Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Det är roligt, tycker jag, att Gunnar Andrén också kommer in i debatten, eftersom jag vet att Gunnar Andrén har ett starkt engagemang och också en koppling till Drottningholmsteatern. Jag ska inte ge mig in här och rätta interpellanten, men jag har absolut för mig att Gustav III:s opera inte brann utan att den revs. Men det är historia. Men vi kommer in på det här med hus.
Gunnar Andrén nämnde operahuset i Sydney som är dryga 50 år gammalt och som - det kan man väl säga - har blivit en symbol för staden. Men det var också ett bygge som blev oändligt mycket dyrare än vad någon hade tänkt sig. Sedan vet jag inte hur man ser på detta nu i efterhand. Men det ska man också bära med sig när vi talar om vad ett nytt hus så småningom kan kosta, inte bara bygget utan även driften.
Men Börje Vestlund sade något intressant. Var det ska ligga är inte en fråga som egentligen ligger hos vare sig Börje Vestlund eller mig. Men det finns något som är frapperande, tycker jag, i den här diskussionen - jag har följt den under ett antal år, inte bara som kulturminister utan också i kulturutskottet. Och det är att man ofta börjar med att säga: Här ska huset ligga. Då är det kanske inte precis operavännerna eller balettvännerna, möjligen, som har engagerat sig i debatten, utan det är arkitekterna. De ser behov av ett landmärke.
Och det är inte där jag tycker att vår diskussion ska ha sin utgångspunkt, utan det handlar just om: Vad behöver operakonsten? Jag värjer mig i allra högsta grad mot det som Börje Vestlund antydde i sitt förra inlägg, att jag skulle vara ointresserad och inte vilja föra det hela framåt bara för att jag inte bums förutsätter att det ska finnas en undersökning om var det nya huset ska ligga eller hur det möjligen ska se ut.
Vi måste veta: Hur kommer operakonsten att utvecklas? Här händer otroligt mycket. Det var både Börje Vestlund och Gunnar Andrén inne på. Jag tyckte också att jag hörde Börje Vestlund nämna att operakonsten utvecklas. Det är dans. Man spelar ibland mitt i publiken.
Det gör att man behöver se till ett helt behov, inte bara till operan som, om man kan kalla det så, sin smala ursprungliga konst utan också till vad den har kommit att bli och de nya tekniska möjligheter som finns. Därför tycker jag att det uppdrag som Operan nu har är oerhört viktigt. Det handlar om att samverka med övriga institutioner runt om i Sverige och se: Vad kan man göra som en nationell scen? Vad kan andra göra? Hur kan man förbättra gästspel? Vi flyttar frågan framåt.
Men skulle jag säga att vi nu ska ha en undersökning som visar hur ett kommande hus ska se ut, var det ska ligga och eventuellt vad det ska kosta och att vi förmodligen ska ha en arkitekttävling börjar vi absolut i fel ände. Det vill jag gärna säga. Då kommer vi nämligen inte vidare. Då vet vi inte vad vi behöver. Sedan händer det mycket i diskussionerna inom Stockholms stad. Man talar om eventuell användning av gasklockorna, Bobergs gasklocka i Värtahamnen.
Kan den fungera som en gästspelsscen? Kan man möjligen på sikt använda Jacobs kyrka som ligger intill? Det finns oändligt massa idéer. Det här är naturligtvis diskussioner som pågår parallellt med att vi har samtal med dem som är engagerade inom dansen, operakonsten och musiken och med alla övriga som är engagerade i vad som ska hända med den kommande operakonsten.
Men jag vill absolut säga att jag inte håller med om det som Börje Vestlund sade från början, att vi inte skulle ha någon form av internationell standard.