KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars-Ivar Ericson (C):
Ska det bli en god jul och ett gott nytt år för alla i Östra Göinge kommun? Denna debatt kan inte garantera det, men jag tycker mig ändå ana att ministern har insett hur allvarligt läget är för denna del av Skåne.
Nu gäller det att aktivera alla fackliga och politiska krafter på lokal, regional och nationell nivå så att de kan samverka för en positiv framtid för Sibbhult, Östra Göinge kommun och nordöstra delen av Skåne.
Det räcker inte som det är i nuläget, där vi skulle kunna använda den latinska sentensen: Ut desint vires, tamen est laudanda voluntas - även om krafterna fattas är dock den goda viljan berömvärd.
Jag litar på att den goda viljan finns på alla nivåer, men jag är lite mer osäker på om kraften finns på alla dessa nivåer. Med de orden vill jag tacka ministern för svaret och än en gång hälsa honom varmt välkommen att besöka denna del av Skåne.
Engagerade partimedlemmar från mitt och Anders Bengtssons parti är säkert beredda att guida i en av Skånes vackraste delar, en del som måste kunna hoppas på en framtid trots alla de farhågor som har lyfts fram i denna debatt.
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag vill börja med att tacka ministern för svaret och för att jag får diskutera denna fråga med näringsministern. När interpellationen lämnades in hörde kammarkansliet av sig och undrade om jag verkligen ville debattera med näringsministern. Hörde inte detta ärende egentligen hemma hos kulturministern? Men som ministern påpekar i sitt svar har jag redan ställt en skriftlig fråga om indisk film till kulturministern, och det känns nu naturligt att gå vidare.
Film är nämligen inte bara kultur utan också näring. Intresset för film är bra för samhällsekonomin. Det nya filmavtalet, som vi debatterade här i kammaren i tisdags, bekräftar detta. Ministern hänvisar i sitt svar till lyckade regionala filmsatsningar, och jag kan verifiera hur bra det fungerar i Skåne.
Vi har 1 200 personer som är sysselsatta inom filmbranschen och 60 bolag med mer än fyra anställda inom området film och rörliga bilder. Nu gäller det dock att försöka vidga perspektivet och inte bara fokusera på den svenska filmens framtid.
Det behövs näringspolitiska insatser för att få utländska filmbolag att upptäcka Sverige som ett möjligt land för filminspelningar. Här gäller det att hålla sig framme. Låt mig ta fram Schweiz som ett exempel. Där har man underlättat för inspelningar av indisk film. Numera spelas det in ungefär 20 indiska filmer per år i Schweiz.
Förutom inkomster för landet under själva filminspelningen har en kanton i landet fått 500 000 turistbesök från Indien. Det är många länder som tävlar om att locka till sig utländska filmare.
I länder som Nya Zeeland, Tyskland och England är det regeringspolitik att uppmuntra samarbete med den indiska filmindustrin, Bollywood. Indiska filmare är vana vid att få service och lokala omkostnader betalda av värdlandet, och förutom de länder jag nämnde är nu också Norge på gång att erbjuda sådana villkor.
Jag kan också nämna att Norge i år har arrangerat en tredagars visningsresa för brittiska filmproducenter. På Island har man samma friska initiativ för att locka utländska filmskapare till landet.
En tänkbar modell som tillämpas i flera länder är att länderna ger utländska filmare en återbetalning på 20-25 % av deras utgifter i landet - eller 15 %, som det ska bli i Norge från årsskiftet. Det innebär att filmarna får mer stöd ju mer affärerna växer.
Det är ju en stimulans till expansion. Kan ministern tänka sig att verka för att det blir liknande procentsiffror i Sverige så att vi på så sätt kan locka utländska filmskapare till vårt land?
Lars-Ivar Ericson (C):
Den 20 december har den första indiska film som delvis spelats in i Sverige premiär här i Stockholm. Den heter Dil Jo Bhi Kahey . På engelska blir det What your heart says . Handlingen utspelar sig på Mauritius och i Stockholm. Det är en bred publikfilm med socialt engagemang och samtidigt ett exempel på hur ett internationellt samarbete kan bidra till att sätta ett land och en stad på kartan.
