KBLab/rixvox huggingface dataset:
Roland Utbult (KD):
Jag tackar ledamoten Amanda Lind för hennes tal. Nu debatterar vi en sak som är historia, och den går som bekant inte att ändra på. Ledamoten är numera ledamot, och jag tänker inte lägga ansvaret på henne nu. Men eftersom ledamoten tidigare var kulturminister skulle jag vilja höra lite om detta.
Riksrevisionens kritik handlar om bristande transparens och bristande träffsäkerhet. Det är oerhört allvarligt. Mer hade kunnat göras, säger ledamoten, och det finns fortfarande människor som lider efter det som hände.
Den bristande träffsäkerheten gjorde att det fanns personer, musiker, teatermänniskor inom scenkonsten och så vidare, som inte fick några pengar. Däremot fanns det andra som fick väldigt mycket pengar. Träffsäkerheten var bristande; det vet vi. Det är inte acceptabelt.
Jag undrar hur ledamoten vill kommentera just den bristande träffsäkerheten.
Roland Utbult (KD):
Ledamoten sa i sitt anförande att hon var stolt över den här tiden. Jag kan förstå det. Alla stöd som gick ut stöttades ju också av oppositionen, alltså den nuvarande regeringen.
Man skulle kunna säga att resultatet hade blivit detsamma oavsett regering. Men det var en ganska rörig period. Från början skulle man inte få vara fler än 50 personer som samlades. Sedan var det 300 personer, och man skulle ha avstånd mellan sig. Vi kommer ihåg allt det där. Det var ganska rörigt.
Jag skulle vilja höra hur ledamoten Amanda Lind, tidigare kulturminister, kommenterar den rörighet som fanns i besluten och som många uppfattade som störande. Sedan ska vi veta att avsikten var att motverka spridning av covid-19, vilket naturligtvis väger över när det gäller den här frågan.
Men det fanns irritation, och rätt många undrade vad som höll på att hända. När man till exempel gick till 50 personer som fick samlas var det nästan diktatoriskt - eller det kunde i alla fall uppfattas så.
Roland Utbult (KD):
Min fråga går till kulturminister Parisa Liljestrand. Operan har just firat 250 år, och vi som var där fick uppleva en magnifik festkväll. Men bakom fasaden finns stora brister. Det gäller fastigheten som har enorma renoveringsbehov, och det gäller ekonomin och verksamheten, som har nästan 600 anställda men där musiker får öva i korridoren, för att bara ta ett exempel.
Vi har några av de duktigaste musikerna, sångarna och dansarna i världen, och vi ska självfallet ha ett fungerande operahus och en nationalscen som fungerar även i ett internationellt perspektiv. Hur tar vi frågan om Operans framtid vidare, kulturministern?
Anders W Jonsson (C):
Detta är en mycket intressant diskussion därför att det är så oerhört tydlig vilken syn man har på människan. Ska det vara kommunen som bestämmer över de äldre, eller ska de gamla själva ha rätten att fatta beslut om sina liv? Vi är helt överens med Peter Persson om att det i grunden förstås är en biståndsbedömning som avgör om den äldre har rätt till hemtjänst och har rätt till en plats i ett särskilt boende eller inte.
Men sedan skiljer vi oss i frågan om vem som sedan ska ha rätt att bestämma. Peter Persson tycker att om man väl har bedömts ha rätt till tio hemtjänsttimmar är det kommunen som ska bestämma vem som ska komma hem till den äldre och vem det är som ska utföra hemtjänsten. Vi i Alliansen anser däremot att den enskilde måste ha den makten, även om man är 80 eller 90 år.
Sedan försöker Peter Persson göra en fråga av detta med tillval. Om man vill ha hjälp med att tvätta fönstren måste man ta pengar till detta ur egen plånbok, oavsett om LOV tillämpas eller inte i kommunen. Det är exakt detsamma beroende på att den enskilde i dag får betala för den typen av tjänster, och så har det varit under många år.
Jag tycker att det är avslöjande att Peter Persson och Socialdemokraterna beskriver detta som en obligatorisk privatisering av äldreomsorgen. Jag tror nämligen att när de gamla får makten kommer inte hundra procent av dem att välja en privat utförare. De flesta kommer sannolikt att välja den kommunala utföraren. Detta är inte en obligatorisk privatisering av äldreomsorgen.
