KBLab/rixvox huggingface dataset:
Margot Wallström (S):
Tack för debatten! Det är viktigt för säkerheten i Europa och speciellt för alla Natoländer att förtroendet för de kollektiva säkerhetsgarantierna upprätthålls. Nu har Nato beslutat om förstärkningsåtgärder i de baltiska länderna. Det är en viktig del i detta. Vi strävar efter gemensam säkerhet, och den byggs tillsammans med andra.
Det handlar om arbetet i FN:s säkerhetsråd och i EU, FN, OSSE och Europarådet samt i vårt partnerskap med Nato genom den transatlantiska länken och också med våra nordiska och baltiska grannländer, inte minst Finland. Varje land har en skyldighet att se efter sina egna säkerhetspolitiska intressen och välja väg. Vi ska inte lägga oss i detta, men vi samarbetar nära, inte minst med Finland.
I ljuset av det försämrade omvärldsläget är det viktigt att Sveriges säkerhet och välstånd kan försvaras och bevaras och att vi framför allt stärker samarbetet i EU. Europeisk enighet är en förutsättning för att vi ska kunna hävda våra intressen och värderingar. Inom ramen för den militära alliansfriheten, som vi inte har för avsikt att ändra på, utvecklar vi partnerskapet med Nato.
Politisk dialog och informationsutbyte med Nato om säkerheten i vårt närområde är viktigt. Ingen av utredningarna har sagt att det föreligger några direkta militära hot mot Sverige. Gemensamt med Nato har Sverige och Finland ett intresse av att förstå utvecklingen i vårt närområde och bidra till ökad säkerhet, förutsägbarhet och stabilitet.
Partnerskapet med Nato bidrar också till att utveckla den svenska Försvarsmakten och såväl den nationella försvarsförmågan som förmågan att genomföra operationer i och utanför närområdet. Det är väl detta som är mest aktuellt i så fall. Vi stärker också den nationella försvarsförmågan. Vi har haft överenskommelser i riksdagen vid två tillfällen nu om att öka de finansiella resurserna till försvaret.
Det senaste beslutet innebar resurser till det civila försvaret. Till detta kommer att förebygga konflikter. Diplomati och utrikespolitiken är vår främsta försvarslinje.
Bredden av säkerhetspolitiska instrument som vi har till vårt förfogande - diplomati, militär förmåga, medling och förtroendeskapande åtgärder - ökar våra förutsättningar att verka för förutsägbarhet och stabilitet i Europa och närområdet.
Genom en aktiv, bred och ansvarsfull utrikes- och säkerhetspolitik skapar vi sådana möjligheter, såväl i Europa och närområdet som globalt.
Margot Wallström (S):
Tack, Pål Jonson, för en bra debatt i denna viktiga fråga! Vi menar att såväl Sverige som Europa och USA har allt att vinna på att få till stånd en regelbaserad världsordning. Det handlar framför allt om samarbeten - vi tror på samarbete - och dem ska vi utforma utifrån vårt intresse, vår situation och våra säkerhetspolitiska bedömningar. Detta kan vi göra när vi har större flexibilitet.
Då kan vi också till exempel arbeta mot kärnvapen i världen, vilket vi gör. Vi har tagit ned Sverige från åskådarläktaren vad gäller kärnvapennedrustning och nedrustningsfrågor, och vi är numera mycket aktiva i detta. Vi kan göra det här utifrån ett eget och ett globalt intresse. Vi måste agera gemensamt i Europa och med USA så mycket det går framöver.
Därför satsar vi på ett transatlantiskt samarbete, vilket är centralt för europeisk säkerhet och därmed för svensk säkerhet. Vi kommer inte att ändra på vår säkerhetspolitiska linje när det gäller att hålla fast vid kombinationen militär alliansfrihet, stärkt nationell militär förmåga och fördjupade samarbeten.
Det är på så vis det blir förutsägbart, och det är så vi på ett realistiskt sätt kan agera också gentemot de utmaningar vi står inför.
