KBLab/rixvox huggingface dataset:
Désirée Pethrus (KD):
När det gäller Storbritannien är det absolut så att de har tidigare kolonier; det har inte Sverige så många. Men jag tror - och på något sätt kan man inte ge upp i förtid - att det kanske faktiskt går att träffa avtal med olika länder, som vi vet att många kommer från. Regeringen borde åtminstone försöka att få till särskilda hemtagningsteam.
Vi vet att det i dag sker genom frivilligorganisationer och att UD ibland hjälper till, men många känner sig väldigt utsatta. Jag tänker att vi ändå måste kunna pröva hur detta skulle kunna fungera i en svensk kontext. Jag tycker och hoppas förstås att Juno Blom ska försöka driva på och se vad som kan göras på det området.
När det sedan gäller det andra, en nationell strategi, tror jag att det är oerhört viktigt att vi får till en strategi som tar ett helhetsgrepp om hedersvåldsfrågan. När det gäller enheten i Östergötland kan man bara beklaga. Det var ju så att man från den socialdemokratiska och miljöpartistiska regeringens sida ville skaffa sig en jämställdhetsmyndighet.
Då tog man medel från konkreta verksamheter som hjälper denna grupp, och så tillsatte man en massa byråkrater på en jämställdhetsmyndighet. För mig blir detta väldigt konstigt. Det är en sak om man tillsätter en jämställdhetsmyndighet med hjälp av nya medel.
Men Liberalerna måste ändå känna att det är fel väg att gå att ta medel från konkret verksamhet som det nationella kompetenscentrumet i Östergötland. Jag vill hoppas och tro att Juno Blom snart kan säga: Jo, vi har nu sett till att permanenta det nationella kompetensteamet i Östergötland.
Désirée Pethrus (KD):
Tack för svaret, statsrådet! Vi är säkerligen överens om att detta är en jätteallvarlig och viktig fråga där vi måste göra allt vi bara kan. Det är därför jag har begärt den här interpellationsdebatten i dag och ställt tre frågor. Att bekämpa hedersförtrycket är som jag ser det en av Sveriges viktigaste jämställdhetsfrågor just nu.
Problemet ökar i omfattning; en undersökning vid Örebro universitet gällande storstäderna Stockholm, Göteborg och Malmö visar att var sjätte niondeklassare lever under hedersförtryck. En stor andel av dem har också utsatts för våld. Detta kräver aktiva åtgärder från samhället - från staten. Samtidigt är statistiken över hedersförtryckets utbredning bristfällig.
Ingen vet hur utbrett det är, vilket är allvarligt om vi ska kunna förebygga hot och våld i hederns namn. Ytterst få kommuner har kartlagt omfattningen. Som ministern sa fick Socialstyrelsen för två år sedan uppdraget att undersöka omfattningen, och under förra våren kom beskedet att kartläggningen inte gick att genomföra.
Det finns inga möjligheter att kontinuerligt inhämta underlag om omfattningen från kommuner, regioner och myndigheter, och det finns heller inga säkerställda mätmetoder. Jämställdhetsminister Åsa Lindhagen svarar på min interpellation att hon beklagar att Socialstyrelsen sagt att det inte går att göra undersökningarna. Men nöjer sig jämställdhetsministern med det?
Är det inte dags att, som Kristdemokraterna föreslår, börja se till att ta fram mätmetoder för att vi ska kunna se omfattningen av hedersvåldet och agera på rätt sätt? Ministern menar att Östergötland ska kartlägga kommuners kännedom om bortförda barn och personer i en hederskontext. Det är ju bra, men den statistiken räcker inte. Vi behöver bredare information om läget.
Kan ministern alltså ge något konkret svar till Socialstyrelsen - och till oss här i dag - gällande hur de ska kunna börja ta fram statistiken? Vad kan de få för nytt uppdrag? Om vi känner till problemen kan vi nämligen agera på rätt sätt för att förebygga dem. Fru talman! När det gäller min fråga om det nationella kompetensteamet mot hedersrelaterat våld och förtryck vid Länsstyrelsen i Östergötlands län tycker jag kanske att ministerns svar är lite otydligt.
Vi i Kristdemokraterna markerade tydligt i vår budgetmotion i höstas att vi vill se att verksamheten i Östergötland permanentas. Som det är nu slutar deras uppdrag vid årsskiftet, det vill säga i slutet av 2020. Vi har ett yrkande, som nu behandlas i arbetsmarknadsutskottet, om att permanenta verksamheten. Även Moderaterna och Sverigedemokraterna visade sig ha ett liknande yrkande.
