KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Det tycks som att vi är rörande överens om det allra mesta. Jag tror också att Hillevi Larsson skulle skriva under på att det kanske inte vore den bästa idén att riksdagen på ett område men inte på andra områden beskrev hur mycket personal det ska vara men att det är viktigt att personalen är avvägd gentemot de uppgifter som man har. Det bidrar till en säkrare vård.
Det bidrar till det lugn och den trygghet man vill ha omkring den speciella situation som det innebär att ett barn kommer till världen. Jag sade i mitt inledande svar att jag tycker att det är viktigt att avvakta ytterligare och få en del analysmaterial innan vi ser hur vi kan ta steget vidare.
Göran Hägglund (KD):
När det gäller personaltillgång är det förstås så att om man har mycket mer personal inom många av de verksamheter som finns inom vården minskar risken för misstag, man är fler som kan hjälpas åt och så vidare. Men det måste hela tiden vägas mot de resurser som vi har till förfogande. Det gäller självklart också på detta område.
Vi eftersträvar att ha en vård där det aldrig begås misstag, men misstag kommer någon gång att begås oavsett resurstilldelning. Vi behöver se till att det är väl bemannat och att man har de bästa metoderna till sin hjälp för att skapa den trygghet som alla är betjänta av att den finns i denna situation.
Göran Hägglund (KD):
Vi kan bara väldigt enkelt uttrycka vad TLV i det här fallet har att göra. Någon tillverkare kan säga så här: Vi har ett nytt läkemedel. Det funkar så här och så här. Vi vill ha så här mycket pengar för det. Då är TLV myndigheten som prövar om det här tillför någonting.
Är det ett läkemedel som är lika bra eller lika dåligt som de befintliga på marknaden och de vill ha jättemycket pengar ska de inte ha en subvention. Är de mycket billigare än andra och har samma kvaliteter är det mycket bra att få in dem på marknaden. Det håller tillbaka prisutvecklingen.
Är de enormt dyra och ger en förbättring bara på marginalen jämfört med befintliga läkemedel hamnar man i denna svåra avvägning. Det är detta svåra jobb som TLV har att göra.
Vad vi nu diskuterar är egentligen det som Agneta Luttropp har tagit upp och som handlar om formuleringar i ett beslut som någon enskild person, tror jag, upptäckte och reagerade på, och detta på mycket goda grunder. Det fördes ett resonemang som kan uppfattas som att de som kan ha nytta av detta är i stor utsträckning personer som inte arbetar.
Det gör att plussidan av detta blir alldeles för liten, varför detta inte borde subventioneras. TLV har så att säga backat hem och, som det heter på modern svenska, pudlat ganska rejält omkring detta. Går man in och tittar på TLV:s hemsida är rubriken där: Äldres hälsa lika mycket värd som yngres.
Det sägs att man har uttryckt sig olyckligt och att det är ett kunskapsunderlag till SKL. Vidare sägs: Här kunde man få intrycket att pensionärers hälsa inte är lika mycket värd som andras, vilket vi definitivt inte anser. Detta sätt att uttrycka sig är oacceptabelt och bygger inte på lagstiftningen.
Man säger dock i ett material att beslutet hade blivit precis detsamma ändå, alltså att inte subventionera. Det är alltså inte det som frågan gäller, utan frågan handlar om hur man formulerade sig, och formuleringen var olämplig. Man har backat och sagt att man inte borde ha uttryckt sig på det sättet och att detta inte är det sätt som man ska tänka.
Men någon medarbetare har skrivit på detta sätt. Jag tycker för min del att just detta fall är utagerat.
Men det hindrar inte att vi har en diskussion om detta som vi ständigt borde hålla levande - det uppmuntrar jag - alltså om prissättning av läkemedel och naturligtvis ännu mer om vad det får kosta och till vilken nytta det är. Men på senare tid har vi tyvärr inte mött så många nya innovativa läkemedel som har kommit in på marknaden.
Vi kommer nämligen som politiker och beslutsfattare att ställas inför en massa olika etiska frågeställningar som ytterst handlar om att göra det tillgängligt som i bästa fall kan rädda liv, som kan bota eller som åtminstone kan lindra symtom. Detta är något som är otroligt angeläget.