Det handlar om att makten flyttas från kommunala tjänstemän och från kommunpolitiker dit den rätteligen hör hemma, nämligen vid köksbordet hos de äldre. Mer av närhetsprincip kan man väl inte komma till än att makten faktiskt ligger där den ska ligga, nämligen hemma hos människorna.
Anders W Jonsson (C):
Statsrådet har på ett bra sätt besvarat den fråga som ställdes: Vad avser man att göra för att följa upp de utförsäkrade? Denna interpellation berör dock en annan sak, nämligen frågan om man ska ha en fast bortre tidsgräns i sjukförsäkringen.
Jag tycker att Monica Green hanterar detta på ett ganska historielöst sätt. Bakgrunden till den stora sjukförsäkringsreformen var att man under mandatperioden 2002-2006 upptäckte att de svenska sjukskrivningarna var passiva och betydligt längre än i jämförbara länder.
En avgörande skillnad mellan den svenska sjukförsäkringen och alla andra OECD-länders var att vi i Sverige inte hade en bortre tidsgräns. I det direktiv som den socialdemokratiska regeringen gav till Anna Hedborg var ett av uppdragen att se över vilka konsekvenser det fick att inte ha en bortre tidsgräns i den svenska sjukförsäkringen - något man hade i alla andra länder. Hennes slutsats var tydlig.
Hon sade att konsekvensen av detta är att vi får mycket långa passiva sjukskrivningar i Sverige. Denna slutsats ledde sedan fram till den stora sjukförsäkringsreformen. Jag har haft anledning att följa denna reform noga. Jag har träffat många människor som har passerat den bortre tidsgränsen. Jag har besökt Arbetsförmedlingen vid upprepade tillfällen, senast för någon vecka sedan, för att höra hur det fungerar.
Jag har också tagit del av de uppföljningar som statsrådet hänvisar till. Den bild man får när man besöker Arbetsförmedlingen är att det har varit en positiv förändring för flertalet av dem som har överförts. Arbetsförmedlingen i Gävle beskrev en situation där uppemot 60 procent av dem som hade gått från Försäkringskassan till Arbetsförmedlingen bedömdes ha arbetsförmåga.
De skulle eventuellt kunna försörja sig på eget arbete med hjälp av insatser. Jag möter också människor som har kommit i kläm och som har överförts till Arbetsförmedlingen men saknar arbetsförmåga. Arbetsförmedlingen har sagt att dessa människor är för sjuka och saknar arbetsförmåga och därför ska tillbaka till Försäkringskassan. Där påstår man dock att individen har arbetsförmåga. Det blir ett moment 22.
Därför välkomnar jag de tydliga signaler som statsrådet har gett om att detta är något som man mycket noga ska följa för att dra slutsatser och se vilka förändringar man kan göra för att undvika att människor kommer i kläm. Jag är mycket besviken på den historielöshet som Socialdemokraterna visar.
Man drar sig inte för att skrämma denna grupp av människor med att om de sätter sin fot på Arbetsförmedlingen är det ett straff likvärdigt med avrättning. Det är en stupstock man har gömt på Arbetsförmedlingen. Det sätter skräck i dessa människor. Jag hoppas att vi får en betydligt mer seriös diskussion om vilka förändringar man kan göra i sjukförsäkringen.
Vi får dock aldrig någonsin gå tillbaka till det som var tidigare.
Anders W Jonsson (C):
Jag önskar att den pågående förnyelsedebatten inom socialdemokratin på något vis kan leda tillbaka partiet till där man befann sig i den här frågan hösten 2006. Det fanns en insikt om att Sverige inte kunde ha en sjukförsäkring där en bortre tidsgräns saknades. Vi var det enda OECD-landet som hade det systemet, och det hade fått helt orimliga konsekvenser.
Alliansregeringen tog vid där Socialdemokraterna lämnade. Man satsade, tvärt emot vad Monica Green säger, mycket stora summor på rehabiliteringsgarantin som i dag har gett tiotusentals människor rätt till rehabilitering. Dessutom gjorde man stora satsningar på arbetslivsintroduktionen som vi nu börjar se resultatet av.