Min fråga i interpellationen var om statsrådet anser att verksamheten i Östergötland ska permanentas. Svaret jag får är att man nu håller på att ta fram ett underlag för permanentning, men det sägs inget om placeringen. Ska verksamheten placeras i Östergötland? Kan statsrådet i dag ge besked i placeringsfrågan?
Désirée Pethrus (KD):
Jag tackar för svaret, även om jag fortfarande är lite brydd. Regeringen har ju sagt att det man vill med Jämställdhetsmyndigheten är att förebygga projektbaserat och långsiktigt. I dag tar man fram lite underlag för att exempelvis kartlägga barn som förs bort, men hur ska man förebygga? Gör vi rätt insatser? Minskar det?
Har vi rätt lagliga åtgärder för att stoppa detta? Det kan jag inte riktigt se att statsrådet ser framför sig. När det gäller statistiken låter det lite baktungt för mig att man inte riktigt har satt igång. Hur ska vi se till att Socialstyrelsen får rätt instrument och ge dem indikationer om hur de ska gå vidare i den här frågan?
När det gäller Nationella kompetensteamet blir jag fortfarande orolig eftersom statsrådet här inte säger att det är i Östergötland det ska ligga. Man ska fatta ett beslut, men vad är det man ska fatta beslut om? Det är min fråga. Den här utvärderingen är också lite otydlig. Det har inte riktigt kunnat utläsas i budgeten eller på andra ställen vad det är för utvärdering och vad det konkret är man gör.
Jag uppfattar alltså inte att jag har fått ett svar på om det kommer att ligga i Östergötland eller om det är så som många befarar, nämligen att pengarna kommer att läggas på Jämställdhetsmyndigheten. Det är där min oro ligger. Vi har ännu inte lyckats få svar; ministern har ännu inte sagt att det är i Östergötland Nationella kompetensteamet kommer att ligga.
Min tredje fråga handlade om en forced marriage unit enligt brittisk modell. Även i Norge har man nu satt igång något liknande.
Flera undersökningar säger att vi måste bli mycket bättre på att förebygga att man för bort barn men också bättre på att ta hem barn och hjälpa dem som har förts ut ur landet för tvångsäktenskap eller barnäktenskap - det kan förstås vara både barn och unga. I den brittiska modellen jobbar man mycket bredare.
Man arbetar med att ta in kunskap, och man har hjälptelefoner, stödtelefoner och kunskapsuppbyggande. Här säger ministern att vi har UD och deras konsulära enhet som hjälper till ibland. Det räcker ju inte. Vi måste ha en mycket bredare ansats i arbetet. Det är därför jag nu i flera år har kämpat här i riksdagen för en forced marriage unit som den brittiska.
Jag besökte den för några år sedan, och den har en fantastiskt bra verksamhet som jag tycker kan stå som modell. Dessutom har britterna fått en lagstiftning på plats som säger att om man går hem till föräldrar och inte vet var barnet är, oftast flickan, kan man säga: Om ni inte återför flickan inom en viss tid kommer vi att lagföra er, och ni kan få upp till sju års fängelse.
Det är en jättestark lagstiftning för att verkligen få någonting att hända. Jag har pratat om detta med Morgan Johansson flera gånger här i kammaren. Han säger att man håller på och funderar och utreder, men det kommer ingenting. Jag tycker inte heller att jag i detta svar kan se att regeringen är på gång.
Vi har lagt 10 miljoner under Noa på Polismyndigheten för att starta upp denna verksamhet. Vi skulle vilja att regeringen nu lade pengar för att starta en sådan här enhet. Hur ser ministern på detta?
Désirée Pethrus (KD):
Tack för svar, statsrådet! Jag har dock fortfarande inte fått ett svar på om Nationella kompetensteamet kommer att placeras i Östergötland, vilket gör mig fortsatt orolig. Vi får fortsätta behandlingen i arbetsmarknadsutskottet och se om vi kan driva på frågan där. Det lär vi återkomma till.
Om denna utredning kommer nu i sommar hoppas jag att ministern efter det kommer att starta ett arbete som innebär att vi får någonting liknande brittiska Forced Marriage Unit. Jag hoppas att ministern också skulle vilja göra ett besök där.
