KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag får först tacka för svaret. Det här är ett angeläget ämne ur flera synvinklar. Den psykiska ohälsan ökar för närvarande kraftigt, och det gäller framför allt utmattningssymtom men också de klassiska psykiska sjukdomarna. Därför är det mycket oroande om sjukvården inte tar del av de råd som Socialstyrelsen tagit fram, som baserar sig på mångårig evidensbaserad forskning.
Det är ju helt förödande, och alla är förlorare om människor inte kan få hjälp i ett tidigt stadium av sina symtom av sjukdomen. All erfarenhet visar ju tydligt att läkningsprocessen blir så mycket längre, och dessutom både för samhället och den enskilde kostar så mycket mer i lidande och pengar.
Jag har haft möjligheten att göra studiebesök ute på verksamheter både i mitt hemlän på västkusten och här i Stockholm, där det finns verksamheter som fungerar bra och till stor del återför människor till normal livsföring och arbete. Detta måste få komma fler människor till del. Det finns för närvarande en stor orättvisa i Sverige, där en del har turen att komma till bra vård medan andra blir helt utan.
Jag är helt medveten om att ansvaret ligger på flera huvudmän, framför allt på våra landsting och regioner. Men det borde inte vara och är inte en ursäkt för att underlåta att följa Socialstyrelsens riktlinjer. Om man i den övriga somatiska vården i Sverige skulle lösa frågorna så här så skulle det bli mycket stora protester och rättarting, men med psykvården går det att hantera frågorna så här.
Jag är därför glad för att statsrådet i sitt svar till mig framför att han överväger att analysera och inskränka de alternativ som huvudmännen, oftast landstingen, använder för att underlåta att följa de nationella riktlinjerna.
Min övertygelse är dock att socialministern behöver vara ännu tydligare än i svaret och försöka få till stånd en utredning som på ett tydligare sätt anger att de nationella riktlinjerna ska följas.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag tror definitivt att vi, precis som statsrådet är inne på, måste uppgradera insatserna för den psykiska ohälsan i landet. Senast i förrgår kom det larmrapporter från Skåne, där kösituationen på en psykiatrisk klinik var så katastrofal att man var tvungen att tvångsutskriva patienter för att de inte fick plats. Liknande rapporter kommer med jämna mellanrum från andra delar av landet.
Lägger man då till att många vårdkliniker inte använder evidensbaserade vetenskapliga metoder, som rekommenderas av Socialstyrelsen, förstår man att situationen är under all kritik på många ställen i Sverige. Här måste det till krafttag för våra landsting, regioner och staten, som tillsynsmyndighet.
Jag inser mycket väl att statsrådet Wikström inte har hunnit få fram en tydlig strategi för att strama upp tillsynen av psykvården, men jag vill betona att den är angelägen. Det är många människor varje dag som inte får den hjälp som de så väl behöver. Här har alla huvudmän - där ingår också staten - ett stort ansvar. Det är ett ansvar som måste leda till konkreta åtgärder och lagförslag för att det ska hända någonting.
För att man ska få framgång i ett sådant här arbete måste organisationen SKL, Sveriges Kommuner och Landsting, involveras. Men precis som statsrådet var inne på behövs också brukarorganisationer och alla människor och myndigheter runt om patienterna för att man ska få fram förslag som kan realiseras inom en nära framtid.
Jag vill med dessa ord vädja till statsrådet att han, precis som han är inne på, ska få igång en utredning inom detta område, som sedan kan ligga till grund för förbättringar inom psykvården.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag får tacka för den här diskussionen. Jag tror att den är oerhört viktig. Vi har under många år - jag har varit med i sjukvårdspolitiken nere i Västra Götaland - pratat mycket om åtgärder. Vi har satt in olika projekt, och vi har lagt in pengar. Men resultatet har ofta blivit väldigt dåligt.
Det beror på att man när det gäller den psykiatriska vården fortfarande använder gamla terapimetoder som egentligen är borta på de flesta andra områden och i andra länder. Vi måste gradera upp oss och använda evidensbaserade moderna metoder som har visat sig ge effekt. Vi måste göra verkstad av detta.
Nu handlar det inte mer om att vi diskuterar och lägger upp planer, utan nu måste vi se till att detta implementeras i den svenska psykvården. Tack så mycket för diskussionen!
Lars-Arne Staxäng (M):
Varför jag nämnde just Vänsterpartiet är därför att dina kollegor vid ett flertal tillfällen i talarstolen sagt att ni vill ha ett nytt pensionssystem. Det kan man önska sig. Men ekvationen för att betala ett nytt pensionssystem har ni inte på något sätt visat.
Om man kunde önska fritt skulle det vara jättebra att höja pensionen både 2 000, 3 000 eller 5 000 kronor. Det är många som skulle behöva det. Men detta ska betalas på andra sidan av ekvationen. Skulle detta bli av skulle det bli fråga om kraftiga skattehöjningar, kanske just för de grupper som Karin Rågsjö vill värna.
När det gäller kvinnor lyssnade Karin Rågsjö inte på hela mitt anförande. Jag sa att Pensionsgruppen har tillsatt en utredning som ska se över frågan om mer jämställda pensioner. Det är viktigt. Själva pensionssystemet är egentligen inte ojämställt. Däremot finns det fortfarande ett ojämställt arbetsliv. Det är det som syns sedan när människor går i pension.
Där måste vi tillsammans hjälpas åt att se till att arbetslivet blir mer jämställt och i förlängningen också pensionerna blir mer jämställda. Precis som Karin Rågsjö säger är kvinnor mer överrepresenterade bland dem som har låga pensioner. Men hela Pensionsgruppen och vårt parti, tillsammans med andra partier, har denna fråga högt på agendan.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag är ganska trött på det uttrycket - att man säger att det kan man plocka från bankernas vinster, från fonderna eller från storföretagen. Bara man tar tillräckligt många miljarder därifrån har man löst problemet. Alla vet ju att skulle man göra en sådan sak - konfiskation - skulle hela samhället förlora på det. Miljarderna du talar om, Karin Rågsjö, måste tas på ett annat sätt. Då blir det förmodligen skatter och avgifter, och vem får betala det?
Jo, det blir hela befolkningen. Även om man säger att man ska beskatta miljonärerna, miljardärerna och så vidare blir det inga volymer av pengar om man inte tar från vanliga inkomster och avgifter. Då blir det vanliga kvinnor och män som får betala detta. Därför måste jag säga att om vi vill ha bättre pensioner - och det vill vi väl alla - måste vi se till att ekvationen går jämnt ut.
I dag är utgifterna till hela pensionssystemet över 8 000 miljarder. AP-fonderna är bara en del av detta - 1 400-1 500 miljarder. Det är en stor del, men det är ändå bara 14-15 procent. De stora delarna ligger på avgifter från människor som helt enkelt arbetar och betalar in sin pensionsavgift. Är det någonting vi ska vara rädda om är det premiepensionen, att vi behåller den.
Den har gett en tillväxt på över 6 procent och kommer att vara en jätteviktig del för framtidens pensionärer, våra barn och barnbarn. Pensionsmyndigheten har räknat på att det kommer att påverka med bortåt 2 000-3 000 i månaden att premiepensionerna ger mer än det andra. Det är en viktig del genom att tillväxten är högre än i inkomstpensionssystemet. Därför värnar jag premiepensionen - till skillnad från dig, Karin Rågsjö.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag välkomnar det svaret, för ni har i flera år tidigare inte haft något riktigt genomtänkt svar på detta. Då blir det så enkelt; då blir det så som man kanske säger ute i samhället: Om vi bara ger mer till garantipensionärerna har vi löst problemet. Det har vi inte alls. Det finns en jättestor grupp som ligger mellan garantipension och en låg eller mellanhög pension.
Den gruppen är kanske den största gruppen, och den måste man hela tiden balansera mot garantipensionen. Kostnaden blir alltså tydligt högre, och man måste balansera detta. Men det är jättebra att Sverigedemokraterna har - om jag ska vara lite vanvördig - insett detta och räknat på det. Det är en viktig del om man ska ha en trovärdig förändring i detta.
