KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Rothenberg (M):
Josef Fransson tiggde och bad om en replik. När han får repliken är det en ursäkt för att skicka okvädingsord på mig som debattör i stället för att kritisera partiet och det jag representerar. Det var viktigare att säga att Hans Rothenberg är barnslig. Ska man vara riktigt barnslig kan man väl säga: Den som sa det var det.
Jag undrar faktiskt vad det är för Europa som Josef Fransson vill återskapa. Det var ingen barnslig fråga, utan en seriös fråga. Om det är någon kontinent som har ett blodigt förflutet, med diktaturer, förtryck och folkutrotning, är det Europa.
Det gäller inte bara judar utan många folkslag, och det pågår fortfarande i Europa och dess närhet. Josef Fransson väljer i stället att ge sig på en enskild ledamot. Det kan vi göra i andra sammanhang där det inte tv-sänds - det kanske blir mer aptitligt att ta en sådan fajt.
Men i sin iver att göra detta skymmer Josef Fransson sina egna idéer och sina egna tankar och vill inte ge svar. Europa är en kontinent bestående av nationalstater. EU består än så länge av 28 nationalstater, som har sina egna särarter och egenheter. Det är egentligen ingenting som hindrar dem från att utveckla dessa egenheter.
Åk runt i Europa och besök andra länder och se att det finns särarter! Passa på att göra detta medan det fortfarande råder fri rörlighet för människor! Passa på att åka till Storbritannien och se att det finns fri rörlighet där! Jag undrar fortfarande vilket Europa det är Josef Fransson längtar efter. Är det ett kommande Europa under ett annat förtryck?
Hans Rothenberg (M):
Jag noterar att ministern sopar konsekvenserna under mattan. Vi noterade att man kom igång för sent. Ministern säger att man under 2016 anmälde att man skulle ansöka. Jag stod här den 15 november, och då kunde den då ansvarige ministern inte över huvud taget säga om Sverige skulle kandidera eller ej.
Det hände alltså något direkt efter den debatten - mycket märkligt att svenska folket inte kunde få veta regeringens ambitioner redan då. Vidare var det för dåligt. Jag frågade om regeringen hade byggt några allianser. Regeringens life science-samordnare sa att det skulle bli en kamp mellan huvudstäder; därför var bara Stockholm aktuellt.
Då bortsåg man från de möjligheter som både Skåneregionen och Göteborg har. Göteborg är det starkaste life science-forskningscentret efter Stockholmsregionen. Där finns inte minst Astra Zeneca, och det hade varit ett utomordentligt gott komplement att ha EMA där. Av de tre finalkandidaterna visade sig bara en vara huvudstad.
Det skulle bli en kamp mellan huvudstäder, men det blev en kamp där den enda huvudstaden var Köpenhamn, som Sverige nu säger att man inte stödde eller att man stödde; man säger över huvud taget ingenting. Och man säger inte om man byggde alliansen eller ej. De andra två var Milano, som Sverige enligt ryktet stödde, och Amsterdam, som det blev - inte heller det någon huvudstad.
Jag tycker att det är tråkigt att denna myndighet inte hamnade i Sverige och att förberedelserna inte var sådana att det gjordes möjligt. Jag hoppas att regeringen har lärt sig något av detta inför kommande övningar.
Hans Rothenberg (M):
Tack, ministern, för svaret! Det ska bli spännande att debattera det här. Offentlig upphandling är en möjlighet för många företag att komma in på nya, spännande marknader och få en möjlighet att visa sitt kunnande i en miljö som domineras av offentliga beslut. Det innebär också en möjlighet att kunna utvecklas.
För mindre företag är detta en möjlighet att vara med på samma villkor som landsting, regioner, kommuner och även stora företag. Alla aktörer ska ha möjlighet att vara med i en offentlig upphandling. Det ska vara rättssäkert och effektivt. Jag använder ett gammalt klassiskt citat: Alla ska med.
Alla ska kunna vara med. För ett tag sedan meddelade den utredning som är på gång sitt betänkande, och jag noterar att ministern kommenterade i radion att han kan tänka sig en avgift för att bromsa antalet överklaganden och att dagens regelverk är för generöst.
