Barbro Westerholm (L):
Folkpartiets politik utgår ifrån att vi är individer. Vi är olika varandra, och vi måste ha rätt till självbestämmande, valfrihet och integritet vare sig det gäller hälso- och sjukvård, äldreomsorg eller andra områden.
Vi är stolta över att vi har varit ett av fyra partier i en alliansregering som har arbetat precis enligt de principerna. Det gäller överallt i det arbete som alliansen har fått göra under denna fyraårsperiod. Jag ska inte upprepa vad Kenneth Johansson och Cecilia Widegren har sagt här.
Det skulle ta onödigt mycket av kammarens tid, och ni har redan hört det. Jag kommer i stället att gå in på några av de reservationer som ni har fogat till betänkandet. Den första som jag tar upp gäller sällsynta sjukdomar. Det är en hjärtefråga för Folkpartiet. Det handlar om människor som är en del av det glömda Sverige.
Det är små patientgrupper som har svårt att få en korrekt diagnostik, vård och behandling. Vi vill att det ska skapas specialistcenter i Sverige, men vi kanske måste repliera på center i andra delar av Europa eftersom patienterna i de olika grupperna är så få. Vi måste ha ett europeiskt samarbete här.
Vi måste också möjliggöra för forskning och utveckling av behandlingsmetoder. Det måste finnas pengar för de särläkemedel och andra behandlingar som behövs och som kan bli ganska dyra.
Därför är det bra att Sverige har varit så positivt till EU-kommissionens arbete i frågan och att Socialstyrelsen nu ser närmare på bland annat de organisatoriska formerna för att sörja för en bra vård och behandling för patienterna. När Socialstyrelsen har kommit med sitt uttalande i mitten av juni får vi se hur vi ska gå vidare.
Vi förutsätter att vi i Alliansen får ett förtroende att styra Sverige också under nästa mandatperiod. Fru talman! Jag vill nu gå in på frågan om ensamståendeinseminationerna. Det är möjligt att jag kommer att överskrida mina anmälda åtta minuters talartid eftersom det här har tilldragit sig så stort intresse från tidigare talare.
Folkpartiet liberalerna har landsmötesbeslut på att ensamståendeinseminationer ska införas. Men vi har sagt ja till att närmare se till barnens situation.
Det har visats i flera studier att föräldrarna till barn som har kommit till världen genom insemination ganska sällan berättar för barnet om dess biologiska ursprung. Det har naturligtvis nackdelar i en tid när vi använder genteknik mer och mer.
De här barnen löper risk att överraskas genom ett provsvar där det visar sig att deras pappa inte är biologisk pappa. Vi vet från adoptionsområdet att det kan påverka barn negativt att få den vetskapen senare i livet. Detta var skälet till att vi gick med på den skrivning som fanns i förra årets betänkande.
Vi ser frågan lite vidare än att bara gälla ensamståendeinseminationerna. Jag skulle tro att barn födda av ensamstående mödrar i större utsträckning får veta hur de har kommit till världen än barn som har kommit till i en parrelation. Frågor kring livets början och slut är svåra att ta i politiskt.
Det gäller även denna fråga. Jag vill här erinra om vad Socialdemokraterna skrev i en proposition undertecknad av Mona Sahlin och Thomas Bodström. Det är proposition 2004/05:137.
Man skriver: "När samhället medverkar till att skapa liv ställs alldeles särskilt stora krav på reflektion och eftertanke. Saken kan komma att uppfattas som en alltför stark instrumentalisering av mänskligt liv och en alltför långtgående strävan att med tekniska insatser kompensera livets ofullkomligheter.
En utgångspunkt för övervägandena bör vara att ett barn som kommit till med hjälp av assisterad befruktning skall ha två föräldrar och att barnet skall ha fötts av en av föräldrarna." Det här kom alltså för fem år sedan. Det visar hur frågorna processas i politiken. Det tar sin tid, och man måste ta dem på allvar.
Det har refererats till den grupp där gruppledarna i Alliansen och Socialdepartementet arbetar med riksdagsställningstagandet förra året. Vi kan konstatera att ensamståendeinsemination är tillåten i Belgien, Danmark, Finland, Nederländerna och Spanien.
I Finland har barnet rätt att få veta sitt ursprung, däremot inte i Danmark. Frågan är sedan hur många kvinnor från Sverige som söker assisterad befruktning i andra länder per år. Det är några som gör det i Finland - det kan röra sig om ett trettiotal. I Danmark är det däremot betydligt vanligare.
