KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mats Pertoft (MP):
Jag tackar för svaret å Gunvor G Ericsons vägnar. Jag tackar för den långa raden förslag och beskrivningar av läget när det gäller en ojämlik arbetsmarknad. Men jag måste säga att jag tycker att det är lite konstigt att många av dessa förslag ändå härrör från nutiden eller närtiden.
Vi kan tydligt se - vilket också Gunvor G Ericson skriver i sin motionstext - att sedan 2006 har skillnaden i kvinnors och mäns nettolön ökat med 17 479 kronor sedan 2006 enligt riksdagens utredningstjänst. Skillnaden minskar alltså inte, utan den ökar.
Det är ganska allvarligt för ett land som Sverige, som länge har gått i fronten för jämställdhet. Det ska inte vara någon skillnad mellan könen när det gäller hur vårt arbete betalas. Jag är lite undrande över att inte denna regering, som har suttit vid makten i sex år nu, inte har kommit längre.
Den kan inte redovisa uppdrag och saker och ting som har hänt och som kommer från den tid då man tog makten 2006. Det verkar vara ett ganska pånyttfött intresse för jämställdhet som har kommit, kanske från den nuvarande arbetsmarknadsministern - vad vet jag? Men jag undrar varför det är så lite och varför man inte tar problemen på allvar.
För nog är det ett problem att det ska vara en fråga om kön vilken lön man får och att det ska vara så stora skillnader i ett land som Sverige. När det gäller vikariatsanställningar eller korttidsanställningar är det samma sak. Var fjärde kvinna mellan 20 och 34 år har vikariat eller visstidsanställningar när det bara är var tionde man.
Det kan naturligtvis vara ett fritt val, men skillnaderna är ändå lite väl stora för att bero enbart på individuella val. Det måste också handla om att vi måste skapa bättre regelverk.
Även om ministern svarar på hur det formellt har gått till och hur regeringen har tagit fram förslag om visstidsanställningar är det bara ett formellt svar som jag har fått i interpellationssvaret. I interpellationen frågar Gunvor G Ericson om vad det är som är på gång. Vilka tankar finns?
Även det senaste förslaget - departementsskrivelsen - från regeringens sida som är ute på remiss har mötts av riktigt stor kritik. Inte heller detta förslag verkar klara av de krav man ställer från vare sig EU-kommissionen eller arbetsmarknadens parter i Sverige.
Jag måste därför upprepa frågeställningen i interpellationen: Vilka åtgärder är man beredd att vidta för att tillfälliga anställningar inte ska kunna staplas på varandra hur länge som helst? Det handlar inte bara om vilka papper man skickar ut utan om vilka åtgärder vi ska kunna se. Det är vi intresserade av.
Mats Pertoft (MP):
Tack för ett bra inlägg från arbetsmarknadsministern! Två saker vill jag gå vidare med. Jag kan helt instämma i arbetsmarknadsministerns inledande ord om behovet av en jämställd förskola och att det är där grunden läggs.
Då måste jag bara säga att det tidigare fanns olika uppdrag. Till exempel hade Försäkringskassan ett uppdrag att arbeta för ett mer jämställt uttag från föräldraförsäkringen, och det finns inte längre. Det är märkligt, med tanke på att vi verkar vara överens om andra saker, att man har tagit bort ett sådant uppdrag.
När det gäller visstidsanställningar och ingången till arbetsmarknaden har jag själv många år som småföretagare bakom mig och håller helt med om att visstidsanställning är en viktig ingång till arbetsmarknaden, särskilt för ungdomar. Men sedan gäller det att hitta konstruktioner som gör att de inte missbrukas, att visstidsanställningarna inte fortsätter i evigheter, för även det har vi sett.
Jag har faktiskt inte gjort det själv som arbetsgivare, men jag har sett kolleger och andra som har fortsatt att hålla folk vid halster och inte ge dem fasta anställningar, och det är inte sjyst.
Det är inte en sådan arbetsmarknad vi ska ha i Sverige, för vi ska inte in i låglöne- och slit- och slängbranschen som kan te sig lockande ibland och där det snarare blir lägre löner som ska utgöra konkurrenskraften än kunskap och professionalism.
