Petter Löberg (S):
I allmänhet präglas diskussionerna här i kammaren av hur dåligt allting har varit under de senaste åtta åren. På kriminalvårdens område har dessbättre inte så varit fallet.
Som jag upplever det lite grann från sidolinjen har vi haft en samsyn åtminstone om innehållet i kriminalvården, i varje fall bland de normala partierna - lite förenklat uttryckt. Snarare är det i förspelet till kriminalvården, inte minst inom straffrättens område, som synsätten tidigare har skilt sig ganska rejält.
I detta betänkande finns det ett tillkännagivande som vi ser som ganska bekymmersamt, men låt mig återkomma till det lite senare. Inom kriminalvården sker det i många delar en positiv utveckling. Antalet rymningar ligger fortsatt på låg nivå.
Under förra året ökade de något på klass 2-anstalter, men nu ser de ut att ha stabiliserats. Droganvändningen på anstalterna ligger också på en låg nivå. Screeningtester och annat visar att det är ganska få av testerna som visar positiva resultat.
Där måste det naturligtvis vara nolltolerans, och vi hoppas att man ska komma från den förargliga procenten positiva tester till noll. Precis som i polisorganisationen har det genomförts en stor myndighetsförändring. Vi ligger lite före i processen. Den har genomförts i bred politisk förankring, och det är också bra.
Det gör att man har goda förutsättningar för att utveckla verksamheten, se på kvaliteten och se på hur väl man lyckas med att få folk att inte återfalla i brott efter tiden på anstalt eller inom andra delar av kriminalvården. Det finns dock förbättringsområden, som det så vackert heter.
Ett område är att återfallsfrekvensen fortfarande är för hög, framför allt när det gäller yngre som avtjänar fängelsestraff. Det finns vissa farhågor om att det - som vi har diskuterat här i kammaren och på många andra ställen - kanske sker en radikalisering på fängelserna. Där behövs det en större kunskapsgrund för våra ställningstaganden.
Vi behöver ta reda på mer och förmodligen vidta åtgärder för att möta dessa hot och problem. Särskilda utslussningsåtgärder minskar, enligt myndighetens redovisningar, vilket också regeringen har påtalat. Det handlar till exempel om utökad frigång och halvvägshus.
Detta är naturligtvis inte riktigt bra. I varje enskilt fall kan det finnas orsaker till att det är på det här viset, men vi skulle nog behöva ha ett ganska starkt fokus på att se till att vägarna ut ur Kriminalvårdens anstaltsverksamhet fungerar på ett bättre sätt och används i större omfattning.
Den stora utmaningen för samhället - om man ska försöka att vara lite filosofisk - är att kriminalvården ibland ses som en isolerad ö i samhället, men så är det ju inte. De flesta som sitter på anstalt ska ut i vårt gemensamma samhälle, i vårt gemensamma Sverige. Det är ett samhälle som i många delar är mycket hårdare än vad det har varit på länge.
Många upplever det som att samhället är mindre öppet i dag för de människor som lever på marginalen. Det gör de som av olika skäl har varit inom kriminalvården. Under ganska många decennier har vi haft en synnerligen dysfunktionell bostadspolitik.
Utan egen bostad erbjuds inte sällan en soffa, en gemenskap och en kanske illusorisk trygghet i avvikargrupper, i kriminella gäng, i missbrukarkretsar eller i andra destruktiva miljöer. När man kommer ut från en anstaltsvistelse är en egen bostad ett absolut krav och en nödvändighet för att det ska gå bra framöver.
I det här landet finns det en enorm, nästan kronisk bostadsbrist som måste åtgärdas. Samhället har också blivit mindre jämlikt, vilket också gör att det är tuffare för dessa grupper. Helt enkelt: Rättspolitikens framgång är inte enbart en fråga för kriminalvården eller för rättssystemet i sig.
Det förutsätter att andra politikområden också fungerar. Det kräver att samhället är starkt på många olika sätt. Den här diskussionens huvudnummer är ert förslag om att skärpa reglerna för villkorlig frigivning som behandlas i betänkandet.
En sak som gäller för Kriminalvårdens olika program för rehabilitering är att man har oberoende forskare som granskar och ackrediterar programmen för att se om de är effektiva eller inte. Om man vill vara lite polemisk kan man säga att det kanske hade varit bra om också Alliansen hade omfamnats av den typen av resonemang.
Ni vet självklart sedan länge - ni har ju själva gjort en rad utredningar - att den här typen av straffskärpningar inte fungerar på det viset som det är tänkt. Det finns hur mycket evidens som helst på detta område, och det vet ni också. Detta är ju ingen ny diskussion. Man hade önskat ett mer vetenskapligt grundat förhållningssätt när man ska fortsätta att utveckla kriminalvården.
Om man vill vara riktigt tyken - som vi säger hemma i Borås - skulle man kunna säga att det är en variant av symbolpolitik som ni ägnar er åt. Om man vill vara lite mindre polemisk kan man säga att det är möjligt att det är ett sätt att smyghöja straffskalan i andra änden av systemet. Det tror vi är väldigt olyckligt.
Ni beställde en utredning 2008 som visade på att det här inte hade någon större betydelse. Här har vi helt enkelt olika synsätt på förslaget. Som en följd av detta resonemang är det naturligt för mig att yrka bifall till reservation 11 som innebär avslag på motion 2970 av Beatrice Ask med flera. I övrigt yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkandet.