KBLab/rixvox huggingface dataset:
Peter Hultqvist (S):
Det pågår ett arbete inom Regeringskansliet, säger Andreas Norlén. Det pågår ett arbete med att lägga ned statlig verksamhet och service över hela landet. Just nu tillspetsas den situationen extra mycket.
I ST Press senaste nummer står det att sänkt service är enda alternativet, att Försäkringskassan måste minska personalstyrkan med 1 000 personer och att alla lokala kontor ska läggas ned. Sedan säger en medarbetare: Det har varit stora ord, men i dag känner jag faktiskt oro för den lilla människan. Så ser verkligheten ut i detta pågående arbete.
Det är försämrad service på landsbygden och på orter runt om i hela landet. Stuprörstänkandet i de statliga myndigheterna sätter många gånger stopp för utvecklingen mot fungerande lokala serviceenheter. Det har talats om utredning, det har talats om beredning och det har kommit sådana här besked gång på gång under många år, men det har blivit väldigt lite resultat.
Nu senast har Högdahls utredning skickats ut på remiss. Den har fått ett mycket stort stöd runt om i hela landet, men de som säger nej, de som inte vill, är Försäkringskassan, Arbetsförmedlingen, Skatteverket och Saco. Vad finns det för trovärdighet i att regeringen ska nå fram i detta, när dagens besked är att Försäkringskassan lägger ned de lokala kontoren och slår bort grunden för hela det här arbetet?
Vad finns det för anledning att tro att regeringen kan eller egentligen vill ta initiativ till ett arbete i den riktning som Lars Högdahls utredning föreslår?
Peter Hultqvist (S):
Vi har under ett antal år framfört stark kritik mot Försäkringskassan när det, ur medborgarperspektiv, gällt servicen och hanteringen av den enskildes problem i sjukdomssituationen. Det måste Andreas Norlén känna till. Inte kommer det som nu sker inom Försäkringskassan att lägga grunden för någon bättre personlig service eller närmare kontakt. Det är naivt att föra ett sådant resonemang.
Det är att tro på någon sorts blå dunster. Den typen av luftbubblor spricker så fort verkligheten gör sig påmind. Betänkandet och vår reservation handlar om de lokala servicekontoren där Försäkringskassan är en fundamental del eftersom den är så medborgarorienterad. Sedan kan vi i tidningen läsa att lokalkontoren ska läggas ned och att tusen personer ska bort.
Om man tar bort lokalkontoren tar man bort grunden för hela reformarbetet. Vad har jag för anledning att tro att det som Andreas Norlén redovisar som någon sorts regeringsuppfattning ska bli verklighet, att det ska finnas lokala servicekontor, när man tar bort grunden som är en viktig pusselbit i hela tänkesättet? Det är ju inte realistiskt.
Det blir som att man försöker lura folk genom att ge en bild som sedan över huvud taget inte stämmer med verkligheten. Sanningen är den att det över landet går en rationaliseringsvåg av centralisering av de statliga myndigheterna, och då drabbas landsbygden på ett negativt sätt.
Jag skulle rekommendera en kontakt med organisationen Hela Sverige ska leva eller med inlandskommunerna för att få en grundläggande orientering av upplevelsen av den statliga servicen runt om i landet, av den nära medborgarorienterade servicen i vardagen. Vad finns det för trovärdighet i det som Andreas Norlén nu redovisar?
Peter Hultqvist (S):
I sitt svar till Gustav Fridolin säger Anders Borg så här: "Efter en ökning under ett antal år, framför allt till följd av det svenska ordförandeskapet, är antalet anställda i år tillbaka på samma nivå som 2006."
Jag får det till en ökning med 401 anställda, och hur 401 skulle kunna utgöra en minskande trend har jag svårt att se. Jämför man med siffran 2 829 och jämför den med siffran 3 723 måste jag komma fram till att det är en rätt rejält hyfsad ökning som har fortsatt. Så ser läget ut.
