KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Lindholm (MP):
Jag tycker att det är viktigt att vi håller oss till fakta. De decennier av osäkerhet på energipolitikens område som Ola Johansson hänvisar till var den period då man hade en blocköverskridande överenskommelse mellan Centerpartiet och Socialdemokraterna. Det här var Vänsterpartiet över huvud taget inte inbjudet, inte heller Miljöpartiet. Vi var aldrig inbjudna i den blocköverskridande energiuppgörelse som vi har haft i Sverige och som har gett säkerhet och stabilitet sedan 70-talet.
Ola Johansson hävdar att utöver de nämnda 12 miljarderna skulle det finnas ett krav på försäkringar. Man ska läsa på. § 30: En innehavare av en svensk anläggning ska ha en ansvarsförsäkring eller se till att annan ekonomisk säkerhet ställs. Det handlar alltså inte om några ytterligare pengar, utan det står i lagen hur man kan garantera dessa 12 miljarder.
Som Margareta Cederfelt påpekade tidigare handlar det inte om belopp utan om dragningsrätter. Det är lite mer komplicerat. I den här lagtexten har man valt att först förklara det hela, och sedan talar man om euro i den svenska lagtexten. Det är alltså belopp som kan variera lite, men det finns en förklaring. Jag tycker att det är viktigt att vi inte vrider på fakta.
Jag kan också säga till Ola, vilket jag inte hann tidigare, att ordet obegränsat finns med en gång i lagstiftningen. Då handlar det inte alls om något belopp över 12 miljarder. I denna lagstiftning är det mycket klart och tydligt att det handlar om 12 miljarder, ingenting därutöver. Det obegränsade ansvaret är att om en bonde får sin mark förstörd och den marken är värderad till 12 miljarder har han rätt till hela summan 12 miljarder, inte bara en andel av den.
På det viset är det obegränsat, alltså upp till det fulla värdet. Men när det gäller ordet obegränsat i den här lagstiftningen har ni blivit lurade av Andreas Carlgren. Det har ingenting med något totalbelopp att göra.
Jan Lindholm (MP):
Socialdemokraterna har haft en energiuppgörelse sedan 1977 med Centerpartiet. Men okej - vi kan lämna det. Oavsett vad Ola Johansson nu påstår att han har sagt finns det inte något ansvar utöver de 12 miljarderna. Det gör inte det.
Då kommer frågan här: Anser Centerpartiet att det nu är helt okej att villkoren är så olika för aktieägarna i Vattenfall, Eon och Fortum? Det förhåller sig ju på det sättet att ni inte accepterar idén om ett ansvarsgenombrott. Ni gör inte det.
Och ett ansvarsgenombrott föreligger när det gäller staten som aktieägare, eftersom allt ansvar utöver dessa 12 miljarder - nu är det 3 miljarder som Sverige ska vara med och dela på med de andra europeiska länderna därutöver - alltså överskridande belopp, hamnar på aktieägaren staten i Vattenfall. Alltså råder det ett ansvarsgenombrott.
Nu har debattörerna från regeringssidan sagt att de inte förstår. Det är väl ett sätt att försvara sig om man inte vill förstå, för det här är väldigt enkelt. Vi har tre bolag, huvudägare till Oskarshamn, Forsmark och Ringhalsgruppen, och de äger lite olika delar. Aktieägarna i det ena företaget får betala allt utöver 12 miljarder. De andra slipper betala en enda krona utöver 12 miljarder. Det är väl väldigt enkelt att förstå.
Alltså råder det faktiskt ansvarsgenombrott för aktieägarna till Vattenfall men inte till de andra. Är det rättvisa konkurrensförhållanden? Hur mycket skulle det kosta att försäkra det här ansvaret? Det är inte utrett. Det är ett gigantiskt stöd till ägarna av Eon och Fortum, men inte till Vattenfall. Är det vettigt som ägare att ha en sådan ägarstyrning?
Jan Lindholm (MP):
Den här debatten handlar om skadeståndsansvar, i huvudsak skadeståndsansvar för kärnkraften. Det är inte någon energipolitisk allmändebatt, även om företrädarna för regeringssidan har försökt att föra debatten dit. Det är viktigt att vi har rätt uppgifter om saker och ting. De bolag som i lagstiftningen kallas för anläggningshavare är inga dotterbolag till vare sig Vattenfall, Eon eller Fortum. De är självständiga bolag.
