KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carl Bildt (M):
Jag har bara några korta synpunkter. Jag tror inte att det är så mycket som i just denna debatt skiljer Monica Green och mig åt. Jag bara noterade att hon sade att den som startar ett krig har ingen god vilja alls. I detta fall var det faktiskt Hamas som började den akuta konflikten när de den 19 december sade upp vapenvilan. De började en intensiv raketbeskjutning, också med raketer med lång räckvidd som nådde djupare in i Israel, och gjorde det i inledningsskedet av en israelisk valrörelse.
Det är klart att det skapade en situation som var ohållbar, och det är klart att det var ett massivt misstag av Hamas ledning. Det ursäktar ingenting av vad som inträffade därefter, men det är ett faktum att så var det. Kort om Hamas, försoning, Fatah och den palestinska administrationen: Det förblir min övertygelse att det som just nu är absolut viktigast är att palestinier talar med palestinier.
Jag tror egentligen att det här med att palestinier ska tala med utlänningar är tidsfördriv som snarast är destruktivt i det här läget. Palestinierna måste inse att det inte hjälper att tala med utlänningar; de måste tala med varandra.
Det är bara om de kan komma överens om till exempel en teknokratisk administration som de bägge accepterar eller tolererar - de behöver inte nödvändigtvis ingå i den - som vägen kan öppnas, både för en genuin återbyggnad av Gaza och för de val som måste äga rum, både parlamentsval och presidentval, i det palestinska området inom en inte alltför lång framtid. Vi verkar för att detta kommer till stånd, och vi kommer att verka för en konstruktiv politik när den stunden infinner sig.
Avslutningsvis vill jag säga till Peter Hultqvist att ja, vi har 60 år av misslyckanden när det gäller att åstadkomma en fredslösning. Jag tycker dock, trots läget just nu, att det sedan några år tillbaka är ett bättre läge. Vi har det arabiska fredsinitiativet sedan 2002. Vi har insikten i Israel om att ett Stor-Israel inte är möjligt och att ockupationspolitiken är långsiktigt undergrävande för Israels möjlighet att existera som en demokratisk stat. Dessa insikter finns där i dag.
Sedan gäller det att hitta den konstruktiva vägen fram till en fredslösning. Det är svårare nu efter Gazakriget än tidigare, men jag försäkra er om att vi kommer att fortsätta att vara aktiva i det arbetet.
Carl Bildt (M):
Jag tackar Sven Bergström för denna möjlighet att utbyta lite åsikter i denna förvisso synnerligen viktiga fråga. Den är viktig för Kinas utveckling, den är viktig för tibetanerna, för den tibetanska nationen och den tibetanska kulturen, och den är också viktig för våra övergripande relationer. Vi kommer under detta år möjligtvis att ha till och med två toppmöten mellan Europeiska unionen och Kina.
Även om Sverige när vi sitter i ordförandestolen i Europeiska unionen i genuin mening inte företräder Sverige utan den samordnade ståndpunkten för de 27 länderna är jag alldeles övertygad om att strålkastarljuset också kommer att vara på situationen i Tibet som en del av det engagemang som vi har för medborgerliga rättigheter och respekten för kulturell autonomi också i Kina.
Jag kan därför försäkra Sven Bergström om att vi med utgångspunkt från vad jag har sagt här under denna interpellationsdebatt kommer att fortsätta att ha situationen nära oss och på de sätt som kan vara lämpliga att försöka uppmärksamma den, allt i syfte att försöka medverka till en bättre situation i Tibet och en bättre situation för Kina i dess helhet.
Carl Bildt (M):
Låt mig kort anknyta till det senare. Det är klart att Israel har en rätt att skydda sig mot terrorhandlingar. Det var också därför muren tillkom. Men den avgörande invändningen är att den är byggd på ockuperad mark. Den rätten har man inte. Att terrorhandlingarna har minskat sedan dess har också en förklaring i det faktum att Hamas faktiskt förklarade en långsiktig vapenvila. Det har en betydande del i förklaringen till att terrorhandlingarna gick ned. Sedan har jag några korta synpunkter.
