KBLab/rixvox huggingface dataset:
Tobias Andersson (SD):
Nyligen framgick det att regeringen väljer att inte gå fram med ett förbud mot kusinäktenskap. Morgan Johansson sa vid det tillfället följande om kusinäktenskap: "Det innebär i praktiken att man förbjuder vuxna människor vem de ska gifta sig med. Om man tvingar någon till någonting, då är det redan kriminaliserat. Därför stannar vi där."
Det är enligt mig såväl beklagligt som märkligt att Socialdemokraterna anser att kusiner ska gifta sig med varandra. Jag har förståelse för när en liberal ungdomsförbundare vill testa gränserna för vad som går att argumentera för utifrån deras ideologi.
Då kan de, när de drar det till sin spets, argumentera för att individen aldrig ska begränsas av kollektiv eller dess moral, varför de stundvis argumenterar för allt från tidelag och incest till nekrofili. Det är relativt väntat, men jag hade trott att Socialdemokraterna skulle se den något större bilden när det kommer till kusinäktenskap och inte fastna i det liberala individperspektivet.
Min kritik mot kusinäktenskap grundar sig inte i att jag önskar ifrågasätta vad två vuxna personer vid sina sinnens fulla bruk och utan påverkan av andra väljer att göra tillsammans. Min kritik bygger på det som Sverigedemokraterna tidigare har framfört i motioner och annat, att kusinäktenskap är en del av hederskulturen och klanernas maktbas.
Det är vad som är problematiskt enligt mig, inte individers fria vilja att göra vad de vill. Arrangerade äktenskap och kusinäktenskap är vanligt förekommande i vissa delar av världen där klansamhällen är vanliga och hederskultur har en stark påverkan på samhället. Detta står i strid med västerländska och svenska normer och värderingar kring kvinnors fria val och vår syn på äktenskap.
I takt med att en stor migration skett till Sverige från främmande kulturer där dessa fenomen har varit gängse finns naturligtvis en risk att detta uppstår i högre utsträckning även här. Detta leder enligt oss till ett behov av att lagstifta i frågan, men detta avstår regeringen från.
I stället önskar regeringen behålla nuvarande ordning där kusinäktenskap tillåts vara en legal del av det hedersförtryck som har etablerat sig i landet. Så sent som den 2 februari svarade Morgan Johansson på en skriftlig fråga att regeringen inte har för avsikt att se över regelverket för kusinäktenskap, ett svar som han upprepar i dag i sitt svar på denna interpellation.
Jag anser detta vara problematiskt givet att kusinäktenskap kan brukas som ett sätt att cementera klanstrukturer och riskerar att ha inslag av tvång som är svåra att komma åt med rådande lagstiftning. Den tar inte höjd för detta. Hur avser Morgan Johansson att komma åt kusinäktenskap som en del av den hederskultur som råder i svenska parallellsamhällen och i klaner utan en kriminalisering?
Tobias Andersson (SD):
Morgan Johansson efterfrågar Sverigedemokraternas förslag på lösningar när det kommer till hederskultur. De är ganska uppenbara. De som kommer till Sverige ska anpassa sig till det svenska samhället. Kommer man från ett land där hederskultur är en normal, etablerad del av samhället ska man lämna de värderingarna, de idealen, när man kommer till Sverige. Så enkelt är det.
Vi kan säkerställa det på många sätt: genom bättre sfi-undervisning, bättre samhällsorientering, tydligare krav och bättre koppling i fråga om att leva upp till de skyldigheter som finns här för att få ta del av de möjligheter som kommer i form av ersättningar etcetera. Det kan vi göra. Det vore otroligt viktigt. Vi har aldrig pratat om att skicka ut flickor som är utsatta för och lider under hedersförtryck. Däremot skulle vi gärna vilja skicka ut förövarna.
