KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sören Wibe (S):
Det gör vi självfallet genom att tillföra resurser. Som jag sade tillför vi ordentligt med resurser under den kommande femårsperioden där vår målsättning är att komma upp till 1 % av bnp. Det innebär en höjning på totalt 5 miljarder. Då det gäller själva kvaliteten på forskningen, som ni ägnar er oerhört mycket åt, är frågan: Hur mäter man kvaliteten på forskningen? Kvaliteten på forskningen mäts genom den vetenskapliga produktionen såsom den accepteras i vetenskapliga tidskrifter.
Jag kan då helt klart konstatera att när det gäller antalet publiceringar, både över tid och om vi jämför mellan länder, ligger Sverige i topp. När vi jämför per person publicerar vi oerhört mycket mer än länder som exempelvis Tyskland, Frankrike, England och USA, som vi vanligen framhåller som vetenskapliga föredömen.
Ett annat led i att garantera den vetenskapliga kvaliteten är precis den politik som vi fört, nämligen genom att lägga över väldigt mycket resurser på vetenskapsråden. Dessa är styrda av forskarna, och de får bedöma vilka projekt som anses bra utifrån rent vetenskapliga kriterier. Det är ett annat sätt att garantera kvaliteten i det hela.
Jag kan bara konstatera att när vi går igenom statistiken ligger vi i topp, om inte i den absoluta toppen så i alla fall bland de två tre främsta. Det är självfallet möjligt att framtiden blir mörkare. Men om vi drar de hittillsvarande erfarenheterna 20 år tillbaka kan vi fråga oss när vi hade den mörkaste tiden för svensk vetenskap.
Det var i mitten av 90-talet när vi tvingades till saneringar för att man fört en osund ekonomisk politik. En av garantierna för de svenska universiteten och för Sveriges studenter är faktiskt att man för en allmän ekonomisk politik som garanterar att de får de anslag som utlovas.
Agneta Lundberg (S):
Jag vill börja med att tacka ministern för svaret. Jag upprepar inte de bedömningar som redan gjorts. Det råder en väldig förstämning och en känsla av vanmakt i vår region när det nu kommit till vår kännedom att risken för en senareläggning av Ådalsbanan är uppenbar. När framtidssatsningen Botniabanan beslutades i riksdagen upplevde vi en stark känsla av framtidstro. Det var en investering som skulle leda till utvecklingen av vår region.
Det var en satsning på miljön och framtiden. Samtliga partier utom Moderaterna röstade ja till den satsningen. Jag som bor i Örnsköldsvik har under de år som byggandet av Botniabanan pågått kunnat avläsa en förändrad attityd till investeringar i vår region, och ett ökat företagande överlag, mycket tack vare just byggandet av Botniabanan.
Infrastrukturen spelar en avgörande roll för att få till stånd en utveckling framför allt när det gäller tung industri. Denna satsning har verkligen varit ett samarbetsprojekt där staten och Kramfors, Örnsköldsviks, Nordmalings och Umeå kommuner samt Västernorrlands och Västerbottens läns landsting år 1997 träffade ett avtal om byggandet av Botniabanan mellan Nyland och Umeå.
Ändamål, de olika parternas åtaganden, tidsplaner, kostnadsramar med mera finns reglerade i huvudavtalet. Det revideras senast den 14 november 2005. Projektets framdrift och utveckling finns beskrivna i de årliga lägesrapporterna till regeringen.
Enligt huvudavtalet gäller att hela Botniabanan under vissa bestämda förutsättningar beträffande tillstånd ska överlämnas för förvaltning till Banverket i augusti 2010 och därmed kunna tas i kommersiell drift av tågoperatörer. Delar av banan kan tas i kommersiell drift redan 2008 och 2009 för godstrafik.
Hela projektet bedöms kunna genomföras till en kostnad av 3,2 miljarder enligt prisnivån i januari 2003, exklusive index och finansiella kostnader. Staten via Banverket svarar för att, i anslutning till att Botniabanan byggs, genom om- och nybyggnad anpassa bland annat Ådalsbanan till Botniabanans trafik.
