KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ylva Johansson (S):
Det är lite svårt att följa Lars Beckmans resonemang, måste jag säga. Han är vad jag förstår väldigt bekymrad över att Landsorganisationen, LO, ger resurser till socialdemokratin.
Men detta bekymmer försöker han vända till någonting annat genom att säga att han är bekymrad över att det finns regionala skyddsombud utsedda av LO, TCO, Saco och Svenska hamnarbetarförbundet som delvis finansieras av skattemedel och delvis finansieras direkt av de fackliga organisationerna. Det är lite svårt att följa vad som egentligen skulle vara problemet här.
Det verkar som att huvudproblemet för Lars Beckman är att det mellan Landsorganisationen och socialdemokratin finns ett samarbete som har djupa rötter och som bland annat har resulterat i att LO gärna vill se en socialdemokratiskt ledd regering också efter nästa val. Jag är stolt över det samarbete som mitt parti har med LO. Det har långa rötter och har byggt det här landet starkt.
Det finns väldigt mycket att vinna på ett fortsatt starkt samarbete mellan mitt parti och LO:s organisation. Men det bygger förstås på att både parti och organisation alltid tar ställning för att man vill ha ett sådant samarbete och uppfattar det som att samarbetet fungerar väl och ger bra resultat. Så har hittills varit fallet.
Det skulle naturligtvis ha kunnat vara på ett annat sätt, men så var det inte på den senaste LO-kongressen eller på den senaste socialdemokratiska kongressen. Vi är stolta över detta samarbete. Det är en av orsakerna till att Sverige har en bättre representation från alla samhällsklasser, även arbetarklassen, i både riksdag och regering. I många andra länder kan man se att politiker i väldigt stor utsträckning hämtas från samma samhällsklass.
Så är det inte i Sverige, till stor del tack vare det goda samarbete som mitt parti har med LO. Men tillbaka till frågan, herr talman! Frågan handlar om de regionala skyddsombuden. De regionala skyddsombuden finansieras av staten och de fackliga organisationerna: LO, TCO, Saco och Svenska hamnarbetarförbundet.
Deras uppdrag är att stödja arbetstagarsidan i arbetsmiljöarbetet, huvudsakligen på de arbetsplatser där man inte har skyddskommittéer. Min bedömning är att det arbetet fungerar väl. Jag har fullt förtroende för att man sköter sitt arbete på rätt sätt.
Ylva Johansson (S):
Det här sista inlägget från Lars Beckman visar vem det är som har svårt med rollerna.
Lars Beckman verkar förespråka att man i direkt strid med grundlagsskyddad organisationsfrihet skulle gå in och lagstifta om hur fackliga organisationer själva ska styra sina organisationer, att staten skulle lägga sig i och lagstifta om till exempel hur man ska ha val i fria organisationer och vem som ska få vara medlem eller inte få vara medlem i en organisation.
Prata om att inte kunna skilja på rollerna! Det här är allvarligt. Fackliga organisationer har sin organisationsfrihet precis som alla andra organisationer. De har rätt att själva välja hur de ska organisera sig och vilka de vill ha som medlemmar i sin organisation. Det är en grundlagsskyddad rättighet. Jag hoppas att Lars Beckman får ett inlägg till i debatten. Detta är faktiskt ett allvarligt och mycket anmärkningsvärt uttalande.
Ylva Johansson (S):
Välkommen till talmansrollen! Jessika Roswall har frågat mig om jag och regeringen kommer att vidta åtgärder för att nyanlända kvinnor, oavsett bosättningsort, ska kunna lära sig svenska under föräldraledigheten. Sysselsättningsgraden bland utrikes födda kvinnor i Sverige uppgick 2016 till 56,6 procent. Det är drygt 5 procentenheter över EU-snittet och den sjunde högsta sysselsättningsgraden för utrikes födda kvinnor i EU.
Sysselsättningsgapet mellan inrikes och utrikes födda kvinnor har minskat från knappt 13 procent det tredje kvartalet 2005, när mätningarna inleddes, till drygt 10 procent det tredje kvartalet 2017. Arbetskraftsdeltagandet bland utrikes födda kvinnor har ökat, och det har även andelen utrikes födda kvinnor i den totala arbetskraften.
Trots att sysselsättningsgraden bland utrikes födda kvinnor i Sverige har ökat och är högre än i många andra länder så behöver den öka ytterligare, inte minst för att möta ett stort och varaktigt behov av arbetskraft på svensk arbetsmarknad. Potentialen som finns bland utrikes födda och nyanlända ska bättre tas till vara. I september 2017 var 32 procent av alla nyanlända i arbete eller studier 90 dagar efter att ha lämnat etableringsuppdraget.
Skillnaden mellan män och kvinnor var nästan 16 procentenheter. Ungefär 22 procent av kvinnorna var i arbete eller studier 90 dagar efter etableringsuppdraget medan motsvarande andel för männen var ca 38 procent. Etableringen måste bli mer effektiv, och regeringen ser allvarligt på skillnaden mellan kvinnors och mäns resultat efter avslutad etablering.
Regeringen har gett Statskontoret i uppdrag att sammanställa och utveckla kunskapen om varför utomeuropeiskt födda kvinnor i större utsträckning står utanför arbetskraften och vad som kan förbättra förutsättningarna att delta i arbetskraften. En delredovisning av uppdraget kommer att göras den 30 november i år och uppdraget kommer att slutredovisas den 31 januari 2018. Kunskaper i svenska är en av flera viktiga förutsättningar för att kunna etablera sig i arbets- och samhällslivet.
Regeringen har också tidigare framfört att utbildning i svenska för invandrare behöver vara flexibel för att elever i olika livssituationer ska kunna delta i utbildningen. Det är också angeläget att nyanlända med föräldrapenning ges möjlighet att fortsätta utveckla sina kunskaper i svenska och behålla viktiga kontakter med samhället. Flera kommuner erbjuder redan i dag möjligheter för föräldralediga att utveckla sina kunskaper i svenska språket. Det erbjuds ofta i anslutning till öppen förskola.
Kommunerna har möjlighet att söka statsbidrag för sådana insatser via länsstyrelserna. I budgetpropositionen för 2018 föreslår regeringen en förstärkning av dessa medel i syfte att stimulera kommunerna att i större utsträckning erbjuda anpassade insatser, bland annat i svenska, för föräldralediga. Regeringen föreslår även i budgetpropositionen att medel tillförs Sveriges Kommuner och Landsting för att sprida goda exempel och ge kommuner vägledning i hur de kan samordna öppen förskola och insatser i bland annat svenska under föräldraledigheten.
Ylva Johansson (S):
Det här är en jätteviktig fråga som Jessika Roswall har interpellerat mig om. En av de stora skillnaderna vi har på arbetsmarknaden är att en stor grupp utrikes födda kvinnor lämnar arbetsmarknaden efter etableringen och alltså inte alls finns i arbetskraften. Man kan komma med aldrig så många arbetsmarknadspolitiska insatser, men finns de inte i arbetskraften kommer det ändå inte att hjälpa.
Det är bland annat därför som jag har gett uppdrag till Statskontoret att ta reda på delar av varför de inte finns i arbetskraften. Jag tror dock att man kan vara ganska säker på att ett svar på frågan är att de är föräldralediga och därför lämnar arbetskraften. Det är djupt mänskligt. Många människor har befunnit sig på flykt, flytt från helveten och befunnit sig under en fasansfull flykttid.
När de äntligen får uppehållstillstånd och är trygga i Sverige vågar de äntligen bli gravida, få de barnen och bilda den familj som de har önskat sig. Det är mycket mänskligt att det är på det sättet. Eftersom kvinnor tar ut en större andel av föräldraledigheten än män är det en betydande risk att kvinnors etablering i samhället försenas och kan försenas onödigt mycket.
Det är bland annat därför vi har tagit bort vårdnadsbidrag och har begränsat det antal dagar man får ut för de barn som redan finns när man kommer till Sverige. Det behöver göras mer för att man ska kunna kombinera föräldraledigheten med utbildning i svenska.
En av de svårigheter som finns är att när man får föräldrapenning och är föräldraledig ställer lagen krav på att man ska ha rumslig kontakt med barnet. Den förälder som är föräldraledig måste för att följa föräldraledighetslagen och reglerna för föräldrapenning ha rumslig kontakt med barnen. Det betyder att man måste kombinera omsorg, till exempel öppen förskola, med sfi-undervisningen.