Göran Hägglund (KD):
Jag ska komma med något som möjligen kan verka övermaga förmanande: Det är väl ändå så att det är väldigt viktigt att vi som politiker håller oss till att diskutera hur regelverket ska se ut. Det är det vi diskuterar.
Det blir väldigt konstigt, tror jag, om vi sätter oss i experternas ställe och pekar ut vilka läkemedel som ska subventioneras och vilka som inte ska subventioneras. Då skulle vi ju inte ha den ordning vi har, utan då skulle vi votera här i kammaren och ställa det ena läkemedlet mot det andra för att se vilket som vinner en votering. Det tror jag inte att någon är betjänt av.
Vi har i stället expertmyndigheter som har att göra bedömningar. De ska självklart granskas, men vi har expertmyndigheter som har dessa beslut att fatta. Vi diskuterar hur det regelverk de applicerar på verkligheten och de läkemedel som kommer in ska se ut.
Man ska inte bortse ifrån att det finns rätt betydande ekonomiska intressen i detta sammanhang som ibland ger en bild som kan vara delvis sann men kanske inte alltid ens det. Det finns betydande intressen som på olika sätt lobbar för läkemedel eller andra saker vi som politiker indirekt eller direkt fattar beslut om.
Det gäller att ha insikt om detta och jobba med att så långt det över huvud taget är möjligt säkerställa att vi har bästa möjliga regelverk. Sedan får vi överlåta till experterna att agera utifrån det regelverket. Regelverket ska vara etiskt grundat och stabilt. Vi ska föra en öppen debatt och naturligtvis kunna kritisera det, men i just detta fall är utgångspunkten en formulering.
Det har myndigheten sagt: Man står inte bakom den, utan det är en oacceptabel formulering. Sedan får vi ägna oss åt att debattera hur regelverket ska se ut. Jag tycker att vi har ett bra regelverk, men jag tycker att det finns skäl att fundera på om det kan bli ännu bättre för att vi ska kunna introducera nya läkemedel snabbare än vad vi många gånger lyckas med - och naturligtvis hålla borta de som faktiskt kostar mer än de smakar.
Det finns nämligen gott också om sådana exempel som myndigheten prövar.
Göran Hägglund (KD):
Nej, människovärdet gäller ju vare sig vi är 0 eller 122 år gamla. Människovärdet gäller. Det är alltså inte det som kan vara argumentet. Jag är gärna med och diskuterar frågan vidare, här och i andra sammanhang, och frågan lär komma att aktualiseras av verkligheten såvida det inte tas några politiska initiativ. Detta är frågor vi ständigt överväger, förstås. Tack så mycket, alla som har deltagit i diskussionen!
Göran Hägglund (KD):
Börje Vestlund har frågat mig på vilket sätt regeringen kommer att agera för att förhindra att det uppstår brist på specialistläkare. Under de senaste åren har regeringen tagit flera initiativ för att minska bristen på läkare och specialistläkare. Sedan 2006 har regeringen beslutat att ge ökade medel för en utbyggnad av antalet utbildningsplatser på läkarutbildningen.
Satsningarna kommer att få fullt genomslag 2015 och har då medfört en ökning med 36 procent. Antalet läkare som får legitimation och som kan påbörja sin specialiseringstjänstgöring ökar därmed. Regeringen har vidare beslutat att ge Socialstyrelsen 30 miljoner kronor per år under 2013 och 2014 för att utveckla kursverksamheten för läkares specialiseringstjänstgöring.
Satsningen bedöms leda till ett ökat kursutbud, vilket förväntas ha en positiv effekt på utbudet av specialistläkare. En specialitet inom vilken det länge rått en brist på specialistläkare är psykiatrin. Regeringen har därför gett extra medel för att öka antalet specialister inom psykiatrin genom det så kallade Metisprojektet.
Projektet innebär att Institutet för professionell utveckling av läkare i Sverige, Ipuls, har haft i uppdrag att utveckla och förstärka specialistkompetenserna i allmänpsykiatri. För att förbättra processen för godkännande av läkare som utbildats utanför EU/EES, så att den går snabbare, har Socialdepartementet och Utbildningsdepartementet gett i uppdrag till en särskild utredare att lämna förslag. Rapporten bereds nu i Regeringskansliet.
