KBLab/rixvox huggingface dataset:
Désirée Liljevall (S):
Kvotering är en bra metod. Precis som ministern redovisade har det i politikens värld länge varit en självklarhet. Män och kvinnor samsas om utrymmet, och det finns en hyfsat jämn fördelning mellan könen. Ministern redovisade också några av sina andra principer. Också jag har principer.
Det är till exempel inte 2000-tal att bara ha män i toppen. Det är definitivt inte värdigt ett land som Sverige som kallar sig om inte världens mest jämställda så ett av dem. Det är ett resursslöseri.
Om det går så här långsamt kommer varken jag eller min 17-åriga dotter någonsin att få vara med om ett jämställt Styrelsesverige. Herr talman! Det duger inte att som strutsen stoppa huvudet i sanden.
Jag tycker att jämställdhetsministern ska sträva efter att gå till historieböckerna som den minister som verkligen satte ned foten i jämställdhetsfrågan. Om hon vill kan hon få lite stöd genom att hålla kollegan Peter Norman i handen. Han har gett positiva signaler i den här frågan.
Då skulle jag bli glad som en lärka och sträcka på mig stolt som svensk kvinna och feminist!
Désirée Liljevall (S):
Tack, ministern, för svaret! Jag vill hålla med ministern om två saker. För det första är det oacceptabelt att kvinnor utsätts för fysiskt eller sexuellt våld. För det andra är det bra att våld mot kvinnor kartläggs och uppmärksammas. Fru talman! Det här är ett problem som är stort över hela världen.
Enligt Världshälsoorganisationens rapport, som kom förra året, utsätts en tredjedel av alla kvinnor på jorden för fysiskt och sexuellt våld. Den rapporten ger direkt eko till EU:s nya undersökning som pekar på att siffran är densamma i Europa. En av tre kvinnor har någon gång utsatts för våld.
5 procent har våldtagits, och nästan en tredjedel har blivit slagna eller blivit utsatta för sexuellt våld av sin egen partner. EU:s rättighetsbyrå FRA, som gjort undersökningen, säger sig vara chockad av siffrorna. Det är jag också. Men mer chockad, fru talman, blir jag över de alarmerande siffrorna för Sverige.
Hela 46 procent av de 1 500 kvinnor som intervjuats uppger att de blivit utsatta för fysiskt eller sexuellt våld. Det betyder att Sverige ligger i topp, eller snarare i botten. Bara Finland och Danmark får högre siffror. Vi kan fortsätta med den dystra redovisningen.
Danmark och Sverige får högst siffror i EU vad gäller sexuella trakasserier. Och vårt land har, inte särskilt hedrande, högst andel kvinnor i EU som utsatts för så kallad stalking, förföljelse. Här kan förstås kung av ordning steppa in och säga att det finns tre sorters lögner: lögn, förbannad lögn och statistik. Kan man jämföra äpplen med päron?
Kan verkligen vitt skilda EU-länder jämföras rättvist när det gäller en fråga om våld mot kvinnor? Ja, det här är statistik, ny statistik, och den visar att de nordiska länderna hamnar i topp när det gäller de 42 000 tillfrågade europeiska kvinnorna. Det förvånar förstås.
Sannolikt, precis som ministern säger, beror det till stor del på att skandinaviska kvinnor i större utsträckning vågar berätta och rapportera om vad de varit med om. Men likafullt är våld i hemmet en komplex best som gör logistik och normer till bara en pusselbit av hela pusslet. Det kan vara svårt att söka hjälp även om hjälp står att finna.
Och ser man Sverige som ett enskilt land och tänker på de 1 500 svenska kvinnor som djupintervjuats går det inte att krypa undan. Nästan varannan svensk kvinna uppger att hon blivit utsatt. Många hänsyn måste alltså tas för att man ska kunna se helheten, hela pusslet. Fru talman! Ministern radar upp olika saker som regeringen gör för att minska fysiskt och sexuellt våld mot kvinnor.
Min fråga är: Räcker det?
Désirée Liljevall (S):
Rapporter om våldtäkter avlöser varandra här hemma i Sverige och i världen. För lite mer än ett år sedan kunde vi alla läsa om den 23-åriga kvinnliga student som utsattes för en brutal våldtäkt på en rullande buss i Indien. Hon skadades så svårt att hon senare avled av skadorna. I Irak sitter tusentals kvinnor olagligt häktade.
Många av dem utsätts för slag, elchocker, hängs upp och ned, får utstå hot om sexuella övergrepp och våldtas inför sina egna barn. I grannlandet Syrien larmar FN om att syriska barn sextorteras. Det är fråga om elchocker mot pojkars och flickors könsorgan samt gruppvåldtäkter av flickor medan deras familjer tittar på. Fru talman!
Detta är fruktansvärt. Det finns egentligen inga ord. Men det finns också anledning att vara orolig för det som händer hemma i Sverige. Jag ser fram emot de undersökningar som ska läggas fram under våren, som verkligen ska djupdyka när det gäller svenska kvinnor. Det känns som att det har skett en attitydförändring där ungdomar, framför allt unga tjejer, far illa. Tjejer kallas för hora.
De kan få en linjal mellan benen, och de blir tafsade på i skolan. Sexuella övergrepp har blivit en jargong. Ett nej är inte längre ett nej. För en 15-årig flicka i Tensta räckte definitivt inte ett nej. Hon våldtogs av sex pojkar. De friades. Bevisen var inte tillräckliga. Det gjorde folk både upprörda och förargade. En av dem var bloggerskan Kajjan.
Hon skrev följande: "Om du blir våldtagen av, säg sex stycken främmande killar som tagit dina kläder, mobil samt låst dörren till rummet ni befinner er i, och känner att en fällande dom vore någonting bra. Tänk då på att: 1. Be killarna att ta en paus i övergreppen så att du kan få kliva upp och tända lampan." Längre fram skriver hon: "2. Skriv gärna ner händelseförloppet med detaljer under tiden." Dessutom skriver Kajjan: "3. Ta inte illa vid dig, bli inte känslosam!"
Fru talman! Cynismen och krassheten i Kajjans inlägg går inte att ta miste på. Det har omskrivits och retwittrats tusen gånger i den sociala sfären. Sexuella övergrepp mot flickor och kvinnor är ett av våra största samhällsproblem.
Varje år anmäls omkring 6 000 våldtäkter, men bara några hundra leder till fällande dom, och mörkertalet är, precis som Hillevi Larsson sade förut, stort. Här har vi lagstiftare verkligen någonting att bita i. Vi socialdemokrater har lagt fram förslag.
Några av dessa är: Vi har krävt en särskild granskningskommission för att utreda varför så få våldtäkter anmäls och varför så få lagföringar sker. Vi vill förbättra mottagandet på sjukhus. Vi vill öka kvaliteten när det gäller rättsintyg, och vi har krävt att målsägandebiträden ska förordas redan vid anmälan. Herr talman!
Jag är nyfiken på att få veta vad justitieministern säger om de här förslagen och hur hon tycker att vi, för att citera henne, ska "kroka ihop" dem i beslutsfattandet.
Désirée Liljevall (S):
Jag är glad att den här interpellationsdebatten har ägt rum, och jag är särskilt glad för ministerns senaste inlägg, som var analyserande och som ledde fram till någonting som också jag tror på, nämligen en förbättrad och låt oss kalla den fördjupad sexualundervisning i skolan. Den tror jag på. Vi får säkert anledning att komma tillbaka till de här diskussionerna i den politiska debatten.
Som ministern inledde med, och som jag sade att jag håller med om, är det viktigt och bra att frågan om våld mot kvinnor uppmärksammas. Våld mot kvinnor är ett grovt angrepp på de mänskliga rättigheterna som varken EU eller Sverige kan blunda för.
De diskussioner som följt efter den berörda undersökningen och många andra undersökningar visar att frågan finns högt på agendan.
Det gör även tankarna när man har sett filmen Män som hatar kvinnor efter Stieg Larssons roman, där Lisbeth Salander utsätts grovt för våld, eller sett min favoritserie House of Cards , där vicepresidenthustrun Claire Underwood blir våldtagen.
Uppmärksamheten kring dessa frågor är viktig för att sporra fler kvinnor att våga berätta, speciellt i de länder och grupperingar där man i vanliga fall inte vågar, och för att visa att det här verkligen är en politisk fråga. Det gör vi här i Sveriges riksdag, och det är jag stolt över.
