KBLab/rixvox huggingface dataset:
Nyamko Sabuni (L):
Jag inser att det har varit och är problematiskt med den nuvarande lagen, när kommunerna rakt ut har kunnat säga: Nej, vi tillhandahåller inte barnomsorg på obekväm arbetstid i vår kommun. Det är klart att det inte får vara så. Precis som Johan Andersson säger måste vuxna människor, föräldrar, ha möjlighet att kombinera yrkesliv och familjeliv.
Den svenska förskolan har varit en viktig del i att både kvinnor och män kan jobba i så stor utsträckning som de gör. Jag delar också uppfattningen att många människor, framför allt inom de kommunala verksamheterna, jobbar deltid. En del gör det för att de känner att det är så de vill jobba för att få ihop yrkesliv och familjeliv, andra kanske för att kommunen har dålig organisering av sin personal och inte alltid kan erbjuda den heltid som efterfrågas.
Med det sagt vill jag säga: Lagstiftningen kommer nu att förändras, och vi säger två saker. Kommunen måste ha beredskap för att det i kommunen finns familjer som behöver barnomsorg på obekväm arbetstid. I den mån det inte finns för tillfället måste det i alla fall finnas beredskap i den mån någon familj kommer med en förfrågan om detta. Vad vi inte säger är att alla som jobbar obekväm arbetstid per automatik ska ha barnomsorg på obekväm arbetstid.
Det beror också på den sociala situation som familjen befinner sig i. Majoriteten av de föräldrar som jobbar obekväm arbetstid hittar enkla lösningar på sin situation. Men sedan finns det alltid familjer som kommer att behöva denna omsorg. Det är kanske framför allt ensamstående mödrar, som Johan Andersson nämnde. Det är på den punkten som jag hoppas att lagen kommer att göra skillnad.
När man kommer in med en förfrågan till kommunen om att man behöver omsorg på obekväm arbetstid för att man inte kan lösa det på annat sätt, då bör kommunen ställa upp med omsorg på obekväm arbetstid. Ett direkt svar på Johan Anderssons fråga om det finns sanktionsmöjligheter är: Nej, det finns inga sanktionsmöjligheter, men det finns självfallet möjlighet att överklaga beslutet. Det är beklagligt, för om man behöver omsorg behöver man den på en gång.
Men det finns alltså inga sanktionsmöjligheter kopplade till nya lagstiftningen. Jag vill ändå säga: Låt oss följa den lagstiftning som nu kommer att börja gälla. Jag hoppas verkligen att den ska göra skillnad i förhållande till den lag som gäller i dag och som har givit kommunerna rätt när de har sagt att de inte alls tänker erbjuda barnomsorg på obekväm arbetstid. Jag ställer mina förhoppningar till den nya lagen. Men jag är inte heller främmande för att säga: Vi får följa upp lagen.
Vi måste självfallet se hur det fungerar, hur kommunerna lever upp till sina åtaganden. Innan dess kan jag inte redan nu börja leverera nya lösningar. Detta är lösningar på de problem som vi har identifierat hittills.
Nyamko Sabuni (L):
Jag vill börja med att säga att det också med dagens lag fungerar väldigt bra, framför allt i storstäder, där vi ändå har de flesta barn boende i vårt land. Där erbjuds barnomsorg på obekväm arbetstid. Men sedan finns det mindre kommuner, glesbygdskommuner, som inte alltid erbjuder detta. De är färre i antal.
Men vi har ändå identifierat att det finns anledning att lagstifta för att ge föräldrarna större möjlighet och större rätt att faktiskt få de här behoven tillgodosedda. Regeringen och kommunerna har alltid den här problematiken och frågeställningen om statsbidrag och hur mycket statsbidrag som ska utgå för att kommunerna ska kunna få ihop sina budgetar. Först och främst är det statsbidrag vi i så fall tittar på.