Peter Hultqvist vill att jag ytterligare ska förklara vad jag tycker om bosättningspolitiken. Jag tycker att jag inte kan bli så mycket tydligare på den punkten än jag faktiskt har varit i interpellationssvaret. Sedan hoppas vi på en fredsuppgörelse som innebär att vi kan börja avveckla de bosättningar som hamnar i områden som kommer att vara palestinska. Vi utgår från att fredsuppgörelsen kommer att innebära vissa justeringar i förhållande till 1967 års gränser.
Det måste parterna komma överens om, och det kommer självfallet att påverka det evakuerings- eller omflyttningsbehov som kommer att uppstå. Tone Tingsgård talar på goda grunder om de förändringar som sker ute i verkligheten medan förhandlingarna pågår. Låt mig säga att de är av den arten att detta förmodligen är den sista möjligheten till en tvåstatslösning.
Skulle detta misslyckas under det kommande året eller så - jag vill inte ange någon mer specifik tidsram - finns det en avgörande risk för att vi hamnar i så stora förändringar att det de facto inte kommer att vara möjligt att upprätta en tvåstatslösning. Då går vi in i en längre period av mer grundläggande osäkerhet både här och i det vidare området i Mellanöstern.
Att det inte ligger i vare sig Israels eller den palestinska befolkningens intresse borde vara uppenbart. Hans Linde, det är alldeles korrekt att jag inte har hunnit gå in på allt. I grunden tycker jag att det är bra att det investeras på Västbanken. Jag vill ha jobb åt palestinier. Det är inte det som är fel. Det vi har diskuterat är ju investeringar i bosättningar, och det är en annan sak. Men investeringar i de palestinska områdena skulle jag gärna se mer av.
Jag vill öka det svenska näringslivets engagemang för att det kommer till stånd.
Carl Bildt (M):
Jag måste ärligt medge att jag för ögonblicket inte riktigt har klart för mig exakt hur mycket vi ger i demokratistöd, men vad jag minns från tidigare diskussioner med inte minst Ulf Holm är det rätt betydande stöd. Låt det vara osagt om det finns anledning att öka det eller inte, men det är betydande stöd. Jag är helt övertygad om att sådant stöd också ges från Europeiska unionens sida.
Det handlar om olika medier som vi stöder och inte minst stöd till de kontor som demokratirörelsen i Burma har upprättat i Bryssel, som ju är en viktig kanal för olika typer av informationer och bedömningar. Låt mig säga att Ulf Holms tolkning av vad jag sade i allt väsentligt är korrekt i den meningen att jag inte ser något skäl eller någon möjlighet till skärpning. Men i detta ligger inte heller motsatsen.
Jag ser i dag inte något skäl till att lätta upp på något sätt. Vi kommer säkert att få anledning att återkomma till detta i EU-nämnden inför det konkreta beslutet, men jag ser inga skäl till att gå den vägen i dag. Däremot har vi, som både Ulf Holm och jag säger, anledning att signalera att för den händelse det sker förbättringar i Burma är vi beredda att gå den vägen och vidta andra åtgärder för att hjälpa och stödja en positiv utveckling.
Men det förutsätter mycket tydliga signaler när det gäller öppenhet inför det val som vi diskuterar, frisläppande av politiska fångar och de övriga åtgärder som kan komma i fråga. Jag kommer att diskutera de här frågorna vidare med utrikesminister Wirajuda framför allt under dagen.
Som jag säger i svaret kommer frågorna att vara kanske inte dominerande men viktiga både vid ASEM-mötet i Hanoi i maj där vi har det separata mötet mellan Europeiska unionen och företrädarna för den burmesiska regimen. Därefter åker vi direkt från Hanoi till Aseanmötet i Phnom Penh i Kambodja där vi också rimligtvis kommer att ha dessa frågor på dagordningen.
Det kommer att finnas ytterligare anledningar under våren att återkomma till denna politik. När vi har anledning att återkomma till detta ska jag också kunna vara lite mer konkret när det gäller besked om stödet till demokratirörelsen.
Carl Bildt (M):
Låt mig bara säga att jag inte tror att vi har någon avgörande oenighet vad gäller sanktionspolitiken. Den är vad den är. Samtidigt tror jag att vi har en gemensam realism vad gäller möjligheten att uppnå avgörande resultat den vägen. Ska vi göra någon kalibrering av politiken tror jag att vi möjligtvis ska titta på möjligheten att parallellt, utan att lätta på sanktionsdelen, öka engagemangsdelen. Man ska kunna arbeta med bägge dessa instrument.
