Bodil Ceballos (MP):
I dag är det den internationella fredsdagen. Här ute på Mynttorget fick jag, när jag kom, ett vykort och ett fredsmärke och en uppmaning att skriva på ett upprop om ett demokratikriterium i vapenexporten. Det gjorde jag redan för flera månader sedan. Jag vet inte om man kan göra det två gånger. Annars skulle jag naturligtvis göra det.
Hur som helst handlar den internationella fredsdagen om att man ska försöka få till en 24-timmars vapenvila, åtminstone den 21 september. Frågan är om man kommer att respektera den vapenvilan i Libyen, om den syriska regimen kommer att respektera vapenvilan eller alla andra regimer som nu är på krigsstigen mot sin egen befolkning. Herr talman!
Jag ska nu gå till det vi ska diskutera i dag. Det här är nu tredje gången gillt. Sanningen att säga skulle jag hellre debattera det nya Libyens framtida utveckling än att ännu en gång diskutera att sända svensk trupp till Libyen. Jag vill börja med att säga att det är glädjande att insatsen nu går mot sitt slut. Även om Gaddafitrogna styrkor inte helt och hållet släppt taget är det inte långt borta.
Miljöpartiet arbetade tillsammans med systerpartier i Europa aktivt för att FN skulle upprätta en flygförbudszon. När FN:s säkerhetsråd sedan i elfte timmen inför en stundande massaker antog Förenta nationernas säkerhetsråds resolution 1973, som slog fast att situationen i Libyen krävde ett omedelbart eldupphör och att våldet mot civila skulle upphöra, blev vi både lättade och glada.
I syfte att skydda civila bemyndigade säkerhetsrådet FN:s medlemsstater att vidta alla nödvändiga åtgärder och att upprätta en flygförbudszon över Libyen. Alla medlemsstater uppmanades att bistå när det gällde att genomföra flygförbudszonen och införandet av ett vapenembargo, enligt resolution 1970. Miljöpartiet, som är en stark anhängare av FN, ställde sig med grund i resolutionerna bakom den svenska insatsen.
Regeringen, Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet gjorde alla var för sig bedömningen att Sverige skulle svara på FN:s uppmaning att bidra till den internationella militära insatsen i Libyen för att upprätthålla flygförbudszonen över Libyen och för att skydda civila. Tre av oss ställde sig sedan även bakom den kommande förlängningen i tre månader, trots att flygförbudszonen i princip redan införts. Orsakerna till att godkänna förlängningen varierade dock.
Socialdemokraterna ville ha en bordningsstyrka för att upprätthålla vapenembargot, och Miljöpartiet ville ha ökat fokus på humanitära insatser. Herr talman! Situationen för civila var då fortfarande mycket allvarlig, inte minst för alla de flyktingar som tvingades ut på havet och som ingen brydde sig om. FN:s flyktingkommissariat var mycket bekymrat över situationen och behövde draghjälp för att förmå Nato att också intressera sig för och bistå de tusentals människor som drev omkring på Medelhavet.
Under sommaren klagade även Italien på Nato för att de inte åtog sig spaning över hav i syfte att bistå flyktingar i sjönöd. Miljöpartiet lyfte vid den förra förlängningen frågan om flyktingarna i diskussionerna med regeringen och Socialdemokraterna och fick gehör för den då. Svårare var det sedan att nå fram till Försvarsmakten, som hänvisade till att deras arbete utgår från det Nato ger dem i uppdrag att göra.
I efterhand har det visat sig att det inte finns information om de utfört någon spaning alls över havsområden. Herr talman! Det finns länder som enligt vår bedömning har agerat utanför FN-mandatet, som ju handlar om att skydda civila på båda sidor i konflikten och inte om att jaga Gaddafi och hans anhängare. Inte minst verkar general Sarkozy deltagit med liv och lust i planeringen av detta krig.
Miljöpartiet ser med stor oro på att länder tänjer FN-mandatet på det sätt som sker, eftersom det i förlängningen leder till att det blir ännu svårare att i framtida konflikter nå enighet i säkerhetsrådet om att tillämpa principen om skyldighet att skydda. För att vinna ett krig kommer vi kanske att förlora många andra. Enligt Försvarsmakten har de svenska planen stått för en mycket stor del av den spaning som sedan lett till direkta operationer.
Även om de svenska planen rapporterar till Nato, som påstår att de som organisation inte går utanför mandatet, är det svårt att tro att informationen aldrig hamnar fel och används i de operationer som tänjer eller går utanför mandatet. Herr talman! Nato vill nu förlänga insatsen i tre månader. Regeringen och Socialdemokraterna bedömer att det räcker med 30 dagar. Vår bedömning är däremot att den militära insatsen i huvudsak redan uppfyllt sitt syfte.
Situationen i Libyen är radikalt annorlunda nu när Gaddafi tvingats från makten och hotet mot civila därmed har minskat betydligt. Enligt Natos bedömning råder en relativt god säkerhetssituation i många städer och mindre samhällen, även om Gaddafitrogna styrkor är aktiva i vissa områden. Den internationella insatsen går otvetydigt mot sitt slut.
En så stor militär insats som tidigare kan därför inte längre anses skälig när så gott som hela Libyen nu är i rebellernas händer. Det har lett till att till exempel Norge tagit hem sina stridsflygplan. Miljöpartiets bedömning är att vi kan göra detsamma utan att det får större konsekvenser för den fortsatta insatsen. Det är inte heller ovanligt med rotation efter sex månader. Något annat lands spaningsplan skulle alltså kunna ta över de uppgifter som de svenska planen utför i dag.
Miljöpartiet ställer sig därför inte bakom en fortsatt förlängning. För Miljöpartiet räcker det inte med att Nato ber om fortsatt svenskt deltagande för att vi ska säga ja och amen till en förlängning, även om den är kort.
Vi anser att Sverige ska göra en självständig bedömning av insatsens olika komponenter, hur väl den överensstämmer med FN-mandatet och - för den svenska truppens del - hur innehållet i vår insats överensstämmer inte bara med de uppdrag som Nato ger utan också med de beslut vi tidigare fattat här i Sveriges riksdag. Herr talman! Vi menar vidare att det inte är uppenbart att Sverige bäst bistår det libyska folket genom att fortsätta att ställa svenska stridsflygplan till insatsens förfogande.
Vår uppfattning är precis som tidigare att det Libyen har allra mest behov av är humanitära insatser, medicin, livsmedel, vatten och sanitet och inte minst hjälp till flyktingar och alla migrantarbetare som inte har någonstans att ta vägen, och det i det korta perspektivet. I det långa och medellånga perspektivet kommer det att behövas stöd för bland annat demokratiuppbyggnad och återuppbyggnad av hela städer och samhällen i ruiner.
Sverige är av tradition en supermakt på humanitärt bistånd men en relativt liten spelare i militära sammanhang. Låt oss bygga på det för framtiden. Enligt regeringens redovisning har Sverige hittills bidragit med ca 200 miljoner kronor. Medlen har främst gått till Rödakorsrörelsen, FN-organ och andra humanitära organs arbete för att bistå med skydd, livsmedel, vatten och sanitet, sjukvård och humanitär evakuering.
Vi menar att Sverige nu i stället för militära insatser ska satsa på både humanitärt och långsiktigt bistånd, till exempel på stöd till uppbyggnaden av libyska institutioner och myndigheter. Jag yrkar avslag på propositionen.