KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jonas Millard (SD):
Jag vill tacka Hans Ekström för hans inlägg i debatten. För ungefär ett år sedan hade vi en liknande debatt, och jag och Hans Ekström debatterade frågan även då. Då uppfattade jag att den inställning som Hans Ekström representerade var att ett parti inte ska ha möjlighet att äga de politiska mandaten i annan utsträckning än vad som är fallet i dag.
Nu när jag lyssnar på Hans Ekström uppfattar jag ändå att det finns en viss öppning när man pratar om de indirekt folkvalda. Det välkomnar jag. Hans Ekström får gärna förtydliga vad han i sådana fall vill förändra. Vår reservation till betänkandet tar främst sikte på de indirekt valda. Om Hans Ekström är öppen för ett samtal i de frågorna är jag gärna med och diskuterar dem.
Jonas Millard (SD):
Tack, Hans, för redogörelsen! Jag uppfattar en viss öppning jämfört med tidigare, och det välkomnar jag. Från Sverigedemokraternas sida vill vi gå något längre, även om vi såklart bör utreda den här frågan tillsammans och se var vi slutligen landar. Men det finns en problematik som Hans lyfter upp när det gäller dem som är valda av folket. Man är ju vald av folket när man sitter i fullmäktige, men det är inte nödvändigtvis så att man har fått ett enda personkryss.
Man kan sitta i fullmäktige för att partiets valsedel såg ut som den gjorde. Då är frågan: Om inte en enda kommuninvånare - kanske med undantag för en själv - har röstat på en, är man då att betrakta som folkvald? Ja, i dag är man ju det. Om man är de facto folkvald, alltså om det verkligen är folket som står bakom mandatet man sitter på, är mer tveksamt i mina ögon.
Därför skulle jag även vilja titta på en lösning där man i det fall någon inte är folkvald genom personkryss kan låta partierna äga större inflytande över det politiska mandatet. Det gäller såklart också dem som blir vildar. Däremot tror jag att jag och Hans är helt överens om att om personer blivit personkryssade är det självklart att mandatet tillfaller dem personligen snarare än det politiska partiet. Men jag välkomnar Hans ändrade inställning och ser fram emot samtal om de här frågorna.
Jonas Millard (SD):
Tack, Agneta Börjesson, för frågorna kopplade till vår reservation, som berör partistöd. Detta regleras ju till viss del redan i dag i kommunallagen: Partistöd får inte gynna eller missgynna ett politiskt parti. Men detta händer de facto i dag - partier blir gynnade eller missgynnade. Jag har själv varit med om det i kommunpolitiken och sett de skarpa trösklar som kan finnas.
Jag tror inte att riksdagen ska sitta och diktera till exempel vilka belopp som ska betalas för ett visst antal mandat. Det skulle vara väldigt främmande för mig. Men jag vill att vi ska nå upp till de ambitioner som ändå framgår av lagen i dag när det gäller att ingen ska gynnas eller missgynnas. Det sker de facto i dag, för man räknar inte av sådant som en del partier får i form av gratis lokaler, tillsatta tjänstemän, kommunalråd och så vidare.
Detta är ett problem, och det förändrar förutsättningarna för det politiska livet, framför allt för små partier men även för stora partier som inte kan ingå i någon form av samverkan med andra partier för att det ges olika poster och avlönade tjänster. Ambitionen är helt enkelt att det ska bli rättvisare och att förutsättningarna i kommuner och landsting ska bli mer jämbördiga mellan de politiska partierna. Jag beklagar bara att Sverigedemokraterna står ensamma i den frågan.
Jonas Millard (SD):
Det känns betryggande att vi är två KU-ledamöter som är överens om att lagen borde fungera. Däremot är min bild att den ambition som i dag finns inte efterlevs ordentligt. Det finns orättvisor i det nuvarande partistödssystemet, och det är de facto så att partier missgynnas. Det sker på grund av det faktum som jag lyfte upp i min första replik, nämligen att vissa partier kan erhålla stöd i form av till exempel gratis lokaler eller anställning av politiska tjänstemän.