Vi i Miljöpartiet har tittat på olika förslag och har tyckt att det förslag som till exempel TCO lanserar om en gemensam övre tidsgräns på till exempel maximalt tre år under en femårsperiod för allmänna visstidsanställningar av olika slag eller liknande möjligheter vore intressant att titta på, att hitta gränser som kan fungera.
Jag skulle vilja veta om arbetsmarknadsministern kan uttala sig lite grann om i vilken riktning man är beredd att gå, för vi måste ju hitta lösningar på det här problemet som gör att vi inte behöver ha debatter här i kammaren om missbruk av visstidsanställningar. Visstidsanställningar är viktiga att ha och behövs på arbetsmarknaden, men de kan alltför lätt missbrukas på olika sätt.
Jag vore tacksam om jag kunde få några svar här från ministern.
Mats Pertoft (MP):
Jag måste tacka för ett ganska positivt svar på slutet, men jag blev inte så mycket klokare för den delen. Vad som är problemet kan vi säkert vara överens om, men lösningarna verkar låta vänta på sig. När det gäller den sista punkten om bemanningsföretag håller jag med om trenden att bemanningsföretag blir viktigare som buffert.
Men även där blir frågan mer och mer hur anställningstryggheten ser ut för de anställda i bemanningsföretag. Vem ska betala deras löner när det inte finns platser att tillsätta? Där har vi ett ganska stort frågetecken framför oss i det framtida samhället där otrygghet utan vidare kan leda betydligt längre.
Jag kan konstatera att det verkar som om regeringen ännu inte har satt ned foten, men det borde behövas, för ni måste också se till att det finns en parlamentarisk majoritet för de lösningar som ni lägger fram på riksdagens bord. Det är viktigt att denna fråga om visstidsanställningar får en lösning.
Det är inte bra att Sverige får kritik från EU flera gånger för att vi inte kommer fram med lösningarna. Vi måste se till att vi skapar en annan trygghet på arbetsmarknaden i Sverige.
Mats Pertoft (MP):
Jag tackar ministern för svaret, även om jag måste medge att jag tycker att svaret mer handlar om själva processen än den fråga jag ställde. Det är klart att det är trevligt när fler vill åka tåg. Det gillar jag som miljöpartist.
Men jag skulle i svaret ha velat höra någonting om vad ministern anser om konsekvenserna av att man släpper in fler aktörer trots att det inte finns fler spår. Det är egentligen det som diskussionen borde handla om.
De boende i Gnesta och Mölnbo, 1 300 personer, pendlar varje dag till jobb, skola och affärer för att klara sitt dagliga liv.
Om det värsta inträffar tvingas de nu att välja andra vägar, kanske köpa en extra bil, åka på en väg som sedan 20 år skulle ha byggts ut men som inte har gjorts och som klassas som ganska farlig. Sedan har vi en minister som tvår sina händer och säger: Ja, men jag har ingenting med det hela att göra. Det är Trafikverket som ska avgöra detta.
Hon tvår sina händer trots att Trafikverket enbart genomför det som alliansregeringen har beslutat, nämligen att släppa in fler tågaktörer trots att det inte finns en enda meter mer spår. Jag hade inte haft något emot att man hade släppt in fler operatörer. Jag tycker att fler ska kunna köra tåg, men då måste det finnas fler spår.
Det här påminner mest om en tvångsprivatisering av det slag som Moderaterna precis har tagit avstånd från när det gäller utförsäljning av vårdcentraler och annat eftersom det inte finns plats för en naturlig konkurrens. Då tvingar man fram detta.
Mina frågor till ministern är: Var ministern medveten om konsekvenserna för den lokala pendeltågstrafiken när man beslutade om konkurrensutsättningen? Var ministern medveten om konsekvenserna när man överlät åt Trafikverket att fördela spårtider på spår som inte existerade?
Var ministern medveten om konsekvenserna för de boende i Stockholmsregionen, nu för första gången, mellan Järna och Gnesta när man fattade dessa beslut? Konsekvenserna blir särskilt absurda i dag när vi kan höra om planerad utbyggnad av tunnelbanan.