Désirée Liljevall (S):
Denna debatt kommer att handla om den svenska skolan, om en ny deprimerande PISA-rapport och om regeringens kovändning. Kovändning är precis vad det är - utbildningsministerns plötsliga lappkast. Från att tidigare ha sagt blankt nej meddelar ministern för några dagar sedan, och nu i Sveriges riksdag, att det blir en nationell it-strategi.
Denna kovändning är så märkvärdig i den digitaliserade världen att jag har lust att rekommendera dem som gör de små emojifigurerna att lägga till ytterligare en figur - en liten kovändare. Den behöver uppenbarligen finnas. Det är klart att jag är nöjd med att det blir en nationell it-strategi. Vi socialdemokrater är nöjda, och även it- och telekomföretagen samt Lärarförbundet är nöjda.
Vi har lobbat för detta under många år. Vi har pratat om det i debatter och skrivit om det i motioner. Men det är som man säger: Utan ansträngning kommer ingen skörd att vara rik. I den här debatten vill alltså jag, liksom mina kolleger, passa på att ge utbildningsministern några förslag på vad som ska ingå i den nationella it-strategin. Fru talman!
Den svenska skolan ska ge alla elever en likvärdig utbildning, men det uppdraget uppfylls inte när det gäller digital kompetens. Den färska doktorsavhandling av Ulli Samuelsson på Jönköpings högskola jag hänvisar till i min interpellation visar att det finns stora skillnader mellan olika skolor och mellan olika klassrum. Hon fann att mycket hänger på lärarna. Ulli Samuelsson är inte heller den enda, utan det finns många fler.
Digitaliseringskommissionen, den utredning regeringen själv beställt, föreslår ett digitalt kompetenslyft för lärare - inte för att det så ska vara utan för att det behövs. Kairos Future har i sin tur sett att lärare är i stort behov av kompetensutveckling. Fyra av tio intervjuade lärare och elever tycker inte att lärarna har tillräckligt hög it-kompetens och kan använda den på ett bra sätt i undervisningen.
I Skolverkets rapport uppges även att mer än hälften av lärarna i grundskolan, 56 procent, tycker att de saknar tillräcklig kunskap för att använda it som ett pedagogiskt verktyg i undervisningen. Det kan vi vara överens om här i riksdagens kammare: Enskilda lärares kompetens och engagemang ska inte få avgöra vilka elever som får en bra digital utbildning och vilka som inte får det. Fru talman!
Ministern har som sagt ändrat sig. I en tidningsintervju säger han att det är bra med en nationell it-strategi och att ett förslag till en sådan ska tas fram före valet - såklart. I samma andetag säger han dock - och det är nu jag ser orosmoln torna upp sig på himlen - att man inte ska inbilla sig att allt löser sig bara för att vi har en it-strategi. Nej, det är sant, fru talman. Allt löser sig inte.
Men jag inbillar mig att mycket klarnar med en it-strategi, särskilt den del som berör lärarnas digitala kompetens. Jag ställer alltså om min fråga, dock något modifierad: Vilka åtgärder avser ministern att vidta för att se till att ett digitalt kompetenslyft för lärare finns med i den kommande nationella it-strategin?
Désirée Liljevall (S):
När den nationella it-strategin tas fram är det viktigt att den inte bara kommer att handla om datakörkort. Jag vill att den ska betyda något, även för utbildningsministern. Precis som Cecilia Dalman Eek sade kändes det som att betydelsen minskade under debattens gång. Det hoppas jag inte är fallet.
Hela skolans arbetssätt måste få ett rejält ansiktslyft så att våra elever, våra barn, är förberedda för det arbetsliv de ska in i efter skolan. Både lärare och elever bör vara, ska vara, digitalt utbildade för att kunna hantera den digitaliserade värld som vi lever i. Det är en självklarhet.
Jag rekommenderar ministern att se över examensmålen för lärarutbildningarna och se till att krav på pedagogisk digital kompetens förs in. Många yngre lärare känner sig hemma i tekniken men har svårt att integrera kunskapen i pedagogiken. I Ulli Samuelssons avhandling refereras till en studie som visar att svenska lärarstudenter i många fall har en digital kompetens och livsstil som ligger under övriga svenskars nivå.