Jag ställde en skriftlig fråga om det här, och Ann-Charlotte Hammar Johnsson refererade till den. Jag tycker att när vi nu har möjlighet att debattera detta så kan vi gå lite mer på djupet, och därför vill jag ställa frågan: Tycker ministern att det är en bra väg att använda pengainstrumentet för att begränsa möjligheten att delta i en offentlig upphandling?
Det finns andra saker som skulle behöva göras när det gäller offentlig upphandling, och det är snarare att ändra krångliga regler och skapa bättre förutsättningar för små och medelstora företag att kunna vara med i stället för att försvåra. Jag förstår att ministern inte vill bestämma sig här och nu för om det ska införas en avgift.
Men jag tycker att det var anmärkningsvärt att ministern kommenterade det här och ställde sig hyfsat positiv till att kunna tänka sig att införa en avgift. Det är ett defensivt sätt att hantera offentlig upphandling på och ett defensivt sätt att se på den problematik som finns. Det kan finnas många anledningar att överklaga.
I sitt svar noterar ministern just att Sverige ligger i topp när det gäller överklaganden. Då kanske det är andra saker man ska titta på. Kanske ska man titta på villkoren för upphandling och dem som upphandlar. Ger man för komplicerade upphandlingsdirektiv? Gör man helt enkelt upphandlingar som blir väldigt svåra att vara med i?
Är det detta som är anledningen till att många upphandlingar överklagas? Jag vill fråga ministern om han är beredd att se över möjligheten att göra det enklare för mindre och medelstora företag att delta i offentliga upphandlingar. Är ministern också beredd att prioritera detta framför att ta till avgiftsvapnet i det här sammanhanget?
Hans Rothenberg (M):
När vi talar om upphandling tror jag att det är viktigt att vi riktar fokus åt rätt håll. Väldigt mycket fokus ligger på upphandlarna, men vi borde ha större fokus på dem som berörs mest: de företag och leverantörer som ska kunna vara med och delta i upphandlingar.
Ofta är det små och medelstora företag som i upphandlingsdjungeln drunknar i direktiv och krångliga föreskrifter som gör att de utesluts ur de här sammanhangen. Därför blir det ofta de stora bolagen som är med och gör upp i slutändan.
Ska vi få ett växande, dynamiskt näringsliv måste också de små och medelstora företagen kunna vara med. När det blir kö i upphandlingarna och när det blir missnöje återstår möjligheten att överklaga.
Jag kommer tillbaka till det som är min käpphäst, nämligen det som ministern sa i ett uttalande: att han öppnar för att belägga det med en avgift att överklaga. Det är inte att åtgärda problemen. Det är möjligen att lägga balsam på symtomen.
Men om man har många överklaganden - som det är just nu flest i Europa - måste man gå till roten och orsaken till att det görs så många överklaganden. Det är i det sammanhanget som avgifter möjligen kan hjälpa genom att ta bort möjligheten att överklaga. Men de tar inte bort anledningen till att man överklagar.
Vi måste lägga fokus på de företag som är med i sammanhanget och ska ha en rimlig chans. Ska det vara stödjande för dessa företag är det inte en avgift som är lösningen.
Hans Rothenberg (M):
Sverige har en väldigt hög inträdesålder på arbetsmarknaden. Den förklaras delvis av vår internationellt sett höga examensålder. En lägre examensålder skulle medföra betydande samhällsekonomiska vinster, och då behöver också någonting förändras i studiemedelssystemen. Tidig examen bör prioriteras genom ekonomiska incitament. Det här har jag motionerat om ett antal gånger i Sveriges riksdag.
Det här är någonting som Svenskt Näringsliv också föreslår. Det här är grunden och de alexanderhugg som man behöver göra för att kunna få en kompetensförsörjning både av svensk arbetskraft och för att kunna attrahera utländsk arbetskraft. Vi behöver komma igång tidigare, och vi behöver stimulera folk att studera och lära sig bättre.
