Lotta Finstorp (M):
Tack för en bra dialog kring dessa jättesvåra och komplexa frågor! Det är verkligen en ödesfråga för Sverige att få fler människor i arbete. Det handlar om att politiken måste hänga ihop, att det finns en marknad som gör att man vågar anställa men också för individen att ta steget från bidrag till lön. Då måste incitamentet vara att man får behålla mer pengar i plånboken. Det är rent mänskligt.
Det finns många dimensioner i att ha ett arbete, exempelvis den sociala dimensionen att ha arbetskamrater och känna sig behövd och att barnen, som förhoppningsvis har två föräldrar, ser att föräldrarna går till arbetet varje dag när de går till skolan. Men det handlar också om att man får pengar kvar i plånboken.
Detta med utrikes födda kvinnors förvärvsfrekvens kan man kalla en utmaning, men jag skulle snarare säga att det är ett problem. ESO:s rapport visar, och som också ministern säger, att den som går ut på arbetsmarknaden som nummer två ofta är kvinnan, och incitamenten är inte lika starka som för den som går ut som nummer ett.
Jag vill återgå till frågan om bidragstaket. Vi vill att det ska finnas ett bidragstak i försörjningsstödet och etableringsersättningen för den som har försörjningsstöd av arbetsmarknadsskäl. Den exakta utformningen måste vi utreda. Men utgångspunkten ska vara att ett hushåll ska kunna behålla max 75 procent av lägstalönen och samlade bidrag, exklusive barnbidrag och underhållsstöd.
Jag undrar hur man kan göra så att det inte blir den här marginaleffekten på 100 procent, som drabbar vissa som går ut i arbete. Måste det inte vara ett bidragstak, eller kan man lösa det på annat sätt? Jag var på fullmäktigemöte hemma i Flen i går kväll och fick en redogörelse i årsredovisningen av hur det ser ut där.
Vi har ju tagit emot väldigt många flyktingar och har en stolt tradition av en väl fungerande flyktingmottagning. I Flen tar det nio till elva år innan kvinnor kommer ut i arbetslivet. Det beror alltså på var man djupdyker i Sverige. Men hos oss, 57 minuter från Stockholm, tar det alltså nio till elva år. Jag har ingen lösning, men bidragstak skulle kunna vara en lösning för incitamentet att komma ut.
Men sedan är det många delar i detta. Språkkravet, som regeringen nyligen kom med, är något som vi har förfäktat tidigare - väldigt bra. Jag tror att man måste ställa krav av omtanke om medborgarna. Rapporten visar som sagt att det är väldigt ojämställt när det gäller marginaleffekten för den som går ut och arbetar från att ha levt på försörjningsstöd.
Jag instämmer i mycket av det som ministern säger. Det måste finnas tydliga drivkrafter för arbete, och en sådan är att man får mer pengar kvar i plånboken och inte bara de sociala dimensionerna och tillhörigheten i ett arbetslag, till exempel. Hur ska man göra då så att människor får mer pengar kvar i plånboken om de går från försörjningsstöd till arbete?
Jag kan inte se något annat än att bidragstaket måste vara en av de viktigaste faktorerna. Sedan går det att skruva i detta, och regeringen har gjort en hel del. Men jag tror att den sista delen måste vara att ha ett tak, så att man inte kan stapla bidrag på bidrag. Jag läste någonstans att en familj med ett visst antal barn kan få 27 000 kronor.