Det hänvisas dessutom till både svenska och internationella undersökningar som visar att lärarstudenter använder it mindre än andra studenter. Fru talman och utbildningsministern! Det är dags för ett rejält omtag i dagens skola. In med it på allvar!
Désirée Liljevall (S):
I den här debatten hör vi riksdagsledamöter från norr till söder ta till orda i frågan om regeringens neddragningar vid landets universitet och högskolor. Jag är här i dag i stället för Krister Örnfjäder, som har förhinder att närvara i kammaren och tala för sin interpellation.
Men jag är också här för att företräda mig själv i min roll som riksdagsledamot för Kalmar och Småland och för att företräda Socialdemokraterna. Ofta får jag frågan vad som driver mig i min politiska gärning, vad det är jag går i gång på. Svaret är enkelt: Det här.
Jag kan känna från djupet av mitt hjärta hur viktigt det är att alla, oavsett bakgrund, får samma chans att bygga sig ett bra liv, till exempel genom att studera vidare på högskola och universitet. För den som kommer från ett akademiskt hem är det ofta helt naturligt att läsa vidare efter gymnasiet.
För den vars föräldrar har kort utbildning är denna möjlighet inte lika naturlig, men lika viktig. Därför är det frustrerande att bevittna regeringens och utbildningsminister Björklunds val att slå undan benen på ett stort antal studieträngtande ungdomar.
Sedan 2011 har regeringen dragit ned antalet helårsstudieplatser på högre utbildning med över 16 000. Prognosen ser fortsatt dyster ut. Sedan 2010 har antalet studerande minskat varje år trots att fler än någonsin söker till högskolor och universitet.
Mon fråga till utbildningsminister Jan Björklund är: Vilka åtgärder avser ministern att vidta för att vända den negativa trenden och ge alla en chans?
Désirée Liljevall (S):
Jag vill inte mästra utbildningsministern, men för hans vetskap kan jag säga att Linnéuniversitetet inte fanns för sju år sedan när vi hade en socialdemokratisk regering. Universitetet öppnade 2010. Innan dess fanns Växjö universitet och Högskolan i Kalmar i min region.
Vid Linnéuniversitet, mitt universitet, det vill säga det universitet som har sina säten i Växjö och Kalmar, ökar söktrycket. Antalet förstahandssökande till utbildningsprogrammen har ökat med 15 procent de senaste två åren, och det rimmar inte med antalet antagna.
Höstterminen 2013 kom 34 procent av de sökande inte in. År 2011 var det 23 procent som inte kom in. Vi kan se att andelen studenter vilkas föräldrar har kort utbildning har minskat sedan den borgerliga regeringen tillträdde.
Regeringens drastiska nedskärningar ökar alltså den sociala snedrekryteringen. I stället för att alla ska få chansen blir universitetsvärlden en fråga för några och inte för alla. Det är just det som jag inte vill se.
Jag vill att varenda en ska ha möjlighet att läsa vidare oavsett bakgrund, och det ska vara utbildning med kvalitet. Där fick Roger Haddad det som han efterlyste. Linnéuniversitetet erbjuder kvalitet. Det gör även de andra högskolor och universitet som nämnts i debatten i dag.
Det är inte som förr i tiden när det endast var de klassiska universiteten, Uppsala och Lund, som dög. Ledamot Haddads uttalande visar att Folkpartiet vill öka klasskillnaderna. Jag som socialdemokrat vill minska dem. Jag vill att alla ska få en chans.
Désirée Liljevall (S):
Denna debatt har lockat många talare - tolv till antalet, och det inkluderar Jan Björklund. Det stora intresset för debatten visar hur viktig frågan är, och skillnaderna mellan partierna framstår tydligt. Folkpartiet vill utöka klasskillnaderna; Socialdemokraterna vill minska dem.
Folkpartiet vill sätta käppar i hjulet för folk; Socialdemokraterna smörjer samhällsmaskineriet tillika högskolemotorerna ute i Sveriges regioner, däribland Linnéuniversitetet. Högre utbildning lönar sig, herr talman.
För individen handlar det om en chans att utvecklas som människa, om frihet och om att få fler valmöjligheter. Högskoleutbildade har högre lön, lägre risk för arbetslöshet, lättare att byta jobb och bättre hälsa.