Frågan om konsekvenserna av en senareläggning av färdigställandet av Ådalsbanan är väl belyst av Banverket och delges regeringen. Det måste alltså vara känt.
Banverket har också huvudansvar för att driva ett antal andra projekt som främst rör införande av signal- och säkerhetssystemet ERTMS i egen regi eller i samarbete med andra för att skapa nödvändiga förutsättningar för att Botniabanan skulle kunna tas i drift enligt gällande tidsplan i huvudavtalet.
Om rekommendationerna från Banverket i den reviderade framtidsplanen, inklusive kompletteringar från den 7 november 2007, beslutas antas av regeringen är det uppenbart att det angivna målet angående trafikeringen enligt huvudavtalet för Botniabanan inte kommer att uppnås och att staten gör sig skyldig till ett avtalsbrott.
Tycker infrastrukturminister Åsa Torstensson att det ur miljösynpunkt, regionutvecklingssynpunkt och åtagandesynpunkt är ett riktigt beslut att skjuta färdigställandet av Ådalsbanan på framtiden och i stället satsa på nya projekt i södra Sverige?
Agneta Lundberg (S):
Utöver huvudavtalet finns det ett antal samarbets- och genomförandeavtal där Banverket har förbundit sig att genomföra åtgärder i enlighet med Botniabanans tidsplan. Bland de projekt som nämns är ERTMS-projektet för Botniabanan, där Banverket har ansvar för utveckling och Botniabanan AB har ansvar för installation av utrustning.
Det är också utveckling och installation av ombordutrustning på fordon, utveckling och installation av särskild tolkningsenhet på fordon för gång på andra järnvägssträckor än Botniabanan, testfordon för RRTMS på Botniabanan och utbildning av järnvägspersonal i det nya trafikstyrningssystemet.
Kommunerna som är parter i detta huvudavtal har åtagit sig att se till att Resecentrum byggs utefter Botniabanan för att knyta an till andra trafikslag på ett funktionellt och attraktivt sätt. Där har Botniabanan AB, Banverket och respektive kommun tecknat genomförandeavtal som också är samordnade med Botniabanans tidsplan. Beroende av detta avtal är också Västernorrlands och Västerbottens läns landsting då deras ansvar i avtalet är bland annat inköp av tågen.
I en situation där idrifttagandetidpunkten skjuts fram flera år står Botniabanans projektorganisation inför en mycket svår omställning som kommer att innebära både högst betydande extrakostnader och väsentliga tidsförluster. En projektorganisation av Botniabanan AB:s typ och omfattning ska styra resurser som är tiofalt större än bolagets kostnader för eget arbete.
Botniabanan AB och Banverket ska också i samverkan fullfölja nödvändiga projekt för att Botniabanan ska kunna tas i drift. I stället för att kunna ta Botniabanan i drift måste man betala räntor på 950 miljoner och dessutom tvingas betala skadestånd till leverantörer om avtalet bryts.
Tycker infrastrukturminister Åsa Torstensson att det är ett korrekt beteende från staten och att det är ett sätt att väl använda statens pengar?
Agneta Lundberg (S):
När Banverket prioriterar inom ram har verket fått en kompensation för kostnadsökningar med 1,5 procent. Men den verkliga kostnadsökningen är 17 procent. Självklart påverkas då Banverkets möjlighet till att bedriva sin verksamhet och göra investeringar.
Jag vill understryka att jag självklart inte är emot järnvägssatsningar i södra Sverige, men jag ifrågasätter att regeringen kan kullkasta redan ingångna avtal, som får så förödande konsekvenser, och i stället satsa på nya projekt. Regeringen har både minskat anslagen och dessutom prioriterat nya objekt före redan påbörjade. Det är det som jag tycker är skandalen.