Kommunerna har ju fått mycket statsbidrag de senaste åren, mer än någonsin tidigare. Framför allt ser vi att arbetslösheten sjunker. Fler människor jobbar. Kommunerna får in större intäkter. Därför skulle jag inte vilja säga att det finns ekonomiska svårigheter och att det är det som skulle ligga till grund för att kommunerna inte ställer upp med att erbjuda barnomsorg på obekväm arbetstid. Det är i så fall allmän lättja.
Budskapet är att lagen den 1 juli kräver att kommunen har beredskap, att man gör en individuell bedömning från familj till familj, och i den mån en familj inte kan lösa det här med barnomsorg på obekväm arbetstid åligger det kommunen att erbjuda den omsorgen. I övrigt följer vi upp lagen, som jag säger. Skulle det visa sig att det inte fungerar får vi väl återkomma till vad vi kan göra. Men min förhoppning är att kommunerna ska leva upp till detta. Det kan inte handla om ekonomi i det här fallet.
Det handlar bara om organisering. Redan i dag funkar det för de flesta, men det finns alltid någon kommun och kanske någon familj som anser att de har fått fel besked. Detta ska man i så fall med morgondagens lag, från den 1 juli, ha möjlighet att överklaga. Man ska också i större utsträckning ha möjlighet att få rätt än man har kunnat få i dag.
Nyamko Sabuni (L):
Talet om solidaritet måste följas av konkret politik som man ser faller bra ut för medborgarna. Det är glädjande att höra Ann-Christin Ahlberg värna om kvinnors löner. Ann-Christin Ahlberg ingår i ett parti som vill höja löneskatten för denna grupp av kvinnor. Ann-Christin Ahlberg representerar ett parti som under sin tid vid regeringsmakten bidrog till att kvinnor som arbetade heltid inte kunde försörja sig på sin lön.
De var beroende av olika ersättningar från kommun och stat för att få lönen att räcka månaden ut. Det handlar om kronor och ören. Det handlar om huruvida man har råd att köpa mjölk, om man har råd att köpa ett par byxor eller en vinterjacka till sina barn. Det handlar absolut om kronor och ören. Det handlar också om värdighet. Det handlar om att man som kvinna kan veta att man, om man arbetar heltid, kan försörja sig och sin familj på sin lön utan att vara beroende av stat eller kommun.
Det handlar om värdighet. Att överbeskatta låg- och medelinkomsttagare är inte solidaritet, Ann-Christin Ahlberg. Att vilja återgå till en gammal ordning med en monopolliknande arbetsgivarsituation är inte rätt ordning. Det är bättre med två eller tre arbetsgivare än bara en. Om en arbetsgivare inte passar, om man inte får betalt för sin utbildning och för det arbete man lägger ned ska man känna frihet att söka sig till en annan arbetsgivare.
Det finns många välutbildade kvinnor inom den offentliga sektorn, vilket den offentliga sektorn ska vara glad för. Inom den offentliga sektorn måste det också finnas möjlighet för kvinnor att starta företag inom sin kompetens och det måste finnas möjlighet för kvinnor att byta arbetsgivare och på det sättet få upp sin lön. Jag har inte träffat på någon som har bytt arbetsgivare om det inte har inneburit några hundra kronor extra i plånboken. Ingen byter sig till en tjänst som ger mindre betalt.
Man byter till en annan tjänst för att få bättre betalt. Man byter till en annan arbetsgivare för att utveckla sin lön. Den rätten vill Ann-Christin Ahlberg frånta alla kvinnor i den offentliga sektorn. Det var inte bättre förr, Ann-Christin Ahlberg. Värnar du om kvinnors löner får du faktiskt presentera något bättre än höjda skatter och en tillbakagång till monopolen. Det hjälpte aldrig den svenska kvinnan och kommer aldrig att göra det.
Genom att öppna monopolen, låta kvinnor få chansen att starta företag och låta dem växa med hjälp av sitt entreprenörskap och sin kreativitet och genom att ge dem en chans att söka sig till olika arbetsgivare kan vi utveckla kvinnors löner. Det är inte i regeringen eller i kammaren vi sätter lönerna; det gör arbetsgivarna. Ju mer vi kan göra för att ge alla dessa kvinnor en chans att få upp sina löner desto bättre.
