Sven-Erik Österberg (S):
Jag ska inte ge mig in i den stora diskussionen om a-kassan och eventuellt flera jobb genom en sänkning av ersättningen från denna. Den diskussionen hade vi häromdagen i elva timmar, så jag ska inte ta upp det där igen. När det gäller det som är kopplat till just de här delarna är skattereduktionen en del. Jag sade att höjd a-kasseavgift gör att man får en höjning med kanske upp till närmare 200 kr i vissa förbund.
Det gör att påfrestningen på den enskilde medlemmen blir väldigt hård. Det är klart att det när pengarna i skiktet däremellan inte vill räcka till utgifterna pågår en diskussion vid olika köksbord kring om man orkar med den nya a-kasseavgiften och att samtidigt vara med i ett fackligt förbund. Om dessutom, ovanpå det, den skattereduktion som funnits här tas bort ökar ju kostnaderna.
En motivation ska vara jobbavdraget som regeringen har sagt är det stora svaret. Detta gör att vissa inkomstgrupper - bland annat låginkomsttagare och de som jobbar deltid - kan se att ekvationen slutar med kanske bara ± 0, kanske till och med ett minus i något fall om trafikförsäkringen också läggs in; man kan ju vara beroende av bilen.
Därmed blir det ingen stimulans, utan man känner att man inte är en vinnare med det här systemet - detta samtidigt som andra grupper som har betydligt bättre inkomster och kanske ett bättre förhandlingsläge på arbetsmarknaden kan glida ifrån. Därmed har inkomstklyftan vidgats mellan de olika grupperna.
Det här kan naturligtvis skapa en irritation hos fackförbunden själva, men kanske inte därför att man är upprörd ute på de olika expeditionerna utan därför att medlemmarna säger: Vad är det här för någonting? Dessutom är jag lite rädd för att den stora vågen här ännu kanske inte har inträffat. Många har ännu inte förstått det här, men a-kassan är väl någonting som berör. För inte så länge sedan träffade jag en person som sade: A-kassan berör inte så mycket mig, utan den berör väl de som är arbetslösa. Men alla är ju med och betalar avgiften.
Jag tror att det där så småningom kan bli en chock för många. Därför tycker jag, med all rätt, att det - trots det som finansministern här säger - är en ganska ensidig belastning just på arbetstagarsidan när det gäller dem som ska vara med och finansiera de delar som finansministern pekar på. Vad får detta till följd? Ja, där menar jag att det lite grann är att leka med elden.
Det är klart att industriavtalet varit väldigt bra i svensk lönerörelse och liksom varit basen. Samtidigt vet vi att vi har en mycket decentraliserad förhandlingsordning i Sverige. Starka grupper på arbetsmarknaden förhandlar för sig själva och har möjligheter att ta ut och kompensera sig, medan till exempel de som jobbar inom restaurangbranschen har ett väldigt litet utrymme och är väldigt bundna av de avtal som finns.
Om man ser att man kan kompensera sig i vissa delar i lönerörelsen, medan andra inte kan göra det, orkar man då att hålla ihop industriavtalet så att det inte bara blir ett golv för andra att lägga saker på? Industriavtalet kan bara fungera så länge det blir en norm som upplevs som rimlig av de medlemmar som omfattas av det. Det kan bli en stark störning i det.
Det är därför jag menar att det är så oroande när man gör den ensidiga "bestraffningen", som jag kanske skulle vilja kalla det, gentemot de fackligt anslutna och löntagarsidan. Vad får det för konsekvenser på sikt för lönebildningen i Sverige? Det är kanske där min starkaste oro är. Det gäller på något sätt att hämta igen det man har förlorat i diskussionen. Jag skulle därför vilja ställa en fråga till finansministern.
Känner inte finansministern någon oro för vad det är för krafter som kan sättas i gång eller vilken irritation det ändå kan skapa i leden bland löneanställda när de får klart för sig hur hela bilden ser ut för dem?