KBLab/rixvox huggingface dataset:
Alice Åström (V):
Det är bra att justitieministern signalerar den principiella inställningen att vi ska införliva Romstadgan och att det är med denna målsättning som arbetet bedrivs. Ändå kan jag vara kritisk, precis på samma sätt som jag var kritisk mot den förra regeringen, därför att det inte händer någonting. Utredningen om detta kom ju 2002!
Med tanke på att Sverige ska vara ett föredöme i världen - vi kräver ju detta av andra länder, och att flera länder ansluter sig till Romstadgan är en väldigt viktig process där Sverige ska vara pådrivare - är det beklagansvärt att vi fortfarande inte har kommit längre.
Redan 2002 när den här utredningen arbetade hade Estland, Polen och Ungern nyligen antagit eller var precis på gång att anta nya generella straffregler som man utformat så att de var samstämmiga med Romstadgan.
I Norge pågick det också ett omfattande arbete med att anta en ny strafflagstiftning år 2002. Många andra länder som då var på gång att anta särskilda strafflagar avseende internationella brott - Storbritannien, Nya Zeeland, Kanada - har valt att inte utforma några egna brottsbeskrivningar utan hänvisar i sin nya lagstiftning helt till Romstadgans brottsdefinitioner.
Vi ser alltså att väldigt många länder redan har inlett detta arbete. Många länder har kommit mycket längre än Sverige. Just när det gäller den internationella rätten, brottmålsdomstolen och Romstadgan är det otroligt viktigt att länder som Sverige är föregångsländer.
Det får inte finnas en enda möjlighet - jag hoppas att justitieministern delar den uppfattningen - för länder som kränker och begår brott mot mänskliga rättigheter att säga: Ja, att vi inte har införlivat detta är inget konstigt. Sverige har ju inte heller införlivat Romstadgan.
Det är i detta perspektiv det är viktigt att vi ligger i framkant när vi driver de här frågorna. Jag får tacka justitieministern för det principiella svaret. Även om enheten på Justitiedepartementet är ansträngd när det gäller de här frågorna hoppas jag att detta ges en hög prioritet.
I det internationella arbetet har Sverige denna viktiga roll att spela. Jag vill inte att Sverige ska vara ett land som kan användas när länder ska ursäkta sig för att man inte tar itu med de brott mot mänskliga rättigheter som begås.
Alice Åström (V):
Självklart är det viktigt att man gör både-och. Vi behöver duktiga poliser som kan utreda. Vi behöver domare. Vi behöver hela kedjan för att kunna utreda dessa brott på ett bra sätt.
Men även om man inte omedelbart kan göra både-och är det ändå viktigt att ta alla steg man kan, så fort man bara kan. Fru talman!
Jag tycker inte att det här är en sådan fråga där vi ska behöva träta om vilken regering som gör vad snabbast. Vi kan snarare vara överens om att vi har ett internationellt ansvar och att vi behöver förstärka vår lagstiftning och implementera Romstadgan.
Jag hoppas att det här arbetet kan få hög prioritet i Justitiedepartementet även om inte allmänheten, medborgarna i Sverige, direkt frågar efter det. Jag tycker att vi kan lyfta oss och se det större, internationella sambandet.
Precis som Birgitta Ohlsson sade: Folkmord och övergrepp sker varje dag, och vi vet aldrig när vi kommer att behöva använda den här lagstiftningen.
Alice Åström (V):
Jag börjar i änden med den grova brottsligheten och terrorismen. Det är det flygregistret ska kopplas till; man skydda sig mot grov organiserad brottslighet och terrorism. Man måste också koppla det till rambeslutet om bekämpande av terrorism som är ett av de tre paket som ligger här.
Vi vet att det redan i dag finns en kritik mot att just terroristdefinitionen är alldeles för vid. I det liggande ramförslaget om ändring finns också det här med offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning när det gäller terrorism.
Just offentlig uppmaning är någonting som ligger väldigt nära gränsen till yttrandefrihet och hur man ska definiera det hela. Det har riktats en del kritik från MR-organisationer mot utkastet till ändring.