Filmen kunde spelas in tack vare frivilliga insatser, inte minst av ungdomar som stod i kö för att hjälpa till på olika sätt. Några av de ungdomarna har sedan fått arbete i Indien. Men det gavs ingen hjälp från officiellt håll. Norge rullar ut den röda mattan, men Sverige har en avvaktande attityd. Det är inte bra.
Ministern nämner i sitt svar Swedish Film Commission och vad de gör för att främja filminspelningar. Vid filmfestivalen i Cannes fanns ett arrangemang där kulturministern medverkade, men sedan har det inte kommit några konkreta förslag till ekonomiskt stöd. De svenska argumenten inskränker sig till den goda svenska infrastrukturen och den svenska naturen.
Men man säljer inte Sverige på skogar och sjöar. Det handlar om pengar, och det borde ministern som näringsminister förstå. En känd indisk producent, Mukesh Batt, vill förlägga ett 15-tal inspelningar till Sverige, men det förutsätter att Sverige kan konkurrera med Norges erbjudande.
Är det inte dags för ett samarbete mellan Närings- och Kulturdepartementen för att skaka fram erforderliga medel? Ska Sverige marknadsföras internationellt måste kultur och näringsliv gå hand i hand.
Min fråga är om ministern, just med tanke på att film är ett oslagbart och jämförelsevis billigt sätt att sätta ett land på kartan, skulle kunna tänka sig att ge medel så att man kan främja inspelningen av utländsk film i Sverige. En Bollywoodfilm ses av i genomsnitt 1 1⁄2 miljard människor.
300 miljoner indier är på väg ut i världen för att turista. De har pengar att spendera. De har inga språkproblem; de pratar engelska. Hur ska de lockas att besöka Sverige? Ministern kan ju påverka vår turistminister så att kultur, näring och turism gör gemensamma insatser.
Jag tycker att det är hög tid för statsmakterna att ta itu med detta gyllene tillfälle för Sverige att marknadsföra landet globalt genom dessa filmer för att skapa arbete i filmindustrin, näringslivet och inte minst inom turistnäringen.
Lars-Ivar Ericson (C):
Är stöd till filmproduktion kultur- eller näringspolitik och vilka motiv finns för att satsa skattemedel på utländska filmer som görs i Sverige? Denna debatt har förhoppningsvis klargjort att film är både kultur och ekonomi. Jag tycker att det näringspolitiska intresset för film bör ökas. Nu närmast gäller det att inte missa intresset från indiska filmare.
Varför ska planerade filmer behöva spelas in i Norge? Varenda investerad krona på utländsk filmproduktion ger inkomster, och kopplingen mellan filminspelningar och besöksnäring är oerhört viktig.
Den 19 november 2004 sade ministern så här i ett anförande på Framtidsforum i Trollhättan: Staten ska ta ett större ansvar för att se till att det finns kapital i tidiga stadier av produkt- och affärsutveckling.
Tidningsartikeln berättar även att Östros hoppas att Bollywood ska få Trollhättan på fötter och att han tror att Bollywood kan ge nya intressanta projekt till Sverige. Om ministern gör resan till Östra Göinge kommer han att inse att även där finns goda förutsättningar för filminspelningar.
Göingenaturen utnyttjas redan av Film i Skåne. Jag vill avsluta med en liten bild. Vi kan tänka oss de länder som vill filma i Sverige som ett tåg med flera vagnar. Tåget går ifrån oss om vi inte är offensiva och framsynta och löser en biljett som innebär stöd till filmprocessen.
Denna biljett tror jag på sikt ger mångdubbelt igen. Är det verkligen klokt att inte ta till vara denna möjlighet? Utländska filminspelningar i Sverige skulle vara bra för svensk näringspolitik.
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag vill börja med att citera Franklin D. Roosevelt, president i Amerika på 1930- och 1940-talen. Han sade att en demokratis kvalitet mäts genom majoritetens sätt att behandla minoriteter. Nu är det ingen liten minoritet i Sverige som är funktionshindrad. Det är närmare 1,3 miljoner.