Detta är viktigt. Ett antal kommuner har kommit ganska långt med att utveckla sådana modeller. Det är viktigt att sprida de goda exemplen. Hur kan man rent praktiskt göra detta på ett sätt som blir hållbart och ger ett tillräckligt underlag i den kommunala ekonomin med gruppstorlekar och annat utifrån att människor kan behöva olika nivåer på sfi-undervisningen? Där kommer de resurser vi ger till SKL att kunna göra nytta i att sprida detta.
Vi tillför också resurser för att vara med och finansiera de här insatserna ute i kommunerna. Sedan finns det de som inte tar ut full föräldrapenning utan som bara är delvis föräldralediga. Då kan de kombinera med sfi på ett lite mer flexibelt sätt. Då har de samma utmaning som den som kanske behöver kombinera sfi med praktik eller arbete. De behöver sfi på flexibla tider och i olika former.
Den särskilda svårigheten är för de som är föräldralediga och som ska ha rumslig kontakt med barnet som vårdas under tiden som de deltar i sfiundervisningen. Jag hoppas att de åtgärder som vi har vidtagit i budgetpropositionen ska förbättra situationen rejält. Men om det inte blir fallet utesluter jag inte att man kan behöva göra ytterligare insatser.
Ylva Johansson (S):
Vi har konkreta miljoner i budgeten för kommunernas utvecklings- och merkostnader för att kunna bedriva just sfi för föräldralediga. Det mest konkreta som kommuner efterfrågar är finansiella resurser för detta. Sedan behövs naturligtvis också andra insatser, till exempel insatser för lärarförsörjningen, som också är en högt prioriterad fråga och där regeringen gör betydande insatser. Men det behövs också mer flexibilitet för att kunna tillhandahålla sfi också till den som till exempel arbetar.
Om jag är rätt underrättad är det vanligaste skälet till att man inte slutför sfi att man har fått jobb. Det är en grannlaga fråga om man vill att folk ska tacka nej till ett arbete om det inte går att samtidigt fortsätta med sfi. Jag tror inte det. Jag tror att det är klokt att ta ett jobb och att ett bra sätt att lära sig språket är att vara ute på en arbetsplats.
Men man önskar förstås att en person som har fått erbjudande om ett jobb och ska tacka ja till det ändå har möjlighet att kombinera det nya arbetet med att kunna fullfölja sina svenskstudier. Mer behöver säkert göras också i det avseendet, och jag välkomnar att vi återkommer till den här debatten framöver.
Ylva Johansson (S):
Det är en jätteviktig fråga vi debatterar. Mobbning har förödande konsekvenser för individen. Det är många människor som kan vittna om det, och det finns tyvärr även exempel med för individen väldigt långtgående, dramatiska och tragiska konsekvenser av mobbning. Jag skulle också säga att det är ett allvarligt arbetsmiljöproblem i en vidare bemärkelse.
Arbetsmiljöverket gör sina undersökningar och frågar människor om de har varit utsatta för mobbning eller trakasserier på sina arbetsplatser. Man har gjort dessa mätningar sedan år 2000, och de går att jämföra. I den senaste mätningen, som gjordes 2016, ser vi jämfört med år 2000 en ökning av antalet personer som uppger att de är utsatta för mobbning eller trakasserier på sina arbetsplatser.
För kvinnor är det en dramatisk ökning. Siffran för kvinnor var 0,4 procent år 2000, och år 2016 var siffran 1,1 procent. Det är mer än en fördubbling. Man kan naturligtvis inte veta säkert vad detta beror på - om det handlar om en ökad benägenhet att benämna problemet eller om det är en faktisk ökning - men min bedömning är att det är ett mycket allvarligt problem. En viktig sak var när vi fick de nya föreskrifterna.
De har nu funnits i ganska exakt två år och var på många sätt efterlängtade även om de under många års tid, innan de kom på plats, var omstridda. Det fanns ett stort sug efter utbildning. Min bedömning är att både arbetstagare och arbetsgivare på allvar har försökt sätta sig in i detta och vill ta sig an de svåra frågor det handlar om när det gäller att förhindra och motverka mobbning och trakasserier på arbetsplatserna.