Det är jättebra att man bygger ut tunnelbanan, men samtidigt hotar man för första gången i historien i Stockholmsregionen med nedläggning av pendeltågstrafik genom att sälja ut obefintlig spårkapacitet. Det är ett rent blufföretag. Man låtsas som att man har plats och tar betalt för det trots att detta inte finns. Det är ungefär som att sälja Eiffeltornet.
Kan ministern berätta för Mölnboborna om hon var medveten om dessa konsekvenser när beslutet om konkurrensutsättning fattades?
Mats Pertoft (MP):
Jag kan hålla med infrastrukturministern om att järnvägen måste byggas ut, att det finns stora problem att lösa och att den under väldigt lång tid inte har byggts ut som den borde. Därom kan vi vara eniga. Men att släppa in ytterligare aktörer i detta läge, där det inte finns tillräcklig spårkapacitet, är något helt annat.
Det är väldigt positivt att fler och fler väljer tåg, att fler och fler persontransporter går på tåg och att fler och fler godstransporter går på tåg. Men det är regeringens ansvar att se till att det finns kapacitet nog att ta emot andra aktörer. Annars bygger man bara luftslott.
Man förespeglar företag som vill köra tåg att det finns spårkapacitet som egentligen inte finns. Vi kan nog vara överens om att det inte finns tillräckligt stor spårkapacitet i Stockholmsregionen. De som slutgiltigt drabbas av detta är de människor som bor i Gnesta och Mölnbo, inga andra än så länge.
Men det här är kanske bara början? Alliansregeringen säljer kapacitet som inte existerar. Regeringen tvingar Trafikverket att stänga av avgångar och linjer för lokaltrafiken. Jag kan se framför mig att det som händer nu mellan Järna och Gnesta bara är början.
Om tillräckligt många skulle välja att åka tåg skulle antagligen samma sak hända i andra storstadsregioner: Malmö, Göteborg etcetera. Är det verkligen en ansvarsfull politik att sälja kapacitet som inte existerar? Vilken annan näringsgren skulle tillåta detta? Det skulle kallas bluff.
Eller är detta en medveten strategi från regeringen? Vi kan skippa den där lokaltrafiken - de kan väl lika bra åka buss. Är det så regeringen tänker? Då är det fråga om vägar som inte har rustats upp på länge och som dessutom bedöms som så trafikfarliga att man har satt upp fem sex fartkameror på vägen, eftersom det hela tiden sker olyckor. Jag vet att statsrådet känner till detta väl; hon bor själv i Södertälje.
Jag har fortfarande inte fått svar på min fråga: Var regeringen medveten om hur pendeltågstrafiken skulle drabbas av att fler aktörer släpptes in på banan? Det handlar inte bara om innevarande år. Även år 2014 vet vi att detta kommer att ske.
Om nu Trafikverket lyckas trolla med knäna och få till att det kanske bara kommer att handla om några avgångar, vad händer då nästa år och året därefter? Och hur ska man över huvud taget kompensera kommunerna Gnesta och Södertälje och deras invånare för den förtroendeklyfta som uppstår?
Vem vill i framtiden bosätta sig i Gnesta eller Mölnbo när man vet att pendeltågstrafiken kan läggas ned vilket år som helst? Nu vet man att risken finns. Min fråga till statsrådet är fortfarande: Visste ministern om att denna risk existerade när man beslutade att släppa in fler aktörer på banan? Miljöpartiet varnade för detta, men regeringen lyssnade inte.
Var det ett medvetet val av regeringen att riskera nedläggning av lokal tågtrafik genom att släppa in fler aktörer på banan?
Mats Pertoft (MP):
Jag kan konstatera, när jag lyssnar på ministern, att det finns mycket vi är överens om. Det finns en brist på kapacitet. Det finns en brist på spår. Det är som sagt också trevligt att allt fler vill köra och åka tåg. Samtidigt finns det en fråga.
Det är regeringen som i just detta läge, där det finns brister i spårkapacitet - vilket infrastrukturministern nyss så tydligt beskrev - släpper in fler aktörer. Jag ställde frågan för ungefär en halvtimme sedan, i början av debatten.