Lars-Arne Staxäng (M):
Även jag tror att det finns mycket att göra inom pensionssystemet, och även jag välkomnar en diskussion om hur vi kan förbättra pensionerna för dem som har det sämst ställt - verkligen. Den diskussionen försiggår också i Pensionsgruppen. Det kanske är den riktigt stora huvudvärken. Varje tusenlapp som man höjer pensionerna med - vilket man skulle vilja göra i morgon - kostar bortåt 20 miljarder på ett litet kick så fort man börjar höja.
Det gör totalt sett att det här måste balanseras mot en massa andra utgifter. Detta har ni visat, även om jag inte riktigt är med på den ekvation som ni lägger in när det gäller migrationspolitiken. Jag vill allt titta närmare på det. Det är lätt att plocka bort miljarder i teorin, men i verkligheten är det riktiga tjänster och riktiga utgifter som inte låter sig kapas under ett år. Det tar ofta flera år att ta bort de utgifterna.
Det går inte att bara lägga över dem och säga att det här ska vi ha till pensioner i stället.
Lars-Arne Staxäng (M):
Det var många ord, och mycket om pensioner. Jag ska börja underifrån. Är det ett nytt pensionssystem som Karin Rågsjö vill ha? I så fall måste du också tala om hur du tänker betala detta. Man kan önska sig en massa saker, men det ska också finnas en annan sida där man ska kunna få in detta. Annars är det inte trovärdigt.
När det gäller det orange kuvertet noterar jag att du sa att det var ett skämt. I så fall är det ett väldigt dåligt skämt. Om det är någonting som Pensionsgruppen och även regeringarna oavsett färg har velat få till är det att få en bra information till pensionärerna. Det går att utveckla mer; det kan jag hålla med om. Men det är inget skämt.
Vi kan fundera på hur vi pedagogiskt får ut den viktiga information som bland andra Solveig nämnde: Om man hamnar i en situation där pensionen ser ut att bli väldigt låg kan man jobba både ett och två år till för att kompensera detta. Jag noterade också att du sa att de flesta kanske vill sluta tidigare. Det är säkert så.
Men om hela svenska folket skulle sluta tidigare får det som en konsekvens att vi får ännu lägre pensioner. Annars går inte ekvationen ihop. Eller var ska du kunna få in dessa pensioner? Vi blir allt äldre. Det är roligt, och det är bra. Det är bra för ett samhälle. Vi har blivit två år äldre i medellivslängd sedan början av 90-talet. Men det innebär också att pensionen ska delas upp på fler år.
Du säger att premiepensionen ska plockas bort. Vad du också säger då är att du tar denna pension från våra barn och barnbarn. Det är sanningen. Man tar dessa procent från våra barn och barnbarn, för det är de som har nytta av premiepensionen.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag tänkte först komma in på arbetsmiljön. Karin Rågsjö tog på flera punkter upp just detta. Arbetsmiljön är en jätteviktig del; det håller jag med dig om. Men det är inte så enkelt att det enbart är undersköterskor eller människor som har en hög fysisk belastning som hamnar i situationen att de inte orkar ända fram till 65 år.
Glöm inte att pensionsåldern var 67 år ända fram till 1976. Det har visat sig att det inte alltid är de människor som har de största fysiska ansträngningarna som råkar illa ut. Det handlar i stället ofta om enformiga uppgifter. I modern tid handlar det också ofta om att man går in i väggen, som det kallas, eller psykiska faktorer. Det är den stora delen i dag.
Vi måste komma till rätta med arbetsmiljön, men det är inte så enkelt att det enbart handlar om undersköterskor och snickare, som du sa. Det är betydligt vidare än så, och vi måste titta betydligt vidare på arbetsmiljön. Om vi ska kunna klara detta måste vi se till så att de som nu har möjlighet att jobba förbi 65 år också måste kunna få göra det.
Det är bra för samhället, det är bra för dem själva och det är bra för Sveriges ekonomi och de människor som inte orkar ända fram till 65 - plus att vi får våra ungdomar att gå in på arbetsmarknaden tidigare. Även om det är som du säger att en del inte får fasta jobb och så vidare gör varje år mycket för dem som ska få pension 30-40 år senare.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag vill börja med att tacka Teresa Carvalho för hennes inlägg. Det var många viktiga bitar hon tog upp - viktiga för Sverige och viktiga för Sveriges pensionärer. Jag tänkte börja i det att vi har en gemensam pensionsgrupp. Det är oerhört viktigt för Sverige och för en stabilitet som väldigt många andra länder är avundsjuka på. Jag säger detta därför att det ibland kan vara diskussioner om pensionssystemet, och det finns till och med partier här i kammaren som skulle vilja ha ett nytt pensionssystem.
