KBLab/rixvox huggingface dataset:
Marie Nordén (S):
Jag får tacka ministern för svaret. Naturligtvis är jag inte nöjd med ministerns svar, då det inte säger någonting om hur ministern ser på frågan om häktesorganisationen och den princip som slås fast i förordningen, som ministern tar upp i sitt svar. Ministern säger ingenting om vad hon är beredd att göra för att Kriminalvården ska efterleva just den förordning som ministern hänvisar till.
Hon säger över huvud taget ingenting om hur hon ser på en fungerande rättsapparat i Norrlands inland och hur den ska utformas. Att häktet i Östersund är hotat är en direkt följd av att regeringen valde att ta beslut om att inte fullfölja planerna på att bygga en anstalt i Östersund. Detta beslut har kostat skattebetalarna någonstans mellan 150 och 200 miljoner kronor. Bygget var projekterat och klart.
Entreprenörerna har skrivna kontrakt och utbildad personal som stod i startgroparna för att börja bygga. Hundratals arbetstillfällen gick förlorade med just detta regeringsbeslut. Därför kan man tycka att frågan om ett häkte är en liten fråga, att 10 häktesplatser och 18 anställda som nu riskerar att bli uppsagda inte ska vara någonting att bråka om.
Men varje arbetstillfälle är viktigt i en tid av hög arbetslöshet, och då vi ser att allt fler statliga jobb försvinner från Jämtlands län är frågan mycket större än så. Det handlar om de häktades rättigheter och att de kan var så nära sina anhöriga som möjligt under den tid då de är frihetsberövade men ännu inte dömda.
Vi vet att den tiden kan bli väldigt lång för många, och den förlängs med tvåveckorsintervaller under den tid det görs utredning. Det handlar om att Kriminalvården inte ska kunna göra besparingar på andra myndigheters bekostnad. Det handlar i grund och botten om en fungerande och effektiv rättsapparat.
När vårt häkte i Östersund försvinner blir det närmaste häktet det i Härnösand, som ligger 23 mil bort enkel resa, och det kommer naturligtvis att försvåra arbetet för polis och åklagare. Vi vet att närheten till den häktade är avgörande för att man ska kunna bedriva ett framgångsrikt utredningsarbete.
Att på ett flexibelt och smidigt sätt kunna förhöra och bygga en relation med den misstänkte som sitter i häktet är inte möjligt om varje förhör ska innebära en resa på 46 mil. Det är inte vettigt att enstaka förhör ska kunna ta en hel arbetsdag.
Alla dessa resor blir naturligtvis en avsevärd merkostnad för polisen och för Åklagarmyndigheten, men också för Kriminalvården, som ska transportera de häktade till och från rättegången. Man får heller inte glömma säkerhetsrisken varje gång de häktade transporteras under rättegångsperioden.
Att stänga häktet i Östersund blir därför en ökad kostnad inte bara för polisen och Åklagarmyndigheten utan även för Kriminalvården. Anser ministern att det är försvarbart, att det är en organisation som främjar ett effektivt samarbete med övriga myndigheter inom rättsväsendet?
Marie Nordén (S):
Jag noterar att ministern inte tar upp frågan om det är ett effektivt sätt att använda resurserna om häktet i Östersund läggs ned. Det innebär faktiskt ett beslut när man inte tillför de resurser som krävs för att fortsätta det planerade bygget. Ministern är precis som jag medveten om att man finansierar årsvis. Vi har årsbudgetar.
Jag vägrar tro att det inte har förekommit någon information under den tid då man har projekterat och använt en stor del av sina resurser på att planera en anstalt i Östersund. Ministern hänvisar till att myndigheter själva beslutar och ansvarar för sin organisation, inte regeringen. Det svaret var väntat. Det är ett standardsvar. Men denna princip har ju regeringen släppt nu.
