Jennie Nilsson (S):
Det finns givetvis utmaningar kopplade till jordbrukets och lantbrukets konkurrenskraft, men framför allt finns det en stor potential. Det är glädjande att vi nu ser några trendbrott. Jag hoppas att de håller i sig och att vi kan växla upp dem. Jag vill kalla dem trendbrott eftersom vi ser det i flera delar.
Lönsamheten ökar i stort sett i alla segment. Trots att köttkonsumtion totalt sett går ned i Sverige ökar andelen svenskproducerat kött som man köper. Här har vi alltså kurvor som skär varandra på ett sätt som visar att svenska konsumenter är medvetna konsumenter som gör medvetna val och är beredda att betala för de mervärden som svenskproducerat kött ger.
Vi ser också att mjölkinvägningen ökar för första gången på väldigt länge. Den ökar med 69 000 ton, vilket också är ett tydligt trendbrott. Det finns alltså mycket som går åt rätt håll. Något av det viktigaste som går åt rätt håll, utöver det jag nämnt, är dock att söktrycket till de gröna utbildningarna ökar.
Det gäller både till naturbruksgymnasierna och till utbildningarna vid SLU. Ett vikande intresse för dessa utbildningar är annars något som man väldigt länge har brottats med. Det samlade intrycket av arbetet och utvecklingen just nu visar att det går bättre för branschen, och unga människor har fått upp ögonen för det här som en framtidsbransch. Det är bra. Precis som Staffan Eklöf säger tror jag att det krävs att man jobbar bredare än så här.
Vi kan givetvis inte slå oss till ro. Man kommer kontinuerligt att behöva titta på olika saker som påverkar intresset, lönsamheten och kvinnors och mäns deltagande. Generationsväxlingsfrågan bekymrar mig, och skulle jag utreda något och få resurser till det skulle jag i första hand vilja få ett bredare perspektiv på generationsväxlingsfrågan som sådan. I den ligger nämligen så mycket mer än det vi talar om i denna debatt.
Staffan Eklöf tar upp Finland som exempel. Vi jämför oss ofta med Finland och gör det ofta lite vanvördigt. Man tar den del som man gillar och tittar kanske inte på helheten. Precis som Staffan Eklöf säger har de avbytartjänster i Finland. Drygt 100 personer är anställda. Staten tar ungefär 70 procent av den totala kostnaden för dem. Men kostnaden är stor.
Man betalar 150 miljoner euro för detta, vilket motsvarar 1 1⁄2 miljard kronor. Det är betydande summor. Sverige har valt andra åtgärder inom ramen för sitt landsbygdsprogram, där man kan göra sådana satsningar som ett undantag från statsstödsreglerna, vilket Finland förmodligen utnyttjar. I Sverige har vi tillsammans med branschen identifierat andra behov.
Jag vill betona att det har gjorts tillsammans med branschen, för jag har inte uppfattat att det i nuläget är en fråga som tas upp och prioriteras av branschen. Jag är övertygad om att man gärna skulle vilja ha denna möjlighet, men man prioriterar den inte. Man prioriterar andra saker, och det är dessa som vi i första hand nu har valt att lyfta upp.
Såvitt jag vet har jämförbara länder, såsom Danmark och Tyskland som vi ofta jämför oss med, inga avbytartjänster som bekostas av staten i sina system, utan det byggs på kommersiell grund. Det tror jag är ett klokt sätt att i första hand ha som ingångsvärde. Vi ska dock se till att det finns en lönsamhet i branschen så att man har råd att betala för avbytare vid semester eller sjukdom.