Mikael Cederbratt (M):
Jag ska börja med att yrka bifall till utskottets förslag. Även om jag formellt inte kan göra det å de övriga allianspartiernas vägnar vet jag att de också skulle ha yrkat bifall till förslaget om de hade deltagit i debatten. Detta är kanske inte världens mest spännande betänkande, men det berör en av de mest centrala delarna av EU:s gemensamma migrationspolitik. Låt mig först sätta in detta i ett lite större perspektiv.
Enligt UNHCR var 65 miljoner människor på flykt 2016. För att ge en bild av omfattningen har Storbritannien, Frankrike och Thailand var för sig 65 miljoner invånare. Det är alltså som om hela Frankrikes befolkning skulle vara på flykt. I kontrast till detta tog EU emot 1,3 miljoner, vilket motsvarar Estlands befolkning.
År 2016 tog Sverige emot 29 000 asylsökande. Dessa siffror får mig att dra två slutsatser. Den ena är att vid en jämförelse av antalet asylsökande till Sverige åren 2015 kontra 2016, med 163 000 respektive 29 000, kan jag konstatera att de åtgärder som Sverige införde med gränskontroll och transportöransvar visar att vi i det korta perspektivet bara kan lita på oss själva.
I avvaktan på att EU axlar migrationsrollen ordentligt tror jag att det temporärt bästa skulle vara att återvända till den 1 maj 1958 och den nordiska passunionen. Då upphörde den interna passkontrollen inom Norden, och man uppehöll en gemensam nordisk gränskontroll vid Nordens yttre gräns.
Men i det längre perspektivet och när vi ser flyktingsituationen i världen är det långsiktigt enbart EU som har storheten att kunna hantera flyktingströmmarna på sikt. Låt oss efter denna utvikning återvända mer konkret till dagens betänkande. Dublinförordningen har två huvudfunktioner. Den mest uppenbara och mest diskuterade är hur vi fördelar de asylsökande mellan medlemsstaterna, alltså vilken stat som har ansvaret för att bedöma behovet av skydd.
Det är det land som tagit störst del av den asylsökandes inresa eller, enklare uttryckt, det land inom EU som den asylsökande först anlände till. I detta första land ska den asylsökande registreras, och då har det landet ansvaret för asylutredningen. Den andra funktionen är den andra sidan av statens ansvar: att utföra en asylutredning. Det är den asylsökandes rätt att få sin sak prövad.
En asylsökande ska inte riskera att skickas fram och tillbaka mellan två länder som pekar finger åt varandra och säger: Det är ni som har ansvaret. Dublinförordningen, som bland annat bygger på registrering i första EU-land, har fungerat dåligt. Vi i Alliansen har drivit på för att få fram en omfördelningsmekanism, alltså en omfördelning som automatiskt träder i kraft utan särskilda politiska beslut.
Detta ska ses i ljuset av det politiska beslutet att omfördela 160 000 efter flyktingkrisen 2015 och där det fram till februari i år enbart har omfördelats 12 000 av de 160 000. En automatisk mekanism är alltså att föredra framför enskilda politiska beslut. En automatisk mekanism ska kompletteras av att det ska kosta att inte sköta sig.
Följer man inte EU:s regler ska det få ekonomiska följder. I denna fråga skjuter vi regeringen framför oss. Nu långsamt börjar regeringen driva denna linje i förhandlingarna. Det är denna omfördelningsmekanism som förorsakat totalstopp i förhandlingarna om Dublinförordningen. Det finns propåer om att den nuvarande förordningen snart kommer att förändras. Varför då göra små justeringar i den nuvarande, alltså yrka avslag på propositionen?
Frågan är relevant, men med hänsyn till att förhandlingarna avseende Dublinförordningen gått i stå tror jag att det kommer att dröja. Den förändring som föreslås handlar om att få bättre rättssäkerhet men också om att behålla effektiviteten i verkställigheten av Dublinförordningen.
Medlemsstaterna hade tre alternativ att välja på, och betänkandet föreslår det som är mest likt den praxis som redan råder i Sverige.