Min uppmaning till regeringen är att man vidtar åtgärder så att Botniabaneprojektet kan fullföljas i sin helhet enligt den fastställda tidsplanen, inte överge den norra delen av Sverige och radikalt försämra möjligheterna till utveckling för denna region i förhållande till andra. Avser infrastrukturminister Åsa Torstensson och regeringen att besluta enligt min uppmaning och bygga Ådalsbanan inom rätt tidsram?
Agneta Lundberg (S):
Som jag sade i mitt anförande är det en oroande ökning av ungdomsarbetslösheten. Intresset för att starta yrkesvux är mycket större än tillgången till platser och pengar. Det stora intresset är oerhört glädjande, och för mig är det ingen överraskning eftersom detta område är eftersatt. Efter så många år finns det ett uppdämt behov.
Jag skulle därför vilja fråga om Göran Thingwall kan tänka sig att ta initiativ till att öka antalet utbildningsplatser på både yrkesvux - här har man ju prioriterat bara yrkesvux - och generella kurser på komvux. Kan Göran Thingwall alltså tänka sig att ordentligt öka antalet platser?
Agneta Lundberg (S):
Det är viktigt att understryka att utbildning är en investering, inte en kostnad. I tider som dem vi nu lever i är det oerhört viktigt att vi både gasar och bromsar.
Att man måste hålla i pengarna är vi helt överens om, men det är också ett sätt att hålla i pengarna att sätta folk i utbildning i stället för att de går arbetslösa, för de måste bli rustade tills det vänder så de kan ta de jobb som då finns, men också för att kunna ta de jobb som finns i dag, för vilka man inte har rätt utbildning. Det vill jag understryka: Utbildning är en investering, och man kan göra både-och.
Min nästa fråga till Göran Thingwall blir denna. Från alliansen har man sagt att man ska komma med ett förslag om en 25-årsgaranti till vuxenstudier. Kommer det i vårpropositionen? Kommer det över huvud taget?
Agneta Lundberg (S):
Tiden för kommunerna att söka statliga bidrag till yrkesutbildningen för vuxna har gått ut. Man hade 259 miljoner vilket räcker till 5 000 platser under ett år. Det var utbudet. Det är ungefär vad Malmö stad ensam lade på vuxenutbildningen förra året.
Behovet utifrån ansökningarna är 523 miljoner. Detta visar ju att behoven är mycket större än de medel som finns. Man ska se det positivt att man är beredd att ge sina kommuninvånare utbildning. När vi genomförde Kunskapslyftet gjorde vi det tillsammans med Centern.
Det var en bra satsning. Är Per Lodenius beredd att vidta samma åtgärd nu och öka antalet vuxenutbildningsplatser rejält så att vi får i gång en ordentlig vuxenutbildningssatsning?
Agneta Lundberg (S):
Jag tycker att alla utbildningssatsningar är positiva, men det är bekymmersamt att man så ensidigt satsar på yrkesutbildningarna. Vi vet ju att det finns många bland de arbetslösa som inte har grunderna för att gå till en yrkesutbildning över huvud taget. Man borde också ha satsat på generella kurser på komvux samtidigt. I annat fall stänger man vägen för många.
Jag skulle vilja ställa en annan fråga. Per Lodenius sade i sitt anförande att det var viktigt att man fick resurser efter behov. Den åsikten delar jag verkligen. Kan Per Lodenius därför tänka sig att ta initiativ till att ändra fördelningskriterierna så att de kommuner som har högst arbetslöshet, lägst utbildningsnivå och högsta antalet invandrare prioriteras?
Sonia Karlsson (S):
Före förändringen, före 2001, fanns det en tingsrätt i Mjölby, en i Motala och en i Linköping. Förslaget från Domstolsverket var vid det tillfället att Mjölby och Motala skulle föras till Linköpings tingsrätt. Så har Domstolsverket alltid tyckt.
