Oscar Sjöstedt (SD):
Under alla år har Sverigedemokraterna hävdat att en framgångsrik integrationspolitik är direkt beroende av en förnuftig och balanserad invandringspolitik. Vi har då fått höra att vi haft fel, att den bristande integrationen beror på diskriminering och att svenskarna i allmänhet och svenska företagare i synnerhet skulle vara främlingsfientliga. Nu, efter alla dessa år, har vi alla fall fått delvis rätt, om än motvilligt.
Det finns i dag få som på allvar påstår att invandring och integration inte skulle hänga ihop. Trots detta vill de gamla partierna komma bort från invandringsdebatten och i stället prata integration. Därför vill jag påminna om ett par saker. Statsministern har påstått att vi har lagt oss på "EU:s miniminivå" vad gäller invandring. Detta stämmer dock inte - tyvärr, får man väl säga.
Sverige ligger alltjämt i EU:s toppskikt vad gäller invandring per capita. Tillika, även om den omedelbara asylinvandringen har minskat som ett resultat av åtgärder som Sverigedemokraterna länge föreslagit, visar Migrationsverkets senaste prognos på nya rekordsiffror för anhöriginvandringen: Fram till 2020 väntas 307 000 anhöriginvandrare komma till Sverige.
Jag tycker att man som politiker och i synnerhet som regeringsföreträdare har en skyldighet att prata om detta inför sina väljare. Finns det någon plan denna gång för skolan, sjukvården, boendebristen, försörjningsstödet?
Tänker man än en gång lappa och laga lite efter läge, vältra över ansvaret på kommunerna, som redan går med underskott, och hoppas att ingen protesterar alltför högljutt? Eller tänker man skylla på EU, eftersom man har avsagt sig suveräniteten över de egna gränserna?
Sverigedemokraterna accepterar inte detta, och jag är övertygad om att merparten av väljarna inte gör det heller. Fru talman! Det är min mening att de gamla partierna har och har haft en ofullständig syn på integration. Deras definition av att vara integrerad är att man är sysselsatt. Definitionen av att vara sysselsatt är att man ska ha arbetat minst en timme den senaste veckan. Låt gå då för att arbetet är skattesubventionerat till upp till 80 procent av arbetskostnaden.
På grund av denna enkelspåriga analys har åtgärderna varit mer av detsamma. Det är särlösningar, särlösningar och särlösningar. Det är den ena subventionen efter den andra och låtsasjobb i stället för riktiga jobb för att snygga till statistiken på marginalen. Det är fråga om segregerade skatteskalor på etnisk basis.
Jag har otroligt svårt att se hur de skulle öka sammanhållningen i ett splittrat samhälle. Trots att Sverigedemokraterna har höjt varningsflagg under alla dessa år är vi beredda att ta på oss ledartröjan och ta ansvar. Vi måste börja med att bredda och nyansera bilden av vad integration faktiskt innebär. Först och främst måste vi prata om trygghet, om att upprätthålla lag och ordning.
Det är nämligen min absoluta, bestämda övertygelse att inga sociala insatser i världen kan lösa några problem i ett område som präglas av mer eller mindre anarki. Det finns över 50 så kallade no go-zoner där samhällsapparaten i form av polis, räddningstjänst, ambulans, hemtjänst, till och med kollektivtrafiken i princip har kapitulerat.
Lägg till de hundratals så kallade utanförskapsområdena. Vi behöver ett nytt ledarskap i svensk polis. Vi behöver ökade resurser och befogenheter. Vi behöver fler poliser, och vi behöver bättre arbetsvillkor och löner så att fler också vill bli poliser. Samhället tar i dag alltför lätt på de offentligt anställda.
Jag vill påminna om att personal är något man har till låns. De är inget man äger. Om man misslyckas med att vara en attraktiv arbetsgivare, med allt vad det innebär, riskerar man också att gå miste om sin personal. Det är precis vad som händer i många offentliga yrken.
Det är därför Sverigedemokraterna i årets budget satsar extra kraftfullt på de offentligt anställda, deras arbetsvillkor och deras löner, på poliserna, på lärarna, på sjuksköterskorna. Vi måste också prata om ett bredare begrepp, om kulturell gemenskap.