Regeringen ger också varje år Socialstyrelsen i uppdrag att rapportera om tillgång och efterfrågan på bland annat läkare. Syftet med rapporten är att hjälpa landstingen i deras bedömning av behovet av att anställa läkare för specialiseringstjänstgöring, och det gäller samtliga specialiteter. I sammanhanget bör också nämnas att Läkarutbildningsutredningen alldeles nyligen överlämnade sitt betänkande För framtidens hälsa - en ny läkarutbildning , SOU 2013:15, till Utbildningsdepartementet.
Utredningen föreslår att utbildningen förlängs till sex år, att kunskapsmålen för allmäntjänstgöringen inkluderas i examensordningen för läkarexamen medan kravet på allmäntjänstgöringen för att få legitimation tas bort. Därmed bör läkare kunna få legitimation snabbare och påbörja specialisering tidigare. Mot bakgrund av detta ser jag i nuläget inget behov av att vidta ytterligare åtgärder. Socialdepartementet kommer att fortsätta följa utvecklingen noga.
Göran Hägglund (KD):
Jag skulle vara glad om den här debatten inte blev alltför slagordsmässig. Det skulle vara lätt för mig att säga att om ni hade skött er i regeringsställning hade saken varit biff. Vi har ökat antagningen till läkarutbildningen, vilket gör att vi kommer att ha 36 procent fler än tidigare som strömmar igenom.
Men detta är naturligtvis en allvarlig och viktig fråga att fundera på ur många olika aspekter. Jag skulle vilja ta upp ett par olika perspektiv. Det finns vissa grupper och specialiteter där vi kan se uppenbara brister, och bristerna ser olika ut för olika specialiteter. Det råder brist inom psykiatrin, som jag nämnde.
Vi saknar och kommer att sakna patologer, som ju är en nyckelgrupp till exempel när det handlar om cancerbehandling. Vi saknar allmänmedicinare. Vi skulle behöva fler radiologer, för att nämna några kategorier där vi har mycket stora behov.
Vi har gjort en del insatser; bland annat har vi särskilt utrett patologernas verksamhet och hur många fler som behövs där. Det kommer av allt att döma att komma en hel del åtgärder längre fram. Där ser vi dock också - jag ska komma in på ett bredare perspektiv sedan - vikten av till exempel distanslösningar för att hitta kolleger.
Det gör att vi kan få bättre utväxling av de personer som vi redan har. När det gäller radiologer ger telemedicin möjligheter att använda radiologisk expertis som är väldigt djuplodande, inte bara i Sverige utan i världen i stort. Det handlar om att hitta de allra bästa på en viss typ av verksamhet och dra nytta av dem också i Sverige.
Det finns en del ny teknik när det gäller psykiatrin, till exempel internetpsykiatrin söder om staden, där man når lika goda resultat som man gör i öga-mot-öga-behandling, men man kan behandla 10-15 gånger så många som man gör med traditionella metoder. Jag tycker att det skulle vara värt att växla några ord om det bredare perspektivet.
Det är i huvudsak landstingen som ska klura över detta, men det är också en nationell angelägenhet. Det kom nyligen en kortrapport som ger en överblick över läget i OECD-länderna. Där kan man se att Sverige ligger på tredje plats uppifrån när det gäller antalet läkare räknat mot folkmängd. Vi ligger bra till när det gäller tillgången på läkare.
Tittar man dessutom på antalet patientbesök är vi ett av de länder som har det lägsta antalet besök. Där är skillnaderna mycket stora. I snitt går svensken till läkaren en fjärdedel så många gånger som till exempel ungraren.
Vi har jättemånga läkare i ett OECD-perspektiv, och vi har nästan minst antal besök av alla länder. Vad är det som gör att vi inte får ut mer av den resurs som vi har? Sköterskorna i Sverige tar också ett större utrymme än vad de gör i väldigt många andra länder där man har en än mer hierarkisk organisation. Det är också någonting att fundera på. Hur använder vi de fantastiska personalresurser som vi har på bästa möjliga sätt?
