KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Lilja (S):
Jag får också tacka ministern för svaret, även om jag hade hoppats på att ministern så här några dagar före jul skulle komma hit och säga att han ville satsa åtminstone 200 miljoner på arbetslivsforskning framöver. Men så blev det ju inte, och jag hade kanske inte väntat mig annat heller. Det förs en diskussion om hur stor andel av forskarna som har försvunnit, om det är hälften eller en tredjedel.
Det ifrågasätts lite grann i ministerns svar. Men det som i alla fall är helt klart är att en femtedel av professorerna, 33 procent av de disputerade och 32 procent av doktoranderna är definitivt borta från arbetslivsforskningen. Det står i den rapport som Fas har gjort. Sedan har man sagt att om man anger siffran 50 procent har man räknat in forskningsassistenterna. Av dem är det 84 procent som har försvunnit från arbetslivsforskningen.
Man kan naturligtvis fundera på hur viktiga forskningsassistenterna är för forskningen. Jag tror att de är ganska viktiga, precis som pressekreterare och andra medhjälpare är för en minister. Visst är de som finns runt forskaren också viktiga personer för att man ska kunna uppfylla sitt uppdrag. Faktum kvarstår: Många har försvunnit.
Josefin Brink tog upp kvalitetsdiskussionen. Precis som hon sade kan man i Fas utvärdering konstatera att arbetslivsforskningen har en internationell särställning i förhållande till Sveriges storlek. Svenska forskare bidrar med 8 procent av världsproduktionen av vetenskapliga artiklar om arbetshälsa och ergonomi.
Jag vet inte om vi har så god produktivitet i något annat ämne. Det har också många gånger förts en diskussion om att vi måste bibehålla kvaliteten. Som jag sade tidigare visar ju utvärderingar att den svenska arbetslivsforskningen håller en hög kvalitet. Ett sätt att hålla kvalitet är att man ska söka medel i konkurrens.
Det är väl något som vi alla tycker är bra. Men då förutsätts det också att det finns medel att söka. Vi kan konstatera, och det gör även Fas i sin utvärdering av svensk arbetslivsforskning, att de sektorsinriktade medel som kan sökas i fri konkurrens påtagligt har minskat.
Den minskningen kom inte bara efter nedläggningen av ALI, utan den minskningen påbörjades redan under den förra regeringen. Fas och arbetslivsforskningen i Sverige har även utvärderats internationellt. De internationella utvärderingarna säger så här beträffande finansieringen: För att kunna behålla den höga standarden på arbetsmiljöforskningen är det viktigt att särskilda medel anvisas till denna.
Det förefaller lämpligt att återgå åtminstone till den storleksordning på sökbara medel som fanns för fem år sedan. Sammantaget har de ekonomiska resurserna för arbetslivsforskning och antalet personer som jobbar med den typen av forskning minskat radikalt de senaste åren.
Då kvarstår frågan till statsrådet: På vilket sätt ska Sverige kunna bibehålla sin starka ställning när det gäller arbetslivsforskning, både nationellt och internationellt, i framtiden?
Lars Lilja (S):
Jag kan konstatera, precis som Lars Leijonborg gör, att vi har haft den här debatten ganska många gånger. Jag kan bara beklaga att statsrådet Leijonborg nu har fått Littorins problem i knät. Littorin såg till att Arbetslivsinstitutet lades ned. Det försvinner en massa forskning, och då hamnar det här problemet i knät på forskningsministern. Då är frågan om forskningsministern tycker att det här är viktigt eller inte.
Jag tycker att det är ganska intressant att höra Finn Bengtssons inlägg om de politiska förtecken som fanns kring nedläggningen av ALI. Det var många borgerliga debattörer som under lång tid hävdade, precis som Patrik Björck sade, att Arbetslivsinstitutet var något slags megafon för socialdemokratisk politik, vilket man naturligtvis hela tiden från den här regeringen har förnekat skulle vara någon av orsakerna till att man lade ned ALI.
