KBLab/rixvox huggingface dataset:
Fredrik Reinfeldt (M):
Återigen vill jag säga att det mer var ett sätt att åskådliggöra hur jag tror att situationen i sin helhet hade uppfattats om Ulrica Schenström hade kommit dit och inte en betygssättning av KU eller KU:s roll i den svenska konstitutionen.
Till den delen har jag, och det har jag också gjort för konstitutionsutskottet, sorterat ut vad som för mig var avsikten med den beskrivningen. Jag vill påpeka att det inte var jag som förde in min företrädare i diskussionen. Det gjorde nu Bosse Ringholm.
Om jag förstår beskrivningen här skulle alltså socialdemokratin i alla sammanhang ha säkerställt på alla sätt att KU:s arbete skulle underlättas och hållit i högt försvar KU:s roll i den svenska demokratin, och det skulle jag på något sätt göra annorlunda.
Det är bara det att Göran Persson hade ett sätt beskriva KU där han buntade ihop JO, JK och KU och beskrev det som förkortningar som han kände sig mycket distanserad till och huvudsakligen ansåg ägnade sig åt politiska kampanjer.
Det var en mer direkt sammanfattning och utskåpning av även andra institutioner som inte låg i närheten av mitt försök att mer beskriva vad som kan vara den kringliggande känslan runt en KU-hantering. Referenserna till Lars Danielsson och tsunamikatastrofen bör man kanske också vara försiktig med. Det är av det enkla skälet att tsunamikatastrofen påverkade väldigt många människor.
Det var en katastrof som byggde på en naturkatastrof men där det också på många sätt fanns en känsla av senfärdighet. Det fanns dessutom en vilja att peka på varandra som direkt drog in Lars Danielsson i en diskussion om huruvida han eller någon annan hade utfört vissa typer av telefonsamtal. Vad var skillnaden, Peter Hultqvist?
Kan Peter Hultqvist nämna någon socialdemokrat som avgick och tog på sig ansvaret för de tillkortakommanden som fanns vid tsunamikatastrofen? Det är vad som nu har skett. Här sker ett tillkortakommande, och en person tar sitt ansvar och får avgå. Det var vad som saknades.
Därför blir inte jämförelsen så väldigt lyckad. Just den här viljan att inte ta på sig ansvaret och dra konsekvenser präglade entydigt den hanteringen och var en grund för irritationen och kritiken.
Fredrik Reinfeldt (M):
Egentligen är det bara en synpunkt som är viktig att komma ihåg. Det är att konstitutionsutskottets granskning riktas mot statsråd. Statsråd har att infinna sig om KU kallar till granskning. Det finns inte samma typ av regel med lagstöd när det gäller medborgare eller andra än statsråd.
Sedan kan man diskutera vilken typ av praxis som ska utformas, men det måste också bygga på att man i konstitutionsutskottet visar ömsesidig respekt och hänsynstagande så att det verkligen blir en granskning som riktas mot statsråd.
KU ska inte ge känslan av att vara någon sorts i nationen inrättad domstol där medborgare och andra typer av medarbetare ställs in och får stå till svars för saker som inte kopplas till enskilda statsråd. Det är en diskussion som ibland har förts och som bör föras. Man kan i alla fall landa i den Peter Hultqvistska slutsatsen och anse att de som kallas rimligen bör infinna sig.
Men jag vill bara korrekt påpeka att regelsystemet inte ser ut så. På det sättet har vi gjort åtskillnad på statsråd och andra när regelsystemet för konstitutionsutskottet har utformats.
Fredrik Reinfeldt (M):
Bosse Ringholm har frågat mig om jag kan redovisa för riksdagen vilken typ av interpellationer jag anser ska besvaras av statsministern. Det kan vara värt att påminna om de svar som vid liknande frågor tidigare avgetts i denna kammare. Riksdagens arbete med att granska regeringen och dess arbete är en viktig del i vårt parlamentariska styrelseskick. Därför är det för mig som statsminister självklart att från regeringens sida underlätta och möjliggöra denna granskningsprocess. Det är därför naturligt för alla regeringens ledamöter att delta vid såväl frågestunder och återrapporteringar som interpellationsdebatter.