Det är väldigt upplysande och ger en väldigt bra bild av hur man jobbar på bredden, både med lagstiftningen och med stödverksamheten så att det finns konkret hjälp för de ungdomar, oftast flickor, som behöver det. När det gäller det brittiska UD och hur de jobbar kan de i dag säkra avtal med flera länder. Man kan ju inte agera med en polismyndighet i ett annat land utan att ha ett avtal med det landet.
Det har brittiska UD lyckats med. Man jobbar tillsammans med inrikesministeriet och polismyndigheten. Jag tror att det inte bara ska vara UD som jobbar med det här som i dag utan att UD också måste jobba med Polismyndigheten i det här arbetet. Jag tror säkert att regeringen har en god vilja när det gäller att förhindra hedersrelaterat våld och förtryck, och jag tycker att de åtgärder som vidtas är jättebra. Men jag har tyvärr inte blivit nöjd med svaren i dag.
Staten har en skyldighet att skydda alla sina medborgare, och det gäller alla oavsett bakgrund. Det ska inte finnas, menar jag, någon plats för den här hederskulturen som gör att någon känner sig rädd och hotad. Det är väldigt många unga och barn, framför allt flickor, som känner den här otryggheten i vårt samhälle. Det är oacceptabelt. Jag hoppas att vi får se fler åtgärder.
Désirée Pethrus (KD):
Jag tycker att det är viktigt att regeringen tar personalens oro på allvar när det gäller brist på utrustning och skyddsmaterial. Den senaste tiden har det blivit uppenbart att en stor andel personal i hemtjänsten och på kommunala äldreboenden anser sig sakna grundläggande skyddsutrustning i vårdnära situationer. Uppenbarligen har många leverantörer velat bidra, men regeringen har inte agerat tillräckligt kraftfullt för att lyssna på dem.
Personal larmade tidigt om avsaknad av skyddsutrustning, och ändå är regeringen saktfärdig. I en kris är det viktigt att agera snabbt och kraftfullt. Resurser får inte hindra det viktiga arbetet att se till liv och hälsa. Tyvärr har vi i Sverige höga dödstal, som jag menar beror på att regeringen inte agerade och fortfarande inte agerar på nödropen från personalen.
Vi har en folkhälsomyndighet som har en viktig roll och som ska ge regeringen råd, men att som regeringen gjort lämna walk-over till Folkhälsomyndigheten är inte okej. Svenska folket men även personalen ute i verksamheterna förtjänar bättre än så. I grundlagen står det att regeringen styr riket och att regeringen kan besluta om regler som alla måste följa i Sverige.
Jag tycker att det är dags att regeringen tar ansvar för att se till att personalen får den skyddsutrustning som behövs för att de ska känna sig säkra och trygga på sin arbetsplats men också för att vi ska skydda våra äldre från smitta och pandemin.
Jag tycker att regeringen måste bli mycket tydligare med att man tar detta på allvar, att man leder arbetet och att det inte är Folkhälsomyndigheten utan regeringen som ska leda arbetet. Där är vi beredda att bidra med kloka förslag, vilket vi redan har gjort på många områden. Jag hoppas att vi får se en förändring på detta område.
Désirée Pethrus (KD):
Jag vill tacka utrikesministern för svaret, men jag är förstås besviken över att regeringen och utrikesministern inte anser att det är dags för en undersökningskommission i fallet Dawit Isaak, något som jag anser är ytterst angeläget.
I svaret på interpellationen menar regeringen att huvudprioritet för Sveriges och EU:s relation till Eritrea är att stärka och främja mänskliga rättigheter och säkerhet i landet, men även handel och investeringar verkar ligga högt på regeringens dagordning. Sedan menar regeringen att det är bra med EU-satsningar på vägar och infrastruktur i landet.
Jag kan dock inte se att dessa satsningar på Eritrea har medfört att man förbättrat situationen för mänskliga rättigheter i Eritrea. Eller kan utrikesministern här i dag påvisa några sådana förbättringar? Det är nu alltså 18 år sedan den svensk-eritreanske författaren och journalisten Dawit Isaak greps i Eritrea. Han är den svensk som har suttit fängslad längst tid i utlandet, utan åtal eller dom.
