KBLab/rixvox huggingface dataset:
Cecilia Dalman Eek (S):
Vi har tidigare debatterat behovet av en nationell it-strategi för skolan. Jag är alldeles övertygad om att ministern är besjälad av det han berättade om: att man behöver arbeta med digital kompetens i skolan och att vi är bra i Sverige. Det är sant, men det ministern inte har gjort är att sätta i gång. För sju och ett halvt år sedan hade man kunnat börja på ett arbete som kunde ha lett fram till en nationell it-strategi för skolan.
Det har OECD-länderna, som vi jämför oss med i PISA-undersökningen, gjort för flera år sedan. Alla länderna har gjort detta, utom Sverige som har sagt att vi definitivt inte ska göra det. De har ett arbete för en statlig strategi när det gäller it i skolan. Detta leds från Finland - ett land där staten generellt har lite att säga till om i skolan.
Det är en finsk professor som leder arbetet. I dagarna är det påtagligt att detta behövs. Nu sliter kommunerna och friskolorna i Sverige med att försöka få ordning på avtal med Google och andra leverantörer av molntjänster och öppna lärresurser för att kunna ge sina lärare och elever möjlighet att använda den nya tidens verktyg på ett säkert sätt.
Men till skillnad från i Finland finns det i Sverige inget arbete för att skapa den typ av kunskap om avtal och licenser som behövs. Detta är ett typexempel på vad en nationell it-strategi skulle kunna göra. Det har vi föreslagit, men ministern har motarbetat det vid flera tillfällen. Det är inte lyckosamt för Sveriges elever eller för Sveriges framtid.
Cecilia Dalman Eek (S):
Det är bra att det är någon från regeringssidan som förstår att man ska ha samtal med parterna och att de är väldigt relevanta i diskussionen. När det gäller kvinnoarbetsplatser är det återigen ett område där just branschkompetensen kommer att vara oerhört viktig.
När man lär regionala skyddsombud att arbeta för att söka skälen till att skador uppstår säger man: Sök brett - skälet kan ofta ligga utanför det första man ser. Sök brett. Då behövs branschkompetensen. Går man ut och kollar på fallolyckor hittar man saker - visst. Går man ut och tittar på belastningsskador hittar man saker, och det är bra att verket gör det.
Men eftersom man inte kommer att fortsätta utveckla sin branschkompetens kommer också kunskapen om allt det där som ligger utanför att försvinna väldigt fort. Jag oroar mig över att arbetsmarknadsministern inte säger att hon är orolig för det. Det tycker jag att hon borde vara. Under tiden nedskärningarna på Arbetsmiljöverket har pågått har regeringen sänkt skatterna med 130 miljarder.
Vid Moderaternas senaste stämma beslutade man om nya skattesänkningsförslag på 35-40 miljarder. Det är klart att man om man ska fortsätta att sänka statens utgifter också måste sänka i det här fallet statens arbetsmiljöarbete. Vi är redan sämst i Norden. Verket har sagt att de inte kommer att jobba med branschkompetensen. Arbetsmarknadens parter - båda sidor - är oroade för detta, och vi socialdemokrater anser att det är en cynisk politik.
Vi har sagt att vi vill lägga 100 miljoner för att stoppa kompetensdräneringen, och eftersom Moderaterna är så bra på att låna våra förslag skulle jag vilja inbjuda arbetsmarknadsministern att låna det förslaget. Det skulle vara bra för arbetsmiljön, för de anställda och för arbetsgivarna i Sverige.
Cecilia Dalman Eek (S):
Det är intressant att observera hur fernissan av it-vänlig samarbetsperson försvinner från utbildningsministern. Nu är vi tillbaka i den vanliga retoriken. Det här riskerar att bli en alldeles vanlig utbildnings- eller skoldebatt där utbildningsministern väljer ut de fakta som passar honom och inte använder det övriga. Jag tänker inte nappa på det. Tidigt stöd och mindre klasser har utbildningsministern talat om tidigare. Det är inte länge sedan som han raljerade över hur omöjligt det var.
130 miljarder i skattesänkningar hade kunnat användas till tidigt stöd, för sju år sedan, om ministern hade velat det. Låt oss se på hur man ska jobba med it i skolan, i en kommunaliserad skola. Vi behöver bara se över vattnet på Finland för att ha ett exempel.
Finland leder OECD:s arbete med statliga it-strategier, öppna lärarresurser, licenser och datapedagogik genom att de har en kommunaliserad skola. De har en tydligt kommunaliserad skola. De har till och med kommunala läroplaner. Vi har inte kommunala läroplaner i Sverige. I Finland har man både nationella och kommunala läroplaner.
Jag förstår inte att det ska vara ett sådant problem för ministern att inse att en kommunal skola får hjälp av en statlig strategi. Det är en självklarhet i Finland, det land som ministern ofta hänvisar till när det handlar om resultat i skolan. Det är en självklarhet också i de andra OECD-länderna, utom i ett par tre länder. Bristen på statlig strategi har inneburit att Sverige hamnat på efterkälken. Regeringens egen kommission för digitaliseringen har tydligt påpekat det. Det är därför läge för lite ödmjukhet.
Jag ställde en fråga, nämligen: Vad kommer uppdraget till Skolverket att innehålla? Jag har inte fått något svar på den. I stället har jag fått ta del av ministerns vanliga raljanta förhållningssätt till Socialdemokraternas önskan och vilja att skapa en bättre skola för eleverna i Sverige.
Cecilia Dalman Eek (S):
Kvaliteten i den svenska sjukvården är i dag i absolut internationell toppklass. Ett av skälen till det är att man väldigt tidigt etablerade starka samarbeten mellan forskning, sjukvård och forskande och utvecklande företag.
Det som vi i dag kallar life science har uppstått genom den typen av nära samarbeten, vilka varit fruktbara på alla tre sidor - samhället, sjukvården och forskningen samt företagen. I dag är ett av svensk forsknings huvudområden just life science.
Regeringens brist när det gäller att tala om forskning är inte så stor, men när det gäller att förstå och samordna den forskning som bedrivs finns däremot stora brister. Sverige har historiskt varit starkt, men de senaste åren har antalet kliniska prövningar minskat, inte minst för att samordningen inte fungerar.
Sverige är ett litet land sett till den globala life science-scenen. Vi behöver insatser som stärker oss, kanske till och med som en del av ett kluster. Ett nordiskt kluster skulle behövas, säger branschen. Då handlar det inte om att göra insatser här och där, eller på några ställen, utan det behövs en samlad bild av vad som sker i hela Sverige.
Den typen av samverkan skulle innebära att svensk life science kunde återta sin position. Problemet är att formerna för samarbete inte stått i fokus för regeringen. Det som branschen talar om, och det som Ingela Nylund Watz också tog upp, är bristen på former för samverkan. När det gällt sjukvården har regeringen varit upptagen av produktion men också av privatisering.
När man slår sönder sammanhängande sjukvård slår man också sönder sammanhängande och fungerande forskningssamverkan. Den transnationella forskningen, som handlar om att kunna forska på hela sjukvårdskedjan, får det inte precis lättare när det är många huvudmän inblandade och när det inte alls är säkert att alla är lika intresserade eller har lika stora resurser för forskningsmedverkan.
Det är ett av skälen till att svårigheterna blivit större och större. Det säger flera praktiker på forskningssidan men också på företagssidan, inom branschen. Det behövs nya enklare former för samarbete, för att forskande företag, sjukvård och akademi ska kunna samarbeta. I Göteborg finns norra Europas största universitetssjukhus, och det är helt oprivatiserat.
Där finns ett stort samarbete mellan forskarna vid Sahlgrenska akademin och sjukvården. Där finns också Astra Zenecas forskningssajt med 2 000 anställda. Ett av deras bärande skäl till lokaliseringen där var just närheten till akademin och det stora sammanhållna sjukhuset. Det underlättar. Ändå säger de att det krävs mer av samordning, inte minst nationellt.
Det är lite märkligt att höra ministern upprepa insatser som är så uppdelade och att inte se vikten av samordning för att kunna skapa det nationella klustret och därmed på bästa sätt ta vara på alla de förutsättningar vi har. Därtill krävs samarbete.
Cecilia Dalman Eek (S):
Näringsministern talar om att man ska öppna sjukvården, men det har inte gjorts, trots att det är det som är beskedet här i kväll. Ingrid Petersson, regeringens egen utredare, talar om att det behövs.
I betänkandet från Utredningen om nationell samordning av kliniska studier talar Ingrid Petersson, som tidigare var director science relations vid Astra Zeneca, om vikten av att samordna utbildning, rådgivning och stöd hos olika aktörer, som näringsliv, sjukvårdshuvudmän och forskare, när det gäller kliniska studier. Hon föreslår också ett system för nationell samordning, precis det som vi efterfrågar.
Detta var för ett halvår sedan, men vi har inte hört någonting efter det. Här ställs krav på att ganska snabbt lägga fram förslag om förbättring av de viktigaste utvecklingsområdena. Det kan handla om till exempel statistikinsamling för att stärka registerforskningen.
Det kan också handla om nationellt stöd och samordningssystem samt en effektivare organisation av sjukvården för att adressera de problem som Sverige har fått i den sönderslagna och privatiserade sjukvården de senaste åren. Detta är åtgärder som inte är på låtsas. Det är åtgärder som behövs. Branschen ropar efter samordning, men regeringen säger att den redan gör tillräckligt. Vi hör inga förslag.
Utredningen tillsattes efter sju och ett halvt år. Så lång tid tog det för regeringen att inse att någonting behövs. Men sedan har vi inte hört något mer. Det behövs åtgärder för samordning. Det säger branschen och regeringens egen utredare, men vi har inte hört några förslag.
Cecilia Dalman Eek (S):
Det är glädjande att statsrådet med en sådan tydlighet redovisar en insikt om vad Astra Zeneca betyder för inte bara life science utan också för näringsliv och forskning i Sverige.
Astra Zeneca i Västsverige, forskningssajten i Mölndal, har 2 000 anställda inom en verksamhet där också 4 000 inom akademin arbetar.
Sahlgrenska universitetssjukhuset är norra Europas största sammanhållna sjukhus och erbjuder en oprivatiserad lättillgänglig sjukvård men ges ändå inte de förutsättningar och den potential som de skulle kunna få.
Vi talar om Astra Zeneca och ett eventuellt uppköp som att det får stora konsekvenser för forskningen, för näringslivet och för branschen, men ibland glömmer vi att det också ger väldigt stora effekter för sjukvården.
Jag är glad över att regeringen agerade snabbt och med tydlighet visade att man såg allvarligt på det bud som Pfizer lade och att konsekvenserna antagligen skulle bli väldigt stora för Sverige. Det var bra. Vi är överens om att det är rätt attityd att ha. Nu är det också andra saker som ligger framför oss.
Ingela Nylund Watz har just berättat vad som kommer att hända efter det halvår som Pfizer har på sig till nästa gång som det kan bli aktuellt med ett bud. Under tiden finns det förutsättningar för regeringen att arbeta med frågan och visa att man gör det som inte har gjorts under de hittills sju och ett halvt åren.
Det handlar om att stärka villkoren för samarbete mellan akademin, sjukvården och företag som Astra Zeneca. Det är vad företagen själva talar om. De har oroväckande erfarenheter av den långbänk som regeringen har placerat de här frågorna i. Det handlar om den Westerbergska utredningen som är uppskjuten. Det handlar om Ingrid Peterssons utredning som fortfarande inte har fått någon som helst respons från regeringen.
Vi har inte hört någonting om den, och det är ett halvår sedan som den presenterades. Den kom sent, men den har i alla fall presenterats.
Nu har regeringen ett halvår på sig att presentera förslag som tydliggör hur man ska samordna sjukvården, hur man ska samordna Sverige som ett fungerande kluster när det gäller kliniska prövningar, hur man ska hantera förutsättningarna för en registerforskning som klarar både integritet och att ge människor möjligheten att delta på ett enkelt och snabbt sätt för att korta ledtiderna.
