Sven Otto Littorin (M):
I Sverige har vi ett högt arbetskraftsdeltagande bland kvinnor om vi jämför med andra länder, inte minst i princip alla andra länder i EU. Vi får ofta frågor om detta när vi besöker andra länder. Det finns väl i grund och botten, när man tittar på forskning och annat, två svar på frågan varför det är så många kvinnor ute i arbetslivet i Sverige.
Det ena svaret har med särbeskattningen att göra, att man inte beskattas som familj eller par utan beskattas var och en för sig. Jag såg en OECD-uträkning som visade att om varje land i Europa hade haft den här särbeskattningen, som man inte har i till exempel Tyskland och på andra håll, hade vi haft ett arbetsutbud bland kvinnor som varit så pass högt att det inneburit att det inte hade varit någon skillnad i bnp-utveckling mellan USA och Europa under de gångna tio åren.
Det är en oerhört viktig förklaringsfaktor. Den andra viktiga förklaringsfaktorn handlar om möjligheterna, det vill säga att en väl utbyggd barnomsorg har betytt väldigt mycket för möjligheterna att komma ut i arbetslivet, över tiden, de senaste 30 åren eller så. Det som nu sker är naturligtvis oroväckande av många skäl, men det vi ser är att arbetslösheten ökar snabbast bland män i det här läget av konjunkturen.
Det är verkstadsjobben som nu slås ut snabbt, och det är männens arbetslöshet som ökar snabbast. Ett grundläggande problem är naturligtvis att kvinnor tjänar mindre, äger mindre, startar och driver företag i mindre omfattning än män och styr mindre än män i ledande befattningar och styrelser. Med tanke på att i princip halva vår befolkning är kvinnor och andra halvan är män är det oförklarligt.
Det är också orimligt. Därmed blir det - och här kommer möjligen en nyhet, att jag får komma ut som feminist - ett strukturellt problem, ett strukturellt fel, som vi måste arbeta med. Vad gör man då? Ja, det är klart att man måste arbeta på flera olika fronter.
Man kan arbeta med till exempel att på olika vis motverka diskriminering, att på olika sätt pusha för att kvinnor ska få möjligheter att komma ut i arbetslivet, se till att det är möjligt att pussla ihop familj och arbetsliv på olika sätt. Det är ju det Ann-Christin Ahlberg tar upp i sin interpellation. Ett sätt är också skattesystemet.
Ni kanske kommer ihåg att Pomperipossa fanns med i skattedebatten för 30 år sedan - Astrid Lindgrens sagofigur som fick Gunnar Sträng att se rött. Pomperipossa betalade över 100 procent i marginalskatt. Det som hände under de senaste decennierna var att Pomperipossa flyttade från Villa Villekulla, eller var hon nu bodde, ut till förorterna runt storstäderna och till glesbygden.
De som betalade de höga marginaleffekterna, om man räknar ihop skatter, ersättningssystem och allting annat, var inte de med högst inkomster utan de med lägst inkomster. Det var barnskötarna, kommunalarbetarna och vårdbiträdena som hade 80, 90 och stundtals över 100 procent i marginaleffekt. De som gick från utanförskap in på arbetsmarknaden kunde i vissa fall till och med förlora på det.
Det kom en rapport för några år sedan som Svenskt Näringsliv publicerade som visade att nio av tio kvinnor i vården förlorade på att gå ut i arbete när man räknade ihop alla de system som finns, skatter, avgifter och annat. Det som nu har hänt med jobbskatteavdraget i dess tre steg är att marginaleffekterna för de här grupperna, de allra sämst betalda, de med högst marginaleffekter före valet 2006, har gått från 80, 90 och stundtals över 100 procent ned till drygt 30 procent.
Det är de stora vinnarna på jobbskatteavdraget. Det är de som har haft de allra lägsta lönerna. Det är där Pomperipossa nu har gått i ide. Det är ett stort steg framåt för ökad jämställdhet på svensk arbetsmarknad.