Margot Wallström (S):
I själva verket är vi överens om synsättet och analysen, Stig Henriksson. Det har varit angeläget att det här har blivit aktuellt och klättrat upp på den politiska dagordningen. Men det har skett av fel anledning - inte för att man i första hand vill ha bort dem, utan för att man faktiskt rustar upp sina kärnvapen i stället.
Man ska inte utesluta en rad lösningar eller steg på vägen framåt. Jag är villig att diskutera både det ena och det andra förslaget. Jag tycker att det är bra att det finns en ram - en internationell sådan - där vi säger att samarbete är den effektivaste vägen framåt.
Om vi redan nu kan ha med oss mer än ett hundratal länder i diskussionen blir implementeringen av slutresultatet bättre och mer effektiv, får vi väl hoppas, för detta är viktigt. Jag utgår från att de åsikter som framförs kan ha att göra med exempelvis lagtekniska skäl eller respekten för varje lands säkerhetspolitiska lagstiftning.
Det kunde också vara intressant att nämna någonting om hur vi kan engagera oss och vad vi faktiskt gör. Vi har ju inte bara ett starkt politiskt engagemang, utan vi har från svensk sida även framstående teknisk expertis. Vi tycker att alla initiativ som kan föra oss närmare målet om en kärnvapenfri värld ska prövas.
Vi har nära dialog och samarbete med både kärnvapenstater och icke-kärnvapenstater. Vi är överens om att NPT är av grundläggande betydelse, och vi tycker att utmaningarna inför NPT:s översynskonferens är väldigt betydande.
Omvärldsläget är ansträngt och debatten polariserad, och det gäller nu att påverka kärnvapenstaterna till att vilja bidra. Provstoppsavtalet och att detta ska träda i kraft tillhör också våra nedrustningsprioriteringar, och Nordkoreas provokationer och provsprängningar - i strid med säkerhetsrådets resolutioner - visar på vikten av det.
Vi har sedan 90-talet varit en av de största förkämparna för CTBT, som det heter, och vi har haft ett kontinuerligt politiskt engagemang. Genom FOI bidrar vi dessutom med verifikationsteknologi för användning inom ramen för det internationella övervakningssystemet. Jag träffade själv Lassina Zerbo, som är chef för CTBTO, då han i februari besökte Sverige.
Detta är någonting som inte så ofta uppmärksammas men som jag tycker är viktigt att vi framhåller och är stolta över. Ett annat väldigt viktigt element är riskreducering - att kärnvapenstaterna sänker beredskapsnivåerna i sina arsenaler.
Detta är en fråga som Sverige driver tillsammans med en grupp länder - Schweiz, Chile, Nya Zeeland, Malaysia och Nigeria - eftersom arrangemang som innebär att vapen kan avfyras med några minuters varsel ökar riskerna för förhastade och eskalerande beslut. Det ligger i allas intresse att sådana situationer undviks.
Dessutom deltar Sverige i samarbeten för verifikation av kärnvapennedrustning, och vi har ett engagemang för ett avtal som förbjuder produktion av klyvbart material för vapenändamål. Vi har många spår att arbeta på. Jag tycker att det är på det sättet frågan ska föras framåt. Vi bör engagera oss brett och ta med civilsamhället mycket mer än vi har gjort hittills, så att vi får ett folkligt engagemang.
Jag håller med om att detta är väldigt viktigt.
Margot Wallström (S):
Tack, Stig Henriksson, för en fin debatt om denna viktiga fråga! I vår nationella säkerhetsstrategi skriver vi så här: "De förödande skadeverkningar på människor och miljö som användning av kärnvapen skulle medföra ger anledning till fortsatt svenskt engagemang i denna fråga. Det är ett tydligt säkerhetspolitiskt intresse för oss att det dödläge som länge präglat det multilaterala samarbetet för kärnvapennedrustning kan hävas." Vi tror att de nu pågående förbudsförhandlingarna kan bidra till detta och att de kan skjutsa på.