Men vi ska vara oerhört glada över att vi har den här styrkan. Det finns en stor nyfikenhet från andra länder. I morgon kommer några delegater från Sydkorea som är jättenyfikna på hur vi har lagt upp pensionssystemet med dess för- och nackdelar. Det är klart att det finns nackdelar i vårt system också, framför allt att det skulle ha varit en större styrka i det.
Det finns saker som måste göras, och jag tänkte ställa en fråga till Teresa Carvalho, framför allt när det gäller det hon var inne på om att vi måste jobba längre om vi ska kunna upprätthålla nivån på pensionerna. Kan hon i så fall tillsammans med sitt parti implementera pensionsåldersutredningen så snart det bara går?
Det är en viktig del för att vi ska kunna få en hygglig pensionsnivå för kommande pensionärer.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag vill börja med att tacka för svaret, för jag tror att detta är ett oerhört viktigt beslut. Sedan finns det alltid anledningar att försöka förskjuta beslut. Det kan vara arbetsmiljö hit och dit och så vidare. Men vi måste ändå få en grund så att vi kan fatta detta beslut åtminstone inom den här mandatperioden. Det är ett jätteviktigt beslut för Sverige och för om vi ska kunna upprätthålla pensionerna för Sveriges pensionärer.
Nästa sak handlar om det som Teresa Carvalho tog upp om skatten för pensionärer. Vi har pratat många gånger om att man kan bolla med siffror så att det låter som om alliansregeringen höjde skatten jämfört med tidigare. Sanningen är att vi sänkte skatten fem gånger med sammanlagt 16,45 miljarder.
År 2006, då det senast var en socialdemokratisk regering, var faktiskt skatten för pensionärer 16,45 miljarder högre. Jag vet att ni har ett förslag där ni sänker skatten i en viss nivå, men det gäller inte alla pensionärer utan en viss grupp.
Sedan säger ni att resten ska komma senare, för det är klart att nivån på en skattesänkning kostar väldigt mycket. Det är naturligtvis det som ligger bakom. Det andra, som också är väldigt roligt att berätta och det gjorde jag också i mitt inledningsanförande, är att pensionen för inkomstpensionärerna kommer att höjas nästa år.
Ibland kanske vi gör så i politiken att vi lägger något på den nya regeringen och säger att de har genomfört något, men så är det ju inte här, och det är viktigt att säga. Det är ju en två års förskjutning, så det handlar om att det har gått bra två år tidigare.
Dessutom kan jag upplysa om att vi årsskiftet 2012/13 hade en nästan lika stor höjning som i sin tur berodde på att det hade gått bra två år tidigare - nästan lika, det var bara en annan tiondel.
Lars-Arne Staxäng (M):
Tack så mycket för inlägget! Jag vill betona att jag tycker att pensionsöverenskommelsen är väldigt viktig och känner stort ansvar för att vårda den på det sättet att vi hela tiden kan hitta överenskommelser som blir långsiktiga för både Sverige och pensionärerna. Det känner jag stort ansvar för. Annika tog upp många viktiga sanningar.
En var att om vi ska ha bärkraftiga pensioner som det går att leva på i framtiden måste vi titta på möjligheten att jobba längre. Det gäller dem som kan och som inte har en arbetsmiljö som är helt omöjlig och där man motsätter sig det.
År 1913, för 102 år sedan, var pensionsåldern ganska hög, 67 år, medan medellivslängden var 58 år, om man slår ihop siffrorna för kvinnor och män; skillnaderna var stora mellan dem på den tiden. Nu blev många äldre än 58 år, men barnadödligheten och så vidare var hög.
Om vi ska ha pensioner som det går att leva på så att vi kan ha ett hyggligt liv även när vi gått i pension måste vi hela tiden titta på pensionsåldersutredningen. Därmed är jag tillbaka till det som sas tidigare. Vi slänger lite grann ut påståenden mot varandra. Till exempel säger Teresa Carvalho att det är en straffskatt när skatten för pensionärer är högre än för löntagare.
