Håkan Svenneling (V):
Trots att Riksbankens styrränta ligger stilla på minus rör det på sig i den penningpolitiska debatten. Under lång tid har det debatterats vilket mått inflationsmålet ska ha. I praktiken har Riksbanken egentligen redan övergett målet om 2 procent av konsumentprisindex, KPI, till förmån för 2 procents KPIF, det vill säga konsumentprisindex med fast ränta, där Riksbankens egna ränteförändringar inte räknas med.
Nu har Riksbanken föreslagit att man ska byta till det nya målet. Jag tycker att det i grunden är bra. Men det är en lite märklig ordning vi har, att det är teknokraterna på Riksbanken som bestämmer målet för penningpolitiken, inte den folkvalda riksdagen, som Riksbanken faktiskt är underställd. Om så ska vara fallet utreds nu i den parlamentariska kommitté som ska titta på en ny riksbankslag.
Att riksdagen ska bestämma målet och att Riksbanken ska fatta besluten var något som King och Goodfriend rekommenderade förra året i sin utvärderingsrapport till finansutskottet om penningpolitiken. Det är också ett krav som Vänsterpartiet har drivit i över ett decennium. Utifrån dessa mål ska sedan Riksbanken självständigt utforma den löpande penningpolitiken. På detta sätt skapas en tydlig ansvarsfördelning. De folkvalda i riksdagen beslutar om politiken, och Riksbanken verkställer den.
Även om det är så att Riksbanken i dag har makten över att bestämma över målet kan man fundera över den process som nu har initierats. Dialogen med riksdagen har varit minimal. I stället har man skickat ut sitt förslag till nytt mål på remiss till 50 remissinstanser. Riksdagen ska givetvis inte vara någon remissinstans, men man kan förvänta sig mer dialog och förankring mellan riksdagen och Riksbanken, tycker jag.
Det andra som Riksbanken föreslår är att det ska införas ett variationsband på ±1 procent från målet på 2 procent. Att peka på att penningpolitik inte är någon exakt vetenskap där man exakt kan pricka målet tror jag kan vara bra. Men det är viktigt att variationsbandet inte används som ett argument för att under lång tid konsekvent missa målet. Vi kan i ett historiskt perspektiv se att det framför allt har varit så att man legat under tvåprocentsmålet.
Det har också lett till att man inte har stimulerat ekonomin i den utsträckning som behövts, vilket haft kostnaden att fler arbetstillfällen uteblivit. Risken med variationsbandet är att riksdagens ansvarsutkrävande gentemot Riksbanken blir ännu otydligare och att Riksbanken kan nå sina mål oavsett hur man agerar.
Därför är det viktigt att den parlamentariska kommittén också ser över hur man gör tillsättningar av nya riksbankschefer så att det kan göras mer transparent och öppet jämfört med i dag. Vi ser också en gryende diskussion i Sverige om huruvida målet ska vara högre än 2 procent. Fler och fler ekonomer argumenterar för att fallhöjden borde vara högre så att man lättare kan stimulera ekonomin med expansiv penningpolitik när det behövs.
Till exempel har Riksbanken under lång tid fört en extremt expansiv penningpolitik, och man har till slut fått upp räntan till 1,9 procent. Samtidigt har man signalerat att man skulle kunna tänka sig ännu mer expansiva åtgärder, till exempel valutaintervention.
Problemet är att man när man tar till de riktigt starka vapnen i arsenalen också riskerar - förutom att inflationen går upp - att det leder till negativa effekter som ger en försämrad finansiell stabilitet. Vi behöver därför förstärka diskussionerna i Sverige, menar jag, om att höja inflationsmålet till 3 procent så att fallhöjden är större vid nästa kris. En sådan debatt pågår på andra håll runt om i världen.
Utvärdering av penningpolitiken för perioden 2014-2016 Vidare hoppas jag att den parlamentariska utredningen om riksbankslagen lyfter blicken och tittar på möjligheten att vid sidan om inflationsmålet ha ett kompletterande mål för ekonomins utveckling. Jag tror att det skulle vara bra om penningpolitiken också hade ett mål om sysselsättning och produktivitet som man skulle kunna väga inflationsmålet mot.
I vissa lägen kan Riksbanken behöva se ekonomin som helhet, snarare än att bara stirra sig blind på inflationsmålet, för att Sverige långsiktigt ska ha en positiv ekonomisk utveckling som leder till välstånd och finansiell stabilitet. Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet.