Bo Bernhardsson (S):
För någon vecka sedan diskuterade vi här i kammaren EU:s grönbok om försäkringsgarantisystem. Där väcks tanken på att införa ett konsumentskydd inom försäkringssektorn motsvarande det som i dag finns inom banksektorn. I dag diskuterar vi insättarskyddet.
Just nu pågår ett skakande grekiskt drama. Det är också ett europeiskt drama. Det har bäring på det ämne vi behandlar, även om just den grekiska krisen i hög grad har också andra orsaker och är självförvållad än vad gäller finanskrisen i stort.
Allt detta sker i efterdyningarna av återkommande bank- och finanskriser, samtidigt som dramatiken tätnar när det gäller den pågående europeiska krisen. Den har framför allt sin upprinnelse i en spekulationsekonomi som måste stävjas.
Vi diskuterar ett europeiskt ramverk för hantering av banker i kris. Vi gör det mot bakgrund av finanskrisen. Målet med ramverket är att bidra till att förhindra att nya kriser uppstår och att om de gör det hålla medborgaren i gemen och skattebetalaren skadeslös så långt det är möjligt. Varför drabbade finanskrisen oss?
Effekterna drabbar nu sysselsättningen och välfärden, arbetare och tjänstemän, pensionärer och ungdomar, ungdomar som ännu inte har fått fotfäste på arbetsmarknaden eller som nu tappar fotfästet när krisen hanteras. Även om vi senare kommer in mer på detaljer vill jag nu säga följande.
Den drabbade oss därför att ansvaret hade kopplats loss från risktagande och vinstmöjligheter. Vi kan inte i längden ha det så att medan vinsterna är en privatsak socialiseras förlusterna.
Att få ordning på finansmarknaderna och ekonomin tror jag kommer att kräva radikala grepp som vi ännu inte har sett. Det är ingen djärv gissning att frågor som rör detta område eller liknande områden kommer att återkomma i kammaren under lång tid framöver.
Finanskrisen drabbade oss därför att finansmarknaderna har blivit alltmer integrerade och gränsöverskridande medan tillsynen har stannat i det nationella rummet. Den drabbade oss därför att tillsynen har varit otillräcklig och kraven på finansbolagen, bankerna och deras ägare har varit alltför svaga.
Det handlar nämligen om hur medborgarna i sin egenskap av konsumenter och skattebetalare, men framför allt i egenskap av medborgare, ska kunna skyddas från nya bubblor och kriser. I dag diskuterar vi inte det stora greppet. Vi behandlar bara insättargarantin och ett EU-direktiv om att insättningsgarantins ersättningsbelopp ska fastställas till 100 000 euro.
Den drabbade oss därför att bank- och finanssektorn har tillåtits växa enskilda stater över huvudet flera gånger om. Den drabbade oss därför att transparensen vad gäller tillgångar, risker och innehållet i så kallade finansiella instrument är dålig. Det är svårt att veta var osäkerheter och risker finns.
Det är den frågan vi har på bordet. Vi socialdemokrater har motionerat med anledning av den proposition som regeringen har lagt fram. Vi vill, precis som ett par tunga remissinstanser, att täckningsbeloppet ska fastställas i kronor i stället för i euro. Skälet till det är egentligen ganska självklart, nämligen att vi har svenska kronor som vår valuta.
Vi kan bara se på oss själva när vi diskuterar olika instrument i utskottet och dessa bokstavsförkortningar. Det är inte alldeles enkelt att hålla reda på vad som pågår. Det är naturligtvis en av orsakerna till att kriserna uppstår.
Det handlar också inte minst om tydlighet gentemot konsumenterna och om att prioritera konsumentskyddet. Det är utgångspunkterna för vår motion. Det hade kanske varit möjligt, men inte helt okomplicerat, att redan nu fastställa beloppet i kronor för att sedan justera det vid återkommande fastställda tidpunkter.
När rädslan börjar gripa tag i marknaden och ingen riktigt säkert vet vad som pågår och var riskerna finns sprider den sig som en löpeld och riskerar att förlama hela marknaden. Det var precis vad som hände under finanskrisen. Alla satt still därför att ingen vågade och ingen visste var riskerna fanns.
Men vi har kunnat enas i utskottet om en gemensam linje som innebär att vi nu säger ja till regeringens lagförslag som innebär att ersättningsbeloppet fastställs i euro. Vi ger också regeringen i uppdrag att se till att driva linjen att icke euroländer, när direktivet omarbetas, vilket redan är bestämt, ges möjligheter att fastställa täckningsbeloppet i sin egen valuta.
