KBLab/rixvox huggingface dataset:
Arin Karapet (M):
I dessa tider är det kanske också skönt att få visa lite känslor. Jag är en känslomänniska, så det betyder att jag är i ett väldigt gott tillstånd. Tack för en bra debatt!
Jag vill ge ett medskick till socialministern och alla i regeringen: Lyft telefonen och ring direkt till Johnson & Johnson, Astra Zeneca eller Pfizer och säg att vi vill upphandla själva direkt, för vi behöver få vaccin så fort som möjligt! Jag önskar också en trevlig dag och en trevlig arbetsvecka.
Arin Karapet (M):
Tack, statsrådet Mikael Damberg, för svaret! Gängkriminaliteten sipprar som ett gift i vårt samhälle. Gängmorden avlöser varandra. De senaste veckorna trodde vi att vi hade fått ett andrum, men bara för några dagar sedan var det ännu en dödsskjutning här i Stockholm.
När det gäller Vårbynätverket har den franska polisen, som har knäckt Encrochat, möjliggjort för svensk polis och svensk åklagare att bedriva en historisk rättegång, även om jag vet att statsrådet inte får kommentera en pågående utredning. Jag tycker själv att inte heller en riksdagsledamot ska göra det, så det är inte bara statsrådet. I nyheterna kan vi dock se framgångarna.
Med tanke på vilken bevisning som har lagts upp efter att man knäckt Encrochat ser man att våra svenska gäng inte består av några 16-17-åringar som får för sig att gå ihop och leva rövare. Ibland beskrivs det också som om det är på grund av en mindre bra uppväxt som man hamnar man i dåligt umgänge.
Så slår impulserna till, och så börjar man begå brott. Men det här är väldigt organiserat. Man ser väldigt tydligt att det finns en ledare. Det finns tydliga uppdrag. Någon är löpare. Någon är kapten. Någon är spanare. Någon sitter i Spanien och sköter inhämtningen av narkotika från Latinamerika eller Nordafrika.
Sedan ska det distribueras genom hela Europa, hela vägen ända upp till Sverige, ut till våra förorter och sedan in i övriga samhället. Vi ser på sociala medier hur man stoltserar med t-shirtar som kostar 7 000-9 000 kronor, t-shirtar som jag inte ens visste fanns. De har inte bara en t-shirt som det står Balmain, Louis Vuitton eller Gucci på. En sådan där liten handväska som kallas för becknarväska kan kosta 10 000-20 000 kronor.
Gängen tvättar pengar med hjälp av prepaid cards som man kan köpa på bensinmacken, alltså kontantkort som används som betalkort. Så tvättar man pengarna antingen genom att köpa varor och tjänster på nätet eller genom spel på onlinekasinon etcetera. Pengarna tvättas och kommer in i systemet. Fru talman!
Det vi ser är att både gärningsman och offer ofta har utländsk bakgrund. Det är ett gift som har satt sig i våra förorter. Det vi ser i Vårbynätverket är inte bara en misslyckad integration. Det beror på kravlöshet och på att vi har haft en alltför hög invandring. Vi har haft en socialtjänst som antingen inte har utfört sitt arbete på ett korrekt sätt eller så har de inte haft resurserna.
Det är många fel som har begåtts, och det är många politiker som är ansvariga. Det här är ett samhällsproblem. Det ska inte vara en moderat eller en socialdemokratisk fråga.
Det är vårt samhälle som vi lever och verkar i. I mitt nästa inlägg kommer jag in på det här lite mer djupgående, men min fråga till statsrådet är ändå: Avser statsrådet att utreda om det är möjligt för svensk polis att arbeta på samma sätt och genomföra insatser som fransk polis gjort med Encrochat? Det handlar inte om år, det handlar inte om månader.
Att förhindra ett mord kan handla om minuter eller sekunder. Jag ser därför fram emot att få höra svaret på min fråga.
Arin Karapet (M):
Samhället kan inte alltid ligga ett steg efter. Det gör vi nu. Tekniken går framåt. Den tekniska utvecklingen kan inte förhindras. Det enda samhället kan göra är att alltid ligga jämsides med de kriminella nätverken. I dag pratar vi om Encrochat. I morgon är det en annan krypterad tjänst.