Det är stor skillnad. Dem vill Morgan Johansson ha kvar. Dessutom vill han inte säkerställa att de verktyg som krävs för att komma åt dem finns. Det är skillnad mellan att vilja skicka ut offer och att vilja skicka ut förövare. Och det är skillnad mellan att skicka ut förövare och att behålla dem. Det är skillnaden mellan mig och Morgan Johansson. Morgan Johansson kritiserar återvandring.
Morgan Johansson verkar mena att det är det mest naturliga i världen att vem som helst kan komma till Sverige, stanna kvar här och aldrig förväntas återvända till landet där man är uppvuxen. En temporär konflikt i ett land på andra sidan jorden ska alltså ge en livslång rätt att vara kvar i Sverige, trots att det berörda landet kanske behöver stöd i återuppbyggnaden efter att kriget eller konflikten avslutats.
Dessutom finns det i Sverige, som en konsekvens av bland annat Morgan Johanssons politik, ett antal personer som lever här illegalt. Vi vet inte hur många. Kanske är det 100 000? Vi har ingen aning. De ska naturligtvis utvisas. Det är klart att vi ska ha nettoåtervandring från Sverige.
Tobias Andersson (SD):
Tack för svaret från kulturministern. Under riksdagens frågestund torsdagen den 17 februari fick kulturministern frågan från Moderaternas Kristina Axén Olin om det finns svensk kultur och om vad det i sådana fall är. Kulturministern har under sin tid som kulturminister hitintills kanske inte alltid gett raka och tydliga svar på de frågor som ställts till henne. Så blev det även i detta fall.
Kulturministerns svar löd: "Det finns någonting som heter kultur i Sverige. Det är det absolut viktigaste för mig. Det ska finnas kultur över hela landet för alla, oavsett bakgrund. Det är a och o." Ministern hann även ta avstånd från hat och hot samt ta ställning för fria medier. Det var absolut ett svar. Men det var definitivt inte ett svar på den ställda frågan till kulturministern.
Det borde inte vara kontroversiellt för Sveriges kulturminister att konstatera att det finns svensk kultur och åtminstone ge ett par exempel på denna. Mot denna bakgrund frågade jag kulturministern i en skriftlig fråga, vilket kulturministern nu refererar till, om hon anser att det finns en svensk kultur. Inte heller i svaret på den skriftliga frågan kunde ministern svara tydligt på ifall det var så. Fru talman!
Det är mot den bakgrunden som jag följer upp frågan genom denna interpellation. Jag anser att frågan tål att diskuteras ytterligare. Nu har jag tagit del av kulturministerns svar på min interpellation och kan konstatera att ministern väljer att inte heller nu svara på frågan.
Vid minst tre tillfällen har ministern därmed fått frågan om hon anser att det finns en svensk kultur, men hon har ännu inte gett ett svar i jakande eller nekande form. Jag har lyssnat till ministerns svar, och jag förstår att hon inte vill definiera kulturbegreppet, som ministern uttryckte det. Detta har jag heller inte bett ministern att göra.
Om vi skulle försöka enas om vad som är eller inte är kultur hade nog dessa replikskiften inte räckt till. Därför, fru talman, frågar jag ännu en gång ifall kulturministern, utan att definiera kulturbegreppet eller negligera någon enskild kultur utanför den svenska, inte kan tillstå att svensk kultur finns.
Det borde inte vara ett kontroversiellt ställningstagande, ens för en socialdemokrat, att säga: "Ja, jag anser att det finns svensk kultur." Kulturministern skulle förmodligen kunna svara så och sedan ge ett par exempel på folkkära svenska kulturskapare likt Astrid Lindgren, Selma Lagerlöf, August Strindberg, Ingmar Bergman etcetera.
På så sätt hade ministern kunnat svara på frågan men samtidigt ta höjd för kritik från vänsterhåll genom att exemplifiera vad som åsyftas och, helt utan att samtidigt underminera kulturskapare från andra delar av världen, tillstå att det finns en svensk kultur. Det borde inte vara svårt att göra så, fru talman, och jag vill därför ge ministern ett ny möjlighet till det.
