KBLab/rixvox huggingface dataset:
Camilla Sköld Jansson (V):
Man pratar om internationell handel och välfärdstjänster. Man pratar om sociala tjänster, utbildning och så vidare. Så för man ett resonemang om att det kan komma till ett läge där detta allvarligt stör det nationella systemet i välfärden. Det går inte att tolka på något annat sätt än att man då tänker sig att tjänstehandeln konkurrerar med den offentligt finansierade välfärden. Vad är det annars för störningar?
Det kan ju inte finnas några andra störningar än att den här handeln tränger ut välfärdstjänsterna. Annars skulle man inte behöva ha garantier om att det någonstans finns en gräns för när majoritetsbeslut inte ska gälla och det krävs enhällighet. Jag menar att regeringen antingen helt enkelt har missat den här paragrafen eller misstolkat den.
Jag återkommer till att det inte går att göra någon annan tolkning än att det här riskerar att påverka vårt självbestämmande och hur vi organiserar vår välfärd. Det är väl ytterligare ett skäl att lyfta den nya konstitutionen till ett avgörande av folket i en folkomröstning. Vi måste bena ut det.
Det finns mycket i konstitutionsförslaget som jag är övertygad om att svenska folket mycket noga skulle vilja diskutera och ta ställning till. Jag är fortfarande mycket bekymrad över detta. Jag delar inte regeringens uppfattning att det här säkerställer vårt självbestämmande. Jag är rädd att regeringen de facto har sålt ut vårt självbestämmande när det gäller de här viktiga frågorna.
Camilla Sköld Jansson (V):
Jag vill också börja med att tacka försvarsministern för svaret, även om jag liksom Håkan Larsson tyvärr inte tycker att svaret för frågan framåt. Jag tycker att det är viktigt att vi påminner oss om att det som vi diskuterar faktiskt är ett drastiskt ingrepp i Östersund och i Jämtlands län. Förslaget handlar om att i ett slag ta bort 1 400 statliga arbetstillfällen. Det ska jämföras med att man i Stockholm skulle ta bort 18 000 arbetstillfällen.
Det är alltså ett mycket stort ingrepp. Det gör man i en region i Norrlands inland med en geografiskt mycket avgränsad arbetsmarknad. Vi kan inte pendla. Det näringsliv och de arbetstillfällen som vi har de har vi så att säga. Det är viktigt att komma ihåg.
Om man ska göra ett sådant ingrepp är det av särskilt värde att invånare i min region men också vi som företräder regionen känner oss trygga med att beslut fattas på sakliga grunder, och det gör vi inte. Från flera olika politiska partier och institutioner i mitt län känner vi inte denna trygghet, utan tvärtom ett stort misstroende, och det är ett problem.
Det som försvarsministern säger i sitt interpellationssvar om att underlaget är i enlighet med regeringens direktiv stämmer inte. Flera har nämnt detta, och jag tänkte vidareutveckla resonemanget lite grann just när det gäller att utgångspunkten ska vara sammanhållna garnisoner.
Det är ett sådant direktiv som arbetsgruppen fick, och det är också ett uttalande som regeringen gör i propositionen, där man bland annat säger att man så långt som möjligt vill skapa bärkraftiga garnisoner.
Om man går in och tittar på detta underlag och använder en sökmotor och söker i texten på alla de ställen där man behandlar verksamheter i Östersund, då ser man att regeringen föreslår att man ska lägga ned I 5, att man ska lägga ned F 4 och att man ska lägga ned ATS utan att vid ett enda tillfälle resonera om att detta är pusselbitar i en sammanhållen garnison.
Det nämns över huvud taget inte. Däremot förs det fram i det sista steget. Då skriver regeringen att det i Östersund finns en garnison genom vilken samordningsvinster kan uppnås. Men eftersom regeringen redan har föreslagit att I 5, F 4 och ATS ska läggas ned leder det till att Militärhögskolan i Östersund i så fall skulle bli den enda militära verksamheten i Östersund, och därför förslår man att den också läggs ned.
Det är inte hållbart, och det är inte att undra på att känslan finns hos invånare i Jämtlands län, hos politiska företrädare, hos militära företrädare och hos alla så att säga att man på förhand har bestämt att Östersunds garnison ska bort. Sedan tar man fram ett underlag som bekräftar det. Jag hade också några frågor till försvarsministern, men jag uppfattade att Håkan Larsson ställde flera konkreta frågor.
Därför ansluter jag mig till hans frågeställningar och hoppas att vi får svar och att vi kan komma vidare i denna diskussion i nästa omgång.
Camilla Sköld Jansson (V):
Det är ingen som har ifrågasatt uppfattningen att vi ska ha ett effektivt försvar. Ingen har heller ifrågasatt besparingarna, även om jag vet att vi som debatterar i dag har olika åsikter om volymerna. Ingen har ifrågasatt besparingarna, och vi är överens om ifrågasättandet av hur det går till. Vi är överens om att det finns stora brister i underlaget.
Det handlar om brister som att regeringen inte ens ser till att fullfölja sina egna direktiv - direktiv som ibland är intressanta och i andra situationer inte intressanta och där det finns en rad sakfel. Självklart har vi från regionen noga studerat underlaget. Det finns inga försvarspolitiska skäl angivna för att lägga ned Östersunds garnison. Vi kan inte hitta dem.
Vi kan inte heller se att man har redovisat långsiktiga ekonomiska vinster. Man har inte på något sätt redovisat vad befintlig verksamhet kostar i dag, vilka investeringar som gjorts så att det går att jämföra med vad det kostar att flytta. När man resonerar om brister måste man ta med regionalpolitiska aspekter.
Det handlar enligt direktiven inte bara om att de ska kastas in efteråt, utan de regionalpolitiska aspekterna ska finnas med i själva processen. Man blir inte mindre misstänksam när man läser ÖB:s uttalande i senaste numret av tidningen Värnpliktsnytt. Han säger att det är dyrare och svårare att lägga ned enskilda förband i stället för att lägga ned hela garnisoner.
Har man det som utgångspunkt och som arbetshypotes, alltså kortsiktighet och totalt frångående från direktiven, stämmer pusselbitarna. Men det är inte trovärdigt. Vi har ett trovärdighetsproblem. Regeringen har ingenting att förlora på att ta fram ett nytt underlag. Det skulle tvärtom hedra regeringen.
Det skulle hedra försvarsministern, och det skulle vara bra för demokratin om regeringen visade att man lyssnar på rimliga sakargument, jobbar vidare med förslaget, presenterar alternativ och fortsätter debatten. Det här är ett viktigt beslut som ska fattas med ett bra underlag som vi alla kan känna oss trygga med.
Camilla Sköld Jansson (V):
Jag vill börja med att understryka de siffror som Håkan Larsson nämner när det gäller de militära skolorna och det faktum att det finns utrymme i Östersund för att ha all verksamhet där. Sedan har jag funderat mycket på detta med geografisk viljeinriktning.
Som jag tolkar det gjorde försvarsministern detta nästan till en klimatfråga, att det är den som är den intressanta och som ska vara överordnad allt annat. Det är en märklig argumentering. Utan att vara expert på försvarsfrågor menar jag att det är väl ändå förhållandena på övningsfält och skjutfält som avgör den delen.
Med risk för upprepning konstaterar jag bara att regeringens egna direktiv inte har fullföljts. Man har inte vägt in det faktum att Östersund i dag är en sammanhållen garnison. Man har inte visat ekonomiska kalkyler som håller långsiktigt. Man har inte visat försvarspolitiska skäl som motiverar en nedläggning i Östersund. Man har inte heller visat att de regionalpolitiska aspekterna har funnits med.
Dessutom har man inte tagit hänsyn till miljöaspekter och det faktum att Östersunds garnison har miljöprövade övnings- och skjutfält. I stället satsar man på övnings- och skjutfält där man inte vet hur det går med miljöprövningarna. Vi kan göra listan väldigt lång.
Det är ett demokratiskt problem om det inte är möjligt att med sakliga argument och fakta få regeringen att lyssna och att återkomma med ett väl berett förslag som lever upp till regeringens egna direktiv.