Det finns en uppgift från i september om att 1 136 inseminationer har gjorts vid Stork Klinik, men det är inte lika många kvinnor det handlar om. Det krävs i genomsnitt tre till fyra inseminationer för att kvinnan ska bli gravid. Det behövs fler ju äldre kvinnan är.
Av dem som söker är 55 procent ensamstående och 36 procent lesbiska. Det finns en förening, Femmis, som organiserar ensamstående mödrar som har fött eller vill föda barn genom insemination. Den har ungefär 400 medlemmar. Inom föreningen finns minst 150 barn. Man får varje månad tio nya medlemmar.
Vad kostar det då? Den totala omkostnaden för insemination är i Danmark mellan 5 000 och 10 000 kronor per försök. Om det är IVF man använder är kostnaden 20 000-30 000. Vanligtvis krävs fem-sju försök.
Vi har också börjat titta på hur donationsmöjligheten påverkas av att barnet har rätt att få veta sitt ursprung. Det sägs att den är sämre i Sverige än i Danmark, men vi avvaktar en del information.
Det har också sagts att en del åker till Danmark för att de vill slippa informera barnet om dess ursprung. Detta för mig över till barnkonventionen, som är väldigt tydlig om att barn har rätt att få veta sitt ursprung. Det återspeglas också i adoptionslagen.
Där framgår också vad man ska tänka på när man adopterar ett barn, så att det garanteras en säker uppväxt.
Detta finns när det gäller ensamståendeinsemination både i Danmark och i Finland, men det är då läkaren som har ansvaret att garantera att kvinnan eller paret kan ge barnet en bra uppväxt. Sedan har vi tittat på hur det är med barn till ensamstående.
Folkhälsoinstitutet har ganska nyligen kommit med en rapport. Det finns 400 000 sådana barn i Sverige. Tyvärr görs ingen ordentlig indelning i undergrupper. Som helhet har dessa barn en sämre situation än barn i parförhållanden har.
Det är att beklaga att man inte har delat in materialet i undergrupper, för det kan se olika ut. Det finns också studier där man har sett på barn som har upplevt skilsmässa. Det är konflikterna i relationen som är det väsentligaste, inte ensamföräldraskapet i sig.
Finns det då forskning om kvinnor som har fött barn genom insemination? Femmis har varit oss behjälpliga, och vi har sökt själva också. Det finns ett 30-tal studier, och de är nu föremål för vetenskaplig analys och genomgång.
Sedan är planen att redovisa den genomgången och få den diskuterad vid en utfrågning. Det är där vi står i dag. Sedan vill jag gå över till andra änden av livet, som också rymmer svåra frågor.
Det handlar om livsslutet, och där finns en reservation från Vänstern som i mycket påminner om den promemoria som Statens medicinsk-etiska råd lämnade över till regeringen hösten 2008. Sedan dess har det runnit mycket vatten under broarna. Det har varit heta debatter, inte minst på grund av inträffade fall.
I dagsläget är Svenska Läkaresällskapet och Läkarförbundet väldigt tydliga med sin syn på människors självbestämmande när det gäller att ta emot eller avsluta behandling och också när det gäller tillgång till palliativ vård och palliativ sedering.
Nu ligger ärendet i Socialstyrelsen, som kommer att ta fram ett kunskapsunderlag som stöd för vården, och det kommer i slutet av detta år. Men det kommer dessförinnan ett ställningstagande från Socialstyrelsen, för vi har fallet med den 31-åriga kvinnan som inte längre vill behandlas med respirator.
Jag vet inte exakt när det kommer, men det är inte lång tid till dess.
Eftersom det finns folkpartistiska motioner här vill jag läsa upp det landsmötesbeslut som togs i höstas, med rubriken God vård och behandling i livets slutskede: "Alla döende oavsett ålder och oavsett bostadsort måste garanteras tillgång till kvalificerad palliativ vård. Många äldre har önskemål om hur de vill ha det under sin sista levnad.
Det kan handla om vem den äldre ser som sin företrädare om han eller hon inte längre kan bestämma själv eller att den äldre vill få sluta sina dagar hemma. Den enskildes önskemål om vård och omsorg vid livets slut bör i större utsträckning beaktas av sjukvården. Samtal om den äldres önskemål om den sista levnadsperioden bör därför ingå som ett inslag i behandlarrollen.
Den enskilde ska också ha rätt att skriftligen uttrycka sin vilja om vård och omsorg vid livets slut. Ett sådant vårddirektiv skapar trygghet för den enskilde och underlättar för närstående och personal att ta ställning till vilka insatser som är de bästa för den enskilde. Det får under inga omständigheter innebära aktiv dödshjälp, som fortsatt ska vara förbjudet i Sverige."
Med detta, fru talman, avslutar jag mitt anförande.