Finn Bengtsson (M):
Jag vill börja med att tacka socialministern för ett väldigt ordrikt men också väldigt innehållsrikt svar. Det försöker nu förringas från interpellanterna att man specificerat ett antal viktiga reformer som man har möjlighet att göra från statens sida. Den försöker på alla sätt komma till rätta med bland annat de problem som interpellationerna handlar om - tillgång till vården och vårdplatser. Patientmaktsutredningen nämns, där det föreslås att patienterna kommer att få en stärkt ställning. De öppna jämförelserna nämns.
De är helt nödvändiga för att man ska kunna analysera bland annat problemet med vårdplatsbrister, om sådana finns. Inte minst patientsäkerhetslagen har haft ett särskilt fokus på överbeläggningar och riskmoment med detta. Man har dessutom gjort väldigt viktiga förändringar, som inte den socialdemokratiska regeringen förmådde att göra, genom att skilja tillsynen av sjukvården från uppdraget som Socialstyrelsen mer renodlat får att analysera sjukvårdsproblem.
Allt detta kläs också i kontexten av miljardsatsningar. Förutom det som nämnts av socialministern kan jag lägga till rehabiliteringsmiljarden. Den är definitivt ett ytterligare tillskott i miljardklassen som stärker engagemanget från statens sida. Fru talman! Grundproblemet är lite grann det som berörs i svaret till interpellanterna, om än lite inlindat. Vi har en unik ordning i Sverige med tre nivåer.
Där har sjukvårdshuvudmännen, 21 stycken, egen skatteuppbörd, och de har ytterst detta ansvar. Det skulle vara förmätet om staten med den gällande ordning vi har på annat sätt lägger sig i och toppstyr verksamheten. Jag tror inte att det kommunala självstyret skulle uppskatta det. Med detta sagt vill jag gå till socialministerns slutliga del i hans svar.
Det är väldigt viktigt att konstatera att det har funnits en allmän utveckling mot att flytta från sjukhussängarna ut i öppenvården och även så inom specialistvården. Detta har i stor omfattning gjorts möjligt på grund av den medicinska utvecklingen. Jag kan berätta att jag har en erfarenhet av att ha jobbat inom sjukvården under många alltför långa socialdemokratiska styrelseår. Då hade vi samma problem med vårdplatsbrist och överbeläggningar.
Där fick man på alldeles för hög nivå, ofta på överläkarnivå, sitta och ringa runt för att hitta vårdplatserna. Det gjorde den socialdemokratiska regeringen ingenting åt. Tyvärr gjorde många socialdemokratiskt styrda landsting ännu mindre åt det, vilket ledde till en problematik. Det har funnit en väldigt tydlig internationell utveckling mot att ändå bejaka de medicinska framstegen så att man kan flytta ut vården från sjukhusen.
För ett halvsekel sedan var det vanligt att patienter låg inneliggande för banala åkommor under alldeles för lång tid. Det förorsakade dessutom mer sjuklighet. I grunden finns det en positiv utvecklingstendens. Detta styrktes bland annat i ädelreformen under 90-talet. Då försökte man dessutom flytta över en del av ansvaret från sjukvården till kommunerna. Det är och förblir ett problem när man har en brist på vårdplatser som inte åtgärdas.
Detta leder till att personalen kommer i trångmål. I så måtto har interpellanterna en poäng. Men det är lite lustigt att vi flyttar in den generella diskussionen från sjukvårdshuvudmännen in i kammarsalen. Vid sidan av alla de stora satsningar som staten förmår att göra, som just är morötter för att stimulera landstingen, får vi höra att ingenting görs. Det är snarare interpellanternas skyldighet att säga: Varför har inte detta gjorts tidigare?
I och med att alliansregeringen tog över ansvaret har det på en rad olika punkter lyfts in stora och viktiga reformer för att öka tillgängligheten bland annat i öppenvård så att vi dessutom kan minska kravet på slutenvård med inneliggande patienter. Detta är någonting som jag bedömer har varit en väldigt stor framgång i allt väsentligt. Socialministern säger att man bygger vidare på den inslagna linjen. Det tycker jag är alldeles rätt väg att gå.