Jag vänder mig emot att man använder begreppet stupstock när man beskriver det som Arbetsförmedlingen i dag arbetar oerhört seriöst med, och med framgång. Arbetsförmedlingen i Gävle hade 60 procent som man bedömde hade någon form av arbetsförmåga. Om bara en fjärdedel av det visar sig vara sant, tänk vilken framgång det är mot det system vi hade för fyra, fem, sex år sedan. Jag vill inte sticka under stol med att det finns problem.
Det gäller framför allt de människor som faller mellan stolarna. Jag är därför väldigt glad att statsrådet tar upp att det är ett område som regeringen följer mycket noga och att man vid behov tänker återkomma med förslag till åtgärder. Det gläder mig också att statsrådet här i kammaren tar upp ett kanske ändå större problem, nämligen vad som händer med de unga svårt funktionsnedsatta som aldrig kommer att kunna försörja sig på eget arbete.
Även där funderar man på åtgärder. Det är en grupp som verkligen har kommit i kläm såväl i dag som under den socialdemokratiska tiden.
Anders W Jonsson (C):
Jag vill tacka Elin Lundgren för en bra interpellation som ger oss anledning att diskutera något som jag tycker är viktigt. Jag tackar också statsrådet Maria Larsson för ett uttömmande svar. Det är viktigt i debatten att utgå från det faktiska läget. Rubriken i interpellationen är därför delvis missvisande. Man kan nämligen inte beskriva alkoholkonsumtionen i Sverige som stegrande.
Det är sant att vi hade en kraftig stegring från 1996 fram till 2004, men därefter har vi glädjande nog kunnat se en sjunkande alkoholkonsumtion i landet. Konsumtionen följs som vi vet noggrant av bland annat Sorad vid Stockholms universitet.
Man skriver i sin senaste rapport att helåret 2008 hamnade den totala alkoholkonsumtionen på 9,4 liter ren alkohol per invånare 15 år och äldre, vilket är en minskning med 3 procent jämfört med 2007. CAN, som även följer utvecklingen, har också positiva siffror. Man konstaterar bland annat att det bland pojkar i årskurs 9 blir allt fler som avstår från alkohol.
Samtidigt har också langningen av alkohol till unga avtagit. Det här är en spännande utveckling. Under de senaste sex åren har tillgängligheten på alkohol ökat kraftigt, och vi har fått en mer aggressiv marknadsföring. Samtidigt ser vi en minskad alkoholkonsumtion.
I den alkoholpolitiska debatten borde vi kanske intressera oss mer för vad det är som händer nu än ständigt göra jämförelser med hur det såg ut för 20 år sen och säga att det var bättre förr.
Det är lockande att dra slutsatsen att den positiva utvecklingen är resultatet av den omorientering av statens alkoholpolitik som skedde i början av 2000-talet med en tydligare betoning av kommunernas ansvar att jobba förebyggande och dessutom en tydlig prioritering av förebyggande arbete bland barn och unga.
Något som dess värre inte stärker denna uppfattning är den rapport som kom från Riksrevisionen för några veckor sedan. Här påtalas att det finns svaga belägg för att den förda politiken har lett till förändringar i alkoholkonsumtionen.
Man ska dock tänka på att det faktum att man inte kan mäta en förändring som resultat av en åtgärd inte betyder att förändringen inte har skett som ett resultat av åtgärden. Mycket stora belopp, närmare 1,4 miljarder, har satsats på alkoholpolitiken under 2000-talet.
Är det så att skattebetalarnas pengar inte har gett effekt hoppas åtminstone jag att regeringens nya ANDT-strategi tar ett rejält avstamp i det som Riksrevisionen har påtalat och ställer betydligt tuffare krav på att alkoholpolitiken ska gå att följa upp och att det ska gå att mäta effekter av genomförda åtgärder.
Framför allt ska det vara en betydligt skarpare tillsyn av redovisningen av den här typen av medel. Frågan är viktig, och Elin Lundgren har på ett föredömligt sätt pekat på de oerhört stora kostnader detta medför, både i form av mänskligt lidande och för samhällsekonomin.
Det gör att vi måste ställa ännu starkare krav på att den politik vi driver på detta område också ska vara en politik som på något vis är baserad på vetenskap, det vill säga att man kan se att åtgärderna har effekt.
