Olof Lavesson (M):
Jag funderade lite tidigare på om det var lönt för mig att gå upp i debatten. Johan Löfstrand inledde ju i sitt anförande med att säga det mesta av det jag hade, tyckte jag. Men han sparade väl lite grann till mig också. "Alla människor äro födda fria och lika i värde och rättigheter." Så lyder artikel 1 i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna.
Det borde vara en självklarhet att varje människa får leva sitt liv som han eller hon vill utan att staten pekar ut vad som är rätt eller diskriminerar vissa människor genom särlagstiftning. Den 31 januari 2004 gifte jag mig med Christoffer. Det är den åtminstone hittills viktigaste dagen i mitt liv.
Inför ett 40-tal av våra närmaste vänner, familj och släktingar svarade vi ja på frågan om att ta varandra till makar och älska varandra i nöd och lust. Fru talman! Låt mig vara tydlig med att oavsett vad denna kammare må besluta gifte vi oss den dagen. Vi ingick äktenskap. Om detta är vi inte ensamma. Precis så känns det för de flesta som har ingått partnerskap sedan den reformen infördes.
Känslorna är desamma. Löftena är desamma. Inte heller är det särskilt mycket som skiljer vigselakten från partnerskapsakten. Jag är själv vigsel- och partnerskapsförrättare. Jag har förrättat en hel del vigslar och ska snart förrätta mitt första partnerskap. Jag kan berätta att det är precis samma tankar, samma nervositet, samma oroliga föräldrar oavsett om det är äktenskap eller partnerskap det handlar om. Fru talman! Detta är verkligheten.
Sedan är det inte alltid som verkligheten speglas av lagstiftningen. Det behövs en familjelagstiftning som motsvarar de relationer som faktiskt är reella i Sverige. Heterosexuella par och homosexuella par väljer varje dag att leva tillsammans i äktenskap. För detta krävs en gemensam lagstiftning som står utan värdering dem emellan. Lagstiftningen ska ha sin bas i hur samhället de facto ser ut, inte i önsketänkande bakom politiska skygglappar.
Även om jag tillhör ett parti som inte har det bästa facit i den här frågan har det för mig alltid varit självklart som moderat att säga ja till en könsneutral äktenskapsbalk som innefattar alla familjer. Människor i vårt samhälle ska inte diskrimineras på grund av kön, hudfärg, religion, etniskt ursprung eller sexuell läggning. Allas lika värde och individens frihet i sina livsval är grundstenar för mig i moderat politik.
Med det som utgångspunkt var det också naturligt för mig och många andra moderater att säga ja till samkönade äktenskap vid vår partistämma i höstas. I och med Moderaternas ställningstagande finns det nu också en stabil majoritet i riksdagen för att införa en könsneutral äktenskapslagstiftning. I januari i år gick statsministern så ut och berättade att det kommer en proposition från regeringen. Det var ett efterlängtat besked.
Men jag kan också förstå att det skapade ett bekymmersamt läge för dem som länge har velat monopolisera frågan och göra den till sin. Inte kan det väl vara en borgerlig regering som tar initiativ till en sådan här viktig symbolisk fråga? Så fick jag också ett brev för några veckor sedan. Jag fick visserligen läsa om brevet någon vecka tidigare i medierna. Men det kom till slut i pappersform också. Det var ju trevligt. Det var ett så kallat erbjudande från oppositionen i civilutskottet.
Man skrev att man ville att jag skulle följa min övertygelse snarare än partidisciplinen. Genom att spräcka majoriteten i riksdagen skulle jag få vara med och rösta för en könsneutral äktenskapsbalk redan denna vecka. Vilket fint erbjudande, fru talman! Jag hade i min enfald trott att när man vill införa något så viktigt som en könsneutral äktenskapsbalk är det viktigt att det blir en så bra och så heltäckande lagstiftning som möjligt och att det är så många som möjligt som står bakom den.
Men icke! Det är inte ens så att det ligger något förslag till lagstiftning på bordet som vi kan ta ställning till. I stället vill man att regeringen ska återkomma med förslag, alltså precis det som regeringen redan gör, och precis det som ni under era tolv år vid makten, trots alla Johan Löfstrands försäkringar, inte mäktade med att göra.
Uppenbarligen är det viktigare att i opposition skrika högt om allt det man inte kunde genomföra i majoritet än att vi får ett bra, tydligt, väl förankrat och långsiktigt beslut. Jag har faktiskt svårt att ta den typen av utspel seriöst. Det är för mig inget annat än plakatpolitik. Mina vänner, den här frågan är alldeles för viktig för den typen av skådespel. Fru talman! Civilutskottet har helt rätt i sitt ställningstagande. En utredning har avlämnats. Remissrundan är avslutad.
Statsministern har aviserat en proposition som är under framtagande. Det är dags att lägga plakatpolitiken åt sidan och i stället se till att vi får ett så brett stöd som möjligt för en könsneutral äktenskapslagstiftning.