KBLab/rixvox huggingface dataset:
Leif Pagrotsky (S):
Visst ska man gödsla där det växer. Men där det växer finns det avkastning på pengarna att spendera. Det som vi nu gör är att addera nya och friska pengar, utöver de pengar som systemet innehåller, att återinvestera avkastningen på gamla investeringar. En halv miljard har redan investerats, och det handlar inte om kvartalskalkyler, Kerstin Lundgren.
Det här systemet har funnits sedan 1997, och det inrättades för att dessa pengar skulle snurra runt - det som avkastas ska återinvesteras. Staten krävde ingen återbetalning till sig, utan pengarna ska användas för att fortsätta att stimulera nyföretagande och expansion av småföretag runtom i Sverige.
De som har lyckats väl har pengar, förutsägbara pengar, i form av avkastning från gamla investeringar. I övrigt adderar vi nu ytterligare 30 miljoner kronor utöver vad de hade fått långsiktiga besked om att de hade att röra sig med. Det tycker jag borde vara ett välkommet besked.
Jag har också svårt att förstå att man kritiserar att vi nu vidareutvecklar sättet som dessa pengar distribueras på. Kerstin Lundgren frågar vilken utredning det handlar om och hur detta har stötts och blötts innan man har kommit fram till att det ska göras om. Kerstin Lundgren citerade Metall. Göran Johnsson sade att vi i Metall tycker det och det och kräver det och det.
Men hon citerade inte det avsnitt där Göran Johnsson kräver att detta uppdrag ska läggas ut i konkurrens, så att andra kan erbjudas att ställa sin kreativitet till förfogande för att man ska få en bra verksamhet runtom i Sverige. Ni brukar ju inte i andra sammanhang tycka att det är fel att vi konkurrensutsätter verksamhet. Varför ska just den här verksamheten vara styrd till en viss aktör från början? Varför ska andra uteslutas?
Det enkla som vi nu gör är att vi öppnar för andra att komma med pigga uppslag på detta område. Om nu IUC-bolagen runtom i landet är så väldigt bra - där har Maria Larsson och jag uppenbarligen precis samma åsikt, nämligen att en del av dem är väldigt bra, en del av dem är inte väldigt bra, en del är ganska bra, och en del är lite mindre bra än ganska bra - vad har de i så fall att frukta av konkurrens?
Den som har självförtroende för att han är duktig har väl inget att vara rädd för? Och om man har något att vara rädd för och om man kanske inte är lika duktig, då kanske det är något för skattebetalarna att tänka på att söka en bättre förvaltare av detta uppdrag. De kanske till och med kan konkurrera inbördes. Jag tycker att det här är en bra vidareutveckling av uppdraget.
Leif Pagrotsky (S):
Kerstin Lundgren åberopar Ulf Lönnqvists utredning. Bland annat baserat på Ulf Lönnqvists utredning har vi förlängt tiden för verksamheten och adderat mer pengar jämfört med vad som var tänkt när det här inrättades. Men vi har inte gått så långt att vi kraftigt har dragit ned på andra områden där pengar i sammanhanget gör stor nytta för att föras över just till IUC. Vi har tillfört nya pengar.
Det tycker jag kunde förtjäna åtminstone en liten bisats med ett positivt tonläge från någon del av oppositionen men något sådant kommer inte i dag. Kanske kommer det någon annan gång. Jag ställde bara en liten enkel fråga: Hur mycket har ni anslagit i era budgetar? Ni tycker ju att vi anslår för lite. Det som föreslås om 200 miljoner om året för fem års tid var lite mer lagom.
Jag fick alltså inget svar på frågan om hur mycket som har anslagits i era skuggbudgetar. Det tolkar jag som att det kanske inte är mer. Ni tycker kanske att bara vi ska ta fram resurser, inte ni själva - det vet inte jag. Jag har ingen talartid kvar så jag ska inte nu polemisera ytterligare. Jag gav er chansen att visa er goda vilja på området men ni tog inte den chansen. Jag kan inte göra annat än tolka det som en sorts information. Vi tycker att IUC gör ett väldigt bra jobb.
Det har varit en lyckosam verksamhet, och jag vill att den ska fortsätta. Jag beklagar att de inte har investerat mer på ett sätt som gett avkastning och att pengarna nu inte är lika rikliga som det var tänkt från början. Men jag tycker att det är ett nytillskott med lokalt engagemang, inte minst från det lokala näringslivet. Herr talman! Det finns just nu bara en ledamot i kammaren förutom de båda som ställt frågor till mig, och jag vill gärna tala till dem.
Jag vet inte om ledamoten som inte deltar i debatten är här för att lyssna på just mig eller för att vänta på nästa debatt. Jag får i alla fall tacka för debatten så länge. Den var intressant att föra.
Leif Pagrotsky (S):
Jag ska koncentrera mig på en av de målkonflikter som energipolitiken har och som Per Bill tog upp. Jag ska börja med att instämma i en del av Per Bills kommentarer. Jag räknar inte med att han kommer att instämma så mycket i vad jag säger, men jag ska börja med att bjuda på detta.
Per Bill säger att de som fattar beslut om långsiktiga investeringar behöver långsiktighet och stabilitet - så tror jag att orden var - i förutsättningarna för att de ska våga satsa på en investering med lång livslängd. Låt mig säga att det är en för mig väldigt viktig aspekt.
Jag håller med om detta, och jag lägger just detta till grund för min syn i de här frågorna. Jag är också näringsminister, inte bara energiminister. Investeringar och näringslivets utvecklingsförmåga och framtidsutsikter är fullständigt fundamentala.
Jag konstaterar att de senaste 30 åren har den långsiktighet och stabilitet som vi behöver för investeringsverksamheten saknats på energiområdet i Sverige. Ända sedan valrörelsen 1973 har det för de svenska företagen varit omöjligt att veta vilken energipolitik som gäller bortom nästa val.
Det har inneburit att alltihop har kunnat vändas upp och ned tre år, som det var först, och sedan fyra år, maximalt, efter en given tidpunkt. Detta är nämligen en fråga som väcker så starka känslor, så starkt engagemang och som mobiliserar så många medborgare i olika riktningar.
Observationen om hur Sverige har varit beskaffat de senaste 30 åren har lett mig till att just det här måste prioriteras när man gör avvägningen mellan de olika motstående målen för energipolitiken. Jag prioriterar en politik som är så beskaffad att den har förutsättningar att bli långsiktigt bestående.
Det kräver, menar jag, en uppgörelse som är bred, som väcker respekt hos de olika parter som är med och kompromissar och som går att leva med också för de olika parter och medborgargrupper som står utanför kompromissen. Den ska vara så pass lite motbjudande för dem att den ändå går att leva med.
Om man gör den bedömning som jag här har redovisat menar jag att det utesluter en energipolitik av det snitt som Per Bill förordar. Den baseras ju på att Moderaterna gör en analys av vad Moderaterna vill och på att man vill driva igenom detta fullt ut. Den kan mycket väl gälla i tre år.
Den kan mycket väl få väljarnas stöd i ett val eller i en kohandel efter en borgerlig valseger där de olika partierna lägger olika frågor i potten, men den kan inte ge någon grad av långsiktighet och stabilitet för vår energikrävande industri. Även om det finns ett visst beslut i riksdagen för en viss period måste de räkna med att en folkopinion mycket snabbt kan uppstå som ändrar förutsättningarna för de investeringar som de gör.
Just den viktiga förutsättning som Per Bill själv pekar på undermineras av att man genomför en energipolitik från utkanten av det energipolitiska spektrumet. Jag vill mana Per Bill att i stället närma sig oss som har en kompromissvillig och resonerande och mer ödmjuk attityd till de svåra energipolitiska val som vi står inför.
Leif Pagrotsky (S):
Per Bill har ingen debattid kvar, så jag ska nöja mig med att informera om min syn på interpellationsdebatter. Per Bill lever i föreställningen att jag är hitkallad för att svara på frågor. Jag kan upplysa att det vi i dag ägnar oss åt är en interpellationsdebatt. Det står "Debattregler" som rubrik på de regler som är utformade för vårt meningsutbyte.
