KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Lillemets (MP):
Valter Mutt har redan sagt mycket av det jag hade tänkt säga om att utreda och diskutera förutsättningslöst, att vara öppen för att tänka nytt när det behövs. Det var också det jag var ute efter i fråga om den demokratiska styrningen av Riksbanken.
Naturligtvis finns det ett riksbanksfullmäktige, men om situationen ändrar sig och vi finner att klimatfrågan eller ojämlikheten för tillfället är det allra viktigaste, kan vi då använda ränteverktyget för att styra? Man skulle kunna ställa sig den frågan. Behöver vi kanske öka möjligheterna?
Det är återigen en förutsättningslös, prestigelös fråga som jag tycker förtjänar att tänkas på och diskuteras av flera än mig, som inte är någon fackkunnig person på det här området. Men jag vill i alla fall lyfta frågan. Jag tänkte också ta mig en frihet, när vi nu talar om banksektorn. Vi har ett oligopol av stora, privata banker i Sverige, och det är ett problem över hela världen med banker som är för stora för att misslyckas, too big to fail.
Det är en diskussion i bland annat Storbritannien, och i USA har man haft ett system, Glass-Steagall-lagen, som innebar att man juridiskt separerar affärsbanker och investmentbanker, alltså separerar den del av bankerna som försörjer företag och privatpersoner med den reala ekonomin med krediter från den spekulativa delen.
Det systemet tjänade USA väl efter krisen på 30-talet fram till ungefär millennieskiftet, när man avskaffade det, vilket många anser har bidragit till krisen. Vi har föreslagit en sådan lösning i Sverige för att få ökad trygghet och säkerhet och få kontroll över det finansiella systemet. Det har man gjort också i Storbritannien och på alla möjliga håll, och även i USA väcks frågan igen.
Jag passar på, när vi ändå diskuterar, att fråga finansmarknadsministern hur han ser på en sådan bankdelningslag, om vi kallar den så.
Annika Lillemets (MP):
Ur grön synvinkel är det en möjlighet, inte ett problem, att teknisk utveckling gör att tunga och farliga jobb försvinner och att det krävs mindre arbetsinsatser för att producera det vi behöver. Det är en möjlighet. Det handlar om hur man fördelar resurserna. Det har tidigare under historiens gång varit möjligt, även i Sverige, att ta ut produktivitetsökningar i form av sänkt arbetstid. Fram till 1970-talet var det så. Det är alltså ingen naturlag som säger att det nu är omöjligt att göra det.
Det är en anmärkningsvärd brist på politisk fantasi att tro att gemensam välfärd endast kan finansieras via skatt på arbete. Det finns många andra möjligheter som jag inte hinner gå in på här och nu. Är det då okej att vi alla betalar för att hålla folk i fas 3? Är det okej att betala arbetsgivare och låta människor utföra saker som kanske någon annan hade kunnat göra, eller i värsta fall rent av utföra meningslösa uppgifter som att måla om nymålade stolar och annat?
Är det okej? Det är inte okej att människor får ledigt för att vila upp sig, för att pröva företagsidéer eller för att göra någonting annat som de vill göra. Vi gröna tror på att människor kan ta ansvar, att de vill ta ansvar, när de får frihet och möjligheter. Det är synd att Moderaterna inte lever upp till det som de skriver i sitt idéprogram.
Att ta ledigt från jobbet utan krav är nu förbehållet ett litet fåtal lyckligt lottade med förstående arbetsgivare och mycket god privatekonomi. Människor som inte har turen att kunna falla tillbaka på någon annan försörjning - kapital, arv, lotterivinst - saknar den möjligheten. Ett friårssystem skulle ge möjlighet för fler, eller i bästa fall för alla, att utvecklas - om vi unnar varandra det och inte misstror varandra.
Mycket kreativitet kan släppas loss när människor får frihet och förtroende. En friårsreform löser naturligtvis inte alla problem på arbetsmarknadsområdet eller i samhället i övrigt, men nog skulle det vara ett steg framåt. Det skulle även kunna ge fler jobb.