Hur i hela friden ska vi integrera nya människor i vårt land när det finns politiker i ledande befattningar som ifrågasätter själva förekomsten av en svensk kultur? Det är skamligt hur stora delar av den politiska, mediala och kulturella eliten har ansträngt sig till sitt yttersta för att nedvärdera eller inte ens erkänna förekomsten av en svensk kulturell gemenskap.
Hur i hela friden ska man inkluderas i något som inte ens finns? Fru talman! Vi har en regeringschef som påstår att några få av dem som kommer till Sverige, främst från utanför Europa och västvärlden, har en låg utbildning. Vi andra, det vill säga alla vi som intresserar oss mer för fakta än för förhoppningar, vet att det rör sig om ganska många.
Över 600 000 vuxna individer i Sverige i dag saknar gymnasieexamen. Det är intressant eftersom det är i den här gruppen som de dystra arbetsmarknadssiffrorna gör sig ordentligt påminda - vare sig man är inrikes eller utrikes född. Detta måste vi åtgärda, bland annat genom att inrätta riktiga lärlingsprogram där det går att plugga kärnämnena ett par dagar i veckan samtidigt med praktik på en arbetsplats resten av veckan.
Det här är något som företagarna själva ser positivt på och är positivt inställda till - givet att de får rätt stöd. Med det menar jag både ekonomiskt och administrativt. Det ska vi också erbjuda dem. Det är här tidigare regeringar har misslyckats kapitalt. Sverigedemokraterna satsar stort i sin budgetmotion.
Givetvis har småföretagen en viktig roll att fylla, och givetvis ska också de kollektivavtalslösa småföretagen ta emot lärlingar, alldeles oavsett vad pamparna i LO-borgen tycker. Vad gäller just småföretagen, där de nya jobben trots allt skapas, ska vi hjälpa dem, inte stjälpa dem. Vi ska inte ge dem ökade kostnader för sjuklöneansvar, vilket regeringen tycker är en bra idé.
Tvärtom ska vi låta det offentliga bära dessa kostnader. Vi ska inte införa någon ny entreprenörsskatt som kraftigt hämmar småföretagarnas incitament att över huvud taget starta företag. Här ber jag till högre makter att även allianspartierna är redo att blåsa till strid. Tvärtom ska vi minska deras kostnader för att nyanställa. Fru talman!
Arbetsförmedlingen som myndighet åtnjuter ett extremt lågt förtroende hos det svenska folket. Det finns skäl därtill: Den funkar inte. Förra året uppgav 4 procent av de inskrivna att de blivit hjälpta av en arbetsförmedlare i att hitta ett nytt jobb. De som rimligen borde betraktas som Arbetsförmedlingens uppdragsgivare, det vill säga företagen, arbetsgivarna, har tröttnat och hittar i stället andra vägar.
Ändå tillåts denna koloss till myndighet, som budgetmässigt motsvarar i princip hela Försvarsmakten, fortsätta att verka med urusla resultat. Vi behöver lära av andra länder, inte minst Australien, där man involverat betydligt fler aktörer i arbetet med att lösa missmatchningen - privata företag, sociala företag och även andra organisationer. Arbetsförmedlingen i nuvarande form behöver reformeras kraftfullt. Fru talman!
Om vi ska ha en välfärdsstat även för nästkommande generationer behöver vi ha en förnuftig och behovsprövad invandring. Vi behöver ha vettiga villkor för företagarna. Vi behöver ha en integrationspolitik som inte tar avstamp i särlösningar utan som fungerar för alla. Vi behöver kraftigt begränsa icke-medborgares rätt till och tillgång till välfärden.
Jag yrkar bifall till Sverigedemokraternas reservationer nr 2 och nr 7. Jag vill också upplysa talmannen samt övriga om att i den händelse att de reservationerna faller i eftermiddagens votering kommer Sverigedemokraternas riksdagsgrupp att ge sina röster till reservationerna 1 och 6.
Det innebär att om de juniora allianspartierna gör detsamma faller regeringens budgetproposition och med all sannolikhet även resten av regeringen. Jag förutsätter att om man tycker att regeringens budgetproposition är skadlig tar man den möjligheten som jag här och nu erbjuder. Om man inte gör det tycker jag att man inte har något förtroende vad gäller kritik mot regeringens budgetproposition.