De ägs inte bara av de här tre bolagen utan även av andra bolag. Jag vet att i Fortum ägs 1 procent av Skellefteå Kraft - detta är bara en kuriosakunskap. Det är de här bolagen som tecknar detta enligt lagen mycket tydliga ansvar.
Det uppgår till ett antal dragningsrätter, som enligt lagstiftningen motsvarar 1,2 miljarder euro, alltså ungefär 12 miljarder kronor, brukar vi säga. Ansvaret är alltså begränsat till detta belopp. Det finns inget därutöver. Att prata om försäkringar är bara bullshit.
Att ordet "obegränsat" används i lagstiftningen beror på att för den skada som inträffar är man ansvarig upp till hela dess värde. Men när de 12 miljarderna är slut finns det ju inga mer pengar att ta av. Det är detta som vi i oppositionen diskuterar. Det är därför vi vill ha ett ansvarsgenombrott, och det är därför det blir så fel när ni från regeringssidan frågar vilket takbelopp vi ska ha i stället.
Vi vill ju ha ett ansvarsgenombrott, och vi vill alltså ha ett obegränsat ansvar på riktigt. Då försöker ni konstruera ett fantasifoster och säga att det inte går, men detta finns redan i Tyskland. Där finns det en lagstiftning separat för just anläggningshavare och ansvarsgenombrott i just den relationen. Därför tycker jag att de argument som ni har i betänkandet är felaktiga och grundar sig på osaklighet.
Jan Lindholm (MP):
Det man från majoritetens sida säger i betänkandet är att detta skulle drabba aktiebolag i annan verksamhet i Sverige. Det har vi aldrig för avsikt att det ska göra. Vi vill ha en särskild lagstiftning just för den här verksamheten, just för ägarna till anläggningshavarna - inte till aktieägarna i Scania, Volvo eller liknande. De berörs inte av det här.
Vi menar att det är orimligt att man under de här åren kan lyfta ut oerhörda värden ur den här verksamheten. Man gör det inte genom utdelning utan genom att man har vad man kan kalla för ett oligopolförhållande. Man styr alltså priserna på den el man får från de här anläggningarna, som man därigenom tjänar mycket pengar på. De kan göra detta utan att ha ansvar.
Där menar vi att vi måste ha ett ansvarsgenombrott, så att det faktiskt är de bolag som sitter på resurserna som blir betalningsskyldiga om det händer något - utöver de 12 miljarderna som de måste garantera i en försäkring. Någon ska betala därutöver, och det ska inte vara de svenska skattebetalarna. Det är vår avsikt.
Jan Lindholm (MP):
Det är ett intressant resonemang som Ola Johansson för. Men jag tycker inte att det är så komplicerat som han försöker göra det. Aktieägarna i de anläggningshavande bolagen, alltså de som äger anläggningshavaren, måste naturligtvis räkna med detta. Det skulle faktiskt kunna stå i den här lagen; det skulle inte behöva vara mer komplicerat än så. De får naturligtvis räkna med att det är en högriskaktie som de har köpt. Den kanske blir värdelös.
Men jag menar att det förekommer på aktiemarknaden att folk förlorar de pengar de har investerat. Låt oss säga att det nu skulle vara så att Ola Johansson äger aktier i Fortum eller Oskarshamns kraftbolag. De kan faktiskt bli värdelösa i ett sådant här läge. Jag tycker inte att det är märkvärdigt.
Jan Lindholm (MP):
Jag tycker väldigt illa om den härskarteknik som bygger på att man felciterar sina debattmotståndare och vill få dem att framstå som okunniga. Nina Lundström sade att man i dag inte kan ombilda ägarlägenheter till hyreslägenheter och försökte få det att framstå som att Amineh Kakabaveh skulle ha sagt något sådant.
Det hon sade var att regeringen har tillsatt en utredning vars syfte är att utreda möjligheterna till detta. En annan sak från den senaste replikväxlingen: Vem i oppositionen skulle ha påstått att det inte skulle vara tillåtet med några hyreshöjningar alls i samband med renoveringar? Jag tycker att det är en tråkig debatteknik, och jag hoppas att vi inte ska behöva se så mycket av den. Jag brukar påpeka sådant ibland när jag tycker att det händer saker som inte borde ske i kammaren. Men jag har också några frågor.