Regeringens tysta diplomati fungerar uppenbarligen inte, och därför behövs den här undersökningskommissionen för att se vad man måste göra annorlunda. När Dawit greps 2001 hade han publicerat olika artiklar om politikers krav på fria val och att anta en konstitution. Kritiken riktade sig mot president Afewerki - men han sitter fortfarande vid makten. Dawit har sedan gripandet aldrig ställts inför rätta.
Han har inte formellt anklagats för något brott. Den eritreanska regeringen har inte låtit honom träffa vare sig familj, advokat eller svenska diplomater under sin tid som frihetsberövad. Han släpptes ju plötsligt 2005, men efter bara några dagar greps han igen vid ett läkarbesök. Därefter finns ingen kontakt med Dawit.
År 2014 meddelade Eritreas Stockholmsambassad att Dawit var vid liv, men sedan har vi ingen mer information. Fru talman! Jag menar att den svenska regeringen måste kunna göra mer för att trycka på den eritreanska regimen i syfte att få Dawit frisläppt.
Sverige har haft flera fall av svenskar som gripits av regimer eller tillfångatagits av terrorgrupper, exempelvis Martin Schibbye och Johan Persson, som fängslades i Etiopien 2011 och frigavs 2012, men också Johan Gustafsson, som tillfångatogs av al-Qaidas nordafrikanska gren Aqim i Mali 2011 och släpptes 2017. Jag menar att det är viktigt att dra erfarenheter av det arbete som har lagts ned på de här fallen.
En undersökningskommission skulle vara ett sätt att få veta vilka insatser som skulle kunna vara mest verksamma. Under perioden 2016-2020 kommer Eritrea att ha mottagit 200 miljoner euro i bistånd från EU. EU satsar nu på ett starkare partnerskap med Afrika, och flera miljarder har redan avsatts i olika fonder. Handel och bistånd ska, menar man, främja mänskliga rättigheter och demokrati.
Sveriges regering bör nu vara en tydlig röst i EU så att det långsiktiga bistånd som nu ska tas i den långsiktiga EU-budgeten verkligen främjar demokrati. Anser utrikesministern att strategin om stöd till Eritrea har förbättrat situationen för mänskliga rättigheter i Eritrea så att Dawit Isaak snart är fri?
Désirée Pethrus (KD):
Förslaget om en undersökningskommission har bland andra Dawit Isaaks journalistkollegor här i Sverige varit med och tagit fram. Reportrar utan gränser och andra tycker att detta är den väg som vi måste gå för att komma framåt. Utrikesministern säger att hon är starkt engagerad i Dawit Isaaks fall för att få honom fri och att man för en aktiv och bred dialog med företrädare för Eritrea på olika nivåer.
Samtidigt kan vi tyvärr konstatera att en väldigt liten andel av det svenska biståndet går till att främja mänskliga rättigheter. Eritreanska människorättsaktivister har lyft upp att EU nu måste ställa högre krav, det som vi brukar kalla konditionalitet, i biståndet. I EU-avtalet med Eritrea saknas, menar jag, skarpa formuleringar om mänskliga rättigheter.
Den största delen av stödet går till regimen, vilket ju är helt oacceptabelt, och det utan att någonting förändras. More for more, alltså att man får mer för att man faktiskt gör förändringar, verkar inte gälla i fallet Eritrea. På så sätt håller Sverige och EU en regim under armarna som förtrycker sitt eget folk. Det har också framkommit uppgifter om att EU-stödet har finansierat tvångsarbete.
FN har kallat tvångsarbetet i landet för slaveri och brott mot mänskligheten. Är det rimligt att vi fortsätter med alla dessa stödprojekt i Eritrea samtidigt som vi inte ser några resultat i fråga om förbättrade mänskliga rättigheter? Vi ser heller inga resultat i fallet Dawit Isaak. Vi får inte ens höra eller träffa honom. Diplomater får inte ens besöka honom.
Man kan säga mycket om de tidigare fallen i Etiopien, men där fick man åtminstone träffa dem som satt i fängelse. I FN:s säkerhetsråd verkade dessutom Sverige för att sanktionerna mot Eritrea skulle hävas. Vilket resultat har det gett, utrikesministern? Det synes inte ha hjälpt vare sig situationen för mänskliga rättigheter i landet eller för att få Dawit fri. Fru talman!
