KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ida Drougge (M):
Detta är bra. Jag kan inte tolka ministern på något annat sätt. Det är i alla fall ett steg framåt att ministern och regeringen vill värna att eleverna får den undervisningstid som de redan har rätt till. Det är ett steg framåt, och det är ett viktigt steg framåt. Jag tycker också att det är bra med en stadieindelad timplan.
Från moderat håll vill vi gå ytterligare ett steg framåt. Det är självklart så att ytterligare undervisningstid - vi vill ha en timme mer - hänger ihop med att denna undervisningstid också ska vara av hög kvalitet och att lärarna då behöver ha de möjligheter som krävs för att kunna leverera det. Det är självklart.
Det är därför som frågan också handlar om hur vi styr för att få just det. Allt visar att våra lärare inte jobbar mindre än lärare i andra länder. De är inte latare, de är inte färre timmar på jobbet, de tänker inte mindre på sitt jobb - tvärtom.
Däremot är läraruppdraget spretigare än i många andra länder, och lärarna jobbar mer med annat än det som de är utbildade till. Det i sig gör också - det framgår av forskning - att läraryrkets status blir lägre.
Inom alla yrken där man jobbar med annat än det som man är utbildad till - det som allmänheten uppfattar att till exempel en lärare gör - och alltså inte får jobba med det som man är utbildad till sänks attraktiviteten i yrket hos i detta fall lärarna själva och också hos övriga i samhället. Denna onda spiral måste vi vända.
För att regeringens utökade antal platser på lärarutbildningen över huvud taget ska kunna fyllas och för att elever där inte ska hoppa av i så stor utsträckning som i dag måste statusen öka. Lärarna måste få göra det som de är utbildade till att göra och de måste få möjlighet att professionalisera sig ytterligare och bli bättre på att just undervisa och förbereda och utvärdera lektioner. Och de måste få ägna mindre tid åt annat.
Vi har ytterligare förslag om detta, vilket Erik Bengtzboe på ett förtjänstfullt sätt här tidigare har redogjort för, det vill säga hur man kan minska administrationen. Jag tycker att det är lite provocerande hur vi använder lärarnas skicklighet.
De städar, ställer i ordning stolar, torkar tavlor, hänger upp gardiner och håller ordning i omklädningsrum när vi behöver dem till så mycket annat och när de är alldeles för få och bristen är så stor.
Ministern nämner också förslaget om lovskola. Det är också ett halvt steg framåt, eftersom den inte är obligatorisk för eleverna att gå i. Den är frivillig. Jag undrar varför man har valt att göra så. När grundskolan inte är frivillig, varför är det då frivilligt att gå i lovskola när en elev ligger efter och inte når målen?
Ida Drougge (M):
Det ligger inte på mig och min roll att ge några tips till ministern, men jag skulle vilja göra några medskick. Om man från regeringens sida hade vidtagit några fler åtgärder för att minska den administrativa bördan för lärare hade jag nästan köpt att man ansträngde sig maximalt för att använda lärare på rätt sätt för att då kunna öka undervisningstiden.
Då skulle vi helt enkelt få se om den tid som frigörs behöver gå åt till redan befintlig undervisningstid eller om man kan vänta något år eller två för att se om den tiden kan användas till att öka undervisningstiden ytterligare i takt med att man också följer hur många nya lärare som kommer in i yrket, hur pensionsavgångarna blir och så vidare.
I dagsläget tycker jag dock inte att det resonemanget håller.
Jag tycker att det är att lägga väldigt stort ansvar och stor tyngd på de elever som inte når målen i skolan när man säger att lovskola och läxhjälp ska vara frivillig.
Det är inte alltid särskilt coolt eller socialt okej när du går i åttan eller nian att stanna kvar efter skolan och studera ytterligare. Att lägga ansvaret på eleven att själv välja att studera mer eller inte tycker jag inte är rätt, utan det hör till den vuxnes roll i sammanhanget.
Ytterligare en åtgärd man hade kunnat vidta är faktiskt också att lägga det här tidigare, redan i sexan eller sjuan.
