KBLab/rixvox huggingface dataset:
Karin Rågsjö (V):
Om apoteken hade återförts till farmaceuterna i något slags personalkooperativ tror jag att inte ens vi hade blivit upprörda. Men nu var det inte så. Det var de stora drakarna som gick in på en marknad. Det blev big business av det hela helt enkelt. Det är det vi vänder oss mot.
Hade det i stället blivit massor av småapotek där farmaceuterna tagit över i personalkooperativ hade till och med Vänsterpartiet tyckt att det kan bli riktigt bra. Men nu är det inte så. När jag beskriver siffrorna är det inte något som jag har suttit och kokat ihop framför datorn i snabb fart. Det har jag lyft fram. Om kundnöjdheten minskar beror det på någonting.
Tittar man på var klustren av apotek har startat kan man jämföra glesbygd, där inte jag bor, med Stockholm, där jag bor. I Stockholm och specifikt i innerstan vimlar det av apotek med olika namn hit och dit. Ibland byter de namn, och nu för tiden heter de allt möjligt. Ska man serva ett helt land ska det också finnas en täckning för att det finns service exempelvis i glesbygd.
Nu har man höjt taket för Apoteket AB att köra på lite extra, och det tycker vi är väldigt bra. Det finns inget självändamål i att staten ska äga allting. Men när man ser att saker och ting blir sämre ska man fundera på det. Kundnöjdheten minskar, och det finns de som tjänar väldigt grova pengar på det. Detta är en bransch där man helt enkelt kan göra affärer.
Ni har i vanlig ordning öppnat dörren för killarna i big business att göra stora affärer. Ni sålde ut det billigt, och de säljer det nu vidare och tjänar storkovan. Jag måste säga att jag inte tycker att det känns så där superetiskt, Finn.
Karin Rågsjö (V):
Jag börjar med lite vinstsnack. Riskkapitalbolaget Segulah sålde Medstop för nästan 1,5 miljarder till konkurrenten Kronans Droghandel. Försäljningssumman var 23 miljoner per apotek, så de cashade in ganska bra.
Segulah varken vill eller kan berätta hur stor vinsten blev eftersom regeringen hemligstämplade de enskilda försäljningssiffrorna. Så blev det med de pengarna. Förslaget om 24 timmars leveranstid är den enda fråga vi kommer att lyfta upp. Som jag tror att jag sa i mitt anförande är vi glada för att man tog bort etableringstaket för Apoteket AB på stämman 2014, så det kommer vi alltså inte lyfta upp.
Vi tycker att 24 timmars leveranstid är utmärkt. Om jag inte får hem min medicin inom 24 timmar bör jag få den expressänd till mig så att jag slipper rusa ut igen om jag är sjuk. Det är ett utmärkt förslag. Vi är alltså inte fullt så tråkiga som på 70-talet - men det var ganska kul då också. Kundnöjdheten går inte uppåt.
Man har gjort en jätteenkät som vi har tittat på. Förut var 95 procent nöjda med apoteken; i dag är det nere på 77 procent. Det har alltså dalat en aning, inte sant? Jag vet inte om vi läser samma papper.
Anders W Jonsson säger att det finns en mängd utredningar, men det enda jag hör från er sida är att allt har varit utmärkt vad gäller apoteken. Riktigt så är det inte. Dels är pengarna förlorade och har gått ned i vinstfickor, dels har det inte blivit bättre för kunderna på alla sätt.
Karin Rågsjö (V):
Anders W Jonsson säger med emfas att det gigantiska företaget Segulah hade utvecklat verksamheten fantastiskt när de sålde Medstop och att det är fantastiskt att de kan tjäna alla dessa pengar. Ni sålde ut apoteken, och vinstmagnaterna kammar hem pengarna.
Det är utveckling för dem, men har det blivit utveckling för konsumenterna i samma grad som pengarna har åkt ned i fickorna på dessa superföretag? Det kan man fundera på. Du säger att det har varit en fantastisk utveckling för apoteken på alla sätt, speciellt i glesbygd och så vidare. Det är inte riktigt min bild.
Utveckling av apotek - är det att man kan sälja smink och träffa en hudterapeut? Apotekens personal - 55 procent - berättar om en enorm nedskärning av personalstyrkan på sina arbetsplatser. Över hälften anger att de inte har tid att ge bra individuell rådgivning. Är det utveckling? Tycker du det, Anders W Jonsson? Det tycker inte jag.
