Dag Larsson (S):
Inledningsvis vill jag yrka bifall till utskottets förslag. Jag tycker att det finns skäl att i dessa covid-19-tider börja med en diskussion och fundering kring hur den situation som vi befinner oss i för närvarande kommer att påverka hela vårt lands befolkning, även barn och unga.
Det är klart att när mamma och pappa riskerar att bli arbetslösa, när skolorna hålls stängda, utbildningssystemet är stängt och framtiden ter sig alltmer oviss för våra unga finns det skäl att fundera över vilka psykiska skador den här pandemin kommer att åsamka hela befolkningen och inte minst de unga. Vi har sedan länge haft bekymmer med den psykiska ohälsan bland barn och unga.
Det finns skrämmande siffror som visar hur den psykiska hälsan har försämrats år efter år, fru talman. Det finns också skrämmande siffror som visar att det tyvärr inte är helt ovanligt att även unga och barn begår självmord. Vi måste förstärka arbetet med den psykiska ohälsan. Fru talman! Själv har jag egna erfarenheter från psykiatrin. Jag arbetade inom psykiatrin för 35 år sedan, bland annat ute på gamla Långbro sjukhus.
Jag har sett hur psykiatrin har utvecklats sedan jag arbetade som mentalskötare på Långbro sjukhus. Då var det inlåsning, bältesläggning och tvångsvård som var det helt förhärskande. I den diskussion som vi har i dag tycker jag ändå att det är viktigt att bära med sig att psykiatrin har utvecklats. Man har lämnat mycket av det gamla tvånget och arbetar betydligt mer med frivillighet än vad man gjorde när jag var mentalskötare.
Men redan då betraktade så gott som alla som arbetade inom psykiatrin tvångsåtgärderna som ett misslyckande. Jag mötte aldrig någon sjuksköterska, läkare eller mentalskötare som sa: Oj vad underbart, nu har vi fått lägga en människa i bälte. Jag mötte människor som var förtvivlade över avskiljningar, bältesläggningar och tvångsmedel inom psykiatrin.
Personalen ville inte använda sig av den typen av metoder, även om det ibland, tyvärr, var nödvändigt för att säkra den sjukes liv men också omgivningens liv. Fru talman! Man kan konstatera att mycket av den diskussion som vi har här i dag beror på de brister som uppdagats inom psykiatrin på sistone.
Själv blev jag våldsamt illa berörd när jag fick ta del av vad som skett inom Stockholms barn- och ungdomspsykiatri, där man använt sig av avskiljning och bältesläggning av barn och unga på ett närmast rutinmässigt sätt. Det visade sig att mycket av det som pågick där berodde på att man hade en instabil, outbildad personalgrupp. Det är oerhört viktigt att se till att de som arbetar inom psykiatrin känner sig trygga, får utbildning och har rimliga möjligheter att arbeta med vettiga metoder.
Den proposition som lagts fram i dag är ett framsteg. Den kommer att skärpa uppföljningskraven och inskränka möjligheterna att använda sig av tvångsmetoder på ett rutinmässigt sätt. Den innehåller också krav på metodutveckling. Ingen vill att man ska använda sig av tvång i onödan.
Jag hävdar dock - jag är kanske en gammal mentalskötare längst ned i botten - att det finns vissa unika tillfällen där tvång tyvärr är nödvändigt, inte minst för att säkra patientens - den sjukes - möjligheter att överleva. Med dessa ord, fru talman, yrkar jag bifall till utskottets förslag, som jag tycker är ett steg framåt. Psykiatrin behöver utvecklas rejält framöver.
Jag ser denna proposition som ett första steg, men det finns oerhört mycket mer att göra i framtiden.