Jag noterar att den nya amerikanska administrationen har sänt ett sändebud till Burma för att där inleda en försiktig dialog. Jag saknar närmare information om karaktären och innehållet i den dialogen. Men jag tror att den reflekterar en insikt om att sanktionspolitiken är värdefull för att ge den tydliga signalen om vad vi tycker, men den är kanske inte tillräcklig för att åstadkomma de förändringar som vi hoppas kunna ge ett bidrag till.
Det är också viktigt när vi talar om stödet till demokratirörelsen att vi försöker att utveckla en dialog med inte minst den interna oppositionen, besvärligt som detta kan visa sig vara, och att lyssna till de röster som kan komma därifrån, de som inifrån landet kan göra bedömningar av utvecklingen.
Slutligen, som vi också är överens om, är det viktigt att vi för dialogen med de länder i regionen som av både geografiska och historiska skäl har bättre möjligheter att bedöma och utöva inflytande på utvecklingen än vad vi kanske har. På det sättet kan också vi ha ett större inflytande än vad som annars skulle bli fallet.
Mycket av detta kommer jag faktiskt genom tillfälligheternas spel att ägna mig åt under denna dag och sedermera med de olika kontakter som jag indikerade under denna nu äntligen begynnande vår.
Carl Bildt (M):
Jacob Johnson, Anne Ludvigsson och Yilmaz Kerimo har var för sig tagit upp den bristande respekten för mänskliga rättigheter i Turkiet och pekat på flera konkreta exempel på detta, bland annat gällande minoritetsrättigheterna, och frågat mig vilka initiativ Sverige kommer att ta, också i ljuset av det stundande EU-ordförandeskapet, som enskild stat och inom EU för att sätta press på Turkiet att förbättra situationen. Jag väljer som sagt att besvara frågorna i ett sammanhang.
Det är viktigt att komma ihåg att Turkiet genomgått stora positiva förändringar sedan 1999 då landet gavs EU-kandidatstatus. Reformprocessen, för vilken det framtida EU-medlemskapet har varit och förblir en primär drivkraft, har bidragit till att Turkiet mer än någonsin tidigare närmat sig europeisk standard i fråga om respekt för grundläggande fri- och rättigheter.
Samtidigt måste man konstatera att den höga reformtakt som föregick och möjliggjorde öppnandet av EU-förhandlingarna 2005 har saktat av. Den turkiska regeringen behöver nu fokusera brett på att återigen accelerera reformprocessen.
Premiärminister Erdogans förnyade löften om att ingjuta energi i den processen behöver förstås följas av fler konkreta reformåtgärder, liksom till exempel president Güls uttalande att det finns en historisk möjlighet att lösa den kurdiska frågan. För att ett EU-medlemskap ska bli möjligt måste Turkiet fullt ut anpassa sig till EU:s gemensamma politiska normer och värderingar, samt till det tekniska regelverket.
Respekten för mänskliga rättigheter, minoritetsrättigheter och fullgod rättssäkerhet utgör grundläggande villkor. Sverige och EU fortsätter också att kontinuerligt påtala detta för företrädare för den turkiska regeringen såväl på plats i Turkiet som i andra forum.
Senast i samband med Associeringsrådet mellan EU och Turkiet den 19 maj, där jag själv deltog, uppmanades Turkiet bland annat att ta ytterligare steg för att garantera personer som tillhör en minoritet fullständiga demokratiska, politiska och kulturella rättigheter, i överensstämmelse med relevanta internationella konventioner och EU-praxis. Såväl den bredare kurdiska frågan som fallet med Mor Gabrielklostret nämndes i det sammanhanget.
Det påpekades även att det är viktigt att man antar de konstitutionella ändringar som aviserats av den turkiska regeringen, bland annat för att bringa lagstiftning om förbud av politiska partier i linje med europeiska normer. Att Turkiet genomför ytterligare konkreta reformer för att uppfylla det politiska kriteriet och upprätthålla takten i de tekniska förhandlingarna är nödvändigt för att säkerställa momentum i EU-processen.
