Finn Bengtsson (M):
Tack, Monica Green, för en viktig interpellation och tack, finansministern, för ett uttömmande svar beträffande alla de många åtgärder som alliansregeringen har satt in för att sänka trösklarna för inte minst unga att komma in på arbetsmarknaden. Då blir det lite förvånande att höra Monica Greens retorik, som jag strax kommer tillbaka till. Låt mig i finansministerns svar betona den mening där finansministern nämner att Monica Greens analys av problemet inte låter sig göras på det sätt som interpellanten gör.
Man kan inte enbart se till sysselsättningsutvecklingen sedan reformen infördes; det är så många andra faktorer inblandade. I finansministerns svar nämns finanskrisen naturligtvis. Den har varit en av de största bidragande orsakerna, men vi kan också konstatera att sedan vi tog över regeringsmakten från Socialdemokraterna har sjuktalen minskat till ungefär hälften. När fler människor står närmare arbetsmarknaden i stället för att sitta passivt i sjukförsäkringssystemen är det en faktor som påverkar hur sysselsättningen ser ut.
Vi ska vara glada för att man inte hamnar i en sjukskrivningssituation där man inte hör hemma. Det finns många reformer som är viktiga. Jag vill lägga till det viktiga som kom från socialförsäkringsministern i det här sammanhanget - 3 000 platser i Arbetsförmedlingen för att låta funktionshindrade få möjlighet att komma in på arbetsmarknaden. Det är faktorer som gör att vi skapar möjligheter till dem som står längst bort och har svårast att göra sig gällande på arbetsmarknaden.
Alla de här sakerna görs för att man ska kunna få en bättre arbetsmarknad för fler i samhället. Jag kommer tillbaka till själva arbetsgivaravgifterna som är en viktig del i systemet. Det är en intressant rubrik på interpellationen "Riktiga jobb eller bidrag till arbetsgivare". Fru talman! Jag stannar vid ordet "bidrag".
Arbetsgivaravgiften har utvecklats i de flesta länder, inklusive Sverige, till att bli större och större med tanke på det sociala ansvar man som arbetsgivare har för anställda. Det är helt rimligt. Men hur skulle det vara ett bidrag att försöka sänka trösklarna genom att bland annat tillmötesgå arbetsgivarnas önskemål om att få en del av den börda som de har att ta för sina anställda minskad?
Med den typen av retorik, som är väldigt populär i inte minst Socialdemokraternas munnar, är varje form av skattesänkning att ses som ett bidrag.
Om man har, som vi hade, världens högsta skattetryck och normaliserar det till att få det som i jämförbara länder i Europa, ett rimligt skattestryck, som dessutom Socialdemokraterna har tyckt sig kunna ställa sig bakom när det gäller jobbskatteavdraget, är det förvånande att man kan se detta som ett bidrag till, i det här fallet, arbetstagare. I den här interpellationen lyfter man igen frågan om att en sänkning av arbetsgivaravgiften skulle ses som ett bidrag.
Då måste frågan ställas: Vad är den optimala arbetsgivaravgiften? Skulle man på något sätt ha rätt att justera i system till att gynna olika individer och företag som har möjlighet att anställa folk utan att det ska uppfattas som att de får bidrag för detta? Från början har arbetsgivarna skyldighet att betala in sociala avgifter till bland annat staten.
Det innebär att man från början har en uttaxering av utgifter. Att se det som ett bidrag när man justerar den satsen nedåt är för mig en konstig retorik, som tyvärr Socialdemokraterna hemfaller till, när det egentligen syftar till att i det här fallet sänka trösklarna för framför allt unga att komma in på arbetsmarknaden.