Jag tycker inte att jag har fått svar på min fråga om hur utrikesministern via EU ska få Dawit Isaak fri. EU-parlamentet har i en resolution kritiserat EU:s biståndsprogram till Eritrea. Man menar att EU är för passivt i fråga om mänskliga rättigheter. FN:s oberoende rapportör för Eritrea, Daniela Kravetz, får inte ens resa in i landet.
Samtidigt finansierar EU stora infrastrukturprojekt. Det är ju inte acceptabelt. Vag gör egentligen regeringen för att trycka på för att EU ska ändra sin inriktning och ställa krav vid skrivningar för att sätta tydliga krav på mänskliga rättigheter på agendan?
På så sätt kan vi framöver förhoppningsvis se Dawit Isaak fri. Jag tycker att det är märkligt att man lyfter fram flera olika saker som man jobbar med - att förbättra vägar till eritreanska hamnar och så vidare - samtidigt som vi inte kan se ett enda uns av förändring när det gäller situationen för Dawit Isaak.
Min fråga till utrikesministern kvarstår: Är det rimligt att vi har all denna finansiering i det svenska biståndet men också i EU:s bistånd samtidigt som vi inte ser några förbättringar när det gäller mänskliga rättigheter?
Désirée Pethrus (KD):
Jag är lite förvånad över att utrikesministern ändå inte säger att biståndet mycket väl kan användas för att ställa krav på mänskliga rättigheter. Jag tycker inte att jag hör utrikesministern nämna detta, och det är tragiskt. I princip alla som flyr från Eritrea får, tror jag, uppehållstillstånd i Sverige eftersom Eritrea är en hårdför diktatur där politiska motståndare torteras och fängslas.
Regimen utövar systematiskt förtryck och förföljelse av oliktänkande. Fredsprocessen mellan Etiopien och Eritrea verkar inte ha satt särskilt stort avtryck när det gäller mänskliga rättigheter i Eritrea. Därför måste Sverige, men också EU och FN, trycka på för att framföra kritik och utöva motstånd mot Eritrea och inte bara betala ut biståndsmedel utan att ställa krav.
Sverige kan göra mer för att lyfta fallet Dawit Isaak i EU och FN. En undersökningskommission vore att ta ett helhetsgrepp. Kanske kunde man blanda in andra personer än de som just nu är involverade. Jag tycker inte att regeringen har visat att man har vänt på alla stenar. Det är svårt att veta exakt vad UD gör, men det vi kan se och granska är biståndet. Där skulle jag önska mer av regeringen.
Avslutningsvis noterar jag att vi under forna Alliansens tid hade Dawit Isaak med i varje utrikesdeklaration. Tyvärr finns han inte med i den rödgröna regeringens deklaration. Det hade behövts för att verkligen markera att detta fall är viktigt.
Désirée Pethrus (KD):
Att förhindra dödsolyckor i arbetet måste ha hög prioritet oavsett regering. Att en enda människa dör på grund av sitt arbete är oacceptabelt. Det är arbetsgivaren som ansvarar för att verksamheten drivs på ett sådant sätt att ohälsa och olycksfall förebyggs och att en tillfredsställande arbetsmiljö uppnås. Arbetsmiljöverkets uppgift är att kontrollera att arbetsgivaren lever upp till kraven enligt arbetsmiljölagen.
Den rödgröna regeringen sjösatte en arbetsmiljöstrategi för 2016-2020, och där hade man en nollvision för arbetsrelaterade dödsolyckor. Regeringen ökade anslagen till Arbetsmiljöverket som anställde ett femtiotal nya inspektörer - det finns lite olika uppgifter, men jag har läst mig till i olika budgetar att det är ett femtiotal. Trots detta visar statistiken att antalet arbetsrelaterade dödsfall har ökat.
De senaste fyra åren har kurvan vänt uppåt. Under 2016, 2017 och 2018 dog 37, 44 och 50 personer. Räknar man även värnpliktiga och andra som har omkommit är det ytterligare nästan 10 personer. Det är alltså en kraftig ökning, och strategin har uppenbarligen inte fungerat.
I mars gick regeringen ut med ett pressmeddelande om att sex ministrar gått samman för nollvisionen. Man skulle inte ha några fler dödsolyckor i arbetslivet. Man skulle bryta den negativa trenden, men vad det konkret skulle innebära framgick inte av pressmeddelandet. Frågan är vad regeringen gör konkret.