Om man kopplar ihop det här och går tillbaka till flygregistret, där man ska lagra data under fem år i ett första skede och upp till 13 år om det finns ett tydligt terroristhot, så måste man också titta på definitionerna och hur man ser på det hela. Man kan se på de tre förslagen ihop.
Det andra handlar om sprängämnen, där jag tycker att det finns många saker som är rätt bra och rimliga när det gäller att hålla koll på hanteringen. Det handlar också om definitionen av terrorism; det är då man ska använda sig av registren.
Det kan innebära grov stöld, urkundsförfalskning och sådant som kan kopplas till terrorism eller till syftet att stödja terrorism. Med de vida begreppen finns det en mängd andra brottsrubriceringar som kan kopplas till terrorism. Därför har jag en fråga till justitieministern.
När det gäller förhandlingarna om de tre olika förslagen, framför allt det som gäller flygregistret, måste det hela vara tydligt. Justitieministern sade i sitt svar att det måste vara tydligt, förutsägbart och avgränsat. Jag tycker att man också måste lyfta upp frågan om vid vilken typ av terroristbrott som man ska kunna använda sig av registret mellan 5 och 13 år. Det är väldigt otydligt. Vad tycker justitieministern?
Alice Åström (V):
Jag kan instämma i mycket av det som justitieministern säger. Man riskerar att bygga in sig i system som man tror skapar någon trygghet. Man lägger kraft och tid på det och har därför inte kraft och tid att arbeta mer på gräsrotsnivå - men så kanske man inte ska säga. Men om alla blir upptagna med att sitta och analysera datautskrifter i stället för att vara ute i verksamhet tror jag att man riskerar att förlora mycket.
Det som justitieministern tog upp och som kanske var lite provocerande i min interpellation var det här med att det omöjligt står i rimlig proportion till de vinster som kan uppnås genom att möjligen förhindra något enstaka terroristdåd. Ja, det var provocerande och medvetet provocerande! Jag och Vänsterpartiet upplever att man till slut hamnar farligt nära den diskussion som till exempel har funnits i USA.
Där undrar man om det är möjligt att använda tortyr. Ska vi inte kunna göra det, säger man. Om vi torterar ett visst antal människor med grymma metoder och om vi då skulle lyckas förhindra ett terroristdåd - ska vi då inte använda oss av den metoden? Helt plötsligt har vi fått en debatt i världen där man börjar säga att det här går att ställa i relation till varandra.
Flygregister är kanske inte det som är det allra största där. Men vi måste hålla debatten ständigt levande. Visst kanske det vore möjligt för oss att förhindra hemska saker som händer i världen, men vi kanske också betalar ett för högt pris på vägen dit. Om man förenklar det mycket så vore det oerhört mycket lättare om vi satte ett litet chips i nacken på alla barn som föds världen över.
Sedan skulle vi kunna följa dem och kartlägga dem. Då skulle vi kunna klara upp i stort sett alla brott. Men frågan är: Är det ett samhälle vi vill ha? Den gränsen måste man ständigt dra, även om det är en jobbig och obehaglig fråga att ställa sig. Om man kan förhindra ett terroristdåd - ska man då göra allt?
Alice Åström (V):
Jag vill börja med att tacka utrikesministern för svaret. Det här är en fråga som är väldigt komplicerad. Jag är helt överens med utrikesministern om att det behövs gemensamma lösningar i världssamfundet när det gäller kampen mot terrorism.
Men just för att det är komplicerat och nödvändigt är vikten av rättssäkerhet en av de allra viktigaste grunderna i det här arbetet. Jag vet att utrikesministern och Sverige vid flera tidigare tillfällen har drivit på kraven på att öka rättssäkerheten när det gäller EU:s terrorlistor och hanteringen av detta.
Min fråga till utrikesministern gäller det sätt som EU hanterade frågan på. Det borde vara fullständigt rimligt i varje rättsstat att om en domstol underkänner grunderna för en process och pekar på klara brister i rättssäkerheten ska beslutet falla.
