Fredrik Malm (L):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservation 5 och reservation 12. Vi upplever en större osäkerhet än på mycket länge, inte minst i Syrien.
Det är en katastrof som vi just nu bevittnar på många håll i Mellanöstern och Nordafrika, inte överallt men i ett antal länder. Vi ser hur Syrien slits i stycken och det enorma lidande och trauma som följer av kriget. Det är krig i Libyen, Jemen och så vidare.
Det känns som att det inte är så lätt att ta in saker längre, det vill säga vi har blivit avtrubbade inför detta enorma lidande och trauma vi ser, nu senast i Ghouta och Afrin och så vidare.
Detta föder stora flyktingströmmar, vilket vi är väl medvetna om även här uppe i Sverige. Det första vi måste vara medvetna om är att flyktingströmmarna, lidandet och sönderfallet inte på något sätt är temporärt. Snarare är det en mer eller mindre permanent process.
Det är ett så brett sönderfall och ett så storskaligt dödande i världen just nu att det är svårt att se hur världen ska kunna ta sig ur denna spiral.
Vi kommer under resten av våra liv att få sysselsätta oss med de här frågorna och göra det bästa vi kan som ett rikt, fredligt och demokratiskt land uppe i Skandinavien för att ändå på olika sätt bidra till en mer positiv utveckling. Vi kan använda vår diplomati. Vi kan använda vår ekonomi på olika sätt.
Jag hade för en tid sedan förmånen att lyssna till en av våra främsta diplomater, Jan Eliasson, när han beskrev hur diplomatin får allt svårare att verka i dag därför att konflikter blir mer och mer komplicerade med fler och fler aktörer, proxymiliser och så vidare.
Vi kan även, åtminstone till viss del, agera militärt. Vi kan använda de internationella organ där Sverige är en aktiv medlem - Europeiska unionen, FN och så vidare - för att försöka påverka.
Det är inte längre så att ett krig i dag innebär en stat som attackerar en annan stat, och sedan sätter man två ledare i samma rum och försöker enas om ett fredsavtal. Det är nu betydligt mer komplicerat. Detta ställer höga krav på EU, FN och Sverige och många andra länder på hur vi agerar i det mer osäkra läget.
Det finns dock en sak som är avgörande precis här och nu och under överskådlig tid framöver: Man måste bryta den kroniska underfinansieringen av Förenta nationernas humanitära hjälporgan. Underfinansieringen bidrar till ny instabilitet.
En slutsats är att Europa måste ta ett större ansvar för sin egen säkerhet. Från Liberalernas sida vill vi se ett fördjupat europeiskt försvarssamarbete, och vi anser också att Sverige bör bli medlem i Nato. Nato är centralt för säkerheten i Europa, inte minst i vårt närområde. Ett medlemskap skulle skapa förutsättningar för ett förtroendefullt samarbete med de övriga nordiska och baltiska länderna.
Den förvärrar situationen och bidrar till ökade möjligheter för extrema grupper att rekrytera i flyktingläger. Den driver en utveckling där vi ser fler epidemier och fler flyktingströmmar. I många av flyktinglägren är den humanitära situationen katastrofal.
Omvärldsläget och situationen i vår region i norra Europa och nordöstra Europa understryker detta tydligt. Jag besökte nyligen Estland och Lettland. Signalen från de baltiska länderna är tydliga, det vill säga att de önskar att Sverige i framtiden kan bli Natomedlem. Det är viktigt också för deras säkerhet, och det skulle ha en positiv inverkan för dem.
När det gäller de humanitära hjälporganen ska man vara medveten om att Sverige ändå gör ganska mycket. Vi är en av de största givarna till exempelvis UNHCR, som hjälper flyktingar, till Ocha, som koordinerar de humanitära hjälpinsatserna, och till World Food Programme med flera.
De bilaterala samarbetena med enskilda Natoländer som regeringen förespråkar kommer inte att kunna ersätta de bindande försvarsgarantier som kommer med ett fullvärdigt medlemskap. Som medlem skulle Sverige ha en gemensam försvarsplanering med Nato, vilket skulle möjliggöra ett snabbt gemensamt agerande i händelse av kris. Fru talman!