Jag tycker att det låter som en tillbakagång. Det kan vara bra att få lite råd och tips när man står där med en medicin man har fått som man inte har någon aning om hur man ska ta. Det kan vara bra att folk har koll på det. Alla kanske inte har Fass hemma eller möjlighet att kolla på datorn. Personalen säger att de har mindre tid för rådgivning. Är det inte rådgivning som är apotekspersonalens prio ett, inte att kolla kvinnors och mäns ansikten och ge dem ansiktsmassage?
Vad tycker du, Anders?
Karin Rågsjö (V):
Jag vill tacka statsrådet för ett fylligt svar. Jag är väldigt glad att det blir en folkhälsokommission och hoppas att den kommissionens arbete blir hands on och att det inte blir en folkhälsobyråkrati, något som vi har sett alldeles för mycket av de senaste åren. Vi måste göra någonting på riktigt. Hur står det då till med folkhälsan? Precis som statsrådet själv sade ser det bra ut för Sverige som helhet.
Men när vi dyker ned i siffrorna ser vi någonting helt annat, och det är att skillnaderna ökar markant. De har ökat markant under de senaste åtta åren. När det gäller alla stora dödsorsaker - cancer, stroke, olyckor, självmord - är det den del av befolkningen som har kort utbildning som drabbas mest. Det här är också en grupp som har en sämre hälsoutveckling än andra i samhället.
I Rinkeby ser statsrådet helt andra hälsoproblem än i den stadsdel jag bor i, Kungsholmen. Det här är nämligen en fråga om klass. Kvinnor som endast har en grundskoleutbildning är en grupp som på olika sätt har farit väldigt illa under de senaste åren. Dödligheten i åldersgruppen 35-64 år har minskat med 6 procent under 20 år.
Kvinnor som har mer än gymnasieutbildning har en helt annan hälsoutveckling. Den har nämligen blivit 33 procent bättre. Det är alltså markanta skillnader. Att vara kvinna med kort utbildning är en riskfaktor i dag när det gäller hälsa. Det här är en väldigt viktig fråga.
I slutrapporten Closing the Gap in a Generation som WHO överlämnade, eller den så kallade Marmutkommissionen, säger man att detta är ett mycket stort politikområde, precis som statsrådet själv sade. Det handlar inte bara om att dela ut broschyrer om alkohol, utan det handlar om att göra mycket annat inom skola, arbete, bostadsområden och så vidare.
Marmutkommissionen gav oss några riktmärken: förbättra utsättningarna för människors dagliga liv, angrip den ojämna fördelningen av makt, pengar och resurser, mät och förstå problemen och bedöm effekterna av åtgärder, det vill säga att man ska följa upp. Det har vi tyvärr sett väldigt lite av i Sverige. Den regering som avgick för några veckor sedan har inte direkt tagit fasta på detta.
Man har mer satsat på livstidsfrågor utan större räckvidd. Det är bra att den budgetproposition som ni har förhandlat fram tillsammans med Vänsterpartiet är mer fokuserad på att man ska göra någonting på riktigt, alltså mer hands on.
Den dåvarande regeringen gav redan 2010 Statens folkhälsoinstitut i uppdrag att ta fram riktlinjer och titta på hur Marmutkommissionen hade arbetat. Men det hände inte mycket efter det, nästan ingenting.
Man kan säga att den förra regeringen inte alls hade syftet att minska hälsoklyftorna, utan den har i stället mer fokuserat på att ta fram reformer som har gynnat en redan välbeställd medelklass. Nu ska vi ta nya tag, och det gläder oss att ni ska gradera upp folkhälsan till en större samhällsfråga; därav den första frågan till statsrådet.
Karin Rågsjö (V):
Den psykiska ohälsan, speciellt i barn- och ungdomsgruppen, tickar på. Ju sämre ekonomiska förutsättningar föräldrarna har, desto sämre hälsa har barnen. Klasskillnaderna har verkligen förstärkts i Sverige under de gångna åtta åren. Jag som vänsterpartist hoppas att vi nu kan ta en annan sväng, en vänstersväng. Denna utveckling har påverkat folkhälsan.
Barn till föräldrar med högst socioekonomisk status löper i dag 40-45 procents lägre risk att bli inskrivna på sjukhus än barn vars föräldrar har lägst socioekonomisk status. Barn som lever i ekonomiskt utsatta situationer löper mer än dubbelt så hög risk som barn från andra samhällsgrupper att dö under barndomen.
