Johan Hedin (C):
Rasism är bland det mest korkade man kan ägna sig åt. Av någon anledning finner man det rimligt att känna stolthet över något man på inget sätt åstadkommit själv och samtidigt ringakta eller till och med hata människor som man aldrig har träffat. All rasism är förkastlig - ett gift som försvagar samhällskroppen, hindrar en positiv utveckling och förstör för oss alla. Särskilt allvarligt är det naturligtvis för den som drabbas.
Antisemitism är en särdeles skadlig form, eftersom den angriper från två håll. Normalt bygger rasism på en påstådd underlägsenhet hos den som drabbas. Så är fallet även när det gäller antisemitism, men samtidigt sprids myter och konspirationsteorier om politisk och ekonomisk makt som judar påstås ha och som de påstås använda på ett ondskefullt sätt.
Historien har också genom katastrofala skeden visat denna kniptångsrasisms - eller just antisemitismens - fruktansvärda konsekvenser. Vi har i Sverige kommit till en brytpunkt där vi nu måste sätta stopp för en oacceptabel utveckling. Vi kan inte ha en verklighet där människor på grund av sin religion eller sitt ursprung förföljs, hotas och utsätts för brott - ibland allvarliga brott.
Den svenska antisemitismen är knappast ny. Genom seklen har den tagit sig olika uttryck, och under 1800-talet bildades nationalistiska och antijudiska organisationer. År 1915 bildades Sveriges nationella förbund, där nationalistiska, nazistiska och antisemitiska idéer utvecklades och i vilket en plattform för sådana idéer byggdes.
Det är lätt att försköna historien när vi betraktar den i efterhand, men det var på inget sätt någon självklarhet i den svenska debatten att judar och andra som flydde för sina liv från nazisternas härjningar skulle få en fristad i Sverige. Opinionen för att välkomna flyende judar i Sverige var knappast översvallande positiv.
Man ansåg att integrationen skulle bli för svår, och man motiverade inte sällan motståndet mot att ta emot dessa människor på flykt med att man ansåg att det fanns en risk för antisemitiska utbrott i Sverige - som om det skulle vara någon tröst för den som behövde fly.
Det fanns givetvis de som kämpade hårt för asylrätten och mot de antisemitiska strömningar som fanns, och det fanns hjältar som Raoul Wallenberg och Folke Bernadotte, men vi måste förstå att det fanns en inte obetydlig antisemitism som ansågs mer eller mindre rumsren i vårt land. Sedan andra världskriget har den svenska antisemitismen legat och pyrt. Ibland har den blossat upp i tillfälliga framstötar, men det har ändå känts som att den hållits i schack.
Det kan nu vara något som är på väg att hända, och mot det måste vi sätta ned foten med all tillgänglig kraft. Man kan inte prata om de tilltagande antisemitiska uttrycken utan att förstå att inflyttning till Sverige från länder där antisemitismen är mer utbredd har påverkat. Vi ska ha en öppenhet mot omvärlden. Vi ska välkomna dem som tvingas fly, och vi kan ha enorm nytta av alla dem som vill bygga ett nytt liv i Sverige.
Vi måste från politikens sida göra mer för att samhället ska bli inkluderande, men den som vill etablera sig här måste också anstränga sig för att förstå hur det svenska samhället fungerar. Man kan inte ge uttryck för antisemitiska åsikter utan att bli betraktad som en knäppskalle. Att komma från en kultur där sådana åsikter är vanliga är ingen ursäkt. Begrip det eller inte, men att hålla sig med förakt mot judar, eller för den delen andra folkgrupper, kommer att ha ett pris som inte är värt att betala.
Priset är socialt men - icke att förglömma - även straffrättsligt. Att hetsa mot judar och andra folkgrupper och att uppmana till våld mot dem är i högsta grad olagligt och ger fängelse för både brott av normalgraden och för grovt brott. För brott för vilka fängelse är presumerat kan åklagaren också yrka på utvisning för den som inte är svensk medborgare. Från Centerpartiets sida är vi beredda att skärpa straffen för att detta ska bli så tydligt som det behöver vara.
Centerpartiet har också drivit på för att inte en enda krona av skattebetalarnas pengar ska gå till organisationer som sprider våldsbejakande och antidemokratiska budskap. Detta blev en del av terroröverenskommelsen som slöts mellan Alliansen och regeringspartierna. Det hindrar naturligtvis inte alla galningar från att organisera sig, men de får åtminstone inte hjälp av skattebetalarna att göra det.
Vi gör också klokt i att se över lagstiftningen, som från början kom till för att begränsa totalitära rörelsers manöverutrymme, och hur den kan moderniseras och anpassas till den verklighet vi lever i i dag. Fru talman! I detta mörka hot som vi debatterar i dag tänds också ett och annat ljus. Sådana ljus är de initiativ som nu tas för att visa stöd för de utsatta och säga ifrån till dem som utsätter.
I förra veckan deltog jag och många andra i kippavandringen från Raoul Wallenbergs torg hit till Riksdagshuset för en partiöverskridande manifestation mot hat, hot och våld mot Sveriges judar. Inte alla men de flesta partierna var representerade. I lördags var det kippavandring i Malmö där många deltog. Jag vet att många fler liknande manifestationer planeras, och jag vet att många av Sveriges viktigaste makthavare och opinionsbildare deltar.
I helgens tidningar gick det att läsa hur kristna, muslimer och judar gör gemensam sak och fördömer hat, hot och våld. Fru talman! Det är dags att säga ifrån. Det är dags att säga ifrån med kraft. Jag tror att det var Martin Luther King som sa: "Det är inte de onda människornas ondska som är det farliga, utan de goda människornas tystnad." När vi ser och hör uttryck för oacceptabla åsikter måste vi säga ifrån. Vi måste vara noggranna med allt vad vi lånar oss till när vi ställer upp i debatter och andra aktiviteter.
Vi måste ta ansvar, och vi måste ställa krav när vi ställer upp och medverkar i olika organisationers evenemang. Som lagstiftare och folkvalda måste vi riksdagsledamöter föregå med goda exempel, och från vissa håll tror jag att det behövs en rejäl uppryckning.