Anders W Jonsson (C):
Jag kan i stort sett instämma i det mesta som statsrådet säger. Vi har ett gemensamt engagemang i de här frågorna och ser betydelsen av att skapa en stark primärvård i Sverige. Icke desto mindre ligger min oro i att om vi ska lyckas med denna gemensamma ambition måste vi se till att vi verkligen får ut ett stort antal allmänmedicinska specialister i primärvården. Där är jag överens med statsrådet: Öka utbildningen - mycket viktigt.
Skapa god arbetsmiljö - mycket viktigt. Men jag tror inte, fru talman, att det kommer att räcka. Vi måste titta på andra länder där unga läkare också drömmer om att komma ut i primärvården. Det som driver dem är förstås kontinuiteten - att jobba med samma patienter under lång tid. Men det handlar också om detta: Jag är entreprenör, och jag vill starta en egen verksamhet som jag vill driva vidare under år och decennier! I Sverige har vi tagit bort den möjligheten.
Det är oerhört svårt för den unga läkaren eller sjuksköterskan att gå ut och starta sin egen verksamhet i primärvården. Och det, fru talman, är inte bra, för det är det som gör att en av de viktigaste drivkrafterna försvinner. Det handlar om några olika saker.
Det handlar inte så mycket om ersättningssystemet, men det handlar om att vi i det svenska systemet har byggt in en möjlighet för regioner att ständigt kompensera för underskottet i den egna verksamheten. Jag är den förste att skriva under på att det i ett sådant här system måste finnas en möjlighet för regionerna att ta sitt sistahandsansvar.
Men 300 miljoner per år - och siffran tenderar att öka - är betydligt mer än sistahandsansvaret. Här måste vi hitta ett rimligt sätt att kompensera, för det kan inte vara så att man å ena sidan håller ned ersättningen i det ordinarie ersättningssystemet, å andra sidan ser till att man alltid kan kompensera de egna verksamheter som går med underskott.
Det andra stora problem som vi måste adressera är att vi har byggt in en storskalighet i den svenska primärvården som inte är bra. De minsta enheterna har 5, 10, 15 eller kanske 20 anställda. Det är något som gör det väldigt svårt att gå ut och starta nya enheter. Det blir de stora vårdkoncernerna eller för den delen regionerna. Det blir inte de två eller tre läkare som själva vill driva en verksamhet.
Framför allt skapar detta mycket stora bekymmer på glesbygden. Jag brukar ta Gäddede i norra Jämtland som exempel. Där har man ett befolkningsunderlag på kanske 1 500 eller 1 700, och närmaste tätort ligger tio tolv mil bort. Om man ska kunna driva en egen primärvårdsenhet där bygger det såklart på att man har en läkare och en sjuksköterska. Därför ser inte jag varför vi inte kunde gå vidare med det förslag som Anna Nergårdh hade.
Hon såg en möjlighet att definiera den minsta primärvårdsenheten i Sverige som en enhet med en sjuksköterska och en läkare, som sedan kan ha avtal med andra. Den dag man behöver fysioterapeuten, arbetsterapeuten eller psykologen och bor i Gäddede får man använda den som finns i Östersund eller i Strömsund.
På så sätt skulle man kunna åstadkomma detta med små, välfungerande enheter som också skulle kunna göra så att vi får en täckning i glesbygden på ett sätt som vi inte har i dag. Men i det svar som jag har fått från statsrådet lyser detta tyvärr med sin frånvaro. Jag är inte alls låst vid de två tankar som jag har här i dag, men vi måste på något vis adressera detta. Annars är jag rädd att vi kommer att få en primärvårdsreform som inte blir det vi hade tänkt.