Då ifrågasätter jag om det som Anders Borg säger i sitt svar verkligen är korrekt och i så fall var han har fått den siffran ifrån och hur det har räknats ut. Den siffra jag tog upp nu är vad som har meddelats konstitutionsutskottet i dag på förmiddagen från Regeringskansliet. Så ser läget alltså ut. Det skulle jag vilja klara ut, alltså på vilken grund du hävdar att det har skett en minskning i Regeringskansliets totala omfång.
Det är en intressant fråga att ta tag i för Anders Borg. Det är ju så att ett ökat antal personal ökar kostnaden. Statsförvaltningen har ju stora krav på den statliga verksamheten. Vi kan se att i Sollefteå har man under de senaste åren tagit bort ca 150 arbetstillfällen som utgjorde kompensation för två regementsnedläggningar.
Det handlar bland annat om Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, skatteenhetens växel och Distansapoteket. Nu har man 14 jobb kvar.
Det är Försvarets hundavelsstation som tydligen ska läggas ut på någon sorts privat entreprenad, vilket man håller på och förbereder i någon sorts nyliberal anda. Man har alltså stora rationaliseringskrav så att man till och med slår undan grunden för tidigare lokaliseringar och tar bort jobb från drabbade orter. Det är den ena delen av verkligheten.
Den andra delen av verkligheten är att Regeringskansliet expanderar. Sedan kommer vi till ytterligare en del av verkligheten. Det är att vi aldrig har haft en så stor regering som vi har i dag. Man har inrättat nya ministerposter. Det är en rekordstor församling med europeiska mått mätt.
Börjar man titta på den hemsida regeringen har kan man se att Anna-Karin Hatt, Maud Olofsson och Eskil Erlandsson alla är inblandade i ämnesområdet regional tillväxt. Vi har alltså tre ministrar som är med och rör i samma gryta. Är det rationellt? Hur ser motiven ut för sådant här?
Vi kan se hur Erik Ullenhag, som benämns som integrationsminister, har ett diffust ansvarsområde med ansvar för samordning och utveckling av frågor om de mänskliga rättigheterna på nationell nivå. Samtidigt är Nyamko Sabuni chef för Integrations- och jämställdhetsdepartementet. Samtidigt är det så att Jan Björklund blir inblandad i integrationsfrågor i förskolan. Känns det här rationellt? Är det effektivt? Är det genomtänkt?
Är det bra hushållning med pengarna? Jag tror att ni har en del att reda ut.
Peter Hultqvist (S):
Dina siffror om Regeringskansliet är mycket intressanta, Anders Borg. De siffror jag presenterat är de som regeringen levererat till konstitutionsutskottet och som tagits upp på mötet i dag. Dem som du nu har läst upp i kammaren ska jag nogsamt ta del av i protokollet. Sedan får vi ställa dem mot de siffror som regeringen i annat sammanhang har uppgett.
Detta tyder på att ni inte har ordning på era siffror i vare sig Finansdepartementet eller Regeringskansliet som helhet. Det är lite allvarligt att man presenterar en bild för KU och Anders Borg sedan står i kammaren och läser upp andra i och för sig betydligt högre siffror än de som vi fått i KU. Det skapar en bild av en rätt rörig situation i den förvaltning som lyder under statsminister Reinfeldt. Det är ett mycket intressant läge.
Jag ska följa upp de siffror som Anders Borg redovisar, och vi ska även försöka få fram vad som kan betraktas som korrekta besked från Regeringskansliet. Detta sagt om siffrorna. Sedan tycker jag att ministern glider undan detta med Schlingmann lite väl lätt.
Instruktionen för statssekreterare är att deras huvudsakliga uppgift är att närmast under departementschefen och övriga statsråd i departementet leda arbetet i departementet. Vad jag förstår finns det ingen särskild instruktion när det gäller Schlingmanns tjänst. Vad är det för grupp människor han leder? Vad är det för chefer han ansvarar under? Vad är det han lyder under som har en departemental gång i sammanhanget?
Det skulle vara intressant att veta. Jag tror att det finns all anledning att fortsätta att titta på detta med Schlingmann. Man kan fundera över var gränsen går mellan det som partier ska göra och det som ska göras i ett regeringskansli. Det är en intressant fråga att fundera över, och möjligen kan den så småningom få sitt svar.