Jag vill även understryka bredden i det svenska engagemanget. Med en kunnig och insatt debatt och med ett stort engagemang kan vi föra frågan vidare. Jag tycker att alla initiativ med potential att leda till konkreta framsteg för nedrustning och icke-spridning bör prövas allvarligt, och därför fortsätter vi att fokusera på detta.
Tänk så viktigt det är att tänka självständigt och att ibland också agera självständigt, vilket Stig Henrikssons exempel visar!
Margot Wallström (S):
Du kan vara stolt över vad Sverige gör, Robert Halef. Det vill jag absolut hävda. Vi är en av de absolut största bidragsgivarna. Vi ger till FN-organen, och vi ger kärnstöd - icke öronmärkt stöd. Vi ger till det som jag nämnde, UNDP:s stabiliseringsfond, som används just för att bidra till stabiliseringsåtgärder i Nineve och som också planerar insatser i Mosul.
Vi har en plan för utveckling i landet på 1 miljard. Sverige är ett av de mest generösa länderna. Vi är förstås beroende av att verka via FN-organ och andra väl etablerade organ som är aktiva i Irak. Skulle vi skämmas? Nej, absolut inte.
Tvärtom är Sverige, vilket också irakierna själva påpekar, ett av de länder som är mest aktiva och även mest generösa. Då har jag ändå inte nämnt det humanitära stöd som vi bidrar med. Sverige gör dessutom insatser för minröjning och specifika insatser som förstås också måste till för att människor ska kunna återvända. Det finns alltså ingenting att skämmas för när det gäller våra insatser i Irak.
Tvärtom är de mycket aktiva på såväl det politiska som det humanitära och det militära spåret. Vi gör så mycket vi kan, och vi måste förstås samarbeta med andra länder för att se till att det riktas och används på rätt sätt.
Men vi är i en situation där över 20 år av krig, sanktioner och sekteristiskt våld har lett till svåra politiska och sociala utmaningar. Det kräver både långsiktigt och brett engagemang i Irak.
Den strategi som man inledde 2004 hade fokus på demokratisk samhällsstyrning, MR, handel, industri och finansiella system. Den förra regeringen beslutade 2013 att fasa ut utvecklingsbiståndet till Irak, men vi har beslutat oss för att anta en ny utvecklingsstrategi från och med i höst.
Dessutom har vi alla dessa insatser. Vi har också inom ramen för den regionala Mellanöstern- och Nordafrikastrategin och Syrienkrisstrategin andra projekt med verksamhet i Irak: Kvinna till kvinna, UNFPA:s regionala flyktingprogram och så vidare. Vi har alltså en femårig biståndsstrategi som vi lanserar under detta år med en budget på 1 miljard kronor.
Där tar man ett långsiktigt helhetsgrepp, och inkluderande politiska processer där minoriteter deltar är avgörande. Det humanitära stödet är också mycket stort: 202 miljoner kronor under 2016 och 135 miljoner kronor fram till i dag under detta år.
Det handlar om FN-organ verksamma i Irak, där UNHCR mottar 750 miljoner kronor under 2017. De har en central roll inte bara när det gäller att ta hand om de människor som tvingas på flykt utan också för att möjliggöra återvändande till befriade områden. Sverige kan förstås inte göra allt, och det tror jag inte heller att Robert Halef vill påstå.
Men när det gäller att du skulle behöva skämmas tycker jag verkligen inte det. Vi är mycket aktiva på alla dessa tre spår.
Margot Wallström (S):
Sverige verkar bilateralt och också genom EU och FN för att främja en demokratisk och fredlig utveckling i Irak. Regeringen för kontinuerligt dialog med representanter för centralregeringen i Bagdad men också med KRG för ökad respekt för mänskliga rättigheter, folkrätt och rättsstaten. Försvarsminister Peter Hultqvist, statsministern, Isabella Lövin och jag själv har besökt landet inom loppet av ett och ett halvt år.