Det görs ingen avräkning för detta i det kontanta partistödet. Man kan dessutom bygga in väldigt skarpa trösklar, och detta har också överprövats i förvaltningsrätter tidigare. Lagen är skriven som den är i dag, och detta tycker jag att vi bör komma åt. Jag vill inte att vi ska detaljreglera på något sätt när det gäller beloppsgränser och liknande. Generellt sett tycker Sverigedemokraterna att vi bör sänka partistödet något, och det är en fråga som vi har drivit både här och i våra kommuner och landsting.
Det är en åsikt som tyvärr inte, i alla fall inte vad jag känner till, har fått stöd från Miljöpartiet i något sammanhang. Jag önskar att vi kan ta en djupare diskussion. Jag upplever också att det finns vissa missförstånd från Miljöpartiets sida, men vi har all möjlighet att under den kommande tiden diskutera dessa frågor och se om vi också kan nå någon typ av samförstånd. Jag upplever nämligen att vi delar bilden av problematiken.
Jonas Millard (SD):
Jag tror att jag glömde yrka bifall till mina reservationer i mitt inledningsanförande, så jag passar på att yrka bifall till reservationerna 7 och 10 så att jag får det till protokollet. Tina Acketoft lyfter fram en viktig fråga när hon talar om diskriminering. Det är en debatt som jag vill minnas att vi har haft också vid något tidigare tillfälle. Tina Acketoft säger att det är viktigt att alla människor omfattas av diskrimineringslagen. Och där, fru talman, är vi faktiskt helt överens.
Men jag förstår att det var oss som du syftade på, även om du inte nämnde oss vid namn, när du talade om synen på diskrimineringslagen och de diskrimineringsgrunder som finns upptagna i vår grundlag. Skillnaden är att vi vill ta bort den uppräkning som finns i dag. I dag finns det en systematik med en lång uppräkning av olika diskrimineringsgrunder.
Det talas i regeringsformen om kön, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, språklig eller religiös tillhörighet, funktionshinder, sexuell läggning, ålder eller andra omständigheter. Det vi talar om är all form av otillbörlig diskriminering, och det omfattar faktiskt alla. Då finns det inte någon risk att man hamnar i ett resonemang som det jag tog upp i mitt anförande om att alla är jämlika men vissa är mer jämlika än andra.
Skulle inte detta kunna vara en bättre lösning, så att vi får en likvärdig och likställd diskrimineringslag och även regeringsform?
Jonas Millard (SD):
Jag skulle kunna göra detta till mitt kortaste genmäle någonsin genom att svara: Den är bättre för att den helt enkelt omfattar alla efter samma förutsättningar och helt likvärdigt. Detta är uppenbart något som inte delas av Liberalerna.
De förordar i stället tillsammans med övriga partier en ordning med en lång uppräkning av diskrimineringsgrunder, vilket gör att personer som inte faller under dessa diskrimineringsgrunder riskerar att inte träffas av de lagstiftningar vi har på området. Vår lösning är enkel.
Det handlar om att stifta en lag mot otillbörlig särbehandling som gäller alla efter samma måttstock. Det är bara att konstatera att här skiljer vi oss också från Liberalerna.
Jonas Millard (SD):
Jag kunde inte låta bli att trycka in mig i debatten ännu en gång när Jonas Gunnarsson från Socialdemokraterna sa från riksdagens talarstol att Sveriges tredje största parti lever på affärsidén att förtycka andra människor. Jonas Gunnarsson vet mycket väl att detta inte är sant, eller också väljer han medvetet eller helt omedvetet att vantolka det som jag sa i mitt anförande nyss.
Det är intressant att du, när vi har en diskussion eller debatt gällande diskriminering, lyfter upp Sverigedemokraternas förslag på området nästan som någon form av skräckexempel. Du nämnde inte det ordet explicit, men låt mig ännu en gång förtydliga vad Sverigedemokraterna faktiskt vill göra. I vår regeringsform och i vår diskrimineringslag har vi i dag en lång uppräkning av diskrimineringsgrunder.
Det finns såklart en risk att man med denna uppräkning av diskrimineringsgrunder i en lag faktiskt exkluderar fler än man inkluderar. Jag kan vara överens med Jonas Gunnarsson om att det är klart att det finns diskriminering och att det finns grupper som är mer utsatta än andra. Men det löser inga problem att explicit peka på vissa grupper.
