: Vi kommer inte att acceptera blandfinansiering i välfärden. Om du gör det kommer din trovärdighet att öka en smula.
Peter Persson (S):
Jag tackar näringsministern för svaret på min interpellation. Jag skriver om skogsindustrins betydelse. Av industrins sysselsättning, export, omsättning och förädlingsvärde svarar skogsindustrin för 10-12 procent.
Den är starkt exportinriktad, och eftersom råvaran i huvudsak är inhemsk ger den ett betydande bidrag till vårt lands handelsbalans. Av massa- och pappersproduktionen exporteras nära 90 procent, och motsvarande för sågade trävaror är nära 75 procent.
Skogsindustrin ger runt om i vårt land direkt arbete åt nära 60 000 personer, och väver man in underleverantörer i olika skepnader handlar det om uppemot 200 000 jobb.
I flera län svarar skogsindustrin samlat för 20 procent, eller mer, av industrins sysselsättning.
I dag genomgår delar av branschen en kraftig strukturell, men också konjunkturell, kris där det behövs näringspolitik och politik för stärkt konkurrenskraft. Enligt min uppfattning måste det finnas ett samlat ansvar för sysselsättning, omställning och produktutveckling.
Vad gäller sågverken handlar det bland annat om åtgärder för att få i gång bostadsproduktionen, som havererat under sittande regering. Massa- och pappersindustrin behöver hitta nya och förändrade användningsområden.
Det första hon säger är: Marknaden sköter sig själv. Politiken ska hålla sig borta. Jag är glad för att politiken inte lägger sig i. Marknaden ska sköta detta.
Det andra hon säger är: Sänk skatten. Centerpartiet har i nära tid blivit en direkt reflex av Moderaterna. Vilket samhällsproblem som än tornar upp sig är svaret ständigt: Sänk skatten, sänk skatten!
Har näringsministern verkligen inget annat att säga till en industri som sysselsätter 200 000 i vårt land, och som är oerhört viktig för små samhällen och glesbygd, än att marknaden sköter sig själv, sänk skatten?
Peter Persson (S):
Ytterst handlar min interpellation om jobben, om tryggheten för de 230 pappersarbetare som varslats i Hallstavik, 175 i Kvarnsveden, 130 i Nymölla, och jag kunde fortsätta.
Socialdemokratisk politik handlar också, Annie Lööf, om trygghet för de löntagare som kommer från annat land. Du kan hitta dem på parkeringsplatser i Jönköpings län. De kör för 4 000-5 000 kronor i månaden, lagar sin mat på trangiakök och sover i hytten.
Det är inte deras fel, men de bidrar till en osund konkurrens som inte du vill göra någonting åt. Därför föreslår vi socialdemokrater en vägslitageavgift. Alla som kör på våra vägar ska vara med och betala. Och du beslogs med lögn i tidigare debatt i dag när du sade att vår vägslitageavgift inte har någon miljöprofil. Det har den visst.
Och de resurserna ska investeras - jag vill säga det - i infrastruktur. Jag räknade upp anställda som varslats på bruk. Jag kunde fortsätta uppräkningen med massabruk och sågverk.
Människor i gamla och nya bruksorter har varit med om konjunkturförändringar förr. De har varit med om stora strukturella förändringar förr. Men då fanns det en levande politik som tydligt byggde på tre modeller.
Det handlade om ett samhälleligt ansvar och en näringspolitik som stimulerade omställning och utveckling, bland annat i skilda branschprogram, som den moderatledda regeringen raskt kastade i papperskorgen när den tillträdde efter valet 2006.
Det handlade om att satsa på utbildning för att klara att konkurrera med alltmer utvecklade och komplicerade produkter. Det handlade om att satsa på trygghet, en bra och robust arbetslöshetsförsäkring som underlättade omställning och vilja att gå vidare.
Allt detta har den moderatledda regeringen, som du tjänar, slagit sönder eller begränsat. Det som jag beskriver var tillsammans en grund för en svensk modell som klarade hård konkurrens på världsmarknaden, ständiga rationaliseringar och omställning.
Min interpellation om den utsatta massa- och pappersindustrin och skogsindustrin blottlägger framför allt att vi har en näringsminister som har ett mycket begränsat intresse för näringspolitik, och det är djupt beklagligt.
Peter Persson (S):
Låt mig först slå fast att massa och papper till 80 procent går på järnväg. Järnväg, Helena Lindahl!
Låt mig också slå fast att vägslitageavgiften handlar om att skapa konkurrensneutralitet för att inte slå ut de svenska åkerierna i Bankeryd och på andra platser. Denna debatt handlar om det utsatta läget för sågverk, papper och massa.