Jag tror att den delskillnad som ministern nämner här vad gäller yrkesprogrammen och den allmänna behörigheten inte är det som kommer att vara avgörande för huruvida svensk kompetensförsörjning står eller faller. Men det finns en oro hos många företag, och nu kommer jag tillbaka till det här med Migrationsverkets hantering av uppehållstillstånd inför arbetskraftsinvandring.
Det finns fortfarande kvar, även om trenden går åt rätt håll, en stor oro hos företag som drar sig för att söka ny arbetskraft på den internationella marknaden. Det finns också en oro bland människor i andra länder för att söka sig till Sverige på grund av det här. Så kommer vi tillbaka till det här med skattesänkningar. Ja, alliansregeringen var ganska bra på skattesänkningar. Vi var bättre på skattesänkningar än vad ni är, för ni har varit bäst i den andra klassen, nämligen skattehöjningar.
De 30 miljarder som ministern nämner här som Moderaterna vill sänka skatten med är ungefär det som ni har höjt skatten med under den här mandatperioden för svenska företag och lagt på pålagor. Kan man göra det ena kan man göra det andra. Gör om och gör rätt! Tack för den här debatten!
Hans Rothenberg (M):
Tack för svaret, statsrådet! Men så lätt ska du inte komma undan. En anledning till att vi när det är sommar debatterar sådana här frågor här i riksdagen, som egentligen har stängt, är vikten av att tydliggöra skillnaden. Näringsministern och jag tycker inte illa om varandra, men nu ska vi puckla på varandra i 20 minuter.
Det här är en fråga där det skiljer väsentligt i synen på näringslivet och på näringspolitiken. Den proposition som regeringen lade fram fick inte genomslag i riksdagen. Det var ett av de sämre initiativ som regeringen har tagit under mandatperioden.
Det var förslaget om vinstbegränsning i välfärden. Genom att ställa upp krav som öppnar för godtycklig tillämpning, rättsosäkerhet, missbruk och som ibland till och med motsäger varandra avsåg man att skapa en situation som gjorde det svårt för företag att driva verksamheten långsiktigt. Svenska välfärdsföretag är duktiga. De är internationellt sett mycket framstående.
Det finns ett internationellt intresse för svenskt välfärdsföretagande inom såväl förskola och skola som vård och äldreomsorg. Det här skulle kunna bli en intressant exportmarknad för svenska företag inom dessa områden. Jag ställde en interpellation för tre år sedan ungefär på samma tema till ministern.
Då lämnade han över den till sin kollega Ardalan Shekarabi. Det blev mer en diskussion kring vinster i välfärden än om det som jag egentligen ville diskutera: Hur ska företag som verkar inom välfärden kunna utveckla sin verksamhet både i landet och utomlands? Den debatt som jag då hade med Ardalan Shekarabi var på många sätt kosmisk.
Vi lyckades med konststycket att prata förbi varandra hela tiden. Nu är jag glad att originalministern är här som kan diskutera välfärdsföretagsamheten. Även om det här förslaget nu är ute ur världen kommer det säkert nya förslag. Jag konstaterar att regeringen hittills inte har varit särskilt intresserad av att hjälpa, stötta och underlätta för de företag som verkar inom välfärdsområdet.
Det har varit en allmänt ganska fientlig politik. Man har staplat hinder på vägen. Jag ställer frågan: Vad vill regeringen i stället göra för att utveckla den här typen av företagsamhet? Om man nu tycker att detta med att begränsa vinster är en väldigt bra idé - men förslaget fick stryk här i kammaren - vad vill man då göra för att underlätta för företagen?
Jag utgår ifrån att regeringen inte vill förstöra för den typen av företag. Det kvittar hur många innovationsråd, industrikansler eller innovationskatapulter som man inrättar. Det behövs mer för att kompensera det motstånd som regeringen i övrigt riktar mot välfärdsföretag.
Det här är, som sagt, en mycket intressant och möjlig tjänsteexportmarknad. Jag skulle vilja höra ministern lägga ut texten om bortom detta med vinstbegränsning, vad man kan göra för att stimulera och underlätta för den här sortens företag. Det är många där ute i landet som undrar.
Hans Rothenberg (M):
När vi talar om dessa frågor blir det väldigt känsligt. De rödgröna tar alltid fram skolan som exempel. Men jag har ställt en ganska brett riktad interpellation om välfärdsföretagandet.
Det handlar om skola men också om barnomsorg, äldreomsorg och vård i livets mitt. Välfärden är mycket mer än bara skolan. Det är många som bedriver verksamhet inom detta område.
De gör det just av anledningen att det är något de kan, det är något de har erfarenhet av och det är något de ser att de kan göra bättre än vad som görs i den ordinarie, offentliga verksamheten. Precis som alla entreprenörer ser de något som inte andra ser och vill något som andra inte har kommit på att man kan göra.
Därför är det så viktigt att människor som arbetar inom denna stora sektor och som i dag har väldigt få alternativ att arbeta och verka inom - de flesta är offentligt styrda - får möjlighet att göra skillnad.
Det handlar om att man på förskolan ska kunna kompetensutveckla sin personal. Man ska kunna höja lönerna för personalen och föra individuella lönesamtal. Det handlar också om att kunna skaffa ny utrustning till äldreomsorgen. Man ska kunna utveckla verksamheten genom kompetensutveckling. Det handlar om utbildning och om att avsätta resurser för det.
Det här är inte ondskefulla människor som har girigheten för ögonen, utan det är människor som är entreprenörer, som vill någonting och som vill vara med och utveckla ett område.
Det borde vara självklart att man ser sådant entreprenörskap som lika värdefullt som den som gör en innovation eller en uppfinning, startar en fabrik, gör en exportsuccé eller skapar en ny app som genererar arbetstillfällen och förhoppningsvis även skattepengar till Sverige. Att det nu finns 100 000 fler människor i offentlig sektor är inte detsamma som att det finns mer välfärd.
Jag tycker att ministern har en felsyn när han alltid jämför offentlig anställning och offentliga resurser med mer välfärd. Den behöver inte utföras av offentliga aktörer. Välfärden kan utföras av många händer och av många varianter av händer. Det handlar inte om att göra hur stora vinster som helst.
Är man smart som entreprenör och företagare vet man också att det viktigaste man kan investera i är den egna personalen, framför allt när det handlar om tjänsteföretag. Det är personalen som levererar nytta till kunder och vårdtagare, som ska ha den omsorg som sig bör.
Det vore intressant om ministern i stället talar om hur regeringen vill göra för företagarna och entreprenörerna inom detta område. Jag respekterar att Mikael Damberg har uppfattningen att man inte ska tjäna för mycket pengar på detta. Jag delar den inte, men jag respekterar den. Men då måste man balansera detta och göra mer för att stimulera och göra det nyttigt och framgångsrikt för företagsamheten inom området.
Hans Rothenberg (M):
Att sätta likhetstecken mellan kravlöshet och att få göra vinst är inte sjyst. Att få fungera på lika villkor, på rättvisa villkor och på rimliga villkor är vad företag inom välfärdsområdena vill. De vill kunna utveckla sin verksamhet utan att bli misstänkliggjorda.
Jag har tagit upp med handelsminister Ann Linde möjligheterna för svenska välfärdsföretag att gå på export. Det finns många som väntar. Det kommer delegationer från Japan och övriga bortre Asien till Sverige för att se: Hur gör ni? Det här skulle vara intressant. Men vad är referensmarknaden? Hur kommer det sig att ni inte får sälja på hemmaplan? Det måste ju vara någonting som är galet.
Det där är en fråga som spelar svenska företagare ur händerna och inte i händerna. Jag noterar att ministern fortsätter att tala om den offentliga sektorn. Det är viktigt att skatter används med omsorg, speciellt inom omsorg. Det finns begränsade resurser, och det är därför det är så viktigt att kunna använda de resurserna på effektivaste sätt. Där kan det finnas andra alternativ än den offentliga sektorn. Det kan finnas de som hittar andra lösningar.