Statsrådet talar väl om den globala konkurrens som vi befinner oss i. Just därför är det oerhört viktigt att inte längre vara så passiv utan kliva ur långbänken och agera snabbt. På de här områdena är det viktigt att vara snabb. De försenade utredningarna sätter fingret på hur vi inte längre kan arbeta.
Demokratin tar tid, och det ska den få göra, men utredningsväsendet måste hänga med. I den globala konkurrensen har man mer bråttom än så. Därför skulle jag vilja att statsrådet redovisar hur man inom dessa sex månader kommer att arbeta med att lägga fram de förslag som behövs från den Westerbergska utredningen och från Ingrid Peterssons utredning.
Cecilia Dalman Eek (S):
Jag noterar att statsrådet inte kommenterar mina frågor om den Westerbergska utredningen och Ingrid Peterssons utredning. De hänger verkligen intimt ihop med utvecklingsförutsättningarna för life science-företagen, för forskningen inom akademin och för sjukvårdens utvecklingsmöjligheter.
Låt mig läsa lite ur Ingrid Peterssons betänkande Starka tillsammans som handlar om samordning av kliniska studier: "Den svenska storhetstiden innan millennieskiftet" - här syftar Ingrid Petersson på life science-verkligheten och medicinsktekniska studier - "byggde på internationella förutsättningar som inte längre finns."
Hon skriver vidare: "Vårdens struktur var också annorlunda, med längre vårdtider på sjukhusen och nästan enbart direkt landstingsdriven verksamhet. I dag vill många länder vara i livsvetenskapernas frontlinje. På flera håll i världen bygger man nya stödstrukturer för att stärka sin konkurrenskraft inom området."
Detta är vad regeringens egen utredare målar upp som den situation vi befinner oss i. Vi behöver en handlingskraftig regering som kan bygga upp stödstrukturer för att stärka konkurrenskraften inom området. Ingrid Petersson föreslår ett antal åtgärder. Det handlar framför allt om ett nationellt stöd- och samordningssystem.
I en tidigare interpellationsdebatt i kväll diskuterade vi just vikten av ett nationellt stöd- och samordningssystem men fick inget svar på det. Utredaren föreslår att man bygger upp samarbetsstrukturer för att skapa framväxt av gemensamma stödfunktioner och kontaktpunkter för att stärka internationella och nationella aktörer. Statsrådet har dock fortfarande inte svarat på detta. Nu har vi sex månader.
Kommer vi att få höra svaren på dessa två utredningar under denna tid?
Cecilia Dalman Eek (S):
Jag uppskattar socialministerns välvilja i detta. Det är en väldigt viktig grund för denna bransch, som är oerhört viktig för landet. Att vi delar detta engagemang är jag alldeles övertygad om. Men jag ser socialministerns inlägg som ett bevis för att den svenska regeringen inte har en samlad bild av vad som behöver göras för att stärka life science i Sverige.
Det är en mycket allvarlig insikt, inte minst för att regeringens egen utredare väldigt snabbt pekade på åtgärder. För ett halvår sedan presenterade hon tydliga åtgärder som lätt skulle kunna vidtas. Det handlar återigen om att vi under flera år har haft en icke åtgärdad och omodern regionorganisation.
Vi behöver förenkla registerforskningen, vi behöver snabba upp gången inför en prövning och vi behöver se till att vi får en enklare huvudmannaorganisation så att det blir lättare att komma i kontakt med sjukvården. Vi behöver få en samlad bild från regeringen: Det är det här vi vill, detta vill vi åstadkomma, hit vill vi gå. Det är dystert.
För inte ens en månad sedan frågade jag i en interpellationsdebatt här tillsammans med Ingela Nylund Watz hur man vill arbeta för att stärka de forskande företagens möjlighet till utveckling. Man vägrade blankt att se någon vits i att samarbeta och samordna insatser från regeringen, och hänvisade till ansvarig minister som sade: Nu kanske vi kan börja. Vi måste prata med landstingen.