Den handlar om det samhälleliga ansvar som ni kastade bort. På tio år har den svenska läkemedelsindustrin tappat innovationsförmåga. Branschprogrammet, receptet, kastades bort, och så har Annie Lööf gjort i bransch efter bransch.
Det vi behöver i näringspolitiken är ett nationellt innovationsråd som ser över hela vår industri och jobbar med utveckling. Vi behöver branschprogram som utarbetas och samverkar mellan företag, fack, samhälle och ekonomi.
Vi behöver stimulera forskning för att hitta en annan produktanvändning och särskilt komma närmare pilotanläggningar och demonstrationsanläggningar och stödja detta. Skogsindustrin är grön till sin karaktär, nyttig och nödvändig.
För att forma en sådan strategi som jag beskriver krävs ett samhälleligt tänkande. Det kan vara svårt för Annie Lööf när hon har Margaret Thatcher som förebild.
Peter Persson (S):
Tack för svaret, statsrådet Norman, i stunden varande tre partiledare och en finansminister, ty jag hade ställt fyra interpellationer.
Det var om riskkapital inom utbildningssektorn till Björklund, om skola, vård och omsorg till finansministern, om riskkapital inom hälso- och sjukvården till socialministern och mer allmänt om riskkapital i välfärden till näringsministern.
Bakgrunden till mina interpellationer är naturligtvis den nyliberala flodvåg som svept över svensk välfärd.
Privatisering, avreglering och marknadsstyrning skulle ge högre effektivitet, mer resultat för pengarna och så kallad valfrihet. Det har gett miljarder i vinst som finurligt till slut hamnat i skatteparadis.
Det har blottat vägda blöjor och vanvård i äldreomsorgen, och konkurser och stängda skolor när vinsterna uteblev. När medborgarnas kritik stegras försöker regeringens företrädare avleda det genom retorik.
Finansminister Anders Borg, tidigare i debatt med mig en ivrig försvarare av riskkapital, har sagt: Jag tycker att den ägarprövning vi ska göra bör landa i att det är långsiktiga uthålliga ägare. Det tycker jag talar för att det inte bör vara riskkapitalbolag på det nuvarande sättet i framtiden. Så sade han i en SVT-intervju.
Utbildningsminister Jan Björklund säger att riskkapitalbolagen inte längre ska få vara kvar i välfärdssektorn. Det är retoriken.
Men politiken, den ligger fast, ty de tilläggsdirektiv som Peter Norman talar om, som getts till den utredning som finns i anknytning till friskolefrågan, är med förlov sagt ludd, ludd, ludd. Och redovisningen skjuts upp till efter valet.
Den 1 november 2014 ska vi få reda på ståndpunkterna.
Jag tolkar det så att regeringens samlade svar, bortom finansministerns och utbildningsministerns retorik, egentligen är: Riskkapitalbolag och vinstmaximering i välfärden genom skattemedel är okej och bra.
Men man vill inte debattera frågan eller klargöra sin ståndpunkt förrän efter valet. Det är därför jag inte får möta de olika ansvarsföreträdarna här i en debatt. Däremot ska man ute i den offentliga debatten fritt kunna framföra kritik.
Jag vill nu, herr talman, slå fast att i det samlade svaret från tre partiledare och en finansminister, varande Peter Norman, fastslås att riskkapitalbolag och vinster placerade på fantastiska öar är bra.
Peter Persson (S):
Jag tillhör dem som tror att politik och demokrati vinner på att vi ärligt redovisar våra avsikter. De så kallade nya moderaterna lånade värdeord från socialdemokratin. Man talade om välfärd och till och med om jämlikhet. Det måste ha känts ovant för många.
Detta skulle nås genom mindre resurser, skattesänkningar, privatiseringar, rätt att tjäna pengar på gemensamma skattemedel, avregleringar och marknadslika villkor. Är det inte bättre att moderater talar om sina planer tydligt?
Skattesänkningar och privatiseringar på en marknad leder oundvikligen fram till en situation där den enskilde ska börja betala själv - för lite bättre utbildning, lite bättre hemtjänst, en annan vårdkvalitet i de privata vårdgallerior som växer fram i de stora sjukhusen.
När starka vinstintressen och marknad förs in på områden som har helt andra syften, nämligen att fördela efter behov, slås jämlikheten ut. Rätten att tjäna pengar på offentliga verksamheter går före krav på kvalitet och omsorg om elever, patienter och äldre.
Kvalitetsförbättringar har uteblivit. Rubrikerna har i stället handlat om miljardvinster, vanvård och skolkonkurser.