Men andelen ungdomar som kan börja högskola eller universitet minskar trots att söktrycket ökar. Denna utveckling visar sorgligt nog inte många tecken på att stanna av, men det måste vi få ett slut på. Regeringens kraftiga neddragningar måste brytas nu - nu, herr talman!
Peter Jeppsson (S):
Debatten här i dag och interpellationssvaren har uppkommit med tanke på de försäljningar som skett och på planerna på kommande försäljningar. Det har inletts med försäljningen av 8 procent av Telia Sonera. Jag har ställt en fråga i min interpellation till försvarsministern, men jag tackar självfallet statsrådet Mats Odell för att han svarar å försvarsministerns vägnar.
Den brinnande kärnpunkten i min interpellation var egentligen varför regeringen inte har gjort någon analys eller konsekvensbeskrivning, framför allt kopplat till den försäljning som tidigare gjordes. Mycket viktig information har förbigåtts i och med detta. Man kan konstatera att uppgifter om allvarliga konsekvenser för rikets säkerhet i efterhand har inkommit från just Försvarsmakten.
Försvarsmakten har även pekat på de kostnader som en total utförsäljning av Telia Sonera skulle medföra i form av uppbyggnad av ett separat system för myndighetens eget bruk. De här allvarliga konsekvenserna har uppmärksammats av ett enigt försvarsutskott i ett yttrande till näringsutskottet.
Vid en frågestund i riksdagen, torsdagen den 10 maj, lovade försvarsministern att det som Försvarsmakten tog upp i sin kritik skulle tillgodoses. Han sade: "Jag kan omedelbart tillmötesgå försvarsutskottet genom att konstatera att regeringen kommer att omhänderta önskemålet och se till att hanteringen av företaget Telia Sonera sker på ett sådant sätt att olika svenska säkerhetsintressen tillvaratas."
Då är min fråga: Vad har hänt med detta? Svaret här på morgonen från statsrådet Odell ger upphov till ytterligare frågor. Tyvärr blev inte så mycket i mina frågor besvarat. Men hur kommer man att möta de brister som Försvarsmakten har fört fram? Hur ska svenska folket veta att utförsäljningen inte äventyrar rikets säkerhet?
Kommer Försvarsmakten att behöva bygga upp ett parallellt system? Vad kommer det att kosta? Hur lång tid tar det? Vad gör man tills ett nytt system finns på plats? Var tas pengarna? Tas de från Försvarsmaktens egen budget - i så fall vilken budgetpost?
Jag tycker att det här är oerhört viktiga frågor att få besvarade med tanke på att vi har sett över Försvarsmaktens kostnader och så vidare och på att detta kommer att innebära ökade kostnader inte bara för Försvarsmakten utan i slutändan förmodligen också för svenska folket. Jag känner att det också är viktigt att svenska folket får veta vad som kommer att ske med dess tillgångar.
Hur kan man säkerställa att viktig information inte går förlorad vid en utförsäljning? Jag skulle, som sagt, vilja fästa uppmärksamheten på ett enigt försvarsutskotts ställningstagande och yttrande till näringsutskottet. Jag hoppas att jag kan få svar från statsrådet Mats Odell.
Peter Jeppsson (S):
Det är nu sagt att man kommer att ta hänsyn till och för en diskussion med Försvarsmakten. Det är självfallet glädjande, speciellt i en så viktig fråga som Telia Sonera och rikets säkerhet. Jag skulle vilja belysa Riksrevisionens kritik som har framkommit med anledning av utförsäljningarna.
Riksrevisionen säger att regeringen inte har gjort den genomgång som utlovades i budgetpropositionen av de sex bolag som nu föreslås för försäljning, däribland Telia Sonera. Genomgången skulle göras med argument för och emot statligt ägande. Riksrevisionen säger vidare att regeringens beredning av propositionen om försäljningarna har varit otillräcklig.
En sådan kritik från Riksrevisionen borde om något leda till en reaktion från regeringens sida när de ska sälja ut företag. Det tycker inte jag att man kan ta så lätt på. Finansmarknadsministern pekade på att den förra socialdemokratiska regeringen bolagiserade Televerket.
Då ska jag påminna om att i samband med Televerkets bolagisering och privatiseringen skapades den särskilda nätskyddsenheten inom Telia AB. Detta gjordes efter en konsekvensbeskrivning och en analys av den socialdemokratiska regeringen.