Samtidigt får det inte råda några oklarheter kring att EU står fast vid sitt löfte att erbjuda Turkiet fullvärdigt EU-medlemskap när alla kriterier för detta har mötts. Under ordförandeskapshalvåret kommer Sverige att gentemot Turkiet och inom Europeiska unionen, i olika former och sammanhang, föra en politik som tar fasta på allt detta.
Carl Bildt (M):
Yilmaz Kerimo vet mycket väl att den svenska ambassaden i Ankara följer detta fall mycket nära, och kommer att fortsätta att göra det. Det faktum att man har vunnit en rättsprocess visar att den rättsliga vägen är den riktiga att gå fram i det här fallet. Jacob Johnson påpekade att det finns en vidare regional dimension av den kurdiska frågan. Det är alldeles rätt och något som vi ofta glömmer bort.
Här fanns det ett tag risk för att vi skulle få direkta konflikter som hade att göra med situationen i norra Irak och det som inträffar där. Jag tycker att det finns anledning att ge lite pluspoäng i Ankara för att det finns en försoningspolitik mellan Ankara och Erbil på ett sätt som kanske framstår som närmast unikt. I ljuset av den retorik och de tongångar som var för fyra fem år sedan är det en remarkabel utveckling.
Förutsättningarna för stabilitet i Mesopotamien, för att använda det korrekta gamla historiska uttrycket, är att man kan förena det turkiska, förena det kurdiska och också förena det arabiska.
Det handlar då om att överbrygga rätt djupa historiska motsättningar och se till att man i hela detta vida område - nu är jag på bägge sidor om gränsen - respekterar de olika typer av kristna minoriteter som har funnits där i tusentals år och som framför allt i Irak riskerar att klämmas i en konfrontation som kan komma att bli förödande. Där spelar Turkiet en viktig roll. Jag håller med om att grundlagen måste ses över.
Jag tycker att det är mycket viktigt att, som Anne Ludvigsson sade, stödja det civila samhället. Vi gör väldigt mycket från svensk sida. Även det arbete som utförs härifrån - från riksdagens olika partier, från riksdagens ledamöter och från riksdagen själv - är av central betydelse för att vi gemensamt ska kunna hjälpa till att utveckla den turkiska demokratin och lösa de problem som vi har identifierat i denna debatt.
Carl Bildt (M):
Jag lyssnade mycket uppmärksamt på Jacob Johnson för att höra om det fanns något som jag kunde invända mot i hans beskrivning. Det var inte alldeles enkelt. Men om det finns någonting där jag kanske vill göra en liten randanmärkning så är det att jag vill sätta upp nästan en brandvägg mot allmän jämställdhetspolitik som vi ska bedriva, kvinnors rätt och att kvinnor ska synas i det offentliga rummet.
Men det är inte så att det sker någon gradvis övergång från detta till det vi bedriver, utan det är en fundamentalt annorlunda situation. Bristande jämställdhet är ett problem i många samhällen. Det kan vi diskutera också i det svenska samhället. Den typen av massiva våldsamma förgripanden på kvinnor och barn, sexuellt och i övrigt, som sker i vissa konflikter, är inte något utflöde av bristande jämställdhetspolitik, utan det är någonting fundamentalt annorlunda.
Men det är mer en liten randanmärkning mot en liten glidning i någon mening i ett inlägg från interpellanten som jag i övrigt till allra största delen faktiskt kan ansluta mig till.
Carl Bildt (M):
Ärenden av denna karaktär - vi hade en riksdagsdebatt om detta för något mer än ett år sedan - är bland de allra svåraste som finns i den samling av synnerligen svåra konsulära ärenden som alltid ligger på Utrikesdepartementets bord. Mitt svar är i den meningen något formellt, men det handlar om de grundläggande reglerna och de grundläggande rutinerna.
Sedan vet vi av erfarenhet att varje fall ofta är unikt i sin komplexitet, och det finns ingen standardmodell för hur man ska handlägga dem, enligt den erfarenhet jag har av sådana här fall. Anledningen till att vi har avvaktat med att redovisa till riksdagen är att vi skulle vänta på riksdagen och civilutskottet. Sedan kan man diskutera vilken som är den andra och den tredje statsmakten, men min uppfattning är traditionellt att riksdagen är den viktigaste statsmakten och att regeringen har att avvakta. Men jag ska inte göra någon större fråga av det.
