Patrik Björck (S):
I den tidigare debatten frågades huruvida det fanns ledamöter som kunde läsa. Det frågades ifall det fanns ledamöter som möjligen kunde läsa men som inte förstod vad de läste. Jag vill egentligen inte uttala mig om det. Men jag vill lägga till ytterligare en variant. Det kan vara så att det finns ledamöter som kan läsa och som till och med förstår vad de läser men som framför detta på ett lögnaktigt sätt.
Det finns alltså tre möjliga varianter. Jag tänker inte ha några synpunkter på vilken av de varianterna Michael Anefur tillhör, fru talman. Men jag tänker lite sakligt gå igenom frågan vi debatterar i dag. Den som lyssnar kan själv fundera över vilken av de tre som passar bäst in på Michael Anefur. Det handlar alltså om genomförande av balansdirektivet.
Jag kan passa på att yrka bifall till utskottets förslag till beslut. Det gäller en proposition som kommer sig av att det har kommit ett direktiv som vi har att förhålla oss till. Man har tillsatt en utredning och tagit in remissvar på utredningens resultat. Det är normal parlamentarisk ordning. Det resulterar i en proposition, och sedan blir det ett betänkande här på riksdagens bord.
Det är så det ser ut. Den parlamentariska arbetsformen har fem av riksdagens åtta partier inga större problem att förhålla sig till. Man arbetar i enlighet med de parlamentariska spelregler som finns. Man arbetar i enlighet med de lagar och direktiv som finns och de åtaganden som Sverige som medlemsstat i EU har. Fru talman!
Jag ska återkomma till att det finns tre partier i den här kammaren som har problem. Genom det här direktivet genomför EU reformer som ska förbättra jämställdheten på EU:s arbetsmarknad. Sverige har naturligtvis inte kommit hela vägen. Vi har långt kvar till jämställdhet.
Men i ett europeiskt perspektiv ligger vi ändå väldigt långt fram. Därför innebär det här ett mindre bekymmer för svenska lagstiftare. Vi har med råge i princip uppfyllt det här.
Men vi behöver senast den 2 augusti göra vissa justeringar i vår lagstiftning för att helt uppfylla det som sägs i direktivet och de åtaganden vi har genom vårt medlemskap i EU. Så långt är det inga problem. Men jag tänkte gå in lite på diskussionerna, så att folk får klart för sig vad det handlar om.
Michael Anefur påstod att den sociala pelaren på något sätt hade förändrat EU:s lagstiftningsrätt eller möjlighet att genomföra direktiv. Det är inte sant. Antingen har Michael Anefur inte förmågan att läsa eller förstå vad han läser, eller så framför han på ett felaktigt/lögnaktigt sätt det han har läst.
Jag var med när vi i den här kammaren fattade beslut om grunden för direktivet. Vi hade en jättelång, flera timmar lång, debatt om Lissabonfördraget, som är det europeiska lagstiftningspaket, eller hur det ska beskrivas, som är grunden för det direktiv som vi i dag ska hantera i detta betänkande.
Vänsterpartiet och Miljöpartiet - två andra partier som jag kan lyfta upp - motsatte sig då det här. Jag hade ganska tuffa debatter med de partierna här i riksdagens talarstolar. Men Kristdemokraterna röstade inte emot det. Vi hade då en regering där Kristdemokraterna var representerade.
Det var en liberal EU-minister, Cecilia Malmström, och en moderat statsminister, Fredrik Reinfeldt, som ledde regeringen när vi ratificerade förslaget. Man röstade också för den ratificeringen i denna kammare. Det här måste man ändå ha någon sorts förståelse för om man ska kunna diskutera frågan. Ni får fundera över hur stor förståelse Michael Anefur har.
Det finns två reservationer i betänkandet, men det finns också ett särskilt yttrande. Det är alltså tre partier som inte riktigt har förstått riksdagens arbetsformer och de åtaganden som EU-medlemskapet innebär för oss. Det gäller Moderaterna, Kristdemokraterna och Sverigedemokraterna. De tre partierna har några saker gemensamt.
En sak är hur reptilhjärnan reagerar när man hör talas om arbetstagares rättigheter eller jämställdhet. Då slår reptilhjärnan till, och man är bara emot. Det är väl helt okej. Det är en politisk ståndpunkt, en uppfattning. Man får faktiskt vara emot arbetstagares rättigheter och jämställdhet.