Jag ställer den återigen, för jag har fortfarande inte fått något svar: Var ministern medveten om att detta att släppa in fler aktörer antagligen kommer att leda till att lokala trafikoperatörer som SL måste lägga ned hela linjer och ställa in avgångar? Var hon medveten om att detta hot finns?
I så fall var man ju medveten om att detta beslut hotade pendeltåget mot Gnesta. Kan vi få ett rakt svar på frågan? Jag skulle vilja veta vem det är som är ansvarig för detta hot. Frågan kommer att återkomma ända till dess att regeringen ändrar beslutet om hur ofta man ska upphandla. Frågan är: Ska vi först bygga ut spår och sedan släppa in fler aktörer?
Eller ska vi göra tvärtom, som regeringen har gjort, och sälja ut spårkapacitet som inte existerar? Det tvingar naturligtvis de mindre aktörerna att dra in sin trafik, vilket är fruktansvärt för de människor som är berörda. De har satsat hela sitt liv, sin existens och sitt boende på att det finns tåg som man kan lita på. I dag litar man inte längre i Mölnbo och Gnesta på att tåg kommer att finnas.
Redan därmed har regeringen försatt människor i en fruktansvärd situation. Tidigare har man litat på både SL och regeringen och på att det finns tåg. Min fråga är fortfarande: Var regeringen medveten om att när man släpper in fler aktörer kommer det att leda till nedläggning av befintlig lokaltrafik?
Mats Pertoft (MP):
Jag vill börja med att tacka för svaret, Peter Norman. Men jag måste säga att jag är lite förvånad. Jag känner statsrådet Peter Norman som en seriös politiker, och både svaret på min tidigare skriftliga fråga i samma ämne och svaret på interpellationen nu andas en demagogi som jag är lite förvånad över.
Han säger till exempel i svaret att man inte har kommit med en proposition därför att kommunerna inte skulle kunna implementera ett ikraftträdande den 1 januari 2013. Men det var aldrig tal om det i finansutskottets beslut.
Det var tal om en proposition under hösten 2012 och ikraftträdande den 1 januari 2014, eftersom regeringen redan hade sölat så till den milda grad. Tyvärr verkar Peter Norman och Finansdepartementet sakna kommunalekonomisk kompetens. Jag märkte det förra gången när skatteutjämningssystemet förändrades.
Då förhandlade Miljöpartiet med den socialdemokratiska regeringen. Jag hade som kommunalråd i Södertälje en hel del synpunkter, som jag i efterhand kan säga var ganska egoistiska, på förbättringar som skulle ha stöttat Södertäljes invånare och skattekraft.
Men när jag satte mig in i systemet lärde jag mig snabbt att skatteutjämningssystemet inte handlar om partipolitisk och kommunalpolitisk egoism från den ena eller andra delen av landet. Det handlar om att hitta ett korrekt, sakmässigt sätt att räkna. Jag fick en stor respekt för systemet. Det är det som är problemet i dag.
Vi har ett enigt kommittébetänkande som alla partier står bakom. Sveriges Kommuner och Landsting har räknat på det här, och man räknade med ikraftträdande redan den 1 januari 2013. I och med denna uppenbara splittring i alliansregeringen vill jag skicka två frågor till finansmarknadsministern. När kommer propositionen?
Hinner den komma så tidigt att de kommuner som under våren 2013 fattar beslut om sin budget för 2014 tar med det i beräkningen? Då måste den komma väldigt tidigt under 2013. Den andra frågan är kanske ännu viktigare: Hur kommer systemet att se ut? Är det så att Moderaterna kommer att tvinga igenom omräkningar av kommitténs förslag?
Det är väldigt komplicerade beräkningar. Tror Finansdepartementet verkligen att de klarar av att räkna om systemet så att man får den breda acceptans över blockgränserna som vi hade i kommittébetänkandet? När jag har frågat här i kammaren har alla allianspartier utom Moderaterna sagt att de vill ha samma system som kommittén föreslog. Hur kommer det att se ut?
Vad är det ni filar på i Finansdepartementet? Jag tror att Kommunsverige vill veta det. SKL vill veta det. Sveriges invånare vill veta det. De vill nämligen veta vilka finansiella förutsättningar de har. Finanserna ska vara ett adelsmärke för Moderaterna, och jag undrar varför man hanterar denna fråga så dåligt som man nu gör.