Till detta kommer konstitutionsutskottets viktiga arbete och möjligheten att ställa skriftliga frågor. Som statsminister sätter jag stort värde på dialogen med riksdagens ledamöter vid statsministerns frågestund, som regelbundet hålls i kammaren.
Låt mig därför konstatera att det inte har saknats möjligheter att framställa frågor eller att ta debatten med mig såväl vid frågestunder som under de omfattande utfrågningar som jag varit med om i EU-nämnden inför Europeiska rådets möten och, som i dag, vid återrapporteringar eller vid den granskning som jag är underställd i konstitutionsutskottet. Det är fortsatt regeringens mening att en aktiv dialog mellan riksdag och regering även framgent förblir en viktig del i vårt arbete. Interpellationsinstrumentet är en del i den dialogen.
Att på förhand peka ut vilka interpellationer som kommer att besvaras av statsministern eller andra statsråd låter sig däremot av naturliga skäl inte göras. Det måste avgöras från fall till fall. Låt mig avsluta med att göra interpellanten uppmärksam på hur regeringens arbete är organiserat. Regeringen svarar gemensamt för den förda politiken. Därför är det inte avgörande vilket statsråd som besvarar en interpellation. Regeringen står gemensamt bakom fattade beslut och gemensamt bakom de svar som ges på interpellationer.
Fredrik Reinfeldt (M):
Jag brukar säga att en fördel - det finns många fler - med att socialdemokratin hamnar i opposition är att de upptäcker riksdagen. De upptäcker att riksdagen finns och att det behövs utrymme för debatter och dialog av olika slag. Och så tänker de: Hoppas att ingen minns hur det var under vår tid. Hoppas att det inte finns någon kvar som kan vittna om hur vi betedde oss i regering och hur vi har sett på olika debattinstrument.
Den långa recensionen av statsministerns frågestund kan jag reflektera över med mitt ansvar som dåvarande gruppledare som satt i förhandlingarna med Socialdemokraterna kring hur statsministerns frågestund skulle utformas. De invändningar Bosse Ringholm har framfört om att det är kort om tid och att det är svårt att återkomma till flera frågor var på pricken det som de borgerliga företrädarna sade inför en helt ointresserad socialdemokratisk majoritetsföreträdare.
Detta, menade man, var det instrument som skulle tillföra möjligheten att ställa frågor till statsministern, eftersom vi ju alla kunde konstatera att Göran Persson inte svarade på interpellationer. Jag har återgivit hur det har legat till i historien. Hela grunden för Bosse Ringholms argumentering blir: Hoppas ingen minns. Hoppas ingen kollar hur det var.
Hoppas framför allt att ingen hittar den centrala roll som Bosse Ringholm - hör och häpna - har haft i hanteringen av hur man undgår den typ av debatt som nu Bosse Ringholm efterlyser, väl i opposition, väl i den roll han nu har. Skälet till att jag har lite svårt att ta det på allvar är att jag vet när det är hyckleri som står på dagordningen. Detta är hyckleri. Det må väl vara på det viset. Det är också ett sätt att försöka blanda in en lång rad andra frågor som det finns forum för.
Jag har just suttit en dryg timme i EU-nämnden med möjligheter för socialdemokratiska närvarande ledamöter att ställa frågor, precis som det var inför Europeiska rådet. Jag deltar i statsministerns frågestund. Jag deltar i partiledardebatter. Jag deltar aktivt i samhällsdebatten. Det Bosse Ringholm frågar efter är inte det interpellationsinstrument som ser ut som det riksdagen har och som är stadgat i regeringsformen. Bosse Ringholm vill inte acceptera att det i grunden är ett uttryck för vad regeringen tycker.