De ser verkligen fram emot ett samhälle tillgängligt för alla. Det är inte bra som det är i dag. I undersökningar av funktionshindrades levnadsvillkor hör vi hur många upplever ohälsa och utanförskap. Färre funktionshindrade arbetar än svenskar i allmänhet.
Här är det i och för sig glädjande att regeringen har lyssnat på Centerpartiet och höjt lönebidragen, men samtidigt har bidragen till arbetsplatsanpassning och personligt biträde varit oförändrade i tio år. Jag vet att det inte är ministerns ansvarsområde, men ministern kanske ändå har några åsikter om hur man skulle kunna få fler funktionshindrade i arbete.
Det är också otillgängligheten i det offentliga rummet, som är omfattande, och att tillgången på hjälpmedel är starkt begränsad. Jag ska ta några exempel på detta. Vi har de döva, och en skriande brist på tolkar gör att många avstår från att beställa tolk därför att de vet att de inte får någon. Vi har de synskadade, där tre fjärdedelar är beroende av någon anhörig eller bekant för att klara sitt vardagsliv.
Endast en fjärdedel får hjälp av kommunen. Vi har de rörelsehindrade, som har svårt att besöka myndigheter och institutioner. Vi vet också att samhället har blivit mer komplicerat och automatiserat, och det blir då självklart bekymmer när man ska kommunicera med maskiner i stället för människor. Vi har bankomater, biljettautomater och automater för återvinning, för att ta bara några exempel.
Jag tycker att tillgängligheten till olika servicemaskiner måste förbättras, liksom kontakten mellan politiska beslutsfattare och de företag som tillverkar och placerar ut alla dessa serviceautomater. Här behövs allmänna riktlinjer för tillgängligheten. Jag undrar om inte ministern skulle kunna utfärda dessa riktlinjer även före år 2010.
Så har vi också detta självklara för oss människor att vi ska kunna se oss omkring i Sverige - Sverige är fantastiskt. Här finns mycket att göra när det gäller tillgänglighetsfrågor. Vi kan jämföra med Danmark, där man har 1 600 handikappcertifierade besöksmål att välja mellan. I Sverige finns bara drygt ett hundratal.
Jag undrar om ministern har några tankar om hur man skulle kunna förbättra tillgängligheten till alla de resmål som vi icke-handikappade har tillgång till.
Lars-Ivar Ericson (C):
Det är bra att ministern har tagit del av alliansens förslag till handikappolitik. Där finns många goda tankar, till exempel att vi ska stötta de funktionshindrade som vill starta och driva företag. Regeringen har inte gjort så mycket på det området.
Jag tycker att ministern har en övertro på myndigheternas möjligheter att förbättra tillgängligheten i samhället, och också en övertro på att det är andra ministrar som ska göra så mycket. Det är ju ändå ministerns sak att ordna så att det blir bättre för de döva, de hörselskadade och de rörelsehindrade.
Hur ska en miljon människor som lever med någon form av funktionshinder få samma möjligheter till en tillvaro som övriga invånare har? Här finns oerhört mycket att göra, även innan år 2010. Jag tycker att det är dags att lyfta fram de skarpa förslagen.
Jag tycker att det nu är dags att sätta blåslampa på de myndigheter som ska jobba så att vi får det tillgängliga samhället. Det är oerhört viktigt om vi står bakom tanken om alla människors lika värde.
Lars-Ivar Ericson (C):
Hela Sverige ska leva. Det är en målsättning som de flesta politiker står bakom, och jag antar att även jordbruksministern har den uppfattningen. Då är det viktigt att de som bor på landsbygden kan vara trygga och veta att deras djur inte dödas av rovdjur.
Stig Engdahl, lantbrukare från Dals Ed i Dalsland, dömdes till sex månaders fängelse för att ha skjutit en varg som dödat tio av hans får. Nu ansöker han om nåd hos regeringen. Och jag hoppas att jordbruksministern, med de nya insikter hon visar i vargfrågan, nu är beredd att i regeringen vädja för Stigs sak.
Men de nya insikterna och de nya förslagen är ändå halvhjärtade. Jag tycker att tidtabellen känns lång: utredning, remiss och beslut. När anser ministern att beslut kan fattas på grundval av en utredning som ska vara klar först sommaren 2007?