Jag vill fråga finansmarknadsministern: När kommer propositionen? Kommer den tidigt i januari eller februari 2013? Hur kommer systemet att se ut? Filar ni på ändringar?
Mats Pertoft (MP):
Jag noterar tyvärr att Peter Norman väljer att inte svara på mina frågor. När jag lyssnar på Peter Norman märker jag också att han uttalar sig ungefär som jag gjorde förra gången frågan var uppe, innan jag satte mig in i systemet. Då trodde jag att det utan vidare gick att ändra. Men jag måste påpeka att om regeringen väljer att ändra i det förslaget frångår man en blocköverskridande överenskommelse.
Man frångår en överenskommelse som SKL har sagt ja till. Man riskerar att hamna på ett sluttande plan och i ett demokratiskt moras. Samtidigt finns det många kommuner och landsting som antar sin budget för 2014 redan under våren 2013.
Därför kvarstår min fråga: När kommer propositionen? Kommer den under januari eller februari går det kanske att hantera för kommuner och landsting. Annars går det inte att hantera. De vet inte vad som gäller för 2014. Jag utgår från att införandedatumet fortfarande är det som regeringen dyrt och heligt har lovat några gånger, nämligen den 1 januari 2014.
Vill man ge kommuner och landsting vettiga förutsättningar att räkna på sina inkomster? Moderaterna satte sin stämpel, sin underskrift, på denna utredning. Moderaterna i Stockholms läns ordförande Erik Langby, kommunstyrelseordförande sedan många år i Nacka, var med och godkände detta. Han godkände att man hade tittat på tillväxtfaktorn.
Han godkände hela utredningen. Det var unikt. Står Moderaterna inte längre bakom denna utredning? Det är ju det som finansmarknadsministern säger. Här i kammaren har folkpartister, kristdemokrater och centerpartister sagt till mig att de står bakom utredningens förslag. Vem är det egentligen regeringen företräder här?
Är det Moderaterna i Täby, Danderyd, Solna och så vidare som regeringen företräder, eller är det hela Sverige? Jag skulle vilja ha ett svar på frågorna: Vad är det man tänker ändra? När kommer förslaget att läggas fram? Vad ska Sveriges kommuner räkna med? Vad är det för skattesatser man ska räkna med? Ska man ta höjd för att hela alltet ändras väldigt mycket?
Som jag beskrev i mitt första inlägg har jag fått en stor respekt för detta system. När jag pratar med parlamentariker från andra länder brukar jag framhäva detta system som ett korrekt system. Det är inte alltid särskilt enkelt, och det är inte alltid någonting jag gillar. Resultaten kan man verkligen ha synpunkter på ibland. Men det är faktiskt genomtänkt och rättvist.
Vad är det finansmarknadsministern tänker ändra i förslaget? SKL verkar inte i dag ha blivit glada över det här. Enligt uppgift vill de gå ut och protestera mot regeringens handlande. De måste också vara väldigt undrande, när man frångår förslaget, över vad som ska hända. Även moderater i resten av landet vill faktiskt införa det här.
Resten av regeringen, de resterande allianspartierna, verkar vara reducerade till enbart röstboskap i den här frågan. Jag ber Peter Norman att svara på mina frågor: När kommer propositionen, och vilka förändringar är det man tänker genomföra i det liggande förslaget? Sedan kan jag bara beklaga att inga Stockholmsmoderater finns i kammaren.
Mats Pertoft (MP):
Tack, finansmarknadsministern, för svaren, även om jag inte är riktigt nöjd. Jag efterlyste inte exakt datum för när förslaget kommer. Jag vill veta om det kommer i tid för de kommuner som tar sina budgetbeslut under våren 2013. Finansmarknadsministern säger: Vi har en annan uppfattning när det gäller tillväxten.
Jag förutsätter att Peter Norman talar för hela regeringen. Vem är "vi"? Om jag ställer samma fråga till de andra allianspartiernas statsråd kommer de då att säga samma sak? Här i kammaren har de sagt till mig att de står fast vid kommitténs förslag. Har de ändrat sig? Det vore intressant för hela Sverige att veta. Eller har vissa dragit tillbaka sina underskrifter?