Vi talar regelbundet med civilsamhällets representanter, FN och de multilaterala organisationer som är på plats i landet. Förra året träffade jag - och det har jag gjort också efter det - den yazidiska överlevaren Nadia Mourad för att tala om den utsatta situationen för minoriteter, inte minst kvinnor från minoriteterna. Isabella Lövin tog också emot Mosuls ärkebiskop i april.
Det är vår fasta ståndpunkt att varaktig fred bara kan säkerställas genom att det hela irakiska samhället deltar i den politiska processen. Vår princip är att vi ska verka via FN-organ och andra mycket väl etablerade organisationer.
Det mesta av stödet är inte öronmärkt, utan det är kärnstöd så att man faktiskt ska kunna använda det till dem som har störst behov. Dit hör förstås den här gruppen, och därför är mycket av stödet till för att hitta vägar till en återuppbyggnad och till att tillåta att människor återvänder. Det innehåller hela skalan från minröjning till att man kan återuppbygga säkerhet.
Sedan behövs dessutom stöd till säkerhetssektorn i Irak. Det behövs en rad olika insatser för att se till att det blir stabilitet i landet. Jag vet att det är en diskussion om det här med fredade zoner, men jag vill också varna för att fredade zoner kan bli dödsfällor. Det är otroligt viktigt att veta hur zonerna ska utformas, och än så länge har ingen på ett trovärdigt sätt kunnat visa exakt hur de ska utformas.
Men det handlar om att se till att det kan bli en fredlig utveckling i Irak som tillåter människor att känna sig säkra nog att återvända till de platser som är deras hem. Vi ger också stöd till FN:s politiska mission i Irak som arbetar just med sådana här nationella åtgärder som fredsbyggande och försoning.
Där ingår stöd till nationella processer för dialog mellan sunni och shia, kurder, kristna, yazidier och andra grupper och för att verka för ökad respekt för internationell humanitär rätt och mänskliga rättigheter. Vi driver alltså på i alla de internationella sammanhangen för tydliga åtgärder.
Vi uppmärksammar särskilt minoritetsgrupper, och det ingår i vår politiska dialog också. Som sagt har vi ett mycket generöst ekonomiskt stöd för återuppbyggnad och humanitär hjälp. Vi arbetar också aktivt för att försvara och skydda individens frihet att välja religion eller trosuppfattning.
Vi står upp för att försvara de här rättigheterna, inte minst inom EU där det läggs fram resolutioner om detta. Det här ser vi som mycket viktigt också på lång sikt för Irak för att skapa en inkluderande politisk dialog.
Margot Wallström (S):
Jag håller med om beskrivningen av hur Daish begår grova, systematiska och omfattande övergrepp mot de mänskliga rättigheterna och internationell humanitär hjälp. Jag har själv lyssnat på många av dem som drabbas, och det är helt riktigt som Robert Halef säger att det är viktigt att vi inte glömmer bort det här lidandet.
Vi fördömer förstås Daish och dessa brutala övergrepp. Vi är också tydliga med att straffrihet inte är något alternativ för de här brotten. Tillsammans med EU uppmuntrar vi Irak att ansluta sig till ICC, den internationella brottmålsdomstolen. Gör de det får domstolen möjlighet att undersöka uppgifter om folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser för att kunna ställa dem till rätta.
Det handlar också om att se till att hela den interna processen i Irak kan bli en inkluderande politisk process. Vi arbetar sällan med öronmärkt stöd. Vi tycker inte att man ska göra det. Vi tycker att man ska ge till FN:s organ, så att de kan bedöma utifrån de viktigaste behoven. Och vi menar att kristnas behov av skydd på till exempel Nineveslätten hör dit. Det är också inriktningen på en stor del av arbetet.
Det måste det vara i fortsättningen också. Resten är en politisk process. Där talar vi direkt med centralregeringen i Bagdad och med KRG för att trycka på för att det ska vara framtiden för Irak, en inkluderande politisk process där man upphör med förtrycket och förföljelserna av till exempel kristna; men också andra minoritetsgrupper far illa i Irak.