Men det finns andra länder som är rika, också i Mellanösternregionen, och som gör väldigt lite. Dit hör inte minst GCC-länderna, Gulfstaterna - Qatar, Saudiarabien med flera. De har enorma oljeintäkter. De understöder konflikterna och bidrar på olika sätt till att destabilisera regionen. Saudiarabien är det rikaste landet i Mellanöstern.
Vi ser också flera andra säkerhetshot: terrorism, cyberhot, sönderfallande stater som jag nämnde, organiserad brottslighet och så vidare. Vill vi främja förbättrad säkerhet är det nödvändigt att se helheten.
Varenda dag de senaste åren har saudierna ägnat sig åt att bomba det fattigaste landet i Mellanöstern, Jemen. Det är förstås en helt ohållbar utveckling. Det är Mellanösterns Krösus Sork vi talar om. De har enorma oljeintäkter, men de gör knappt någonting för att hjälpa flyktingar eller bidra till en förbättrad humanitär situation.
En aspekt som ofta glöms bort när man talar om säkerhet är nödvändigheten av humanitär nödhjälp i konfliktområden och grannländer till konflikter.
Låt mig från Liberalernas sida vara konkret och tala om något som Sverige kan göra och där Sverige kan göra mer. Det handlar om att pressa de här länderna till att faktiskt öppna sina plånböcker och börja agera - att faktiskt släppa in och hjälpa flyktingar från regionen. De måste sluta stödja extrema grupper. De måste tona ned sin extrema retorik vad gäller religiös fundamentalism och så vidare.
Att de humanitära hjälporganen i FN är kroniskt underfinansierade bidrar till destabilisering, stora flyktingströmmar, rekrytering i läger till militanta grupper och så vidare. En annan aspekt är att motarbeta korruption och organiserad brottslighet. Vi behöver också stärka vår it-säkerhet, både på kort sikt och på längre sikt.
Det skulle göra Mellanöstern väldigt gott om Saudiarabien, Qatar, UAE och några andra länder skulle börja ta ett ansvar för regionen. Många av flyktingarna är araber och talar arabiska. Det är samma folk. Det är samma region. Det är klart att det finns mycket som dessa stater kan göra. Här kan Sverige bidra. Fru talman! Det finns en annan sak som jag gärna vill lyfta fram här.
Jag vill ta tillfället i akt att nämna ytterligare en aspekt. Vi ser utifrån vår liberala utgångspunkt en oroväckande utveckling i världen med populism och extremism. Centrala demokratiska institutioner såsom fria medier, det fria kulturlivet och domstolsväsendet undermineras i många länder i dag.
Omvärlden bidrar nu till en annan katastrof. Man överger nämligen det kurdiska folket. Man gjorde det i höstas när de röstade om sin självständighet. Man gjorde det i vintras i samband med attackerna mot Afrin. Kurderna är ett folk som i praktiken har befunnit sig i ett tvångsäktenskap med fyra stater i regionen i hundra år. De har diskriminerats.
Det är en farlig utveckling. Demokratin kräver maktdelning. Demokratin förutsätter också att vi vårdar värden som tolerans, humanism och upplysning. Om man nöter ned dessa centrala pelare för ett fritt, demokratiskt, öppet och liberalt samhälle finns det till slut inte mycket kvar av demokratin.
Deras områden har blivit ekonomiskt eftersatta. De har utsatts för folkmord, diskriminering och förföljelser av alla slag. I Turkiet har de inte ens getts rätten att tala sitt språk. Samtidigt har de gått i bräschen för att skydda civilbefolkningen i Mellanöstern, och i förlängningen också Sverige och Europa, från terroristerna.
Den globala och regionala säkerheten hänger ihop med vårt eget agerande - att vi som individer skyddar vår demokrati och bidrar till en konstruktiv samhällsutveckling.