Vi kan inte ge sken av att det är vi som sätter lönerna och att vi genom lagstiftning kan göra så att det inte finns några löneskillnader.
Det är bara genom att se till att kvinnor arbetar heltid, att kvinnor kan göra karriär om de vill, att kvinnor kan byta arbetsgivare och att kvinnor kan köpa hushållstjänster så att de kan avsätta tid till annat än städning som vi skapar utrymme för kvinnor att utvecklas på arbetsmarknaden.
Nyamko Sabuni (L):
Vi vet att det finns arbetsplatser som inte fungerar och där personalen inte känner sig delaktig, där personalen inte är lycklig och tvingas byta jobb, som Ann-Christin Ahlberg beskriver. Det är inget som vare sig Ann-Christin Ahlberg eller jag önskar. Jag tror inte på att värna kvinnors löner utifrån den situationen och förorda monopol som om en kommunal arbetsgivare skulle vara den allra bästa på marknaden.
Jag tror tvärtom på att öppna den offentliga sektorn och se till att det finns fler arbetsgivare och att kvinnor kan starta företag inom områden där de har kompetens. På det sättet kan vi höja både kvaliteten och lönerna och säkert också öka möjligheten att byta arbetsgivare när man känner för det. Då har man också chans att höja sin lön. Jag delar Ann-Christin Ahlbergs uppfattning om vårdnadsbidrag. Det är inte den bästa reform som har genomförts. Jag tror på arbetslinjen.
Jag vill helst inte se en massa kvinnor hemma med barn. Nu blev det inte en massa kvinnor hemma med barn. Några är hemma med barn - några för att de måste vara det för att deras barn behöver det, andra för att de inte har arbete. Det blir märkligt att diskutera sjukförsäkring eller a-kassa i stället för att diskutera rehabilitering och jobbskapande åtgärder för att få människor tillbaka i arbete.
Det är det som diskussionen ska fokusera på, inte på hur vi ska höja taken och förlänga perioden. Människor behöver rehabilitering, möjlighet att återhämta sig och komma tillbaka till arbetsmarknaden och möjlighet att få ett nytt jobb. Det är vad människor efterfrågar. Det är bara så vi kan skapa ekonomisk självständighet också för kvinnor, inte via bidrag och ersättningar.
Jag hoppas att vi snart finner varandra när det gäller att det är arbete det till syvende och sist handlar om.
Nyamko Sabuni (L):
Jag håller med om beskrivningen att den svenska förskolan inte är jämställd. Det är inte den svenska skolan, den svenska äldreomsorgen eller den svenska vården heller. Det är mycket i vårt samhälle som inte är jämställt. Inte ens stadsbyggnationen är jämställd i den bemärkelsen. Därför tror jag att vi behöver göra mycket samtidigt och parallellt och inte bara en sak i taget. Amineh Kakabaveh efterfrågar ytterligare saker som kan göras på förskoleområdet.
Jag har nämnt en del saker som sker, även om pengar till hållbar jämställdhet går till olika saker i olika kommuner. Kommunerna har själva fått önska vad de vill fokusera på och vilken verksamhet som de vill jobba med. Då är det ändå viktigt att nämna att det där utvecklas arbetsmetoder och att man där konkret upptäcker vad man har för brister i sitt förhållningssätt till flickor och pojkar. Ju mer vi kan lära oss och ju mer vi kan sprida erfarenheter om detta, desto bättre är det.
Jag menar därför att det är värt att nämna Hållbar jämställdhet i sammanhanget och att fler gärna får lära sig av de erfarenheter som finns. Jag är vän av att de som jobbar inom förskolan faktiskt har kunskap om genus och faktiskt har kunskap om hur man jobbar jämställt.
Jag vill inte att det hela tiden ska vara så att så fort det handlar om jämställdhet ska det finnas en specifik person som har denna kunskap och som sedan ska se till att några andra gör rätt. Så fort det inte finns en person som kan genuspedagogik, en så kallad genuspedagog, så ska det inte fungera i en förskola. Jag tycker inte att det ska vara så. Det utbildades ett antal genuspedagoger, och en del av dem är ute på marknaden. Det är kommuner som anställer genuspedagoger, och det är enskilda huvudmän som äger förskolorna som anställer dem.