När vi har knäckt den krypterade tjänsten har de kriminella gått över till nästa tjänst. Personer som begår organiserade brott är smarta. Det enda problemet är att de håller på med något olagligt. Det är grejen.
Vi som befinner oss i en rättsstat, en demokrati, måste se till att kriminalitet förebyggs och att de kriminella - brottslingarna - grips, utreds och döms. Men vi ligger ett steg efter. Problemet är att samhället inte alltid kan låta utredningarna dra i långbänk. När polisen väl får verktygen måste de få de ekonomiska resurserna. Vi vet själva att det tar tid att hitta spetskompetens.
En rekryteringsprocess kan ta månader i det här landet. Det är bara att titta på vilken bransch som helst. Sedan handlar det också om att vi vet att det offentliga inte betalar lika mycket som det privata näringslivet. Vad har staten att erbjuda för dessa unga kvinnor och män som är duktiga programmerare och kunniga inom it?
Vi måste få verksamheten på plats, och sedan måste Polismyndigheten jobba tillsammans med Åklagarmyndigheten. Åklagarmyndigheten måste i sin tur ställa om, och det måste också Sveriges Domstolar göra - och i sin tur Kriminalvården, etcetera. Därför är detta akut. Jag tror att inrikesministern delar uppfattning med Moderaterna och mig i att det här är ett stort samhällsproblem.
Men jag önskar, fru talman, att inrikesministern tillsammans med sina kollegor i regeringen kommer ut från den politiska låsningen och säger att det inte spelar någon roll vilket parti man representerar. När en gängkriminell avlossar ett skott mot ett offer tittar inte skottet på vilket parti den personen röstar på eller var personen kommer från.
Det skottet har avlossats för att döda. Det vi glädjande nog kan se nu är att medlemmar av ett stort nätverk har gripits, men i Vårby har narkotikan börjat komma tillbaka. Kriminaliteten har gått ned i åldrarna så pass mycket att vi pratar om 10-, 11- och 12åringar. Då är de under polisens radar eftersom socialtjänsten inte har de musklerna.
När de väl hamnar på radarn är det inte fråga om en 15åring som begår småbrott. Den 15-åringen har en helt annan världsbild. Den 15åringen har blivit itutad att mord ger status. Den 15-åringen har en bruten personlighet - är en skadad person - omstöpt till att döda.
I vår värld borde en 15-åring spela fotboll och göra läxorna, men dessa 15-åringar begår grova brott som tidigare 25-30-åringar gjorde. Därmed har jag följande fråga.
När nu vuxenvärlden är frånvarande och världen för de ungdomarna är mobiltelefonen och krypterade tjänster, avser ministern att göra något radikalt så att samhället inte ligger ett steg efter utan jämsides med de kriminella, så att vi får bort morden från gatorna?
Arin Karapet (M):
Avslutningsvis: Ja, vi måste ha hemlig dataavlyssning och hemliga tvångsmedel. Men låt oss ta Vårbynätverket som exempel. De flesta är bakom lås och bom, i alla fall i dag - det är en pågående rättegång, och vi vet inte utfallet ännu. Men det fylls på.
Det vi måste förstå från politikens och samhällets sida är att synen på kriminalitet har förändrats i vårt samhälle. Det vill säga att många ungdomar växer upp i en miljö där man har räknat ut på förhand och tycker att det är värt att begå det här brottet med straffrabatter och med ungdomsrabatten. I den perfekta värld som jag skulle vilja ha skulle vi inte ha ungdomar som är kriminella.
Ingen begår brott där. Visst, en gång i tiden hade någon form av straffrabatt och ungdomsrabatt en funktion i vårt samhälle. Men kriminaliteten har gått ned i åldrarna, och den har förändrats. Den har blivit mycket grövre. Man kan prata med någon om hur det var på 70-talet. Då var det kanske någon knivskärning på Södermalm.
Nu har vi folk som tömmer automatvapen vid en bensinmack och till och med träffar en oskyldig person och tar livet av den medan de inte ens träffar den som är the target, det vill säga måltavlan. Jag hade uppskattat om vi hade en regering som kom och samlade hela oppositionen och sa: Vet ni vad? Vi lever och verkar i samma samhälle. Låt oss lägga undan all prestige!
