Finn Bengtsson (M):
Det är intressant att höra Mikael Dambergs upprördhet inför ett problem när han i interpellationen beskriver hur han vill skydda majoriteten av personalen mot avknoppningar. Låt oss fråga Mikael Damberg hur han känner i fråga om ansvaret för de skolpliktiga barnens och de behövande patienternas rättigheter.
Om vi tittar på sjukvården ser vi att Sverige efter tolv års socialdemokratiskt styre nu har de längsta vårdköerna i Europa och den sämsta tillgängligheten alla kategorier - patienterna kommer inte till vården. Vi är, kort sagt, bäst på att vara sämst. Vi behöver någonting nytt. Det ville också svenska folket som valde en alliansregering, som nu kommer med förslag om detta. Det är klart att Mikael Damberg är upprörd.
En förändring som gör det bättre kommer naturligtvis inte opåkallat eftersom Socialdemokraterna har cementerat en struktur som varken gynnar skolpliktiga barn eller behövande patienter. Men det är detta man vill åstadkomma med reformer. Då handlar det också om att titta på hur man ska förbättra tillgängligheten.
Sverige har, herr talman, ur ett europeiskt och internationellt perspektiv en fullständig låsning vid finansiären, som vi är överens om när det gäller sjukvården, men bedriver samtidigt en nästan monopolistiskt utförd sjukvård där personalen naturligtvis har funnit sig i att sitta i den strukturen därför att de inte har haft något val.
Vad det nu handlar om, och som inte stämmer i interpellationen, är om personalen ska sätta sig på tvären vid de tillfällen då det finns bara en enda som motsätter sig resten av personalens vilja att gå med på den förändring som ska öka tillgängligheten genom att det blir konkurrens i utförarledet. Här beskrivs det lite försåtligt att ett fåtal anställda ska köra över en majoritet. I de flesta fall handlar det precis om att en majoritet också vill någonting annat.
Men Mikael Damberg har inte förmågan att se att det krävs att man ibland går på majoritetsbeslut när man ska ändra ett system. När det sedan gäller lagen om offentlig upphandling har man inte, i oviljan att ändra ett system som inte levererar hälso- och sjukvård till patienterna, kunnat reformera de lagrum som styr den här typen av behov av avknoppningar och annat.
Här tänker alliansregeringen nytt och fräscht, vilket gör att man tittar över dessa lagrum. Servicetjänster är inte samma sak som att upphandla toalettpapper eller tvättlappar, Mikael Damberg.
Det här handlar om tjänster där man på ett helt annat sätt har skaffat sig en unik position, det vill säga den personal som har jobbat år eller decennier med en verksamhet och som själv har kommit till insikt om att man nog vet bättre hur man ska driva verksamheten än de ofta toppstyrda politiska organisationer som man redan har känt sig vanmäktig under och vill frigöra sig från.
De har naturligtvis ett unikt företräde, som inte alltid bejakas i lagen om offentlig upphandling på grund av att den är mycket mer inställd på kapitalvaror än på avancerade servicenäringar, vilket naturligtvis såväl skola som hälso- och sjukvård innebär. Kort sagt blir jag lite upprörd när jag hör den indignation som Mikael Damberg spelar upp när han sätter personalen framför kunderna, i det här fallet de skolpliktiga eleverna och patienterna.
Det är klart att vi ska tänka på personalen, men för en gångs skull kanske vi kunde sätta patienterna i fokus. Vi behöver i detta fall ha patienter som kan välja fritt, och ska de kunna välja fritt måste det finnas en större mångfald än vad vi har i dag. Avknoppningsförslaget är bara ett av många led i en förändring som är nödvändig för det här landet för att mer likna internationella förhållanden och mer likna de förhållanden där patienten har en bättre tillgänglighet i vården.
Detta motsätter sig Mikael Damberg, med en delvis försåtlig beskrivning av att alliansregeringen nu kör över en majoritet. Det handlar om att övertyga personal om att även gå med på en majoritetslösning där de själva är positiva men kanske någon enstaka person sätter sig på tvären.