Det är inte jag i regeringen eller vi här i riksdagen som anställer genuspedagoger. Men jag tycker att det är ännu viktigare att vi ser till att förskollärarna eller för den delen barnskötarna i sin utbildning faktiskt får ett jämställdhetsperspektiv och en genuskunskap. Jag tycker att det är viktigt att den befintliga personalen har möjligheter att fortbilda sig och gå vidare till högskola för att läsa genuspedagogik och genusvetenskap som erbjuds där.
Det är bara genom att ge dem som bedriver verksamheten varje dag och som möter våra barn varje dag kunskap som vi också kan göra verklig skillnad. Med detta sagt vill jag säga att jag gärna ser att kommuner och enskilda huvudmän anställer de genuspedagoger som finns.
Jag håller med Amineh Kakabaveh om att det är viktigt att börja i förskolan. Men det ena måste inte förta det andra. Vi behöver kunnig personal i förskolan, och de genuspedagoger som finns får gärna anställas av dem som ansvarar för förskolan.
Nyamko Sabuni (L):
Ordet "radikalt" hörs i var och varannan mening när jämställdhet diskuteras. Ibland måste man gå till vardagen och fråga sig vad medborgarna efterfrågar, och ibland är politikernas radikalism kanske inte det som medborgarna frågar om. Frågan om förskolan och jämställdhet i förskolan är mycket viktig och en fråga som jag väldigt mycket och gärna jobbar med.
Återigen: Det finns säkert genuspedagoger utbildade några år tillbaka. De får gärna anställas av de huvudmän som ansvarar för förskolan. För egen del menar jag att det är viktigt att föra in det här perspektivet i befintlig utbildning för förskollärare, barnskötare och andra som finns i skolan. Ja, vi har kanske inte en examensutbildning i högskolan där man får titeln genuspedagog. Men vi har genuspedagogik och genusvetenskap.
Dessa utbildningar försöker vi få befintlig förskolepersonal att gå för att lära sig mer om detta. Jag tror verkligen på det konkreta, på att nere på golvet se vad som är fel i det vi gör. Precis som Amineh Kakabaveh beskrev kan förskollärare filma sin verksamhet och konkret se hur pojkar och flickor behandlas annorlunda. Ibland är det inte svårare än så, och ibland är det inte nödvändigt att gå en universitetsutbildning för att upptäcka detta.
Vad hållbar jämställdhet handlar om är just detta med att utveckla arbetsmetoder för att nå vad vi kallar för jämställdhetsintegrering. Jämställdhetsintegrering är en strategi. För att nå en jämställdhetsintegrering måste vi utveckla ett antal arbetsmetoder som är sådana att vi blir medvetna om könsrollerna och om hur vi som vuxna till exempel i förskolan reproducerar dessa. Det är viktigt att befintlig personal besitter denna kunskap och konkret jobbar med de här frågorna.
Det får gärna finnas genuspedagoger. Men jag tycker att samma kunskap kan finnas hos befintlig personal. Och framför allt: Kanske har man inte titeln genuspedagog, men man kan vara expert. Många experter anlitas i de här sammanhangen för att man ska få hjälp med att utveckla sin verksamhet. Det är inte så att det inte görs ett jämställdhetsarbete inom förskolan. Det är bara det att det tagit en annan form och kanske kallas för någonting annat än det Amineh Kakabaveh är van vid. Kanske är det inte längre fråga om genuspedagoger. Men det finns experter.
Framför allt utvecklas arbetsmetoder. I kombination med forskning och utbildning för förskollärare ser vi till att det finns med sådana moment att man är fullvärdigt lärd när man kommer ut som förskollärare. Allt detta tycker jag att det också är väldigt viktigt att tala om och att utveckla. Det handlar alltså inte bara om så kallade genuspedagoger.