Annika Lillemets (MP):
Jag instämmer till fullo i att man ska ta vara på engagemang i näringsliv, kommuner, ideella föreningar och alla tänkbara instanser. Jag tror att vi kommer långt med det. Men jag återkommer till exemplet Ostlänken. Där handlar det om oerhört mycket pengar, och vi kan få en mycket stor samhällsnytta, inte bara i form av räls och tåg, som ju kommer att bli jättefint, utan även så att människor som har svårt att få jobb och praktik kan komma ut och få jobb.
Jag uppfattar att de statliga myndigheterna, i det här fallet Trafikverket, bör få hjälp här i form av direktiv, kanske i regleringsbrev, alltså skarpa krav på att ställa sysselsättningskraven, så att det inte blir suboptimeringar. Det kan hända att det skulle kosta lite mer, men jag tror att man behöver det från regeringen.
Det är så pass viktigt, därför att de skattemedel som vi använder kan generera ännu mer samhällsnytta med en aktiv styrning från regeringen, en hjälp till de goda krafterna på myndigheterna. För att varje myndighet ska se till sitt område och för att se till helheten här behövs det hjälp från regeringen.
Jag tror inte att det räcker att Konkurrensverket får direktiv och upphandlingsstöd, som i sig är alldeles utmärkt, utan alla myndigheter som gör upphandlingar bör få kravet att ställa sysselsättningskrav i upphandling. Jag hoppas som sagt att Stefan Attefall ser hur stort projektet Ostlänken är, så att man inte missar chansen att använda det till att skapa den stora, stora nyttan.
Jag tror att det behövs hjälp där. Det gäller naturligtvis inte bara Ostlänken, men jag är ju själv från Östergötland och känner till hur det ser ut där. Jag hoppas att det blir riktigt bra.
Annika Lillemets (MP):
Först vill jag tacka miljöministern för svaret på mina frågor. Vättern är en livsviktig tillgång som inte får äventyras. Den är en av Sveriges största vattentäkter, som redan försörjer sisådär 265 000 människor med dricksvatten. Sjön kommer att bli ännu viktigare i framtiden, när långt fler människor i Örebro och i Mälardalen och, på sikt, även i andra delar av Europa kommer att behöva dess vatten.
Vättern är alltså bokstavligen livsviktig, och att skydda den är mycket mer än ett lokalt intresse. Det är ett nationellt och internationellt ansvar. Jag har ställt mina frågor till miljöministern för att jag, liksom många andra, är djupt oroad över att Vättern och dess vatten hotas. Det handlar om försvarets skjutövningar i sjön, som man nu vill utöka kraftigt, gasborrning i ett naturskyddsområde i sjön och planer på en gruva intill sjön.
Alla dessa verksamheter hotar sjöns vatten och natur- och kulturvärden. På papperet kan skyddet av sjön se betryggande ut. Bland annat har regeringen utsett den till ett Natura 2000-område. Den är ett riksintresse på flera områden. EU:s vattendirektiv kräver att medlemsländerna upprättar åtgärdsplaner för att uppnå god vattenkvalitet. Och länsstyrelserna skriver bevarandeplaner. Det är gott så, men papper hjälper inte.
Detta skydd visar sig gång på gång faktiskt inte vara värt papperet det är skrivet på, när rent vatten och naturvärden ställs mot andra intressen. Fru talman! Lena Ek säger - jag citerar ur interpellationssvaret: "Jag instämmer till fullo i att det är viktigt att vattenkvaliteten i Vättern och den värdefulla miljö som finns i och omkring sjön skyddas på ett säkert sätt." Om hon verkligen gör det krävs mer än vackra ord och aldrig så fina papper. Det krävs att hon tar konsekvenserna av detta ställningstagande.
Låt mig utveckla det hela! När det gäller det militära hotet mot sjön ligger två ärenden på ministerns bord - de ligger hos regeringen, på Miljödepartementet. Först är det frågan om den kraftiga ökningen av stridsflyg på Karlsborgs flygplats. Miljökonsekvensbeskrivningen är undermålig, enligt länsstyrelsen, och försvarets ansökan har avvisats. Mark- och miljödomstolen har skickat Försvarsmaktens överklagan till regeringen, där den har legat i snart två år.