Det var den kraftiga byråkratin som man skulle minska på. De 200 miljonerna var ett litet skämt. Jag hade inte några förhoppningar om den saken. Den här regeringen gick till val på att försöka råda bot på utanförskapet.
Vad utanförskapet beror på kan vi diskutera länge, måhända vid ett annat tillfälle. Men en del av utanförskapet beror sannolikt på hur arbetsmiljön ser ut, hur arbetslivet har utvecklats mot högre krav, mot mer stress, mot mer och mer enahanda arbetsuppgifter.
Det är klart att ett institut som jobbar, som Josefin Brink sade, direkt mot arbetsplatserna, som har goda kontakter med parterna på arbetsmarknaden i sin forskning skulle kunna bidra till att öka kunskapen om varför vi har fått det så kallade utanförskapet.
Nu säger statsrådet Leijonborg som en liten julklapp till Carina Hägg att det ska ske en kraftig satsning på forskning när det gäller mäns våld mot kvinnor, vilket jag naturligtvis tycker är bra.
Men jag förväntar mig att Finn Bengtsson framför en allvarlig kritik mot det förslaget till forskningsministern här och nu, eftersom han nyss har sagt att den här typen av politiskt styrd forskning ska vi inte ha. Men det får vi väl se när Finn Bengtsson äntrar talarstolen.
Jag tycker också att det är viktigt att statsrådet funderar lite grann på hur den här forskningen ska säkras i framtiden. Vi har ännu inte fått något svar på det. Jo, vi har fått ett svar, och det är att man ska tillföra forskningen 900 miljoner de närmaste tre åren. Jag tycker att det är bra - jag applåderar det. Sverige ska ligga i framkant när det gäller satsningen på forskning.
Du pratar, som sagt var, också om att många av forskningsmedlen ska sökas i konkurrens. Men då är det oerhört viktigt att det finns medel att söka. Som jag sade i mitt tidigare inlägg har medlen att söka forskningspengar från i konkurrens för den här typen av forskning kraftigt minskat. Då är det naturligtvis oerhört svårt att nå resultat även om man skulle vilja.
Därför tror jag fortfarande att det är viktigt att det finns öronmärkta pengar för den här typen av forskning så att man kan fortsätta att driva forskningen i Sverige på ett så effektivt och bra sätt som man har gjort hittills.
Lars Lilja (S):
Till Finn Bengtsson får jag bekänna att jag beklagligt nog inte har något track record som forskare. Däremot tar jag mig friheten att ha en del synpunkter på vad vi borde göra. Vi kan konstatera när det gäller forskning, som statsrådet också var inne lite grann på, att marknaden inte klarar av att hantera alla och prioritera rätt hela tiden. Därför är det viktigt att vi gör detta, till exempel när det gäller klimatforskningen. Det är jättebra!
Vi kan i alla fall konstatera, och det gör Fas i sin utvärdering, att antalet forskare har minskat med 30 procent. Man backar med ungefär 213 miljoner i resurser mellan 2007 och 2009 när det gäller arbetslivsforskningen. Man vet inte hur länge de 70 procent som är kvar och som fortfarande jobbar med denna typ av forskning kan hålla på med det.
I mitt hemlän Västerbotten tog Umeå universitet, landstinget och Umeå kommun ansvar för ett antal forskare i tre år, sedan vet vi inget om finansieringen. Det är viktigt att Fas tillförs resurser så att vi kan bevara denna forskning.
När vi nu inte har ett arbetslivsinstitut kan det vara en god idé att lägga ut delar av dessa resurser på duktiga universitet, alltså någon form av centers of excellence när det gäller arbetslivsforskningen. Det är bra om vi kan hitta en sådan lösning eftersom vi nu så att säga har förlorat ALI. Det viktiga är sedan att samordna de forskningsresultat som man så småningom kommer fram till.