Jag som socialdemokrat är för jämställdhet och arbetstagares rättigheter. Det får jag också vara. Här får jag ändå ge Moderaterna en liten eloge, för i någon mening förstår de det, även om de inte säger det högt, eftersom de inte lägger fram en reservation utan bara ett särskilt yttrande.
I någon mening förstår de att det är rimligt att vi genomför förslagen i propositionen, precis som alla remissinstanser ställer sig bakom det rimliga i att vi genomför de här lagförändringarna. Och det inser Moderaterna, även om man kanske inte vill säga det högt. Vi får väl höra när anförandet hålls sedan. Vi har ju inte hört det än, fru talman.
Men då är man tillbaka vid den sociala pelaren och har någon sorts pagegojreflex och ska säga något om den sociala pelaren, inte för att det har något med saken att göra utan för att man har ett oemotståndligt behov av att göra det. Det är någon sorts reflex bara. Den sociala pelaren finns ju faktiskt i verkligheten och inte bara i den moderata fantasivärlden.
Det är ett existerande dokument, och man kan bara roa sig med att läsa vad som står i det. Sedan är det upp till var och en att lyssna på vad jag säger, förstå vad jag säger och sedan repetera det på ett korrekt vis.
På unionsnivå leder den europeiska pelaren för sociala rättigheter inte till, nota bene, någon utökning av de befogenheter och uppgifter som unionen tilldelas genom fördragen. De bör genomföras inom gränserna för befogenheterna. Det finns två delar som man hänvisar till i propositionen. Den ena är punkt 2 om jämställdhet.
Där står det att lika behandling och lika möjligheter för kvinnor och män måste säkerställas och främjas på alla områden, även när det gäller deltagande på arbetsmarknaden, anställningsvillkor och karriärutveckling. Kvinnor och män har rätt till lika lön för likvärdigt arbete. Jag som socialdemokrat har inte jättesvårt att ställa mig bakom detta. Men Moderaterna, Kristdemokraterna och Sverigedemokraterna har väldigt svårt för det, och det handlar om reptilhjärnereflexen.
I den sociala pelaren hänvisas till en punkt till, och det är balansen mellan arbete och privatliv. Det står att föräldrar och människor med omsorgsansvar har rätt till lämplig ledighet, flexibla arbetsformer och tillgång till omsorgstjänster. Kvinnor och män ska ha lika tillgång till särskild ledighet för att ta sitt omsorgsansvar. Det ska uppmuntras att använda ledigheten jämlikt. Jag har som socialdemokrat inte jättesvårt att ställa mig bakom det.
Men det har Moderaterna, Kristdemokraterna och Sverigedemokraterna, och det är ingenting nytt. Det här tyckte de lika illa om före den sociala pelaren. Det har de nog alltid tyckt illa om. Det har ingenting med den sociala pelaren att göra.
Vad de tre partierna dessutom inte förstår, fru talman, är att om den europeiska unionen och det europeiska samarbetet ska kunna fungera måste man faktiskt ha en politik för ekonomin men också en politik för det sociala, annars kommer inte EU-medborgarna på sikt att acceptera Europasamarbeten.
Det är det som medlemsstaterna inser när man antar den europeiska pelaren för sociala rättigheter. Även en massiv majoritet av broder- och systerpartierna till Moderaterna och Kristdemokraterna i Europa tycker att det är rimligt att ha en sådan balans, så det är inte så märkvärdigt som det verkar.
Balansdirektivet infördes 1995 genom ett ramavtal om föräldraledighet. I mars 2010 förändrades föräldraledighetsdirektivet. År 2017 presenterade Europeiska kommissionen ett nytt paket, och balansdirektivet är resultatet av detta. Den sociala pelaren tillkom hösten 2017.
Det här är viktigt att komma ihåg så att man förstår vad det handlar om. Dessutom ska man hålla i minnet att balansdirektivet omfattar alla arbetstagare som ett anställningsskydd. Direktivet är ett så kallat minimidirektiv, vilket innebär att medlemsstaterna får införa och behålla bestämmelser som är mer förmånliga för arbetstagare än de som följer av direktivet.
