Ann-Britt Åsebol (M):
För tio år sedan beslutade alliansregeringen att underteckna FN-konventionen om rättigheter för personer med funktionsnedsättning. Konventionen med tillhörande protokoll trädde i kraft 2009, och alliansregeringen presenterade en strategi för funktionshinderspolitiken som var baserad på konventionen.
Funktionshinderspolitik är en del i arbetet för ett mer jämlikt samhälle, där människors olika bakgrund eller förutsättningar inte ska avgöra möjligheten till delaktighet i samhället. I det betänkande vi nu har att ta ställning till redovisas i propositionen Nationellt mål och inriktning för funktionshinderspolitiken även ett antal åtgärder som syftar till att bidra till det nationella målet för politiken.
Det är viktigt att det i målet också finns ett tillägg som Alliansen har föreslagit om att det ska vara en mänsklig mångfald som grund. Det är också roligt att det finns en enighet i utskottet om formuleringen.
Utskottet föreslår även ett tillkännagivande till regeringen om att det behöver tas ett samlat helhetsgrepp om funktionshinderspolitiken och att regeringen ska återkomma till riksdagen enligt det beslut som har fattats tidigare i den här kammaren om valfrihet för den assistansberättigade i valet av utförare. Man ska själv få välja. Jag yrkar självfallet bifall till utskottets förslag.
Det är viktigt att vi här i Sveriges riksdag fattar nödvändiga beslut för att få sjysta villkor för dessa barn, ungdomar och vuxna så att de får leva ett liv som är så likvärdigt som möjligt med det vi andra lever. Det här är en skör grupp, som vi inte ska svika. Vi ska säkra kvalitet och förutsättningar för dessa människor att leva ett värdigt liv. Herr talman!
Alla barn, unga och vuxna ska ges förutsättningar att pröva och utveckla sin förmåga och sina kunskaper till sin fulla potential oberoende av ålder, könstillhörighet och funktionsnedsättning. Det kan till exempel gälla arbete eller studier.
När det gäller insatsen enligt LSS, som handlar om daglig verksamhet för människor i yrkesverksam ålder, beskrivs i lagens förarbeten att denna verksamhet bör ha som mål att utveckla brukarnas och deltagarnas möjligheter till ett förvärvsarbete. Personlig assistans är en frihetsreform som vi är stolta över att ha infört.
Det är en reform för ökad frihet i dess allra bästa bemärkelse. Men det finns också brister med denna reform i struktur och utformning. Det finns anledning att se över inslag i reformen för att utveckla högre kvalitet, tydlighet och fördelning av ansvar och befogenheter. Ordning och reda i välfärden är avgörande.
Det handlar i grunden om vilket synsätt man har och ur vilket perspektiv frågor om personlig assistans betraktas. Vi moderater värnar alla människors rätt till ett rörligare liv. Det ska inte vara så att en funktionsnedsättning betyder att man plötsligt ses som en del av ett kollektiv med exakt samma behov av stöd och service.
Alla som har en funktionsnedsättning ska kunna delta i samhället på så jämlika villkor som möjligt, och stödet ska finansieras gemensamt och solidariskt efter behov. Det ska dessutom vara tillgängligt för alla oavsett vilken betalningsförmåga den enskilde har eller var i landet man bor.
Vi behöver en mer flexibel arbetsmarknad, där vi ser det friska och ger förutsättningar för personer med funktionshinder att arbeta och känna sig behövda. Rättigheterna till arbete på lika villkor regleras i FN-konventionen om rättigheter för personer med funktionsnedsättning. FN har också satt upp globala mål för hållbar utveckling, som ingår i Agenda 2030-arbetet.
Ett av delmålen är att senast 2030 uppnå full och produktiv sysselsättning med anständiga arbetsvillkor för alla kvinnor och män, inklusive ungdomar och personer med funktionsnedsättning samt, självklart, lika lön för lika arbete. Utgångspunkten är att insatserna för funktionsnedsatta ska vara träffsäkra, flexibla och kostnadseffektiva.
De ska också vara enkla och tydliga och samverka väl med andra insatser. Herr talman! Regeringens direktiv till Försäkringskassan i kombination med snävare tolkning av rättspraxis har lett till att många har fått neddragen eller helt indragen assistans.
Det skapar naturligtvis en oro hos alla dem som omfattas av funktionsnedsättningar men också hos deras anhöriga. Det är i dag kommunerna som svarar för de flesta av insatserna till sina kommuninvånare. Landsting och regioner ansvarar som regel för det som handlar om rådgivning och annat personligt stöd, och Försäkringskassan ansvarar för den beviljade assistansersättningen.
Vi måste se till att det blir klart och tydligt vem som gör vad. Det får inte vara godtyckliga bedömningar som avgör om de svagaste i samhället ska få ta del av samhällsinsatser, och man ska inte falla mellan stolarna i olika bidragssystem. Här måste vi förenkla och förtydliga - allt för att ta till vara varje människas lika värde i vårt samhälle.