Regeringen tar ansvar och fattar beslut om var myndigheter ska finnas och bedriva sin verksamhet. Det skedde senast den 12 februari, då man beslutade att Sida inte fick lämna Bagdad och Kabul. Då hade man ett extra regeringssammanträde och sade till Sida att man inte fick lämna de orterna: Ni måste vara kvar, och ni får stå för den kostnaden!
Den princip som ministern talar om har regeringen alltså kastat över bord vid det här laget. Man kan inte fortsätta gömma sig bakom den. Det går att göra politiska avvägningar. Det går att peka med hela handen och inse att vi har en förordning som inte är tillräcklig. Den förordningen följer inte våra myndigheter.
Min fråga till ministern är fortfarande om hon tycker att Kriminalvården följer förordningen genom att lämna Östersund. Är det att följa närhetsprincipen och att se till att man får en fungerande organisation för alla berörda myndigheter?
Marie Nordén (S):
Det tycker jag faktiskt att man kan. Det handlar om en princip. Är regeringen beredd att uttala sig och fatta beslut om en viss organisation för en viss myndighet. Det är ju principen som man ständigt lutar sig mot. Ministern ser tydligen inga problem med att det blir en väsentlig merkostnad när häktet i Östersund läggs ned.
Vi vet, precis som ministern säger, av tidigare erfarenheter att det har blivit en extremt hög kostnad för polisen, ungefär 6 miljoner kronor extra per år under de tio år vi inte hade något häkte i Östersund. Vi var jätteglada när häktet kom tillbaka. Kriminalvården tog det beslutet utifrån att det planerades en anstalt i Östersund.
Jag är jätteglad att man lärde sig av detta och att vi 2006 fick tillbaka vårt häkte, efter många år av bråkande och enträget lobbande. Jag hade en genuin förhoppning om att den här interpellationsdebatten skulle leda till att ministern kunde reflektera över behovet av ett häkte.
Frågan ställdes för två veckor sedan, så jag utgick från att ministern skulle ha satt sig in i häktesorganisationen i den här delen av landet och hur situationen såg ut. Men jag hade kanske lite för höga förväntningar. När det gäller samrådet kan man undra om det är värt namnet. Man vände sig inte till Polismyndigheten i Jämtlands län utan till Rikspolisstyrelsen. Polisen i Jämtland fick svara, men man visste att det egentligen inte spelade någon roll.
Det är ungefär som att tuta innan man kör över någon, så har man i alla fall varnat den som blir överkörd. Jag vill verkligen att vi ska använda våra skattepengar på bästa sätt.
Och jag hoppas verkligen att ministern ser till att Kriminalvården följer den förordning som ministern citerar, att man får en effektiv häktesorganisation och inte en organisation som blir dyrare för oss skattebetalare och sämre för dem som ska utreda och dem som blir utredda.
Marie Nordén (S):
Som ministern förstår är våra frågor ställda utifrån precis det Maria beskriver, nämligen att bolaget inte lever upp till punkten 2.1. Vi är oroliga över att man väljer att se åt sidan med det bolaget. Jag vill återigen beskriva människors verklighet.
Även om det finns en lag som ger alla rätt till telefon i bostaden är det långt ifrån en självklarhet för alla. Jag talar inte om dem som i likhet med reklamen i tv har valt bort jacket i väggen, utan om dem där Telia Sonera har gjort det åt dem eller som väntar på att förlora jacket i väggen.
Man ställs inför en horribel situation där man varken har fast telefon eller en mobil telefon med täckning i och runt bostaden. Jag tror att det är svårt för oss som tar detta för givet att veta hur det känns att vara helt bortkopplad från omvärlden och att inte kunna ringa på hjälp om det händer något. Tyvärr är detta något som har drabbat många äldre människor.
De har fått ta strid med Telia Sonera men har dess värre inte lyckats vinna och därför inte fått den hjälp som de enligt lag har rätt till. Jag ska nämna några siffror. Totalt handlar det om ca 70 000 abonnenter vars fasta telefoni har sagts upp eller kommer att sägas upp. Vi vet att en miljon gamla stolpar ska monteras ned och att ungefär 1 000 telestationer ska läggas ned.
Man säger att man ska erbjuda mobiltelefoni till de här kunderna, men många gånger kommer det på skam och man får säga att det tyvärr inte går eftersom mobiltäckningen är för dålig. Stora delar av Jämtland, Norrbotten, Västerbotten, Västernorrland, Dalarna, Gävleborg och Värmland saknar mobiltäckning i dag. Det är ett problem. Jag ska ge ett exempel.
Ett äldre syskonpar, Karl-Erik och Elsie Eriksson, i Jämtland förlorade sitt fasta abonnemang och hänvisades till mobiltelefoner när Telia Sonera började riva nätet. Mobiltäckningen är så dålig att de är tvungna att sätta sig i bilen och köra ungefär en och en halv mil eller ta snöskotern fyra kilometer rakt in i skogen för att kunna ringa.
Ibland går det att ta emot sms om jag ställer mobilen i fönstret på andra våningen, säger Elsie till lokaltidningen. Varför ska inte Karl-Erik och Elsie ha samma rätt och möjlighet som vi andra att använda mobilen? Varför ska de behöva acceptera att den nya tekniken inte gäller för dem? Det är naturligtvis helt oacceptabelt. Jag tror faktiskt att ministern håller med om det.
Vad vi kan se av avtalet har NMT 450 faktiskt ansvaret att tillhandahålla handburen mobiltelefoni. Tekniken skulle kunna fungera, men den tillhandahålls inte. Jag tycker att det är ett problem. Det här är ett företag som enligt avtalet ska tillhandahålla mobiltelefoni.
När detta påtalades för Post- och telestyrelsen sade man inte att de inte ska tillhandahålla mobiltelefoni. De var inte heller medvetna om att man inte gjorde det. Jag tycker att det är ett allvarligt problem. Är det fritt fram att välja vilka delar man ska följa när man har ett avtal med Post- och telestyrelsen? Ska inte detta beivras?
Om de inte har ett sådant krav på sig är det bara att beklaga att tekniken inte används när den borde kunna användas.
Marie Nordén (S):
Ministern säger gång på gång att principen om rätt till telefoni i hemmet gäller. Hur det än är tror jag att många människor upplever att den lagen och regeln är på väg att sättas ur spel. Jag har pratat om Karl-Erik och hans syster i Jämtland som faktiskt förlorat sin fasta telefon. De har för dålig täckning för mobiltelefon, och under tiden använder de nu kommunikationsradio. Det är klart att det inte är acceptabelt.
Jag tolkar det också som att punkt 2.1 i avtalet faktiskt gäller eftersom ministern inte har svarat på frågan om den. Hur som helst är det faktiskt oacceptabelt att så många människor fortfarande inte är en del av det digitala samhället. En tidigare talare här pratade om att man ska se det här i sin helhet och att allting hänger ihop.
Det kan vi alla ställa upp på, men om man inte ens har en telefon är det väldigt långt kvar till en situation där man har ett fast bredband eller där det mobila bredbandet är på väg in i hemmet. Många av de här människorna har faktiskt inte ens en dator, utan det enda de kräver är att faktiskt kunna kommunicera med samhället.
Jag tycker att de också ska ha rätt till att använda mobiltelefonen och ha tillgång till den service som kommer med den från resten av samhället.
Jag tycker också att om avtalet gäller, för jag tolkar det så, finns det anledning att fundera på hur avtal ska hållas och vad det är som gäller för företag som har tillstånd. Beskedet från Post- och telestyrelsen var att det här kanske kunde bli ett förläggande.
Men det här ska ju beivras så fort som möjligt, för det här är en teknik som man har monopol på och som jag tycker är väldigt viktig att man värnar om och behandlar med respekt.