Anders W Jonsson (C):
Jag menar på intet sätt att vi kan luta oss tillbaka. Det är på många sätt en väldigt oroväckande situation vi har. Däremot måste vi ta till oss att vi nu vet åt vilket håll det lutar. Sedan 2004 har vi tack och lov en positiv utveckling på området. Vi måste på något vis inse att när det gäller alkoholpolitiken innebar det svenska EU-inträdet att vi förlorade vissa av de verktyg vi hade tidigare.
Vi har blivit tvingade att acceptera alkoholreklam. Vi har blivit tvingade att acceptera införselkvoter som är långt större än vad vi själva skulle önska. Vi har blivit tvingade att acceptera Internetimport av alkohol. Samtidigt som vi har haft den utvecklingen under de senare åren har alkoholkonsumtionen i Sverige minskat. Det är ett väldigt spännande samband.
Marknadsföringen blir mer aggressiv, tillgängligheten ökar starkt men samtidigt ser vi en positiv tendens. Det jag menar att vi måste göra är för det första att driva den restriktiva alkoholpolitiken på EU-nivå. Det gör den här regeringen, och det har tidigare regeringar gjort. För det andra måste vi också skärpa de nationella instrumenten vi har. Där har vi mycket att ta till oss inte minst från den rapport som Riksrevisionen har kommit med.
Vad slutligen gäller gårdsförsäljningen har regeringen tillsatt en utredning som har till uppdrag att ta fram ett förslag som ska utformas så att det inte står i strid med EU-rätten, det vill säga ifrågasätter detaljhandelsmonopolet, och som inte innebär att folkhälsan hotas. Det är ett sådant förslag som regeringen har beställt. Det är förhoppningsvis ett sådant förslag som kommer att komma om några veckor eller en månad.
Därefter har vi att ta ställning till det förslaget.
Anders W Jonsson (C):
Jag och Centerpartiet står helt bakom alliansregeringens politik i denna fråga. Det framgår tydligt i utskottsbetänkandet. Jag är den förste att beklaga att vissa moderater skriver en artikel som blir hyllad av Eva Olofsson och andra vänsterpartister. Kan Eva Olofsson förklara logiken i att alla elever i Sverige, oavsett vilken kommun de bor i, har rätt att välja skola?
Vidare har alla människor med omfattande funktionsnedsättningar, som har rätt till assistans, rätt att välja assistans helt oberoende av vilken kommun de bor i. Vi har också rätt att välja förskola och primärvård. Varför ska då just de äldre inte ha den självklara rätten att bestämma över sina liv?
Jag delar Eva Olofssons uppfattning: Att ha makt över sitt liv handlar inte bara om att kunna välja utförare utan självklart också om att kunna påverka innehållet. Men att ha makten att kunna bestämma vem som kommer hem till en och hjälper en med de allra intimaste sysslorna den dagen man är gammal och behöver hjälp är något som jag och Centerpartiet är beredda att slåss för.
Jag kan instämma i Eva Olofssons synpunkter gällande statistik och möjligheter att ha jämförelser i äldreomsorgen. Där har vi gjort en enorm positionsförflyttning jämfört med 2006. Vi har i dag regelbundna kvalitetsmätningar, och vi har brukarundersökningar som är nedbrytbara på kommunnivå. Det jag också vill ha är brukarundersökningar som är nedbrytbara på enhetsnivå så att man kan följa upp verksamheten.
Här pågår ett arbete genom en frivillig överenskommelse med vårdgivarna på detta område. Den hoppas jag mycket på.
Anders W Jonsson (C):
Jag har stor respekt för Vänsterpartiets och Eva Olofssons hållning i dessa frågor. Vänsterpartiet är konsekvent emot vinstgivande företag inom hela välfärdssektorn. För Vänsterpartiet är det viktigare att det inte ska finnas sådana företag än att individen ska ha rätt att välja. Om det i en kommun är så att de äldre huvudsakligen väljer den kommunala äldreomsorgen för att den är bättre har jag inga som helst problem med det.
Men om de som i exempelvis Bodens kommun till 40 procent väljer något av de sju småföretag som erbjuder hemtjänst vill Eva Olofsson stoppa det eftersom något av dessa småföretag ju kan generera vinst. För mig är principen att den äldre ska ha rätt att bestämma själv viktigare än för Eva Olofsson.
För henne tycks den viktigaste principen vara att det på denna marknad över huvud taget inte får finnas något enda företag som genererar en enda kronas vinst. Hon vill hellre ha en kommunal hemtjänst som går back än ett litet företag som erbjuder hög kvalitet på hemtjänst och råkar göra en kronas vinst. Detta är i grunden en ideologisk fråga. Jag har som sagt stor respekt för Vänsterpartiets hållning i detta, för den är klar och tydlig.