Göran Hägglund (KD):
Tack för alla inlägg så här långt! Det Gunnar Andrén beskriver är slående, alltså att bristen så att säga tycks vara det enda bestående. Det är intressant att fundera på detta ur ett strukturellt perspektiv - det låter jättetråkigt när jag säger det, men jag gör det ändå. Vi i Sverige har fler läkare per 100 000 invånare än till exempel Tyskland.
Tysken går till doktorn tre gånger så ofta som svensken och ändå har vi en brist. Vad är det som leder till den situationen? I Stockholms läns landsting gjorde man för en tid sedan en undersökning och kom fram till att sjukhusläkarna använde 18 procent av sin arbetstid till patientmöten.
Resten var förmodligen utbildning - angeläget, forskning - jätteviktigt, och administration. Endast 18 procent av tiden användes för det som vi utbildar personerna till. Det innebär inte, det förstår ni, att jag nedvärderar forskning och utbildning, det hör till, men det är ändå alldeles fantastiskt att under en femdagarsvecka endast en dag används till det som man egentligen är till för och övriga fyra dagar används till någonting annat i och för sig viktigt.
Läkarna på vårdcentralerna, alltså primärvårdsläkarna, använde vid den tiden knappt hälften av sin tid till patientmöten och dryga hälften av tiden till annat. Också det är värt att fundera på. Hur administrerar vi vården på ett sådant sätt att det blir så bra som möjligt? Vi har ökat intaget på läkarutbildningen ganska dramatiskt.
Själv är jag väldigt stolt över siffran 36 procent. Det är mycket. Jag säger inte att det är en optimal nivå, men vi har gjort ett rejält häv som innebär att det kommer att bli bättre. Det är dock enormt långa ledtider när det gäller dessa personer. Tiden från att de inträder i utbildningen tills de är ute i verksamheten är oerhört lång. Där har vi förstås ett stort hinder.
Jag delar verkligen uppfattningen att vi måste fundera på om det finns specialiteter där vi på olika sätt, med lock och pock, kan stimulera personer att gå till dessa. Hur går det inom geriatriken? Vi kommer att ha många äldre vårdbehövande framöver.
Hur möter vi de behoven med läkare och annan sjukvårdspersonal som är specialiserade på åldrandets sjukdomar, som ju ser lite annorlunda ut än det som kanske möter medelpatienten på en vårdcentral? Patologer har jag nämnt. Vi behöver radiologer.
Börje Vestlund är inne på neurologer, en grupp som av allt att döma också får ett ökat söktryck i takt med att vi lever allt längre och en hel del av de neurologiska sjukdomarna ökar. Vi har verkligen stora utmaningar och därför måste vi ha ett bra samspel mellan landstingen. Socialstyrelsen gör, som jag nämnde, sina årliga rapporter som ska vara ett underlag.
Den dialogen måste fungera för att kunna identifiera vilka områden som har stora behov. De som söker sig till läkarutbildningen är förstås fria och självständiga individer, men det är bra om de väljer utbildningar där det råder stor brist på specialister för att på så sätt kunna möta de medicinska behov som våra medborgare har.
Göran Hägglund (KD):
Även om jag skulle sitta fantastiskt länge i den position som jag för närvarande lånar kommer det säkert att finnas bekymmer med kompetensförsörjningen också i framtiden. Jag har verkligen försökt att i samarbete inte minst med utbildningssidan ta rejäla kliv för att kunna höja Sverige på ett område som är av utomordentligt stor betydelse.
Det handlar om förtroendet för vården, inte minst handlar det om varje enskild patients berättigade krav på att bli behandlad av dem som har det allra största kunnandet. Börje Vestlund är inne på forskningen och den tid det tar. Det är så, och det är ett problem. Ingen av oss vill dock byta bort forskningen, utan den måste också finnas.
Däremot måste vi bli bättre på att ta till vara forskningsresultaten och se till att nya metoder snabbare implementeras i vården. Vi ser att det många gånger tar omotiverat lång tid. Där har vi mycket att göra. Jämlik vård talar Börje Vestlund också om. Det är en jätteviktig fråga. Där finns ett rätt slående siffermaterial som beskriver de skillnader som finns. Det kan handla om geografi.