Utifrån den systematik som jag och mitt parti förordar löser man problemet genom att säga att alla enligt diskrimineringslag och regeringsform är lika och att ingen otillbörlig diskriminering ska tillåtas. Hur kan det vara ett sämre alternativ, Jonas Gunnarsson?
Jonas Millard (SD):
Det blir nästan underhållande ibland när man lyssnar på den här debatten och hör Socialdemokraterna stå och tala om Sverigedemokraternas mörka historia. Jag tror nog att de flesta har fått lära sig att det i alla fall inte var Sverigedemokraterna som ville ge Adolf Hitler Nobelpriset eller för den delen införa Rasbiologiska institutet. Det var ett annat parti som ville göra det. Man kan naturligtvis hävda att detta minsann ligger långt tillbaka i tiden. Och jag tror att det gör det. Jag tror inte att det socialdemokratiska partiet i dag vill göra dessa saker.
Som en annan politiker har sagt tycker jag att vi trots allt behöver fler vuxna i politiken. Men då kan vi inte heller stå och göra så här. Vi måste någon gång börja diskutera våra politiska förslag för vad de faktiskt är. Då duger det inte att stå och kalla varandra för fula saker, att använda fula epitet och hänvisa till historiska saker som måhända ligger långt tillbaka i tiden. Då skulle jag kunna stå och raljera över Jonas Gunnarssons parti under lång tid. Men jag har för kort tid till mitt förfogande, så jag släpper detta. Men, som sagt, jag tycker att man ska passa sig för att kasta sten i glashus.
Jag tycker att vi bör ta diskussionen och den politiska debatten i stället. Jonas Gunnarsson tycker uppenbarligen inte att Sverigedemokraternas lösning när det gäller diskriminering är bra. Det gör inte något annat parti heller. Det är nämligen bara vi som står bakom denna reservation. Det blir snarare en retorisk fråga, eftersom Jonas Gunnarsson med flera pekar på att det finns grupper som är särskilt skyddsvärda. Det gör det såklart. Men det finns grupper som jag ändå skulle vilja hävda är särskilt skyddsvärda men som inte omfattas av lagen.
Vad händer med dessa grupper? Varför är det då inte bättre att alla ska kunna omfattas av det skydd som diskrimineringslagen och vår regeringsform faktiskt innefattar. Då skulle vi kunna använda begreppet otillbörlig särbehandling. Det är ett begrepp som används i annan lagtext. Det skulle vi kunna komma till rätta med, och vi skulle få en betydligt mer jämställd diskrimineringslag. Jag beklagar att Jonas Gunnarsson och de andra partierna tyvärr vänder sig emot det.
Jonas Millard (SD):
Jag kommer att begränsa anförandet till frågor om en sammanhållen budgetprocess. KU föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till omändring i riksdagsordningen. Lagändringen innebär att det i riksdagsordningens huvudbestämmelse ska regleras att lagförslag som har en tydlig anknytning till statens budget och som lämnas i eller i anslutning till en proposition om statens budget ska ingå i något av besluten om statens budget.
Det kommer därmed att bli lättare för en minoritetsregering att få igenom sina förslag gentemot riksdagsmajoriteten genom att hävda att dessa är budgetanknutna. SD vill att riksdagen avslår regeringens lagförslag. En samlad, ordnad och reglerad budgetprocess är en viktig princip, och nuvarande ordning fungerar på det stora hela väl.
Att förstärka, fördjupa och förtydliga denna princip genom konstitutionella ändringar kan tyckas logiskt utifrån ett ordning-och-reda-perspektiv men måste vägas mot tyngre principer. Grundförutsättningen för regeringens förslag är att Sverige nödvändigtvis styrs och kommer att styras av minoritetsregeringar och att man därför ska underlätta för minoritetsregeringar att styra.
Vi motsätter oss den grundförutsättningen, inte för att vi är emot den negativa parlamentarismen så som den framgår av regeringsformen utan för att vi menar att det normala bör vara att riksdagen samlas efter val och att de ingående parterna faktiskt försöker bilda en regering som har stöd för sin politik av en riksdagsmajoritet. Av olika skäl har detta inte lyckats i Sverige.