Peter Hultqvist (S):
Det står illa till med svensk järnväg. En rapport från Trafikverket helt nyligen visar att järnvägen inte möter upp mot kundernas förväntningar. Kapacitetssituationen i dagens järnvägssystem är mycket ansträngd. Infrastrukturen åldras snabbare än vad dagens nivå på underhåll och reinvesteringar klarar av att motverka.
Situationen förvärras eftersom kraven på järnvägens kapacitet hela tiden ökar. Den nationella planen innehåller inte tillräckliga åtgärder för den kapacitetsökning som krävs för att hålla jämn takt med den ökade efterfrågan. Så ser verkligheten ut.
Några fakta som ytterligare stärker den bilden är att punktligheten för persontrafik mellan åren 2008 och 2010 har minskat från 92 procent till 87 procent. Punktligheten för godstrafik har på samma tid minskat från 76 procent till 66 procent.
Antalet inställda tåg har ökat med 130 procent från 12 000 till 29 000. Det måste man betrakta som ett mycket allvarlig läge. Regeringen måste inse det, eftersom det får negativa effekter för bland annat den svenska exportindustrin.
Det finns stora exportföretag som har förlorat kunder på grund av förseningar, vilket hotar jobben, investeringarna och framtiden i de viktiga företagen. Det är ett resultat som vi kan notera efter den senaste vinterns stora problem med förseningar. Nu talar infrastrukturministern om en historisk satsning fram till 2021.
Hon närmast skryter över de pengar som avsatts för drift och underhåll, men i verkliga världen upplevs det inte på det här sättet. Gapet mellan regeringens propagandabild och den upplevda verkligheten är stor. Jag vill påminna lite om historien sedan 2006.
När det körde ihop sig ordentligt i Stockholm, Mälardalen och Västsverige under vintern 2006 tog Banverket och SJ själva initiativ till en så kallad kraftsamling.
Genom att dammsuga Banverkets konton och dra in på annat, exempelvis reinvesteringar, fick man fram 500 miljoner extra per år, 2007-2010, för bland annat akut felavhjälpning i storstadsregionerna. Nu har regeringen avbrutit den här satsningen. Åter ser vi att felavhjälpning tar längre tid, vilket leder till blockeringar och förseningar i tågtrafiken långt utanför storstadsregionerna.
Samtidigt har man minskat med cirka en halv miljard på reinvesteringarna. Pengarna för drift och underhåll 2011 räcker inte. Dessutom har man fått 19 mil Botniabana och en Citytunnel att ta ansvar för. Sanningen är att det är för lite pengar. De räcker inte.
Vi har ett järnvägsnät där hela bandelar behöver bytas ut, där sliprar behöver bytas ut och där en femtedel av kontaktledningarna är för gamla. Så ser verkligheten ut. Sedan har vi en finansminister som pratar om att det har satsats för mycket på järnvägen och att det är dags att växla över till väg.
Fakta om att det inte fungerar tillfredsställande och att det sker en successiv försämring är så tydliga att man inte kan blunda för den verkligheten. Min fråga till ministern är: Kommer det mer resurser, så att nedslitningen och den successiva försämringen av svensk järnväg kan upphöra?
Peter Hultqvist (S):
Jag vet inte om det är Anders Borgs syn att vägar är viktigare än järnvägar och att det är dags att satsa på vägen i stället för järnvägen som gäller eller om det är de lite vaga förhoppningar som Elmsäter-Svärd försöker sprida omkring sig, att hon ska göra allt hon kan, jobba hårt och så vidare.
Det är möjligen så att vi får avvakta en kommande match i någon sorts intern budgetberedning i regeringen och se vem som har gått vinnande ur den striden, om det blir finansministern eller Elmsäter-Svärd. Åtminstone skulle Elmsäter-Svärd i sitt sista anförande kunna svara på om hon delar finansministerns uppfattning att det är dags att växla över från järnväg till väg. Det skulle vara intressant att höra en kommentar på den punkten.