Det skulle möjligtvis kunna göras av till exempel ett partssammansatt råd, alltså arbetstagare och arbetsgivare gemensamt, som tillsammans kunde sammanställa detta och framför allt få ut forskningsresultaten så att de gör nytta i samhället.
Lars Lilja (S):
Jag tackar folkhälsoministern för ett mycket ambitiöst svar på min fråga. Tyvärr tycker jag att svaret är ganska innehållslöst just när det gäller konkreta åtgärder.
Det första som har hänt sedan vi debatterade frågan i våras är att den så kallade Stadsektionen har börjat genomföra sitt projekt med de dopningsfria gymmen i Stockholmsområdet. Det är naturligtvis mycket bra att det har kommit i gång.
Det andra som har hänt är att det har bildats en samordningsfunktion inom departementet för att jobba just med dopningsfrågor. Men jag har några funderingar när det gäller samordningsfunktionen. Vad har den för direktiv? Vad har den för initiativrätt? Vilka krav kan den ställa på myndigheter att på allvar jobba med frågorna?
Finns det inte en risk att allas ansvar blir ingens ansvar när man gör en sådan här organisation? Statsrådet säger i svaret att en rad insatser har kommit i gång när det gäller kampen mot dopning. Vilka insatser är det förutom dem som jag nyss har nämnt?
Är det inte så att det under det senaste året i princip inte har hänt någonting vare sig när det gäller arbetet mot dopning eller när det gäller arbetet mot narkotika över huvud taget? Den aktionsplan som den förre narkotikasamordnaren Björn Fries presenterade den 13 december 2006 är nu över ett år gammal.
Där fanns ett stort antal förslag för att motverka användningen av dopningspreparat inom åtta olika områden. Nu har det gått ett helt år, och jag kan inte se att det har hänt särskilt mycket utifrån de förslagen. Jag vill att ministern berättar för mig vad som konkret kommer att hända det närmaste året.
Vad kommer konkret att ske förutom att arbetsgruppen ska fortsätta att fundera? Hur ska ni göra? Vad ska ni göra? När ska ni göra det? Det tycker jag är relevanta frågor. Att detta är viktigt framgår inte minst av en artikel i DN som publicerades i höstas.
Precis som ministern säger ser man nu en annan bild, nämligen att de som missbrukar dopningspreparat också missbrukar olika narkotikapreparat. Dopingjouren säger att detta inte alls stämmer med den bild man har haft tidigare. Enligt polisen finns missbrukarna i alla områden - innerstaden och förorterna.
De anabola androgena steroiderna - som det rätta namnet är, vilket för övrigt inte står korrekt återgivet på något ställe i svaret - är den fjärde största drogen i Sverige. Det är vanligare än både kokain och heroin. Polisen säger att den gör stora beslag, ofta i samband med narkotikabeslag.
Psykologer och rättsmedicinare oroar sig kraftigt för kombinationsmissbruket, som kan leda till extrema våldshandlingar. Vi har sett ett flertal sådana under tidigare år. Än en gång: Vad kommer i praktiken att hända det närmaste året? Vi har redan nu förlorat ett år i praktisk handling.
Lars Lilja (S):
Jag tycker också att det är bra att man nu gör en treårssatsning och att det preventiva arbetet sker på längre sikt. Däremot handlar det om ungefär lika mycket pengar per år som Mobilisering mot narkotika hade. Det är inte mer pengar i kronor och ören, men satsningen är däremot lite långsiktigare. Det tycker jag är mycket bra.
Jag tycker också att det är viktigt att vi har kunskap sådana här gånger. Det är viktigt att vi jobbar med kunskapsinhämtning. I andra sammanhang vill den här regeringen gärna fatta beslut på vetenskaplig grund. Jag tror att det är minst lika viktigt i de här sammanhangen. Kunskapsbehovet är oerhört stort i de här sammanhangen.
Vi vet otroligt lite om behandlingsmetoder och metodutveckling. Vi har inga bra sätt för kunskapsspridning. Det förekommer en bra verksamhet i Örebro, Göteborg och Stockholm, precis som statsrådet säger, men det är där.