Bosse Ringholm tycker att det ska vara ett individuellt instrument för att socialdemokratin ska hävda att det finns sprickor i den borgerliga allianspolitiken. Sanningen är att vi har en väl samspelt alliansregering som är samlad kring politiken i en utsträckning som är historisk och som retar socialdemokratin som gör återkommande försök att hävda att så inte är fallet. Det kan man naturligtvis föra en debatt kring, men det lämpar sig inte för att försöka sänka vad ett interpellationsinstrument är för något.
Det är det som var grunden för alla svar, inte minst de Bosse Ringholm själv, Pär Nuder och andra har återgivit, nämligen att det är ett uttryck för vad som är regeringens politik. Det är därför det spelar mindre roll vilket enskilt statsråd som levererar svaret.
Fredrik Reinfeldt (M):
Det här är den typ av debatter som man vill gå tillbaka till när man har lämnat politiken för att påminna sig om hur det ibland har varit. Jag skulle till och med kunna ha högläsning för barnbarnen för att försöka få dem att förstå hur komisk politiken är ibland. Anklagelsen är att jag inte svarar på interpellationer när jag svarar på en interpellation. I denna interpellationsdebatt, som handlar om att man ska sköta interpellationsinstrumentet, förs in helt andra frågor som inte har med interpellationen att göra.
När jag bevisar att interpellanten själv har haft en mycket aktiv roll i att göra på precis det sätt han nu anklagar andra för att felaktigt använda vill han inte kommentera det. Säger man att socialdemokratin anklagar en för att riva upp sprickor i regeringen hävdar han att jag har slagit fast att det finns sprickor i regeringen. Det är egentligen bara Bosse Ringholm som kan hålla på så här. Jag tror att jag ska förorda högläsning ur de här debatterna.
Det blir på något sätt till slut så roligt att de måste sparas bara av det skälet. Av den anledningen får vi väl tacka för att det finns stenografer så att det finns möjlighet att gå tillbaka och i framtiden följa hur debatterna ibland har nått nya, höga höjder, som den har gjort i dag.
Fredrik Reinfeldt (M):
Luciano Astudillo har frågat mig hur jag kommer att förhålla mig till Sverigedemokraterna och om Moderaterna som parti kommer att göra sig beroende av Sverigedemokraterna vid ett regeringsbildande. Att föra spekulationer utifrån att Sverigedemokraterna sitter i riksdagen gynnar endast Sverigedemokraterna. Det finns därför inget skäl till att föra en sådan diskussion. Sverigedemokraterna är ett parti som försöker profitera på problem som vissa människor upplever finns i samhället. Sverigedemokraterna ger uttryck för en människosyn som jag inte vill ska få fotfäste i svensk politik.
De värderingar Sverigedemokraterna står för och de värderingar jag står för är oförenliga. Jag och Moderaterna kommer att med kraft verka för att de värderingar som Sverigedemokraterna står för inte ska få en ökad representation i Sverige. Jag och Moderaterna kommer att fortsätta att angripa de samhällsproblem som Sverigedemokraterna försöker dra nytta av. Jag och Moderaterna söker stöd för en fortsatt majoritetsregering med partierna i Allians för Sverige. Detta är de tre besked som vi kommer att vara fortsatt tydliga med.
De partier som söker andra parlamentariska lösningar, som inte före valet vill ge besked om sin politik, vilka de vill regera med, eller som önskar regera i minoritet är däremot svaret på Astudillos fråga skyldiga.
Fredrik Reinfeldt (M):
Jag utgår alltid från att man har en ärlig avsikt med en interpellation. Jag tror att Luciano Astudillo har haft det. Han tror att ett svar på en fråga gällande förmodad uppställning i riksdagen under nästa mandatperiod ska lösa ut frågan och få den åt sidan. Det tycker jag är en felaktig ingång. Jag är helt övertygad om att detta är ett växande fenomen som inte är kopplat till hur matematiken bland de här stolarna ser ut utan till de väsentliga samhällsproblem som det reflekterar.