Men glöm inte att den faktiskt är 16,46 miljarder lägre än när den nuvarande oppositionen hade makten 2006. Vad ska man då kalla det? Är det dubbel straffskatt? Man måste vara hovsam med orden. Nettot är det viktigaste. Skattesänkningar ska ställas mot skattehöjningar. Regeringspartierna har skattesänkningar, men de har ännu mer skattehöjningar. Nettot är negativt för många pensionärer.
Lars-Arne Staxäng (M):
Tack för svaret! Därmed kommer vi in på det riktigt viktiga. Jag tänker inte fråga om statsrådet är för eller emot att försöka implementera pensionsåldersutredningens förslag, för det har hon redan talat om. Jag är mycket glad för att vi ska försöka implementera den så att vi kan ta in åtminstone delar av pensionsåldersutredningen under innevarande mandatperiod. Det är jag mycket glad för.
Men vad tror statsrådet om tidsaspekten? Det är viktigt att vi inte skjuter det alltför långt på framtiden. Kommer vi att få se en proposition inom ett år, två år, tre år? Jag tror att det är viktigt att försöka ge en tidsram så att vi ser det i horisonten. Det vore farligt att putta det framåt, bortom mandatgränsen 2018.
Om vi, vilket alla här är för, ska agera för pensioner som det går att leva på måste vi göra någonting och det ganska snart.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag skulle vilja börja med det jag sa i mitt anförande: Statsråd kommer, och statsråd går. Förra statsrådet och Nordenministern Kristina Persson har gått.
Hon hade en väldig ambition inom det nordiska samarbetet, och det är viktigt att detta inte går ned så att det blir ett glapp i de frågeställningarna utan att vi kan få fart på Nordensamarbetet och de frågor som Sverige tar initiativ till.
Jag tänkte först fråga vår nya Nordenminister Margot Wallström vad hon kommer att prioritera i Nordensamarbetet. Blir det gränshinderfrågan? Blir det infrastrukturen?
Blir det någonting annat, exempelvis de akuta problem vi har nere i Skåneregionen när det gäller legitimationer och så vidare? Jag tror att det kan vara viktigt för att vi inte ska gå ned i de här frågorna att tala om vad som kommer att hända det närmaste halvåret. Fråga nummer två är hur vi kan underlätta harmoniseringen och integrationen av arbetslivet och boendet mellan våra länder.
Det finns hur många exempel som helst. Statsrådet tog upp några stycken - små men intensiva. Jag bor i ett gränslandskap, och där finns hur många frågor som helst när man pratar med norrmän men även med svenskar som arbetar i Norge. Det finns mycket att göra på detta område. Den tredje frågan är Natofrågan. Den ligger och skaver både i Sverige och i det nordiska samarbetet. Varje gång Ryssland utmanar oss genom att gå över de nationella gränserna kommer frågan att vara aktuell och levande.
Lars-Arne Staxäng (M):
Tack så mycket för svaret, utrikesministern! Harmoniseringen och integrationen av arbetslivet tror jag är helt avgörande om vi ska kunna få tillväxt av arbeten och boenden mellan våra länder. Alla dessa tillväxthinder måste vi hjälpas åt att försöka plocka bort. Jag hälsar alltså svaret med tillfredsställelse. Det är där vi ska lägga tyngdpunkten. Varför tar jag upp Natofrågan? Egentligen kanske man skulle vilja ha den i någon försvarsdebatt i stället.
Det är därför att den kommer upp varje gång vi träffar våra nordiska grannar. Norge, Danmark och många av de andra tar upp frågan, inte minst i partisamarbetet: Hur kommer det sig att det är ett sådant benhårt nej från Sverige? Det kommer från alla parter. Det är därför jag tar upp det.
Skulle till exempel brexitomröstningen gå fel - ur min synvinkel - så att Storbritannien säger nej till fortsatt samarbete med EU och kanske till och med vill ha utträde blir det en helt ny situation även för Sverige. Sverige kommer att påverkas väldigt mycket.