Det kan också handla om utbildningsnivå, personer med utländsk bakgrund kontra sådana som levt i vårt land i generationer och så vidare. Där har vi alla skäl att se till att jämna ut detta även om jag inte tror att det finns medvetna anslag som går ut på att behandla vissa sämre. Det gäller att uppmärksamma problemet ordentligt. Jag är väldigt glad för de inlägg som har gjorts i den här debatten.
Jag kommer inte bara att följa frågan; jag kommer även att vidta de åtgärder som jag ser är nödvändiga för att vi ytterligare ska förbättra oss när det gäller att möta de behov som vi kan se på det här området.
Göran Hägglund (KD):
För att det sista inte ska stå oemotsagt ska jag ändå säga att det har lagts ned ett apotek. Det apoteket försvann när vårdcentralen vägg i vägg lades ned. Det finns ett sådant samband. Ser man inte det tror jag att man ska vara lite ödmjuk i den här debatten. Det har tillkommit 37 procent nya apotek. Öppettiderna har förbättrats.
Massor av produkter som tidigare var inlåsta på apoteken finns tillgängliga i Icabutiker eller Konsumbutiker. Det tror jag är väldigt bra. Tillgängligheten har ökat. Ingela Nylund Watz frågar: Vad händer om ett år? Ja, det är ju lite så att har man inte tillräckligt stora grejer att blåsa upp just nu får man fundera på vad som kommer att hända i framtiden - då kommer det nog att bli extra bekymmersamt.
Jag kan försäkra att går allting som det ska har vi deklarerat precis vad som är målsättningen, att apoteket kommer att kunna konkurrera på samma villkor som andra. Apoteket kommer att fortsätta att vara ägt av staten. Det är den inriktning som vi har. Skulle det gå på något annat sätt har vi naturligtvis idéer om hur det ska se ut. Men just nu följer vi steg för steg vad som händer.
Och Apoteket AB är en oerhört viktig aktör på apoteksområdet. Det som är bärande för förtroendet för apoteksföretagen, vilket det än är, är personalens kompetens. Och här finns oerhört välutbildade människor med ett fantastiskt stort kunnande. De är bärare av ett förtroende hos väldigt många människor. Jag tror att det är otroligt viktigt att se och ha respekt för det kunnande som finns bland personalen.
De gör ett kanonjobb, oavsett vilket företag som de finns i, Apoteket AB eller andra. Och de är nyckeln när det gäller att kunna utveckla apoteksservicen i storstäderna, i medelstora orter och naturligtvis också i glesbygden.
Göran Hägglund (KD):
Jag tror att vi alla kan vara överens om en sak - det är viktigt att försöka hitta en plattform för det fortsatta samtalet - och det är att vi inte alls ser på samma sätt på denna fråga. Monica Green och Hillevi Larsson har uppfattningen att man från det offentliga bättre kan avgöra hur tillvaron för enskilda familjer ska ordnas.
Här får vi höra i debatten att barn till vissa föräldrar har ett större behov än andra av att gå i förskolan och att det därför med olika medel ska säkerställas att de gör det. Min uppfattning är en annan, nämligen att det är föräldrarna som känner sina barn bäst.
Barn är olika precis som vi vuxna är det, och därför måste det finnas utrymme för olika former av omsorg om barnen när de är små.
Om vi när det gäller mycket av det som har sagts nu skulle ta och leka lite med resonemanget och i stället för att tala om vårdnadsbidrag tala om föräldraförsäkringen är det så att väldigt mycket av de invändningar ni kommer med också går att tillämpa på föräldraförsäkringen, alltså att den förhindrar människor från att vara på sina arbetsplatser eftersom de är hemma hos sina barn.
Det leder till att barnen inte får finnas i den större gruppen utan "tvingas" att vara hemma hos sina föräldrar. Det gäller också föräldraförsäkringen.
På något sätt är det för er socialdemokrater så - och jag håller med om den delen - att föräldraförsäkringen är ett väldigt viktigt instrument för föräldrar och barn att under den första tiden knyta an till varandra och lägga grunden för barnets första tid i ett mindre sammanhang. Det har ett värde för föräldrarna, och det har självklart ett betydande värde för barnen.