Det borde finnas alternativ till denna långa utredningsprocess. Varför inte kraftsamla nu och skapa en ny rovdjurspolitik med verklig förankring hos folket? Beslut kan tas nu. Det finns bra underlag.
Lyssna på folket i Värmland och Dalsland, och inte bara på dem för också vi från södra Sverige har förstått vad vargen kan ställa till med. Nu fortsätter arbetet med att hitta sätt att förbättra skyddet även för hundar och fäbodjordbrukets djur, säger ministern i sitt svar. Ja, arbetet fortsätter.
Men vad händer då under tiden? Familjemedlemmen hunden och tamboskapen på fäbodar är inte fredade. Trots alla förståsigpåare finns ändå oron: Är människan verkligen fredad? Kan jag plocka svamp och bär i skogen utan att det ska vara farligt?
Och vad vill ministern säga till jägarna som minns den tiden då det fanns rovdjur och annat vilt i skogarna? Vargen behöver inte ta hänsyn till jakttider och jakträtter. Vargen tar för sig av viltet.
Till sist: Centerpartiet har alltid jobbat för att beslut ska fattas på den nivå där de gör mest nytta och där de berörda av besluten finns med. Jag vill vädja till ministern: Låt länsstyrelserna handlägga beviljandet av skyddsjakt och inte Naturvårdsverket i Stockholm. De är alldeles för långt borta från verkligheten.
Lars-Ivar Ericson (C):
"Vi tillsätter en utredning" - hur många gånger har vi inte hört ministrar uttala de magiska orden? Ibland kan det vara befogat med en utredning. Men i rovdjursfrågan menar vi från Centerpartiet att det redan nu finns tillräckligt med underlag för att fatta kloka beslut.
Vi vill verka för att även människor på landsbygden ska få känna trygghet och framtidstro. Människor i Värmland och andra delar av landet väntar otåligt på besked. Det behövs inga utredningar. När ska vänsterkartellen inse de förödande konsekvenserna av dagens rovdjurspolitik?
Det finns tillfälle till detta åtminstone fram till den 17 september. I annat fall blir det en uppgift för en ny regering att utan den nuvarande regeringens skygglappar lyssna till dem som otåligt väntar på att det ska bli en lösning av rovdjursfrågan. Det är jordbruksministern som innehar verktygen. Använd dem på rätt sätt - nu och inte senare!
Lars-Ivar Ericson (C):
Den 9 januari hade jag tillfälle att få lyssna till jordbruksministern då hon var i Skåne och då lantbrukets framtid skulle ventileras. Vi var ca 1 200 personer som anade att jordbruksministern ser möjligheterna i svenskt jordbruk och är beredd att verka för att det ska bli bättre förhållanden framöver. Vi fick lyssna till vackra ord om betande mula och öppna landskap.
Jag kommer också ihåg en debatt förra året då ministern uttalade sitt stöd för Kravmärkta varor. Mot denna bakgrund blir jag förvånad och upprörd inför ministerns övertro på Djurskyddsmyndighetens krav på ligghallar.
Jag har haft tillfälle att besöka Revingehed under olika årstider, och jag har sett hur dessa 2 000 djur får ha ett liv som få andra nötdjur får ha. Ulf Lundell sjunger om att han trivs bäst i öppna landskap. Men det är inte bara människor som uppskattar betesmarker, små kullar, trädsamlingar och sänkor.
På Revingehed finns det både platser där vindarna fläktar och platser där det ges skydd mot väder och vind. Djuren har funnits där i 40 år. Jag kan intyga att de stortrivs. De längtar inte efter två stora ligghallar som tjänstemän på Djurskyddsmyndigheten påbjuder.
Jag vill passa på att fråga ministern om hon vet om dessa tjänstemän har varit på plats på Revingehed eller om de bara har sett foton på området. När lantbruket drabbas av sådana här skrivbordsprodukter som dessa föreskrifter om ligghallar, då bekräftas bara det som personer med sunt förnuft sade för några år sedan: Vi behöver ingen djurskyddsmyndighet.