Kostnaden för de här bristerna i finanssystemet och i banksektorn betalas av alla, i mycket hög grad av den gemensamma sektorn, fast några betalar mycket mer än andra. Priset är växande arbetslöshet, social nedrustning, minskade investeringar i infrastruktur, utbildning och forskning.
När direktivet väl är framförhandlat ska vi sikta på att göra precis det, alltså fastställa täckningsbeloppet i svenska kronor. Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet.
Priset betalas i dag i form av drakoniska sparprogram och privatiseringar i Baltikum, Irland, Island och Grekland. Det är faktiskt så just nu, skulle jag vilja säga, att Europa håller på att backa in i framtiden. Det är ganska sorgligt. De politiska riskerna i det som sker är överhängande.
Vi har redan sett en del obehagliga fenomen. Risken är nämligen att missnöjet växer och att reaktionära, nationalistiska strömningar tar över och får ökat politiskt stöd. Ja, risken är ytterst att samarbetet krackelerar ordentligt.
Det får inte ske, för om vi inte har ett Europasamarbete som fungerar måste vi uppfinna det igen, enligt min uppfattning. Jodå - man kan säga att grekerna har i hög grad sig själva att skylla, om vi nu tar Grekland som är så aktuellt. Man måste ha koll på sina finanser. Intäkterna måste över tid balansera utgifterna.
Den som är i skuld är icke fri, som en partivän till mig en gång uttryckte det. Men vad gäller till exempel Irland och Island är bilden betydligt mer komplicerad. Irland hade ett par år innan krisen slog till lysande offentliga finanser. Vi minns alla resonemangen och bilderna av den keltiska tigern.
Statsskulden var under kontroll, och det rådde balans mellan inkomster och utgifter. I det fallet och i många andra fall blir banksektorns och den privata sektorns ansvar mycket tydligare, men det är skattebetalarna och gemensam verksamhet som får betala krisen. Och en del får betala mycket mer än andra. Herr talman!
Vi har i denna kammare redan beslutat om en del förslag som ska förhindra nya finanskriser och rätta till obalanser i det finansiella systemet. Och andra är på gång. Det handlar om skärpta krav på eget kapital. Det handlar om nya tillsynsmyndigheter och bättre tillsyn. Det handlar om att genomföra bättre stresstester för bankerna och så vidare. Det pågår ett arbete.
Nu diskuteras alltså ett europeiskt ramverk för att göra det möjligt att avveckla banker i kris, se till att ägarna får betala och att skattebetalare så långt möjligt hålls skadeslösa.
När vi för en tid sedan hade en utfrågning, som finns redovisad i vårt utlåtande, med ansvarige kommissionären Barnier och företrädare för svenska myndigheter ställde jag frågan ungefär så här: Skulle den senaste finanskrisen ha kunnat förhindras om detta ramverk varit på plats redan när krisen började rulla i gång?
Utan att jag åberopar enskilda svar vill jag nog tolka det ganska klart som att svaret var: Nej, det räcker inte. När det gäller den svenska synen på det här ramverket finns det en bred enighet i riksdagen. Banker, stora som små, måste kunna avvecklas. Bankägare och kreditgivare måste stå för kostnaderna, inte skattebetalarna.
Vi säger att förslaget till ramverk kan accepteras, men då med viktiga förändringar och tillägg. Enskilda länder måste kunna gå längre, till exempel när det gäller krav på kapitaltäckning. Diskussionen om hur en stor systemkris ska hanteras måste fortsätta. Vi är inte framme på långa vägar. Staten måste kunna ta över banker för kortare eller längre tid.
Det tycker inte kommissionen, men det tycker vi. Vi ser också en fara för att myndighetsroller och ägarroller blandas samman på ett olyckligt sätt när vi utgår från kommissionens förslag. Men ägarna har ansvaret, och måste ha ansvaret, tills staten tar över och driver banken. Ägande och ansvar måste följas åt.
Utskottet gör också ett annat viktigt medskick till kommissionen, och till oss själva - om man nu kan göra medskick till sig själv, men det kan man väl. Det som hänt för ju tankarna till bilden om hur svansen viftar på hunden. Det är väl det vi ser.
Det pågår alltså en internationell, och svensk, diskussion om enskilda bankkoncerners och banksystemens storlek i förhållande till enskilda länder och ekonomier. Det pågår en diskussion om gränsdragningar mellan olika finansiella verksamheter och om möjligheterna att dela upp banker. Det här är frågor som måste tas på största allvar. Diskussionen måste fortsätta.
Vi är inte färdiga på långa vägar. Jag yrkar bifall till förslaget i utlåtandet. Men jag är säker på att vi återkommer till ämnet ganska snart.