Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag har också tagit del av det som Thomas Idergard har framfört. Jag kan säga att jag har hört samma synpunkter från representanter från den rödgröna sidan. Den här åsikten finns alltså även på andra håll, men jag håller inte med honom. Jag tror att jag också har framfört det i flera olika sammanhanget för det är min absoluta övertygelse.
Jag kan också se stöd i det som SKL ofta framför, nämligen att den region som inte satsar på eller beaktar kulturen och idrotten blir en plats, en ort och en region där ingen människa vill bo. Därifrån flyttar man. Det är en uppfattning som jag också har. Vi har de nationella kulturpolitiska målen.
De är styrande också för det arbete som bedrivs inom ramen för samverkansmodellen. Men eftersom Sverige skiljer sig från norr till söder, från storstad till glesbygd är det självklart att det inte kan vara samma kulturpolitik i hela landet. Det trodde man länge. Det döptes av flera - inte av mig - till containermodellen. Man trodde att man skulle kunna trycka ut samma sorts kulturpolitik över hela landet. Det kan man inte.
Det är bland annat därför som den här regionaltanken har vuxit sig så stark. Kulturen diskuteras egentligen mer nu än någonsin tidigare. Jag delar därför inte Berit Högmans oro för att kulturen på något sätt skulle marginaliseras bara för att det inte finns en speciell lag som främjar just kulturen.
Vi pratar mer om kultur på ett helt annat sätt därför att vi ser att kulturen spelar roll på så många andra områden, inte bara som ett värde i sig, vilket kulturen har. Den kan också spela en roll i skolarbetet, bland annat genom Skapande skola, och i den regionala planeringen.
SKL skriver till exempel följande när man erbjuder utbildningar under våren 2011: Kultur- och idrottsområdena har alltmer blivit framgångsfaktorer i arbetet med samhällsutveckling. Sedan utvecklar man detta. Det finns på många håll en syn att kulturen kan ta plats också när det handlar om turism och hälsa, bland annat kultur på recept som jag hoppas ska kunna utvecklas mycket mer.
Dessutom ligger vi i topp i Europa på nästan alla områden när det handlar om hur mycket vi går på museer, läser, spelar teater, går på teater, går i studiecirklar, besöker bibliotek eller vad det vara må. Och detta intresse ökar, mycket tack vare att människor har mer pengar kvar efter skatt än tidigare. Det visar också SCB:s undersökningar.
Vi lägger en större del på kultur och fritid när vi får mer pengar kvar. Detta gynnar självfallet hela kultursektorn. Den oron finns därför inte, i alla fall inte hos mig. Sedan är det väl givet att man i den nya kultursamverkansmodellen kan hitta nya former av samarbete.
Den ena regionen kanske väljer att satsa mer på musikområdet när man ser att man också kan turnera och samverka med grannregionen - jag vet att dessa diskussioner finns - och någon annan region kanske satsar mer på exempelvis scenkonsten och turnéer. Detta ska inte vi lägga oss i. Det är det som är själva principen från statens sida.
Detta ska få växa fram i dialog med medborgarna och med de aktiva på de helt nya arenor och mötesplatser som nu finns. Engagemanget och stödet för kulturen ökar nämligen genom detta. Men det är fortfarande de nationella kulturpolitiska målen som styr. Men hur man väljer att organisera, satsa eller vad det nu kan vara är upp till regionerna. Det är själva poängen med detta, för det är en demokratireform.