Det är dystert att bilden från regeringen i dag är så splittrad att det inte finns någon samlad uppfattning om hur man ska stärka life science, som är av avgörande vikt för svensk sjukvårds kvalitet, för svenskt näringsliv och för jobben. Detta är inte okej. Sverige kan mycket bättre än så här.
Cecilia Dalman Eek (S):
Jag noterar att utbildningsministern inte svarar på frågan om hur han kan vara så nöjd när näringslivets företrädare ständigt uttrycker en oro. De uttrycker inte alls en nöjdhet med att regeringen inte höjer ambitionen för högre utbildning. Ett lands allra viktigaste resurs är människor vilja att utbilda sig.
Arbetslösheten, som regeringen har misslyckats med att få ned, gör nu att allt fler människor vill satsa på utbildning. Diskussionen om 19-åringar eller inte 19-åringar riskerar att ta bort fokus från det som vi alla vet: Det är de många människornas vilja att utbilda sig som är den största och viktigaste resursen.
Vi behöver ha en politik som tar hand om den och som inte gör att allt fler rektorer och företrädare för universitet och högskolor måste säga: Jag måste stänga dörren för kompetenta sökande. Herr talman! Det är sorgligt att regeringen inte vill göra mer för att satsa på det svenska näringslivets behov av högre kunskap eller på att ta vara på människors vilja att gå vidare när arbetslösheten slår till i större utsträckning än i dag.
Det handlar också om en ovilja att ta vara på alla dessa människors vilja att öka sin egen kompetens på andra områden än just de efterfrågade och deras förmåga och önskan att bilda sig och bli kompetenta medborgare. Den svenska industrin är inte basically gone.
Jag oroar mig för att det är arbetslösas och ungdomars möjligheter att komma vidare i Sverige, deras framtidshopp, som är basically gone. Jag vill ställa mig bakom Gunilla Svantorps fråga och upprepa min egen. Hur kan ministern vara så nöjd när man inom näringslivet är så oroad för den bristande kunskapsambitionen?
Sven Britton (S):
Jag vill tacka socialminister Hägglund för det utförliga och innehållsrika svaret. Det visar att Socialdepartementet har förstått att vården för de psykiskt sjuka inte är likvärdig med den vård som somatiskt sjuka har. Ambitionen är dock att göra den likvärdig, och det är bra nog. Utgångspunkten för mina tankar var just den likvärdiga vården.
Jag är inte psykiater, men jag har verkat inom sjukvården i snart 50 år, då som infektionsläkare. Det innebär att man får besöka psykiatriska avdelningar eftersom de psykiskt sjuka får somatiska sjukdomar mer än vi andra medborgare.
Genomsnittsöverlevnaden för den psykossjuka människan är ungefär tio år kortare än för oss andra. Det beror delvis på att de får komplikationer av sina mediciner. De har också en större missbruksproblematik, ofta i kombination med psykisk sjukdom. Det handlar alltså om sådana svåra saker.
Jag har därför ganska ofta kommit att besöka psykiatriska avdelningar under min verksamhet både i Sverige och i andra länder och kunnat konstatera att de psykiskt sjuka har det betydligt värre än de somatiskt sjuka. Det är mycket beklagligt. Inte minst tänker jag på miljön.
Den är så påver att även vi som är psykiskt friska blir nedstämda av att komma till en psykiatrisk avdelning. Det är sådant som borde kunna åtgärdas ganska lätt. Till de öppna psykiatriska mottagningarna finns exempelvis ingångsspärrar.
Hur ska en prepsykotisk ung man, kanske paranoid, vilja besöka en sådan enhet om den inte är mer välkomnande än så? Jag är mycket glad över att det nu satsas på psykiatri. Det har varit neddragningar, omorganisationer och så vidare som gjort att den blivit uttröttad, men nu verkar det som om det satsas en hel del.