Det rimliga i det läget hade varit att terrorlistningen av PMOI då skulle ha fallit. I stället valde EU att se det här som en ren procedurfråga. Man förbättrade procedurerna kring hur beslutshanteringen ska vara och vilka möjligheter de som är listade ska ha att komma in med underlag. De ska också kunna överklaga rådsbeslutet.
Nu prövas PMOI igen i EG:s förstainstansrätt enligt de nya reglerna, men listningen har kvarstått hela tiden. Jag anser att det är en väldigt rättsosäker process. Min fråga till utrikesministern blir: Har Sverige på något sätt agerat i den här situationen? Det rimliga borde egentligen ha varit att ta bort dem från listan.
Har man en procedur som inte är rättssäker måste man ta konsekvenserna av det. I dagsläget vet vi också mycket mer. Listningen av PMOI bygger på det brittiska beslutet.
Deras underlag, där det också har funnits en hel del hemligt material, har underkänts i deras egen prövning i den nya beslutsproceduren i det särskilda prövningsorganet i november 2007. Den brittiska ministern för inrikesfrågor har överklagat detta, och man har också fått ett slutgiltigt beslut.
Man kommer inte att godkänna den här överklagan, utan man ska avföra dem. Nu befinner vi oss i en situation där grunderna för beslutet egentligen har prövats i flera instanser och har befunnits inte vara tillräckliga, men fortfarande kvarstår de på EU:s terrorlista. Nu ska vi avvakta ett beslut om att britterna ska genomföra den här proceduren med att avföra dem, och vi vet inte hur lång tid det kommer att ta.
Min fråga till utrikesministern blir: Är Sverige berett att lyfta upp frågan att EU ska agera snabbt i det här fallet, eftersom de här besluten finns i en domstol i Storbritannien, för att man inte ska dra ut på processen ytterligare?
Alice Åström (V):
Problemet, som jag ser det, är att det faktiskt inte works both ways . Det här fungerar bara åt ena hållet. Oavsett vad som kommer fram eller förändringar i proceduren har det ändå inneburit att man kvarstår på EU:s terrorlista. Frysningen består oavsett om utslaget har gått åt ena eller andra hållet.
Nu när det finns ett tydligt utslag som går åt det ena hållet blir det ändå en procedur där man avvaktar. Jag skulle önska att Sverige och den svenska utrikesministern lyfte upp detta och betonade att det är viktigt att processen går snabbt nu.
Jag är inte beredd att diskutera organisationen - det finns egentligen flera organisationer som ligger under den här beteckningen - och huruvida man tycker att de är sympatiska, vad de har gjort eller vilket förflutet de har. För mig är det otroligt viktigt att man betonar det juridiska och rättssäkerheten.
Om man ska avgöra om man har sympatier för en organisation, vad den står för rent politiskt och hur den agerar är man genast ute i tassemarkerna där rättssäkerheten försvinner. Därför vill jag väldigt starkt betona att för mig är det här en juridisk fråga med en rättssäker process.
Jag är helt övertygad om att om vi ska kunna vinna kampen mot terrorism kan vi bara göra det på en rättssäker grund och med respekt för rättssäkerheten. Jag vill också lyfta upp att problemet, och det handlar om FN:s säkerhetsråds resolution, är att det är misstänkta terroristers tillgångar.
Det är en förebyggande metod, vilket gör det mycket mer komplicerat. Om det är en förebyggande metod mot misstänkta terrorister finns inte det direkta terroristdådet. Det kanske är ett terroristdåd som inte har inträffat men som ska förebyggas. Därför är det väldigt viktigt att man följer den juridiska proceduren.
Jag fick inget svar från utrikesministern på frågan om EU:s hantering när man förlorade i förstainstansrätten där man sade att den här grunden inte var tillräcklig. Förstainstansrätten sade till och med att man inte ens utifrån de muntliga förhandlingarna kunde bedöma om det var riktigt att ha dem på listan eller inte för att underlaget var så bristfälligt. EU valde ändå att ha dem kvar på listan och inleda en ny procedur.