Sedan är det länsstyrelsens fråga om tillåtelse att skada Natura 2000-området, som sedan i våras också ligger hos Miljödepartementet. Underliggande instanser, länsstyrelsen, har alltså skjutit avgörandet till regeringen. Ska då regeringens företrädare bara hänvisa tillbaka till samma underliggande instanser? Samma sak gäller även gruvbrytning och fossilgasutvinning.
Det krävs helt enkelt ett politiskt ansvarstagande från regeringen och en deklaration om att lagstiftningen snarast måste förändras om inte nuvarande lagstiftning förhindrar långsiktiga irreparabla skador på Vättern. Nu är det dags att ministern tar sitt politiska ansvar.
Jag återkommer till minerallagstiftningen, miljöbalken och vattendirektivet - allt det juridiska - i mina kommande inlägg.
Annika Lillemets (MP):
Jag konstaterar att Lena Ek och Staffan Danielsson verkar nöjda med regeringens insatser för vatten och miljö. Det borde de inte vara. EU-kommissionen delar inte deras uppfattning. Så sent som i maj fick Miljödepartementet svara på ett antal kritiska frågor från kommissionen.
Den har kritiserat Sverige för bland annat låg ambitionsnivå, otillräckliga och ofullständiga övervakningsprogram samt vaga och svaga åtgärdsprogram vad gäller miljöförvaltning, rovdjur, luft och nu också vatten. Det finns flera anledningar till oro, till exempel att landsbygdsprogrammet, som ska vara en viktig finansieringskälla för åtgärder för att klara vattendirektivets krav, prioriterar helt andra frågor. I Lena Eks svar beskrivs hur det formellt sett ska gå till.
Att det i praktiken inte går till på det sättet låtsas hon inte om. Det tyder på att hon inte ser, inte vill se eller möjligtvis inte vill kännas vid att hon ser problemen. Då kommer frågan osökt: Hur ska det kunna bli förbättringar? Det finns alternativ för flygets skjutövningar, och de metaller man vill utvinna ur en eventuell gruva vid Vättern kan till stor del fås från återvinning. Det borde vara ett förstahandsval reglerat i lag och mineralstrategi.
EU:s direktiv skulle räcka för myndigheter att skydda Vätterns vatten. Men länsstyrelsen följer svenska regler som tillåter militärens förorening. Egentligen borde all verksamhet kring Vättern krävas på garantier enligt försiktighetsprincipen. Då skulle till exempel gruvverksamheten inte bli av. Vd:n för Tasman Metals AB som vill öppna gruva i Norra Kärr säger att företaget inte kan lämna garantier för att Vättern inte förorenas och så vidare.
Utan rent dricksvatten finns inte livets viktigaste förutsättningar kvar. Vätterns vatten är en naturresurs som på lång sikt är oerhört mycket mer värd än metaller och gas på kort sikt. Nu ligger flera frågor som berör Vättern på regeringens bord. Jag hoppas att miljöministern tar sitt ansvar och ser till att Vättern får skydd på riktigt och inte bara på papperet.
Annika Lillemets (MP):
Tack, finansministern, för svaret på frågan som jag ställde till utrikesministern! Jag och många med mig är djupt oroade över utvecklingen i Ukraina, ett av Europas största och folkrikaste länder. Stabiliteten i Ukraina är en avgörande säkerhetspolitisk fråga. Det var därför jag ställde min fråga till utrikesministern.
Ukraina har utsatts för en chockterapi av de internationella låneinstituten i början av 90-talet. Det var en omfattande privatisering som ledde till att ett fåtal oligarker berikade sig när landets tillgångar privatiserades. Sedan dess har ytterligare IMF-lån med krav på åtstramningar förvärrat situationen för befolkningen.
Landet har fortfarande inte nått samma ekonomiska nivå som 1992. Det har inneburit en svag stat, enorma inkomstskillnader och en accelererad privatisering av den forna statliga ekonomin. Befolkningen har det svårt. Hälsoläget är uselt även med globala mått mätt och inte bara europeiska.
Det handlar om fattigsjukdomar som difteri, kolera, tuberkulos och hiv som man lider av enligt olika FN-organ och Världsbanken. Det är en stor social och hälsomässig kris i Ukraina och ett mycket svårt läge.