Camilla Sköld Jansson (V):
Jag noterade att Stefan Attefall i sitt första inlägg förde samma resonemang som jag när det gäller att ställa krav på parterna. Så den här retoriska frågan om att inte känna tillit till parterna kan Stefan Attefall också ställa till sig själv. Alla som sitter i arbetsmarknadsutskottet vet ju att man har lagstiftning och kollektivavtal som samverkar. Anledningen till att vi har en lagstiftning är att vi behöver ha skydd för löntagarna.
När det gäller rätten till heltid är det ju så uppenbart att kvinnor inte kommer fram avtalsvägen. De har inte den förhandlingspositionen. Vi har en arbetsmarknad där vi, i samma stund som kvinnor flyttar ihop med en man, kan se i statistiken hur kvinnorna börjar deltidsarbeta. Man kan titta på vad det är som gör att kvinnor har lägre livsinkomst än män. Jo, det är deltidsarbetet.
Det är inte föräldraledighetsuttaget, utan det är deltidsarbetet. Det är orsaken till att kvinnor får sämre kompetensutveckling, sämre timlön med mera, och det är inte rimligt. Kvinnor och män har olika förhandlingspositioner på arbetsmarknaden. Varför inte ge kvinnor samma möjligheter som män? Heltid ska vara en rättighet och deltid en möjlighet.
Camilla Sköld Jansson (V):
Å ena sidan tycker Stefan Attefall att riksdagen inte ska lägga sig i det här, å andra sidan tycker han att vi politiskt borde ta vårt ansvar i kommuner och landsting. Det håller inte. Jag tycker att vi ska ta vårt ansvar både i riksdag och i kommuner och landsting, och det gör vi. Det har satsats stora pengar på olika projekt som handlar om hur man kan omvandla deltidstjänster till heltidstjänster i offentlig sektor. Det finns också en rad goda exempel, bland annat i Piteå, som visar att det inte kostar mer.
Vi tar vårt ansvar, och vi kommer att fortsätta att ta det ansvaret. Sedan håller jag med Stefan Attefall om att heltid ska vara en rättighet och deltid en möjlighet. Det är inte fyrkantigt. Det geniala med vår svenska modell är att vi har en lagstiftning i botten men att vi sedan via kollektivavtal kan göra branschanpassningar - just för att undvika fyrkantigheten.
Återigen är det uppenbart att kvinnor som vill ha heltid inte får heltid. Män som vill ha heltid får det. Då handlar det om ren och skär diskriminering. Vi kan göra som Stefan Attefall säger, nämligen låta dem ta hand om detta. Då blir det som det blir. Det tycker jag inte är att ta ansvar. Att ta ansvar är att se till att kvinnors rättigheter stärks.
Camilla Sköld Jansson (V):
Jag fick inte riktigt svar på min fråga, och jag förstår det. Sanningen är ju att i alla de länder där man inte har en stor välfärdssektor som har omvandlat kvinnligt oavlönat arbete till avlönat arbete har man en könssegregering som går ut på att kvinnor är hemma, Tina Acketoft. Kvinnor har en mycket lägre förvärvsfrekvens.
Och ni folkpartister borde någon gång kunna se vikten av att vi har en offentlig sektor som gör kvinnligt oavlönat arbete till en profession som ger en inkomst. Det finns inte något exempel på att man via Folkpartiets väg, att privatisera och låta marknadskrafterna sköta vården och omsorgen, har nått framgång när det gäller jämställdhet.
Jag påstår, Tina Acketoft, att du sätter feminismen och jämställdheten helt åt sidan. Det är andra ideologiska och politiska skäl som driver politiken när ni för fram och ondgör er över att offentlig sektor skulle låsa in kvinnor. Offentlig sektor är en grundbult för kvinnors oberoende.
Camilla Sköld Jansson (V):
Justitieministern säger att han välkomnar integritetsdebatten samtidigt som han inte går in i den, samtidigt som han ställer sig utanför den. I stället får vi en svepande argumentering om varför man behöver göra de här inskränkningarna. Med samma logik som justitieministern motiverade detta med i sitt förra inlägg skulle man kunna motivera vilket tvångsmedel som helst.
Med den logiken kan man motivera vilken omfattning som helst, för det säger ingenting om effekterna eller om den viktiga balans vi har pratat om. Självklart måste man vid varje enskilt fall där man funderar på att införa tvångsmedel kunna övertyga om att man behöver göra just den åtgärden och de inskränkningarna. Regeringen har inte lyckats med det.
Rolf Olsson hade en fråga om prioritering. Den fick han inte svar på. Jag hade också en fråga som handlade om balansering när det gäller att inskränka fri- och rättigheter å ena sidan och att stärka och vidga fri- och rättigheter å andra sidan. Vi får inget svar.
Jag tycker att det sades på ett väldigt bra sätt av flera av mina meddebattörer här: Låt inte människors rädsla styra politiken, utan låt öppenhet, demokrati och grundläggande fri- och rättigheter styra politiken!
Gunnar Lund (S):
Vad är en svensk utredning? Den frågan ställer jag, och jag besvarar den så här: Den är en tålmodig genomlysning av en stor samhällsfråga inriktad på konkreta åtgärder. Den blandar politiker, folk av facket, ämbetsmän och forskare. Den använder sig av forskningens rön.
Den låter den brytas mot beprövad erfarenhet, och den gör en bedömning av de praktiska och politiska förutsättningarna för att genomföra olika förändringar. Den är så oväldig som direktiven medger. Den ska prestera resultat men också belysa alternativa handlingsvägar. Det är inte jag själv som har formulerat detta, utan det är Gunnar Wetterberg som också har intresserat sig mycket för det svenska utredningsväsendet.
Jag tycker att han väl fångar en definition av vad vi i dag skulle vilja karakterisera som en idealisk svensk utredning.
Jag menar att den måste vara en produkt av det långa fina arv vi har på utredningsväsendets område, men vårt utredningsväsende kan inte stå stilla och fullkomligt hamna i otakt med vår samhällsutveckling i övrigt.
Jag har varit verksam som tjänsteman i Regeringskansliet länge. Jag tror att vi var många som led svåra kval åtminstone under 60- och 70-talet, då det just var alltför vanligt att göra som Tobias Krantz beskriver.
Så fort ett problem dök upp tillkallade man en utredning som för det mesta begravde sig under tre, fyra, fem år - ja, det fanns exempel på åtta till tio år - innan den kom till någon slutsats. Säkert blev materian gediget utredd, men under tiden hade världen hunnit förändras. Den tiden vill jag inte tillbaka till.
Jag tycker att det är en vettig utveckling som vi har sett i det avseendet under de senaste tio åren att man har varit beredd att göra sitt utredningsarbete snabbare och mer effektivt. Det tycker jag att man snarast ska vara glad för. Jag delar självklart Tobias Krantz oro över att det dyker upp en del andra problem.
Kvaliteten kan bli lidande, och vi har sett exempel på det.
Jag tycker att Riksrevisionen med rätta pekar till exempel på två faktorer som Tobias Krantz också tog upp, nämligen att tiden ibland kanske blir alltför pressad - vi måste måna om att så inte blir fallet - och att direktiven inte alltid äger den precision som man skulle önska.
Här finns förvisso förbättringar att göra. Men som jag var inne på i mitt svar är vi fullt verksamma med att åstadkomma dessa förbättringar och att bejaka den modernisering som vi har sett och ser av utredningsväsendet men att hela tiden samtidigt säkra högsta möjliga kvalitet.
Jag kan bara ånyo betona att jag gläder mig över att Tobias Krantz, och jag hoppas att det gäller fler i riksdagen, fortsatt engagerar sig i dessa frågor och ger oss i Regeringskansliet det stöd som vi kan behöva för ett angeläget arbete.
Gunnar Lund (S):
Jag trodde att det framgick av mitt förra inlägg vilken position jag intog. Men för att formulera den kort och kärnfullt kan jag säga att jag är stolt över men inte nöjd med det svenska utredningsväsendet.
Jag menar att det finns anledning att vara stolt över det unika utredningsväsende som vi har i Sverige och att vi vårdar oss om det. Jag menar bestämt att vi har gjort det och att vi gör det. Men självklart kan det fortsatt finnas brister som behöver åtgärdas.
Men jag uppfattar inte Riksrevisionens rapport såsom Tobias Krantz beskriver den i sin ursprungliga fråga - som en svidande vidräkning. Det är faktiskt inte en rättvis karakteristik. Tvärtom visar och säger Riksrevisionen tydligt att man tycker att utredningsväsendet i mångt och mycket fungerar väl och att många brister och svagheter som har kunnat råda tidigare har åtgärdats.
Vi ska också betänka att det är ett ganska litet urval av utredningar som Riksrevisionen har gått igenom. I Regeringskansliet går vi nu väldigt noga igenom Riksrevisionens rapport. Men vi måste se ordentligt om detta återspeglar enstaka brister i en eller annan utredning eller om det faktiskt rör sig om mer generella problem.
Jag tror att Tobias Krantz ska vara lite försiktig med att dra för vittgående och svepande slutsatser av en kritik som baserar sig på ett slumpartat urval av några enstaka utredningar.
När det är sagt vill jag återigen understryka att alla goda idéer som kan komma oss till del om hur vi ska göra utredningsväsendet bättre är välkomna. Jag önskar mig inte tillbaka till den tid - här tycker jag att Tobias Krantz verkar falla offer för nostalgi och sentimentalitet - då vi hade tunga parlamentariska utredningar.
Det var väldigt vanligt att de arbetade under en oändlig massa år. Det var exempel på den typ av utredningar som jag nämnde inledningsvis. Det tror jag är till förfång för en levande och öppen demokratisk debatt. Framställ inte detta som ett mönster av öppenhet.
Visst fanns det en insyn från parlamentariker, och det var välkommet, men i själva verket förhöll det sig på det viset att viktiga politiska sakfrågor bokstavligt talat försvann från dagordningen och begravdes i kommittér. Det var sannerligen ingen öppen process.
På den punkten tycker jag att det är ett väsentligt bättre system som vi har i dag där utredningarna ändå jobbar snabbare och spelar en roll i växelverkan med en allmän debatt kring väsentliga och brännande politiska frågor.
Men vi ska naturligtvis se till att de får tillräckligt med tid och tillräckligt med resurser för att säkra den kvalitet som jag tror att vi bägge värnar om.
Gunnar Lund (S):
Jag tror att jag i huvudsak har sagt vad jag behöver säga. Jag vill bara återkomma till Riksrevisionens rapport. Jag har läst den, och jag har också tagit del av de plus och minus som man går igenom där.
Förslagen är intressanta och bra, och jag tänker ta fasta på dem, men det är inte precis några omvälvande förändringar som föreslås. Det skulle vara motiverat om man ansåg sig ha gjort en svidande vidräkning med det svenska utredningsväsendet.
Man föreslår att man innan direktiv beslutas bör föra en dialog om direktiven, inte bara som brukligt är med ordföranden utan också med utredningens sekreterare. Jag tycker att det är en god tanke. Man föreslår för det andra att förstudier bör göras av departementet innan direktiv beslutas eller av kommittén själv i början av utredningsarbetet. Det tycker jag också är bra.
Det sker redan på många håll. Så delvis lever man upp till det, men vi ska se närmare på det. För det tredje föreslår man att utredningsuppdraget inte bör betraktas som slutfört förrän krav på ekonomiska analyser har uppfyllts. Inte minst för mig som arbetar på Finansdepartementet är det en gudi behaglig rekommendation.
Den tänker jag ge allt tänkbart stöd och försöka förverkliga, men som Tobias Krantz säger: Låt oss ha ett lite nyktert perspektiv på den här rapporten och på den kritik som har framkommit. Jag vill understryka igen att regeringen redan gör och har gjort rätt mycket för att råda bot på de brister som kan ha funnits.
Naturligtvis återkommer regeringen, som jag sade i mitt inledande svar, till riksdagen i den här frågan. Det gör vi löpande, det gör vi en gång om året i en särskild rapport och det gör vi också i samband med budgetpropositionen.