Jag lovar att vi ska återkomma och redovisa detta. Vad kan man göra mer? Det är säkert mycket. Jag nämner de personalresurser som är avsatta för detta för att hjälpa. Vi är inte ombud, som sagt, men vi har en skyldighet att hjälpa till i alla fall när det gäller svenska medborgare. Medborgarskapsfrågan är också en av de frågor som är komplicerade i många av dessa fall.
En larmfunktion av den typ som Annelie Enochson nämner har jag ärligt talat inte tänkt på. Det är i vissa typer av fall man kan tänka sig det. Jag kan tänka mig åtskilliga typer av fall där det snarast skulle vara kontraproduktivt och där det behövs en annan typ av handläggning. Men visst - det kan absolut finnas sådana fall i sådana situationer i sådana länder där den typen av funktion kan vara värdefull. Men jag skulle inte vilja göra detta till någon standardmodell för hur man handlägger sådana här fall.
Man ska vara medveten om, även om vi nu talar om formalia och dem som handlägger de konsulära delarna på Utrikesdepartementet, att frågor av den här karaktären ofta påverkar den bilaterala relationen. Jag vet i alla fall ett land där hela den bilaterala relationen under mycket lång tid kom att domineras av ett enstaka ärende av konsulär natur. Det inträffar.
Om detta hjälper till att lösa det hela eller inte kan vara olika i de olika fallen. Jag kan försäkra Annelie Enochson dels att det kommer en redovisning, dels att denna redovisning kommer att hålla sig till de formella handläggningsordningarna. Men i realiteten får vi titta på nästan varje enstaka fall utifrån dess förutsättningar och utnyttja alla de möjligheter som finns. Det kan vara Utrikesdepartementets mer formella möjligheter.
Det kan vara informella möjligheter - Europaparlamentariker, svenska riksdagsledamöter och frivilligorganisationer - och självfallet de juridiska möjligheter som föräldrarna eller föräldern ofta har till sitt förfogande.
Carl Bildt (M):
Det är inte alltid man har ett svenskt domstolsbeslut i ryggen. Många av de här fallen är komplicerade. Det är jurisdiktion där olika länder har olika uppfattningar om vad som gäller. Vi har en familjerätt. Det finns andra länder som har en helt annan familjerätt. Jag har konfronterats med åtskilliga fall där svensk domstol kan säga en sak och en annan domstol kan säga en annan sak, eller där en annan domstol säger en sak och svensk domstol ännu inte har uttalat sig. Som utgångsbud är vi därför neutrala. Det kan inte vara på något annat sätt. Det är vi skyldiga till också gentemot de internationella konventionerna.
Det kan inte vara presumtionen att vi alltid verkar från den utgångspunkten; då tror jag att vi förlorar trovärdighet i agerandet gentemot de andra länderna. Jag håller helt med om att det bland de enskilda fallen förvisso finns fall där neutralitet inte är det som gäller, där man har nått in i ett annat skede på ett eller annat sätt genom juridisk eller annan handläggning. Det är mer en grundposition. Sedan kan detta utvecklas på olika sätt i de olika fallen.
Jag påstår inte att jag skulle vara expert på varje del av detta, men ett antal sådana här ärenden har jag dock genom åren varit i mycket nära kontakt med. Jag är väl medveten om den mänskliga, den politiska och den juridiska komplexiteten när det gäller att lösa dem. Ibland lyckas det, ibland lyckas det dessvärre, som vi tyvärr vet, inte alls.
Det är barnens bästa som ska vara i centrum, men det är inte alltid alldeles lätt att fastställa vad som är barnens bästa när de två föräldrarna kanske har olika uppfattningar om detta och när olika lagvårdande myndigheter strider om vilken jurisdiktion som gäller. Men ingen kan ha någon annan mening på den punkten.