Jag bedömer att de nya föreskrifterna är ett jätteviktigt verktyg - faktiskt det viktigaste verktyget vi någonsin haft - när det gäller att komma åt mobbning på arbetsplatserna som ett arbetsmiljöproblem. Men jag är inte alls säker på att det är tillräckligt, och det är därför viktigt att vi följer frågan. Föreskrifterna har funnits i två år, och nu kommer Arbetsmiljöverket att göra en särskild granskning av hur detta fungerar. Vi har också lyft upp frågorna i arbetsmiljöstrategin, som finns med nu.
Det är en möjlighet när det gäller utvärderingen och halvtidsavstämningen som vi ska ha under våren. Jessika Roswall frågade om statliga myndigheters ansvar att ha rutiner och metoder för att upptäcka, förhindra och på alla sätt förebygga trakasserier, mobbning och annan kränkande behandling. Man ska självklart ha det.
Vi måste på alla sätt förstärka det systematiska arbetsmiljöarbetet, och det finns inget skäl till att inte statens företrädare eller statens myndigheter ska gå före.
Ylva Johansson (S):
Jessika Roswall lyfte upp metoo-rörelsen - eller metoo-vrålet, får man väl säga - som har riktat en fantastisk uppmärksamhet mot oerhört allvarliga problem.
Det vi ser i spåren av metoo-upproret är dels exempel på övergrepp och rent kriminella handlingar som begåtts mot framför allt kvinnliga individer, dels exempel på fullständigt oacceptabel arbetsmiljö med kränkningar såväl mot individer som mot kvinnor som grupp och som kollektiv.
Detta är ett viktigt skäl till att förnya arbetsmiljöarbetet när det gäller arbetet mot kränkande särbehandling och mot mobbning. Fru talman! Jag har redan sagt att jag följer frågan noga. Jag utesluter inte att vi behöver vidta ytterligare åtgärder. Det är väldigt bra att denna fråga lyfts upp i interpellationsdebatter och på många andra sätt.
Det finns inget att vinna på att vara tyst om mobbning och kränkande särbehandling - tvärtom minskar dessa problem av att de lyfts upp i ljuset och därmed kan hanteras. Ett stort ansvar vilar framför allt på arbetsgivare men också på många individer och naturligtvis på regering och myndigheter. Tack för debatten!
Ylva Johansson (S):
Christian Holm Barenfeld har frågat mig om jag anser att 90-dagarsgarantin erbjuder rätt sorts hjälp till dem som behöver hjälpen bäst och hur jag ställer mig till kritiken från IFAU om att 90-dagarsgarantins innebörd anses vara otydlig. Att ingen ung person skulle behöva vänta mer än 90 dagar i arbetslöshet för att få ett erbjudande om jobb, utbildning eller insats som leder till jobb var ett vallöfte. I stället för att säga till unga arbetslösa att de måste vänta i tre månader innan de får stöd sa vi precis tvärtom - man ska ha jobb eller en insats inom tre månader.
Sedan regeringen tillträdde har ungdomsarbetslösheten sjunkit till den lägsta nivån sedan 2003. Antalet ungdomar som är inskrivna som arbetslösa på Arbetsförmedlingen har minskat med 30 000 sedan hösten 2014. Även antalet långtidsarbetslösa ungdomar har minskat sedan 90-dagarsgarantin infördes. Detta har skett samtidigt som ett stort antal unga har tillkommit som nyanlända inom ramen för Arbetsförmedlingens etableringsuppdrag.
90-dagarsgarantin sätter en bortre gräns för hur länge en ung person kan vara arbetslös innan hon eller han erbjuds ett arbete, en utbildning eller en insats som leder till arbete eller studier. Det är inte ett arbetsmarknadspolitiskt program. Insatserna kan vara vägledning, arbetspraktik, arbetsträning eller olika typer av specialinsatser, för att nämna några exempel. Att bara träffa sin arbetsförmedlare vid ett tillfälle är inte en sådan insats.
Som ett led i genomförandet av 90-dagarsgarantin har Arbetsförmedlingen beslutat att arbetslösa ungdomar som inte tagit del av någon insats senast efter 70 dagar ska få träffa en av Arbetsförmedlingens specialister. Det kan exempelvis vara en arbetsterapeut, en psykolog eller en socialkonsulent. Jag litar på att Arbetsförmedlingen erbjuder rätt hjälp till de unga som de möter. 90-dagarsgarantin säkerställer att detta stöd också ges snabbt. Alla ungdomar ska få ett tidigt och individuellt anpassat stöd.
