KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikael Eskilandersson (SD):
Jag tror att jag aldrig riktigt kommer att förstå hur den socialdemokratiska regeringen tänker när de tycker att vi ska bygga nytt, där vi ska tvångsplacera personer, och då bygga på den bästa jordbruksmarken i södra Sverige och inte i norra Sverige där det finns mark som är betydligt mindre värd som jordbruksmark.
Sedan kan man alltid ha åsikter om vad våra kommunala företrädare gör, och jag tror inte att Morgan Johansson vill stå här och försvara vad hans kommunala företrädare gör i Örkelljunga, för då skulle vi nog kunna stå och diskutera det jättelänge.
År 2002 sa Morgan Johansson att knarket skulle vara borta 2012, år 2017 sa Morgan Johansson att vi är på väg att knäcka gängen, i januari 2019 sa Morgan Johansson att brottsligheten i Malmö var på väg att försvinna och nu säger Morgan Johansson att brottsligheten riktad mot företag snart ska vara borta. Jag noterar att Morgan Johansson inte svarar på när regeringens politik på området ska få full effekt. Än så länge är det en högst begränsad effekt vi fått se.
Vad jag förstår har regeringen arbetat för minskad brottslighet riktad mot företag så länge den har funnits. Morgan Johansson började ge sig på knarket redan 2002. Sedan dess har han avancerat till justitieminister, så nu tycker jag nog att det är dags för Morgan Johansson att börja leverera lite resultat på riktigt.
Mikael Eskilandersson (SD):
Tack, Lena Hallengren, för svaret! Interpellationen skrevs med utgångpunkt i ett uppmärksammat fall i Vänersborg. Nu vet jag att ministern inte får yttra sig i enskilda fall, men ett enskilt fall kan ändå vara ett exempel på en brist i ett system och därför ändå ligga till grund för vår diskussion.
Fallet i Vänersborg handlar alltså om ett barn som placerats i ett familjehem där mannen i familjen misstänktes för våldtäkt mot barn, något han senare dömdes till tre och ett halvt års fängelse för. Vänersborgs kommun hävdar att man har gjort det som socialministern säger i svaret, det vill säga att man har efterfrågat uppgifter från polisen före placering, men trots detta inte fått någon uppgift om att mannen i fråga var misstänkt.
Så här säger enhetschefen för familjehem i Vänersborgs kommun: "Det är ytterst allvarligt när det handlar om så allvarliga brott att vi som socialtjänst inte får reda på de uppgifterna." Det säger alltså Karin Saini, enhetschef för familjehem i Vänersborgs kommun till radion.
Vänersborgs kommun vill nu att reglerna ska ses över och att det ska utredas om kommunerna ska få information tidigare från polisen om vissa brottsmisstankar. Man undrar då varför Vänersborgs kommun inte har fått uppgifterna om brottsmisstanke tidigare.
Det står också i förordningen om misstankeregister, 1999:1135, att uppgifter ska lämnas ut om det begärs av en socialnämnd. Om det på något sätt inte gäller familjehem måste givetvis lagen ändras.
Här har vi en kommun som hävdar att man har gjort allt man kan för att barn inte ska hamna i ett dåligt familjehem men att man inte har fått information från polisen. I just detta fall kan det givetvis finnas olika förklaringar, men det vore bra om vi säkerställer att det aldrig någonsin händer igen. Lena Hallengren hänvisar till barnkonventionen.
Barnkonventionen gällde ju även tidigare, även om den numera är lag. Det är bra att det finns ett redan påbörjat arbete med att analysera socialtjänstens utredningar. Men detta är ju inget nytt. Bristerna vid placering av barn är tyvärr många, och det är också många som vittnar om att barn har fått det riktigt dåligt under socialtjänstens placeringar.
Ofta finns det information hos andra myndigheter, som polisen, Kronofogdemyndigheten eller någon annan kommun, men socialtjänsten får inte tillgång till den. Det återkommer med jämna mellanrum i nyhetsinslag att barn far illa, alltför ofta på grund av att myndigheter inte har delat information.