I vilket annat domstolshänseende hade ett sådant utfall inneburit att man hade avfört dem från listan och att man sedan i så fall hade fått ta upp frågan på nytt och pröva den utifrån ett nytt underlag? Men det har man inte gjort, utan man har låtit det kvarstå. Jag skulle ändå vilja höra utrikesministerns synpunkter på EU:s sätt att hantera ärendet när man förlorade i förstainstansrätten.
Alice Åström (V):
När det gäller EU:s processer kan man, som sagt var, diskutera hur mycket vi kan diskutera när det gäller domstolsbeslut inom EU. Problemet med förstainstansrätten, när domstolen hade fattat sitt beslut, är att det ju var så att ministerrådet bestämde sig för att man inte skulle överklaga det här beslutet, utan man lät listningen kvarstå, och sedan inledde man en ny processordning. Det var den inriktning man tog.
Det rimliga, om man nu inte skulle lägga sig i domstolarnas beslut, vore att ministerrådet i det läget, om man hade ogillat beslutet, hade överklagat beslutet. Nu valde man att inte överklaga men ändå låta det kvarstå. Det är den kritiken jag har.
Man följde faktiskt inte en normal hanteringsordning, och eftersom det ändå var ministerrådet som fattade beslutet blev det faktiskt ett politiskt beslut i en domstolsfråga. Jag vill ändå lyfta upp diskussionen om olika organisationer, vad man har för historia och vad man har bakom sig.
Utrikesministern säger att det i de allra flesta fallen finns solida bevis och mycket stark grund till att man för upp någon på listan.
Just i det här fallet kan vi ju konstatera, oavsett vad vi kan tycka om historien eller vad som har legat bakom, att efter mycket tydliga domstolsprövningar och en mycket tydlig genomgång av underlaget och materialet, är det ju faktiskt så att domstolen i Storbritannien har underkänt de här solida bevisen och den solida grunden för det här, vilket gör att man också måste ställa frågan på vilka grunder man gör listningen.
Jag är glad och tackar utrikesministern för att han säger att man kommer att följa det här noga och att man också kommer att ställa sig bakom att organisationen avförs från terrorlistan utifrån att den brittiska proceduren är klar med att avföra organisationen från deras terrorlista.
Alice Åström (V):
Efter att denna interpellation lämnades in kom den plenifria veckan emellan. Det var meningen att Hans Linde skulle ha debatten med utrikesministern före konferensen. Det är så som frågorna i interpellationen är utformade, vilket innebär att jag måste göra ett visst avsteg från hur interpellationen är utformad.
Konferensen har nu genomförts, och nu är det mer fråga om att diskutera vad som hände under konferensen. Hans Linde är tyvärr på utrikes resa och kan inte ta emot interpellationssvaret. Jag ska ändå ställa några frågor till utrikesministern. Min första fråga gäller en sak där jag vet att vi egentligen inte är överens.
Grundfrågan är USA:s anfallskrig. Sverige stod i början tydligt bakom den folkrättsliga grunden. Det fanns inte ett FN-mandat. Det är grunden till den situation som finns i dag.
Efter FN-besluten tycks det som att vi inte längre ska prata om vad som egentligen var början till situationen i Irak. Nu ska vi bara prata om de resolutioner som antagits efteråt. Från vår sida är det oerhört viktigt att lyfta fram de folkrättsbrott som begicks.
Det har en betydelse för hur man ser på USA:s ansvar i uppbyggnaden av Irak i dag. Jag har då en fråga till utrikesministern.
Jag förstår att Sverige inte kunde diktera vilken delegation Irak skulle ha med sig, men jag vet att utrikesministern tidigare hade uttryckt en förhoppning om en bred delegation med minoritetsgrupper, andra organisationer och viktiga aktörer i Irak företrädda. Vi såg en brist.
Jag vill särskilt lyfta fram den oro som utrikesministern gav uttryck för i svaret, nämligen att såväl Irak, FN som övriga deltagare visade en oro för den humanitära situationen och den bristande respekten för mänskliga rättigheter i Irak, särskilt för kvinnor och minoriteter. Jag vill lyfta fram att det i denna delegation inte fanns några representanter för de irakiska kvinnoorganisationerna.