Därtill kommer de politiska problemen med Putinstödda separatister i de östra delarna och en regering med flera högerextrema ministrar. Det är ett väldigt splittrat, instabilt och mycket farligt läge.
Här behöver verkligen Ukraina konstruktiv hjälp att komma framåt, att överbygga klyftorna och spänningarna i landet, att mildra de sociala och hälsomässiga problemen och att kunna ha fungerande relationer med både grannarna österut och västerut.
Anledningen till att jag ställde frågan om lån just nu är att utrikesministern och statsministern skrev på DN Debatt i slutet av mars att alliansregeringen är beredd att undersöka förutsättningarna för ett bilateralt lån från Sverige till Ukraina av samma typ som Sverige tidigare har beviljat Irland, Lettland och Island.
Villkoren för lånen har varit klassiska IMF-villkor inriktade på åtstramning av ekonomin, nedskärningar av offentliga utgifter och privatisering av statlig egendom. För att ta exemplet Irland innebar det exempelvis sänkta löner i den offentliga sektorn, sänkta minimilöner, kraftiga besparingar i olika offentliga välfärdsprogram och krav på privatiseringar av statlig egendom.
Det där är inget bra recept för välstånd för folk i allmänhet och för politisk stabilitet. Det var därför jag blev orolig. Men det var också goda nyheter i svaret - att IMF har krav för det nya lånet som innebär att de mest utsatta grupperna ska skyddas.
Jag skulle vilja be finansministern att utveckla vad detta innebär mer i detalj och hur stor del av lånen och villkoren detta innebär. Hur mycket av stödpaketen kommer i stället att gå till att betala lån till öst och väst till stora banker i EU?
Och hur mycket kommer egentligen att stödja den lokala ukrainska ekonomin - den som kan komma de ukrainska medborgarna till godo? Det skulle jag vilja be ministern utveckla.
Annika Lillemets (MP):
Jag vill tacka finansministern för intressant resonemang och information. Jag vill återkomma till det Valter Mutt sade om oligarkerna och den extremt koncentrerade förmögenheten och makten hos ett fåtal mycket mäktiga personer i Ukraina.
Ser finansministern någon möjlighet att hjälpa regering och myndigheter i Ukraina att ställa krav på att oligarkerna, som i och för sig kanske kontrollerar regering och myndigheter, verkligen bidrar och på att pengarna kommer hem från skatteparadis och annat?
Kan man hjälpa till att se till att det blir en jämnare inkomstfördelning i Ukraina, vilket är en förutsättning för stabilitet? Den typen av oroligheter som vi ser i Ukraina har sin grogrund i misär och desperation.
När man inte vet om man har mat eller om man har det varmt i sitt hus och så vidare - även om det till viss del kompenseras - finns det grogrund för extrema rörelser.
I exempelvis Grekland och det extrema åtstramningsprogram som har genomförts där, med arbetslöshet, fattigdom och raserandet av socialt skyddsnät inklusive sjukvården, är det inte är förvånande att det har blivit en radikalisering och polarisering i politiken. Till och med Gyllene gryning - ett rent nazistiskt parti - har vuxit sig starkt, alldeles för starkt.
Nöden är på en sådan nivå att vi kanske måste tänka lite utanför boxen. Vi har siffror på att den största delen av pengarna från stödlånen går delvis till gas, betalning av rysk gas, men en stor del går även till EU:s banker som har lånat ut pengar till Ukraina.
Finns det möjligheter för att på något sätt prioritera ned återbetalningen av de lånen eller se till att oligarkerna faktiskt betalar på dessa lån så att det inte blir folket i Ukraina som får stå för notan?
Kan man se till att lånen verkligen blir stöd för att bygga upp den ukrainska ekonomin på ett nytt sätt efter den sovjetiska, storskaliga, icke hållbara och till stor del passerade ekonomin? Vad finns det för tankar om det? Vad kan Sverige bidra med?
Det vore välkommet om vi kunde bidra för att hjälpa till att stabilisera situationen, av humanitära skäl. Det är naturligtvis förfärligt att ett av Europas folkrikaste länder har en sådan stor fattig befolkning. Det skulle jag vilja höra lite mer om från finansministern.
