Sven Otto Littorin (M):
Bengt-Anders hade några förslag. Jag kan förstå utgångspunkten, att man vill hitta en balans, eller vad det nu kan vara. Men problemet är att om man gör det är man dessvärre inne på statlig inkomstpolitik, och man är inne på en väg som inte tillhör den svenska traditionen och heller inte har visat sig vara framgångsrik, tycker jag, i de länder som har försökt med lagreglering av arbetsmarknaden i stället.
Jag har nyligen varit nere i Bryssel och diskuterat och förhandlat arbetstidsdirektivet med ett stort antal länder i EU och noterar att vi inte kunde komma överens, delvis just därför att vi har en tradition som är olika andra länders. En del av Sveriges framgångar under de senaste 70 åren vilar ändå på att vi har hållit de politiska fingrarna borta från stora delar av detta.
Därför kan jag också konstatera att vi i Sverige har en av Europas mest liberala arbetsmarknadslagstiftningar totalt sett. Diskussionen om proportionalitet och sympatiåtgärder landar också någonstans i frågeställningen: Vem ska avgöra det? Då är man inne på att vi ska ha en myndighet som gör det, och jag är inte för det. Jag tror ändå att det är bäst att detta görs i förhandling - och med medling via Medlingsinstitutet om man har ett förhandlingsordningsavtal. Luciano Astudillo säger att jag sprider osäkerhet i den här frågan.
Jag tror att jag har gjort 500 intervjuer sedan jag började, och jag har sagt samma sak varje gång. Gör jag det en gång till får Luciano Astudillo blodstörtning, tror jag, med tanke på att du tycker att jag säger samma sak om och om igen. När det gäller Laval kan jag försäkra dig om att du kommer att få ett mycket klart och tydlig besked inom kort, dock ej här och nu. Patrik Björck är inte konfunderad för egen del så mycket som för väljarnas del.
Han skulle naturligtvis önska att jag hade tyckt någonting fullständigt vansinnigt så att det hade blivit en tydlig skiljelinje mot det Patrik Björck själv tycker. Man kan ju välja om man ska vara tydlig eller om man ska säga någonting som man faktiskt tror leder någon vart, och då har jag valt det senare. När det gäller den enskilda konflikt som har varit föremål för en stor del av denna diskussion vill jag inte kommentera den, just eftersom jag tror att det är parterna som ska hantera den. Jag ska försöka hålla mig borta från den.
Jag inser naturligtvis att detta innebär - för att koppla till Eva Bengtson Skogsbergs frågeställning - att jag blir lite grann av busen i den här diskussionen. Det är klart att man alltid kan hitta enskilda fall och ärenden som man ömmar för och som på goda grunder kan ifrågasättas, vilka de nu kan vara.
Min uppgift är dock att försöka hålla de grundläggande spelregler på plats som är en av förutsättningarna för att vi ska kunna ha en arbetsmarknad och en arbetsrätt som vi tror fungerar. Anna König ställer slutligen frågan vad vi ska göra för att säkerställa att kollektivavtalen inte blir det godas fiende.
Ja, det här är ju ett sätt - alltså att vi har en livaktig debatt och diskussion om vilka konsekvenser detta kan leda till i olika fall för enskilda företag. Det är inte samma sak, tycker jag, som att säga att vi ska riva upp grunden för den svenska arbetsmarknadspolitiken och arbetsrätten. Men att ha en debatt och en belysning av frågeställningarna och konsekvenserna tycker jag är det bästa sättet att också mana parterna till ansvar och till att göra rätt saker.