Vi hör om barnfamiljer under utredning som flyttar till någon annan kommun för att undkomma en ofördelaktig utredning. Vi hör också om dåliga och bristfälliga familjehem, som när de blir utdömda av en kommun kan ta emot barn från en annan kommun.
I dagens samhälle, där vi har tillgång till teknik och möjligheter till blixtsnabb kommunikation, borde det inte vara besvärligt att skydda barn. I stället för det system vi har i dag, där kommunerna måste efterfråga information, borde det finnas nationella system med register över de familjehem som finns.
Mikael Eskilandersson (SD):
Ja, det kanske blev mycket, men det är just informationsflödet som jag syftar på. Det gäller egentligen informationsflödet mellan alla myndigheter. Det finns oftast en sekretess när man hanterar barn. Men man ska tänka på att den sekretessen är till för att skydda barnet. Den är inte till för att skydda förövare. Tyvärr skyddar den sekretessen väldigt ofta förövare.
Kommuner vill inte gärna dela med sig av informationen till andra kommuner på grund av att det finns en sekretess. Då måste man vara tydlig med att sekretessen enbart ska vara till för att skydda barnen och inte förövare. Sedan lyfte jag detta med register över familjehem, för jag anser att det behövs. Det är något som mitt parti har drivit under en längre tid.
Vi lanserade det bland annat i valrörelsen 2014. Nu kom ju valrörelsen 2014 att handla om allting annat än utsatta barn, så detta fick tyvärr inte något större genomslag. Men det var en del av det som vi kallar för en barndomsgaranti, det vill säga ett skydd för barn i samhället. Jag anser nog att barn i dag inte är tillräckligt skyddade i socialtjänstens omsorg.
Problemet är att socialtjänsten ibland måste gå in och omhänderta barn. Alla familjer är inte perfekta, och det måste man ha en förståelse för. När man omhändertar barn måste målsättningen vara att det ska bli bättre - det är vi helt överens om.
När det finns information om att till exempel ett familjehem är dåligt eller bristande på något sätt borde den informationen vara öppen även för andra kommuner, så att inte ett familjehem döms ut av en kommun och sedan anlitas av en annan kommun. Vi har sett ett antal sådana fall. Det är en fråga för regeringen att ordna en plattform för utbyte av information.
Det hade varit möjligt att göra en plattform för utbyte av information kring till exempel familjehem eller utsatta barn. Det hade man kunnat göra från 80-talet och framåt. Det är ingen ny fråga. Men vad jag förstår finns det i dag inte något fungerande register över familjehem eller någon plattform där myndigheter faktiskt utbyter information.
Man hade då också kunnat komma till rätta med detta med att en person kan finnas i ett misstankeregister en liten stund och sedan försvinna eller inte finnas där när socialtjänsten frågar men tillkomma senare. I det fall polisen upptäcker att de har en misstänkt som är med i ett register över familjehem kan de då informera kommunen om det.
Om kommunen då står i begrepp att placera ett barn i just det familjehemmet kanske kommunen bör avvakta några veckor för att se hur det fortlöper. I detta fall var personen misstänkt, och kommunen fick ingen information om det. Det gjorde att kommunen placerade ett barn i familjehemmet. När det så småningom blev tal om dom flyttade man barnet, för då fick man reda på det. Men det är en brist att man inte fick reda på det tidigare.
Hade man fått det hade barnet inte behövt flyttas runt. Dessutom hade barnet sluppit den risk som det är att placeras i ett familjehem där en person är en brottsling.
Mikael Eskilandersson (SD):
Det är viktigt att en misstänkt inte ses som en brottsling, tycker Lena Hallengren. Men jag tycker nog att det är viktigare att barnet inte hamnar hos en olämplig person. När misstanken är borta kan ju personen återigen ta emot barn.
I mitt tycke är det alltså inte ett övergrepp som är så stort att det skulle vara ett problem: att en misstänkt person som inte är åtalad och som inte är dömd inte får lov att ta emot ett barn från en kommun. Kommunerna måste ju själva kunna avgöra om det är lämpligt eller inte. Annars skyddar vi förövare.
Vad gäller register över familjehem tror jag inte att det med dagens system är några problem att ha ett register över alla godkända familjehem i hela Sverige och vilka kommuner som efter undersökning har godkänt dem som familjehem. Innan man blir familjehem godkänns man ju av en kommun. Man genomgår en viss prövning och testas ofta om man är lämplig eller inte.
Det bör inte vara jättesvårt att genomföra. Vi hade som sagt med detta i vår barndomsgaranti, som vi lanserade inför valet 2014. Precis som när det gäller garantin på en bil betyder inte en barndomsgaranti att ens barndom nödvändigtvis alltid är felfri, men om brister kommer till myndigheternas kännedom ska dessa göra allt de kan för att åtgärda dessa brister så fort som möjligt.
Då får det inte finnas flaskhalsar som gör att information inte går vidare från en myndighet till en annan, utan myndigheter måste kunna föra detta emellan sig. Det ska heller inte vara möjligt att flytta mellan kommuner och komma undan en utredning från socialen, som det faktiskt är i Sverige.
Det ska inte heller vara möjligt för olämpliga stödfamiljer att bara byta kommun och helt plötsligt kunna få nya barn som man har som inkomst snarare än att vara omhändertagande.
Mikael Eskilandersson (SD):
Regeringen ser alltså Allmänna arvsfondens tillgångar som offentliga bidragsmedel. Vi har också fått höra att medlen inte används på ett otillbörligt sätt, men det är kanske inte detta som är huvudfrågan. Huvudfrågan är om pengarna har använts på ett sätt som den avlidne hade gillat. Fru talman!
Jag anser att det finns all anledning för Sverige att ompröva beslutet att ta bort arvsrätt för kusiner, som ju var orsaken till att man tvingades införa Allmänna arvsfonden. Beslutet från 1928 är helt enkelt otidsenligt och omodernt. Först och främst har antalet kusiner som varje människa har minskat drastiskt i antal.
I början av 1900-talet var det inte ovanligt med sex till tio barn i en syskonskara, och antalet kusiner kunde då bli 20-30, vilket kan jämföras med dagens mer hanterliga två syskon och ett antal kusiner som snarare ligger på tre till sex.
Därmed har kanske det tyngsta argumentet som föranlett att man tog bort arvsrätten för kusiner försvunnit, nämligen att arvet splittrades i väldigt många små delar. Jag citerar ur propositionen från 1928: "Då kusinkretsen ofta är stor och det i dessa fall, då testamente ej föreligger, vanligen är fråga om små kvarlåtenskaper, kommer nämligen arvet att splittras i smådelar."
I dag är det snarare så att den person som avlider och inte har närmare släktingar än kusiner som kan ärva också har nära band till sina kusiner eftersom de är den personens hela släkt. Det är alltså inte jämförbart med en vanlig person med närmare släktingar som också är arvtagare.
Ett annat skäl som inte längre finns till att kusiner inte ska ärva var svårigheten att spåra kusiner som emigrerat, då stora delar av Sveriges befolkning hade flyttat utomlands. Fortfarande drömde människor om att möta lyckan på andra sidan Atlanten. Då var det inte helt lätt att spåra alla kusiner till en avliden i Sverige.
Dock är Sverige inte längre ett utvandringsland, som vi var för hundra år sedan, så problemet i sig finns i princip inte längre. Till detta ska läggas att ny teknik har gjort det väldigt lätt att hålla kontakt med kusiner på andra sidan Atlanten.
Särskilt Allmänna arvsfonden kan ses som ett skäl till att ge kusiner arvsrätten åter, då denna fond milt sagt inte följer den ursprungliga tanken utan ger pengar till sådant som ligger långt utanför "det uppväxande släktets underhåll och uppfostran", som det stod i den ursprungliga propositionen.
Fonden har också ibland genom domstolar och advokater roffat åt sig stora summor då testamenten funnits men dessa haft mindre brister. Vad vi har hört här i dag förstärker snarare bilden av att Allmänna arvsfonden inte alls är till nytta på det sätt som det var tänkt. Den har snarast blivit ett sätt för regeringen att lägga ännu mer resurser på meningslösa integrationsprojekt.
Mikael Eskilandersson (SD):
Problemet är regeringens ingångsvärde när det gäller arv. Regeringen utgår från att man vet när man ska dö, att man vet under vilka förutsättningar man ska dö och att man dessutom långt tidigare har funderat över vilka lagar som gäller. Om man inte vet detta tar staten ens tillgångar och gör dem till offentliga bidragsmedel.
För den som har barn är det självklart att utgå från att barnen ska ärva, men det är inte alls säkert att det blir så. En hel familj kan plötsligt utraderas i till exempel ytterligare ett bombdåd - ca 200 bombdåd drabbade Sverige förra året. Då finns det inte några barn kvar som kan ärva. Detta kan man inte gärna ha planerat för.
Att arvet då plötsligt ska hamna hos föreningar som Somaliska riksförbundet i Sverige, Skånes Horn av Afrika-föreningen eller Yalla Trappan är sällan i den avlidnes intresse. Allmänna arvsfonden bildades för att den skulle tillgodose det uppväxande släktets underhåll och uppfostran, som det så vackert hette.
I propositionen kom det även att nedtecknas som en särskild fond för främjande av barns och ungdoms vård och fostran. Nu hör vi regeringen prata om offentliga bidragsmedel. Hur går egentligen barn- och ungdomsvård och fostran ihop med Somaliska riksförbundet i Sverige, Skånes Horn av Afrika-föreningen eller Yalla Trappan? Jag får inte ihop det.
Mikael Eskilandersson (SD):
Tack, Morgan Johansson, för svaret! Kritiken mot bristerna i dagens system har tyvärr varit massiv. De har varit kända åtminstone sedan i början av 2014, när den tidigare justitieministern Beatrice Ask lovade åtgärder. Tyvärr är den drabbade gruppen utsatt på många sätt.
Dock är de drabbade inte tillräckligt många för att vara viktiga i en valrörelse, och detta är troligen den viktigaste anledningen till att så lite har hänt sedan 2014. Morgan Johansson hänvisar till en utredning som ska presenteras i februari 2021. En proposition kommer alltså troligen inte före valet 2022.
Detta betyder i praktiken att regeringen har valt att begrava frågan under hela denna mandatperiod också, precis som man inte fick fram några konkreta åtgärder under den föra mandatperioden. Jag kan bara beklaga detta. Riksrevisionens granskning ger flera förslag som går att genomföra omgående om man verkligen vill, men för att citera Ior i Nalle Puh : Alla kan inte, och somliga vill inte. Så är det bara. Fru talman!
Det finns ingen anledning att diskutera regeringens fortsatta begravning av frågan i fler inlägg, så jag har inte för avsikt att använda mina övriga inlägg.
Mikael Eskilandersson (SD):
Problemet är regeringens ingångsvärde när det gäller arv och arvslagar. Regeringen utgår från att människor vet när de ska dö, att de vet under vilka förutsättningar de ska dö och att de dessutom har funderat över vilka lagar som gäller redan långt tidigare.
Med denna logik kan man givetvis tycka att det ska vara vistelselandet och inte medborgarskapet som avgör vilka regler som ska gälla. Man kan också tycka att det ska finnas ett testamente om inte arvsordningen tilltalar den avlidne. De flesta människor har dock inte planerat sin egen död och har heller inte koll på exakt vilka regler som gäller.
Dessutom vet de inte alltid om vilka andra förutsättningar som påverkar. För den som har barn är det självklart att utgå från att barnen ska ärva, men det är ju inte säkert att det blir så.
Om hela familjen plötsligt skulle utraderas, kanske i ytterligare ett av de närmare 200 bombdåd som hittills har drabbat Sverige bara i år, finns det kanske inga barn kvar som kan ärva, vilket man inte gärna kan ha planerat för.
Att arvet då plötsligt ska hamna hos föreningar som Somaliska riksförbundet i Sverige, Skånes Horn av Afrika eller Yallatrappan är sällan i den avlidnes intresse eller ens i hans sinnevärld innan han dör. Allmänna arvsfonden bildades för att tillgodose det uppväxande släktets underhåll och uppfostran.