Och det sker inte på regeringens initiativ, utan det är på intresserade personers egna initiativ som detta händer. Det är en av de saker som bekymrar mig i det här sammanhanget. Björn Fries gjorde ett bra arbete och presenterade aktionsplanen mot missbruk av hormonpreparat, precis som statsrådet säger. Men den presenterades den 13 december 2006.
Det har gått 13 månader sedan dess. Det fanns ett antal förslag, och jag kan inte se att några av dem har blivit verklighet sedan dess annat än det här gymprojektet, som jag tycker är oerhört viktigt.
Om man famlar i mörkret lite grann och inte riktigt vet var man ska börja hade man faktiskt kunnat satsa på kunskapsinhämtning. Man kunde ha avsatt lite forskningsresurser för att försöka ta reda på hur man jobbar effektivt med prevention och framför allt hur man jobbar med behandling. Det är också avgörande för de personer som hamnar i det här missbruket.
En annan fundering som jag har är om statsrådet har några kontakter med Justitiedepartementet när det gäller straffsatser och liknande för illegal hantering av dopningspreparat. Vi vet att polisen ser att mängden dopningspreparat ökar väsentligt i tillslagen, men det är inte tillräckligt prioriterat därför att straffvärdet är för lågt.
Här kommer vi in på kriminella ligor och kriminella gäng som använder den här typen av preparat när de ska begå våldsbrott och annat. Här är vi fortfarande inne på kunskapsinhämtningen. Jag tycker att man borde ha kunnat komma i gång med det betydligt tidigare. Sedan inser jag naturligtvis att det tar tid att få fram resultat.
Men jag hävdar ändå att vi har förlorat minst ett helt år när det gäller att skaffa oss kunskap för att kunna bedriva ett effektivt antidopningsarbete.
Lars Lilja (S):
Statsrådet hänvisar till CAN:s statistik kring bruk av anabola androgena steroider. Här har vi ett metodproblem åter igen. Vi pratade om kunskapsinhämtning. Det visas, åtminstone i tidigare erfarenheter, att debuten när det gäller missbruk av hormonpreparat ofta sker i åldern mellan 20 och 30 år.
CAN:s analyser grundar sig ofta på yngre åldersgrupper, alltså gymnasiet. Vi vet också att antalet män som numera mönstrar och gör värnplikten minskar kraftigt. Därför har vi ett metodproblem när det handlar om att få relevanta siffror på hur stort det här missbruket är.
Jag skulle ändå vilja veta hur mycket pengar regeringen har avsatt för forskning kring de här frågorna under det gångna året. Statsrådet hävdar ju att det pågick en hel del kunskapsinhämtning. Då vill jag veta: Hur mycket har regeringen avsatt för att det ska bli resultat och bra behandlingsmetoder när det gäller missbruk av hormonpreparat?
Visst är det så att man inte alltid har pengar att göra det man vill. Det känner vi till både statsrådet och jag. Däremot tror jag att man möjligtvis inom ramen för Mobilisering mot narkotika hade kunnat använda lite mer än 2 miljoner för att utveckla den verksamheten. Jag har ganska mycket kontakt med folk som jobbar med de här frågorna.
Alla känner en frustration över att vi inte vet tillräckligt. Vi saknar kunskap, och vi saknar ekonomiska resurser för att kunna gå vidare. Man upplever helt enkelt en kraftig frustration över att ingenting har hänt på ett helt år.
Lars Lilja (S):
Frågan handlar om vad kulturministern vill göra för att stärka svensk idrotts kamp mot dopning. Jag kan konstatera att det är ingenting. Det är en tydlig reträtt som leder till minskade ambitioner. Samtidigt kan jag dela kulturministerns uppfattning. Jag tycker att Riksidrottsförbundet gör ett mycket bra arbete mot dopning. Sverige är förmodligen ett av de framgångsrikaste länderna på det området.