Nina Lundström avslutade med att kommentera mitt debattinlägg och sade att det behövs så mycket mer om man ska bygga ett samhälle än att bara bygga fastigheter. Tyvärr misstolkade jag den tidigare talmannens signal om att vi skulle börja klockan tre, så jag missade en del anföranden, men av Nina Lundströms anförande och det förra anförandet från regeringssidan kunde jag ändå konstatera att man inte har några idéer om hur man ska åstadkomma ett ökat byggande.
Om man nu från Folkpartiets sida har insett att det faktiskt behövs mer än att bara bygga fastigheter skulle det vara intressant att veta hur - om politik inte är ett verktyg som fungerar, hur ska man göra då? Man kan ju bara tänka tillbaka på den här staden. Vad gjorde man på 1950-talet för att bygga den infrastruktur som gör att den här staden faktiskt fungerar i dag. Det var mycket tuff politik. Det var ingen marknad.
Jag är intresserad av att veta hur ni tänker.
Jan Lindholm (MP):
Frågan kvarstår. Vilka verktyg? Det har vi fortfarande inte hört någonting om. Annars var det mycket bra. Det är klart att man inte ska låsa in stadsutveckling. Men hur gör man det? Det gör man bland annat genom tuff styrning i detaljplaner. Det är nämligen väldigt svårt att förändra vissa boendeformer. Vi kan tänka oss till exempel ett område där det är övervägande bostadsrätter. Hur ska man kunna få en näringslivsutveckling i de fastigheterna?
Det är mycket svårare att göra avtal med varje bostadsrättsinnehavare än med en ägare till en hyresfastighet. Det är bara ett exempel. Vi i utskottet var i Finland för några år sedan och tittade på detta. Där har man enorma svårigheter att göra om små lägenheter till större lägenheter för att man har just den här ägandeformen. Det finns på många håll i världen exempel på hur de här inlåsningarna i ägda bostäder försvårar utveckling av samhällen. Jag har en fråga till.
Det här med möjligheterna att bo kvar handlar bland annat om hur skattesystemet ser ut. Före valet 2010 hade vi frågan uppe i civilutskottet. Då var alla partier överens. Alla partier var överens om att vi måste ha en skattemässig neutralitet mellan upplåtelseformerna. Jag har inte sett någonting i den vägen från regeringens sida.
Däremot har parterna - Fastighetsägarna, Sabo och Hyresgästföreningen - presenterat en utredning. De hävdar att en hyresrätt på tre rum - jag tror att den var på 85 kvadratmeter - är missgynnad motsvarande 2 000 kronor per månad. Det är ganska mycket pengar när vi nu pratar om hyreshöjningar på 50-60 procent. Avser Folkpartiet att göra någonting åt det här? Ni har ju ändå en fot inne i regeringen.
Jan Lindholm (MP):
Jag försöker hinna med att läsa på, men det är svårt för oss i de små partierna. Ni i de större kan ju dela upp jobbet. Ni har större möjligheter att göra det. Ändå slås jag rätt ofta av att när ni argumenterar så argumenterar ni mot någon sorts påhittad verklighet och inte mot vad som faktiskt gäller. Det här förslaget handlar ju inte om kvotering. Margareta Cederfelt talar om kvotering i sitt huvudanförande.
Bara för att få er att förstå vad det handlar om tänker jag läsa innantill ur kommissionens förslag. Där står faktiskt så här: För att uppnå målet i punkt 1 - målet är alltså 2020 och 2018 - ska medlemsstaterna vid urval av icke verkställande styrelseledamöter "se till", det är den hårdaste formuleringen som finns, att det leder mot målet.
Alla de åtgärder som Margareta Cederfelt räknade upp i svaret på Jonas sista fråga är sådant som skulle kunna vara åtgärder för att "se till" att man når målet. Om man från regeringens sida känner sig säker på att de åtgärder som man redan har vidtagit kommer att leda till att man lyckas med det här betyder ju direktivet ingenting för Sveriges räkning.
Därför måste frågan ställas: Anser alliansregeringen att det här är en viktig fråga på EU-nivå? Där måste vi väl ändå vara överens om att om man nu tror att vi lyckas i Sverige, utan att göra något mer än vi redan gör, kommer man att lyckas med det i övriga Europa, och är det någonting som vi borde ta ansvar för?
Jan Lindholm (MP):
Margareta Cederfelt valde mycket noggrant att inte svara på min fråga. Jag frågade huruvida man från alliansregeringens sida har något ansvar för att det här målet nås på EU-nivå.
Sedan kan jag besvara lite grann av argumentationen från Margareta Cederfelts sida genom att fråga: Är det så att företag i Norge, Tyskland eller Frankrike går väldigt mycket sämre än i Sverige därför att ägarna har ett annat inflytande än ni vill ha i Sverige? Är det så? Jag är mycket tveksam till att det skulle gå att leda i bevis.
Dessutom vill jag, herr talman, påpeka ett annat fel i argumentationen från allianssidan. Man pratar om att vi har nått så långt i Sverige. Men då ska man veta att av de 23-24 procenten kvinnor som sitter i bolagsstyrelser är det faktiskt så att det finns två kvinnor som sitter i över 2 000 bolagsstyrelser. Det ligger speciella tekniska orsaker bakom det.
Man ska vara väldigt försiktig med att använda statistik. Återigen frågan om var besluten ska fattas. Har vi ambitionen att vara med i EU, som jag har förstått att man har på allianssidan - ni är inte emot EU, utan ni vill att vi ska vara med där - måste vi väl ta ansvar för hela EU, eller hur? Det här handlar ju om ett ramverk för hela EU.
Det står inte att vi "ska" införa den ena eller andra lagen utan att vi ska "se till" att införa regelverk som når målet. Om vi tror att vi redan har gjort det, varför då säga nej till ett regelverk som kanske skulle kunna få fler länder inom EU att åtminstone påbörja det arbetet mot målet, som vi faktiskt inte har så lång tid kvar att nå. Det är sex år till 2018.
Jan Lindholm (MP):
Jag tycker att argumentationen haltar. Lars Tysklind argumenterar att frågan sköts bättre på nationell nivå och att de regler som ska leda till detta ska utformas efter hur verkligheten ser ut i respektive land. Jag undrar om Lars Tysklind har läst förslaget.
I förslaget står det att varje land självt ska utforma regelverk som ser till att man når målet. Det står att medlemsstaterna ska bestämma vilka sanktionssystem som behövs. Det kan vara helt olika, och man ger några förslag men säger inte hur det ska se ut. Medlemsstaterna ska se till att bolagen rapporterar in hur det går, och så vidare.
Man kan inte någonstans i förslagen hitta någonting som inskränker möjligheterna för länderna att var för sig ha helt olika system för att nå målen. Det här handlar om att länderna egentligen förbinder sig att nå målen. Det är i praktiken det som alliansregeringen säger nej till genom att anse att frågan inte ska hanteras med någon form av överstatlig samordning. Det är vad det handlar om.
Folkpartiet har en gång i tiden varit partiet som har stått för jämställdhet. Jag tycker inte att man kan se det i dag. Menar Lars Tysklind och Folkpartiet att vi inte har något ansvar i den europeiska gemenskapen för att stötta utvecklingen? Jag kan inte tolka det på annat sätt.
Lars Tysklind nämnde till och med att det finns länder där man inte har kommit särskilt långt, knappt någonstans alls. Vore det inte bra med ett gemensamt yttre ramverk som gör att länderna var för sig måste skapa system där de rapporterar in hur det går så att vi får en bild, så att vi med hjälp av politiska beslut kan styra ytterligare?
Jan Lindholm (MP):
Jag tycker att det var ett bra svar, och jag uppskattar det. Jag hoppas att det verkligen leder till en omprövning.
Här handlar det för länderna om att anpassa sig till ett ramverk. Det är tydligt att man utformar det på nationell nivå. Generellt har vi i Miljöpartiet inte någon tilltro till att reglera saker på EU-nivå, men det gör man inte här. Det här är ett avancerat sätt att skapa en kravmekanism, och sedan sker regleringen faktiskt på nationell nivå.