I propositionen från 1928 kom den att nedtecknas som en särskild fond för främjande av barn- och ungdomsvård och fostran. Hur detta går ihop med Somaliska riksförbundet i Sverige, föreningen Skånes Horn av Afrika eller Yallatrappan får Morgan Johansson gärna förklara för mig.
Det är också ett storstadsperspektiv att man står långt ifrån sina kusiner och att dessa därför inte ska vara arvsberättigade. Så ser det kanske ut i Stockholm och kanske även i Lund men knappast på vår landsbygd där många markegendomar har delats upp vid tidigare arvsuppgörelser och där kusiner numera lever som grannar med angränsande mark som under många århundraden ägts av samma släkt.
Att man vid en högre ålder och utan närmare släktingar än kusiner bör vara medveten om arvsordningen är visserligen sant. Men tyvärr dör inte alla vid en särskilt hög ålder. Inte heller är det alltid klart vilka arvingar som egentligen finns förrän det är för sent att skriva ett testamente.
Med regeringens logik borde alla som inte vill ge sitt arv till Somaliska riksförbundet i Sverige eller till Yallatrappan alltid skriva ett testamente som säger hur arvet ska fördelas om arvingar enligt svensk lag saknas. För vem vet egentligen vilka arvingar som finns i livet den dag som arvet ska fördelas.
Mikael Eskilandersson (SD):
Trots att det var ganska få gånger som kusiner blev föremål för ett arv var det tillräckligt många för att man över huvud taget skulle känna sig tvingad att bilda Allmänna arvsfonden. Det är ganska mycket pengar som Allmänna arvsfonden i dag hanterar.
Tyvärr kunde inte riksdagens utredningstjänst utreda exakt hur mycket pengar det skulle röra sig om som kusiner i stället skulle ärva, eftersom det inte fanns något register att utgå från. Jag har faktiskt försökt men har fått till svar att man helt enkelt inte kunde se hur mycket pengar det skulle bli. Däremot är det nog få människor som inte heller skulle ha kusiner i livet. Det finns en rättvisetanke bakom detta.
Att kusiner inte ärver innebär att om man råkar ha en moster, morbror, faster eller farbror i livet så ärver den. Men om den inte är i livet ärver givetvis inte denna moster, morbror, faster eller farbror. Det gör att kusinerna på den ena sidan kan få del av ett arv men inte kusinerna på den andra sidan, helt beroende på i vilken ordning denna moster, morbror, faster eller farbror råka dö.
Råkar morbrodern dö innan ärver inte den sidan med kusiner, och om fastern råkar dö innan ärver inte den sidan med kusiner. Det blir i princip en slumpgenerator, alltså att det blir slumpmässigt huruvida man får ett arv eller inte. Ofta handlar det ju om att morbrodern, mostern, fastern eller farbrodern har en ganska hög ålder. Oftast blir det därför i praktiken ändå kusinerna som tar över arvet.
Sedan finns det en poäng i det som Morgan Johansson säger om att de flesta andra nordiska länderna inte har kusinarv. Norge har kusinarv.
Sedan konstaterar han att det också kan finnas andra politiska aspekter så att detta ändå inte kommer att genomföras. Jag tycker att vi borde ta efter Norges exempel. Jag har svårt att se att Allmänna arvsfonden är en bättre lösning än att kusiner får del av arvet.
Mikael Eskilandersson (SD):
För att vara en mikroskopisk fråga är det förhållandevis många miljoner som man ändå förvaltar i Allmänna arvsfonden. En stor del av dessa pengar skulle inte hamna i Allmänna arvsfonden om kusiner hade arvsrätt. Så mycket kan man i alla fall konstatera. En av de största grupperna som får pengar från Allmänna arvsfonden är gruppen för integrations- och mångfaldsprojekt.