Marie Nordén (S):
Det var intressant att ta del av ministerns svar. Det var också intressant att höra att ministern menar att frågan om näringslivets kompetensförsörjning är ett ansvar som delas av flera statsråd. Då känner man faktiskt ett ansvar, trots att det inte syns i den praktiska politiken. Ministern lyfter i sitt svar fram det långsiktiga perspektivet och lägger ganska stor vikt vid det. Men han verkar inte förstå att läget är akut.
I Jämtland har vi nu Sveriges högsta ungdomsarbetslöshet, 32,6 procent. Var tredje ungdom i länet är arbetslös, och var fjärde ungdom i Sverige är arbetslös. Vi vet att det är unga människor som börjar vuxenlivet i arbetslöshet. Vi vet också att den kommer att bita sig fast för många av dem om de inte snart får en åtgärd.
Dessa ungdomar får också börja sin tid som arbetslös i karantän under tre månader. Jag vet inte varför - om det är för att de ska mogna till sig - för det är ingen annan arbetslös grupp som måste vänta innan man får någon åtgärd. Inte ens efter 100 dagar är man garanterad en aktiv åtgärd. Vi vet att många också försvinner ur systemet. I Jämtland konstaterar man nu att endast en av tre arbetslösa ungdomar har kontakt med Arbetsförmedlingen.
Chanserna att som arbetslös få en utbildning har nog aldrig varit mindre. Men en coach kanske man kan få, på sin höjd. Läget är akut, och vi vet att dessa unga människor riskerar att bli fast i arbetslöshet. Samtidigt vet vi att företagen har svårt att rekrytera och svårt att hitta rätt kompetens. Många konstaterar att det är någonting som är väldigt fel i arbetsmarknadspolitiken.
Det är intressant att lyssna på hur ministern halvhjärtat beskriver halvhjärtade återställare, till exempel yrkesvux och ökade högskoleplatser, som satsningar då man före de återställarna i vårpropositionen skar ned på högskoleplatserna och på arbetsmarknadsutbildningarna.
Principen för regeringen är att först riva ned, att plocka bort för att sedan prata om satsningar och hoppas att människor där ute har glömt vad man gjorde från början. Vi vet att nästan hälften av platserna på den yrkesinriktade arbetsmarknadsutbildningen har försvunnit. Det är olyckligt, då vi vet att också arbetsmarknadsutbildningarna var ett väldigt bra redskap för Arbetsförmedlingen men också för näringslivet tidigare som man kunde använda.
Arbetsförmedlingen har resurser men har ändå inte möjlighet att erbjuda ordentliga utbildningar som skulle kunna leda till att man kan söka ett arbete och har rätt kompetens. Precis som arbetsmarknadsministern säger i sitt svar kan Arbetsförmedlingen endast erbjuda kortare utbildningar. Det är ett stort problem, för det är oftast inte kortare utbildningar man behöver. Men återigen handlar det om en tidsgräns, inte den praktiska verkligheten.
Tidigare var det möjligt för länsarbetsnämnderna att tillsammans med det lokala näringslivet starta utbildningar som kunde leda till att arbetslösa fick rätt kompetens utifrån företagens rekryteringsbehov, men den möjligheten har inte Arbetsförmedlingen.
Marie Nordén (S):
Jag måste säga att jag blir väldigt förvånad när jag hör ministern försvara karantänen för de unga. Det är ingen annan grupp som sitter i karantän i tre månader och väntar på att det ska hända någonting. Dessutom väljer man att ha kvar karantänen. Tre månader är en otroligt lång tid för just den grupp som faktiskt behöver snabba insatser. De kanske till och med har svårast att få ett jobb, att vara anställningsbara, för de har minst erfarenhet.
Det är inte heller så att det så fort de här tre månaderna är över kommer att bli en snabb åtgärd. Det är inte så att allt sätts i rullning och att det kommer att hända saker. Så ser det inte ut. Prata med de arbetslösa ungdomarna! Jag förutsätter att ministern gör det, men det känns inte som att han har lyssnat och tagit in hur det är att vara arbetslös och vara 18 år och vänta på att någonting ska hända. Vi vet att de flesta som är arbetslösa i dag deltar i någonting som kallas för garantier som regeringen har hittat på.
Det är varken garantier för jobb eller för utbildning, utan snarare tvärtom. Man göms in i någon statistik i passivt tillstånd. De här ungdomarna - jag pratar främst om de unga människorna - behöver hjälp till en bättre chans, en bättre start. Det handlar om att de faktiskt får ett stöd i stället för att puttas undan. Ministern säger att det aldrig har varit så här stora arbetsmarknadssatsningar. Det stämmer inte. Det är inte sant. Arbetsmarknadsutbildningen har skurits ned.
Det var 13 000 platser 2006. De har pytsat på några stycken efter vårpropositionen, men i januari 2010 var antalet platser 6 500. Det är inte vi som har hittat på de här siffrorna, utan det är andra siffror. Ministern måste stå till svars för att man inte utbildar dem som behöver utbildning. Ministern måste också ta ansvar för att möta näringslivet och förklara varför man inte är beredd att lyssna på dem.
Problemet med att rekrytera har inte uppstått nu. Det fanns även under den högsta arbetslöshet som har varit i modern tid. Man har många skitår framför sig. Vi kanske nöjer oss med de här skitåren, men unga som inte får hjälp nu har många skitår framför sig.
Marie Nordén (S):
Det är positivt att höra att ett arbete pågår. Jag är övertygad om att Sverige är drivande i frågan om en förenkling för förarna. Jag anknyter till det ministern sade i slutet av sitt senaste inlägg.
När det gäller ansvaret för dem som tillverkar färdskrivarna är det ett problem att det inte verkar finnas någon standard för hur analysverktygen ska se ut och för hur man ska hantera informationen från färdskrivaren samt att tillverkaren av analysutrustning själv bestämmer uppbyggnaden. Där tycker jag att det behövs något som är mer enhetligt och som fungerar.
Den här frågan måste föras vidare till EU, för detta kan inte lämnas enbart åt tillverkaren. Tidsreglerna och förutsättningarna för kör- och vilotiderna är i princip bra, men väldigt många svenska åkare upplever att de inte är anpassade till de långa avstånd som vi har i Sverige. Många har svårt att följa dem. Man känner sig ofta som en fånge i systemet.
Många förare vittnar också om bristen på säkra rastplatser. Själva infrastrukturen för att kunna följa reglerna är inte riktigt som den borde vara. Det är väldigt viktigt att vi hittar ett system där man tittar på orsaken till att det har begåtts en överträdelse, så att man inte direkt går på att det är ett brott utan analyserar om det är tekniken som har fallerat. Naturligtvis ska man ta reda på det.
Men det handlar också om vilka omständigheter som har lett till att man har en överträdelse på två minuter eller mer. Det är väldigt snävt när det handlar om två minuter. Helt plötsligt är man i en situation där man på något sätt ska bekänna brott. Det här upplever många som en väldigt stressande situation.
Jag skulle vilja höra ministern berätta om hur det går med att försöka få övriga Europa att förstå att vi har olika förutsättningar för våra viktiga transporter. Åkare har helt olika arbetsförutsättningar i Frankrike och Sverige, om jag ska jämföra två länder.
Marie Nordén (S):
Det är skönt att höra att vi får fler och fler vänner när det gäller att göra de här förändringarna. Det ministern säger om flexibiliteten är också väldigt viktigt. När man träffar åkeribranschen, både Sveriges Åkeriföretag och enskilda förare och företagare, känner man stor frustration.
Sveriges Åkeriföretag beskriver det så här drastiskt: "Över en natt skapade den digitala färdskrivaren brottslingar av hederliga småföretagare och familjeförsörjare." Så uttrycker sig åkeribranschen. Det låter väldigt drastiskt, men det är precis så de känner. Det är otroligt viktigt att de känner att man bedriver det här arbetet i EU. Jag tycker att det låter som om vi skulle kunna hamna i en bättre situation i framtiden.
