Bosse Ringholm (S):
Äntligen har Anders Borg svarat på en interpellation inom den av riksdagen lagstadgade tiden två veckor. Jag ber att få gratulera och tacka för detta svar. Lissabonprocessen beslöts i mars 2000 just i Portugals huvudstad Lissabon.
Det var i ett läge där Europa var samlat för att se till att man kunde få en gemensam tillväxtstrategi för att ta upp inte minst den globala konkurrensen med USA och andra internationella aktörer. Det var ett Europa, vilket man också kan påminna om, som på den tiden hade en majoritet socialdemokratiska regeringar i Europeiska rådet och var dominerat av vänsterkrafter.
Det var en EU-kommission och ett europeiskt råd som hade mycket höga ambitioner när det gällde sysselsättning, social sammanhållning och inte minst hållbarhetsperspektivet med miljö och klimat.
Under de toppmöten som Sverige stod värd för 2001 var det framför allt frågor kring hållbarhetsperspektivet med miljö och klimat som Sverige adderade till Lissabonprocessen, och det ställdes stora förväntningar. Jag är medveten om att det under resans gång dessa tio år har varit ett par kraftiga internationella konjunkturnedgångar. Men man kan inte utgå från att det under en tioårsperiod bara är uppåt hela tiden.
Det ingick naturligtvis också i bilden. Jag vet att situationen är annorlunda i dag, inte bara därför att vi är inne i en besvärlig internationell ekonomisk situation utan också därför att det politiska klimatet i Europa har förändrats. Vi har inte längre regeringar i Europa som har sysselsättningsfrågan som sin huvudfråga.
Det skedde ett perspektivskifte i slutet på 1990-talet och början på 2000-talet då fler och fler regeringar, med socialdemokratiska ledningar och andra vänsterledningar, satte just jobbfrågorna överst på dagordningen. Vi har i dag ett Europa där jobbfrågorna uppenbarligen inte längre har samma betydelse och där man inte har ansträngt sig, som framgår av de resultat vi ser i Lissabonprocessen, för att nå de ganska djärva mål som sattes upp. Som Anders Borg konstaterar når man inte heller målen.
Jag hade naturligtvis önskat att Anders Borg hade varit något mer utförlig i sitt svar när det gäller analysen av varför man inte har nått målen. Min egen analys är att det i långa stycken inte handlar om externa faktorer, utan det handlar om bristande politisk vilja i många av dessa länder. Många av länderna har helt enkelt inte brytt sig.
Vi såg redan i mitten på 2000-talet, när det just då inte kunde skyllas på en konjunktursituation, hur land efter land tyckte att målen var för höga, för ambitiösa och omöjliga att nå upp till och hur man på alla vis försökte komma bort från dem. Sverige har hela tiden under resan haft höga ambitioner och varit ett land som stått i toppen på listan av länder som har presterat bra när det gäller Lissabonprocessen.
Men Sveriges del är trots allt en liten del av europeisk ekonomi, och därför är det oerhört viktigt hur de stora länderna lyckas och om de kan få med sig de små länderna tiden framöver. Jag tycker att det inte finns så mycket av analys i Anders Borgs svar kring orsakerna till att vi inte har lyckats så väl. Det är två saker som jag inledningsvis skulle vilja lyfta fram till Anders Borg. Den ena är när Anders Borg resonerar om fortsättningen på Lissabonprocessen.
I svaret har han utelämnat en sak, och min fråga är nu: Är det medvetet eller är det bara glömska? Bland de mål som Lissabonprocessen har i dag är den sociala sammanhållningen oerhört viktig. Den finns inte med i Anders Borgs svar. Frågan är: Är det en lapsus, ett misstag, eller är det medvetet att vi inte längre ska ha social sammanhållning?
Det var ett av de tre stora målen - tillväxt, social sammanhållning och hållbarhet - och det finns inte med i svaret. Min andra fråga är: Arbetsmarknadens parter har länge varit med i den här diskussionen, och på vilket sätt har de varit involverade i regeringens hanterande av den nya Lissabonprocessen?