Jag tycker alltså inte att beskrivningen riktigt stämmer överens med verkligheten, tyvärr. Det har sagts att finansmarknadsministern vill reglera det hela i lag men fortfarande sälja ut delar av Telia Sonera.
Men är det inte så, som har påpekats i debatten, att ju mer man säljer ut av huvudägarskapet, desto svårare blir det att övertyga de övriga ägarna om regleringar i lag? Så tolkar jag det i alla fall. Det måste till en förhandling. Då är min fråga: Har man tänkt på detta i Regeringskansliet?
Det sägs i svaret på interpellationen som har lämnats i dag: "Vår inställning är att staten bara ska äga företag där det finns tydliga motiv till att staten äger dem."
Då vill jag ställa frågan: Visar inte Försvarsmaktens och försvarsutskottets kritik på att det finns ett tydligt motiv till att staten ska äga i alla fall det här bolaget?
Peter Jeppsson (S):
Jag börjar med att beklaga sakfelet till statsrådet. Vad gäller Riksrevisionens kritik tycker jag att det är lite konstigt och beklagligt att statsrådet inte delar Riksrevisionens uppfattning. Det har sagts vilka som sitter som ordförande, och då borde man kanske känna att detta inte är någon partsinlaga från något visst håll där partivindarna blåser.
Jag skulle vilja utnyttja tiden som är kvar i debatten till att peka på försvarsutskottets ställningstagande i sakfrågan. Det har framkommit att försvarsmakten utnyttjar, och måste utnyttja, vissa delar av Telia Soneras fasta nät.
Försvarsutskottet har erfarit att vissa av Försvarsmaktens sambandssystem inryms i Telia Soneras anläggningar. De ingår alltså i den del som är så oerhört viktig att skydda så att det inte kommer i fel händer.
Men hänsyn till rikets säkerhet har både försvarsutskottet och Försvarsmakten som helhet tagit fasta på den här frågeställningen. Anledningen är alltså ett mycket högt sekretesskydd. Frågan är om man kommer att behöva bygga ut den här delen och vad det kommer att kosta.
Om det säljs ut, kommer man då att få det höga sekretesskyddet? Kan man lita på att de som köper bolagen - Eva-Lena Jansson gav ett exempel - är seriösa på det sättet? Telia Sonera finns i bolag och på börsen i Sverige, men om vi säljer ut OMX-börsen vad händer då?
Peter Jeppsson (S):
Det är riktigt att vi har självständiga myndigheter, men det yttersta politiska ansvaret kan inte Anders Borg och regeringen avskriva sig. Genom att tullens verksamhet stöds av regleringsbrev från regeringen har man också ett ansvar för verksamheten. Vid ett antal tillfällen i kammaren har det påpekats vad det liggande utredningsförslaget kommer att innebära för verksamheten.
Det kommer att rasera den förebyggande verksamhet som har byggts upp under många år. Nu säger regeringen underförstått att det inte spelar någon roll vilka tokiga förslag som presenteras: Vi kommer ändå inte att lägga oss i det hela. Det är en mycket oroväckande signal som ni från regeringen skickar ut till svenska folket, nämligen att ni inte är beredda att ta ansvar.
Frågan som plötsligt uppstår är om detta speglar regeringens samlade uppfattning och om synsättet även kommer att gälla gentemot alla andra myndigheter, som Försvarsmakten, Krisberedskapsmyndigheten med flera, oavsett vad som eventuellt kommer att presenteras framöver. I mitt tidigare inlägg tog jag upp problematiken med den ökade trafiken vid hamnen i Karlshamn, och jag vill nu klä det i siffror.
År 2007 gav tullens gedigna arbete i syd följande: Antalet anhållna var 519 personer, häktade 245 personer och dömda 216 personer inom det geografiska området. Det visar att tullens personal i allra högsta grad, tyvärr, behövs. Fru talman!
Förutom det som har sagts tidigare, bland annat av Sven-Erik Österberg, vill jag tillägga att personalrepresentanter var med i arbetet vid den förra omorganisationen, och därmed kände man inte samma oro som man känner i dag. Fru talman! Jag hoppas att ministern kan ta till sig detta och åtminstone inofficiellt i den egna kammaren hemma kasta utredningsförslaget i papperskorgen.