Det som sker nu är att vi inte kommer åt huvudena, och det fylls bara på och på och på. Fru talman! De som är offren är barnen till dem som en gång fick skydd i Sverige. Det är barn med utländsk bakgrund som skjuter ihjäl andra barn med utländsk bakgrund, och det måste bli ett stopp på det.
Arin Karapet (M):
Tack, näringsminister Ibrahim Baylan, för svaret! Fru talman! Vi är snart inne på den 15:e månaden med coronapandemin. Covid-19 har slagit hårt mot vårt samhälle och har skördat många liv. Många har behövt begränsa sig. Det har varit nödvändigt att minska smittspridningen.
Det är en ekonomisk kris, och den krisen befinner vi oss fortfarande i. Restaurangbranschen är en av de näringar som covid-19 har slagit hårdast mot. Det är en personalintensiv bransch. Att driva restaurang är inte som att driva ett industriföretag där man kan planera produktionen, där ordrarna kommer och där det är långa ledtider.
Driver man en restaurang vet man inte när man öppnar klockan 10 eller klockan 11 på morgonen hur många gäster som kommer under dagen. Det kan vara alltifrån noll till flera hundra. Restaurangerna har behövt begränsa antalet matgäster och se till att gästerna håller avstånd. Det har införts ett alkoholstopp, det vill säga att sista servering är klockan 20. Och klockan 20.30 måste alla lämna restaurangen.
Det är också hårda kontroller och restriktioner. Om man driver en sådan personalintensiv verksamhet och ersättningarna uteblir väntar konkursen runt hörnet.
Jag är fullt medveten om att man inte kan rädda allt i en kris genom att tillhandahålla offentliga medel, men man går fram med restriktioner som i princip nästan innebär näringsförbud. Det hade varit mycket bättre om man bara hade sagt till alla restauranger att de skulle stänga igen och bara köra hemleveranser.
Sedan hade man kunnat ta fram ett stöd liknande en avbrottsförsäkring eller dylikt. Det finns många alternativ. Men vi är inte där. Trots att många företagare gör rätt för sig har ersättningarna uteblivit. Det har varit en långdragen byråkrati och långa ledtider. Jag säger inte att regeringen inte har gått fram med coronastöd.
Det har man gjort, men vad är poängen med stöden om pengarna fryser inne? Lönerna måste ju betalas ut, och räkningar måste betalas. Det här är en personalintensiv bransch. Vi vet att människor förlorar sina jobb där. Restaurangbranschen är en av de branscher med lägst trösklar för att ta sig in, både som ung och som invandrare.
Branschen är ett perfekt exempel på hur invandrare som har kommit till Sverige har sparat ihop pengar, kanske tagit lån, lånat av sina släktingar eller gått ihop med släktingar för att starta ett företag och därigenom möjliggjort en mycket ljusare framtid för sina barn. Den här branschen har dock tagit väldigt mycket stryk.
Det är som sagt en personalintensiv bransch, och vi vet att marginalerna där är väldigt små i normala tider. Inom branschen har man svårt att få krediter. Man lever på små marginaler. Jag vill ställa en fråga till näringsministern. I det skriftliga svaret kan jag läsa att man under vecka 14 har påbörjat utbetalningarna för det kvartal som har varit.
Men vad är svaret till de restaurangägare som inte har fått sitt permitteringsstöd sedan augusti?
Arin Karapet (M):
Nej, jag är inte för en nedstängning. Jag tog det bara som ett exempel, men låt mig förtydliga det hela. När man säger att det kommer ett stöd inger man också ett hopp. Det här är pengar som företagen har varit med och producerat genom både sina anställda och sin verksamhet.
Men när stöden uteblir dimper räkningarna fortfarande ned i brevlådan och löner måste betalas - de anställda har en hyra att betala. Inom restaurangbranschen har man en speciell relation till sina anställda.
Som näringsministern sa, fru talman, har vi i våra familjer både restaurangägare och familjemedlemmar som har jobbat inom restaurangbranschen. Där vet man hur viktigt det är att ha en lojal servitris, bartender eller kock.