Man tar ställning mot vinster, men man tar därmed också ställning mot de äldres rätt att bestämma.
Anders W Jonsson (C):
Det som jag reagerar på i många av de här debatterna är just att man försöker beskriva att det har skett stora nedskärningar under de gångna åtta åren. Det är precis tvärtom. Under dessa åtta år har vi gjort mycket stora resurstillskott till vårt eget utgiftsområde, där vi har gått från 47 till 62 miljarder, och de generella bidragen till kommuner och landsting har ökat kraftigt.
Men det allra mest glädjande är att vi har fått fler människor i arbete och därmed betydligt större intäkter till kommuner och landsting. Jag tycker att Lennart Axelsson som gammal erfaren kommunpolitiker borde kunna utgå från läget hemma i sin egen kommun. Där finns det flera framgångsrika företag - Danfo, Europrofil och Orica - som är helt beroende av att kunna frakta sina produkter med lastbil till de stora marknaderna.
Hur kan Lennart Axelsson tro att det blir fler anställda på de företagen genom att man tvångsbeskattar och lägger på en lastbilsskatt? Det kommer att bli färre anställda. Därmed kommer det att bli mindre pengar till Nora kommun för att driva äldreomsorg. Hur kommer det att kunna bli fler ungdomar som blir anställda om man lägger in en fördubblad arbetsgivaravgift på unga?
Vi vet att ett av de stora problemen vi har i Sverige handlar om den psykiska ohälsan hos ungdomar, och de flesta forskare är överens om att det beror på att vi har en hög ungdomsarbetslöshet. Med den kunskapen är det fullkomligt obegripligt för mig hur vänstersidan kan säga till Sveriges arbetsgivare: Vi tycker att det ska bli dubbelt så dyrt att anställa ungdomar. Det kommer att leda till större ohälsa bland de svenska ungdomarna och på sikt dessutom till mindre intäkter för vård, skola och omsorg.
Det är här den stora skillnaden mellan oss ligger: Hur vi ska se till att få en friskare befolkning, och, framför allt, hur vi ska se till att få in mer pengar till vård, skola och omsorg.
Anders W Jonsson (C):
Jag tror inte att det finns någon i den här kammaren som anser att barn ska behöva avstå från läkemedelsbehandling på grund av att föräldrarna inte har pengar. Men tyvärr har den här regeringen och idrotts- och sjukvårdsministern lite grann gjort till sitt adelsmärke att lägga fram illa beredda förslag till riksdagen. Ingenstans finns belagt hur stort det här problemet är. Som barnläkare med 25 års erfarenhet kan jag säga att jag vid en handfull tillfällen har råkat ut för den här situationen. Det hänger samman med att vi har ett högkostnadsskydd som omfattar alla familjens barn.
Det kostar max 2 200 kronor, alltså 6 kronor per dag. Dessutom kan man beviljas avbetalning. För den familj som inte har råd med 6 kronor per dag för läkemedel åt alla sina barn finns det möjlighet till ekonomisk ersättning från socialtjänsten. De familjer där det här möjligtvis skulle kunna vara aktuellt är de som har betalningsanmärkningar och därför inte kan få en avbetalningsplan, samtidigt som de inte är berättigade till ekonomiskt bistånd.
Om det ses som det stora problemet skulle vi kunna åtgärda det på det sätt som Socialdemokraterna gjorde fram till 2005. Då var det möjligt att få avbetalning för läkemedel, oavsett hur många betalningsanmärkningar man hade. Vi skulle kunna gå tillbaka till regelverket som gällde före 2005, så skulle alla kunna få läkemedel för 6 kronor per dag. Det allvarliga är dessutom att man över huvud taget inte har tittat på de negativa konsekvenser som förslaget skulle kunna ha.
Hur påverkar förslaget läkemedelskonsumtionen hos barn? Hur påverkar det användningen av antibiotika? Kommer det att bli som i andra länder där det är gratis läkemedel för barn? Där vittnar allmänläkarna om att de måste skriva ut i princip hela släktens läkemedel, även mormors hjärtmedicin, till familjens barn. Herr talman!