Sedan går ni dock till att det här är fantastiskt bra - till en väldigt tydlig gräns, och därefter är det fullständigt oacceptabelt. Efter det är det så att föräldrarna blir imbecilla eller korkade och inte fattar sitt eget bästa. Det är dåligt för barnen och så vidare om det skulle vara så att föräldrarna utifrån kunskapen om det enskilda barnet bestämmer att man ska vara hemma en liten tid till.
Det är för mig otroligt svårbegripligt att ni ser det på det sättet. Vi utgår från att varje person, också ett barn, är en enskild person som är annorlunda än andra och måste få förutsättningar att tas om hand på det sätt som passar bäst.
Om man inte tycker så utan tycker att alla är precis lika och stöpta i samma form är er politik helt logisk, men har man uppfattningen att de är enskilda personer med olika behov och olika önskemål måste man också ställa sig frågan: Vem vet bäst? Då kan man säga att vi som politiker vet bäst; så här ska det tas om hand, och det ska vara lika för alla.
Om man råkar vara av den uppfattning jag är, nämligen att föräldrarna är de som vet sina barns bästa, arbetar man i stället för att lägga mer makt hos föräldrarna. Då är vårdnadsbidraget en liten pusselbit som tillsammans med andra åtgärder gör att föräldrarna får något större makt än de annars skulle ha att bestämma det som är bäst för dem och deras barn. Där går den verkliga skiljelinjen i politiken när det gäller detta.
Göran Hägglund (KD):
Monica Green säger: Göran Hägglund försöker appellera till en liten väljargrupp. Det är nog så att folk är klokare än så. Det är inte ett dugg konstigt att väldigt många småbarnsföräldrar föredrar förskolan. Jag tycker förstås att det är helt okej och att vi ska möta de önskemål som finns.
Det är dock också så att människor som själva väljer förskolan inte är så inskränkta att de säger att alla ska välja på precis det sätt de gör i deras familj. Vi vill möjliggöra för människor att välja annorlunda. Opinionsmätning efter opinionsmätning visar - det här är inte det mest centrala - att ungefär 80 procent av svenska folket svarar, nästan hur man än ställer frågan, att de vill ha valfrihet.
Det ska finnas möjlighet att välja annat än förskola, och man ska ha ett ekonomiskt stöd för det. Monica Green säger att jag skulle anse att de föräldrar väljer rätt som väljer vårdnadsbidrag. Jag har den uppfattningen att om man skapar en valmöjlighet ligger makten hos föräldrarna.
De som har gjort ett övervägt val och landat på att deras barn mår bäst av att finnas i förskola, som kanske ligger om hörnet eller längre bort för den delen, har gjort ett medvetet val och gjort det naturligtvis utifrån vad de tycker är bäst för dem själva och för barnet. Jag respekterar människors val, och jag respekterar också de val som görs av föräldrar som inte väljer förskolan.
Där skiljer vi oss åt. Hillevi Larsson är på generöst humör och meddelar att hon inte avser att förbjuda föräldrar att vara hemma. De ska naturligtvis inte ha några pengar, men det aviseras i alla fall inte något förbud mot att vara hemma. Det är självklart.
Jag tycker att det är rimligt att när vi på ett bra sätt med våra skatter avsätter ganska mycket pengar för föräldraförsäkringen, där vi betalar en avgift som enskilda, och för att ha en förskola av god kvalitet, att föräldrar får välja annorlunda. För min del handlar det inte om ifall det är 92 procent eller om det är 7 procent eller 1 procent.
Jag tycker att valfriheten har ett värde i sig. Föräldrar ska utifrån den egna familjesituationen och de egna barnens behov kunna träffa de val som är bäst för dem själva. Det är det som är det centrala.
När man säger att människor får välja själva kommer människor att göra på lite olika sätt. Ibland kommer de att göra på ett sätt där vi skulle tycka att de skulle göra på ett annat sätt. Men grejen är att människor ska ha makten över sina egna liv och kunna bestämma själva.
Återigen handlar det om huruvida vi tilltror människor förmåga att fatta beslut om sina egna liv eller om vi tror att vi i den här kammaren är bättre skickade att å deras vägnar avgöra. Jag tror på föräldrarna; jag tror på människor i det här landet.