Jag tycker att vi har markerat mycket starkt mot det, och vi kommer att fortsätta markera starkt mot det. Vi måste också stödja Iraks egen process när det gäller att hitta lösningar som handlar om hur man ska fatta beslut och hur man ska organisera sitt samhälle. Där kommer vi att fortsätta bidra.
Margot Wallström (S):
Robert Hannah har frågat mig om beredningen av frågan om att erkänna folkmordet fortfarande pågår inom Regeringskansliet. Han har frågat om det är mitt ställningstagande att regeringen av principiella skäl inte ska ta ställning till massövergreppen i Osmanska riket, och hur det i så fall förhåller sig till Stefan Löfvens löfte under valrörelsen 2014 att erkänna folkmordet. Robert Hannah har även frågat om jag, om regeringen av principiella skäl inte ska ta ställning till massövergreppen, kan redogöra för vilka de principiella skälen är.
Utan tvekan begicks omfattande övergrepp mot den armeniska folkgruppen och andra minoriteter under första världskriget i det sönderfallande Osmanska riket. Skildringarna av vad som hände är fruktansvärda. Regeringen gav år 2015 Stockholm Center for International Law and Justice i uppdrag att på en principiell och allmän nivå belysa relevanta rättsliga, historiska och andra aspekter på förhållningssätt och benämningar i anslutning till historiska massövergrepp.
Som jag har beskrivit i större detalj i samband med tidigare interpellationsdebatter i denna kammare visar rapporten hur svåra och mångfasetterade dessa frågor är. I rapporten diskuteras också en rad olika förhållningssätt. I rapporten görs också en tydlig uppdelning mellan förhållningssätt till samtida respektive historiska massövergrepp. Rapporten har överlämnats till regeringen, och något ytterligare arbete med frågan pågår inte i nuläget.
Regeringen instämmer i den allmänna uppfattningen i rapporten om vikten av överväganden om hur ett svenskt agerande kan tänkas påverka parterna i konfliktdämpande och försonande riktning. Enligt rapporten är regeringsuttalanden som fastställer historiska fakta inte helt oproblematiska. De kan uppfattas som normerande för forskningen och strida mot den akademiska principen om kritiskt tänkande.
I fråga om massövergreppen i det sönderfallande Osmanska riket är det viktigaste att de berörda gemensamt analyserar och kommer fram till ett förhållningssätt till övergreppen. Rapporten visar hur viktigt det är att lära av historien för att förhindra upprepning av massövergrepp i vår samtid. Detta är en fråga om respekt för folkrätt och mänskliga rättigheter som är grundläggande i svensk utrikespolitik.
Margot Wallström (S):
Först och främst vill jag säga att ni inte behöver undervisa mig i frågan om övergrepp och att vi inte har lärt av historien. Jag tjänade i mer än två år som speciell representant för generalsekreteraren när det gällde sexuellt våld i krig och konflikt, så jag kan ge ögonvittnesskildringar om det.
Det behöver jag alltså inte undervisas om. Inte heller behöver jag undervisas om politiskt ansvar. Den förra regeringen valde samma förhållningssätt. Men vi är överens om att skildringar av det som hände i det sönderfallande Osmanska riket är fruktansvärda.
Både tidigare rapporter från svenska ambassaden i Konstantinopel och nutida forskning visar ju på ett ofattbart stort antal människor som mördades, deporterades eller tvingades på flykt från sina hem. En betydande del av den kristna befolkningen i Osmanska riket dödades. Det är viktigt att vi minns och lär av de mörka kapitlen.
Jag tror att de lärdomarna har lagt grunden för den vikt som vi nu lägger vid respekt för folkrätten och mänskliga rättigheter i vår utrikespolitik. Det har definitivt spelat in. Massövergrepp har oerhörda konsekvenser, både omedelbara och långsiktiga, och dem måste vi försöka att förstå på djupet.