Sedan kan jag bara konstatera att i vår alternativbudget har vi 101 miljarder mer att disponera fram till 2021, vilket också innefattar en ökad satsning på drift och underhåll. Man kan fråga sig varför regeringen drar ned en halv miljard på reinvesteringarna. Det är inte riktigt riktigt att göra på det sättet. Det är inte riktigt klokt, därför att det leder till en situation med en ökad förslitning och en ökad försämring av stora mått i järnvägsnätet.
Vad som skulle krävas är egentligen lite visioner och framåtanda.
Det han tog initiativ till sedan var en gigantisk satsning och utbyggnad av svensk järnväg, i en minst sagt vansklig ekonomisk tid dessutom. Han banade väg för någonting nytt. Kan Elmsäter-Svärd bryta med finansminister Borgs passiva linje kan vi ta ett steg framåt.
Peter Hultqvist (S):
Det är just det som Attefall beskriver som är problemet. Jag tror att regeringen har en svag position när det gäller att åstadkomma detta. Det pratas om självständiga myndigheter som vill organisera sig själva, rationaliseringstryck, teknisk utveckling och gamla lösningar. Sedan drar man fram hela bilden av varför detta ska vara så svårt och varför det inte går. Därmed bekräftar Attefall sin egen tafatthet i frågan.
Sedan kommer man till själva cloun: Det är ej enbart positiva omdömen i remissomgången. Var är den politiska viljan? Var finns den? Var står Attefall egentligen här? Är Attefall ett rö för vinden när det gäller remissinstansernas eventuella åsikter? Finns det någon egen linje som går ut på att vi ska göra detta?
En bedömning finns med i analysdelen på s. 75-91 där man har analyserat medborgarperspektivet och utgått ifrån människornas behov. Jag förstod att Attefall menade att det var något som saknas i den här utredningen, men det är ändå berört här. Där står det att trots politiska signaler under lång tid bedrivs kommunal och statlig service bara undantagsvis i lokal samverkan.
För att tillgång till offentlig service ska skapas enligt de politiska målen och i ett medborgarperspektiv krävs en strategi för service i samverkan med styrning som verkar ovanför de enskilda myndigheterna och sektorsintressena. Det som krävs här ett politiskt initiativ och någon sorts inriktning i sammanhanget som ställer sig över de hinder som Attefall redovisar.
Min fråga är igen: Är du beredd att verka för ett kontor i varje kommun, det vill säga 290 kontor i landets alla kommuner, och för att vi har en statlig service som är representerad i vardagen hos människor?
Peter Hultqvist (S):
Först får jag börja med att gratulera ministern till sitt nya uppdrag som en av de tre ministrar som i olika varianter ansvarar för regionala tillväxtfrågor i Sverige. Det jag tänker ta upp är en historia som sträcker sig tillbaka till den tid då Åsa Torstensson hade ansvar för dessa frågor. Det gäller en man som heter Lennart Karlsson i Ulriksberg i Ludvika kommun.
Den 24 april 2009 meddelar Telia Sonera att hans telefonabonnemang sägs upp. Han erbjuds i stället Telia Fastmobil. Det beskrivs enligt de handlingar som han då får som en mer driftsäker lösning med högre kvalitet. Lennart Karlsson accepterar erbjudandet, och det bekräftas också i ett brev från Telia Sonera.
Den 19 juni samma år skickar Telia Sonera en formell uppsägning av Lennart Karlssons fasta telefon. Samtidigt meddelar man följande, vilket blir lite konstigt: Vi kan inte erbjuda dig Telia Fastmobil. Detta skriver man trots erbjudandet som han tidigare har tackat ja till.
Man skriver: Vid täckningskontroll har vi konstaterat att det inte finns tillräcklig täckning där du bor för att använda Telia Fastmobil. Det uppstår naturligtvis en viss frustration kring detta.
Lennart Karlsson tar kontakt med Telia och Post- och telestyrelsen, men faktaförhållandet blir att han saknar telefon i Ulriksberg från den sista september. Vi har det grundläget att Telia har erbjudit en tjänst som inte fungerar, och när den inte fungerar lämnar man abonnenten åt sitt eget öde.
Det tycker jag är orimligt. Detta har tagits upp med bland annat Åsa Torstensson och andra. Beskedet är att om man inte är skriven på en adress eller har den som fast bostad har man inte rätt till telefon. Problemet är bara att Lennart Karlsson är skriven på den här adressen. Han bor där under större delen av året.