Nyamko Sabuni (L):
Runt om i vårt land pågår ett förändringsarbete, inte minst inom förskolan. Jag skulle vilja föreslå Amineh Kakabaveh att försöka besöka förskolor för att höra hur förskolepersonalen medvetet diskuterar jämställdhet och genus samt hur de ökat sin kunskap och hur de med enkla arbetsmetoder upptäcker de brister och könsroller som reproducerats gång på gång på gång. Vi får en yrkesgrupp som blir mer och mer medveten om detta.
Detta är bra för framtiden. Jag säger inte att det är perfekt. Jag säger inte att förskollärare generellt på varje förskola är experter och kan detta. Jag säger bara att medvetenheten finns där. På tal om resurser finns det ingen annan regering som satsat så mycket pengar på att försöka få välfärdstjänster så jämställda som möjligt. Det gäller då från barnomsorg till äldreomsorg, vård och skola. Så mycket resurser som satsats under denna mandatperiod har aldrig tidigare satsats. Det här är väldigt viktigt.
Jag förstår att Amineh Kakabaveh saknar genuspedagoger. Det finns kanske inte så många genuspedagoger i dag som för några år sedan. Men det finns nu en annan typ av arbete. Det finns en annan typ av medvetenhet och kunskap inom vår förskola. Detta måste vi fortsätta att utveckla. Delegationen för jämställdhet i skolan har avlämnat sin rapport med förslag om hur vi kan förbättra jämställdheten i förskola och skola. Jag avser att återkomma till riksdagen när det gäller ytterligare åtgärder.
Men låt oss inte blunda för det som händer runt om i landet och låt oss inte fastna i det förgångna! Jättemycket sker nu, dock i en annan form. Det sker en utveckling på våra förskolor. Åk gärna, Amineh Kakabaveh, ut till förskolor för att lära dig mer om hur det ser ut! Runt om i landet har man där blivit mycket bättre på detta.
Nyamko Sabuni (L):
Ann-Christin Ahlberg har frågat hur jag rent konkret avser att arbeta för att förverkliga de jämställdhetspolitiska målen. Ann-Christin Ahlberg befarar att regeringens arbete för jämställdhet blir splittrat med regeringens nya organisation. Jag är glad över Ann-Christin Ahlbergs stora intresse för jämställdhetssatsningen men delar inte hennes farhågor. Det främsta skälet är att mitt övergripande ansvar för att samordna regeringens jämställdhetspolitik består.
En viktig och grundläggande förutsättning för politikens genomförande är att den inte verkar på egen hand utan är beroende av att andra politikområden främjar jämställdhetspolitikens mål. Jämställdhetsintegrering är därmed en central strategi för jämställdhetspolitikens genomförande. Jag vill dock understryka att detta inte står i motsättning till behovet av särskilda åtgärder inom olika områden för att driva på utvecklingen. Det gäller inte minst i frågor som till sin natur är tvärsektoriella och berör flera olika politikområden.
Här är också behovet av samordning extra stort. Under förra mandatperioden genomförde regeringen en kraftsamling för att utveckla och stärka jämställdheten inom olika samhällsområden. En rad åtgärder har initierats och genomförts. Samtliga utgår från jämställdhetspolitikens övergripande mål om att kvinnor och män ska ha samma makt att forma samhället och sina egna liv.
Under innevarande mandatperiod avser regeringen att fullfölja reformarbetet, både genom att genomföra och följa upp påbörjade projekt så att dessa på sikt kan införlivas i myndigheters ordinarie arbete och genom att initiera nya åtgärder där det behövs. I budgetpropositionen för 2011 anges den huvudsakliga inriktningen. Ett sådant område är en fortsatt bred satsning på att integrera ett jämställdhetsperspektiv i alla verksamheter som bedrivs av stat, kommuner och landsting.
Regeringen beslutade den 11 november i år om ytterligare 80 miljoner kronor under kommande tre år till programmet Hållbar jämställdhet som bedrivs av Sveriges Kommuner och Landsting sedan 2008. Syftet är att säkerställa att uppnådda resultat och erfarenheter från programmet integreras i befintliga strukturer och verksamheter så att de får en bestående effekt.
