Jan Björklund (L):
Jag delar Eva Johnssons beskrivning av situationen i skolan och den oro som Eva Johnsson ger uttryck för när det gäller mobbning som är bland det värsta som människor kan utsätta varandra för. Sanningen är att mobbning inte bara existerar bland barn och ungdomar i skolan, utan den existerar också i vuxenvärlden. Det är mycket allvarligt även där.
Det känns dock extra allvarligt för barn och ungdomar som ju inte har något val eftersom de har skolplikt och måste vara i skolan. Under sin uppväxt tvingas de dag efter dag att gå till en miljö där de bara känner sig rädda och kränkta. På ett sätt är svensk skola bättre i dag än förr på att upptäcka och förebygga mobbning.
Det finns en mycket större medvetenhet i dag om vi till exempel jämför med den tid när vi själva gick i skolan för olika många årtionden sedan. I dag är man mycket bättre på att upptäcka och förebygga mobbning, men man är inte tillräckligt bra. Alla skolor tvingas i dag att ha särskilda antimobbningsplaner där man redovisar hur man jobbar med frågorna. Samtidigt ska vi vara medvetna om att ett krav på en skriftlig plan minsann inte alltid är lösningen.
Blir den en hyllvärmare har den inte åstadkommit så mycket. Runt om i svenskt skolväsende finns det också många egenhändigt hopsnickrade metoder för hur man ska möta, upptäcka och förebygga mobbning. Under min tid som borgarråd här i Stockholm mötte jag en rad olika idéer och modeller som man jobbade aktivt med ute på skolor.
Farstametoden är ett exempel där ett antal lärare och kuratorer jobbade på ett visst sätt. Jag tycker att det är ett problem att vi har en uppsjö av metoder men rätt liten koll på vilka som är framgångsrika. Det är en av orsakerna till att vi gör ganska stora satsningar.
När vi nu från regeringens sida satsar 40 miljoner på fyra år på att forska kring metoder mot mobbning är det just för att vi vill kunna klarlägga vilka av dessa metoder som når framgång. Vi vill klarlägga med vilka metoder man upptäcker och förebygger mobbning och kan lösa mobbningsproblem som uppstår i en klass. Vilka metoder fungerar och vilka gör det inte?
Vi har en uppsjö av metoder, men vi har rätt liten koll på vad som fungerar. Den kollen ska vi skaffa oss. Så snart vi vet vilka metoder som funkar ska de börja spridas kunskapsmässigt ute bland personalen i svenskt skolväsende. Det tror jag är viktigt. Jag har inget emot om man på skolor kallar någon lektionstimme för livskunskap eller något annat. Samtidigt tror jag att värdegrunden inte går att institutionalisera i skolan.
Man kan inte säga: Nu ska vi ha värdegrund en timme i veckan. Min uppfattning är att värdegrunden ska prägla hela skolans arbete, de vuxnas förhållningssätt och lärarnas förhållningssätt. Det handlar om allt från att säga ifrån på skarpen när en grabb kallar en tjej för något grovt könsord till att bemöta och förebygga mobbning.
I läroplanens mening är värdegrunden många vackra ord. Ute i verkligheten i skolorna handlar detta om de dagliga relationerna människor emellan som ska präglas av de värdeladdade orden som vi har i vår läroplan. Men vi ska nog akta oss för att institutionalisera den eller lägga allt för stor vikt vid ord och planer. Det viktiga är att den dagliga verksamheten ute i skolorna faktiskt genomsyras av respekt för varandra.