Det är väldigt svårt att hitta spetskompetens och någon med hög arbetsmoral - den som alltid ställer upp när någon annan är sjuk eller då man har fått en stor bokning, till exempel vid högtider. Detta sliter på kroppen, men man har en speciell relation till de anställda och känner kanske att utan just den personen kommer verksamheten att gå under.
Jag talade om långdragen byråkrati. Som exempel kan jag berätta om den anrika restaurangen Löwenbräu på Kungsholmen. Den har serverat stockholmarna fantastiskt tyskt öl och schnitzel. Bara man tänker på schnitzeln vill man åka dit och sätta tänderna i den. I 110 år har man serverat stockholmarna högkvalitativ mat.
Man har en helt annan atmosfär där företagsledaren, arbetaren och den ensamma personen, kanske pensionären, kan mötas vid baren. Varför? Jo, man älskar den där schnitzeln och den kalla ölen. Det här har försvunnit - tillfälligt. Det gäller dock att restauranger som Löwenbräu överlever.
För om de går i konkurs är sådana möten inte längre möjliga. Det som har skett, fru talman, är att man har rätt till korttidspermittering. Näringsministern berättar om ansökningarna. Men min fråga gäller den långdragna byråkratin där man talar om jämförelsemånader då någon kanske har varit sjuk i några dagar.
Det handlar om små detaljer som gör att man inte får ut en ersättning som är på tusentals kronor på grund av att en handläggare återigen ska titta på en ansökan som förmodligen hamnar i en annan kö där det är flera veckors väntetid. Efter det kan man plocka upp den igen. Om det är något vi är bra på i Sverige är det byråkrati. Vi är mästare inom det.
Det är inget att sticka under stol med. Min fråga till näringsministern är: Ska företagare som Löwenbräu behöva sälja av tillgångar för att kunna betala ut löner? De har varit med och betalat in skatter tidigare.
En annan restaurangägare som jag fick höra om har tagit över miljonen i lån från Spendrups för att kunna betala ut löner. Samtidigt vet de att de har rätt till ersättning från staten, men pengarna fryser inne på grund av byråkratin. Hur kommer ministern att påskynda utbetalningarna till de företag som har rätt till ersättning?
Arin Karapet (M):
Man skulle kunna sammanfatta detta med att det är väldigt många stöd. Företag som till exempel Volvo har ekonomiska muskler, en hel avdelning med jurister och ekonomer och en HR-avdelning. Men den lilla enskilda företagaren har kanske bara sig själv. När man ska få hjälp med något använder man en extern tjänst som oftast kostar väldigt mycket.
Som vi hör är det inte bara ett stöd. Moderaterna har gått fram med ett förslag om att flytta över korttidspermitteringen till omställningsstödet. Blir man beviljad omställningsstöd visar man väl att man är en fläckfri företagare. Det är ju bättre om färre myndigheter har en relation till det grönmarkerade företaget och sköter kontakterna och processerna.
Som restaurangägare eller butiksägare - eller småföretagare oavsett näring - har man oftast inte tid med myndighetskontakter. Man är helt beroende av att se till att företaget går runt. Man har kunder. Man måste leverera. Oftast har dessa personer också en familj att ta hand om. Väldigt sällan har de en egen fritid.
Moderaterna har alltså gått fram med förslaget att baka in korttidspermitteringen i omställningsstödet. Överskrider handläggningstiden fyra veckor - betala ut stödet och gör noggranna efterkontroller! Nej, pengar ska inte betalas ut till organiserad brottslighet. Men vi vet också att det är när företagen går i konkurs som den organiserade brottsligheten slår klorna i restaurangerna.
Det är bara att titta på rapporterna från Norrköping och Östergötland.
Arin Karapet (M):
Tack, utbildningsministern, för svaret! Fru talman! Språket är nyckeln till integration. Sverige har under flera decennier haft en hög invandring. Vi har haft bilden att invandrare är en homogen grupp, men det är de inte.
De kommer från olika kulturer och länder och har olika utbildningsbakgrund. Detta påverkar barnens skolgång. Kommer du från en familj där en eller båda föräldrarna är akademiker är det större chans att du lyckas i skolan än om ingen av dem är det. När det gäller just språkförskola tittar vi på hur det ser ut i Sverige.