Det är samtidigt viktigt att unga inte låses in i arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Unga som kan söka arbete eller matchas mot arbete ska göra det. För unga som inte avslutat sina studier bör studier vara huvudinriktningen. Det är tydligt i arbetslöshetsstatistiken att det framför allt är unga som saknar en gymnasieutbildning som har det fortsatt besvärligt på arbetsmarknaden. Därför är det viktigt att alla unga fullföljer sina gymnasiestudier. Regeringens mål är att alla ungdomar ska påbörja och fullfölja en gymnasieutbildning. Då Christian Holm Barenfeld, som framställt interpellationen, anmält att han var förhindrad att närvara vid sammanträdet medgav förste vice talmannen att Jessika Roswall i stället fick delta i överläggningen.
Ylva Johansson (S):
Ungdomarna är vår gemensamma framtid. Vi är alla beroende av att de ska komma i arbete så att de kan betala skatt, försörja oss och se till att Sveriges industri och välfärd fungerar. Det är viktigt för varje ung människa, men också för Sverige, att vi klarar av att ge alla unga en bra start i arbetslivet. Det har skett fantastiskt stora framgångar i detta avseende. Det gäller bland annat sjunkande ungdomsarbetslöshet.
Arbetslösheten har sjunkit mest för utrikes födda ungdomar. Där har vi den mest dramatiska minskningen. Jag är framför allt glad över den starka utvecklingen när det gäller den sjunkande långtidsarbetslösheten bland ungdomar, men mer behöver naturligtvis göras. Fru talman! Låt mig peka på en av de saker som vi gör just nu. Det är att vi bygger lokala jobbspår runt om i Sverige. Det är ett samarbete mellan kommunerna och Arbetsförmedlingen.
Jag tror att det är 240-250 kommuner som är med, och man har nu gjort i ordning ungefär 600 lokala jobbspår. Man tittar lokalt på den lokala efterfrågan på arbetskraft. Det kan vara att den lokala McDonalds behöver anställa. Då gör man ett lokalt jobbspår som utbildar till precis de lediga jobben.
Det är en jätteviktig insats för de många nyanlända som kanske inte har rätt utbildningsbakgrund och för vilka den vägen ter sig lång. Men det är också en viktig väg för många av de ungdomar som kanske inte riktigt har passat in i de utbildningsvägar som hittills har erbjudits dem. Jag hoppas mycket på att vi också den vägen ska kunna fortsätta att minska arbetslösheten generellt och därmed klara den viktiga kompetensförsörjningen.
Ylva Johansson (S):
Lotta Finstorp har frågat finansministern om hon avser att vidta åtgärder för att öka de ekonomiska incitamenten för nyanlända att gå från bidrag till jobb och i så fall vilka. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Sedan regeringen tillträdde är det ungefär 300 000 fler som är i arbete. Två tredjedelar av sysselsättningsökningen har skett bland utrikes födda. Det har tidigare tagit upp till tio år innan hälften av de nyanlända har etablerat sig på arbetsmarknaden.
Nya siffror från Statistiska centralbyrån visar nu en förbättring och att nästan hälften av dem som mottogs 2011 hade jobb efter fem år. Om utvecklingen fortsätter på samma positiva sätt bör tiden från mottagande till arbete kunna fortsätta kortas. Men stora utmaningar kvarstår, inte minst vad gäller nyanlända kvinnors etablering på arbetsmarknaden. Det ska finnas tydliga drivkrafter till arbete för såväl nyanlända som för alla andra. Alla som kan ska jobba.
Vi har också starka ekonomiska drivkrafter till arbete i Sverige i dag - det har till exempel SNS konjunkturråd visat. De har konstaterat att de ekonomiska drivkrafterna är starkare än någonsin i Sverige i dag. Det lönar sig att arbeta. Trots detta pekar Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi, ESO, i en rapport på några områden där det kan behöva göras förändringar för att öka vissa gruppers ekonomiska incitament att arbeta.