Om jag hade 400 miljoner kronor och fick satsa dem på barnsjukvård finns det en lång rad områden där jag ser brister och där pengarna skulle komma till betydligt bättre nytta. Och vi vet ju över huvud taget inte om det här är ett problem.
Anders W Jonsson (C):
Jag delar helt Karin Rågsjös bild av att vi har stora problem i den svenska förlossningsvården. Det handlar om brist på barnmorskor. Man löser inte det genom ett tillfälligt stöd på 400 miljoner kronor per år till de svenska kvinnoklinikerna. Det finns inte horder av barnmorskor som går arbetslösa i Sverige och bara väntar på ett jobb.
Dessutom kan inte en ansvarig klinikledning använda ett tillfälligt statsbidrag till att fastanställa barnmorskor. Vi måste i stället göra det alliansregeringen har gjort, nämligen öka barnmorskeutbildningen. Vi måste också se till att landstingen långsiktigt premierar löneutvecklingen för specialistsjuksköterskor så att det blir attraktivt att skaffa sig denna utbildning.
Jag förvånas lite av det Stockholmsfixerade perspektiv som Vänsterpartiet och Karin Rågsjö har - inte bara i denna debatt utan i många. Jag vill ta med Karin Rågsjö till norra Jämtland. Där har man i decennier haft en illa fungerande primärvård. Det har varit vakanser och stafettläkare. I och med vårdvalets införande 2010 etablerade en driftig läkare det privata företaget Nya Närvården AB.
Det har inneburit att byarna Hoting, Hammerdal och Strömsund nu har en väl fungerande primärvård med gott om läkare, sjuksköterskor och övrig personal. Befolkningen där uppe är oerhört nöjd. Min fråga till Karin Rågsjö är: Varför ska detta stoppas? Varför vill Karin Rågsjö förbjuda vårdval i Sverige?
Varför vill hon och hennes partikamrater i landstinget i Jämtland så fort som möjligt gå tillbaka till hur det var förr när landstinget drev dessa hälsocentraler med mycket stora personalproblem?
Anders W Jonsson (C):
Jag gör gärna ett besök i Hoting. Tack och lov finns det inte förlossningsvård vare sig där eller i Ödeshög. Problemet som Karin Rågsjö är inne på är ett reellt problem. Vi har brist på specialistsjuksköterskor och framför allt på barnmorskor i Sverige. Däremot blir analysen väldigt märklig när man säger: Om vi bara ser till att ge ett tillfälligt statsbidrag på 400 miljoner kronor kan landstingen minsann höja lönerna för barnmorskor.
Detta är ett mycket långsiktigt arbete där man måste värdera upp de arbetsuppgifter specialistsjuksköterskorna har och inte minst se till att de har en långsiktigt bra löneutveckling. Det kommer inte det tillfälliga stödet på 400 miljoner kronor som Karin Rågsjö förespråkar att kunna råda någon som helst bot på. Det är ett tillfälligt stöd som möjligtvis kan användas till internutbildning och annat. Men det kommer inte att råda bot på det allvarliga problemet vi har med brist på specialistsjuksköterskor.
Där är det någonting helt annat som krävs. Jag kommer återigen till diskussionen om vårdval. Jag förstår att Karin Rågsjö är väldigt fixerad vid Stockholm. Här kommer förslaget inte att ha någon som helst effekt beroende på att majoriteten i landstinget kommer att vilja behålla vårdvalen. Där det däremot kommer att ha en förödande effekt är i de socialistiskt styrda landstingen i Norrbotten, Västerbotten, Jämtland och Dalarna. I bland annat Jämtland har man varit tydlig med att man tänker avskaffa det. Man tänker inte ha kvar något fritt vårdval.
Det kommer att få konsekvenser i Jämtland på två ställen. Det gäller i den yttersta glesbygden. De privata etableringarna har kommit i Härjedalen i form av Fjällhälsan, och dessutom har det kommit i norra Jämtland i form av Nya Närvården. Det är där Karin Rågsjös förslag kommer att få en få en förödande effekt. Där innebär det grus i maskineriet för primärvården.
Här i Stockholm kan jag förstå att man inte är engagerad i diskussionen beroende på att det här alltid kommer att finnas ett stort antal vårdcentraler att välja på. Däremot kommer effekterna att synas väldigt tydligt i de glesare delarna av landet.