Catharina Bråkenhielm (S):
Margareta B Kjellin tar i sin interpellation upp en viktig fråga. Det är en fråga som historiskt inte har varit särskilt högt rankad, inte heller under de senaste mandatperioderna. När vi sitter och arbetar med budget, såväl i regioner och kommuner som på riksnivå, bedöms andra saker vara betydligt viktigare. De åtgärder som Margareta B Kjellin föreslår för att minska fallolyckorna håller vi naturligtvis med om.
Den kunskapen och kompetensen finns på ett par ställen, men den används alldeles för lite. Det satsas stora resurser på att minska dödligheten i trafiken, 43 miljarder kronor. Man har en nollvision, man har strategier och man har mål. Det har varit mycket lyckosamt. Antalet trafikdödade har minskat kraftigt.
Men fallolyckorna, som är fem gånger så många, har blivit styvmoderligt behandlade. Där finns ingen nollvision, ingen riktig handlingsplan, och framför allt tillförs inga stora resurser. Runt 3 miljarder är den blygsamma summa man kunnat lätta plånboken med. Trots att det ser ut på det sättet, och trots att man borde ha en nollvision, har några krafttag inte tagits.
Våra gamla fortsätter att i allt högre grad ramla - och de dör av det. Vi har endast sett spridda skurar av insatser de senaste mandatperioderna. Många av de åtgärder som skulle minska fallolyckorna handlar inte enbart om pengar. Margareta B Kjellin räknar också upp sådana åtgärder. Det är saker som vi egentligen vet. Nattfastan är för lång; man ramlar av det.
Man skulle kunna få mer hjälp att fallsäkra sitt hem. Det kan gälla enkla saker som mattor, sladdar och sladdlös telefon. Det handlar inte så mycket om pengar där. Många kommuner har haft tjänster som Fixar-Bettan för hjälp i hemmen. Det är en ganska billig tjänst som har tjänats in mångdubbelt. Man har fått hjälp med vardagliga saker som att byta gardiner och glödlampor - samt lite sällskap också.
Detta har dessvärre dragits ned i alltför många kommuner. I min grannkommun Stenungsund var det första man gjorde när man bytte styre och ledning att man drog in den här tjänsten, trots att man vet att den varit till hjälp. Jag undrar vad detta egentligen beror på. Kan man kanske skriva det på kontot kunskapsbrist hos våra kommunpolitiker? Det finns en rad tekniska hjälpmedel som gör livet betydligt lättare för de äldre.
Men där har det hänt väldigt lite. Utvecklingen har gått framåt, men man använder de tekniska hjälpmedlen i väldigt liten utsträckning. Det finns fallsensorer som man kan bära på kroppen som äldre. När kroppen börjar svaja går en signal till en larmcentral, som ringer upp. Kan man då inte svara på grund av att man fallit kommer en person snabbt ut.
Ju snabbare man får hjälp desto fortare kan man komma tillbaka till det vanliga livet efter till exempel ett lårbensbrott. Det går även att sätta sensorer i sovrummet. Som äldre går man oftast upp ett par gånger på natten för att gå på toaletten. Då sker många fall. Sensorerna signalerar om man inte kommit tillbaka inom den stipulerade tiden.
Det finns även tekniska skärmar som gör att man inte behöver väckas. Men ofta är det mycket gammaldags. Man använder i dag de gammaldags larmen som man har runt handleden. Dem får man oftast under kroppen, eller så slår man i huvudet. Nu har jag en fråga. Kan den låga prioriteringen dölja en åldersdiskriminering månntro?