Regeringen slog redan i budgetpropositionen för 2018 fast att det bör ses över hur bestämmelserna inom studiestödssystemet och andra ersättningssystem samspelar och påverkar utrikes födda kvinnors ekonomiska förutsättningar att studera och arbeta. ESO-rapporten visar på några områden som ingår i vår översyn och där det kan behöva göras ytterligare förändringar.
Regeringen har höga ambitioner om jämställdhet som förutsätter att kvinnor kommer ut i arbete och får egen försörjning och den självständighet som följer med detta. För att de ekonomiska drivkrafterna ska bli ännu starkare har regeringen avskaffat vårdnadsbidraget och infört begränsningar i föräldrapenningen. Vi har också genomfört ett förtydligande i socialtjänstlagen om att kommunerna ska ställa krav på den som kan arbeta att vara aktiv i sitt arbetssökande för att personen ska ha rätt till försörjningsstöd.
Regeringen har också tagit en rad initiativ för ett mer sammanhållet och systematiskt arbetssätt med mottagande och etablering. Vi har lagt om regelverket för etableringsuppdraget så att samma krav ställs på nyanlända som på övriga arbetssökande. Den svenska modellen bygger på att rättigheter och skyldigheter står i balans. Regeringen har kraftigt förstärkt möjligheterna att ta del av utbildning. En utbildningsplikt för nyanlända har införts. Regeringen, LO, Unionen och Svenskt Näringsliv är överens om att så kallade etableringsjobb bör införas.
Syftet är att fler ska etablera sig på arbetsmarknaden samt att underlätta arbetsgivarnas framtida kompetensförsörjning.
Ylva Johansson (S):
ESO:s rapport är intressant att läsa. Det är första gången som man gör en större översyn av dessa incitament. Man konstaterar i rapporten att de ekonomiska drivkrafterna har stärkts under senare år. De reformer som är gjorda har stärkt drivkrafterna, både generellt och för dem med låga inkomster.
SNS konjunkturråd gjorde en motsvarande undersökning på hela arbetsmarknaden och konstaterade att de ekonomiska drivkrafterna till arbete har stärkts och att detta inte är ett problem i Sverige i dag. ESO-rapporten pekar ändå på några områden, och därför tycker jag att den är intressant. Man säger också i rapporten att man inte har något egentligt svar på hur detta ska lösas. Det är därför vi har dragit igång ett större analysarbete inom departementet som tittar på detta.
Det framkommer kanske inte alltid i debatten, men det förtjänar att sägas att de ekonomiska drivkrafterna är mycket starka för den som har få eller inga barn. Komplexiteten uppstår när det handlar om familjer som har många barn, vilket inte är så vanligt förekommande. Det är samma effekt som finns i samband med försörjningsstödet.
Samtidigt som det handlar om drivkrafterna till arbete är det även en avvägning som innefattar tryggheten och levnadsstandarden för barn. Det påverkas naturligtvis också av lönenivån på det arbete som man annars går till. Detta är komplext, och det finns förmodligen ingen enkel lösning, vilket också ESO-rapporten visar.
Men jag tycker att vi ska se över detta i alla fall, för jag utesluter inte att det går att göra förändringar som kan skapa ännu bättre incitament. Särskilt intressant tycker jag att incitamentet är för den som går ut som nummer två i en familj med två försörjare, för det är oftast kvinnan. Det är vanligt förekommande att mannen får arbete innan kvinnan får det.
Vi ser tydligt att sysselsättningsgraden ökar och ligger högt efter ett antal år bland utrikes födda kvinnor som har kommit till Sverige. Men det tar mycket längre tid för kvinnorna att komma ut på arbetsmarknaden än för männen. Om man då lever tillsammans kan vi inte utesluta att det finns ekonomiska incitament som bidrar till detta. Det rapporten pekar på är en individualisering av etableringstillägget.
Etableringsersättningen, som den vuxna individen får, ger ett tydligt och starkt incitament till arbete. Vi har också skärpt kraven så att man måste ta anvisat arbete, annars blir man av med sin ersättning. Det är det som gäller nu. Det infördes den 1 januari av den här regeringen.
Men i familjer med många barn tycker jag att vi ska titta på om det går att öka incitamenten utan att det drabbar barnens levnadsnivå.