Jag vet att man tolkar väldigt olika. Man jobbar olika. Det är människor i det här systemet som gör tolkningen och gör jobbet inför domstolen. Det jag får signaler om nu är att man uppmanar varandra att inte erkänna vid kontroll ute på vägarna.
Om det här görs i större skala kommer det att belasta domstolssystemet, och det tror inte jag att vi mäktar med. Det viktigaste av allt tror jag är att man känner att man har en teknik som fungerar och att man är på väg mot ett flexiblare system som är anpassat till den verklighet man lever i som åkeriföretagare och förare. Det tror jag är det absolut viktigaste.
Jag vill naturligtvis vara en del av lösningen. Jag tror att vi alla har ett viktigt jobb att göra när vi ska ut och prata med förare: att dels ta med oss deras verklighetsbeskrivning, dels tala om vad som händer i EU och att de får gehör för sin oro och frustration.
Marie Nordén (S):
Jag måste väl tacka för svaret. Trots att det var väntat var det inte det svar jag hade hoppats på. Jag hade hoppats på en vilja från ministern att ta ansvar för den aktuella situationen och vara del av en lösning. Jag tror att ministern är medveten om att hon är den som kan lösa problemet. Som jag säger i min interpellation, och ministern i sitt svar, fattades beslut om en anstalt i Östersund i samband med försvarsnedläggningen 2004.
Det var en del av ett större paket med statliga arbetstillfällen som skulle kompensera för den förlust av jobb som vi fick i Östersund och i Jämtlands län. Anstalten är en viktig del av det kompensationspaketet.
Från början handlade det om cirka hundra arbetstillfällen, men det har växt under åren och Kriminalvårdens planerade behov har ökat, vilket innebär att det landar i ungefär 220 anställda på den planerade anstalten. Planeringen har nu som sagt pågått i fem år. Förhandlingarna mellan Östersunds kommun och Kriminalvården om marken är klara.
Kostnaderna för verksamhetsbeskrivning, upphandling, projektering med mera uppgår till ca 155 miljoner kronor. Till detta kommer en i dag okänd kostnad för Specialfastigheter och övriga leverantörer som arbetat med projektet i form av olika garantiåtaganden. Att detta skulle ha pågått utan någon kännedom om eller återkoppling till Regeringskansliet har jag mycket svårt att tro.
När ministern hävdar att det är upp till Kriminalvården att avgöra var den ska bedriva sin verksamhet upplever jag det som ett sätt att skjuta ifrån sig ansvaret i den här situationen - precis som ministern gör då hon inte är beredd att lösa situationen som den ser ut i dagsläget. Ministern säger i sitt svar att ingen hemställan om medgivande för att hyra längre än sex år har gjorts. Det stämmer dock inte.
Under våren 2009 lämnade Kriminalvården in ett godkännande till regeringen för ett hyresavtal som skulle vara längre än sex år; det var på 25 år. Man fick vänta i fem månader, och när beskedet kom lämnades det tillbaka i form av ett återförvisande på formella grunder.
Ministern vill hävda att anstalten inte skulle vara finansierad eller budgeterad för, men ministern vet mycket väl att det inte fungerar så. Det här var ingen budgetfråga 2005 då den förra regeringen lade sin sista budget för den mandatperioden. Justitieministern måste ta ansvar och agera utifrån den situation som nu råder. Jag tycker inte att det duger att försöka gömma sig bakom formaliteter eller en tidigare regering.
Skattebetalarna vill inte se att 155 miljoner och mer slängs i sjön, till ingen nytta. Det tror jag inte att ministern heller vill, och det kan hon förhindra i dag genom att ta ansvar. Det duger inte att häpna, för det löser inte problemet. Frågan är mycket viktigare än så.