Jag tolkar det som att vi ska debattera politiken. Vi har ett annat institut för frågor och svar. Det kan vi också använda oss av. Det vet jag att Per Bill ibland gör. Att Moderaterna inte vill utsätta sin politik för debatt och granskning kan man förstå.
Men på något sätt kanske man hade väntat sig en kommentar om hur man ska åstadkomma långsiktighet och stabilitet - det som Per Bill själv sätter i centrum - i en parlamentarisk demokrati baserad på partier som kanske har 25 % av riksdagens ledamöter bakom sig? Hur ser geometrin ut bakom en sådan stabilitet? Var ligger balanspunkten på brädan när vikten ligger längst ut?
Det var den frågan jag försökte ställa. De tio minuter Per Bill har haft till sitt förfogande har uppenbarligen inte räckt för att reda ut detta för mig och för Sveriges folk och väljare. Men vi kanske får tillfälle att återkomma till det vid andra debatter.
Leif Pagrotsky (S):
Carl B Hamilton har frågat mig om jag avser att ingripa mot att ekonomiska särintressen, såsom LO, styr regeringens arbete. Vidare har Hamilton frågat om jag av demokratiska skäl avser att byta ut ensamutredaren av avregleringar på näringspolitikens område mot någon annan än LO:s chefsekonom.
Som en tredje och sista fråga undrar Hamilton om jag avser att ingripa mot att konsumentintresset och kapitalavkastningskravet bortses ifrån, eller överflyglas av, fackliga intressen i statligt utredningsarbete. Jag vill inleda med att förtydliga att utredningen syftar till att skapa väl fungerande marknader för framtiden.
Det är viktigt att effekterna av de regelreformeringar som genomförs kontinuerligt följs upp och utvärderas för att se om förväntade positiva effekter har uppnåtts och för att möjliggöra förbättringar. Syftet med utredningen är att regeringen vill få en samlad bild av utvecklingen. Vi vill få en samlad bild av både positiva och negativa effekter av regelreformeringarna för konsumenterna, näringslivet, arbetsmarknaden och samhällsekonomin.
Utredaren ska komma med förslag om åtgärder som kan öka de positiva effekterna av avregleringarna. I fråga om valet av Dan Andersson som utredare, vill jag understryka att beslutet baseras helt och hållet på Anderssons gedigna kunskap och långa erfarenhet. Jag har fullt förtroende för att Dan Andersson kommer att utföra sitt uppdrag på ett professionellt, objektivt och sakligt sätt.
Leif Pagrotsky (S):
När man lyssnar på Per Bill och Carl B Hamilton får man intrycket att regeringen har utsett en domare eller en opartisk rättstillämpare, en person som ska stå fri från allting och bedöma allting från en upphöjd position.
Vad vi har gjort är att vi har tillsatt en utredare, en person som ska tänka, fundera och redovisa analyser och kommentarer, och som sedan kan bli föremål för debatt, granskning och kritik - kanske nedgörande kritik om utredningen är dålig. Man kan få se vem som tycker vad, och sista ordet är inte sagt.
Jag har kommit fram till att Dan Andersson är en utomordentlig person för den här uppgiften. Det är en person med stark integritet, som jag tror att ni båda känner till och kan vitsorda.
Han är en person med intellektuell kapacitet och bredd för att ta sig an de svåra, väldigt vida och komplexa frågor som regeringen har ställt.
En gemensam nämnare för er kritik är att en person som är knuten till LO är så besudlad av detta att det ska vara omöjligt att använda honom för något ändamål. Det är en så extremt enögd partiskhet i ämnesperspektiv hos till LO knutna personers sätt att se på verkligheten.
Jag ser faktiskt detta på ett helt annat sätt. LO är en sammanslutning som organiserar och ska tillvarata flera miljoner människors intressen också i deras egenskap av konsumenter, skattebetalare och löntagare. Även LO:s medlemmar åker tåg, talar i telefon och kanske till och med en och annan gång åker taxi.
Att en person i Dan Anderssons ställning enbart skulle bry sig om de anställda taxichaufförernas arbetsvillkor, att det är det enda som gäller och att allt annat är oviktigt, tycker jag med förlov sagt är en beskyllning som borde vara under Carl B Hamiltons och Per Bills värdighet. Jag tycker att det är lite för lågt. Sedan över till frågan vad LO:s uppgift är.