Vi har diskuterat den sociala pelaren och Moderaterna. Sedan har vi Kristdemokraternas reservation. Där vill de försöka använda den här debatten till att försämra föräldraledighetslagstiftningen för en väldigt stor grupp i samhället.
De som har läst igenom handlingarna vet att den stora gruppen är de som har sjukpenninggrundande ersättning vid föräldraledighet. Det är en mindre grupp som vi nu får med. Vi tycker att det är viktigt. Men det är en mindre grupp, och vi får med dem med det här förslaget. De får rätt till 90 dagar med ersättning.
Precis som folk med rätt till sjukpenninggrundande ersättning får de grundersättningen. Det argumenteras väl för det från jämställdhetsaspekter. Även om det är en mindre grupp ska det vara samma jämställdhetsperspektiv på deras föräldraledighet som för den stora gruppen.
Det argumenteras också väl i underlaget, fru talman, för varför det av administrativa skäl, regelskäl och förenklingsskäl är rimligt att ha samma tider för de två grupperna.
Men då tror jag att ni kristdemokrater - lyssna nu, Michael Anefur - ändå har förstått vad som står i Lissabonfördraget och i den sociala pelaren, för Kristdemokraterna röstar inte för någonting annat än vad vi faktiskt ska, att justera svensk lagstiftning så att vi klarar av balansdirektivet. Där går ni inte emot EU på något sätt.
Ni är inte alls några barrikadstormare som går emot EU, utan ni ställer faktiskt upp på balansdirektivet. Men, och det är en viktig skillnad, ni vill använda det för att försämra för svenska föräldrar.
Detta blir också så spännande, fru talman, för det svenska självbestämmandet över föräldraförsäkringen manifesteras ju i att vi gör mer när det är ett minimidirektiv. Det är faktiskt ett svenskt beslut att vi ska ha 90 dagar. Det är inte EU som påtvingar oss det. Det är vi själva som vill ha jämställdhet i det här landet.
Det är ett svenskt beslut, ett självständigt beslut. Det är ett minimidirektiv. Vi gör det ännu bättre av egen vilja. Där mörkar Kristdemokraterna. Nu får jag komma fram till konklusionen: Jag tror faktiskt att Michael Anefur förstår, men han berättar inte det här från talarstolen.
Sist men inte minst Sverigedemokraterna, där jag är lite mer tveksam till i vilket av de tre alternativen de ska landa. Vad är egentligen Sverigedemokraternas förslag här? När vi debatterade det här 2008 var Sverigedemokraterna i och för sig inte representerade i riksdagen.
Men inte ens då hade vi rätt att rösta nej till ratificeringen, för beslutet om att gå med i EU fattades ju långt mycket tidigare. Och även om inte Lissabonfördraget hade blivit ratificerat hade andra fördragstexter legat kvar, alltså de som fanns tidigare.
Det hade ändå gjort att Sverige hade varit tvunget att implementera de direktiv som ligger inom EU:s befogenheter, vilket sju av åtta partier i denna kammare inser. Fem partier erkänner det öppet, två smyger med det och ett förstår det inte.
Det är konklusionen av den här debatten. Om riksdagen nu skulle stödja Sverigedemokraternas reservation undrar jag hur man har tänkt sig detta, för vi är ju trots allt medlemmar i EU.
Och det normala är väl att om man kommer till ett land eller är med i en sammanslutning av stater assimilerar man sig, anpassar sig och följer de lagar och regler som gäller. Det tycker jag är rimligt. I Sverige gäller svensk lag. Där kan man inte komma och snacka och säga att man vill någonting annat. "Jag anser" står det 72 gånger i Sverigedemokraternas reservation.
De anser att EU är ett felaktigt projekt och vill inte vara med där. Det är legitimt att anse det. Men är man med får man följa de spelregler som gäller, och det gäller även Sverigedemokraterna. Jag kan ha massor av uppfattningar om svensk lagstiftning, men så länge den finns gäller den tills vi här har ändrat den.
När det gäller Sverigedemokraternas reservation, fru talman, är jag inte riktigt säker på vad den står för - om den står för alternativ ett, två eller tre som jag räknade upp som möjliga sätt att förstå de här tre partierna. Alternativen är alltså att de inte kan läsa, att de kan läsa men inte förstår vad de läser eller att de kan läsa och förstår vad de läser men framställer det på ett lögnaktigt sätt.