Då måste vi släppa fram mångfalden. Vi måste kunna ha en diversifierad välfärd i Sverige. Det är en långsiktighet som de här företagen eftersträvar. De vill kunna utöva sin verksamhet ansvarsfullt, och då måste man ge dem möjligheterna. Jag håller med ministern: Låt det här bli en stor valfråga! Låt initiativ få vara rättvisa på alla sätt och vis! Jag vill tacka Mikael Damberg för den här perioden. Vi har haft många debatter.
Även om vi inte har dem i samma roller efter valet ser jag fram emot nya kommande holmgångar. Till Carl Schlyter säger jag bara: Tack för att du finns - eller numera: fanns!
Hans Rothenberg (M):
Lars Anderssons anförande började som en litania över den europeiska unionen och allt som den medför. Jag noterade att han hellre talade om Europa än om EU.
Men i dag diskuterar vi just EU, det europeiska projekt som innebär att vi under ordnade former verkar tillsammans och drar nytta av det vi kan bidra med under ett gemensamt paraply. Under det gångna året har Sverigedemokraterna bytt hållning till EU. Man säger sig inte längre vilja lämna EU eller åtminstone inte driva frågan om utträde.
Om det är en ärligt menad hållning eller om det är ett opportunistiskt förhållningssätt i tider av ökat folkligt stöd för EU får framtiden avgöra. Om det är en ärligt menad förändring måste den i så fall ha sin grund i något av det senaste årets skeenden, sannolikt något som finns upptaget i den digra årsboken.
Min fråga till Lars Andersson är därför: Vad var det som under det gångna året hände i EU som fick Sverigedemokraterna att lämna kravet på svenskt utträde ur EU? Var det kanske rent av när man såg hur kraftfullt EU agerade när artikel 7 aktiverades gentemot Polen och Ungern för deras bristande demokratiska utveckling?
Hans Rothenberg (M):
Jag noterar att ledamoten Andersson hade förberett sig väl på min fråga; dock ingick i förberedelserna inte att svara på densamma. Det internationellt högt aktade V-dem-institutet vid Göteborgs universitet gör kontinuerliga studier av demokratiutvecklingen i världen.
Den senaste rapporteringen visar att av världens befolkning lever en tredjedel i länder där demokratiutvecklingen går bakåt. Europa är dessvärre den region där tendensen är starkast. Det finns tyvärr också exempel på länder i EU-gemenskapen där demokratin, yttrandefriheten och pressfriheten är hårt ansatta.
I två av dessa länder har artikel 7 alltså aktiverats. Sverigedemokraternas nyvunna stöd och engagemang för EU fanns inte för ett år sedan. Något har uppenbarligen hänt under det gångna året. Jag räknar med att Lars Andersson svarar på vad det var som hände.
Men med det starka stöd som man nu har för EU som institution undrar jag hur Sverigedemokraterna ytterligare vill arbeta för att vända utvecklingen och stärka demokratin i de länder där demokratiutvecklingen går bakåt. Det gäller främst inom Europeiska unionen, där det finns två länder som Ungern och Polen.
Jag vet ju att Sverigedemokraterna har ett ganska intensivt samarbete med partier i dessa båda länder. Hur vill ni hjälpa till för att stärka demokratin, yttrandefriheten och pressfriheten i dessa länder? Det vore verkligen, som ni säger i alla andra sammanhang, att hjälpa på plats.
Hans Rothenberg (M):
Ja, statsrådet - det är dags att börja jobba! Men innan dess ska vi ha en rejäl debatt. Europasamarbetet ska fokusera på områden som ger ett verkligt mervärde för Europas befolkning. I det sammanhanget är det viktigt att vi värnar den nationella kompetensen på områden som exempelvis arbetsmarknad, familjerätt och beskattning. Den nationella kompetensen är värd att värnas.
Den ska inte användas som resårband. Det handlar om att legitimera EU. Även om det i dessa dagar är så att stödet för EU har ökat kan det lätt förbytas, och framför allt förbyts det när människor uppfattar att EU är inne och petar i saker det inte har med att göra.