Det sker väl delvis mot bakgrund av den utredning som Milton gjorde 2005. Nu börjar det hända något. Eftersom det satsas så pass mycket - ja, mycket vet jag inte, men det satsas en hel del - vill jag gärna veta om det kommer de psykiskt sjuka till del. Får de en bättre vårdnad så att de tillfrisknar mer än tidigare?
Det är ju förhoppningen. Det är viktigt att veta att de psykiska sjukdomarna går att förbättra med den vård som finns tillgänglig. Om den vården kommer de sjuka till del, om de får den i rätt form och under rätta omständigheter, kommer det att vara framgångsrikt och ge resultat bland dessa medmänniskor. Det är kanske lite grann det jag efterlyser.
Vi vet att många uppföljningar är på gång, ända fram till 2016, vilket är mycket ambitiöst. Kan vi få lite handfasta bevis för att de verkligen kommer de psykiskt sjuka till del? Har socialministern några sådana studier på gång? Det skulle jag och säkert också de psykiskt sjuka och deras anhöriga gärna vilja veta.
Sven Britton (S):
Jag känner en viss förtröstan inför de ambitioner som regeringen har uttryckt. Nu har Socialstyrelsen som tillsynsmyndighet påvisat en mängd brister, framför allt på kommunnivå, när det gäller boendeformer och sysselsättning för de psykiskt långtidssjuka. De kan inte göra så mycket mer än att påvisa detta. Sedan är det för kommunerna att efterleva kraven.
Det vet jag inte om de har gjort på det sätt man kunde hoppas. Kommunerna har fått lite sämre ekonomi i och med att skatteintäkterna har minskat lite på grund av jobbskatteavdragen. De har kanske svårt att tillgodose dem. Jag skulle vilja veta om utvecklingen är positiv även på det området.
Jag tror att de psykiskt sjuka har det sämre än till exempel utvecklingsstörda, som omfattas av omsorgslagen och därmed i det avseendet har lite bättre förmåner. Jag är angelägen om att Socialstyrelsens påpekanden verkligen åtgärdas. Det gäller också de kontrakt som landsting och kommun ska upprätta när det gäller de psykiskt sjuka.
De görs tydligen inte alls i den utsträckning som förväntas. Likaså ska det finnas behandlingsplaner för dessa patienter så att vardera sidan vet vad som ska ske. Ambitionerna är höga. Men jag återkommer till frågan om ambitionerna verkligen genomförs så att de kommer de psykiskt sjuka till del.
Nu har det varit lite svårt med psykiatrin eftersom det till skillnad från de somatiska sjukdomarna har funnits två skolor, nämligen den biologiska psykiatrin och socialpsykiatrin. Det har tagit lite kraften ur vården. Jag tror att det håller på att förbättras, att man förstår inom specialiteten att det behövs en samverkan mellan bägge två enheterna för att det ska bli så bra som möjligt för de psykiskt sjuka.
Den insikten kommer allt mer och mer på bägge håll. Det är till glädje för de psykiskt sjuka människorna. De psykiska sjukdomarna ökar i hela världen, inte minst i utvecklingsländerna och då framför allt hos kvinnor.
Är de psykiska sjukdomarna en mätare på hur världen mår och hur människorna i vår tillvaro mår? Det kan vara så. I så fall är det här ett allvarligt tecken som man ska ta ett lite större grepp om. Det kan vi inte gå in på här. Nu får vi lite mer handfasta belägg för att de psykiskt sjuka verkligen kommer i åtnjutande av och förbättras av de många fina insatser som är på gång.
Jag gläder mig åt att de är på gång, men jag vill gärna se lite bevis på det. Det ska väl inte vara så svårt att åstadkomma. Jag gläder mig också åt att unga läkare vill bli psykiatrer. De är många, och det är positivt. Sedan får vi inte glömma att vi måste vidareutbilda de äldre psykiatrerna. Det händer en hel del.
Patienterna ska få tillgång till de framsteg som görs inom psykiatrin. Det är positivt att det är fråga om så många unga läkare och även sjuksköterskor, sjukgymnaster och psykologer. Det är ju fråga om teamwork.