Att på olika sätt skydda den parlamentariska minoriteten från majoriteten är problematiskt ur flera aspekter - inte minst den demokratiska. Hur konstiga uttryck sådana politiska lösningar kan ta sig såg vi senast under decemberöverenskommelsen. Det är få medborgare som önskar att decemberöverenskommelsen återtas ännu en gång. Jag yrkar bifall till reservation 1.
Jonas Millard (SD):
Tack, Dag Klackenberg, för frågorna till Sverigedemokraterna som rör vår reservation! I grund och botten tycker vi att förslaget är bra och ett steg i rätt riktning. Men precis som i mycket annat glömmer man tyvärr någonting viktigt här. Man inför en regel, men man inför ingen möjlighet till sanktion. Det finns alltså inget straffansvar.
Det vill säga att i praktiken blir det här en regel som man kan strunta i. Möjligtvis blir det enda straffet någon elak artikel i tidningen, men det kanske inte är så aktuellt när man har avgått som statsråd. När det gäller att utvidga kretsen tycker jag att det finns ytterligare en krets som vi skulle tala om och som borde omfattas av detta. I mitt anförande nämnde jag ordet fackpampar.
Jag tycker att det kan ställas frågor kring hur pass bra det är för förtroendet för hela statsapparaten att statsråd hoppar över till arbetsmarknadens parter direkt efter avslutad tjänst inom staten. Det här är frågor som vi tar upp i vår reservation, och jag tycker att de är relevanta. Dag Klackenberg får gärna redogöra för sina invändningar, så ser jag fram emot ett intressant meningsutbyte.
Jonas Millard (SD):
Men det är ju precis det här som nämnden har att pröva. Jag får hoppas att både jag och Dag Klackenberg ändå har förtroende för de personer som kommer att tillsättas i nämnden och att de kommer att göra ett bra jobb, och då har de ju de här avvägningarna som de ska göra. Ponera att riksbankschefen - nu är Riksbanken visserligen en myndighet under riksdagen - skulle få för sig att gå över till en privat bank som vd eller till ett annat toppuppdrag.
I dag är det kanske svårt att på annat sätt reglera det och sätta stopp, men jag tycker att detta är en person som ska omfattas av vissa övergångsregler när det gäller att byta från ett sådant jobb till ett annat. Det skulle vara extremt känsligt, och det skulle definitivt innebära konkurrensfördelar. Jag tycker att detta är ett problem som ska adresseras. Vi gör det i vår reservation, och det är beklagligt att Moderaterna och övriga partier inte väljer att gå oss till mötes.
Jonas Millard (SD):
Jag har en fråga av allmänpolitisk karaktär som jag skulle vilja rikta till Isabella Lövin. Det är vida känt att regeringen under flyktingkrisen 2015 fattade de beslut som var nödvändiga alldeles för sent. Detta ledde senare fram till en granskning i konstitutionsutskottet, där man hela tiden försvarade sig med att man naturligtvis var skyldig att lita på sina myndigheter och lita på Migrationsverkets prognoser. Det var de möjligheter man hade.
Ibland kan man dock fråga sig om detta gäller alla och om det är en konsekvent linje regeringen har. Den 10 oktober i år publicerade en annan myndighet, Konjunkturinstitutet, sina prognoser. Det var alltså i förra veckan, och myndigheten skrev så här: "Regeringens kraftigt underfinansierade budget för 2018 bedöms inte ligga i linje med överskottsmålet. Därför kommer det att krävas en åtstramande finanspolitik redan 2019 så att överskottsmålet nås."
Eftersom regeringen uppenbarligen väljer vilka myndigheter den litar på skulle jag vilja fråga ministern vilka överväganden som ligger till grund när man tar ställning till vilka myndigheter man ska lita på och vilka man inte litar på.
Jonas Millard (SD):
Tack, ministern, för svaret! Min frågeställning gällde vilka skäl man har för att göra olika bedömningar när man väljer vilka myndigheter som man litar på. Regeringen har ju en massa olika myndigheter med olika uppdrag. De finns till för att göra olika prognoser som regeringen sedan ska kunna använda sig av. Migrationsverket gör prognoser så att ni i regeringen ska kunna bestämma vilken typ av migrationspolitik ni ska föra.