Vi har områden där det knappt bor några barn med två svenskfödda föräldrar. Med svenskfödda föräldrar menar jag de som har svenska som modersmål. Det är inte lätt att lära sig det svenska språket. Språket kommer hemifrån, när föräldrarna kommunicerar med barnet. I Sverige har vi inget språkkrav på föräldrarna när de kommer hit, för att få uppehållstillstånd eller medborgarskap. Vad innebär det?
Jo, chanserna att barnen ska lära sig svenska i skolan blir ännu mindre. Att jag personligen är engagerad i denna fråga beror på att jag inte själv har svenska som modersmål. Men jag hade turen att ha lärare som ställde krav. Då fanns det faktiskt några elever i klassrummet som hade svenska som modersmål.
I dag finns det inte bara i ett utan i ett flertal områden i Sverige skolor där ingen har svenska som modersmål, förutom möjligtvis lärarna själva. Därför är detta otroligt viktigt. Vi vet att ju tidigare barn lär sig ett språk, desto snabbare tar de det till sig.
Vi ser i dag att skolan faktiskt är den enda vägen ut ur föräldrarnas sociala utsatthet, bort från kriminalitet.
Vi måste börja från tre års ålder, det vill säga ha en obligatorisk språkförskola så att barnen får till sig de verktyg de inte får hemifrån för att möjliggöra en bättre framtid - för dem själva och det bostadsområde de bor i men också för samhället som helhet. Det vi gör just nu är att vi kastar bort en massa humankapital.
Vi producerar ett utanförskap - det vi säger att vi vill minska. Men vi vet också att nyckeln till en framgångsrik skolgång är att kunna det språk man blir undervisad på och som sedan ska användas i arbetslivet, det vill säga det svenska språket. Svenska är komplicerat. Man skriver inte på samma sätt som när man pratar.
Och i Sverige har vi undervärderat det svenska språket - att kunna estetisk svenska. Man kommer inte heller så långt på att prata det som kallas förortssvenska. Vi ser i dag en språksegregation, med minskade kunskaper i svenska språket. Och det som sker när barnen börjar i svensk skola är att de sitter som frågetecken i klassrummen.
Ingen säger till dem att de inte kan tillräckligt bra svenska, för det finns en kravlöshet i Sverige; vi vill vara snälla. Jag har en fråga. Jag har läst utredarens svar, där det står att kommunerna bör erbjuda språkförskola. Varför ska inte kommunerna göra det obligatoriskt och se till att vi lyfter de här områdena? Det är inte bara ett område vi pratar om, utan det är flera områden där språket brister.
Arin Karapet (M):
Jag har läst utredarens svar, som är kännetecknande för vår inställning till saker och ting i Sverige generellt. Vi ska ha en uppsökande verksamhet. Ja, en kommun som Botkyrka kanske klarar att ha uppsökande verksamhet.
Man har en verksamhetschef och en kommunledning som tar det på största allvar. En närliggande kommun som Salem har kanske inte resurserna och medarbetarna för att klara detta fullt ut - etcetera. Problemet är att det alltid blir luddigt.
Det ska inte hänga på vilken kommun ett barn växer upp i. Vi har språkbrister i Rinkeby, i Botkyrka, i Angered, i Hjällbo, i Rosengård, i Trollhättan - en efter en, i olika delar av vårt land. Det ska vara enhetligt. Om vi ska ha en likvärdig och jämlik skola ska det gälla lika för alla. Då ska det inte hänga på att ha uppsökande verksamhet.
Det låter jättefint, men vi vet att det inte kommer att slå rätt överallt. Det är bättre att göra det obligatoriskt. Kommunerna bör erbjuda, men vad gör vi med de barn vars föräldrar vi inte får tag i eller vägrar att skicka sina barn till förskolan? Man säger att man vill ha skolplikt från fem års ålder. Då vet vi att dessa barn kommer att hamna efter i sin språkutveckling.
Då måste vi vänta till fem års ålder. Det är bättre att ha en obligatorisk språkförskola från tre års ålder för barn till nyanlända och barn i utsatta områden. Då gör vi dem en tjänst. De får det verktyg de saknar och som de inte kommer att få från sina hem. Det vi också vet är att alltför många barn med utländsk bakgrund misslyckas i den svenska skolan.
