Anders Borg (M):
Utgångspunkten för den här diskussionen är naturligtvis att vi har ett bekymmer med att finansiella marknader ställer till oreda i världen. Om några veckor åker jag till världsbanks- och valutafondsmötet för att diskutera livsmedelspriserna som är ett exempel på hur spekulationsekonomin förstorar samhällsproblem och gör att förloppen ofta blir mer dramatiska än som annars skulle vara nödvändigt.
Just därför har Sverige gått före när det gäller att ha en ordentlig politik, en ordning-och-reda-orienterad politik, på området. Som första land i världen har vi i Sverige infört en bankstabilitetsavgift. Vi gjorde bedömningen att vi kommer att ha upprepade bankkriser. Om vi inte anser att skattebetalarna ska stå för dem är det viktigt att sätta av tillgångar och medel för att lösa detta.
När vi efter ett långt socialdemokratiskt regeringsinnehav med stöd av Miljöpartiet tog över fanns det ingen sådan ordning. Banklagskommitténs arbete hade lagts på hyllan, och några resurser fanns inte avsatta för att hantera vare sig kriser i termer av lagstiftning eller kriser i termer av medel. Sverige gick först fram med denna bankstabilitetsavgift. Barack Obama och USA följde efter. Vi ser att också britter och en del andra har gjort detsamma. Nu får vi i stället en diskussion om en transaktionsskatt.
Till att börja med är den svenska erfarenheten här väldigt relevant. Sverige är ett av de få länder som har prövat att införa en transaktionsskatt. På en lång rad finansiella instrument blev effekten att praktiskt taget all handel omedelbart flyttade till London. I dag har vi en situation i världen där en lång rad länder är mycket tydliga med att det för dem inte är aktuellt med den här typen av skatter.
Jag minns vad den kinesiske finansministern sade på G20-mötet i London: Vi har inget behov av att dämpa spekulationer i bankerna därför att våra banker inte ägnar sig åt spekulation. De genomför viktiga samhällsinvesteringar. Vi kommer aldrig att nå enighet, utan det kommer att finnas länder som av ideologiska eller politiska skäl väljer att inte delta. Det spelar ingen roll var i världen de ligger. Man kommer ändå att flytta handeln dit. Det kommer att medföra stora kostnader för oss.
Vår egen erfarenhet tidigare var att de skatteintäkter vi fick in var en fraktion av det vi föreställde oss. Sannolikheten för att vi når en global uppgörelse i frågan är i det närmaste obefintlig. Varför förs då det som skulle kunna beskrivas som plakatpolitik? Ja, en tolkning är att politiska ledare under tryck eller som inte vill genomföra verkningsfulla åtgärder väljer den här vägen.
Om man till exempel inte vill eller orkar införa en stabilitetsavgift, inte orkar sätta upp en myndighet för att hantera banker i kris och inte orkar ta i frågor om kapitaltäckning flyr man kanske till en fråga som politiskt är helt ofarlig eftersom man vet att den aldrig på riktigt kommer att föras upp på agendan.
Då kan man bedriva nämnda typ av plakatpolitik i stället för att ta i grundfrågan: Vad gör vi när det gäller skatter, avgifter och krisinstrument för att säkra att vi har resurser att hantera banker i kris utan att det skapar en offentligfinansiell katastrof? Det är en oerhört viktig diskussion. Länder som går fel här - Irland och Island - får betala priset för det i decennier.
Därför är den rimliga vägen att gå på grundproblemet, precis som vi gör i miljöbeskattningen. Det är balansräkningen som blir kostsam om den blir för stor när vi väl ska sanera en bank. Därför är det rimligt att lägga avgiften på bankerna. Flyttar de sin balansräkning till andra eller krymper den har vi delvis åtgärdat problemet. Då är det andra, skattebetalare, som får bära kostnaden för den verksamheten. Detta med en transaktionsskatt saknar fullständigt realism.
Det är en onödig sidodiskussion till de viktiga diskussioner om stabilitetsavgifter och kapitaltäckning som vi borde föra.