I den diskussion som var tittade vi inte bara på hur det fungerar inom själva domstolen utan också på hur det påverkar de kommuner som berörs och närheten till domstolen. Fredrik Olovsson nämnde detta. Vi har ett 60-tal häktningsförhandlingar, och två poliser måste vid varje tillfälle följa med fram och tillbaka till Linköping. Det tar mycket resurser från polisen.
Det är också fråga om huruvida vi har advokater på orten. Det har en stor påverkan. Alla tre kommunerna och Östergötlands länsstyrelse har hela tiden påtalat vikten. Det var av det skälet som vi fick en kansliort i Motala. I den här balansen och avvägningen ansåg man att det fanns skäl att ha kvar en kansliort just i Motala.
Sedan har det skett andra förändringar i övriga landet som man har bedömt på liknande sätt och där man har gjort avvägningar av vad behovet är.
Sonia Karlsson (S):
Jag inledde mitt första svar med att säga att förslaget från Domstolsverket var att Motala tingsrätt och Mjölby tingsrätt skulle föras till Linköpings tingsrätt. I de diskussioner som vi hade i vår riksdagsgrupp om balansen och var behovet fanns för kommunerna i västra länsdelen blev förslaget, som också lades fram i propositionen, att det skulle finnas en kansliort i Motala just för att möta alla delar.
Jag hoppas att Jan Ertsborn har läst min motion, där jag redogör väldigt väl för de saker som berörs. Det som jag tycker är mer intressant är det som jag ställde en fråga om till den borgerliga majoriteten: Anser ni att riksdagsbeslut ska följas? När nu riksdagen har beslutat att vi ska ha en kansliort i Motala, ska man då kunna underminera ett sådant beslut, inte bry sig om det, för att till slut få som man vill? Tycker Jan Ertsborn att det är rätt ordning?
Nils-Erik Söderqvist (S):
Att regeringen gick med på justeringar i examensbeskrivningen bygger inte på att dessa saker inte fanns där. Om du ägnar dig åt att läsa Lärarutbildningskommitténs betänkande och betänkandet som vi diskuterade här i kammaren så finns alla dessa områden omskrivna.
Sedan kan man bara konstatera, vilket jag tycker att Britt-Marie Danestig har gjort tydligt och klart, att det nu har blivit en skärpning och ett förtydligande. Och det kan hända att det har varit nödvändigt. Och nu konstaterar vi att det är på det sättet.
Jag fick inte höra ett ord från Sten Tolgfors om vad man tänker ta bort av dessa 20 poäng när man nu vill lägga mer tid på ämneskunskaperna och mer tid på specialisering, som man beskriver. Vad är detta? Det måste ändå finnas en tydlighet i fråga om vad som är oviktigt inom det allmänna utbildningsområdet.
Vi talar om att det är oerhört viktigt att skilda erfarenheter och perspektiv möts, att man möter och bearbetar erfarenheter i yrkesrollen och att man har med sig olika saker från olika håll. Det ska vara en mångkulturell mötesplats, gruppdynamik, konflikthantering, ledarskap, specialpedagogik och även läs- och skrivinlärning. Man ska kunna utnyttja olika kulturella och konstnärliga uttrycksformer.
Vad är kunskap för olika åldrar, för människor med olika sociala och etniska bakgrunder? Det handlar om kunskap om barns olika livssituationer och uppväxtvillkor och så vidare. Man kan göra listan mycket längre därför att det var det som var vitsen med att vi faktiskt formulerade detta när det gäller 60 poäng. Men varför finns det inte med någonting om detta? Vad är det som ni ska ta bort?
Nils-Erik Söderqvist (S):
Det var många frågor som Sten Tolgfors ställde. Jag ska försöka besvara en del av dem. Först frågan om lärarbristen. Före lärarreformen hade vi ungefär 9 000 lärare i lärarutbildningen. Efter reformen, när den sjösatts, var vi uppe i 14 000. Det var en konkret åtgärd i reformen.
Det var en nödvändig reform för att stärka lärarutbildningen för att kunna leverera kompetenta lärare ute i verksamheten. Vi följer upp fortsatt, som betänkandet också tydligt och bra beskriver, i dialog med lärosätena och kommunerna för att se vad som behöver göras. Högskoleverket följer detta oerhört noga, och även andra.
Forskningen var ju ett av de riktigt stora huvudnumren i den nya lärarutbildningen. Äntligen samlade vi oss kring att kräva att det här området skulle ha egna pengar för forskning. Det som låg bakom var Lärarutbildningskommittén. Denna satsning gjorde att vi i dag har en bra bit över 100 miljoner som är avsatta till forskning och som inte fanns förut.
Det fanns inga sådana pengar, utan man var hänvisad till de pengar som vi brukar prata om som medfinansiering från högskolor och universitet och där vi nu kan kritiskt konstatera och fråga: Vad blev det av det som vi ändå hoppades på? Vi har fått exempelvis forskarskolorna, och vi har fått förutsättningar att på sikt verkligen stärka forskningen, inte minst den tillämpade forskningen ute i skolorna. Det är oerhört viktigt.
Fortbildningen - ja, jag tillhör dem som brukar säga att om vi menar allvar med att det här är det viktigaste området för framtiden för att behålla och utveckla välfärden och att denna yrkesgrupp - som jag sade i mitt huvudanförande - kanske är den viktigaste yrkesgruppen, då måste de som finns inom den få i jämförelse med andra oerhört mycket mer fortbildning. Det är ett kommunalt ansvar.
Vi har en lärarutbildning där vi har ett verktyg som ger oss förutsättningar för att fortsatt bevaka det i dialog med kommunerna. Det är oerhört viktigt.
Nils-Erik Söderqvist (S):
Jag skulle vilja börja med att påminna Ulf Nilsson om att jag väldigt gärna skulle vilja ha ett svar på vad det är som ska tas bort i det allmänna utbildningsområdet. Jag ska inte förlänga frågeställningen kring det utan bara konstatera att jag väldigt gärna skulle vilja ha svar på det. Ulf Nilsson frågade om de yngre barnen.
Jag vill påminna Ulf Nilsson om att Folkpartiet satte sig mot, när vi antog reformen, att vi ökade på utbildningen när det gäller de lägre åldrarna. Det gällde sammantaget de lägre åldrarna i förskolan men också i grundskolan.
Jag lyfter fram det för att konstatera att vi såg betydelsen av att också stärka dem som jobbar i förskolan, inte minst med tanke på att behöva stödja och stimulera det som vi har diskuterat flera gånger, läs- och skrivinlärning och så vidare. Därför gick vi upp till 140 poäng från tidigare 120. Det var ett sätt att stärka.
Jag var oerhört förvånad över att Folkpartiet sade nej till den förbättringen. Examensordningen anger nu tydligt, ännu tydligare, det som Ulf Nilsson tog upp om läs- och skrivinlärning. Examensordningen ska följas. Sedan för vi en dialog kring detta.
Det är ett märkligt sätt att referera Högskoleverket, som säger att de här förändringarna har höjt kvaliteten. De säger att lärarutbildningens ställning har stärkts. De visar med tydlighet att reformen var nödvändig. Den har förbättrat lärarutbildningen i jämförelse med tidigare.
Därför är det oerhört knepigt att påpeka att enskilda grejer, som vi har rättat till, skulle göra att man kan inta en kritisk ställning och döma ut reformen. Det är inte så.
Nils-Erik Söderqvist (S):
I portalparagrafen i examensordningen står det: För att få lärarexamen skall studenten ha de kunskaper och de färdigheter som behövs för att förverkliga förskolans, skolans och vuxenutbildningens mål. Detta är oerhört tydligt angivet. Sedan kan man läsa vad de säger. Men här framgår ju oerhört tydligt vad som gäller.
Det var mycket skrivningar om detta i både utredningen och betänkandet senare. Svaret är alltså ja på din fråga, Ulf Nilsson. Vi behöver inte dividera så mycket om vad den ene sagt och inte sagt och om hur de rapporter är som har kommit.