LO:s uppgift skulle alltså vara att slå vakt om jobben på kort sikt och motsätta sig strukturförändringar i den svenska ekonomin och utveckling som kan innebära något annat än att varje enskilt jobb bevaras. Jag skulle vilja råda Carl B Hamilton att gå hem och läsa historia och försöka studera vad Gösta Rehn och Rudolf Meidner har bidragit med i den svenska samhällsdebatten och inte minst i den internationella fackliga debatten.
Jag tror att man då ganska tydligt kommer att finna att svensk fackföreningsrörelse har en tradition av att vara pådrivande i strukturell förändring, av att vara den fackföreningsrörelse som kanske tydligast i hela världen har låtit bli att ta ställning just på detta sätt mot varje förändring och för varje konservering av alla bestående strukturer. Mitt råd är: Spara på kritiken tills ni ser vad utredningen kommer fram till och vad den kommer att innehålla!
Ägna er då åt att analysera slutsatserna i utredningen! Kritisera dem eller beröm dem - som jag tror att ni kommer att göra på en del håll - koncentrera er på det och inte på den typ av personangrepp som jag tycker att dagens inlägg bitvis är ett uttryck för!
Leif Pagrotsky (S):
Jag drar slutsatsen av Carl Hamiltons kritik att socialdemokrater aldrig kan betros med några uppdrag av betydelse eftersom de är partiska.
Har de därutöver ett ursprung i LO eller någon gång haft ett förtroendeuppdrag inom socialdemokratin eller inom den politiska maktutövning som väljarna ibland lägger i vårt partis händer är de diskvalificerade från offentliga utredningsuppdrag. Då förstår jag inte varför de inte också ska vara diskvalificerade från offentliga tjänster i övrigt? Ska de någonsin kunna bli landshövdingar?
Ska de någonsin få utreda någonting? Gäller det här bara socialdemokratiska personer? Hur är det med sådana som Mats Svegfors, statssekreterare i borgerliga regeringar? Det är en person med mycket tydliga borgerliga värderingar som har anförtrotts utredningsuppdrag. Ska det över huvud taget utsträckas till partipolitiskt belastade personer eller gäller det just en särskild diskvalifikation av socialdemokrater?
Jag tycker att det blir orimliga konsekvenser av Carls Hamiltons principiella uppfattning.
Leif Pagrotsky (S):
Jag kan berätta för näringsutskottets vice ordförande att lagar stiftas i den här församlingen, i riksdagen. Det är upp till mig och regeringen att se till att lagarna genomförs.
Per Bills fråga till mig om vad det finns för olika lagar som ni har stiftat här i riksdagen kanske ska riktas åt annat håll. Vad gäller den här speciella frågan ger Per Bill bilden av att regeringen närhelst man vill mörka någonting och skymma sikten bara kan bilda ett bolag och så slipper man tillämpa lagen. Så enkelt är det ju inte.
Regeringen har inte befogenhet att ombilda statliga myndigheter eller affärsverk till bolag hursomhelst. Den beslutsmakten ligger här i riksdagen. Jag tycker inte att transparens är någonting dåligt som man ska undvika och ha manövrer för att komma ifrån. Det handlar om helt andra avvägningar. Det har varit en utomordentligt svår och besvärlig process att göra bolag av SJ. Det är besvär som jag inte tror att någon egentligen önskar sig.
Man har gjort det i syfte att undvika insyn. Riksdagen har valt när man stiftat lagen att göra det på det sättet att den inte är av den arten att den omfattar SJ eller Posten. Om riksdagen har en annan åsikt kan riksdagen ändra på den lagen. Men nu ser lagen ut som den gör, och riksdagen har bestämt hur den ska vara. Det är den lagen som faktiskt gäller i Sverige, och det är den som vi har att rätta oss efter.
Posten och SJ har, såvitt jag förstår, inte brutit mot lagen. Ingen har gått till domstol och fått domstolen att säga att SJ har gjort en felaktig lagtolkning. Därför är mitt svar att jag inte har någon anledning att ingripa i den här frågan så att SJ blir betraktat som en statlig myndighet som har att iaktta den typen av regler.