Konjunkturinstitutet gör prognoser för att ge er i regeringen underlag för att bestämma vilken ekonomisk politik ni ska föra. Varför gör ni olika bedömningar i fråga om att lita på olika myndigheter?
Jonas Millard (SD):
Min fråga riktar sig till statsrådet Heléne Fritzon. Om man får ett avslag måste man åka hem. Annars har vi ingen ordnad migration. Det är statsministerns egna ord. De fälldes i Expressen den 9 april i år. I veckan presenterade regeringen sin nya migrationspolitiska överenskommelse. Den innebär att vuxna människor som helt saknar asylskäl återigen ska få rätten att stanna kvar i Sverige och också bli garanterade en livstidsförsörjning här.
I praktiken handlar det om en ny amnesti, och den är främst riktad till vuxna män som helt saknar skyddsskäl. Ett nej är således inte längre ett nej. Jag vill därför fråga statsrådet om hon instämmer i statsministerns tidigare uttalande och således har uppfattningen att Sverige inte längre, ens med regeringens tolkning, kan anses ha en ordnad migrationspolitik.
Jonas Millard (SD):
Statsrådet! Det var inte svar på min fråga. Statsministern har tidigare tydligt sagt: Om man får ett avslag måste man åka hem. Annars har vi ingen ordnad migration. Detta är en vändning i förhållande till den tidigare hållningen. Man skulle kunna tolka det - och det tror jag att många gör - just som att regeringen kraftigt har svängt i frågan. Regeringen har inte redovisat vad detta kommer att kosta. Man har inte redovisat hur många som kommer att omfattas av denna amnesti eller hur det ska finansieras. Har statsrådet i dag några svar att ge i dessa frågor?
Jonas Millard (SD):
Myndigheten för samhällsskydd och beredskap har till uppgift att hantera olyckor, kriser och olika typer av katastrofer. Flera människor i landet har säkert uppfattningen att regeringen just har bjudit dem på en sådan i form av den förre rikspolischefen. Dan Eliasson har gjort sig känd bland många för att bland annat ha raderat miljoner mejl på Försäkringskassan och förhindrat eller i alla fall försenat införandet av gränskontroller.
Han har köpt pr-tjänster för miljoner, och han har även mörkat sexövergrepp under festivaler samt uttalat sympatier för kvinnomördare. Trots allt detta har alltså justitieministern i Sveriges första feministiska regering förtroende för den här mannen. Hur är det möjligt, Morgan Johansson?
Jonas Millard (SD):
Jag vill naturligtvis egentligen rikta min kritik först och främst mot statsrådet och regeringen, som väljer att tillsätta en sådan person på en myndighet som är så pass viktig och just ska hantera olyckor, kriser och katastrofer. Dan Eliasson har ju sett till att den myndighet han varit chef för har sviktat när det gäller förtroendet, och utvecklingen har gått åt fel håll. Man kan såklart raljera över detta, och man kan använda hårda ord.
Men jag tycker ändå att det är viktigt att påpeka att en person som uppenbart visat sig olämplig inte ska få förnyat förtroende.
Jonas Millard (SD):
Jag hade önskat att jag kunde begära replik på Hans Ekström. Det har ju blivit lite grann av en tradition att jag och Hans har en debatt just på temat gemensamma valsedlar varje år. Nu får jag ta det i form av ett anförande i stället. Hans Ekström nämner ofta det här med "käcka förslag". Det Sverigedemokraterna vill göra är att utreda ett system med gemensamma valsedlar.
För mig är det inte ett käckt förslag. Det är inte att likställa med det som Hans Ekström räknar upp: att sitta hemma på kammaren och dricka några öl en fredagskväll och gå in och rösta med bank-id. Det är en helt annan sak, och något sådant förslag har Sverigedemokraterna aldrig väckt.
Utöver det får Hans Ekström gärna begära replik på mig för att här och nu redogöra för vilka invändningar han egentligen ser emot att utreda ett system med gemensamma valsedlar.
Emanuel Öz (S):
Under dagordningspunkten diskuterades fredsprocessen i Mellanöstern, men frågan om avsikten att erkänna Palestina som stat var ingen dagordningspunkt. Det vi ska pröva i konstitutionsutskottet är om det var fel av utrikesministern att ta upp frågan vid den informella lunchen eller inte, och vi kan konstatera att utrikesministern handlade korrekt.