Men trots detta är det fortfarande nej när det gäller hans rätt till telefon. Detta är märkligt. Det måste vara något fel i uppföljningen från regeringens sida när det uppstår den här typen av fall. Det är inte så att Lennart Karlsson är ensam om det i det här landet. Det problemet finns i olika delar av Sverige.
Det finns i Norrbotten, i Sörmland, i södra Sverige och på lite olika orter. Det handlar om 70 000 fasta abonnemang som ska avvecklas under sju åtta års tid. Det är en stor operation. Det är väl så att man inte riktigt har kontroll över det som händer och effekterna. Men exemplet Lennart Karlsson blir något absurt.
Han erbjuds en tjänst och tackar ja till tjänsten, och sedan existerar inte tjänsten. Därefter får han reda på att han ska vara skriven på adressen. När han är skriven på adressen får han också då nej. Min logiska fråga i sammanhanget blir: Vilka åtgärder avser ministern att vidta för att lagen ska gälla även i praktiken?
Peter Hultqvist (S):
Det var ett mycket intressant svar av ministern. Det innebär att det är fullt acceptabelt att erbjuda Lennart Karlsson Telia Fastmobil och marknadsföra det som en mer driftsäker lösning med högre kvalitet.
När han har accepterat denna lösning säger man: Vi kan inte erbjuda dig Telia Fastmobil, för vid täckningskontrollen har vi konstaterat att det inte finns tillräcklig täckning där du bor. Den typen av hantering blir i det här skenet acceptabel även om det sunda förnuftet egentligen säger någonting annat.
Vi ser alltså att vi har problem över hela landet. Att klara ut Lennart Karlssons telefonproblem är förmodligen förknippat med en mindre insats. Det är säkert inte särskilt dyrt. Det handlar nog om att installera en utomhusantenn eller liknande. Ett företag som uppträder på det sättet borde kunna ordna det.
Är lagstiftningen inte, trots att Lennart Karlsson är skriven på den adressen, tillräcklig kan man fundera på om det inte är dags att se över lagstiftningen. Vi har över hela landet exempel på människor som hamnar mellan stolarna och som tycker sig vara byråkratiskt omänskligt hanterade. De ser att det sker en nedrustning på det här området.
Jag tycker att de många exemplen från verkligheten, som är mycket enkla att vidimera genom att man själv gör sig en tur i Glesbygdssverige, visar att den här frågan inte är väl skött och att till och med regeringen gömmer sig bakom lite väl luftiga formuleringar och har en tro på att det löser sig av sig självt och att aktörerna agerar mer änglalikt än vad de i verkligheten gör.
Sedan kan man fråga sig varför anslaget för upphandling av sådan här telefoni i sådana här fall till PTS har minskat.
Peter Hultqvist (S):
Det är inte bara här och nu. Det är också vad som är om 10, 20, 30, 40 år. Materielsystem har en oerhört lång livscykel. Det kräver därför en oerhört lång planering. Det kräver därför resurser, och det kräver strategi och planering. Så ser det ut. Så är verkligheten.
Det är därför bra att regeringen eller regeringssidan nu förhoppningsvis äntligen sätter kraft i jobbet med att ta fram nationella säkerhetsintressen. Men vad är det som är kontroversiellt med de så kallade branschprogrammen? Vi är nu överens om utvecklingsprogram på de här specificerade områdena, som så småningom kommer fram. Jag tycker inte att det är förmätet att tala om de sakerna.
Vågar vi som politiker aldrig driva några frågor, utan underordnar oss på olika sätt någon sorts marknadsdogmer eller synpunkter som någon annan har bestämt, fullgör vi inte vårt uppdrag på ett bra sätt. De här utvecklingsplanerna blir ju grundstrukturer för det som man kan kalla för branschprogram.
Den här retoriken kring att vi i dag säger nej till branschprogrammen kan jag alltså inte hålla med om. Jag ser att vi har börjat vägen mot branschprogram så småningom, och jag ser att det successivt har kommit in lite mer av realism i alliansrepresentanternas bedömningar. Men det har varit en hård diskussion för att komma dithän. Det började förra våren när vi skulle ta ett yttrande till riksdagen som vi också var överens om.