Tillsynen kan skötas på ett annat sätt. Centerpartiet var motståndare till denna myndighet, och vi vill avskaffa den så fort som möjligt. Det lär finnas ungefär 250 myndigheter i Sverige. Det är svårt att få fram exakta siffror.
Men det är lätt att förstå att livet skulle bli enklare för många om vi inte hade så många myndigheter och om våra ministrar var mer avvaktande till alla deras förslag. Ministern säger sig vilja värna om det öppna landskapet. Lyssna då på alla dem som intygar att ligghallar skulle få en negativ effekt på Revingehed.
Förbuskningen skulle ta över. I dag betar djuren sly och gräs mellan utfodringarna. Blir det ligghallar skulle betandet minska. I stället skulle de äta av halmen i ligghallarna, och det är inte bra. Landet ska styras med makt och myndighet, heter det i ett välbekant uttryck. Låt det vara så.
Låt det inte bli maktfullkomlighet och myndigheter.
Lars-Ivar Ericson (C):
Har djur rättigheter? Om vi svarar ja på den frågan så menar vi att alla varelser som kan känna, glädjas och lida har rätt till ett så bra liv som möjligt. Jag är optimist, och jag utgår från att detta tankesätt finns hos Djurskyddsmyndigheten.
Därför borde denna myndighet uppskatta att det finns en hållbar ekologisk djurhållning med välmående djur som den på Revingehed. Vi har hört interpellanten berätta om hur både länsveterinären och kommunens djurskyddsinspektör kan intyga detta.
Djurskyddsmyndigheten borde ta till sig deras expertutlåtande och avstå från sådana här klåfingriga påbud. Här behövs mer av empati och sunt förnuft. Jag undrar om åhörarna har tänkt på hur ordet "djurskyddsmyndigheten" är sammansatt - djurskydd och myndighet.
Vilket av orden väger tyngst i dag? Debatten har visat att det är ordet "myndighet" som dominerar. Det är en myndighet som säger: Det är vi som vet bäst. Vi bestämmer utan att tänka på att följderna blir svåra både för djurägare och för djur. Min sista fråga till ministern blir: Vem skyddar i dag djuren mot myndigheternas påhitt?
Lars-Ivar Ericson (C):
Så var det dags igen. Det är tredje gången som jag ansluter mig till en interpellationsdebatt om rovdjurspolitik, och än en gång är det vargen som vi ska diskutera. Vi har varit många som har försökt att övertyga ministern i detta ärende. Jag tror att hon har lyssnat till viss del, men ännu återstår det en del saker som måste sägas eller upprepas.
Ministern talar gärna om betydelsen av öppna landskap och betande mular. Det låter kanske bara som fagert tal för lantbrukarparet i norra Värmland.
För det är en omöjlighet att se till djuren dygnet runt. Jag tror att det är flera lantbrukare i glesbygderna i Dalsland och Värmland som upplever situationen på det här beskrivna sättet. Jägarna i dessa landskap, och jägarna i Dalarna, undrar också: Var har viltet tagit vägen? Deras stora fritidsintresse har rubbats av vargens härjningar.
Finns det då inte utrymme för varg i Sverige? Jo, förstås, men inte i det antal som vi har i dag. Vargen får finnas, men inte i närhet av tamdjur. I den första vargdebatt som jag deltog i lanserade jag tanken att man skulle kunna ha två jättelika hägn där Sveriges vargar kunde finnas.
Det är flera som har skrattat åt den tanken och också tänkt: Vad skulle det kosta? Är det djurvänligt? Men vad kostar vargen i dag? Jag tänker på tamdjurs lidande, landsbygdsbefolkningens rädsla, uteblivna jaktupplevelser, kostnader för vargspanare och vargforskare. Byggandet av ett varghägn eller två skulle också innebära arbetstillfällen för landsbygden.
Jag tror därför att detta mitt förslag, som många har skrattat åt, ändå har ett visst stöd från dem som lever i vargens närhet. Fredagen den 27 januari nämnde jag den utdragna utredningsprocess som nu tycks gälla för rovdjurspolitiken: beslut om utredning, remiss, betänkande och beslut.
Jag såg framför mig en lång tidsperiod. Men om vi nu förutsätter att utredningen blir klar till sommaren 2007, när menar då ministern att besluten ska kunna fattas? Så vill jag också upprepa en fråga som jag ställde den 27 januari och som jag inte fick något svar på.