EU-ländernas förutsättningar och traditioner ser väldigt olika ut. I Sverige sköts exempelvis lönesättningen av arbetsmarknadens parter, och i andra medlemsländer har man valt andra system. Trots detta finns det alltså krafter som vill att EU ska in och peta i detta. Den sociala pelarens 20 principer innehåller långtgående och detaljerade ambitioner inom dessa områden.
Moderaternas farhågor om att den sociala pelaren skulle skapa en grund för att driva fram EU-lagstiftning som i vissa fall inkräktar på den svenska partsmodellen har dessvärre besannats. Ett verkligt socialt Europa åstadkommer vi genom att öka det ekonomiska välståndet och garantera stabilitet, frihet och demokrati för Europas invånare. Att göra EU starkare är inte detsamma som att göra EU bredare.
Jag skulle vilja fråga statsrådet Hans Dahlgren: Var går den bortre gränsen för Socialdemokraternas och regeringens syn på den sociala pelaren?
Hans Rothenberg (M):
Tack för svaret! Det läggs fram skarpa förslag. Vi kan ta direktivtexten till förslaget om förutsägbara arbetsvillkor. Det sägs att det direktivet bidrar i första hand till genomförandet av pelarens princip nr 5 om trygg och anpassningsbar anställning och nr 7 om information, anställningsvillkor och skydd i händelse av uppsägning. Det är ett skarpt förslag.
I förordningstexten till förslaget om europeiska arbetsmyndigheten sägs det: Den föreslagna förordningen kommer att bidra till genomförandet av de principer och rättigheter som fastställs i den europeiska pelaren för sociala rättigheter. Statsrådet måste väl ändå se kopplingen till den sociala pelaren? Han kan väl inte förneka att det leder till skarpa förslag?
Vi är då inne på den EU-debatt vi har i Sverige. Hur mycket EU ska det vara? Jag vill nog hävda att EU är bäst när EU är duktigt på det EU är relevant i. Jag har under mitt tidigare anförande angivit ett antal områden där vi moderater och många andra partier ser att EU borde kunna bli starkare.
Men här handlar det om att förtunna EU genom att ge EU större och fler uppgifter. Det är uppgifter som enligt subsidiaritet bör hamna på de enskilda nationalstaternas bord. Det är inte att ge EU vare sig mer muskler eller ökad legitimitet.
Vi behöver i EU en politik som stärker konkurrenskraften och skapar förutsättningar för jobb och tillväxt och som bygger vidare på den inre marknaden, vilket statsrådet mycket riktigt sa. Men den sociala pelaren bidrar i det här sammanhanget inte till det. Den sociala pelaren bidrar till förtunning.
Hans Rothenberg (M):
När den här debatten började för några timmar sedan ställde jag i en replik en fråga till Markus Wiechels partikollega Lars Andersson. Därefter har vi hört ytterligare en sverigedemokrat, Ludvig Aspling, tala.
Jag tänkte nu när Markus Wiechel går upp som siste sverigedemokrat att han också ska få chansen att svara på de frågor jag ställde till ledamoten Andersson men fick svar som var fullkomligt intetsägande. Jag fick svar upplästa, men det var svar på frågor som inte hade ställts. Därför kommer jag nu att ställa samma frågor till Markus Wiechel. Sverigedemokraterna har under det gångna året bytt hållning till EU.
Man säger sig inte längre vilja lämna EU eller åtminstone inte driva frågan om utträde. Om det är en ärligt menad hållning eller ett opportunistiskt förhållningssätt i tider av ett ökat folkligt stöd för Europeiska unionen är svårt att avgöra.
Om det är en ärligt menad förändring måste den i så fall ha sin grund i något av de senaste årens skeenden, sannolikt också någonting som finns upptaget i årsboken om EU som vi nu debatterar. Mina frågor till Markus Wiechel är: Vad var det som hände i EU under det gångna året som fick Sverigedemokraterna att lämna kravet på svenskt utträde ur EU?
Var det när man såg hur kraftfullt EU agerade när artikel 7 aktiverades mot Polen och Ungern för deras bristande demokratiska utveckling, eller var det något annat?