Annika Lillemets (MP):
Tack finansministern! Det som finansministern säger här om att skatter ska tas ut på rätt sätt låter väldigt bra.
Som sagt, att man innan lån ges ska kunna ställa krav på att till exempel att oligarkerna ska beskattas och att de tar hem sina pengar från skatteparadis och så vidare, låter ju som en väldigt konstruktiv väg framåt. Då undrar jag: Pågår det några sådana diskussioner inom EU som finansministern eller kanske utrikesministern är inblandade i?
Det skulle naturligtvis bli en väldig kraft om hela EU ställde sig bakom detta och krävde att de rikaste medborgarna i Ukraina ska bidra och att man ska ta itu med korruption och annat, som vi har tagit upp här flera gånger. På de villkoren skulle lån sedan kunna medges. Det tycker jag vore väldigt spännande.
Jag vill skicka med detta och hoppas att det ska bli sådana diskussioner. Det här är en oerhört viktig säkerhetspolitisk fråga där vi har ett stort intresse av att det löser sig i Ukraina. Jag vill tacka finansministern för den här debatten.
Annika Lillemets (MP):
Jag vet inte om vi kommer så mycket längre. Jag konstaterar att vi inte fått några tillfredsställande svar på frågorna i interpellationen. Statsrådet förlitar sig på prognoser som hon beskriver som en indikator på vilken utveckling som kan komma att ske. Men det har visat sig att de är mycket dåliga indikatorer. Åtgärdsplanen bygger på ett underlag som på flera viktiga punkter är missvisande eller direkt felaktigt.
Den siktar inte på att transportsystemet ska bidra till att uppfylla klimatmålen eller målet om en fossilfri fordonsflotta. Om åtgärdsplanen inte bygger på prognoserna, vad bygger den då på? Ansvarig minister är nöjd med denna tingens ordning, eller rättare sagt oordning. Ska man bygga framtidens transportsystem på så lös grund? Ska man hantera våra gemensamma pengar så lättsinnigt? Nej, jag tycker inte att det duger.
Enligt Kapacitetsutredningen och FFF-utredningen blir hälften av de väginvesteringar som man vill göra olönsamma om vi prioriterar att uppfylla våra klimatmål och biltrafiken minskar med 20 procent. Det finns många fler siffror. Man räknar med att vägarna blir lönsamma, men det bygger på att biltrafiken ska öka väldigt kraftigt.
Det är inte så man går framåt, det är att backa in i framtiden.
Regeringen visar tyvärr en total brist på ansvar när den faktiskt aktivt agerar för ökad klimatpåverkan från transportsektorn i strid med vad de egna myndigheterna klart och tydligt säger och inte heller tar konsekvenserna av att underlaget visar sig vara felaktigt, inte minst när det gäller det ekonomiska. Det är skattepengarnas pengar det handlar om. När något gått fel är väl det rimliga att göra om och göra rätt?
Men det behövs nog en ny regering för det.
Annika Lillemets (MP):
För sista gången får jag återvända till frågan om de 6 miljarderna som saknades. De fanns 2012 i de 86 miljarder som man då ville anslå till det underhåll som man ansåg behövdes för att få en godtagbar standard på underhållet och på järnvägen i Sverige. Sedan fanns de inte längre, men uppenbarligen anser man att det fortfarande går att få god standard på järnvägen.
Det är alltså detta jag undrar över: Vad är det man prioriterar bort? Gunnar Malm, Trafikverkets generaldirektör, har varit tydlig och sagt att det är de mindre trafikerade banorna som man prioriterar ned. Jag kan inte tolka det på annat sätt än som att det kommer att bli sämre underhåll på ett antal banor ute i landet, men vilka de blir har jag inte fått något svar på, tyvärr.
Det blir ett problem för godstransporterna eftersom många av dem börjar på lågtrafikerade banor och sedan går in på de större godsstråken. Det är viktigt att ha detta med sig, och nu är det sagt igen. Banavgifterna har ökat mellan 2010 och 2014 från 6 procent till 10 procent av transportkostnaderna för godstågen samtidigt som kvaliteten har blivit sämre.
