Stefan Attefall (KD):
Jag vill upprepa att den här diskussionen handlar om att få en bra och ändamålsenlig service till medborgarna. En annan del av diskussionen handlar om den statliga närvaron runt om i Sverige; det är inte alltid samma sak. Till detta ska vi också lägga kostnadsaspekterna. Hur mycket är vi beredda att betala för att statlig närvaro ska finnas överallt?
Vi har haft en diskussion som har handlat om att man tycker att staten borde finnas överallt med sin verksamhet. Ett sätt att försöka möta det är att vara tillgänglig via samverkan och servicekontor. Det har skett en utveckling som vi försöker driva på. Om vi inte hade gjort det hade staten inte varit närvarande på de orter där man finns i dag. Det sker förbättringar på många ställen. Ronneby är ett exempel. Tidigare hade Försäkringskassans kontor där öppet kl.
10-15 en dag i veckan. Skatteverket hade ingen närvaro. I oktober 2010 öppnades ett servicekontor som har öppet fem dagar i veckan mellan kl. 10 och 16 med tillgång till båda myndigheternas fulla utbud. Det är ett exempel där servicekontor och olika åtgärder har förbättrat den statliga närvaron och det statliga engagemanget. I Strömsund erbjöd Försäkringskassan tidigare inte någon service.
Nu finns man på plats fem dagar i veckan. Skatteverket skulle ha haft svårt att upprätthålla service på egen hand. Det är två exempel på att bilden inte är så entydig som Lena Olsson säger. Jag håller med om att vi behöver jobba mer med frågorna. Vi jobbar med frågorna. Jag är personligen mycket engagerad i att vi ska skapa en bra närvaro där det är rimligt. Det viktigaste är att servicen når medborgarna.
Det måste vara det primära, inte exakt hur många anställda det är och var de befinner sig. Det är servicen till medborgarna som måste stå i fokus, självklart på så sätt att vi finns på så många ställen att man får den fysiska närvaron. Sluta med stuprörstänkandet, sade Lena Olsson. Jag håller med om det. Det finns ett sådant problem i hela vårt samhälle. Det gäller inte bara statlig verksamhet. Det gäller även i många andra sammanhang.
Vi måste jobba konsekvent för att försöka minska det. På grund av den organisationsform vi har med självständiga statliga myndigheter jobbar de lätt i var sitt spår. Med det utredningsarbete som Lars Högdahl har gjort, det beredningsarbete som pågår i Regeringskansliet och de initiativ som är på gång där försöker vi skapa så mycket statlig närvaro som möjligt för att tillhandahålla en god service.
En annan aspekt som vi glömmer bort i sammanhanget är att vi måste utveckla samarbetet med kommunerna. Här finns också mer att göra. Både kommunerna och staten får lägga manken till för att utveckla det samarbetet. Att man ibland koncentrerar handläggningen till större kontor och större orter kan bero på att man vill ha hög rättssäkerhet och att man vill ha hög kvalitet på handläggningen.
Man behöver då finnas på orter där det finns tillgång till arbetskraft och kompetens. Det är svårt att veta vilken som är den rimliga avvägningen när det gäller att finnas på så många ställen som möjligt samtidigt som man har den kritiska massan för kvalitet i handläggningen. Det pågår diskussioner på många myndigheter om hur man ska utveckla det på bästa sätt.
Det finns säkert anledning att föra en diskussion med berörda myndigheter och en diskussion om servicekontor. Det finns många aspekter som man inte får förenkla så mycket som jag tycker att Lena Olsson ibland gör.