Men för den skull kan man inte slå sig till ro. Det oroar mig i det här svaret. I en DS-skrift från 2002 tog den dåvarande regeringen fram fyra huvudpunkter för att bekämpa dopning. Det första var att öka antalet kontroller. Det andra var att förstärka utbildning och information som påverkar attityderna mot dopning samt ökad kunskap om problemet.
Det tredje var att förbättra samverkan mellan olika samhällsinstanser. De fjärde var att alla gym ska sträva efter en dopningsfri miljö. Det jag tänker mest på och tror är viktigast i sammanhanget är antalet tester. I alla andra sammanhang är vi överens om och hoppas att antalet lagöverträdare minskar om risken att bli upptäckt ökar.
Därför sätts tusentals fartkameror upp. Dessutom vill vi ha fler poliser, och vi vill ha fler människor som jobbar mot brottsligheten. Det är lite grann så vi tänker. Då är det alldeles tydligt att antalet kontroller är en viktig åtgärd.
I den departementsskrivelse som jag hänvisat till fanns målsättningen att från år 2002 öka antalet kontroller med 500 per år för att år 2005 uppnå målet 4 500 kontroller. Det där fungerade bra. Från år 2002 till år 2004 ökade vi antalet kontroller från 3 000 till 4 000. Men år 2005 tog det stopp. Då var det återigen 4 000 kontroller.
År 2006 minskade antalet kontroller till 3 500. Också nu är vi nere på 3 500 kontroller. Orsaken till det har att göra med att priset för de här kontrollerna ökar. Sverige är med och har stöttat Wadas arbete, World Anti-Doping Agency's arbete.
De presenterar de krav som de ställer på medlemmarna när det gäller bland annat testningsverksamhet. År 2005 ökade kraven. Man var tvungen att göra mer sofistikerade analyser, vilket innebar att testerna blev dyrare. Alltså fanns det inte pengar till att fortsätta att öka antalet tester.
Det kan konstateras att idrottsanslaget legat kvar på samma nivå under åren 2006, 2007, 2008 och 2009. Det har alltså inte hänt någonting med idrottsanslaget. Det är från det som pengarna till arbetet mot dopning ska tas.
Om vi har samma anslag under hela mandatperioden innebär det i praktiken en rejäl minskning av anslaget med 3-4 procent - det är ju rimliga kostnadsökningar. Det innebär att anslaget minskar med 12-16 procent under mandatperioden. Med sådana förutsättningar är det naturligtvis problematiskt för idrotten att på ett bra och framgångsrikt sätt bedriva en antidopningsverksamhet.
Jag talar nu om idrottsanslaget - inte om Idrottslyftet eller andra delar av verksamheten - därför att det är därifrån som de här pengarna tas.
Lars Lilja (S):
En prioritering av en fråga betyder ofta att ökade anslag följer med - detta för att kunna utöka arbetet. I det här fallet hävdar jag att det fortfarande är så - ja, jag vet att det är så - att anslaget till Dopningskommissionen och antidopningsarbetet är konstant. Det har inte ökat. Det innebär per automatik att man inte kan göra lika mycket som man tidigare har gjort.
Det sker mycket - det är sant - men det sker hela tiden inom samma anslagsram. Rimligen kan man då inte göra så mycket som man skulle önska göra. Statsrådet talar om den arbetsgrupp som finns. Ja, den är intressant. Den är tillsatt och ska naturligtvis jobba.
Men problemet är att det för ungefär ett år och tre månader sedan fanns en färdig handlingsplan om hur man skulle kunna jobba mot dopning både inom och utanför idrotten - en handlingsplan framtagen av Mobilisering mot narkotika. Handlingsplanen låg på Regeringskansliet i ett år utan att man gjorde någonting.
