Eva Olofsson (V):
Jag får börja med att tacka för svaret. En av vårt lands största jämlikhetsreformer var när lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS, trädde i kraft 1994 och samtidigt ett system för personlig assistans inrättades.
För många människor med omfattande funktionsnedsättningar innebar rätten till personlig assistans att man kunde ta makten över sitt eget liv, slippa vara beroende av anhöriga och leva självständigt, till exempel bo i egen lägenhet i stället för på institution. För en del är den personliga assistansen förutsättningen för att kunna arbeta eller studera.
Den ger möjlighet att själv bestämma över vardagen, utveckla sina intressen och leva som andra - kort sagt: att göra det som många av oss tar för självklart. Det är just därför som Försäkringskassans hårdare bedömningar vid omprövning av den personliga assistansen skapat så mycket oro.
Det handlar om människor som drabbats av personliga katastrofer när de har fått sin assistans kraftigt neddragen och hamnat under de grundläggande behovens 20 timmar för att få rätt till statlig assistans. Det handlar också om väldigt många som går omkring med en stor oro för hur livet kommer att te sig framöver, om de kommer att få leva ett liv med självbestämmande i fortsättningen eller inte. Jag har mött denna oro ett flertal gånger.
Jag har mött den både från enskilda personer som har assistans och från alla organisationer inom handikapprörelsen som organiserar människor med assistans. Jag utgår från att Maria Larsson som ansvarig minister också gjort detta. Den hårdare bedömningen från Försäkringskassan har inte börjat precis nu - den kom redan 2007 - men den har accelererat under 2009 och 2010.
Den nya linjen innebär att man när det gäller de grundläggande behoven - det handlar om måltider, av- och påklädning, personlig hygien och kommunikation - nu inte bara ska titta på om behoven finns utan också värdera om det finns tillräckligt integritetskänsliga behov med i det som människor behöver hjälp med.
Det tydligaste exempel som kommit upp, och det beror också på att det nu finns en regeringsrättsdom i frågan, handlar om måltider: Kan man föra maten till munnen hjälper det inte om man spiller en hel del när man gör det, inte kan skära eller skrapa ihop maten på tallriken eller inte kan laga eller bereda den. Detta bedöms inte ingå i det grundläggande när det gäller måltider så länge man kan föra gaffeln till munnen.
Detta har lett till att flera personer som haft statlig personlig assistans i många år blivit av med den. Första halvåret 2010 var det 143 personer, vilket var nästan lika mycket som under hela 2009. Det har alltså skett i en ökande takt.
I och med att det finns en regeringsrättsdom kan inte heller Försäkringskassan ändra sin praxis, oavsett hur mycket synpunkter man får från handikapprörelsen, utan då handlar det om lagstiftning. Statsrådet hänvisar i svaret till två uppdrag som regeringen gett: ett till Försäkringskassan om att följa upp besluten om personlig assistans, som ska redovisas senast den 13 juni, och ett till Socialstyrelsen om bedömningsinstrument.
Detta har blivit försenat av att handikapprörelsen var väldigt kritisk i det inledande skedet. Sedan har man dock blivit överens om en ändrad inriktning, och detta ska nu testas i pilotprojekt. Jag är också medveten om socialutskottets tillkännagivande. Det tror jag är det enda vi har gjort under förra mandatperioden.
Samtidigt finns det ett stort problem: Under tiden förlorar människor sin personliga assistans, och andra känner sig djupt oroliga inför Försäkringskassans kommande omprövningar. Jag vill fråga ministern: Vad vill ministern svara dem som drabbas just nu och fram till att någon förändring görs?