Det är ganska sensationellt att fyra allianspartier har dragit tillbaka sina underskrifter på detta kommittéförslag som var enigt. Kommer finansmarknadsministern att, för att uppnå bred enighet, bjuda in till blocköverskridande samtal i frågan innan man lägger fram propositionen? Hur kommer man att hantera den ganska delikata situation som man har försatt sig i?
En viss del av Moderaterna har tagit kommittéförslaget som gisslan för att driva igenom sina frågor. Jag driver inga specifika sakfrågor. Jag ställer mig bakom kommitténs förslag som samtliga riksdagspartier utom Sverigedemokraterna har varit överens om.
Nu ser jag att fyra partier har dragit tillbaka sina underskrifter i efterhand. Jag skulle vilja ha en kommentar från finansmarknadsministern om den fortsatta hanteringen av ärendet. Kommer det att bli blocköverskridande samtal? Vad säger de andra allianspartierna? Även om finansmarknadsministern säger "vi" strider det mot det som de andra borgerliga partierna har sagt här i kammaren.
Mats Pertoft (MP):
Jag får väl tacka finansministern för svaret, även om jag tror att jag är lika frågande inför detta svar som inför det förra svaret. Jag vill betona att jag inte avser att försöka locka finansministern att klaga på Skatteverket - det är inte alls min avsikt.
Förutom i det enskilda fallet är det en väldigt viktig fråga om vi i Sverige ska klassa klimatkompensation som gåva eller inte. Rent principiellt undrar jag, helt oberoende av detta fall, hur ett företag kan ta ansvar för sina klimatrelaterade utsläpp.
Sverige har inte tillräckligt med beskattningsinstrument, till exempel en långtgående koldioxidbeskattning som vi i Miljöpartiet gärna skulle vilja ha och som jag vet att finansministern har talat om väldigt lovvärt, ibland utifrån en teoretisk bas. I dag finns det ungefär 500 företag i Sverige som klimatkompenserar.
Det rör sig om summor mellan 75 och 100 miljoner kronor. Frågan är om detta är gåvor eller om det är en kostnad. Gåvor är något som man ger utan krav på att få någonting tillbaka. Vi ska ju inte vara som barn som blir sura på den som fick julklappen, börja springa efter och säga: Jag vill ha tillbaka min present, för nu var du dum.
Här handlar det om att dessa företag betalar för att mottagaren ska utföra en tjänst, en verksamhet. Det ska kompensera klimatutsläpp, det ska binda koldioxid på ett eller annat sätt. Det handlar också om en marknadsmässig kostnad eftersom det här är en del av företagens koncept.
Men framför allt handlar det om att ta ett helhetsansvar för den kostnad som produktion och produkter orsakar. Att då mena att det vore gåvor är en väldigt märklig inställning. Det vänder nästan upp och ned på hela Sveriges klimatpolitik om man säger att detta är gåvor, att det bara är att skänka bort och att det inte finns några klimatutsläpp.
Man skulle till och med kunna undra om de som påstår att klimatkompensation är gåvor kanske borde sälla sig till klimatskeptikerna som påstår att det inte finns någon växthuseffekt, att klimatförändringarna inte har med utsläppen att göra.
Utifrån det perspektivet undrar jag om finansministern rent teoretiskt menar att klimatkompensation är en gåva eller en kostnad. Enligt min åsikt borde det vara en kostnad. För många av de 500 företagen i Sverige är det helt klart en kostnad, för företag brukar inte bara skänka bort saker och ting.
De skänker i alla fall inte bort 75-100 miljoner. Det vore visserligen en väldigt vällovlig verksamhet ibland att skänka bort så mycket pengar om det är till bra ändamål. Men det här är kostnader som de tar för att de vill ha en effekt. Min fråga till finansministern är: Är klimatkompensation en gåva eller är det en kostnad?
Är det någonting som man bara skänker bort eller är det någonting som ger något tillbaka, nämligen att man kompenserar för klimatutsläpp?