Angelica Lundberg (SD):
Tack, statsrådet, för svaret! Jag är glad över att statsrådet delar den stora problembild som finns angående överskuldsättning. Det är inte ett enkelt problem. Precis som statsrådet säger leder detta till mångt större konsekvenser än dem man först kanske kan se. Jag skulle dock önska att regeringen och statsrådet var tydligare när det gäller utredningen och när den skulle kunna påbörjas.
Det som dock oroar mig mest är attityden hos många unga när det gäller skuldsättning. För att bli beviljad skuldsanering måste den som ansöker ha så stora skulder att han eller hon inte kan betala tillbaka pengarna inom en överskådlig tid. Av de unga som ansöker om skuldsanering får 80 procent avslag. Det innebär att de inte har tillräckligt stora skulder och förväntas själva kunna ta sig ur sin situation.
Det råder en stor okunskap om vad man ska göra när man drar på sig skulder. I stället ser många unga skuldsanering som någon form av quickfix. Den här utvecklingen riskerar att leda till att många unga blir fast i långvariga skulder. Enligt Kronofogden har många unga missuppfattat vad en skuldsanering egentligen innebär.
De kanske har en skuld på ca 30 000-40 000 kronor och tror att om man bara skickar in en ansökan till Kronofogden blir skulderna avskrivna. Men riktigt så enkelt är det naturligtvis inte. Skuldsanering ska vara en sista utväg, och det är inte och ska inte vara en enkel quickfix.
Bland unga tjejer på sociala medier betraktas det numera som coolt att ha skulder hos kreditföretagen, och jag ser ofta trådar där man hetsats till att överträffa varandra i högst skuld hos Klarna.
Den som ger sig in i debatten och lite försiktigt talar om att hon inte har några konsumtionsskulder och att man bara ska köpa sådant man har råd med blir direkt påhoppad och hånad och nedvärderande kallad präktig och duktig. Med den här attityden känns det som att vi har kommit en lång väg bort från figurerna Spara och Slösa i Lyckoslanten.
Budskapet till ungdomarna var där tydligt: Överkonsumera inte för det lönar sig inte i längden. Ett annat problem jag själv stött på är att det på många ställen inte längre går att handla för riktiga pengar. Jag ger mina barn månadspeng för att lära dem att handskas med pengar, men oftast kan de inte handla för den, utan det brukar sluta med att jag får betala med mitt kort.
Då missar man lite känslan med pengar, att se hur mycket som försvinner när man köper något och hur mycket man får tillbaka i växel och så vidare. Det här ställer till det när unga ska lära sig om ekonomi. Jag tror att det är mycket lättare att köpa sådant man egentligen inte behöver när det bara är att klicka på en knapp på telefonen. Varför spara till det man vill ha när man kan köpa på kredit och få varan direkt?
Oftast lockas man av räntefria lån och krediter där kostnaden i slutändan visar sig bli riktigt dyr. Med anledning av detta vill jag fråga statsrådet om han anser att det finns ett samband mellan den minskade användningen av fysiska pengar och ungas skuldsättning. Om han anser det, vad avser han i så fall att göra åt det?
Jag vill också fråga vad regeringen gör för att förhindra att unga personer utvecklar osunda ekonomiska vanor.