Inte så mycket Luciano Astudillo, men en del av hans partivänner, har försökt att göra det klassiska att leda in en del annat som är klassiska vänster-höger-frågor och på det sättet försöka misstänkliggöra mig kopplat till en lång rad länkar till den här frågan. Luciano Astudillo säger att han ska jaga mig med frågan. Jag tycker att ni ska tänka på vem som egentligen vinner mest på det. Jag är ganska säker på att jag vet svaret.
Jag tror att ni ger utrymme åt krafter ni inte vill ge utrymme åt. Jag har varit ganska tydlig när det gäller värdegrunden, hur jag ser på regeringsalternativ och hur mitt parti har reagerat på det valresultat vi fick 2006. Vi darrar inte på någon manschett. Jag är inte otydlig. Jag kan inte säga att jag inte har varit tydlig med min avsikt eller i min syn på Sverigedemokraterna. Det ni gör är att ni leker med tänkta valresultat. Ni har ingen aning om vilket valresultat vi får 2010. Vi kanske får in något annat parti.
Vi kanske får nya partier som får 35 procent av väljarna. Vad vet vi om detta? Vi har ingen aning. Vi förutser tänkta lägen, och utifrån det försöker vi misstänkliggöra varandra. Därute uppfattas det som att eliterna står och pratar om småsaker och inte förhåller sig till verkliga samhällsproblem. Men det lovar jag att göra. Jag lovar att fortsatt vara mycket tydlig i att rätta till de samhällsproblem som dessa krafter profiterar på.
Det har jag möjlighet att göra - det har jag ansvar för - och det tänker jag fortsätta att göra.
Fredrik Reinfeldt (M):
Mikael Damberg har frågat mig varför jag endast har svarat på en skriftlig fråga och ingen interpellation under den senaste mandatperioden. Vidare har Mikael Damberg frågat mig om jag vill etablera en ny praxis genom att inte besvara skriftliga frågor eller delta i interpellationsdebatter i riksdagen. Det är inte första gången jag besvarar denna typ av interpellation. Jag har deltagit i interpellationsdebatter. Jag har också svarat på skriftliga frågor. Jag har ingen avsikt att sluta med detta. Riksdagens arbete med att granska regeringen och dess arbete är en viktig del i vårt parlamentariska styrelseskick.
Riksdagens kontrollmakt kan utövas på flera sätt. Några exempel är konstitutionsutskottets granskning, de olika frågeinstituten frågor och interpellationer, muntliga frågestunder samt statsministerns frågestund. Det finns således många tillfällen för riksdagens ledamöter att ställa frågor och granska statsministerns och övriga statsråds tjänsteutövning. Det är för mig som statsminister självklart att vi från regeringens sida ska bidra till att underlätta och möjliggöra denna granskningsprocess.
Regeringen fungerar så att den svarar gemensamt och kollektivt för politiken. Som jag och andra framfört vid tidigare debatter i detta ämne är det inte avgörande vilket statsråd som svarar på en viss interpellation eller en viss fråga. Det svar på en fråga eller en interpellation ett statsråd ger i denna kammare, och då oavsett vilket statsråd det är, ska dessförinnan beredas inom Regeringskansliet - detta för att svaret ska återspegla regeringens uppfattning. Jag hoppas att det är ett tillräckligt svar för Mikael Damberg.
Om inte kan det vara värt att påminna om att en av grundprinciperna för parlamentarismen är att regeringen svarar gemensamt för den förda politiken.
Fredrik Reinfeldt (M):
Jag vill återigen understryka att jag har givit just det beskedet, och det gäller i alla sammanhang. Jag har alltid förtroende för alla mina statsråd tills annat meddelas. Det finns andra instrument. Låt mig bara konstatera att Mikael Damberg inte en enda sekund, inte med en enda mening och inte i en enda del av sina anföranden berörde sin egen roll i statsrådsberedningen eller hur det var under Göran Persson.
Jag tolkar det som ett tyst medgivande att det inte har funnits någon gammal praxis som har följts av en ny praxis. Det har snarare funnits ett mycket konsekvent beteende. Vi behöver kanske inte kalla det en Nuderdoktrin, men det är samma typ av hantering av interpellationsinstitutet nu som det har varit tidigare.