Tusentals kurdiska peshmergasoldater, YPG-stridande och andra har dödats i strider mot IS. De har fått stöd av oss inom ramen för koalitionen mot Daish, men nu överges de. Man lämnar ut denna befolkning till vargarna, bokstavligen. Det måste få ett slut.
Jag är väldigt oroad över den utveckling där populister och gaphalsar sätter tonen för det offentliga samtalet och där fakta och vetenskap trycks tillbaka till förmån för fake news, aggressiva mobbar på nätet och så vidare.
Omvärlden måste ompröva sina relationer med Turkiet på ett sådant sätt att man på allvar börjar pressa Turkiet att faktiskt leva upp till de förpliktelser landet har. Man måste värna rätten för kurderna i Irak att inom ramen för Iraks federala system få ett livskraftigt självstyre i Kurdistanregionen i norra Irak.
Det här hänger också ihop i en vidare kontext med säkerheten både här och på andra håll, och jag tycker att det är viktigt att vi har detta helhetsperspektiv när vi tittar på säkerhetsfrågorna.
På samma sätt måste man angripa förföljelserna av kurderna i Iran, och man måste också på olika sätt försöka få in ett återuppbyggnadsstöd i det område i norra Syrien som heter Rojava. Det är praktiskt sett ganska svårt. Det innebär sannolikt en del problem i relationen med Turkiet. Det är ett område öster om Eufrat som är förhållandevis stabilt med syriska mått mätt. Där kan ett återuppbyggnadsstöd faktiskt göra skillnad. Fru talman!
När jag ändå talar om dessa katastrofer är det lika bra att nämna en till. Den sker också mitt framför våra ögon, och den har pågått under mycket lång tid. Det gäller situationen för den kristna befolkningen i Mellanöstern. De första kyrkorna i världen - det var för övrigt flera hundra år innan vi i Sverige började med vikingatåg - byggdes i Levanten och i Mesopotamien, öster om Medelhavet.
I dag byggs dessa kyrkor på en markanvisning i Botkyrka. Det som har skett de senaste hundra åren är en kontinuerlig reducering av den kristna befolkningen i Mellanöstern. Från att ha utgjort kanske 15-20 procent är de i dag bara några få procent. I stort sett hälften av dem är kopter i Egypten. Sedan finns det små fickor i Libanon och några i Israel, lite i Betlehem och en del i Erbil i Kurdistan i norra Irak. Det är en tragedi.
Det är en etnisk rensning. Det är folkmord. Det började med armenierna. Det har kontinuerligt fortsatt. Detta är en befolkning som inte har ett skydd. Under Islamiska statens framfart har vi sett hur oskyddade civila människor enbart på grund av deras kristna tro - eller yazidier, för den delen, ursprungsbefolkningen i regionen - har hunsats och plågats, tagits som slavar och blivit korsfästa.
Vi i Sverige - också med tanke på vår kristna tradition i vårt land - borde visa en större empati och ett engagemang för utsatta kristna i Mellanöstern. Det handlar om att verka för skyddade zoner i området. Det handlar om att kunna rikta bistånd för att den skärva av kristenhet som finns kvar i Mellanöstern ska få en chans att faktiskt överleva och växa. Det handlar om att ha en migrationspolitik som är värd namnet och så vidare.
Det finns en hel del vi kan göra i fråga om detta, och jag tycker att vi har en moralisk skyldighet att ställa upp för de människor som är så pass utsatta och plågade runt om i världen i dag. Det finns många fler frågor man kan beröra i detta sammanhang. Man kan tala om Israel och Palestina. Jag hinner inte göra det nu. Det får tas vid ett annat tillfälle. Det är många debatter fram till valet. Vi har koloniseringen av Västsahara.
Vi har det otroligt omfattande förtrycket i Iran, arbetet för ett sekulärt samhälle och för kvinnors rättigheter och arbetet för att på lång sikt försöka bidra till tolerans och liberala värderingar i Mellanösternregionen. Det finns väldigt mycket, och vi kommer att få fler tillfällen framöver att diskutera allt detta också.