Uppenbarligen behöver regeringen hitta nya arbetssätt och inte som hittills tro att mer resurser till Arbetsmiljöverket löser det hela. Vi vet att alla arbetsgivare ska ha en plan för det systematiska arbetsmiljöarbetet. Arbetsgivaren ska ha tydliga instruktioner avseende säkerhet. Medarbetarna har också en skyldighet att följa säkerhetsföreskrifter.
Men oftast är bristande ledarskap, individer som inte följer regler, dålig säkerhetskultur, brist på introduktion vid nyanställningar och stress med mera saker som vi behöver identifiera. Vi måste öka motivationen hos både arbetsgivare och medarbetare att göra arbetsplatserna säkrare.
Här har de ett särskilt ansvar för utstationerad arbetskraft som kanske inte kan språket och behöver instruktion på sitt eget språk. De inspektioner som Arbetsmiljöverket gör når bara en bråkdel av alla arbetsplatser. De regionala skyddsombuden kompletterar Arbetsmiljöverket, men det behövs nya sätt att arbeta.
Vi har haft en del olika förslag om arbetsmiljödeklarationer och annat som gör att vi kan gå vidare i det här arbetet. Frågan är: Vad gör regeringen för att pröva nya metoder?
Désirée Pethrus (KD):
När det gäller resurserna till Arbetsmiljöverket kan vi konstatera att dödsolyckorna inte har minskat när vi har tillsatt mer resurser. Det ser vi i och med den regering vi nu har. Under Alliansens tid minskade dödsolyckorna, och vi gjorde mycket på den tiden. Jag vill ställa en fråga. Kristdemokraterna har haft ett förslag om arbetsmiljödeklarationer. Oavsett om man tillsätter ytterligare 100 miljoner eller inte kan vi inte vara ute på alla arbetsplatser.
Men en deklaration som arbetsgivarna får skicka in om att de har regler för introduktion, säkerhetsföreskrifter på plats och så vidare vore ett sätt att få alla att tala om att de har sådant på plats. Jag undrar hur statsrådet ser på detta förslag.
Désirée Pethrus (KD):
Nyligen kunde vi se ett inslag i SVT om Lucas Almvall, 24 år, som omkom på sin praktikplats. Han hade inte fått tillräcklig handledning och instruktion i arbetet som truckförare, och han omkom på sitt arbete. Man förstår den förtvivlan som hans mamma uttrycker. Det här borde inte få hända. En 20-årig man kläms till döds på ett betongföretag i Skåne. En byggnadsarbetare föll från åttonde våningen på en byggarbetsplats i Solna.
Det är något av vad vi har kunnat läsa om i medierna den senaste tiden. Det här årets statistik ser inte bra ut. Regeringen måste nu göra mer för att förebygga dödsolyckorna. Vi kristdemokrater har föreslagit, som jag nämnde här tidigare, en form av arbetsmiljödeklarationer som arbetsgivare ska fylla i för att redovisa att man har följt det mest elementära i lagstiftningen om det systematiska arbetsmiljöarbetet.
Regeringen har nu en ny myndighet, Mynak, som ett nationellt kunskapscentrum för arbetsmiljöfrågor. Den verkar ha fått en väldigt dålig start om man läser i medierna, men kanske kan den hjälpa till med forskning på området. Fru talman! En sak kan man ändå konstatera. Mer resurser har inte löst frågan om att minska antalet dödsolyckor på arbetsplatserna.
Arbetsmiljöverket hade begärt 10 miljoner mer än vad det har fått av regeringen. Det visar på att regeringen nog inte heller tror att mer resurser alltid löser frågan. Vi ska ha skyddsombud, vi ska ha arbetsmiljöverk, och vi ska försöka att göra det vi kan. Men jag tror att regeringen måste hitta nya sätt att arbeta. Som min moderata kollega sa här tidigare minskade antalet olyckor under Alliansens tid.
Det är någonting som jag tror handlar om ledarskap och att faktiskt bry sig om alla människor som omkommer i arbetet.
Désirée Pethrus (KD):
Tack, statsrådet, för frågan! Vi har skrivit i vår motion att vi tycker att de regionala skyddsombuden egentligen först behöver utvärderas för att se vilken funktion de har och vilken betydelse de har. Men vi har inte ställt oss helt negativa till den utvecklingen. Vi tror att de har en viktig uppgift. Men det kanske inte ändå är lösningen, tyvärr, på situationen med dödsolyckorna.