Vi vet att de är aktiva i Irak med att arbeta i fredsarbetet, men de är också utsatta för övergrepp i Irak. Minoriteterna i Irak lider, precis som utrikesministern sade i sitt svar, också brist på mänskliga rättigheter. De små minoriteternas humanitära situation i Irak är många gånger svår.
Ingen av dessa fanns representerade på konferensen. Vad var Sveriges agenda, utrikesministern? Jag vet att Sverige inte kunde sätta dagordningen eller styra, men för Sverige som land och deltagare i konferensen undrar jag vilka frågor som den svenska utrikesministern och den svenska delegationen lyfte fram som viktiga i det fortsatta arbetet.
Alice Åström (V):
Jag tackar utrikesministern för dessa svar och för inlägget. Men det är att konstatera att minoriteters och kvinnors situation i Irak har varit och är fortfarande väldigt svår. Jag kan acceptera tankesättet att man inte ska diskutera minoriteter, utan dessa ska vara en del av ett framtida Irak.
Men situationen på marken för människor som lever i Irak i dag är svår. Utan en dialog med dessa grupper kommer man inte heller att kunna komma framåt. Det är positivt att man för en dialog med irakiska organisationer i Sverige. Det kan vi se som ett positivt steg framåt.
Men det viktiga är att dialogen, aktiviteterna och samarbetet sker i Irak. Där ser vi klara brister. Detta var också uppe på konferensen, precis som utrikesministern sade. Man såg med oro på situationen för mänskliga rättigheter för just dessa grupper.
Jag vill ändå lyfta fram att det här var ett möte och en samling där man inte tittade bakåt utan snarare på framtiden. Men jag är helt övertygad om att har man inte med sig bakgrunden och grunden till de folkrättsbrott som begicks kan man inte heller diskutera var man ska utkräva ansvar.
I det här läget innebär det att USA:s ansvar för folkrättsbrott är någonting som sakta men säkert glöms bort. Det tycker vi är en stor brist i fråga om respekten för folkrätten. Min fråga blir ändå till utrikesministern: Lyfte Sverige fram frågan om USA:s militära närvaro?
Jag ser att utrikesministern i svaret säger att det här är en helt irakisk fråga och att den ägs av den irakiska regeringen. Men i diskussionen om att bygga demokrati i Irak är det här en viktig fråga. Det finns undersökningar som visar att ca 90 procent av Iraks befolkning är emot USA:s militära närvaro i Irak.
Det är också en demokratiaspekt - folkets egen vilja när det gäller vilken militär närvaro man vill ha och en regim som är väldigt beroende av att USA har kvar sin militära närvaro. Det här är inget bra sätt att bygga demokrati.
Det låter ibland i den svenska debatten som att det är en ganska underlig och apart åsikt när Vänstern lyfter fram frågan om USA:s ockupation, att USA:s militär bör lämna Irak, att ansvaret helt ska gå över till FN och att det innebär att USA måste dra tillbaka sina trupper.
Men i presidentvalskampanjen i USA är det två av tre presidentkandidater som livligt debatterar frågan om USA:s militära närvaro i Irak och om att dra tillbaka trupperna. Det borde vara rimligt att en sådan fråga även var uppe till debatt på en konferens som handlar om Iraks framtid.
Alice Åström (V):
Vi kan säkert ta en debatt om historien i Irak och Saddam Husseins skräckvälde, som definitivt handlade om förtrycket av mänskliga rättigheter och förtrycket av egentligen alla rättigheter där kvinnors rättigheter också kränktes.
Men det är ett faktum att FN var inne i en aktiv process när det gäller Irak, vapeninspektionerna och sanktioner mot Saddam Hussein. Går vi ännu längre tillbaka i historien vet vi att USA hade väldigt nära kontakter med Saddam Hussein under en period. Här kan man verkligen föra en lång diskussion.
Någonting som vi inte kan komma ifrån var USA:s angreppskrig och det som har hänt efter det. Det är varierande siffror på hur många människor som egentligen har dödats i Irak sedan 2003, men det finns siffror som säger att det till och med kan vara mer än en miljon människor som har dödats.