Hur ser jordbruksministern på möjligheterna att låta länsstyrelserna fatta beslut om skyddsjakt i stället för att som nu låta Naturvårdsverket bestämma? Är det ändå inte rimligt att besluten ska fattas nära verkligheten och inte från en myndighet som finns långt borta? För oss i Centerpartiet är det en hjärtefråga att besluten ska fattas på rätt nivå och så nära människorna som möjligt.
Lars-Ivar Ericson (C):
Ut desint vires tamen est laudanda voluntas - även om krafterna saknas är dock den goda viljan berömvärd. Jag har haft anledning att använda detta latinska citat flera gånger här i kammardebatterna. Så även i dag. Jag försöker att lita på ministrarnas goda vilja att fatta kloka beslut.
Men det skulle behövas mer kraft för att skynda på själva beslutsprocessen, och det skulle behövas en större öppenhet att lyssna på de kloka synpunkter som redan finns i många ärenden.
Dessa rovdjursdebatter har visat att man redan vet mycket om hur en för landsbygdsbefolkningen acceptabel rovdjurspolitik skulle kunna utformas. Lyssna på landsbygdsbefolkningen. Jag kan tänka mig att glesbygdsborna i Värmland och Dalarna just nu tycker att det är träligt att allt går så långsamt.
Vargen däremot stortrivs, han förflyttar sig snabbt och lär hinna med många illdåd innan vi får en balanserad verklighetsanpassad rovdjurspolitik.
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag har bott vid en landsväg i hela mitt liv och sett människor komma och gå. Så sjöng Edvard Persson en gång, och jag skulle kunna travestera hans ord och säga: Jag har bott vid E 22:an och sett bilarna köra förbi. Eftersom jag bytte arbete och fick flytta därifrån har jag sluppit denna trafik. Men jag har vänner som bor kvar där ännu. De har verkligen sett trafiken öka år efter år.
De kan inte sälja sina hus. De har sedan mitten av 80-talet hoppats på en upprustning av vägen. De är inte ensamma, ministerns partikamrater i Skåne tycker samma sak, även om de inte vågar vara lika krävande som vi på den borgerliga sidan.
Än en gång, om nu det mesta av de offentliga medlen måste reserveras för Trollhättepaketet, varför då inte acceptera den alternativa lösningen med PPP-finansiering? Jag har bott i Kristianstads kommun i tio år, och jag har sett jobben komma och gå.
Nu bor jag inte där men jag kan verifiera Nylanders uppgifter att arbetslösheten är hög och att det behövs en offensiv företagspolitik. Kristianstads kommun gränsar till Östra Göinge kommun. I höstas interpellerade jag ministern om situationen där. I december sände ministern en statssekreterare för att diskutera läget. Men sedan dess har det inte hänt något positivt.
I morse kom dråpslaget. Skania flyttar från Sibbhult. Hur ska nordöstra Skåne med Osby, Östra Göinge, Kristianstad och Bromölla kommuner få mer tillväxt? Jag tror inte att det räcker att skicka en statssekreterare. Det behövs någonting mer. Det behövs en mer företagsvänlig politik.
Det måste bli lättare att starta och driva företag, regelförenklingar, sänkt beskattning och myndigheter om vilka man kan säga "tack vare" i stället för som nu "trots" när en företagare ska beskriva sina kontakter inför företagsstarten. Att starta och driva företag betyder att jag tar en stor risk.
Ska jag våga lämna en anställning? Ska jag kunna gå från en situation med arbetslöshet och bidragsberoende måste det finnas bra hjälp och stimulans, annars blir hindren övermäktiga. Vi är många som nu efterlyser skarpa förslag på hur vi ska kunna få fler nya företag i Sverige, fler nya jobb. Det handlar då inte bara om Skåne.
När jag läser ministerns svar på interpellationen tolkar jag det ändå som att regeringen håller på att komma till en viss insikt i dessa frågor. Nu gäller det att sätta kraft bakom alla dessa vackra ord eller att bereda sig på att stiga åt sidan och släppa fram en ny regering.