Maria Malmer Stenergard (M):
Tack, ministern, för svaret! Under lång tid har Sverige haft höga nivåer av invandring och låga nivåer av integration. Ett ja har inte alltid varit ett ja. Den som har fått besked om att den får stanna ska inte bara välkomnas innanför våra gränser utan välkomnas in i det svenska samhället på riktigt. Så snart som möjligt ska man lära sig språket och kunna stå på egna ben. Men i Sverige har ett ja blivit ett nja.
Alldeles för många barn lär sig inte svenska. Det finns utanförskapsområden där inte ens hälften av niondeklassarna blir godkända i de ämnen de behöver för att kunna läsa vidare. Barn ärver sina föräldrars utanförskap och känsla av hopplöshet. Hedersförtrycket begränsar och hotar. Människor får inte möjlighet att växa till sin fulla potential. Det är förödande för den enskilde men också för samhället.
På motsvarande sätt ska ett nej också vara ett tydligt nej för den som i en ordnad process har fått ett beslut om avslag på sin asylansökan. Precis som ministern framhåller är ett fungerande återvändande en förutsättning för en human, rättssäker och långsiktigt hållbar asylpolitik. Men i Sverige har även ett nej blivit ett nja. Så sent som för någon vecka sedan pekade statliga Delmi på bristerna i svenskt återvändandearbete.
Alldeles för många går under jorden, alltför många beslut går inte att verkställa, och Sverige sänder dubbla signaler genom spårbyte och gymnasielag. Vi måste nu ta krafttag för en bättre integration för att ge människor en verklig chans att komma in i Sverige och skapa sig en ny framtid här. Men vi måste också ta krafttag för ett bättre återvändande, så att den som har fått nej verkligen återvänder.
Moderaterna har föreslagit en rad åtgärder, bland annat förlängd preskriptionstid för asylärenden, att enbart nödbistånd och akut vård ska ges till personer som vistas i Sverige utan tillstånd och att det ska anslås mer resurser till Migrationsverkets förvar. Tyvärr är det i dag färre än hälften av alla som återvänder frivilligt efter ett avslagsbeslut.
Men tvångsvis utvisning försvåras i många fall av att mottagarländerna vägrar ta emot sina egna medborgare när återvändandet inte sker frivilligt utan med tvång. Gränspolissektionens chef Patrik Engström sade nyligen till Dagens Nyheter: "Vår bedömning är att polisen uttömt möjligheterna till ett icke-frivilligt återvändande till de här länderna. Det är nu en fråga för diplomatin och politiken." Fru talman!
Svenskt bistånd är otroligt viktigt för att bekämpa nöd och fattigdom och för att främja demokrati och mänskliga rättigheter. Men alla våra internationella åtaganden ska ta sin utgångspunkt i och värna våra svenska intressen och värderingar. I det intresset ligger att upprätthålla den reglerade invandringen och att en person som har fått ett utvisningsbeslut också ska lämna Sverige.
Både Migrationsverket och Polismyndigheten pekar på att verkställigheten till ett flertal länder försvåras av att länderna vägrar ta emot sina egna medborgare. Detta är länder som samtidigt får bistånd från Sverige. Sverige borde, tycker jag och Moderaterna, använda alla till buds stående medel för att säkerställa att ett nej verkligen är ett nej. Detta är bakgrunden till min interpellation.
Ministerns svar är tyvärr tydligt: Regeringen är inte beredd att använda biståndet som ett sätt att sätta tryck på de länder som inte vill ta tillbaka sina medborgare. Gränspolisen säger att de inte kan göra mer och att det är upp till oss i politiken. Hur vill biståndsministern förklara för gränspolisen att man vägrar agera?