Krister Hammarbergh (M):
Som den tidigare talaren nämnde är det här ett betänkande som justitieutskottet skrivit med anledning av en skrivelse som regeringen gjort med anledning av en slutrapport från Riksrevisionen. Det handlar egentligen om åtta olika rapporter som skrivits under en följd av år, där Riksrevisionen gått igenom effektiviteten inom rättsväsendet.
Det nämndes också tidigare att den omfattar en ganska lång period, elva år, med början år 2000. Det är sex år med socialdemokratiskt styre och fem år med alliansstyre. Det är bra att Riksrevisionen gör de här genomgående granskningarna, tittar på vad som hänt och följer ärendena.
Det är ett ganska gediget arbete som sker under en lång tid. När Riksrevisionen gör sin slutrapport och sammanfattar de åtta olika rapporterna till en helhet innebär detta de facto att en stor del av de problem man tagit upp redan är åtgärdade. Det gäller också i detta fall.
De omfattande problem som fanns före regeringsskiftet jobbar vi nu med. En del är åtgärdat, men allt har vi inte hunnit med. Det finns dock anledning att observera en del punkter som Riksrevisionen tar upp och se till att vi får en bättre styrning och ledning. Då tänker jag inte minst på polisen.
Under perioden har det skett en del väsentliga saker vad gäller myndighetsstyrningen i Sverige. Före 2008 var det en annan myndighetsstyrning. Det var en mycket större detaljgrad när regeringen skrev regleringsbrev. Man gick in mer i olika typer av detaljer. Detta ledde till problem som riksdagen kunde konstatera och som riksdagen också kritiserade. Det var svårt att följa upp verksamheten.
Det stod en sak i budgeten, men det redovisades på ett annat sätt, och det var väldigt svårt att följa upp det hela. Därefter har vi fått en annan myndighetsstyrning. Det betyder att myndigheterna har ett större fristående ansvar, precis som det ska vara i Sverige enligt det system vi har byggt upp. Regeringen petar mindre i detaljer och talar i stället i större drag om vilka mål myndigheten ska uppnå.
Myndigheten har då inom sitt anslag friheten och ansvaret att se till att styra verksamheten så att målen uppnås. Då är det viktigt att vi som riksdagsledamöter följer upp att myndigheten också når uppsatta mål. Däremot är det inte meningen att vi riksdagsledamöter så fort vi får en snilleblixt ska tala om exakt hur polisen ska utreda ett brott eller hur domstolen ska göra när de dömer. Det blir sällan bra.
Då är vi inne på ett område som vi absolut ska avhålla oss från. Vi ska inte heller tala om för åklagarna hur de ska sköta sitt jobb. Det kan de bättre än vi.
Men vi ska vara noga med att se till att medborgarna får det som de har rätt att kräva med tanke på att skattebetalarna avstår 40 miljarder kronor för att se till att rättsväsendet fungerar.
Det ingår inte i oppositionens roll att tala om de positiva förändringar som skett, så Elin Lundgren avstod naturligtvis från att tala om det, men faktum är att vi i dag, trots den kritik som förts fram mot polisen, har fler misstänkta för brott än 2005. Det betyder att polisen har gjort ett större arbete.
År 2010 nådde man de högsta talen; antalet misstänkta för brott var då 20 procent högre än 2005. Med andra ord var det 20 procent högre med nuvarande regering än med den tidigare. Det har säkert inte bara att göra med regeringsskiftet, men det handlar om en tydlighet i målstyrningen; vi vill se resultat.
Tittar man på åklagarna, som är nästa del i rättskedjan, kan man konstatera att antalet lagförda är 20 procent högre jämfört med 2005, vilket är viktigt och väsentligt. Vi har fler avgjorda mål i domstolarna, och ekonomer, som gärna talar om produktivitet och effektivitet, kan konstatera att fler mål avgörs per domare i dag än tidigare. Det är positivt. Det har gjorts en hel del.
För att inte bli för långrandig ska jag bara nämna ett par brister vi sett när det gäller ökning av effektiviteten. En sak är problemet med myndighetssamverkan när det gäller polisen och grov organiserad brottslighet. Det är en mycket väsentlig del där myndigheterna måste arbeta tillsammans. Detta arbete har pågått ett par år nu, och den första utvärderingen har gjorts.
Man kan säkerligen fortsätta att effektivisera arbetet, men det är viktigt att alla delar i samhället samverkar och arbetar på det sättet. Det är en av de punkter som Riksrevisionen tar upp i sin rapport och som man absolut har helt rätt i. Samhället kan arbeta bättre, och samhället ska fortsätta att arbeta bättre. En annan sak när det gäller att få detta att fungera bättre ihop är den så kallade seriebrottsligheten och mängdbrottsligheten.
Polisen och åklagarna har i regleringsbreven fått i uppdrag att se till att arbetet med mängdbrotten fungerar bättre tillsammans, att det blir en bättre samverkan. Det är också väsentligt för att kunna få upp effektiviteten i rättsväsendet. Vi har inte minst inom ramen för Polisorganisationskommittén sett att det finns brister i dag.