Därför är det enkelt att trots en skepticism till regelverk på EU-nivå säga att just den här modellen innebär faktiskt inte någon inskränkning av vår självständighet i fråga om att nå målet. Tvärtom är det ett stöd för oss att på den nationella nivå faktiskt tvinga oss att hitta formerna. Om det visar sig om tre år att vi inte har kommit så långt måste vi på nationell nivå vidta ytterligare åtgärder för att leva upp till det vi har förbundit oss till på EU-nivå.
Det är så jag tycker att man ska arbeta. Jag hoppas att Folkpartiet också tycker att det är ett bra sätt att arbeta på.
Jan Lindholm (MP):
Först vill jag bara säga: I Miljöpartiet betraktar vi jämställdhetsfrågor som sociala frågor. Jag vet inte hur ni i Centerpartiet definierar dem. Men för oss är det inte fråga om någon förändring i att driva jämställdhetsfrågor att vi skriver att sociala frågor är viktiga.
Att jag i mitt anförande har tagit upp villkoren för företag beror på att jag är mån om att den EU-kris som vi har nu inte ska förvärras, förlängas, komma tillbaka och så vidare. Då är det viktigt att vi är med och tar ansvar för att förutsättningarna i alla EU-länder är goda för att vi ska få bättre företagsklimat. Då är jämställdhetsfrågan en av de viktiga frågorna. Herr talman!
Jag klagar på att man är dåligt påläst. Det är väl ett retoriskt knep man använder. Men nu har Ola Johansson åtminstone fyra gånger nämnt att han är emot lagstiftning. Men det handlar inte om att skriva om EU-fördraget. Det kanske Ola Johansson inte har förstått. Det är inte fråga om att vi ska stifta lagar i Sverige på EU-nivå. Det handlar om ett direktiv.
Lagstiftningen är väldigt övertydligt överlämnat till varje land, om man anser att man behöver någon lagstiftning. Det är inte ens så att det sägs att man måste lagstifta, utan man får se till att lösa detta.
De tidigare representanterna för allianspartierna har varit ganska övertygade om att man löser detta till år 2018 i de statligt börsnoterade bolagen och att man löser det till år 2020 i de övriga börsnoterade bolagen med de metoder som redan är genomförda. Alltså behövs det ingen lagstiftning. Varför då argumentera på ett sådant sätt och liksom föra publiken och åhörarna bakom ljuset? Det handlar ju inte om detta.
Jan Lindholm (MP):
Det blir bara mer och mer tydligt att Ola Johansson inte är insatt i frågan. Jag tycker egentligen att det är rätt skamligt att inte läsa på och förstå vad det handlar om. Det finns inget i detta material som säger att man måste ändra något i någon bolagsordning. Om ni är övertygade om att de program som ni har satt i verket löser problemet krävs det inte en enda åtgärd över huvud taget. Det finns inget i detta som innebär det.
Möjligen skulle man kunna säga att det som krävs är ett återrapporteringssystem. Det vore väl bra om vi hade ett sådant, så att vi såg hur det gick. Om man nu inte tror att det fungerar ändå kan det möjligen vara så att man måste införa någon form av sanktionssystem. Men det är inget som påverkar bolagsordningarna.
Det är bara ett sätt att ha ett bra uppföljningssystem. Den hårdaste formuleringen är att man på nationell nivå ska "se till" att nå målet. Metoderna väljer man själv. Jag tycker att ni i er argumentation och i ert förslag till motiverat yttrande visar att ni inte har tagit den här frågan på allvar.
Jan Lindholm (MP):
Betänkande 5, Associationsrätt m.m. , är ett motionsbetänkande som behandlar 17 yrkanden från 14 olika motioner. Nästan hälften av yrkandena kommer från miljöpartister så nu befarar säkert mina utskottskolleger att jag ska prata väldigt länge.
Men utskottet har valt att behandla de flesta av förslagen förenklat, så det är bara i en fråga som jag har en reservation att försvara. Att jag dessutom har en jobbig förkylning gör att jag inte har för avsikt att uppehålla kammaren särskilt länge. Herr talman! Från Miljöpartiets sida skulle vi självklart gärna se att riksdagen vågade vara lite mer på bettet när det gäller jämställdhet mellan könen.