Det man nu har gjort är att man har tillsatt arbetsgruppen vars verksamhet vi inte vet så mycket om. Så småningom får vi väl se vad den kan åstadkomma. Det enda man har gjort är att man har dragit i gång ett samarbetsprojekt mellan ett antal gym i Stockholm, inom det så kallade STAD-projektet. Det är naturligtvis bra, men ingenting annat har hänt. Det har alltså funnits en färdig handlingsplan. Ändå har man inte gjort någonting.
Så länge jag lever kommer jag att hävda att jag tror att det är viktigt att fler prover inom idrotten bidrar till ett minskat antal dopade idrottsmän. Jag är orolig, för jag vet hur man jobbar med de här frågorna. Man jobbar mycket gentemot idrottsutövare på lite högre nivå.
Men jag tror att det här problemet, tyvärr, är stort bland ganska många på lägre nivå inom vissa idrotter. Jag delar idrottsministerns - idrottsministern i det här fallet - uppfattning att detta är ett samhällsproblem också i övrigt. Men den diskussionen har jag haft med Maria Larsson, och den kommer jag att fortsätta att ha med henne.
Det som också bekymrar mig är att Wadas nya regelverk inte har antagits. I november 2007 hade man en konferens i Madrid och jobbade då med en ny antidopningskod, ett nytt regelverk för hur antidopningsarbetet ska ske. Eftersom Sverige är en stark tillskyndare av Wada är det vår uppgift att följa det här regelverket. Vi kan konstatera några saker.
Testerna blir dyrare därför att fuskarna blir mer och mer sofistikerade. Vi som för den här kampen måste ligga före fuskarna, inte efter fuskarna. Det är otroligt viktigt. Dessutom ska den här koden implementeras, vilket kommer att ta tid och kraft från antidopningsgruppens arbete.
Det kommer nya regler när det gäller idrottsutövarnas vistelserapportering som kommer att innebära ökad administration och fler administrativa arbetsuppgifter för antidopningsgruppen. Det är viktiga arbetsuppgifter som måste göras men sannolikt kommer att ta både ekonomiska och personella resurser från huvuduppdraget, det vill säga att göra tester och informera. Det här bekymrar mig oerhört mycket.
Jag är övertygad om att om kampen ska kunna fortsätta att vara effektiv och bra krävs ytterligare resurser.
Lars Lilja (S):
Dopingkommissionens verksamhet finansieras ur idrottsanslaget. Vi har sett i budgetarna att anslaget har varit oförändrat under mandatperioden, och det innebär de facto en besparing. Vi ska också ha klart för oss att Riksidrottsförbundet och Riksidrottsstyrelsen naturligtvis slits av andra prioriteringar. Specialförbunden är naturligtvis intresserade av att få mer anslag för sina verksamheter.
Specialförbundens anslag och anslag till dopningsarbetet får konkurrera med varandra, vilket naturligtvis kan vara lite olyckligt. Jag nämnde departementsskrivelsen. Stora delar av RF:s dopningskommission var med där. Det var utifrån det arbetet som vi hade målet att uppnå 4 500 kontroller, vilket jag tror att man även i dagsläget skulle vilja göra.
Nu når vi inte det målet utan det blir ca 3 500. Där kommer man in på nästa fråga. Hur påverkar det Dopinglaboratoriet i Huddinge? Laboratoriet måste ha något slags kritisk massa för att överleva och ligga på topp för att fortsätta vara ackrediterad. Då är det också viktigt att antalet kontroller hålls uppe så att man klarar den delen.
Anser idrottsministern att det är viktigt att vi har Dopinglaboratoriet i Huddinge och att vi kan hålla ett ackrediterat laboratorium i Sverige? Jag nämnde konkurrensen om medel. Det förekommer en diskussion, och frågan har i andra länder lösts så att just antidopningsorganisationen är frikopplad från den nationella idrottsrörelsen.
På så sätt ska man slippa konkurrera och trovärdigheten ska öka. Är det något som idrottsministern har funderat på? Hur skulle idrottsministern ställa sig till en sådan lösning?