Aron Emilsson (SD):
Jag vill inledningsvis yrka bifall till Sverigedemokraternas reservationer 3 och 6 i det här betänkandet. I övrigt vill jag deklarera vårt stöd även till våra övriga reservationer. Folkbildning är ett av vårt utskotts största beredningsområden sett till både anslag att fördela och antalet sysselsatta.
"Bildning är det som är kvar sedan vi glömt allt vad vi lärt oss" är bevingade ord som Ellen Key en gång lär ha yttrat. Jag vill påstå att det är en kärnfull sentens. Folkbildningen - ett träd med djupa historiska rötter sedan Grundtvigs dagar och socialkonservativa strävanden efter ökad gemenskap och sämre bemedlades chanser att nå bildning och personlig utveckling - har varit en viktig grund för demokratiseringsprocesser.
Det är ett träd jämte det ordinarie utbildningsväsendet som bär många grenar och frukter för social gemenskap och lusten att lära. Folkbildningen, med sitt icke-auktoritära förhållningssätt mellan ledare och deltagare i kurser, skolgång, yrkesutbildningar och studiecirklar, fyller även i våra dagar en viktig funktion i det livslånga lärandet och för att höja vår samlade kompetens.
Inte sällan sker det också i vackra, stimulerande internatmiljöer, där man skapar band och minnen för livet. Många av oss har en relation till folkbildningen. Det kan vara en folkhögskola, eller ett studieförbund. Inte sällan är det positiva minnen av förkovran. Det är just detta som jag just ringat in som vi ser som folkbildningens unika position och egenvärde, väl värt att värna, vårda och kvalitetssäkra.
Den är fri och frivillig i sin själ och har fyra i grunden goda syften: att stödja verksamhet som syftar till att öka deltagandet i demokratin och engagemanget för samhället, att bidra till att göra det möjligt för människor att påverka sin livssituation och att skapa engagemang att delta i samhällsutvecklingen, att bidra till att utjämna utbildningsklyftor och att öka delaktigheten i kulturlivet.
Ingen ifrågasätter syftena i grunden; däremot har vi efter en längre tids översyn och dialog med berörda aktörer, samt efter Statskontorets omfattande rapport, i likhet med just Statskontoret konstaterat att det på en rad områden krävs reformer för att i sanning och handling uppnå dessa goda grundsyften. Det är dessa reformbehov som ligger till grund för de reservationer vi står bakom i dag. Herr talman! Låt mig lotsa oss igenom några av dessa och börja med frågan om betyg.
Deltagare som har studerat för högskolebehörighet inom folkbildningen kan inte vara säkra på att studierna vid folkhögskola bedöms rättvist vid antagningen till olika universitetsutbildningar. Kvotsystemet i antagningsprocessen gör att om inte tillräckligt många från samma kvot söker en utbildning antas ingen från denna kvot. Söker inte tillräckligt många inom folkbildningskvoten har den som har studerat vid folkhögskola ingen chans att antas på basis av sina folkhögskolemeriter.
Detta är såklart problematiskt för den som har studerat inom folkbildningen. Därför föreslår vi att elever som har studerat vid folkhögskola ska kunna begära betygsättning som är likvärdig med den som ges om man har studerat på Komvux. Herr talman! Det finns vidare en rad olika kriterier för att en aspirerande folkhögskola ska vara berättigad till statsbidrag.
Bland annat ska den aspirerande folkhögskolans verksamhetsinriktning överensstämma med syftet med statens stöd till folkbildningen, ha god kännedom om utbildningsformen och vara demokratiskt styrd. Ett av kraven, som dessvärre rimmar illa med demokratisyftet, är att för att en aspirerande folkhögskola ska kunna få statligt stöd måste skolan först samköra med en befintlig folkhögskola genom en sorts faddersystem.
För att Folkbildningsrådet ska godkänna en sökande organisation som självständig folkhögskola och mottagare av statsbidrag är ett av villkoren att verksamheten ska omfatta minst 500 deltagarveckor per år i samarbete med en befintlig folkhögskola under de två senaste åren före ansökningsåret. Statsbidraget ökas inte när det blir ett ökat antal godkända aktörer.
Det innebär att befintliga folkhögskolor ökar konkurrensen om medel om de bistår en aspirerande folkhögskola med etablering. Det saknas därför generellt sett incitament för att upprätta ett samarbete med en aspirerande folkhögskola, vilket riskerar att hämma utvecklingen inom folkbildningsområdet. Nya skickliga aktörer som vill förmedla bildning i folkhögskolans anda får svårt att göra detta utanför redan befintliga folkbildningsinstitutioner.
I samband med att folkbildningsväsendet reformerades 1991 slog regeringen fast att allmän kurs skulle utgöra basen för folkhögskolornas verksamhet och uppgå till 15 procent av den totala statsfinansierade verksamheten. Under många år har andelen varit avsevärt högre och ligger numera mellan 40 och 50 procent.
Det är givetvis bra att många ges chans att studera allmän kurs, men samtidigt innebär det delvis att folkbildningen kompenserar för det ordinarie utbildningsväsendets tillkortakommanden. Man skjuter så att säga över strukturproblem på andra aktörer. Vi anser inte att folkbildningens huvudsakliga roll i det moderna samhället ska vara ett komvux light utan att ett större fokus bör ges de särskilda kurserna.
Allmän kurs kan och ska komplettera ordinarie utbildningssystem genom att tillgodose en utbildningsmetod som passar vissa personer bra, men allmän kurs bör inte vara folkhögskolans huvudsakliga verksamhet. Därför bör vi i stället för en minimimålsättning om minst 15 procent allmän kurs etablera en ny målsättning om att allmän kurs bör utgöra just runt 15 procent av folkhögskolornas verksamhet. Avslutningsvis, herr talman, vill jag kommentera strukturen.
I dag fattar Folkbildningsrådet beslut om medelstilldelningen till folkbildningsaktörerna och genomför granskning och uppföljning av att medlen använts korrekt. Även om Folkbildningsrådet har egna kontrollsystem för att säkra att skattemedel används på rätt sätt upplever vi att det av flera skäl är problematiskt och främmande i svensk förvaltnings- och myndighetstradition att en organisation som består av de aktörer som själva bedriver folkbildningsverksamhet fördelar och följer upp medelsanvändningen inom sina egna medlemsorganisationer.
Vi föreslår därför att en ny aktör som är oberoende av de verksamheter som får stöd ska få i uppdrag att fördela medlen till folkbildningen. Det bör utredas om och hur en nystiftad eller befintlig myndighet kan handha folkbildningens medelstilldelning. Denna myndighet bör även få i uppdrag att se över möjligheterna till förbättrad uppföljning av folkbildningsverksamheten och ett större mått av tillsyn utan att folkbildningens frihet påverkas negativt.
Med denna sammantagna kvalitetssäkring av folkbildningsväsendet har vi möjlighet att på ett hållbart och långsiktigt sätt behålla folkbildningens fria själ, samtidigt som vi reformerar vad som inte är tillfredsställande i dag för att bevara vad som är bra och därmed öka folkbildningsväsendets legitimitet för imorgon.