Om avsikten att erkänna Palestina inte var föremål för dagordningspunkten kan jag inte riktigt förstå hur Sverigedemokraterna resonerar i detta fall. Herr talman! Som jag uppfattar Sverigedemokraternas reservation har man inte haft en konstitutionell utgångspunkt i sin bedömning i sin reservation. Man har i stället försökt göra politik av det hela.
Det framgår också när Fredrik här talar om att samtalet mellan utrikesministern och de andra utrikesministrarna skulle komma att påverka politiken och frågan framöver. Man har haft en helt annan utgångspunkt här än vad konstitutionsutskottet egentligen ska ha.
Som jag sa är syftet med ministermötena att stärka sammanhållningen inom unionen men också att kunna informera varandra rent faktamässigt om vad de olika staterna har avsett att ta för beslut och vad som händer i de olika staterna. Detta är inget märkvärdigt eller konstigt.
Jag undrar hur ni kan anse att samrådsskyldighet ska föreligga när informationen redan fanns upplagd och tillgänglig på regeringens hemsida. Jag undrar också om du, Fredrik, anser att det är upp till EU att fatta beslut eller diskutera frågor om erkännanden.
Emanuel Öz (S):
Vi har hört en hel del intressanta inlägg i den här debatten i dag. Jag tänkte lyfta upp en del av betänkandet som är av en något mindre dramatisk karaktär men ändå viktig. I betänkandet KU10 har KU även granskat frågan om konsulärt stöd till frihetsberövade personer utomlands.
Regeringskansliet har i det här ärendet skickat in statistik avseende 2014 års ärenden som berör Utrikesdepartementets ärenden om konsulärt stöd till frihetsberövade personer. Granskningen har avsett 20 av dessa ärenden. Vid genomgången har ett ärende noterats där det inledningsvis förefaller ha förelegat oklarhet om utlandsmyndighetens skyldighet att bistå en frihetsberövad.
Det gällde en person som inte var svensk medborgare men som enligt en anhörig hade permanent uppehållstillstånd i Sverige. En stat som Sverige har enligt folkrätten rätt att på diplomatisk väg ingripa för att skydda sina medborgares intressen i vistelselandet. Det här kommer även till uttryck i Wienkonventionen om diplomatiska förbindelser.
Det är dock upp till den enskilda staten att avgöra om man ska ingripa till förmån för den enskilde eller inte. Det är bra att denna möjlighet finns, då vi vet att det finns personer som reser från Sverige till andra länder där de hamnar i svåra situationer av olika skäl.
Vilka omfattas då av det här stödet? En förutsättning för att omfattas av biståndet är först och främst att personen i fråga har berövats sin frihet genom beslut av domstol eller annan myndighet. I lagen om konsulärt ekonomiskt bistånd framgår det att en svensk medborgare som är bosatt i Sverige eller en flykting eller statslös person som är bosatt i Sverige kan ha rätt till konsulärt ekonomiskt bistånd.
Vidare framgår det att en svensk medborgare som inte är bosatt i Sverige eller en i Sverige bosatt utlänning som inte är statslös eller flykting kan få sådant bistånd endast om det föreligger särskilda skäl.
De överväganden som görs är till exempel om den frihetsberövade har nära anknytning till någon som är svensk medborgare eller bosatt i Sverige, hur länge den frihetsberövade har bott i Sverige samt om det kan finnas motsvarande konsulärt stöd att erhålla på annat sätt, till exempel genom ett medborgarskapsland.
Jag ska även nämna att samråd i sådana här fall sker mellan Utrikesdepartementet och utlandsmyndigheten. Herr talman!
När det gäller i Sverige bosatta utlänningar som inte är flyktingar eller statslösa uppges i granskningen att utlandsmyndigheten vanligen kontaktar Utrikesdepartementet när någon sådan person efterfrågar konsulärt stöd. Enligt konstitutionsutskottet kan det övervägas om inte denna ordning också bör framgå av Utrikesdepartementets vägledning.
Mot bakgrund av det anförda yrkar jag att betänkandet läggs till handlingarna.