Anne Ludvigsson (S):
Det blir en intressant eftermiddag här i kammaren i dag, där kulturen står i fokus för debatten. Jag vill börja med att tacka kulturministern för svaret på min interpellation. Vid ett flertal tillfällen har kulturministern sagt sig vilja åstadkomma förbättrade möjligheter för kulturutövare och möjlighet att leva på sitt skapande. Det här är bra, och det är vällovligt.
Jag har förhoppningar och också förväntningar att det här följs av politisk handling. Konstnärer är en grupp i samhället som har det ganska knepigt. Det är i och för sig inget nytt. Men tvärtemot vad ministern uttalat så verkar ju tumskruvarna för kulturarbetare som grupp skruvas åt genom den politik som regeringen för.
Flera av de beslut som tagits försämrar för kulturarbetarna, och det gäller naturligtvis även för konstnärerna. Min interpellation handlar om konstnärers ersättning vid utställningsuppdrag, vilka initiativ ministern tänker ta för att konstnärerna ska få en skälig ersättning för utfört arbete och när vi kan förvänta oss det här nya avtalet.
Och som sagt: På min fråga har jag fått svaret att regeringen har gett Kulturrådet förlängt förhandlingsmandat, och senast den 15 september ska man återkomma. Det är bra att det kommer ett beslut i den här frågan. Det har dragit ut länge på tiden ändå.
Jag förväntar mig att regeringen agerar snabbt efter den 15 september, när man har fått ett förslag. Jag vill fråga kulturministern om regeringen i förhandlingsmandatet har skickat med några signaler om en viljeinriktning vad gäller det nya avtalet. Då kommer jag också in på den andra frågan i min interpellation, nämligen den om skälig ersättning vid medverkan i utställningsuppdrag.
Den frågan berör inte ministern i svaret. Så herr talman, om kulturministern menar allvar med att konstnärer ska basera sin försörjning på ersättning för utfört arbete vill jag gärna ha ministerns syn på det. Jag anser också att staten har ett ansvar för att gå i bräschen för det här avtalet genom att det gäller statligt finansierade verksamheter vid våra kulturinstitutioner.
Nu ställer jag min fråga här i kammaren i stället: Vilka initiativ tänker ministern ta och vilka ambitioner har ministern för att Sveriges konstnärer ska få en rimlig ersättning för det jobb som man utför, till exempel i samband med utställningsuppdrag vid statliga institutioner?
Anne Ludvigsson (S):
Jag tackar för svaret. Jag har förstått att det är ett fritt förhandlingsmandat, och vi ska inte föregå förhandlingen. Jag återkommer dock till frågan om kulturministerns syn på att konstnärer ska ha rimlig ersättning för det jobb de utfört.
Konstnärer har i de allra flesta fall akademisk utbildning, men på arbetsmarknaden finns det inte några arbetsrättsliga regler för det. Våra trygghetssystem är inte anpassade för konstnärliga utövare, vilket gör det än viktigare att titta på just den del som gäller ersättning för utställningsuppdrag. Kulturutskottet har besökt Klys, och där ingår också Konstnärernas Riksorganisation, KRO.
De har i dagarna lämnat en intressant rapport - åtminstone har jag fått ta del av den - som jag kan rekommendera för läsning. Rapporten handlar om konstnärernas ekonomiska situation i anslutning till utställningar av deras verk. Jag anser att det måste vara rimligt att konstnären vid ett sådant utställningsuppdrag får ersättning utifrån det arbete som fordras.
Vi vet att det krävs arbete före, under och efter en utställning. Kostnaderna för material, resor och en rad andra saker kräver ett rimligt arvode.
Att lösa den situationen ekonomiskt är en kulturpolitisk fråga, tycker jag, men i grunden handlar det också om arbetsrättsliga principer och ersättning för utfört arbete.