Skillnaden mellan barn i och utanför ekonomisk utsatthet är allra störst när det gäller risken att bli inskriven med en diagnos som är relaterad till psykisk hälsa. Den är nästan tre gånger så stor för de barnen. Detta är alltså ett väldigt allvarligt samhällsproblem. Precis som statsrådet sade innan har skolan stor inverkan, eller rättare sagt: Hälsan har stor inverkan på för hur det går för barnen i skolan.
Bara 60 procent av barn med psykisk ohälsa får i dag gymnasiekompetens. I gruppen som helhet är det 87 procent. Det är alltså en markant skillnad. Av dem som har varit inskrivna på grund av psykisk ohälsa har 17 procent ekonomiskt bistånd vid 23 års ålder. I den populationen som helhet är det annars 4,7 procent.
Frågan om barns och ungdomars psykiska ohälsa är en jätteviktig folkhälsofråga. I budgetpropositionen kan man se att vi i alla fall går i rätt riktning. Detta är oerhört viktigt och måste prioriteras upp. Det gäller också den psykiatriska slutenvården, som har minskat, men inte för åldersgruppen 15-24 år. Detsamma gäller självmorden.
De har också stannat av, men inte i den åldersgruppen. Här krävs ett ordentligt tänk. Det krävs resurser och ett arbete från staten och från kommuner och landsting med ett tydligt förhållningssätt. Detta hänger också ihop med klass. Om vi tittar på vilka grupper som drabbas kan vi se att det fortfarande är de som har låg utbildning.
Den låga utbildningen hänger ihop med hälsan och också med hur barnen till dessa föräldrar får det senare i livet. Detta är en fråga vi måste prioritera. Budgetpropositionen ger hopp, måste jag säga. Det ska bli intressant att följa det här arbetet. Men just den psykiska ohälsan måste vi prioritera på ett helt annat sätt, specifikt när det gäller barn och ungdomar.
Jag ser fram emot att statsrådet kommer att göra det i sitt framtida arbete med de här frågorna.
Karin Rågsjö (V):
Det ser lite olika ut över Sverige, och det ser olika ut beroende på vilken den politiska majoriteten är. I Malmö har Socialdemokraterna, Vänstern och Miljöpartiet jobbat ambitiöst med sin folkhälsokommission, som täcker flera områden. Det är en politik på riktigt som gör skillnad.
I den kommun där Alliansen har suttit i majoritet har däremot ordet "folkhälsa" över huvud taget inte nämnts i fullmäktigesalen på åtta år. Vad kan man då göra för att få ett större tänk om folkhälsa - ett flöde där folkhälsa, precis som statsrådet säger, inte är en livsstilsfråga utan handlar mer om människors livsvillkor? För att nå kommuner och landsting krävs ett tydligt arbete.
Skiljelinjen går väldigt mycket mellan höger och vänster. Jag hoppas verkligen att vi får en offensiv folkhälsopolitik som skapar förutsättningar för att arbeta med folkhälsa på ett helt annat sätt. Då krävs det att man går upp från byråkratin och gör saker mer på riktigt. Det krävs också nog på myndighetsnivå. Det ska göra skillnad för människor.
Jag hoppas att vi kan se de skillnaderna om fyra år och att det då har hänt något på folkhälsoområdet på riktigt. Jag tackar återigen statsrådet för svaret och ser fram emot ett bra samarbete!
Karin Rågsjö (V):
Jag tackar för svaret, även om det var något svepande. Svensk narkotikapolitik håller inte måttet, och i dag fokuserar jag på sprututbyte nationellt. Jag är en av de politiker som drev igenom sprututbytesverksamhet i Stockholm, och jag är glad att det är på plats. Stockholm är dock precis som ministern sade nästan ensamt, då sprututbytesverksamhet i dag finns i 6 av 290 kommuner och i 3 av 21 län.
Det är ganska uselt. Jag tycker att strategierna för missbrukspolitik på nationell, regional och kommunal nivå fortfarande i dag 2014 styrs mer av moral, tyckande och myter än av erfarenhet, evidens och forskning. I dag finns det en kommunal vetorätt mot att landstingen inrättar sprututbytesverksamhet, och det kommunala vetot anser jag bör avskaffas.