Ett annat område där fortsatta insatser krävs är kampen mot mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och förtryck samt prostitution och människohandel för sexuella ändamål, som kommer att ha hög prioritet också under kommande år. Jämställdhet i skolan är en annan angelägen fråga. Under föregående mandatperiod genomfördes omfattande jämställdhetsinsatser inom utbildningsområdet. Inom kort avlämnar Delegationen för jämställdhet i skolan och Delegationen för jämställdhet i högskolan sina slutbetänkanden.
Därutöver har regeringen gett Statens skolverk i uppdrag att genomföra olika utvecklingsinsatser inom jämställdhetsområdet.
Nyamko Sabuni (L):
Jag vill tacka Ann-Christin Ahlberg för debatten, och jag delar beskrivningen av problembilden: Vi har inte en jämställd arbetsmarknad. Vi har inte jämställda välfärdstjänster. Vi lever inte i ett fullt ut jämställt samhälle även om vi har kommit en bit på väg, utan det återstår väldigt mycket att göra. Jag hoppas att Ann-Christin Ahlberg och jag ska fortsätta att kämpa tillsammans. Fast vi gör samma problembeskrivning har vi olika lösningar på hur vi ska nå målen.
Det är där som debatten gärna uppstår och gärna får förekomma ofta. Jag är övertygad om att debatt och opinionsbildning är ett sätt att påverka. Inte bara genom politik utan också genom opinionsbildning kan vi påverka. Jag ska fortsätta att bedriva politiken på det sätt som jag påbörjat redan under förra mandatperioden. Så tar jag gärna debatt med Ann-Christin Ahlberg, och jag lyssnar gärna på vad Ann-Christin Ahlberg har att säga om lösningar på de problem som vi ändå är överens om existerar i vårt samhälle.
Nyamko Sabuni (L):
Jag försöker bara tala om för Rossana Dinamarca att om hon anser att vårdnadsbidraget dränerar pengar från förskolan bör hon tänka igen vad rätt till nattomsorg gör vare sig man behöver den eller inte. Det är en verksamhet som måste finnas där. Utformar man en lag som säger att barn har rätt till en förskola ska det finnas en förskola vare sig det är något barn som vill gå där eller inte. Det är vad det betyder. Tänk i så fall igenom hur mycket pengar som dräneras till den dagliga verksamhet som ändå är viktig.
Det är viktigt att komma ihåg att nattomsorg är nattomsorg. Det är inte någon förskoleverksamhet på natten. Det är inte så att barnen ska sitta uppe och lära sig saker. Barnen ska sova och ha tillsyn. Det är någonting helt annat. Vill man ha rätt till nattomsorg måste man ställa sig frågan vad det innebär resursmässigt också för verksamheterna på dagtid som ändå innehåller pedagogiska inslag som är viktiga.
Barnomsorgspeng går till verksamheter som också ska följa den lag och den läroplan som finns. Den som bedriver verksamhet med hjälp av barnomsorgspeng ska vara en utbildad person. Man ska ha erfarenheter av eller utbildning för att arbeta med barn. Man ska också ha skyldighet att kunna anlita konsulter i den mån man behöver, och man ska samarbeta med öppen förskola.
Vi menar att det behövs pedagogiska inslag också i de verksamheter som föräldrarna väljer för sina barn för att de tycker att det passar bättre än den allmänna förskolan. Jag vill ändå få svar från Vänsterpartiet om vad de menar med rätt till nattomsorg. Är det så att om ett barn har en förälder som arbetar natt men har en annan förälder hemma ska den andra föräldern bara kunna säga: Kommunen har nattomsorg, nu får du vara där? Vad är ni ute efter?
Det är väl ändå så att vi ska kunna hjälpa den förälder som inte kan lösa detta på annat sätt? Det är väl så att vi som föräldrar har det yttersta ansvaret för våra barn och omsorgen om våra barn? Samhället kan vara där och stötta, men det är väl inte samhällets barn? Det är föräldrarnas barn. Vi måste kunna lösa problem med barnomsorg i den mån vi kan.