Det är därför viktigt att även få till stånd en attitydförändring om konstnärers ersättning - synen är många gånger att det kan de väl göra ändå. Konstnärerna hamnar i en svår situation vare sig de får uppdraget eller inte. Får de uppdraget måste de gå med på låga ersättningar.
De säljer sig egentligen alldeles för billigt, men de gör det under galgen. Konstnärernas ställning måste också stärkas genom att båda sidor blir proffsigare på att skriva avtal. Det är viktigt. Här bör staten gå före just genom det avtal som nu ska förhandlas fram.
Jag återkommer därför till frågan om vilken ambition kulturministern har när det gäller konstnärers ersättning för utfört arbete. Har kulturministern några ambitioner på det området?
Anne Ludvigsson (S):
Jag tror att vi är eniga om att många olika delar i samhället påverkar konstnärernas möjligheter att verka och få rimlig lön. Kulturministern säger att det ska komma olika förslag, och dem väntar vi på. Vi väntar och vi väntar. Förmodligen kommer det något.
När det gäller avtalet sägs i svaret att det ska förhandlas fram inom ramen för anslagna medel. Museerna, till exempel, har en svår ekonomisk situation, och den har blivit än svårare efter den borgerliga regeringens olika beslut.
Konstnärerna har det svårt på arbetsmarknaden på grund av de förändringar som gjorts i a-kassan, genom att man minskat bidragen till konstnärlig gestaltning och så vidare. Det finns inga satsningar på konstnärslöner i budgeten för 2007, och inte heller längre fram. Där har vi socialdemokrater andra siffror.
Hur ser ministern på det faktum att avtalet ska förhandlas inom ram? Kan det försvåra förhandlingarna om man tar sin utgångspunkt i att institutionerna ska ersätta konstnärerna för det arbete som utförs utifrån den ekonomi och den budget de har? Tycker ministern att det är rimligt, att det är bra?
Har ministern några förhoppningar om att konstnärer ska kunna leva på sin lön, eller behöver det skjutas till mer medel till exempel i form av konstnärslöner? Nog anser väl ministern att det är rimligt att konstnärer ersätts för sina prestationer?
Anne Ludvigsson (S):
Förut diskuterade vi, och jag sade att jag väntar och väntar. Kulturministern tyckte att jag kunde ha lite tålamod. Men, som sagt, vissa beslut kommer snabbt. Vi har sett att det ofta är de som får negativ inverkan.
Jag har en kulturinstitution, en länsteater hemma i Östergötland, som har drabbats av att under innevarande budgetår 2007 få beskedet att man får över 2 miljoner i minskat bidrag. Det gör det hela väldigt komplicerat. Man har skrivit avtal, man har ingångna avtal med skådespelare och andra, och man har planerat sin verksamhet.
Det enda man har att göra är att få ett underskott 2007. Då är min fråga: Vad kan man förvänta sig inför 2008? Är det fortsatta snabba besked när det gäller vissa delar? Är det förändringar i kulturpolitiken med kort varsel som man har att förhålla sig till på våra kulturinstitutioner runt om i landet?
Förut pratade vi om konstnärernas villkor och ersättningar. Det här drabbar kulturarbetarna i hela landet på sikt genom att man får färre möjligheter till arbetstillfällen. Det är oroande, och det är allvarligt, tycker jag, för kulturlivet som helhet i samhället. Det ger dåliga signaler.
Jag hoppas att kulturministern kan få mig att tänka lite annorlunda och tänka positivt.
Anne Ludvigsson (S):
Som jag sade tidigare: Förändringar måste man räkna med. Men är det rimligt att man under innevarande budgetår ska få sådana här besked om att man får minskat bidrag? Det tycker jag är nästan på gränsen till oansvarigt. Vi vet dessutom att detta har drabbat institutionerna väldigt orättvist.
Man förstår inte hur kulturministern tänker, och det gör inte jag heller. Men det är som sagt regeringen och kulturministern som nu har ansvar för de här frågorna. Jag ska göra allt för att försöka hitta något positivt i detta.
Vi får väl vänta lite och se, så kanske det till budgetåret 2008 kommer en rad positiva besked.