Camilla Sköld Jansson (V):
Jag vill börja med att ansluta mig till kritikerkören över regeringens politik på det här området. Som det ser ut nu kommer väl Thomas Bodström att få en plats i historieböckerna och bli ihågkommen som den minister som inte drog sig för att genomdriva förslag som innebar stora inskränkningar i den personliga integriteten och i värnandet av privatlivet. Jag instämmer också i de invändningar och frågeställningar som har kommit fram hitintills i interpellationsdebatten.
När det gäller sakfrågan som står på dagordningen i dag, buggningen, har ju inte regeringen lyckats övertyga om att behovet finns av att införa en åtgärd som innebär ett sådant stort intrång. Inte heller verkar det finnas intresse för regeringen av att lyssna till kritik från lagråd och andra när det gäller rättssäkerhet, integritet och även de oklarheter som finns när det gäller rättssäkerhet och integritet. Det gäller också de oklarheter som finns vad gäller gränsdragningar gentemot yttrandefrihet och meddelarskydd.
Som grädde på moset är man inte ens beredd att avvakta och låta Integritetsskyddskommittén säga sitt. Jag menar att regeringens politik på området är mycket problematisk ur demokratisynpunkt. Tyvärr är handlingskraften betydligt större när det gäller inskränkningar av fri- och rättigheter än när det gäller att försvara och utveckla fri- och rättigheter. Det är det perspektivet som jag vill lyfta in i debatten.
Det speglar på ett så tydligt sätt regeringens agenda när det gäller frågor om fri- och rättigheter och om hur regeringen ser på hur samhället ska förhålla sig till det som vi som medborgare yttrar i olika sammanhang. Om man inte har bevisat nödvändigheten av att göra de här stora inskränkningarna kan man dagligen se att det finns behov av att gå den motsatta vägen. Jag vill lyfta fram tre exempel för att belysa regeringens politik.
I dag har vi ett grundlagsskydd när det gäller yttrande- och meddelarfrihet för anställda och andra i offentlig verksamhet. Där vet vi att det brister i tillämpning. Vi vet att människor inte vågar prata med medierna. Vi vet att det förekommer att anställda får skriva på olika former av tysthetslöften, helt i strid med grundlagen.
Det här har vi påtalat för regeringen och försökt förmå Bodström och regeringen att vidta åtgärder, att utbilda i de här frågorna och att säkerställa att grundlagen faktiskt följs. Vi har inte fått någon respons. I dag har vi en lagstiftning som säger att i en offentlig verksamhet som flyttas över och läggs ut på entreprenad byts rätten till yttrandefrihet och meddelarskydd ut och ersätts med lojalitetsplikt gentemot arbetsgivaren.
Vi har envetet legat på regeringen för att de anställda i entreprenadverksamhet ska omfattas av samma rättigheter som de offentliganställda. Vad svarar då regeringen Bodström? Nej, det är för tekniskt. Det är för komplicerat. Olika intressen står emot varandra. Man tar inte i frågan. Det finns flera andra sådana frågor. Mönstret är detsamma. När det gäller förändringar som försvarar eller utvidgar rättigheter är det ett hinder.
Då är det tekniskt komplicerat, och olika intressen står mot varandra. Man ska ta olika hänsyn. Men när det gäller att företräda intressen åt det andra hållet, som inkräktar på fri- och rättigheter, är det inte fråga om att det är tekniskt komplicerat eller att man ska lyssna. Då är det handling som gäller. Min fråga till Thomas Bodström i den här interpellationsdebatten är: Hur tänker sig regeringen bokslutet för den här mandatperioden?
Är bokslutet det att regeringen under mandatperioden endast visar upp en räcka repressiva åtgärder som inkräktar på den personliga integriteten? Eller kan regeringen tänka sig att ansluta sig till Vänsterpartiets uppfattning och agera för att utvidga yttrandefriheten och meddelarskyddet? Jag menar att det är en fullt relevant fråga i sammanhanget.