Lennart Gustavsson (V):
Jag tänker kort uppehålla mig vid diskussionen om särskolans framtid. Jag hade förmånen att medverka i den så kallade Carlbeckkommittén, som har nämnts flera gånger här. Uppdraget var att se över utbildningen för barn, ungdomar och vuxna med utvecklingsstörning. Utredningen lämnade sitt slutbetänkande i oktober 2004, Inger Davidson. Man kan konstatera att beredningsarbetet sedan inte har gått med rasande fart.
Där kan jag ge kritikerna rätt. Men min fråga i debatten om särskolan är om alla har läst utredningen. Det finns en utomordentlig sammanfattning på s. 25. Den första borgerliga reservationen kräver att särskolan ska vara kvar som egen skolform. Vad säger då kommittén? Jo, att särskolan i framtiden ska utgöras av två skolformer, nämligen grundsärskola och gymnasiesärskola.
Jag vet inte vad som är det egentliga problemet. Jag tror inte att det är att man reagerar mot resonemanget om inkluderande skola, en skola för alla. Andra gemensamma borgerliga reservationer handlar om behovet av ett tydligare regelverk för särskoleplacering, om föräldrars inflytande vid särskoleplacering, om rätten till omprövning av beslut om särskoleplacering.
Här i debatten har frågan om rättigheterna till grundläggande utbildning för vuxna med utvecklingsstörning lyfts fram. Fru talman! Jag vågar påstå att i samtliga fall kan jag inte se annat än att utredningen för ett resonemang som ligger helt i linje med vad reservanterna anför. Carlbeckkommittén föreslår en striktare bedömning av rätten till särskola och att bestämmelse om utredning inför beslut om mottagande i särskola skärps.
Kommittén föreslår också att försöksverksamheten med ökat föräldrainflytande upphör och att rätten till val av skolform införs i skollagen. Dessutom föreslås det att det i förordningsform ska ställas krav på att beslut om rätten till särskola regelbundet ska omprövas. Fru talman! Jag har full förståelse för borgerlighetens ambitioner att ordna utbildning för barn, unga och vuxna med utvecklingsstörning på bästa sätt.
Men ibland är det på sin plats att föra resonemanget, i alla fall när det rör särskolan, utifrån det senaste dokument vi har om särskolan. Det är Carlbeckkommittén. Nu pågår ett beredningsarbete. Det är bra att ni driver på, efterfrågar och kanske till och med kritiserar att det har lagts fram bara en skrivelse. Men låt oss diskutera utifrån det dokument vi faktiskt har.
Min förhoppning är att vi framöver ska ha en konstruktiv debatt om hur vi skapar en bra utbildning för barn, unga och vuxna med utvecklingsstörning. Det skulle vara hälsosamt att släppa på en del politiska låsningar. Låt oss förenkla skolformsdiskussionen - det får man göra ibland i debatten, det har jag lärt mig.
Kunskapsmålen, betygssystemen och timplanerna skiljer. Låt mig få avsluta med en fundering. Jag tror inte att vi kan svara nu, men det vore intressant om vi fick sätta oss ned och diskutera detta i en vidare bemärkelse. Ska vi fokusera på skolformerna, eller ska vi se till varje elevs behov?
Ska vi utveckla möjligheten att skapa särskilda kunskapsmål med alternativa kunskapsmål? Hur hanterar vi olika skolformer i en situation där de riktade statsbidragen faktiskt har försvunnit? Det är frågor vi behöver titta djupare på och analysera mer innan vi gräver ned oss i alltför stora skyttegravar.
Egentligen har vi alla en ambition att ordna undervisningen och utbildningen för dessa alla våra svagaste på ett så bra sätt som möjligt. Därför ska vi försöka vara så konstruktiva som möjligt. Jag yrkar bifall till förslaget i utbildningsutskottets betänkande.