Jag bara konstaterar att de lärarfackliga organisationerna nu i alla fall har sagt att nästan 80 % av studenterna är nöjda med sin lärarutbildning och att det är en kraftig förbättring jämfört med tidigare.
En av poängerna med en ny reform - de första studenterna har knappt kommit ut - är naturligtvis att det finns anledning att ändå avvakta och se hur reformen sätter sig och hur den mognar fram. Det tycker jag har skett, jämfört med tidigare, på ett alldeles strålande sätt. Det vore märkligt om det inte fanns brister i enskildheter som måste rättas till.
Fortfarande finns det ett frågetecken, och detta är det allra märkligaste. Vi tycks ju inte få något svar på trolleritrickset att bara ta bort en del av det allmänna utbildningsområdet som är så oerhört centralt och viktigt för att lägga det på det som redan finns där och det som redan har förstärkts, det vill säga ämneskunskaperna.
I stället beskär man det som kanske är läraryrkets allra viktigaste område. Jag beklagar det.
Solveig Hellquist (FP):
Jag tackar statsrådet för svaret. I går diskuterades betänkandet Arbetet med att förverkliga FN:s barnkonvention i Sverige och andra barnfrågor här i kammaren. Då diskuterades också den motion från Folkpartiet som har ett barnperspektiv när det gäller vräkningar av barnfamiljer. Men tyvärr fick den inte genomslag.
Med all respekt för statsrådets svar och för den utredning som har gjorts om vräkningar av barnfamiljer känner jag mig väldigt besviken därför att de förslag som läggs fram är uddlösa. Jag tycker att det handlar om pseudoåtgärder.
Man anför att socialtjänsten inte har kunskaper om vräkningar av barnfamiljer. Trots de enkäter som har skickats ut tror jag inte ett dugg på detta eftersom vräkningar av barn är en mycket gammal företeelse. Redan när jag var ute och jobbade med detta på 70-talet förekom det hyresskulder och vräkningar av barnfamiljer. Det är bara anmärkningsvärt att det har gått 30 år och att man inte har satt ned foten under så lång tid.
Jag tror att det är fråga om en sammanblandning att socialtjänsten inte kan redovisa statistik och att man saknar kunskap. Det föreslås också att Socialstyrelsen ska skriva en handbok för socialtjänsten om dessa ärenden.
Jag tycker att det är ett alarmerande underbetyg för socionomerna som efter lång högskoleutbildning behöver en handbok för att handlägga vräkningsärenden. Hur ser socialministern på det? Är det inte dags att se över utbildningen i så fall?
I utredningen anförs också att man måste förtydliga socialtjänstens ansvar och att vräkningar egentligen inte borde ske. Jag tycker att den är tydlig. Vi har ett barnperspektiv - barns bästa - i socialtjänstlagens portalparagraf, och vi har skrivningar om kommunens yttersta ansvar.
Jag tror inte att det handlar om skrivningar utan mer om det som faktiskt har framkommit i utredningen i svar på enkäter och där man lyfter vad detta handlar om.
Det handlar om upprepade hyresskulder, att man inte sköter avbetalningsplaner, att hyresvärden har tröttnat, att familjen inte vill samarbeta, att familjen prioriterar annat än hyran eller att till exempel socialtjänsten har fått sen kännedom om detta.
Min fråga till statsrådet är: Av vilken anledning tar man inte upp den här allvarliga problematiken och sätter ned foten och lämnar förslag på detta? Det är ju precis detta som det handlar om och som också vi i Folkpartiet har lämnat förslag på.
Det finns alltså inte någon familj - vågar jag påstå - som saknar inkomster och som fullgör sina krav på att söka jobb och så vidare som inte får sin hyra betald av socialtjänsten. Det handlar om helt andra saker. Med tanke på att det ska finnas ett barnperspektiv i det här undrar jag: Av vilken anledning vågar man inte sätta ned foten?