Resultatet ser vi i grundskolan och på gymnasiet. Det som sker är att vi får slitningar i vårt samhälle. Barnen hamnar i identitetskris. De vet inte själva om de ska kalla sig för svenskar eller för sina föräldrars etniska härkomst. Dessa barn är morgondagens vuxna. Den dagen de är vuxna är jag gammal. De är den kommande generationen.
Skälet till att jag är engagerad i den här frågan har att göra med det jag sa om estetisk svenska. Det handlade inte om att vi skulle skicka in det i någon läroplan eller så, men det har betydelse. Jag har själv stött på det. När man pratar i telefon säger folk: Vad hette du? Du pratar jätteren svenska. Ja, jag har utländsk bakgrund, säger jag. Jag är armenier från Iran och pratar fem språk. Jag ser inte ut som du, men vi kan kommunicera med varandra.
När man pratar över telefon blir man anonymiserad. Vi värderar detta väldigt högt i Sverige, men vi pratar inte om det. Problemet med politiken och problemet i skolan är att vi bara ska följa den här planen som vi är överens om. Det är jättebra, men vad händer med personen där ute? Just språket är nyckeln till integration. Jag förstår inte varför vi ska vara mjäkiga.
Det handlar om att någon gång sätta ned foten från alla partier och säga: Rätten till det svenska språket är vi alla överens om. Du ska prata korrekt svenska om du kommer hit som barn eller om du föds i Sverige, för det gynnar oss alla. Det enda som binder ihop oss i Sverige är språket. När vi kan kommunicera med varandra kan vi också lösa alla problem vi upplever.
Arin Karapet (M):
Det har inte blivit någon lagrådsremiss ännu, men vi kan ju titta på remissvaren som har kommit från de olika remissinstanserna. Utredaren föreslår alltså att "kommunerna ska vara skyldiga att bedriva uppsökande verksamhet för att öka deltagandet i förskolan" - uppsökande verksamhet, jättebra. Sedan ska det vara "obligatoriskt för kommunerna att erbjuda förskola till barn". Det är just detta som är problemet: Man ska erbjuda.
När man erbjuder något kan någon tacka nej. Vems intresse ska vi beakta - barnens intresse eller föräldrarnas intresse? Återigen: Erbjuda innebär att någon kan tacka nej. Vi pratar inte om enstaka barn med utländsk bakgrund. Invandringen till Sverige är så pass stor att många inte inser vilka konsekvenser den har lett till.
Man träffar alltså barn i Sverige som är födda och uppvuxna här men som inte kan kommunicera ens på enkel svenska. Då kan vi stå här i kammaren och prata om si och så och att vi gör detta och detta. Men de får betala priset. Det är det som är själva grejen med obligatoriet. Barn i utsatta områden har inte samma privilegier.
De stöter inte på barn till svenskfödda föräldrar. Redan där har vi gjort skillnad. Redan där har vi en segregation. De har inte samma möjligheter som barnen i Bromma eller barnen i Vällingby, för de kommer inte i kontakt med svenska språket. Därför är min fråga: Varför gör vi det inte obligatoriskt och för barnens skull?
Vi ska inte göra det för någon annan som tycker att det här är lite luddigt eller blir kränkt. De här barnen är morgondagens vuxna, och de är också en del av Sverige.
Arin Karapet (M):
Min fråga går till migrationsminister Morgan Johansson. Statsrådet Isabella Lövin nämnde på pressträffen den 7 oktober att regeringen arbetar med ett förslag om att kvotflyktingar ska få stanna med samma praktiska möjligheter vid anhöriginvandring som andra kategorier av skyddsbehövande. Vad detta i praktiken innebär är oklart då hon inte närmare beskrev det.
Statssekreterare Maria Ferm, från samma parti som statsrådet Isabella Lövin, twittrade att det ska införas generösare regler för kvotflyktingar som enligt migrationsbetänkanden i dag skulle omfattas av samma regelverk som andra skyddsbehövande. Fru talman! Det är väldigt oklart vad regeringen tycker i migrationsfrågan. Min fråga till migrationsminister Morgan Johansson är: Vad är innebörden i förslaget?
Kan Sveriges riksdag få klarhet om vad regeringen tycker?