Min sista fråga är därför: Skulle vi inom ett par veckor komma i den belägenheten, vad tycker statsrådet är det som kommer att gälla - inte minst inom det nordiska samarbetet? Det blir helt nya förhållanden, en helt ny situation, om brexit skulle gå igenom.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag börjar med att tacka för svaret. Jag behöver nog inte upprepa att denna fråga är mycket viktig för att servicen för de äldre ska fungera bra. Det gör den också på många platser i vårt land. Vi människor fungerar ofta så att vi inspireras betydligt mer av positiva exempel för att vi ska förändra beteenden än av att någon påpekar att vi gör fel eller att vi har dålig kvalitet.
I det senare fallet går vi ofta i försvarsställning, och så händer ingenting. Därför kan man faktiskt se några gemensamma nämnare i de kommuner där det fungerar bra. Det är oftast en duktig ledning som har en tydlig vision för verksamheten. Man försöker oftast ha en utbildad och kompetent personal som också får en adekvat vidareutbildning.
Det finns också en valfrihet för de äldre och deras anhöriga. De kan välja vad de vill ha, eller, som kanske är ännu viktigare, välja bort dålig kvalitet - det som exempelvis LOV erbjuder. Denna valfrihet kan handla om att välja mellan kommunala och enskilda vårdföretag eller enbart kommunal verksamhet. Jag tycker att det är viktigt att fler kommuner tar del av dessa erfarenheter för att kvaliteten ska bli bättre.
Nu kommer jag nämligen till det riktigt tråkiga i det hela, nämligen att det tyvärr finns en rad kommuner i vårt land som inte kommer upp i godtagbar kvalitet. Det finns brister på flera områden. De äldre har inget eller litet inflytande över vården eller omsorgen. De har inga valfrihetsalternativ när det gäller maten. Man har outbildad personal. Ibland kan personalen, enligt talesättet, komma in från gatan. Man följer inte upp brister som kommer fram.
Man följer inte upp läkemedelsförteckningar eller behandlingar för att uppnå bästa kvalitet. Därför är det med sorg som jag konstaterar att den äldreutredning som tillsattes av den förra regeringen lades ned för ett år sedan. Jag vet att det kom en ny i juni.
Min fråga till statsrådet är därför: Vad avser regeringen att göra för att sprida kunskap om goda exempel på hur omsorgen fungerar i en del kommuner till andra kommuner där omsorgen fungerar mindre väl?
Om en kommun missköter omsorgen - exempelvis hemtjänsten i Göteborg, enligt Uppdrag granskning , eller en 94-åring som råkade illa ut i Linköping och som vägrades plats på ett särskilt boende för att kommunen skulle spara pengar - hur ska vi då göra för att detta inte ska gå obemärkt förbi?
Till sist, men inte minst: Jag brukar arbeta med bland annat pensionsfrågorna, och jag kan konstatera att vi nu har en mycket stor 40-talsgeneration framför oss som börjar komma upp i åren. Då börjar krämporna bli tydliga. Så blir det för oss alla när vi kommer över 80 år. Vilka planer har regeringen för att möta dessa frågor? Är det den utredning som sjösattes i juni som ska ge svar på dessa frågor?
Lars-Arne Staxäng (M):
Vad är kvalitet för något? Ibland får jag för mig att vi har olika syn på det begreppet.
Ingenstans i svaret från statsrådet nämns de äldres inflytande och valfrihet på något tydligt sätt. Med fler olika verksamheter - privata, idéburna, kommunala - stimuleras nytänkande, olika tjänster och inriktning på omsorgen. Vad ska en äldre som inte är nöjd med sin hemtjänst göra om det bara finns ett alternativ?
Det viktiga är att kunna välja bort sådant som man inte är nöjd med. Det finns saker att förbättra. De mest sjuka har ofta svårt att välja, men det kan lösas genom det kommunala stödet till de anhöriga som ska kunna välja. Vi var inne på ett par andra saker också. Det framfördes att Moderaterna bara anslog hälften så mycket. Det vänder jag mig emot.
Vi har olika förslag, men båda sidor har i budgeten tillfört saker till de äldre. Beträffande om de äldre har råd, hur kan man tala om det när man tillåter kommunerna att höja taxan i hemtjänsten med 211 kronor i månaden, vilket drabbar många av de fattigaste?