Är det inte bättre, statsrådet Norman, att ni säger: Det är priset vi får betala - det är konsekvensen och effekten av att bryta ned välfärdssamhället och ersätta det med ett marknadssamhälle. Då hade det hade blivit en renare och ärligare debatt.
I systemet ligger också stora bonusar som morötter för enskilda. Detta är riskkapitalistens hela affärsidé: snabbt in, höja värdet, sälja. De som betalar är alltid personalen. Men det är någon mer som betalar. Det är också alla vi skattebetalare som drar fram vinsterna.
Det är barnen i skolan och de gamla i äldreomsorgen som får ta det. Talmannen har förstås rätt när han säger att regeringen uppträder som ett kollektiv. Säg då öppet, statsrådet Norman, att regeringen tycker att detta är ett bra system och att skattemedel kan förslösas och användas i detta syfte.
Det kommer att fungera som en dementi om andra statsråd säger något annat i framtiden.
Peter Persson (S):
Jag vill tacka för välkomstapplåden och sedan säga att med statsrådet Normans logik skulle Reinfeldt och Borg omedelbart ändra uppfattning. De skulle säga: Vi gör en ny, stor skattesänkning, för då kommer intäkterna in i massor till staten som nu saknar pengar. Men det säger de inte.
Nu är det skattestopp som gäller. Jag tycker att debatten har varit mycket klargörande.
Ett av de viktigaste ledorden stod Staffan Anger för när han sade att vinstintresset är en bas och en drivkraft för välfärd för Moderaterna. All right! Jag tycker att det är ärligt och har respekt för den hållningen.
Jag konstaterar också att de verbala piruetter som Björklund och Borg har gjort när det gäller riskkapitalbolag saknar värde, ty regeringens samlade bedömning står Peter Norman för.
Han lägger tydligt fast att riskkapitalbolagen har kommit för att stanna och kan också expandera inom välfärdssektorn. Varför vill vi socialdemokrater begränsa vinstuttaget och vinsten som drivkraft? Jo, det handlar nämligen om att vinstmaximering leder bort.
Det drabbar jämlikhet. Det drabbar sammanhållning eftersom det är några som är mindre lönsamma. Vi vill inte ha ett marknadssamhälle.
Peter Persson (S):
Jag tackar finansministern för svaret. Jobben är den avgjort viktigaste frågan och den moderatledda regeringens stora misslyckande. Runt 400 000 människor är i dag arbetslösa i vårt land. Det är 140 000 fler än när Borg blev finansminister. Det är så hans ämbete ska mätas.
Jobben är viktiga för den självkänsla de ger till enskilda människor. Det handlar om friheten att med egen inkomst råda över sitt eget liv. Arbetet bidrar dock också med inkomster till det gemensamma - jobben är grunden för att kunna upprätthålla välfärden.
Därför skrev jag tre olika interpellationer för att debattera jobbmisslyckandet. Den första gick till statsministern, därför att jag tycker att han i partiledardebatten talade om arbetslösheten som ett marginalproblem. Han nämnde grupper med svag anknytning till arbetsmarknaden, som nykomna till Sverige och ungdomar.
Arbetslösheten är inte ett marginalproblem - det är ett brett samhällsproblem i Sverige. Därför skrev jag en andra interpellation, till finansministern, om åtgärder mot svag tillväxt.
Det gjorde jag inte minst mot bakgrund av att låg tillväxt tillsammans med skattesänkningar på nära 140 miljarder har skapat ett hål i de offentliga finanserna. När Anders Borg blev finansminister 2006 hade Sverige 65 miljarder i överskott i offentliga finanser.
I år förväntas ett underskott på 87 miljarder kronor i de offentliga finanserna. Det är en försämring med 152 miljarder på åtta år. Det är så finansministern ska mätas.
Den tredje interpellationen handlade om strategin för att minska arbetslösheten när nu skattesänkningspolitiken har misslyckats. Finansministern gjorde konststycket att slå ihop dessa tre olika politikområden i ett svar här i kammaren.
Jag är glad över att finansministern är i kammaren och förvisso över att få ett svar på mina interpellationer.
Men hans svar gör mig djupt orolig, för det kan sammanfattas med en självgodhet mitt i massarbetslöshetens Sverige: Det finns bara en väg. Vi har lyckats med politiken. Det vi föresatte oss har vi klarat.
Jag tror att finansministern egentligen känner sig alltmer ensam i den oreda och det haveri som är och kommer att vara eftermälet till jobbpolitiken. Den enda vägens politik à la Borg är ett stort misslyckande, herr talman.