Gunnar Lund (S):
Jag föreställer mig faktiskt att jag och regeringen är i full färd med att arbeta rätt intensivt för att just sätta den enskilde medborgaren i centrum och odla fram en kultur av service, vänligt bemötande, mänsklighet och värme.
Vi har ingalunda nått något paradis i det avseendet i dagens förvaltning och i myndigheterna, men jag tror att vi har kommit väldigt långt. Jag tycker nog att Mia Franzén går väl långt i svartmålning av tillståndet i förvaltningen och våra myndigheter i dag.
Jag tror i själva verket att Mia Franzén begår en rätt så stor orättvisa mot de många människor som arbetar ute i vår statsförvaltning och i myndigheterna i dag. Jag tror att de lägger ned väldigt stor möda på de personliga kontakterna och på att bemöta den enskilde medborgaren på ett så generöst, öppet och tillgängligt sätt som möjligt.
I själva verket tycker jag, som jag också sade inledningsvis, att vi är i färd med att genomföra något av en revolution i förhållandet mellan myndigheterna och den enskilde medborgaren.
Vi har kommit långt bort från det överhetssamhälle som i varje fall jag växte upp i. Där var myndigheterna också många gånger bärare av den kulturen. Jag känner inte igen den i dag.
Jag är förvånad över att Mia Franzén ger en beskrivning av tillståndet ute i myndigheterna som verkligen inte tycks återspegla den verklighet som jag ser dagligen. Den förbättras dessutom hela tiden. Det är klart att det finns risker med ny teknik. Det håller jag med om.
Vi måste hela tiden bemöda oss om att den inte gör den enskilde mer anonym och utlämnad till teknik och att vi brister i mänskligt bemötande när myndigheten möter medborgaren.
Men det är också i högsta grad en del av vårt program när vi nu vill förverkliga den så kallade 24-timmarsmyndigheten och fullt ut ta i anspråk de möjligheter som den nya tekniken erbjuder.
Visst ska det hela tiden kompletteras med att vi ser till att vi inte bara gör effektivitetsvinster utan att vi också kan utnyttja de resurser som frigörs i form av personal och övriga resurser för att bemöda oss om ett så positivt bemötande av den enskilde som möjligt.
Gunnar Lund (S):
Jag tror inte att Mia Franzén och jag har några delade meningar om hur viktigt det är med mänskligt bemötande och att ett sådant bemötande blir regel när det gäller våra myndigheters uppträdande - tvärtom. Vi har helt samma syn på det.
Det är klart att vi alla nöts ned av stress, högt tempo och krav på effektivitet. Det lever vi alla med i det moderna samhället. Det gör vi i privat sektor, och det gör vi i offentlig sektor. Där tror jag inte att det finns några stora skillnader.
Men jag vill nog hävda att vi gör alldeles särskilda ansträngningar i statlig förvaltning och i de statliga myndigheterna för att träda medborgaren till mötes och verkligen sätta den enskilde medborgaren i centrum för uppmärksamheten. Jag tror inte att vi ska göra teknikutvecklingen och mänskligt bemötande till fiender till varandra, för det är de inte.
Jag tror att vi med teknikens hjälp kan få till stånd en ökad effektivitet och göra mer med tillgängliga resurser i myndigheterna generellt. Kan vi klara det ger vi därigenom en bättre service där man kan ge mer information och behandla ärenden snabbare och effektivare.
Samtidigt frigör man resurser den vägen som i framtiden kan komma mer till användning för att odla den kultur av mänsklig värme och mänskliga kontakter som jag tror vi alla är beroende av. Då tror jag att vi kan gå en bättre verklighet till mötes.
Jag vill fortfarande insistera på att det är näst intill en svartmålning som Mia Franzén gör i sin interpellation när verkligheten ute i dagens Sverige beskrivs som fullkomligt kontaktlös och att den enskilde medborgaren har små möjligheter att hävda sina rättigheter gentemot myndigheterna.
Den verkligheten känner jag inte igen. Det är i varje fall inte min verklighet.