Vi har förlorat oerhört mycket tid. Ni skulle ha gjort det här jobbet för länge sedan, precis som andra länder har gjort. Men det har ni inte gjort. Jag frågar mig varför det här inte har blivit av. Kan vi nu lita på att det blir resultat och att saker händer?
Peter Hultqvist (S):
I andra länder har man löst det här med nationella säkerhetsintressen för länge sedan. Tyskland är ett sådant land. Om vi får vara med i det här och kan påverka långsiktigt avgörs egentligen av vad vi gör för sorts ordentligt grundarbete när det gäller det här, om vi vågar oss på att definiera det här i någon bredd.
Vi har, tycker jag, intagit en oerhört marknadsliberal position där vi har hamnat sist, i stort sett, av dem som agerar. Vi har väntat och väntat, och nu har ni pressats till en situation där ni äntligen har gått med på att vi ska göra någonting åt de här nationella säkerhetsintressena. Sedan har ni gått med på att vi ska göra de här utvecklingsprogrammen, som jag ser som en början på en struktur där vi går mot branschprogram som är nödvändiga.
Men ska Sverige hävda sig bland annat när det gäller det som Cecilia Widegren pratar om som inte har lett till särskilt mycket än, då krävs det ett betydligt starkare engagemang, en större uppryckning och en djupare insikt om den svenska försvarsindustrin, de långa utvecklingstiderna och att vi orkar fram med den här typen av definitioner.
Därför är det inte förmätet att föra den här typen av debatter, och det jag skulle vilja veta nu är: När bedömer Cecilia Widegren att vi kan börja se resultat i den här frågan? När kan vi börja få se rapporteringar till utskottet av det här? När bedömer regeringen att vi ska kunna börja sammanfatta någonting och när vi ska kunna börja förankra något som skulle kunna presenteras som nationella säkerhetsintressen?
År efter år har nämligen gått, och ingenting har hänt. Därför får Cecilia Widegren ursäkta att jag är lite misstänksam mot just förmågan att sätta riktig eld och fart i detta oerhört viktiga arbete som andra har gjort för länge sedan, men där vi ligger i sista löpet.
Peter Hultqvist (S):
Det fanns ett spår i Allan Widmans anförande. Först var det marknaden som skulle fungera och vara effektiv, driva ned priserna och så vidare. Sedan kom han in på att det kunde ligga någonting i min beskrivning av hur det egentligen fungerar. Men det berörde han inte så mycket.
Det kanske är så tyngden i den här marknaden ser ut, att länder sluter sig samman, handlar med varandra, skapar beroenden i förhållande till andra länder och att det finns en aktiv agenda för att kringgå de här berömda regelverken som ni blåser upp till nästan evangeliska höjder.
Oavsett vad man tycker om de här upphandlingsreglerna är det nog så att vissa anstränger sig väldigt mycket för att komma runt dem. Det är de största. Andra, som vi, som av någon anledning tror oss kunna vara bäst i klassen, hamnar nästan i ett bakvatten av naivitet.
Jag upprepar det jag sade till Cecilia, de nationella säkerhetsintressena i Sverige borde ha varit avklarade för länge sedan. Det är inte så enkelt som att säga att det här sköter personalen på Försvarsmakten. Ytterst måste det vara en politisk ambition att klara det här. Nu har vi träffat en politisk uppgörelse, och det står i det här betänkandet att detta ska tas fram. Vi kommer från vår sida att följa frågan oerhört noggrant och kräva resultat.
Blir det inte resultat kommer det naturligtvis att bli debatt och spektakel kring detta. Då kommer vi att vara mycket tydliga. Sedan är det fråga om utvecklingsprogrammet, som inte kan handla om så mycket annat än att försvarsmakt-stat-försvarsindustri på något vis går ihop och tittar på hur vi långsiktigt utvecklar materiel. Att utveckla den här typen av materiel är väldigt långsiktigt.
Det går inte på annat sätt än att jobba på det viset om man ska vara realistisk och även konkurrenskraftig.