Det är ungefär två miljoner irakier som har tvingats lämna sitt land, och ungefär två miljoner är internflyktingar i Irak. Situationen efter 2003 har inneburit en katastrof för väldigt många irakier och för Irak som land. Därför är det rimligt att diskutera konsekvenserna av angreppskriget även när man nu diskuterar återbyggnad.
Är det något vi kan ha gemensamt även om vi har olika åsikter i mycket i den här frågan är det att det enda tänkbara målet är ett fritt Irak med demokrati och respekt för mänskliga rättigheter för alla grupperingar som finns i Irak. Det målet delar vi båda två.
Alice Åström (V):
Väldigt många av de åtgärder som justitieministern pratar om håller jag med om, och jag tror att de kommer att vara väldigt betydelsefulla för framtiden, till exempel utslussningen och möjligheten att lite i taget ta steg ut.
Bristerna och problematiken när det gäller halvvägshusen, att man inte lyckas fylla de platserna, har vi ju haft tidigare också när man har varit på väldigt sluten anstalt och egentligen har möjlighet att flytta över till öppen anstalt, men folk vill inte göra det eftersom de inte klarar av att det är människor som hela tiden går ut därifrån medan de själva ska sitta kvar.
Det här är snarare ett område där man borde ta efter den norska modellen nu, där man går mot mer och mer öppna anstaltsplatser snarare än mot slutna anstaltsplatser. Vi har ju gått åt andra hållet. Det är en diskussion som vi får fortsätta ta. Däremot vill jag kommentera att man ligger på 93 procents beläggning på anstalterna i dag och att man säger att det här är hanterbart.
När jag började i riksdagen - det är rätt länge sedan, 1994, men inte så vansinnigt länge sedan - hade man faktiskt tidigare som mål att ha en 80-procentig beläggning.
Det var då man sade att man hade möjlighet att hantera behandling, att separera intagna med olika typer av problematik, att förflytta folk mellan anstalter om de stör ordningen och att se till att rätt person blir placerad på rätt anstalt utifrån det brott och det behandlingsbehov man har.
Med 93 procents beläggning har man ingen möjlighet att kunna göra det här på anstalterna i dag, och det bidrar också till den svåra problematik som personalen sedan ska ha att hantera. Fru talman! Jag får tacka justitieministern för svaret. Vi kommer att fortsätta diskutera innehåll och så vidare, och vi kommer inte alltid att ha samma åsikter, men jag hoppas verkligen att justitieministern ser till att Kriminalvården får de resurser som behövs.
Alice Åström (V):
Det tidigare replikskiftet och även anförandet visar tydligt att det är kartan som gäller och inte verkligheten. Jag har knappast uppmärksammat något värre när det gäller att blunda för vad som händer.
Nu blev det tydligt i replikskiftet att signalen till kommuner och landsting från Anna Lilliehöök från Moderaterna är att de behöver säga upp personal i kommuner. Det är tydligen att slösa bort pengar att satsa på att behålla jobben.
Signalen är att det går jättebra att förbättra kvaliteten inom vård, omsorg och rehabilitering samtidigt som man kan skära ned på personalen. Det är ju en bra signal till Karolinska, som nu ska säga upp 1 000 personer. Ni säger: Ni får pengar till rehabilitering, och ni kan förstärka kvaliteten för ni har varit för slösaktiga! Det finns all anledning att skära ned på personal.
Det är inte Vänsterpartiets syn på arbetarna i den offentliga sektorn att det finns en marginal att dra ned, att detta är att slösa bort pengar och att man kan höja kvaliteten.
Det går inte att blunda, så jag är övertygad om att även Anna Lilliehöök kommer att stå här i kammaren i början av året och helt plötsligt försvara det som finansministern kommer att vara tvungen att gå ut och säga, nämligen att vi måste öka de generella statsbidragen till kommuner och landsting. Då kommer jag åtminstone att vara glad över att vi har kunnat säga det här i dag.
Men det finns all anledning att vara orolig över det som Anna Lilliehöök säger om att det går att spara om man har varit för slösaktig.