I det här betänkandet finns ett flertal förslag om kvotering på såväl kommunala som statliga och privata bolag liksom förslag om kvittering i de stora börsbolagens valberedningar. Den här frågan behandlade vi i kammaren senast den 19 december 2012, alltså för bara drygt en månad sedan, när vi debatterade vårt betänkande nr 14.
Eftersom jag har ont i halsen tänker jag inte upprepa alla argument som vi hade i den debatten. Det gör inte frågan mindre viktig. Det tycker jag att kammaren ska komma ihåg. Jag ska i stället använda den röst jag har till att säga några ord om reservationen som handlar om hållbarhetsrapportering - en reservation som jag alltså yrkar bifall till.
Inom EU pågår diskussioner om att lägga fram förslag om hållbarhetsrapportering. Miljöpartiet menar att Sverige borde gå före och visa vägen. På det viset skulle vi kunna påverka hur hållbarhetsrapportering utvecklas och ser ut som verktyg så att det blir kraftfullt och inte bara ännu en av alla de papperstigrar som politiken tyvärr ofta skapar.
Hållbarhetsrapportering är ett verktyg som försöker bygga en bro mellan de internationella konventioner som det globala politiska systemet enas kring och de konkreta verksamheter som bedrivs i företagen.
Syftet med hållbarhetsrapporteringen är att förbättra styrningen mot de gemensamma målen, exempelvis när det gäller resursfrågor, miljöfrågor och klimatmål samt effektivitet när det gäller hur man utvecklar hänsyn till biologisk mångfald och hur man arbetar med ekosystemhänsyn. När Miljöpartiet bildades var vi ensamma om att tala om hållbar utveckling.
De gamla partierna vägrade på många håll runt om i landet att debattera med oss när vi tog upp frågor om resursknapphet, hotade biotoper, konsumismens skadeverkningar, växande orättvisor och vikten av ett globalt perspektiv. I dag är förmodligen alla partier överens om att vi måste anta utmaningen att bygga ett hållbart samhälle och skapa en hållbar framtid.
Men rädslan för själva förändringen är fortfarande så stor att en majoritet avslår den motion om hållbarhetsrapportering som finns i det här betänkandet. Det börjar bli ont om tid. Därför måste vi öka takten i arbetet på en hållbar framtid.
Jag hoppas därför att regeringen, trots detta avslag, själv kommer med en proposition gärna redan till hösten. Jag tror att alla förstår att det inte räcker med internationella konventioner och en massa fina ord. Det måste bli konkret handling, och det måste ske snart. Jag yrkar alltså bifall till reservationen.
Jan Lindholm (MP):
Jag är inte den som skulle vilja förbjuda någon att klättra i berg bara för att några trillar och bryter benen. Jag vill inte heller förbjuda äldre pensionärer att klättra på stegen i köket för att hämta saker högt upp därför att de trillar, bryter benen och slår sig.
Det är alltså inte egenskadorna som är orsaken till att jag tycker att de pyrotekniska produkterna är farliga. Visst, det händer att människor som använder dem spränger sina egna fingrar och händer, men det som gör att jag tycker att det är ett problem är att det faktiskt är rätt många andra människor som skadas.
Det är inte den som själv har fyrat av raketen som får sitt hus nedbränt, utan det är någon annan som har fyrat av raketen på fel ställe och på fel sätt. Ofta är det faktiskt åskådare som får en smällare upp i byxbenet.
Det kan vara barn som dagen efter går och hittar saker på gatan - som man tycker att kommunens renhållningstjänst kanske skulle ha hunnit plocka undan - och spränger sönder några fingrar. Liknelsen att förbjuda en massa andra saker tycker jag alltså kanske är argumentationstekniskt smart, men jag tycker inte att den är hederlig.
Därför vill jag fråga: Finns det från regeringens sida någon gräns för hur många fingrar per år som ska sprängas bort, hur många smalben som ska amputeras, hur många villor som ska brännas ned och hur många hästar som ska rymma ur sina stall och kanske skada människor utanför?
Finns det några sådana gränser, där man från regeringens sida kan tänka sig att börja fundera på att ändra inställning till användandet av sådana här produkter?