Vi tycker inte att det är rimligt. Vi hoppas att ministern också är öppen för att vägtrafiken ska betala för den skada som den orsakar. Det har ju inte varit regeringens politik hittills, men vi får se fram emot en kilometerskatt på lastbilar med en ny regering, så att det blir lite bättre balans mellan de olika transportslagen.
Jag vill tacka för den här debatten, som blir den sista med infrastrukturministern den här mandatperioden. Mandatperioden är ju slut.
Annika Lillemets (MP):
Jag tycker att det är roligt att vi får en debatt om de här viktiga frågorna. Det Herman Daly vill belysa är att det om man skapar tillväxt genom att skicka kakor mellan kontinenterna också blir oönskade effekter. Det blir miljöförstöring, onödiga transporter, energiåtgång och klimatpåverkan, och det räknas inte in i priset. Då kan det faktiskt bli en oekonomisk tillväxt om man ser det ur ett samhällsperspektiv.
Alternativet kan naturligtvis vara att man bakar kakor enligt amerikanska recept i Sverige och enligt svenska recept i USA. Därmed får man fortfarande jobb men slipper transporterna. Transporter har ju inte ett egenvärde i sig. Så kan man också se det, och det är det Herman Daly vill belysa. Det här är stort och komplext. Visst ska vi ha export, men man får tänka sig lite för också.
Annika Lillemets (MP):
Jag har samma erfarenhet som Anna Wallén av vad företagarna önskar sig. Man behöver kompetent personal att anställa för att kunna utvecklas. Man behöver infrastruktur - tåg som fungerar och kollektivtrafik. Man behöver bostäder. För att detta ska fungera behöver vi ha en rimlig beskattning. Man behöver också ha en rehabilitering och en sjukvård som fungerar och så vidare.
Man behöver och efterfrågar kort och gott en fungerande välfärd. Där svarar jag alltså precis som Anna gjorde. Det var många frågor på en gång, men det fanns en fråga om transporter. Det är skillnad mellan nödvändiga transporter och onödigt åkande och resande. Det är också en viktig princip för oss att förorenaren betalar.
Ställer man till en klimatskada ska man betala för sig, och det är ett marknadsekonomiskt tänkande jag utgår ifrån att Moderaterna delar. Till skillnad från andra saker är till exempel flyget, särskilt det internationella, skattebefriat eller skattesubventionerat på många områden. Jag, i min tur, undrar hur Moderaterna tänker där? Vem ska betala för klimatpåverkan?
Och hur ska vi få ned den? Vi måste minska behovet av transporter genom smart samhällsplanering, och vi måste få över godstransporterna från klimatskadliga transportslag till järnväg och sjöfart i mycket högre grad än nu. Hur ser ni på det? Hur vill ni lösa det, om ni inte vill ha kilometerskatt?
Annika Lillemets (MP):
Tack för frågan, Helena Lindahl! Jag delar naturligtvis uppfattningen att besöksnäringen är viktig, inte minst för att den är arbetsintensiv; det går inte att rationalisera bort jobb på samma sätt där som inom till exempel tillverkningsindustrin. De trenderna blir också allt tydligare. Jag vill visa på en annan aspekt.
Det gäller också att vara rädd om de attraktiva miljöer som turisterna faktiskt vill besöka, till exempel på norra Gotland. Det gäller att se till att det finns förutsättningar för en levande och blomstrande turistnäring. Vi måste vara uppmärksamma på och verkligen värdera även jobbaspekten när vi väger olika intressen mot varandra.
Det här handlar också om jobb som kan finnas på lång sikt. Näringarna kan blomstra om vi skapar förutsättningar för att vara rädda om de natur- och kulturvärden som vi har. När det gäller arbetsgivaravgiften har den inte visat sig vara särskilt effektiv. Vi är mer inne på utbildning och annat, precis som Anna Wallén redogjorde för tidigare. Jag har inte något att tillägga där egentligen.
Annika Lillemets (MP):
Att få in en fot i välfärden är inte heller dumt. Det kan också leda till en fast anställning. Och behoven är enorma; det behövs verkligen många i vården och i omsorgen. Det finns självklart många riktiga jobb som behöver göras. Vi vill satsa på utbildning, och vi vill satsa på goda förutsättningar för olika näringar.
Vi har gjort en helhetsbedömning som vi tycker är den i nuläget klokaste.