Det finns konstiga gränsdragningar inom polisen som gör att man många gånger inte ser systemen i den här typen av brottslighet. Vi har uppenbarligen problem, inte minst när det gäller antalet utredningar polisen har i dag. Det handlar om ett klart och tydligt uppdrag att se till att antalet utredningar blir mindre.
Vi säger väldigt tydligt från Alliansens sida att det måste finnas en måluppfyllelse och en målsättning att alla utredbara brott ska utredas. Där tycker vi i dag att det brister. Det finns absolut förutsättningar att kunna göra saker bättre. Alliansen har tillfört snart 6 miljarder mer i resurser till rättsväsendet.
Slutsatsen av det måste bli att medborgarna nu har större rätt än tidigare att kräva resultat, inte minst när det gäller polisens arbete. Vi fick alltså ett förslag från den så kallade Polisorganisationskommittén, vilket innebär att vi kommer att få en polismyndighet. Vi kommer i december att fatta beslut i riksdagens kammare om att det ska genomföras.
Det kommer inte att lösa alla problem inom polisen, det ska ingen tro, men det är en förutsättning för att kunna ta tag i de problem som finns i dag. Jag tror att vi måste ta ett steg vidare. Vi måste börja fundera lite på polisens arbetsmetoder. I första hand måste polisen själv göra det, men vi kan gärna ta initiativ i likhet med vad vi i Nya Moderaterna gjorde och börja titta lite på arbetsmetoderna.
Det kan vara fråga om lean production, som vi hade ett seminarium om i januari. Tanken med det är helt enkelt att det måste kunna finnas inom polisen en diskussion om hur man arbetar snarare än att ha en lång diskussion om ett förändrat arbete. Polisutbildningen har ministern lovat ett besked om före årsskiftet. Det är ett ansvar inom alla partier inom regeringen att se till att så kommer att ske.
Sedan har vi tillkännagivandet om civilanställda - lite märkligt, lite konstigt.
Låt mig först konstatera att man tydligen, precis innan vi har beslutat att polisen ska ha en ny organisation, direkt ska gå in och tala om för polisen att man ska öka en del av de anställda innan polisen har hunnit sätta sig in i sin nya organisation, och detta trots att vi har fler civilanställda inom polisen än tidigare. Man kan säga att målet redan är uppfyllt, förhoppningsvis.
Men tydligen är fler än tidigare redan för lite. Det här har de fyra oppositionspartierna lyckats komma överens om, trots att man inte har finansierat någonting på motsvarande sätt.
Något av oppositionspartierna vill ge betydligt mer pengar till polisen, något vill finansiera polisen med betydligt mindre pengar, exempelvis Miljöpartiet som har föreslagit 300 miljoner mindre till polisen i år, eller Vänsterpartiet som välvilligt och gärna ger ett uppdrag som kostar mer resurser men finansierar det med 5 miljoner mindre totalt. De fyra oppositionspartierna har inte något som helst gemensamt budgetförslag.
Det enda man är överens om är att tillföra mer resurser, men det utan pengar. Det mest anmärkningsvärda är väl att det parti som har ambitioner att kunna utmana och som under de senaste månaderna har gjort sken av att vilja ta ansvar för den ekonomiska politiken försöker driva på ett beslut från Sveriges riksdag utan att själva ha finansierat det med en enda krona.
Från utskottets sida har vi tagit in ett yttrande från Rikspolisstyrelsen för att få en bedömning av vad detta kostar. Rikspolisstyrelsen meddelar att det handlar om ungefär 300 miljoner kronor - 300 miljoner kronor! Socialdemokraterna har finansierat det med 10 öre per krona. Varje kronas ökning ska från Socialdemokraternas sida finansieras med 10 öre.
Var de övriga 90 ören per krona ska tas ifrån är fullständigt okänt. Det är inte ansvarsfull ekonomisk politik. Vad värre är, är att den här 10-öringen per krona har man inte heller finansierat. Man har gått in i polisens anslag och har så kallat öronmärkt. Det låter ju fint, men det betyder att man har tagit pengar som redan skulle användas till något annat. Det måste rimligen innebära att polisen måste dra ned på någonting annat.
Då är man svaret skyldig: Vad ska polisen dra ned på? Polisen har två stora kostnadsposter: den ena är personal och den andra är lokaler. Om det är personal man ska dra ned på, vilken är den personalkategori som man vill minska? Ja, det måste rimligen vara poliser, alltså färre poliser inom polisen. Eller så måste det vara lokaler. Vad är det för lokaler?
Det kan säkert vara ett och annat garage för polisbilar eller en skyddad uppställningsplats för en helikopter, men sannolikt är det i de allra flesta fall fråga om polisstationer.
Vad vi menar i första hand är anmärkningsvärt är att trots att vi har fått in ett yttrande från ett enigt finansutskott som talar om att den här typen av beslut ska tas i den ordinarie budgetprocessen väljer man att vilja driva igenom ett beslut utgående från en rapport från Riksrevisionen, som omfattar en granskning från elva år tillbaka, 2000-2011. Den här frågan hade kunnat drivas i den ordinarie budgetprocessen.
Ni hade kunnat skriva ihop er om ekonomin och lämna ett seriöst förslag, men det här visar att Socialdemokraterna har tappat greppen om den ekonomiska politiska och därmed också, åtminstone när det gäller rättsväsendet, tappat en stor del av trovärdigheten.