Tobias Andersson (SD):
Kulturdebatten och kulturbegreppen är naturligtvis väldigt breda. I det här fallet har jag konstaterat, fru talman, att jag inte tror att jag kommer längre i debatten med att söka svaret på om svensk kultur finns eller inte. Jag kommer inte att få ett ja- eller nej-svar från kulturministerns sida.
Debatten har dragit ut lite på tiden, för kulturministern väljer i stället att prata vitt och brett om de satsningar regeringen har gjort och de ambitioner man har för kulturpolitiken, trots att interpellationsdebatten egentligen hade kunnat var över efter sisådär fem sekunder om kulturministern hade svarat ja eller nej på den fråga som ställts. Vi når alltså inte riktigt hela vägen dit, men jag ställde i mitt föregående inlägg en fråga om vad svaret blir om man tvingas värdera kulturer.
Och det bör man göra, eftersom Sverige har haft en migration från andra kulturer som har kommit att influera den svenska kulturen. Vi har sett kulturyttringar som har varit djupt destruktiva för vårt samhälle. Man har kommit från kulturer där värderingar och normer är av destruktiv art, inte minst för det kvinnliga könet. Sedan har dessa kommit till Sverige och etablerat sig.
Som en konsekvens av att partikollegor till kulturministern och andra inte har vågat säga att det finns en svensk kultur och att den är värd att bevara och inte har vågat säga till dem som har kommit till Sverige att de bör eftersträva att bli en del av den svenska kulturen och det majoritetssamhälle som finns här har dessa kulturella uttryck tillåtits växa. Det finns områden i Sverige där de har ett stadigt grepp, vilket är otroligt destruktivt för dem som bor och verkar i dessa miljöer. Jag ställde alltså en fråga i mitt förra inlägg.
Om vi kan enas om att det finns vissa värderingar som är traditionellt stereotypt svenska kan vi också enas om att det finns andra värderingar som definitivt inte är traditionellt typiskt svenska och som inte heller borde ges utökat utrymme i vårt samhälle. Och i sådana fall: Är den svenska kulturen och våra värderingar mer värda än dessa?
Tobias Andersson (SD):
Brottsligheten breder ut sig i samhället. De senaste åren har allt större fokus hamnat på detta sakpolitiska område. Att problem rörande lag och ordning aktualiseras är inte konstigt. Allt fler privatpersoner berörs i sin vardag. Alla känner nog någon som har drabbats av kriminalitet.
Därutöver har kriminaliteten i allt större utsträckning kommit att drabba näringsidkare och samhällsinstitutioner. Polisen beskriver i dag brottsligheten som direkt systemhotande. Det är alltså inte bara något som man utsätts för som privatperson, utan det hotar hela det svenska samhället. Företag tvingas investera i trygghetshöjande åtgärder i stället för i sin verksamhet.
Systematiska bedrägerier drabbar privatpersoner och företag men även bidragssystemet och andra delar av det offentliga. Redan tidigare har Svenskt Näringsliv uppskattat att den brottslighet som riktas mot just näringsverksamhet innebär en kostnad för Sveriges företag på ungefär 100 miljarder kronor per år. Det är mycket pengar som näringsidkare i dag tvingas lägga på annat än sin kärnverksamhet.
Det resulterar i praktiken i att tillväxt och utveckling får stå tillbaka med uteblivna skatteintäkter och fler arbetslösa än nödvändigt. En rapport som kom nyligen, Brott mot företagare 2022 , belyste detta problem. Rapporten kom från Företagarna den 21 mars. Resultatet i den förstärker den dystra bilden av hur brottsligheten ligger som en våt filt över näringslivet.
Fru talman! Jag ska rada upp ett par exempel från resultatet i rapporten. Vartannat företag med anställda har utsatts för brott de senaste fem åren. Bara en av fyra företagare anser att polisens närvaro är tillräcklig för att skapa trygghet. Nästan var femte företagare överväger att lägga ned sin verksamhet till följd av brottslighet. Nästan var femte företagare funderar på att lägga ned sin verksamhet.