Jag vill bara säga att även om jag håller med om att det måste vara så är det dessvärre inte så att det ger svaret på alla frågor om vad detta innebär i den konkreta handläggningen. Huruvida vi har haft kontakt med International Social Service vet jag inte. Min erfarenhet av sådana här ärenden är att Utrikesförvaltningens handläggare tar kontakt med alla som det går att ta kontakt med.
Om de inte har gjort det i det här fallet tror jag nog att de är medvetna om - de läser protokollet - att alla möjligheter ska utnyttjas. Det är mycket bra att vi då och då får en diskussion om dessa frågor. Vi hade en för ett och ett halvt år sedan, tror jag, här i kammaren. Det är ett bra sätt att åstadkomma en fokusering och genomlysning av de åtgärder vi vidtar på den generella nivån.
Sedan är handläggningen på den individuella nivån en rätt komplicerad och krävande uppgift.
Carl Bildt (M):
Jag tackar Annelie Enochson för de vänliga orden. De var dessvärre inte alldeles befogade, för frågan om telefonnummer vet jag inte svaret på. Men jag lovar att ta den till Åsa Torstensson; jag utgår från att hon är ansvarig. Jag ska se till att det på ett eller annat sätt kommer ett mer sakkunnigt svar på den frågan än det jag kan leverera från talarstolen just nu. Detta är väl bara ett uttryck för att det är väldigt många åtgärder som kan vidtas och att vi kan förbättra handläggningen.
Jag kan försäkra om att det här är frågor som i de enskilda fallen ägnas mycket stor uppmärksamhet från Utrikesförvaltningens sida, svåra som dessa fall är, genom kontakt med juridiska ombud och föräldrar. Ibland finns också tillfredsställelsen att man diskret lyckas lösa dem, tyvärr inte i samtliga fall.
Carl Bildt (M):
Delvis är det så att vad göras skall är redan gjort. Jag kom i en formulering i slutet av interpellationssvaret lite grann in på de möten som vi haft i både Hanoi och Phnom Penh under ett antal dagar och där Burma fanns mycket högt upp på dagordningen. Vi hade mycket konstruktiva samtal bland annat med den kinesiske utrikesministern där Kina gick med på formuleringar som var mer långtgående än vi någonsin tidigare sett.
Vi hade omfattande diskussioner med den thailändske utrikesministern och med Indonesiens utrikesminister Wirajuda som nyss nämnts och faktiskt också för första gången diskussioner med Burmas utrikesminister. Vi hade ett formellt möte mellan Europeiska unionen och Burma, som jag tyckte var positivt. När vi har att göra med olika typer av regimer som vi betraktar som misshagliga ska vi inte vara rädda för att engagera dem i öppna samtal.
De samtal som vi hade vid det formella mötet handlade till 80 procent om det enstaka fall som vi nu diskuterar och tyvärr bara till 20 procent om andra saker som vi kanske skulle ha diskuterat mer. Vi hade möjlighet att också föra en del mer informella samtal med honom i denna fråga.
Det är viktigt att vi samtidigt markerar, framför allt mot bakgrund av att vi ännu inte vet hur rättegången utfaller, att vi har en beredskap att vidta ytterligare restriktiva åtgärder. Vår arsenal i den delen är relativt begränsad. Men det finns ändå några instrument kvar i den arsenalen, och vi har också gjort klart för dem att de finns. Samtidigt är vi beredda att engagera dem i en dialog om både humanitära och andra problem som finns i Burma.
Det är ett fattigt land, och konsekvenserna efter cyklonen Nargis präglar fortfarande mycket av den burmesiska politiken beträffande hur detta ska hanteras.
Vi kommer att fortsätta att vara engagerade i dessa frågor. EU:s speciella sändebud Fassino kommer inom kort till Stockholm för fortsatta diskussioner. Vi hade honom med i diskussionerna med Burmas företrädare i Hanoi. Vi har även haft en dialog med FN:s sändebud Gambari. Jag har inte fått något besked ännu, men jag vet att man från den burmesiska regeringens sida sagt att man är beredd att ta emot Ban Ki Moon valfri dag i juli.
Det pågår självfallet en dialog om agendan för det besöket, men mycket hänger för ögonblicket på utfallet av rättegången mot Aung San Suu Kyi. Man kan spekulera om anledningen till det faktum att vi inte fått något domslut ännu.