Patrik Björck (S):
Carl B Hamilton försöker blanda bort korten. Det jag frågat finansministern om är regeringens uppfattning om låglönejobben och om vi ska konkurrera med låga löner. Sedan kan jag bara upplysa Carl B Hamilton om att lönegapet mellan unga och medelålders är rekordstort i dag. Samtidigt är även ungdomsarbetslösheten rekordstor. Det är fakta. Men vi återgår till interpellationen, fru talman.
Vi har massarbetslöshet i landet. Över 400 000 människor är arbetslösa med regeringens politik. Efter att regeringen under snart två mandatperioder misslyckats med jobbpolitiken har långtidsarbetslösheten tredubblats, och ungdomsarbetslösheten är uppe på 25 procent. Det är ett fruktansvärt fiasko för regeringens arbetsmarknadspolitik och jobbpolitik. Då finns det anledning att börja ställa frågor.
Det finns också anledning, tycker jag, för finansministern och statsministern att svara på frågorna. Som jag sade i mitt förra anförande är det lite tveksamt var regeringen egentligen står i de här frågorna. Å ena sidan har man sagt att man vill ha fler låglönejobb. Å andra sidan säger finansministern nu - och jag tolkar det positivt, fru talman - att vi inte ska ha fler låglönejobb, att man tror på den svenska modellen och att det finns en konsensus om detta.
Jag tolkar finansministern på det sättet. Och det stämmer rätt bra överens med det som statsministern har sagt vid ett annat tillfälle. Det kommer motstridiga uppgifter. Statsministern har på samma sätt som finansministern sagt att lönekostnaderna inte är rätt medicin för att lösa ungdomsarbetslösheten. "Jag tror helt enkelt inte på den här idén med att sänka löner.
I så fall så borde vi redan ha sett detta eftersom vi kraftigt har sänkt kostnaderna" - för ungdomar - säger statsministern. Där dömer han inte bara ut hela låglönepolitiken utan även sin egen politik som ett medel för att klara av ungdomsarbetslösheten.
Komplikationen med att regeringen har dubbla uppfattningar i frågan är att det blir svårt att föra en rimlig och vettig debatt. Men nu konstaterar vi att finansministern har satt ned foten efter att tidigare ha varit väldigt tveksam om vad han ska tycka. Han talar om konsensus och den svenska modellen. Vi ska inte konkurrera med låga löner, säger han.
Men då uppstår nästa komplikation. Finanspolitiska rådet har år efter år vid flera tillfällen kritiserat regeringen för det som jag kritiserar regeringen för: att man inte är tydlig om vad man egentligen tycker.
Finanspolitiska rådet skriver i sin rapport 2011: "Vi har kritiserat regeringen för att den inte på ett tillfredsställande sätt förklarat att jobbskatteavdraget och sänkningen av arbetslöshetsersättningen främst påverkar sysselsättningen genom att hålla tillbaka lönerna." Regeringens eget expertorgan skriver att regeringens politik går ut på att sänka lönerna. Finansministern säger han att han inte alls vill det. Då har vi, fru talman, en finansminister som för en politik som han egentligen inte tror på.
Och då är det inte så konstigt om politiken misslyckas. Det är ganska givet. Man kan dessutom läsa vad finansministern själv skrev i vårpropositionen 2011: Reformen inom arbetslöshetsförsäkringen och jobbskatteavdraget har syftat till att förbättra lönebildningen. Då uppstår den intressanta frågan: Hur ska jag tolka detta?
Menar finansministern att jobbskatteavdraget och arbetslöshetsförsäkringen förbättrar lönebildningen så till vida att det dämpar lönerna, som Finanspolitiska rådet säger, eller är det kanske precis tvärtom, att finansministern menar att det på något sätt ökar lönerna? Det skulle jag vilja ha svar på.