Gustaf Hoffstedt (M):
Jag tänkte inleda med att försöka besvara de frågor som ledamöterna Carlsson och Ohly ställer till mig, till Moderaterna och i någon mån också till regeringen. Jag sitter som ni vet inte i regeringen, men jag har uppfattat att regeringens ambition är att uppnå en långsiktighet och en stabilitet i den här finansieringsfrågan. Det är väl just därför som man har lyft ut den.
Jag uppfattade att Socialdemokraterna tidigt sände positiva signaler men att man sedan kände allt större tveksamhet. Då tycker jag kanske inte att det är så konstigt att man lyfter ut den frågan, eftersom man eftersträvar en långsiktighet i det här arbetet.
Vad det gäller just finansieringsfrågan uppfattade vi från majoritetspartierna eller allianspartierna egentligen bara ett enda parti som en riktigt stabil motståndare till en annan finansiering, och det var Vänsterpartiet. Men sedan tittade i alla fall jag på Lars Ohly i SVT den 7 mars och fick då höra att Vänsterpartiet hade bytt ståndpunkt. Lars Ohly sade: Vi måste tänka ut ett nytt system.
Vi kanske är många som fortfarande har frågan om en framtida finansiering för public service levande. Och det är väl väldigt bra, eftersom vi alla instämmer i lovsångerna om public service värde. Lars Ohly ställde också frågor till mig, Moderaterna och Alliansen om synen på förhandsprövning. Jag ska försöka besvara den.
Det är på precis det sätt som många av oss har noterat, att vi lovsjunger public service. Vi kan också notera att public service faktiskt mår ganska bra. Tyvärr kan man inte säga det om övriga publicistiska Sverige. Vi ser ju hur framför allt tidningar - det är budskap från Tidningsutgivarna med flera - och dagspressen möter en väldigt svår framtid.
Jag tycker nog att vi i den här svåra avvägningen också måste väga in de utmaningar som dagspressen står inför. Vi ska inte enbart ta hänsyn till vad de säger, men vi ska ta ett helhetsansvar för det publicistiska Sverige. Då är public service en del av det, men det är inte den enda delen.
Vi kommer att ha en långt större debatt om public service-frågorna framöver, precis som flera har varit inne på. Men det känns ändå roligt att få diskutera och debattera public service i dag. Givetvis, herr talman, vill jag då yrka bifall till förslaget i betänkandet, och jag vill samtidigt passa på att yrka avslag på samtliga motioner.
Jag väljer att lyfta fram radion nu när jag tar till orda om det som jag själv vill lyfta fram. Radion är någonting som vi alla har ett livslångt förhållande till. När jag var barn och besökte min morfar var vi alla tvungna att sitta ned när vi skulle lyssna på radio - riktigt så är det inte längre. Det var liksom en respekt för det som sades, men det var också något slags respekt för själva apparaten, radioapparaten.
Morfar beordrade oss att sitta ned och lyssna. I dag när jag tar del av radio är det ofta så att jag rör mig samtidigt. Jag lyssnar mycket på radio i min smartphone. Rent tekniskt är det faktiskt så att jag då inte längre lyssnar via det som kallas för broadcast, utan då är det en annan typ av teknik som gör att jag kan ta del av radio. Det är den här "streamade" radion, som det kallas.
Då kan man fråga sig om tiden för den klassiska broadcast-radion är passerad. Då är i alla fall mitt budskap: Jag tror faktiskt inte det. Det finns ett antal skäl till att det är på det viset. Ett viktigt skäl är att det råder en stor kapacitetsbrist i våra mobila datanät. Det har ni säkert märkt om ni, precis som jag, lyssnar på radio via er smartphone. Det "laggar", som det heter på nysvenska.
Det hackar alltså när man lyssnar. Det är helt enkelt trångt bland frekvenserna. Den här typen av envägsradiokommunikation är också ganska dålig att använda när det gäller just mobil datatrafik, eftersom man kan använda den senare till mycket mer sofistikerade saker, till exempel dialoger.
Då är det alltså så att broadcast, det klassiska sättet att lyssna på radio, inte tar i anspråk de här hett eftertraktade frekvenserna på samma sätt. Samtidigt är den analoga FM-sändningen passé. På det viset är det. Det får bara plats ett litet antal kanaler.
Sveriges Radio tvingas till exempel sända program med minoritetsspråk i samma kanaler som klassisk musik, och det är inte givet att de två grupperna i alla lägen är intresserade av varandra. Sport och nyheter sänds samtidigt, ibland till ganska stor förtret, till exempel när en förlängd fotbollsmatch tvingas avbrytas i radion för att nyheter ska sändas.
Det är ett budskap vi får höra från public service-radion att man gärna skulle vilja ha tillgång till någon ytterligare kanal. Bland de kommersiella kanalerna, som vi i och för sig inte ska diskutera så mycket i dag, är det en ren överlevnadsfråga på många ställen.
Inte här i Stockholm, men till exempel hemma hos mig på Gotland är det två kommersiella radiokanaler, och det är inte ett tillräckligt underlag för att de ska erbjudas någon längre stabilitet. Dessutom, avslutningsvis på det här radioavsnittet, fyller broadcast-radion en oerhört viktig uppgift när det gäller vår nationella säkerhet.
Vid den katastrof som inträffade i Fukushima i Japan var det en informationsväg som fungerade från staten och de myndigheter som hade ett räddningsuppdrag, och det var broadcast-radio. Det var det enda som fungerade.
Jag hoppas därför att vi kan slå vakt om broadcast-radion och att vi kommer att göra det i den kommande diskussionen om public service-propositionen och att vi också finner vägar för att digitalisera den radion.