Som sagt, Per Bill, om de lagar som ni har stiftat här i riksdagen är dåliga och inte ger ett resultat som ni riksdagsledamöter och lagstiftare är nöjda med är det upp till er att göra om den. Jag lovar er att blir den annorlunda ska jag se till att den lag som då gäller kommer att följas av de statliga bolagen. Men så länge det är som det är nu får ni finna er i att jag följer dagens lag och inte någon annan lag.
Leif Pagrotsky (S):
Jag tolkar det som att Per Bill är överens med mig om att i dagens läge är det rätt av mig att tillämpa den lag som gäller nu och inte den lag som Per Bill tycker man ska införa i framtiden. Om det blir en diskussion om en ändring kan frågan väckas på nytt. Låt mig återkomma till en fråga som Per Bill ställde men som jag inte hade tid i mina tidigare inlägg att bemöta. Nu ska jag göra det i form av ett svar då Per Bill inte har någon debattid kvar.
Det gäller anklagelsen att jag är passiv på de områden jag själv kan påverka samtidigt som jag hötte med pekfingret åt andra företag där jag inte har något inflytande. Ett uttryckligt exempel var könssammansättningen i bolagsstyrelserna. Jag tycker att det är beklämmande att börsbolagens styrelser är så homogent sammansatta.
Jag tycker att det är ett ekonomiskt problem och ett tillväxtproblem med snäva styrelser med torftigare diskussioner, och jag tror att det leder till sämre beslut. Det är inte tomma ord att i allmän retorik peka finger åt andra. Det här är ett synsätt som sedan länge har genomsyrat förvaltandet av de statliga aktierna i de statliga bolagen. Man är nu uppe i över 40 % kvinnor i de statliga bolagsstyrelserna.
Det kan jämföras med någonstans kring 10 % i de börsnoterade bolagen. Jag kan försäkra att det inte lett till sämre styrelser, och det har inte lett till sämre lönsamhet eller sämre tillväxt. I själva verket är det så att det sista år vi har uppgifter om, 2002, har den statliga företagsgruppen bättre resultat än börsbolagsgruppen som helhet. Tack för en bra debatt.
Leif Pagrotsky (S):
Jag tycker inte att det hör till god ton att regeringen innan en rättsprocess, en normal prövning enligt de regler och riktlinjer som riksdagen har beslutat om, ens har inletts startar med att säga hur man tycker att det här ska sluta. Jag tänker för min del avstå från den typen av rekommendationer. Dessutom är det inte jag i regeringen som kommer att hantera ett sådant ärende i den mån det kommer in.
Jag kommer som medlem av regeringen naturligtvis att delta, men det är Miljödepartementet som hanterar den typen av tillståndsärenden. Ingegerd Saarinen frågar mig hur det kan komma sig att en sådan här investering skulle kunna minska utsläppen. Vi har inte gjort prövningen ännu, och jag har inte gjort någon prövning. Jag valde att referera vad Vattenfall självt säger. Det kan vara bra om det åtminstone blir hört, även om vi sedan får vänta med att ta ställning till hur mycket det ligger i det.
Deras beskrivning är att i dag tas de restoljor som kommer från raffinaderiet Skanraff inte om hand på annat sätt än att de säljs till den som använder dem. Det är i dag fartyg som rör sig på internationellt vatten där det råder väldigt lite miljöregler. Där eldas de upp som bränsle och går ut och påverkar klimatet.
Om i stället samma restprodukter tas om hand i ett kraftverk i närheten av raffinaderiet - Stenungsund ligger inte långt från Lysekil, som bekant - och detta kraftverk har den bästa tillgängliga teknik för rening som finns på jorden menar Vattenfall att det blir mindre utsläpp i luften och mindre effekt på klimatet än om samma restprodukter tas om hand helt orenade. Det kanske är något fel i det.
Låt debatten och miljöprövningen visa om detta stämmer eller inte stämmer. Men klimateffekterna är globala, om utsläppen sker på havet eller på land bredvid vattnet i Stenungsund är ur miljösynpunkt i det sammanhanget likgiltigt.