Det är värt att upprepa. Dessutom minskar anmälningsbenägenheten. I dag uppger 70 procent av företagarna att de har avstått från att polisanmäla brott. På frågan om varför de har avstått från detta uppger de att de inte ser någon poäng med att anmäla brottet. De upplever att det ändå inte leder till något eller att det bara tar tid från den ordinarie verksamheten som också behöver genomföras trots brottsutsattheten.
Vi pratar alltså om en situation där varannan företagare blivit utsatt för brott och där en stor majoritet av de brottsutsatta inte känt att det är lönt att ens anmäla brottet de utsatts för. I praktiken innebär det att företagare i dag tvingas ta notan för de brister som finns i Sverige. Det är brister som hade kunnat undvikas genom politiska beslut eller i högre utsträckning bekämpas genom politiska beslut i dag.
Jag skulle vilja fråga Karl-Petter Thorwaldsson i vilken utsträckning han känner att den regering han företräder men även de tidigare socialdemokratiska har ett ansvar för den uppkomna situationen.
Tobias Andersson (SD):
Tack, Karl-Petter Thorwaldsson, för ett konstruktivt samtal! Det jag skulle vilja belysa i mitt sista inlägg är också en av de frågor jag ställde i interpellationen och som vi kanske inte har berört så mycket. För de näringsidkare som tvingas lägga en del av årsomsättningen - i det fall jag nämnde tidigare var det hela 6 procent - på att etablera trygghet och täcka kostnader för de stölder etcetera som sker innebär det att samhället har misslyckats.
Politiken har misslyckats. Man har inte lyckats etablera trygghet. Man har inte lyckats säkerställa att brott inte sker i denna utsträckning. Man har låtit utsatta områden växa fram där seriös näringsverksamhet tvingas ut. De enskilda näringsidkarna känner nog en hopplöshet, som jag tror leder till att de slutar anmäla brott. Som jag nämnde har 70 procent av brottsutsatta företagare avstått från att anmäla.
I praktiken innebär det att näringsidkarna i dag tar en kostnad som staten, politiken, polisen etcetera egentligen är skyldiga till. Det gäller huvudsakligen politiken. Man har inte lyckats säkerställa att vi har ett Sverige där det är trygghet som råder och där näringsidkare, privatpersoner etcetera inte drabbas av kriminalitet i den utsträckning som i dag sker.
Ansvaret för att täcka upp detta faller i dag på näringsidkarna. Det är de som tar den här kostnaden. Det är inte politiken som ersätter dem för att de tvingas ha trygghetshöjande åtgärder, blir av med gods eller vad det nu kan tänkas röra sig om.
Jag vet att Karl-Petter Thorwaldsson i sitt svar sa att regeringen inte avser att ersätta dem, men jag tycker ändå att det är värt att här ta sig en funderare: Är det rimligt att företagare i dag bär ansvaret för de politiska misslyckanden som Karl-Petter Thorwaldssons parti och andra har orsakat?
Tobias Andersson (SD):
Vad vi precis bevittnade var ett praktexempel på socialdemokratisk retorik - att aldrig retirera och aldrig tillstå minsta brist. Oavsett hur långsökt förklaringen är så är det alltid, utan undantag, någon annans fel.
Jag frågade Morgan Johansson ifall han åtminstone lite kunde tillstå att han efter åtta år som justitieminister bär viss skuld till att 2 600 personer som dömts till fängelsestraff inte sitter och avtjänar sitt straff just nu, men det gick inte. I stället var det ett par enstaka sverigedemokrater i Svedalas fel, eller kanske den tidigare alliansregeringens fel. Detta är inte hållbart, fru talman.