Ida Drougge (M):
Som statsrådet själv sa nyss vet vi att fristående skolor inte ytterst finns för att någon enbart vill göra vinst. De har det inte som sitt huvudsakliga intresse. Annars hade de bedrivit en annan verksamhet. Det finns andra branscher där det är långt mycket enklare att få vinst och tjäna pengar än i skolan och inom välfärden.
Jag tycker att det är bra att statsrådet hänvisar till den information och de undersökningar som hon gjorde. Kärnan och problemet i denna fråga handlar om Reepaluutredningen. Det förslag som lades fram av utredningen är inte förenligt med vad regeringen och statsrådet säger att de vill göra.
Dessa båda är inte förenliga med varandra. Det är inte bara vi moderater och oppositionen som säger detta, utan andra tunga, riktiga instanser värderar, visar och kan tydligt avgöra det här. Det är därför vi återkommer här i kammaren, för vi får inte svar på frågan.
Det är tillräckligt allvarligt att utredningen om svensk skola över huvud taget har lagts fram. För utredningen som sådan påverkar synen på hela skolsektorn. Den skapar också en oro och instabilitet hos de fristående skolorna, som upplever sig som hotade även om regeringen och statsrådet menar att de inte är det så länge de håller bra kvalitet.
Det är ändå en bild som finns nu. Jag tycker inte att det är konstigt att skolaktörerna upplever det hela så här. Nu är utredningen framlagd, och gjort är gjort. Man hade kunnat skriva direktiven bättre och på ett annat sätt, men nu har man inte gjort det. Låt oss fokusera framåt: Vad kan regeringen göra bättre nu?
Kan statsrådet säga något om när regeringen återkommer om utredningen? När återkommer man med ändringarna av förslaget och med sitt förslag i frågan? Jag vill gärna höra något om tidsplanen för detta.
Ida Drougge (M):
Jag tackar Lena Hallengren för de kompletterande frågorna. Jag tycker att hennes inlägg tydligt visar hur delar av socialdemokratin tyvärr gärna vill att debatten ska handla om vinstfrågan brett och stort snarare än om det specifika utredningsförslag som vi har att ta ställning till och som regeringen själv menar att den ska ändra men ändå utgå från.
Det är det förslaget som jag och mina moderata kollegor debatterar och utgår från. Det är det utredningsförslaget som fristående skolor och föräldrar med barn i de skolorna är oroliga och rädda för. Problemet är inte att det har skett en utredning, vilket statsrådet fick det att låta som. Jag hade förväntat mig att regeringen skulle göra en utredning.
Det hade nog många förväntat sig. Problemet är ju resultatet - att utredningen ser ut just som den gör och är utformad på just det sätt som den är. De mekanismerna skulle göra det mer eller mindre omöjligt för nästan 80 procent av de fristående skolorna i Stockholms län att finnas kvar. Detta är den springande punkten.
Om Lena Hallengren vill träffa flera aktörer för att i detalj få reda på hur utredningen är ett problem för dem och hur de kommer att begränsas kan vi säkert ordna sådana möten. Det är nog många som är intresserade av att träffa även en ledamot som Lena. Det är nog inga problem.
Jag skulle vilja att statsrådet svarade på den fråga som jag ställde: När kommer regeringen att återkomma om vilka förslag den vill ha och vilka ändringar den vill göra i utredningen?
Ida Drougge (M):
Tack för svaret, Gustav Fridolin! Jag vill börja med att säga att segregation självklart inte är någonting bra. Det är därför inte heller bra att vi har skolor med stor segregation och att det är stor skillnad mellan elever och elevers sociala bakgrund skolor emellan.
Det är inget vi ska eftersträva utan tvärtom någonting vi borde motverka. Min uppfattning är dock att vi behöver gå på kärnan i de problem som skapar segregation. Det är bostadssegregationen, och nyckeln till den ligger i sin tur i grundproblemet med föräldrar i utanförskap. Detta visar all forskning på området.
Skolverket släppte även en rapport i veckan som just pekar på att föräldrars bakgrund och om de har jobb eller inte spelar en otroligt stor roll. Det behöver vi angripa.
Jag har besökt många skolor, och jag tror att ministern kan känna igen sig i att det när man träffar skolor som har lyckats vända sina resultat - som har svåra förutsättningar men ändå har lyckats vända resultaten - finns en sak alla dessa skolor säger.
Det är att de har slutat se eleverna som en ursäkt för de låga resultaten och i stället fokuserat på de effekter som forskningen säger ökar resultaten. Det handlar om skickliga lärare, och man har använt sig av karriärstjänstsystemet där lärarna kan få extra betalt för att de jobbar i ett utsatt område.
Man har fått förutsättningar från kommunen genom mer resurser. Har man en svårare utmaning behöver man mer resurser, och man har fått det. Det handlar om mer undervisningstid med skickliga lärare och om ordning och reda så att det finns studiero och möjlighet att fokusera och koncentrera sig. När man har gjort detta och systematiskt jobbat med kvalitetsarbetet har resultaten vänt.
Så länge man ser eleverna och elevsammansättningen som en ursäkt för låga resultat tror jag dock att vi tyvärr inte kommer någonstans. Det är den stora risken jag ser med regeringens förslag - att det ytterligare spär på de ursäkter vi tyvärr alltför ofta ser och använder oss av i svensk skola.
Jag skulle därför vilja fråga ministern hur han ser på detta och om han inte ser några sådana risker. Jag förstår att man inte vill skriva ut vad begreppet ska betyda i detalj. Jag har respekt för det, och jag förstår argumenten. Jag kan även till viss del hålla med om dem.
Men då lägger man ju, som ministern uttrycker sig i sitt svar, ett stort ansvar på kommuner och rektorer att ta fram och jobba med detta - att lägga tid och energi på det. Det finns som sagt väldigt mycket annat som vi också behöver lägga tid och energi på i svensk skola - och annat som vi vet påverkar resultaten mer än detta.
Ida Drougge (M):
Som ministern säger har skolor och kommuner redan detta ansvar - man ska fördela resurser utifrån behov. Detta ansvar finns alltså redan.
Om vi, givet detta, inte ska stämpla elever utifrån deras bakgrund och inte ska se dem som att de är sin bakgrund utan se dem efter vad de presterar, varför ska vi lägga mer tid på att fokusera på just bakgrunden? Varför ska vi säga till en elev att den, givet elevens bakgrund, behöver gå i skolan med elever från en annan bakgrund eftersom eleven då kommer att prestera bättre?
Då gör vi ju precis det som vi säger att vi inte vill göra. Givet att skolorna i dag redan har ett sådant uppdrag, varför lägga ännu mer tid och fokus på det? Detta är min stora invändning. I stället tycker jag och Moderaterna att vi behöver införa ett aktivt skolval.
Problemet är inte att vi har föräldrar i Sverige som bryr sig om sina barns studieval och skolgång och om var de går i skolan. Problemet är att dessa val inte görs av alla i samhället. Där ser vi en skillnad i den socioekonomiska bakgrunden. Föräldrar med mer information om hur vårt utbildningssystem fungerar gör skolval åt sina barn i större utsträckning, medan andra föräldrar inte gör det.
Detta är naturligt och betyder inte att dessa föräldrar bryr sig mindre om sina barn. De behöver dock mer vägledning i att göra ett skolval. Därför behöver vi ha ett aktivt skolval. Detta är ett konkret förslag som vi ifrån moderat håll har lagt fram. Det kräver inte jättemycket tid, är inte jättekomplicerat och kräver inga olika tolkningsregler. Därför tror vi att det är mycket mer effektivt.
Jag håller med ministern om att vi inte kan ha kvar skolor som inte fungerar - skolor i utanförskapsområden som år efter år inte levererar resultat. Där vill vi gå längre än regeringen och faktiskt lägga ned dessa skolor, som en sista åtgärd, även om det är en kommunal verksamhet. Vi vill att staten ska kunna gå in och styra detta mycket tydligare än vad som är fallet i dag.
Det är just detta - att den inte fungerar - som ska vara anledningen till att man lägger ned en verksamhet. Ska vi lägga ned bra skolor som har en dålig elevsammansättning? Det är nämligen alternativet. Det tycker inte jag.
Ida Drougge (M):
Jag kommer inte på någon kommun i Sverige som inte försöker att göra detta, men om ministern har några exempel - några dåliga exempel - på kommuner som inte planerar sina nyplacerade skolor efter detta tar jag gärna emot dem. Vi måste fråga oss om detta är ett problem ute i landets kommuner.
Finns det ett problem med att kommuner inte ser detta? Förslaget innebär också att rektorn ska jobba med detta. Det är inte ett förslag som bara sträcker sig till landets kommunpolitiker och som bara innebär att de, eller vi - jag är ju också kommunpolitiker - ska bli bättre på att ta vårt ansvar.
Det är inte enbart det som detta förslag handlar om, utan det är riktat till alla i skolan - även till rektorer och skolchefer. Min bestämda uppfattning är att vi är ute på väldigt hal is när vi säger att svensk skola var bättre förr eftersom elevsammansättningen då var bättre, och jag tycker inte att det är särskilt fräscht.
Det innebär nämligen att vi säger att det är elevernas bakgrund, och att sammansättningen är rätt, som gör att de presterar rätt. Jag köper inte det. Det finns dessutom forskning om detta. Gabriel Heller Sahlgren har gjort en sammanställning på området där han sammanställer svensk och internationell forskning.
Den visar på att kamrateffekter inte alls automatiskt ger resultatförbättringar i svensk skola utan att det i stället är det som jag och ministern har talat om här - undervisningstid, kvalificerade och duktiga lärare, ordning och reda och höga förväntningar - som ger kunskapsresultat. Det är detta som vi behöver fokusera mer på.
Ida Drougge (M):
Jag tycker att det är konstigt att använda som argument att det har funnits andra lagrådsremisser genom tiderna som haft dåliga underlag, för sisådär 27 år sedan, så då kan vi ha det nu också, och den här lagrådsremissen är bättre än de tidigare. Det låter som en riktigt dålig ursäkt.
Enligt Riksrevisionen utgör betänkandet inte ett fullgott beslutsunderlag. Även med de förändringar som regeringen nu föreslår - vi får se vad remissvaren säger om förslaget - riskerar vardagen för 250 000 elever att hotas.
När man lägger fram förslag som riskerar att få så stora konsekvenser undrar jag verkligen vilken beredskap man har. Det är fine att säga: Vi tror inte att det här kommer att inträffa. Vi gör inte samma bedömning som Lagrådet, trots att Lagrådet, Riksrevisionen och jättemånga andra tunga aktörer alla ganska entydigt instämmer i Lagrådets kritik. Regeringen bortser alltså från kritiken.
Fine, det kan man göra som regering. Men att man inte har någon beredskap om man skulle ha fel kan jag inte förstå.
Jag upprepar därför frågan som Maria Stockhaus ställer i sin interpellation: Vilken beredskap har ministern, mot bakgrund av Lagrådets kritik, för att svensk skola ska fungera om regeringen har missbedömt hur omfattande konsekvenserna kan bli?
Ida Drougge (M):
Att skattepengar som läggs på skola och utbildning ska komma eleverna till del, att de ska gå till undervisning, att de ska gå till lärarlöner, ska gå till materiel och till allt det som gör det möjligt för elever att klara sin skolgång, få ett jobb och bygga det här landet starkt, det är inte detta som väcker uppmärksamhet.
Då har verkligen ministern och regeringen missuppfattat Moderaternas och oppositionens hela kritik. Problemet med den här lagstiftningen är ju hur den är formulerad. Syftet är det inget fel på.
Som Lagrådet har uppfattat det är det övergripande syftet med förslaget att stärka förtroendet för välfärdens verksamhet och för välfärdssystemet.
Om det leder till att skolor för 250 000 elever läggs ned - skolor som fungerar och ger elever chans till en bra utbildning, till att komma in på arbetsmarknaden och bygga det här landet starkt - kan jag inte förstå hur det stärker förtroendet för vår välfärdsverksamhet.
Jag och ministern har nog också mött många exempel i kommuner där man jämnar ut skolor emellan. Det finns några skolor som går bra. Då tar man pengar från de skolorna. Sedan finns det skolor som går dåligt. På det sättet jobbar man på ett tag tills underskotten eller förlusten i en skola blir för höga, och då lägger man ned den verksamheten.