Jag vet inte om jag tycker att det riktigt går hand i hand med det som faktiskt var tanken med att man skulle verka för det uppväxande släktets välgång, det vill säga för ungdomsprojekt. Sedan kan jag också se att Allmänna arvsfonden lägger väldigt mycket pengar på allehanda allmänt välmenande projekt.
Men frågan är om det är rätt av staten att ta in pengar som skulle kunna ärvas av någon annan för att sedan dela ut dem till projekt som man själv tydligen tycker är bättre. Det handlar om rättvisa, att vi ska ha ett rättvist system som också är förutsägbart och där inte slumpen avgör vem som får arvet. Jag menar att det är betydligt mer slumpartat när moster, morbror, faster och farbror ärver men inte kusiner.
Det vore mer rimligt att dra gränsen efter kusiner. Då skulle båda föräldrasidorna få samma arvsmöjlighet. Det är inte slumpen som avgör hur arvet normalt fördelas. Om mina barn ärver får de ju 33 procent var, eftersom jag har tre barn. Det är inte slumpen som avgör det arvet.
Det är först när det inte finns bröstarvingar som det inte finns särskilt klara regler.
Mikael Eskilandersson (SD):
Först vill jag kommentera Ola Johanssons tuffa förhandlingar vad gäller resebolagen och problemen i resebranschen. Det är faktiskt Centerpartiet som har fällt vartenda förslag som vi har lagt fram och där vi som opposition har försökt göra någonting för resebolagen.
Än så länge har vi sett väldigt lite av att de tuffa förhandlingarna skulle ha lett till någon lösning. År 2020 har på många sätt blivit pandemins år.
Inom civilutskottets verksamhetsområde märks det kanske extra tydligt när man tittar på Allmänna reklamationsnämnden, som har fått in betydligt fler anmälningar än vanligt. Särskilt när det gäller resor och evenemang har anmälningarna rusat iväg. Regeringen har tillskjutit lite medel, framför allt för 2020, för att möta den ökade belastningen. Vi tror dock inte att regeringens tillskott är tillräckligt.
Vi tror definitivt inte, som regeringen verkar tro, att antalet ärenden kommer att minska nästa år. Därför vill vi göra en större satsning på Allmänna reklamationsnämnden. Faktum är att regeringen gör en besparing på nästan 3,5 miljoner nästa år på Allmänna reklamationsnämnden, jämfört med årets totala anslag på 55,5 miljoner.
Det nya anslaget för Allmänna reklamationsnämnden är i regeringens budget 52,1 miljoner, och vi sverigedemokrater höjer det med 2,5 miljoner extra till 54,6 miljoner. Det finns dock annat som regeringen gärna satsar pengar på nu under krisen. 3 1⁄2 miljon vill man lägga på att utveckla tjänsten Money from Sweden.
Att prioritera tjänster för att skicka pengar utomlands framför att hjälpa människor i Sverige som hamnat i tvist är för mig en mycket märklig prioritering. Denna tjänst är i högsta grad värd att ifrågasätta nyttan med över huvud taget. Vem använder den? Vad är det för pengar som förmedlas? Och vem är den slutliga mottagaren? Vi vet nästan ingenting om det.
Självklart finns det en stor mängd invandrare i Sverige som säkert kan ha behov av att skicka pengar till och från släktingar och vänner i andra länder. Men är det verkligen en statlig angelägenhet som alla skattebetalare i Sverige ska vara med och bidra till? Jag tycker inte det. Det är slöseri med resurser att svenska skattemedel ska användas för att hjälpa till att slussa ut pengar från Sverige.
Skattemedel ska användas för våra gemensamma intressen och för att bekosta vår gemensamma välfärd. Money from Sweden är definitivt en felsatsning ur alla aspekter. Även om 3 1⁄2 miljon inte är någon stor satsning i den budget som vi nu debatterar är det pengar som läggs på något som är direkt skadligt för landet i stort.
Denna typ av budgetsjälvskadebeteende bör vi eftersträva att eliminera. I dessa tider, då vi verkligen behöver prioritera vårt eget samhälle, är det om möjligt ännu mer fel. Fru talman! Avslutningsvis vill jag yrka bifall till vår reservation 1.