Någon gång måste justitieministern kunna erkänna att utbyggnaden kanske hade kunnat påbörjas lite tidigare eller att Tobias Andersson kanske har rätt i att man skulle ha tagit rygg på Sverigedemokraternas förslag och säkerställt att den tredjedel som fyller anstalterna i dag och som utgörs av utländska medborgare kan avtjäna sitt straff i hemlandet, så som vi föreslår. Eller så skulle vi kanske ha säkerställt att Sverige, likt Danmark, ser över förutsättningarna för att hyra anstaltsplatser utomlands för att lösa den akuta bristen.
Men, nej, det räcker inte, för Morgan Johansson är fläckfri och felfri. Jag skulle ändå på nytt vilja upprepa frågan om inte de närmare 200 personer som har misshandlats av fängelsedömda skulle kunna få en ursäkt av Morgan Johansson.
Eller familjerna till de 4 som har mördats som en konsekvens av att personer som skulle sitta i fängelse inte har suttit i fängelse kanske skulle kunna få en ursäkt. Det är väl det minsta man kan kräva?
Morgan Johansson kunde kanske visa lite ödmjukhet, lite självrannsakan och kanske till och med lite självkritik i ett läge där 2 200 personer har begått brott trots att de inte skulle ha varit ute i det fria.
Tobias Andersson (SD):
Rekordmånga dödsskjutningar har rapporterats i Sverige mellan januari och mars i år, visar polisens statistik och SVT:s egen sammanställning. Det rapporterade SVT i slutet av mars. Under årets tre första månader sköts 18 personer ihjäl, varav de flesta skjutningarna hade koppling till gängkriminella miljöer.
Trots de senaste årens rekordhöga nivåer av antalet dödsskjutningar sticker årets första månader ut. Kollar man på de senaste fem åren, under vilka över 40 personer dödats årligen, har antalet legat på 5-12 personer under januari-mars. Fortsätter det på dessa nivåer under resten av året kommer vi med andra ord att få se ytterligare ett rekordår - tyvärr. Fru talman!
Så inledde jag min interpellation som jag skickade in till Morgan Johansson för två månader sedan, i början av april. Dessvärre har alltså svaret även på denna interpellation dröjt något. I stället för att få svar och debatt inom två veckor har det dragit ut på tiden i två månader.
Det går nästan att misstänka att Morgan Johansson inte önskar ta dessa debatter, att det ligger i ministerns intresse och är hans ambition att skjuta fram detta nästan till sommaren för att minimera utrymmet för debatten. Fru talman! Tyvärr är frågan aktuellare än någonsin även i dag två månader efter att den skickades in. Rekordtakten i skjutningarna har nämligen fortsatt. Den har inte avtagit.
På 151 dagar skedde det 151 skjutningar. Vi ligger alltså på över 150 skjutningar hittills. Fram till månadsskiftet maj/juni hade hela 31 personer skjutits ihjäl, vilket kan jämföras med förra årets 17 under samma tid. Hittills i år börjar vi närma oss antalet dödsskjutningar som ägde rum under hela förra året.
Det verkar inte bättre än att Morgan Johansson kommer att slå nya rekord ända in i kaklet som justitieminister. Hans sista år i ämbetet tycks utklassa alla tidigare när det kommer till antalet dödsskjutningar. Fru talman! Morgan Johansson har fått frågan på temat flera gånger förr men aldrig, enligt mig, gett ett förtroendeingivande svar. Frågan har ställts av mig och av journalister.
Men är det inte enligt Morgan Johansson, åtminstone bitvis, ett misslyckande från hans och regeringens sida att det blivit så här, alltså att han år efter år som justitieminister och ytterst ansvarig lyckas slå rekord när det gäller antalet dödsskjutningar? Ser inte även Morgan Johansson det? Kan han inte erkänna att så är fallet?
Anser Morgan Johansson att han som justitieminister på riktigt har vad som krävs för att vända denna utveckling? Det är inte en fråga som Morgan Johansson har fått enbart av mig som oppositionspolitiker, utan det är en fråga som även ställts till Morgan Johansson i tv så sent som denna vecka.