Det var ändå ett antal remissinstanser som var inne på samma linje när det gäller Missbruksutredningen. Fler brukare ska nämligen kunna erbjudas ett liv utan hiv och hepatit, och en jämlik hälsa måste även inkludera brukare. Att hänvisa till informationsspridning till kommuner och landsting för att få fler sprututbytesverksamheter tror jag inte fungerar. Vi har nämligen väntat i åtta år på att det ska bli fler sprututbyten, och vi ser inte den utvecklingen.
Jag hoppas att regeringen sätter sig ned med forskare, praktiker och klientorganisationer och tittar på den här frågan. Det här är en hälsofråga och bör därför rimligtvis höra hemma i landstingen, anser jag. Sprututbytesprogram är en smittskyddsåtgärd och en hälsoverksamhet. Som ministern sade finns det tydliga föreskrifter för detta.
I exempelvis Stockholm och Malmö finns det också rådgivning, information, gynekologi, socialpsykologisk kompetens och så vidare. Det är en öppen dörr. De som slutar missbruka ska helst kunna göra det utan hiv och utan hepatit, men även de som missbrukar ska kunna ha en någorlunda sjyst livskvalitet utan att bli smittade, ett värdigt liv.
År 2013 rapporterade Folkhälsomyndigheten om 2 066 fall av hepatit genom just injektionsmissbruk. I dag är det ingen dödlig sjukdom, men det är ändå en sjukdom som man far väldigt illa av som individ. Det är mot den bakgrunden som jag tycker att det är ett misslyckande att vi bara har sprututbyte i 18 län.
Vi kan jämföra oss med Finland där det finns sprututbyte i varje kommun, och Finland är, som vi alla vet, ett restriktivt land när det gäller narkotikapolitik. Det här handlar om hälsa och om allas rätt till jämlik hälsa. Precis som ministern sade finns det evidens på det här ute i världen.
Tunga forskningsrapporter visar på positiva effekter när det gäller smittspridning, och det finns nästan inga belägg på oönskade sidoeffekter. Ta bort det kommunala vetot, precis som Missbruksutredningen föreslår, och låt jämlik hälsa vara ett ledord!
Karin Rågsjö (V):
År 2012 svarade överdoserna för 15,9 procent av alla dödsfall i åldrarna 15-39 år i Sverige. På EU-nivå ligger siffran på 3,5 procent. Det är en markant skillnad. Det här är ingen lysande siffra för ett land som envist kört vidare med samma typ av politik i decennier. Vi som har ifrågasatt den politiken har blivit beskyllda för att stå bakom legalisering av narkotika, vilket är allmänt känt.
Det är glädjande att det är allt färre som injicerar narkotika i Sverige - det är jättebra. Däremot har dödligheten fördubblats på 15 år. Det är det vi måste titta på. Jag tycker att det för länge sedan borde ha triggat i gång politiker från alla partier. Men ignoransen inför att missbrukare dör och far illa är alltför hög i Sverige, och stigmatiseringen av gruppen som injicerar droger är i det närmaste total, menar jag.
För mig innebär en nollvision - jag står på precis samma linje som alla andra i den här frågan - också en nollvision när det gäller att missbrukare ska behöva dö. Det borde vara självklart för fler. Många saknar i dag förtroende för missbruksvården. Av de som besökte Stockholms enda sprututbytesverksamhet förra året hade 59 procent kontakt med socialtjänsten och 43 procent hade kontakt med beroendevården, medan hela 27 procent inte hade några kontakter alls.
Det visar att vi kanske använder fel metoder för att nå den här gruppen. Alla typer av larmklockor borde ha ringt för länge sedan, just för att få till en mer öppen dörr för missbrukare. De reviderade linjer som ministern lyfter fram är förstås en viktig vägledning när det gäller vem som ska ta hand om missbruksvården. Det ska enligt ministern ske på ganska frivillig grund.
Man ska gå vidare på den inslagna vägen, men samverkan mellan kommun och landsting har inte riktigt fungerat, och det är en lång resa framåt. Men det gläder mig att ni nu ska sätta er ned och titta på hela missbrukspolitiken. Det är jättebra, för den behöver ses över. Vi måste också börja undersöka lite hur man jobbar inom vård och behandling och hitta nya vägar, och våga göra det också.
Jag talar då om en politik som utgår från jämlik hälsa och att den som vill sluta missbruka ska få möjligheter att göra det. Men också den som inte väljer att sluta ska kunna ha ett värdigt liv, med allt vad det innebär. Det ska inte vara budgeten i en kommun, i en stadsdel eller i ett landsting som avgör vilken hjälp en person ska få. Under åtta år med en högerregering har vi kunnat se att just socialpolitiken har skurits ned kraftigt.
Det innebär att också vården och behandlingen har skurits ned kraftigt. Vi måste ha en missbrukspolitik som har förtroende hos målgrupperna. Det är jätteviktigt med en bredare och mer förtroendeskapande ingång som fångar in brukare. Att 18 landsting saknar sprututbyte i dag känns inte som att det är likvärdigt.
Det ska inte vara så att om jag bor i Piteå är det en betydligt högre risk att jag får hepatit än om jag skulle bo i Malmö.
Karin Rågsjö (V):
I dag pratar vi väldigt mycket om unga missbrukare, de som testar spice och så vidare. I gruppen unga missbrukare sker drogdebuten oftast i åldrarna 14-15 år, och injektionsdebuten sker vid 18-19 års ålder. Det innebär att många unga injektionsmissbrukare bär på hepatit C, enligt forskningen 50 procent av alla som är 21 år.
Många unga vuxna testar obehagliga droger - partydroger och nätdroger - och överkonsumerar alkohol, som är den absolut farligaste drogen. Dem når vi inte med socialtjänsten, utan dem når vi nog endast med ganska öppna mottagningar som är specialiserade på missbruk. Det är min point of view i det här. Vi kan också se att många testar cannabis.
De mest intressanta i de undersökningarna är de som fortsätter att använda droger i flera månader, och det är en marginaliserad grupp av ungdomar som riskerar att bli nästa generations missbrukare. Herr minister! När ska vi få en missbrukspolitik som håller ihop bättre, en missbrukspolitik som fångar upp unga på ett bättre sätt, som erbjuder jämlik hälsa och erbjuder behandling på riktigt och en missbrukspolitik som inte stigmatiserar?
Jag ser fram emot den nya samarbetsregeringens arbete med de här frågorna, för vi behöver vända på alla stenar och titta på forskningsresultat och så vidare utan att ge avkall på en restriktiv narkotikapolitik.
Karin Rågsjö (V):
Jag ställer min fråga till Gabriel Wikström. Tandläkarna saltar räkningarna, det har vi sett i medierna, och patienterna får betala. Marknaden gör väldigt stora intrång inom den offentliga tandvården. Flera landsting har hemliga belöningssystem, alltså bonussystem för tandläkarna, om de når upp till ett visst vinstmål. Det är alltså ett slags marknadstänk med vinstinslag. Bland annat kan Värmland ge ett lönepåslag till tandläkarna om verksamheten går med vinst.
I Stockholms län får tandläkarna 5 procent på alla intäkter på ett visst belopp som de drar in till kliniken. Den här typen av bonussystem triggar helt klart ett medvetet fusk. Vad anser ministern att vi kan göra åt detta för att täppa till möjligheterna för landstingens bonussystem inom folkhälsotandvården som drabbar patienter?
Karin Rågsjö (V):
Det låter bra, Gabriel Wikström. Jag hoppas att man går till botten i frågan, eller snarare kommer upp från botten. Det är ändå 800 000 svenskar som troligen blir lurade på sina tandläkarräkningar, och den typen av fusk kostar staten 180 miljoner varje år. Det är förstås djupt oetiskt och drabbar ofta redan utsatta. Det kostar ju ganska mycket att gå till tandläkaren.
Hur tror statsrådet att branschen kan saneras från det extrema marknads- och vinsttänkandet som ändå verkar vara relativt utbrett? Merparten av tandläkarna är sjysta, men hur ska branschen saneras? Det handlar om trovärdigheten för hela branschen.
Karin Rågsjö (V):
Jag är lite undrande över att Lars-Arne Staxäng i sitt anförande inte nämnde kvinnor en enda gång. Det är lite märkligt. Det är just kvinnorna som ligger lite risigt till i tabellerna över hur pensionerna faller ut. Varannan kvinna kan inte leva på sin pension. Så ser det ut i dag. Låt mig ge ett exempel.
En sjuksköterska med 40 år i yrket har en allmän pension på 11 500 kronor i månaden. När man räknar på hennes tjänstepension ser man att hon kommer att hamna på 14 500 kronor i månaden. Då tillkommer skatt. Då hamnar hon på ungefär 10 150 kronor i runda slängar. Den nivån ligger en bra bit under fattigdomsgränsen i Sverige. Det har EU lyft fram.
Hur kan Lars-Arne Staxäng, Moderaterna, stå här och prata om hela pensionssystemet utan att nämna de problem som också har uppstått? Det är märkligt. Det handlar speciellt om kvinnor som har jobbat hela livet i yrken med okej inkomst. Ändå hamnar de på en pension där de knappt klarar sig. Ska de panta burkar eller har Lars-Arne Staxäng andra förslag?
Vad har Lars-Arne Staxäng att säga till de kvinnor vars ekonomi inte är på topp när de blir pensionärer?
Karin Rågsjö (V):
Det tas ut 24 miljarder i fondavgifter varje år. Det är inte fy skam. Det kan man fundera över. Sverige är inget fattigt land. Sverige går som tåget just nu. Lars-Arne Staxäng inledde som att det är en annalkande stor kris på gång. Så är det inte. Arbetslösheten sjunker och ekonomin går uppåt. Så ser det ut just nu.
Det finns pengar att hämta in: Ränteavdrag 32 miljarder per år, ROT-avdrag och RUT-avdrag 18 miljarder, skattesänkningar för dem som har det absolut bäst 99 miljarder. Det är mycket som man kan fundera över när det gäller att få ihop till de kvinnor som har drabbats av det nya pensionssystemet. Det kan inte vara rimligt att kvinnor ska ha en pensionsnivå som är 65 procent av männens pensionsnivåer.
Det finns många kvinnor i dag, 50-plus eller 60-plus, som undrar hur de ska fixa sin tillvaro. Det har slagit snett. Det är klart att det är helt orimligt att de nya herrarna, banker och fondförvaltare, ska casha in så mycket pengar som de har kunnat göra på alla dessa fonder. Visst finns det pengar att ta hem.
Därför vill vi ha en utredning om pensionssystemet för att se hur pensionerna kan höjas för dem som far illa av systemet. Både Lars-Arne Staxäng och jag vet att själva idén med de 2,5 procenten där man ska kunna välja och vraka bland olika fonder inte innebär att folk årligen flyttar sina pengar hit och dit. Det är inte någon större entusiasm.
Det kanske Lars-Arne Staxäng vet något mer om.
Karin Rågsjö (V):
Det här är ett spännande område. Jag sitter inte i ert utskott. Men man kan fördjupa sig i detta. Det jag tror alla tänker när de får sina orange kuvert hem: Herregud, nu ska jag jobba ett halvår eller ett år till! Så ser det ut när de öppnar kuvertet. Det vet alla i Sverige. Det är ett skämt i dag. Jag tänkte höra med dig som kvinna och centerpartist.
Det handlar om kvinnor med medelklassyrken som den sjuksköterska jag talade om tidigare. Du är sjuksköterska och har jobbat 40 år. Då handlar det inte om att du har varit hemma speciellt mycket, utan man har viktat siffrorna ganska så mycket. Du har din tjänstepension och allmänna pension. Det innebär ändå att du hamnar under fattigdomsgränsen. Du får 10 150 kronor att leva på per månad.
Det fordrar att man slänger om sin ekonomi ganska så kraftigt. Bor man i Stockholm får man snabbt se ut vart man ska flytta härnäst. Detta är en fråga till dig som kvinna och centerpartist: Vad tycker du att vi ska göra för alla de kvinnor som ligger under gränsen? Väldigt många är väldigt oroliga för sin pension. Det är inget snack om det. Det är också en klassfråga.
Tittar man på män kan man se att den underfinansierade inkomstpensionen för en industriarbetare nu ger 52 procent av slutlönen mot utlovade 62 procent. Det är inte bara kvinnor som har fått ta en smäll. Det är mer eller mindre en klassfråga. I dag är det väldigt svårt att få ut en pension som gör att man kan klara sig om man inte dessutom sparar privat.
Det måste man nästan i dag börja göra som 18-åring för att klara sig. Min fråga till dig gäller främst kvinnorna. Det handlar om sjuksköterskor, lärare och så vidare. Vad är ditt råd till de kvinnor som förstår att deras pension kommer att bli usel?