Leif Pagrotsky (S):
Luciano Astudillo och jag har precis samma syn som startpunkt för vårt sätt att betrakta frågorna. Svenskt näringsliv är inte bra nog på att tillvarata de talanger, förmågor, kunskaper och den initiativkraft som finns bland våra invandrare. Det gör att vår tillväxt inte är så bra som den skulle kunna vara.
Vår export till en del länder är inte lika stor som den borde vara, och sysselsättningen är därför inte lika stark som den borde vara. Det har varit en av utgångspunkterna när vi har valt att satsa på exportsäljarprogrammet, till exempel den spanskspråkiga inriktningen som Luciano Astudillo tar upp i sin interpellation.
Det var inte en isolerad verksamhet som ett inslag i integrationspolitiken. Det var faktiskt ett inslag i ett brett program som vi hade för att öka vår satsning på svensk export till Latinamerika.
Företagen hade identifierat ett problem, nämligen att skaffa kvalificerad personal med kunskaper i spanska som kunde jobba på fältet gentemot kunder, vid installation av produkter och så vidare på plats i Latinamerika.
Som en integrerad del i ett program för att öka vår närvaro i Latinamerika till förmån för jobben i Sverige mobiliserade vi exportsäljarprogrammet med särskild inriktning mot människor med spanska som modersmål eller med särskilt starka kunskaper i spanska. Programmet är bredare och mer tillgängligt än så.
Åtgärder som har riktat sig till invandrare är normalt inte speciella åtgärder jämfört med andra åtgärder utan de är en del i den ordinarie arbetsmarknadspolitiken och utbildningspolitiken. I det här fallet har vi intresse av att skräddarsy speciella saker, speciella arrangemang, speciella program för att svara mot de särskilda behov näringslivet har och de särskilda möjligheter vi har bland våra invandrare.
Det är oftast upp till länsarbetsnämnderna att välja vilka åtgärder inom ramen för de instrument som finns till förfogande som de tycker är värda att satsa på. Exportsäljarprogrammet är en mycket ambitiös verksamhet som också har gett mycket bra resultat. Det innebär att det är ganska dyrt för länsarbetsnämnderna. De väljer ofta själva att använda sina medel till andra billigare instrument.
De är fria att göra det valet. Kapaciteten ska inte vara begränsande för hur många som går igenom programmet.
Om det finns fler kandidater och om det finns fler länsarbetsnämnder som vill satsa på den typen av utbildning för människor i sina områden ska vi sträva efter att kapaciteten ska vara tillräcklig för att möta efterfrågan.
Jag hoppas att näringslivet också gör detsamma när det gäller att ställa upp med praktikplatser och de utbildningsplatser i företagen som gör utbildningen så speciellt bra, så konkret i företagen.
Leif Pagrotsky (S):
Jag vill ytterligare förstärka det som Luciano Astudillo säger genom att lyfta fram ett förhållande som inte är så väl känt. Två av de tre marknader där vår export växer allra snabbast är Turkiet och Iran. De är inga små mottagare av svensk export. Trots att de redan är ganska stora växer de väldigt, väldigt snabbt.
Mitt problem här har varit att vi i Sverige och i det svenska näringslivet inte varit tillräckligt bra på att dra nytta av den här resursen för egen del. Vi har hållit på att skjuta oss i fötterna år efter år.
Vi har tvingats att gå för sakta fram på de här mycket viktiga marknaderna, därför att vi har haft för dåligt med välutbildade tekniker och ekonomer som har kunnat spanska, arabiska eller andra språk.
En av hemligheterna med framgångarna för exportsäljarprogrammet är att det har vänt sig till människor som redan har en bra utbildning, men som med en marknadsförings- och försäljningspåbyggnad kan nyttiggöra den utbildningen i kundkontakter i svårarbetade länder.
Det är ofta ingenjörer som är undersysselsatta eller arbetslösa som med en sådan här säljarutbildning kan få en helt annan slagkraft på arbetsmarknaden och göra en helt annan nytta för det svenska näringslivet än vad man gör som till exempel arbetslös eller tillfälliganställd.