Har Morgan Johansson vad som krävs för att motarbeta och vända den fruktansvärda utveckling vi har sett under hans tid som justitieminister när det gäller gängrelaterad brottslighet - inte minst dödsskjutningar?
Tobias Andersson (SD):
Det blir nästan tragikomiskt att debattera med Morgan Johansson. I stället för att tillstå att han är justitieminister, har det yttersta ansvaret och hör vad jag säger skyller han de eskalerande skjutningarna på enskilda sverigedemokrater i Stockholms stad. De städer som har varit aktuella de senaste veckorna är Örebro och Eskilstuna, där det har varit ett flertal dödsskjutningar.
De kan knappast skyllas på enskilda sverigedemokrater i Stockholms stadshus. Kanske borde man i stället blicka uppåt och inse att man som justitieminister har det yttersta ansvaret. Men så långt tycks vi inte komma i denna diskussion. Fru talman! Ärligt talat är detta för mig personligen ett av de starkaste skälen bakom att Sverigedemokraterna i går riktade ett misstroende mot Morgan Johansson.
Hade Morgan Johansson enbart misslyckats som justitieminister, sett den eskalerande gängkriminaliteten utan att kunna stävja den och haft denna rekordökning av dödsskjutningar varje år så hade det varit ett politiskt misslyckande, ja.
Men hade justitieministern då sagt att detta är ett oerhört problem som vi måste hantera tillsammans och medgett att regeringen brustit i sitt ansvar och sedan fört ett pragmatiskt, konstruktivt samtal med oppositionen för att få bukt med den samhällsskadliga och systemhotande kriminaliteten i Sverige hade vi kanske kunnat se en väg framåt även med en socialdemokratisk justitieminister.
Men dit når vi inte som en konsekvens av att Morgan Johansson låter sitt ego gå före behovet av kriminalpolitiska åtgärder. Allt handlar om att skydda Morgan Johanssons och Socialdemokraternas rykte i stället för att ta tag i brottligheten.
Tobias Andersson (SD):
Det stämmer att fler döms. Men det måste väl ändå sättas i relation till brottsligheten i samhället. Man kan inte bara å ena sidan kolla på antalet som döms utan att å andra sidan kolla på hur uppklaringsstatistiken ser ut. När det kommer till inte minst gängkriminella brott vet vi att det är en otroligt, skrämmande, låg uppklaringsprocent.
Det innebär att en majoritet av dem som begår brott i de miljöerna inte döms för vissa av de brottsrubriceringar som finns där. Då kan man inte säga: "Vi har varit otroligt duktiga, eftersom fler döms än tidigare." Vi kan ju se att en majoritet inom vissa brottskategorier inte döms och att uppklaringsstatistiken är skrämmande låg där. Det är ett misslyckande, snarare än något lyckat. Det stämmer att regeringen har infört vissa straffskärpningar och kommit med nya straffbestämmelser.
Men likt det jag har redogjort för under våra tidigare debatter i dag sker det mot bakgrund av att riksdagen, genom återkommande tillkännagivanden, har talat om för regeringen att den ska göra det. Fru ålderspresident! Med det sagt skulle den här debatten, om allt vill sig väl, kunna vara min och Morgan Johanssons sista. Vi har haft en del duster i den här kammaren.
Jag har inte tagit med någon gåva, som man gör under partiledardebatterna när någon ska avgå. Vi vet ännu inte hur det blir. Men jag vill ändå betona att jag under alla våra debatter förvisso har roats av dem och har tyckt att de har varit kanske inte givande men åtminstone kommunikativa. Det har varit en möjlighet att få stöta och blöta argument på ett bra sätt.
Om det här skulle bli vår sista interpellationsdebatt, om misstroendevotumet skulle passera nästa vecka, blir detta ändå något som jag kommer att sakna i någon bemärkelse. Jag har upplevt att jag och Morgan Johansson har förutsättningar att debattera med varandra på ett ganska uppfriskande sätt.