Gudrun Schyman (-):
Det sista ska jag naturligtvis instämma i. Det är självklart min uppfattning att det går att förändra. Politiken är ett verktyg för att göra detta. Jag ska naturligtvis tacka för svaret, men jag måste erkänna att jag är otillfredsställd både med det här svaret och med alla andra svar som jag under årets lopp har fått. Jag har ställt ganska många frågor till utbildningsministern om situationen på skolorna.
Jag har tagit upp att många saknar kunskaper om könsmaktsordningen och inte har verktygen för att kunna analysera sin egen situation och vad som händer. Många unga människor känner en stor otillfredsställelse i detta och vill verkligen ha den kunskapen. Min erfarenhet av detta är stor eftersom jag har varit ute på många skolor på olika nivåer.
Min erfarenhet är också att jag ser att frågan om jämställdhet i hög grad uppfattas som en fråga om förhållningssätt på skolan och inom utbildningsanstalterna. Det är många som säger: "Här har vi inga problem, här är vi jämställda." Det senaste beviset på det är frågan om genuspedagoger, som utbildningsministern tar upp.
Det står så här i lärarnas tidning, det senaste numret: "Få kommuner satsar på genuspedagoger. Mindre än hälften av landets kommuner har skickat deltagare till utbildningen." Ett ganska vanligt svar på skolorna när de som vill att man ska anmäla sig har ställt frågan är i dag: Vi tycker att vi inte har några problem med jämställdheten här. Då ser man på sin egen skola som sin egen arbetsplats och konstaterar att där har de inga problem med det.
Det är alltså inte en fråga som finns som en kunskap, som att det är någonting som man saknar kunskaper om, utan man relaterar det till det som någon form av förhållningssätt. Det är också det som väldigt mycket av det som händer i skolorna går ut på: Jo, men vi ska vara jämställda, och flickor och pojkar ska ha lika mycket att säga till om.
Man tror att det är någon form av attityd till varandra, i stället för att man ser att detta är en kunskap om en maktordning som styr en relation. Där menar jag att skolan har ett otroligt stort ansvar, att undervisa om denna kunskap.
Barnombudsmannen har också tagit upp det här i sin årsrapport och kritiserat hur man hanterar frågorna, när det gäller att man på många håll kopplar det så starkt till sex och samlevnad och tror att det handlar om sexualteknik, när det i själva verket handlar om en maktrelation. Kunskapen om detta lärs inte ut.
Hur ska unga människor då kunna orientera sig i det enorma flöde som finns från de kommersiella krafterna, som alltmer tvingar in unga människor i stereotypa könsroller, som går allt längre ned i åldrarna, genom fixeringen vid kroppar och vid mode, som gör att så många mår så dåligt. Mot detta sätter regeringen kampanjer som att flickor ska lära sig att stärka självförtroendet.
Det har med rätta blivit starkt kritiserat. Varför? Jo, då riktar man in sig på flickors reaktioner i stället för att rikta in sig på de krafter som försätter unga flickor i en situation där de utvecklar självhat. Så kan det gå om man inte är medveten om komplexiteten i könsmaktsordningens krafter.
Och då kan det gå så fel att man i själva verket förstärker i stället för att man frigör. För att man inte ska hamna i den situationen i skolan att man förstärker könsroller måste man ha en samlad kunskap om könsmaktsordningen, komplexiteten i detta. Det är en kunskap som i dag saknas.