Björn von Sydow (S):
Jag vill instämma i många delar av det som konstitutionsutskottets värderade ordförande just har sagt. Dock vill jag lägga till några kommentarer. Jag vill först nämna KU:s eget tillkännagivande om driftsstöd till lågfrekventa dagstidningar.
Regeringen anser i sin skrivelse till riksdagen att detta är slutbehandlat, men vi menar att det inte är fullt ut tillgodosett och att regeringen så snart som möjligt bör återkomma i frågan.
När det gäller så kallade negativa tillkännagivanden har vi i konstitutionsutskottet gjort en enig bedömning som vi anser bör kunna vara vägledande för hur negativa tillkännagivanden ska bedömas och hur de ska hanteras av partier i riksdagen och i regeringen.
Tillkännagivanden förblir oreglerade i regeringsformen. Regeringen hanterar dem under parlamentariskt ansvar. Ordföranden har på ett riktigt sätt lagt fram de spänningar som kan finnas i regeringsformens föreskrifter om rätten för varje regering att lägga fram förslag och skyldigheten att utreda och bereda dessa förslag.
Problemet uppstår när vi har en regering som har en inriktning på ett sakområde men som inte har majoritet i riksdagen, en minoritetsregering. Det kännetecknar vanligtvis förhållandena i Sverige sedan lång tid tillbaka. Gentemot denna minoritetsregering finns det en majoritet i riksdagen för vissa åtgärder.
Det är här som problemet kan komma upp. Ordföranden har med rätta sagt att den frågan löses om en regering lägger fram ett förslag i riksdagen och riksdagen avslår det. Därmed har båda sidor fått visa vad de har för åsikt och politik, men det är riksdagen som gör det utslagsgivande ställningstagandet.
Men jag vill framhålla att riksdagen också kan korrigera eller komplettera regeringens egen normgivningsmakt. Det beror på att vi har paragrafer i regeringsformen som ger riksdagen den slutliga möjligheten att fastställa enligt vilka normer ett visst samhällsområde ska styras. Det är 8 kap.
6 § regeringsformen som ger så kallat underställande. Det sker sällan, men innebörden är att riksdagen beslutar att för att en föreskrift från regeringen, en förordning, ska vinna slutlig laga kraft ska regeringen först inhämta riksdagens ställningstagande. Detta har skett i enstaka fall.
Jag ser i kansliets förnämliga genomgång att det skedde 2010/11. Enligt 8 kap. 8 § regeringsformen kan riksdagen alltid meddela föreskrifter som tar över regeringens förordnandemakt eller i övrigt normgivningsmakt. Vi erinrar med våra skrivningar om dessa sällan utnyttjade bestämmelser.
Vi erinrar, och de blir därmed, kan man väl säga, betraktade som levande realiteter i vår regeringsform. Det är viktigt. De finns där. Konstitutionsutskottet konstaterar att de spelar en roll.
En majoritet i kammaren behöver alltså egentligen inte göra så kallade negativa tillkännagivanden därför att man fruktar eller inte vill se att regeringen i ett regeringsbeslut gör en förordning eller andra föreskrifter som strider mot en majoritet i kammaren. Kammaren kan använda 8 kap. 6 § och 8 kap. 8 § för att korrigera.
Regeringsbeslut som riktar sig till det som regleras för statsförvaltningen, i 12 kap. 3 § regeringsformen, ger mindre utrymme för riksdagen för den typen av överprövningar av regeringens ställningstagande.
Men som ordföranden pekade på: Beroende på hur formuleringen görs av riksdagen finns där onekligen ett visst utrymme för att markera vilken hållning riksdagen har även i ett sådant beslut. Restriktionen här, vill jag avrunda med att säga, beror enligt min mening på erfarenheterna från frihetstidens berömda statsskick.
Det var ju ett statsskick som satte riksdagen i centrum och som har fått mycket beröm i efterhand för många av sina delar. Det fanns dock problematiska delar. En var just att riksdagen tog över som närmast domstol och regering och fattade beslut som gällde enskilda.
Den ordningen var inte bra och är en ordning som sedan dess inte har tillåtits i våra konstitutioner från 1809 och framåt. Herr talman! Härmed vill jag yrka bifall till förslaget i konstitutionsutskottets betänkande 21.