Jag vet jättemånga kommuner runt om i Sverige och i Stockholm som lägger ned sina gymnasieskolor och högstadier och slår ihop dem för att öka effektiviteten. Det brukar också leda till bättre skolresultat, så det behöver inte alltid vara fel. Men så gör alla kommuner i Sverige.
Att peka på att det är friskolor som har syftet att enbart bedriva effektiv verksamhet är fel. Jag tycker inte heller att det är helt galet att man ska bedriva verksamhet effektivt, det gör jag inte. Men självklart ska pengarna gå till undervisning. Men, som sagt, det är inte det som är problemet med förslaget.
Problemet är hur förslaget är utformat i sig och att det är kopplat till det operativa kapitalet. Ja, man kan ombilda sin verksamhet. Man kan exempelvis ombilda sin verksamhet till en stiftelse. Jag har besökt en skola på Lidingö, Christinaskolan.
Ägarna äger bara den skolan, och de arbetar som rektorer. De har tidigare arbetat i en verksamhet som bedrivits i stiftelseform. Där kan man mycket lättare än i ett aktiebolag plocka ut pengar till ägare och styrelse. Det kommer man inte åt med det här förslaget. Ägarna menar att med aktiebolag har man också skyldighet att ha större transparens än i stiftelser.
Därför tycker de att stiftelse var en mycket bättre bolagsform och ett mycket bättre sätt att bedriva verksamhet på för att få effektivitet och för att gynna en bra skola. Det är tekniken och sättet som regeringen har utformat sitt förslag på som gör att 250 000 elever riskerar att mista sin skola. Sedan har man ingen backup-plan för hur man ska lösa det.
Ida Drougge (M):
Kammarkollegiet framför att utredningens proportionalitetsbedömning av förslaget är bristfällig, att såväl allmänintresset som problembeskrivningen är otydliga. Det går därför inte att avgöra om förslaget har rimlig proportionalitet eller inte.
Ekonomistyrningsverket anser att det inte går att göra någon bedömning av de offentligt finansierade effekterna. Statskontoret säger att utredningen inte presenterar något underlag som gör det möjligt att bedöma om nyttan med dessa förslag står i rimlig proportion till de stora konsekvenserna.
Enligt Lagrådet är det här inte ogrundad kritik. Tvärtom anser man att det finns grund för kritiken.
Om regeringen som nästan ensam aktör visar sig ha fel, vad gör man då? Jag har fortfarande inte fått svar på den frågan. Hur gör man om regeringen har missbedömt detta? Det är sant att friskolor är de skolor i Sverige som presterar absolut bäst.
Några av landets bästa skolor är friskolor. Många av landets sämsta skolor är dock också friskolor.
Ida Drougge (M):
Jag tycker inte riktigt att statsrådet svarar tydligt nog på frågan. Om man går ut och kritiserar en enskild kommun, så som statsrådet har gjort med Lidingö, förutsätter jag att man har koll på den situation som råder i kommunen och i landet i övrigt.
Jag förutsätter därför att statsrådet vet att Lidingö stad självfallet följer den socialtjänstlag som gäller. I den mån människor har olika förtur till bostad stipuleras detta i socialtjänstlagen. Denna lag följer Lidingö stad, såklart, precis som alla andra kommuner.
Det är som sagt inte bara Lidingö, utan det är 20 av 25 kommuner i Storstockholm som tillämpar korttidskontrakt för nyanlända, på lite olika sätt. Att det är på olika sätt tycker jag själv är ytterst dåligt och beklagligt.
Detta beror på att förarbetena till regeringens lagstiftning är oklara, och det är därför nyanlända i dag behandlas olika i olika kommuner - rättsläget är oklart.
Jag hade föredragit att det var tydligt i lagen hur länge kommunerna ska stå för bostad och hur länge man anser att etableringstiden pågår, så att kommunerna hade sluppit gissa sig fram, tolka förarbeten och använda exempelvis etableringstiden hos Arbetsförmedlingen som en måttstock för att kunna göra denna bedömning.
Min fråga, så som jag menade den, är: Anser statsrådet att människor i Sverige som vistas här på samma villkor och med likadana möjligheter som andra ska ha ett särskilt eget regelverk utanför socialtjänstlagen och kunna få bostad genom förtur på bekostnad av andra?
Jag förstår såklart att det är skitsvårt för nyanlända att hitta bostad, särskilt på Lidingö. Det är därför situationen ser ut som den gör, i synnerhet i Stockholms län. I exempelvis miljöpartistyrda Sundbyberg tillämpas också korttidskontrakt. Det är jättesvårt - för nyanlända och för alla andra också. Det är därför detta oroar mig.
Jag kan undra vad som egentligen händer med Sverige och med ett Stockholm där man har stått tio år i bostadskö, sedan barnsben. Jag känner flera ensamstående mammor som har stått i bostadskö länge men som inte har någon bostad utan är hänvisade till olika korttidskontrakt, som flyttar runt och som bor på vandrarhem med sina barn. De gör allt de kan för att få en bostad och har gjort det länge, och så kommer en annan grupp som ställs emot dem, får förtur direkt och får bostad.
Jag tror inte att detta är bra för Sverige, utan jag hade önskat att alla kunde behandlas mer lika.
Ida Drougge (M):
Denna debatt förtjänar lite mer korrekta fakta. Jag kan börja med att konstatera att även i en rad kommuner som styrs av Miljöpartiet använder man exakt samma principer som man gör på Lidingö.
Jag tror att statsrådet är väl medveten om att vi har ett kommunalt utjämningssystem i Sverige som gör att kommuner med bättre förutsättningar och vars invånare har goda förutsättningar från början är med och utjämnar och betalar för andra kommuner som inte har dessa förutsättningar. Vi har ett utjämningssystem som utjämnar både förutsättningar och utfall.
Där betalar Lidingö, som en av få kommuner i Sverige, in pengar till detta system - mycket mer än man själv tar emot. Att måla upp särskilda arketypiska snåla kommuner, som statsrådet gör, tycker jag är ytterst orättvist. Jag tycker inte att denna debatt förtjänar det.
Detta är en jättesvår situation, ytterst såklart för alla som är i behov av en bostad - för nyanlända och för alla våra ungdomar i Sverige som inte har någonstans att bo och som vill flytta hemifrån och börja egna liv eller plugga på annan ort men som kanske behöver tacka nej till en utbildningsplats för att det inte finns någon bostad på studieorten.
Det är synd att vi ska sänka debatten till den nivå som statsrådet gör. Självklart är det olika svårt för kommuner i Sverige att ordna bostäder. Jag förstår inte hur det inte skulle kunna vara det. Lidingö är den femte mest tätbefolkade kommunen i hela Sverige. Om man redan har väldigt många bostäder är det klart att det är svårare att bygga fler.
Vi har dessutom stora fina naturområden på Lidingö som staten har utsett till naturreservat. Jag tror inte att statsrådet vill att vi ska bygga där. Sedan kan jag konstatera att Lidingö har klarat sitt mottagande, och man har vänt och vridit på varje sten. Alla nyanlända som har blivit anvisade till Lidingö under denna period då vi har haft en bosättningslag och tidigare har fått en bostad.
Det går också relativt bra för de nyanlända som Lidingö tar emot. Under den senaste tiden har många av de människor som har fått en bostad under två år och sedan har blivit uppsagda från den faktiskt ordnat en bostad. De står inte på gatan. Samma resultat kan vi se i Sundbyberg som styrs av Miljöpartiet.
Där är det fler som har blivit uppsagda från sin bostad än det än så länge är på Lidingö. Samtliga där har fått erbjudande om en bostad. De står alltså inte heller på gatan.
Jag skulle vilja att statsrådet svarar på och lite grann utvecklar varför han tycker att just denna grupp ska ha rätt till särskilda undantag. Inser inte statsrådet att det skapar motsättningar i vårt samhälle? Många företrädare för Miljöpartiet brukar ofta säga att vi inte ska ställa grupp mot grupp.
Men jag kan inte se detta på något annat sätt än att det är just det som man gör i detta fall. Statsrådet går dessutom in och anklagar och kritiserar en kommun där det pågår en domstolsprocess.