Frågan om hur en regering tillämpar en konvention - folkmordskonventionen - och hur en regering bör förhålla sig till och benämna massövergrepp som skett långt bak i tiden innehåller flera, inte sällan komplicerade, folkrättsliga, konstitutionella, straffrättsliga och politiska aspekter. Det är därför som mycket få regeringar - någon enstaka - över huvud taget har hanterat den frågan.
Det är ju sanningen. Parlament har haft lättare att hantera frågan, men regeringar gör i allmänhet inte det.
Den principiella hållningen till massövergrepp är att vi ville att Stockholm Centre for International Law and Justice på principiell och allmän nivå skulle visa hur relevanta rättsliga, historiska och andra aspekter på förhållningssätt och benämningar i anslutning till historiska massövergrepp skulle kunna användas.
Rapporten är författad av professor Pål Wrange, och den visar hur svåra och mångfasetterade de här frågorna är. Man diskuterar också en rad olika förhållningssätt. Till exempel påpekas det att folkmordskonventionen inte gäller retroaktivt.
När vi diskuterar det här begreppet är det som om vi saknar lämpliga ord för att fånga in det fasansfulla som har skett. Då tycker vi inte att det duger med begreppen massövergrepp och brott mot mänskligheten. Vi önskar ord som bättre fångar in dessa företeelser. Tyvärr är konventionen inte alltid användbar i det sammanhanget.
Den är utformad på ett väldigt speciellt sätt. Men rapporten innehåller en folkrättslig genomgång. Pål Wrange konstaterar att de flesta historiska massövergrepp inte har blivit föremål för något agerande från stater som inte har varit delaktiga i massövergreppen. När de har föranlett reaktioner har det varit från ett mindre antal stater, och det är inte regeringar utan parlament som har gjort uttalandena.
Det har riksdagen också gjort tidigare, och den tidigare regeringen delade den synen. Vi vill ju helst att parterna själva ska ta ansvar för sin historia.
Margot Wallström (S):
I den rapport som vi beställde och som finns i Regeringskansliet framförs en allmän uppfattning om vikten av överväganden när det gäller hur ett svenskt agerande kan tänkas påverka parterna i en konflikt i konfliktdämpande och försonande riktning. Kommer det att bli lättare att diskutera detta och ta itu med effekterna?
Enligt rapporten är regeringsuttalanden som fastställer historiska fakta inte helt oproblematiska, både för att de verkar normerande för forskningen och för att de strider mot den akademiska principen om kritiskt tänkande. Är det regeringar som ska göra den här typen av uttalanden? Er egen regering gjorde det inte, och jag tror heller inte att ni har lovat att ni ska göra det om ni kommer till makten igen. Det finns förstås skäl till det.
Den konvention som vi i dag har för att hantera folkmord är inte retroaktiv. Den har också visat sig svår att tillämpa även i pågående situationer av folkmord, massövergrepp eller brott mot mänskligheten.
Men det viktiga är faktiskt vad vi gör och hur vi bidrar till att främja förståelse, debatt och dialog om de här händelserna i Turkiet och mellan Turkiet och Armenien. Vi har ett bilateralt reformsamarbete som faktiskt stöder öppen forskning och debatt för att nå en sådan utveckling.
Till exempel stöder vi Hrant Dink Foundation och deras arbete med etableringen av det första armeniska institutet i Turkiet. Det är sådana saker som vi menar är vägen framåt. Detta har förblivit en tvistefråga in i vår tid. 100 år efteråt är det en tvistefråga. En mer gemensam syn på vad som faktiskt hände skulle kunna bidra till försoning och i förlängningen också till ett mer framåtblickande arbete.
Jag tror visst att ni försöker göra detta till en politisk fråga, men vi tycker att man ska hantera den här frågan ansvarsfullt och på ett sådant sätt att det främjar en hållbar utveckling i regionen.
Ett flertal av de mekanismer som kom till skydd för de mänskliga rättigheterna och som utvecklades under 1900-talet växte fram just ur erfarenheterna av tidigare massövergrepp, däribland de som skedde i det sönderfallande Osmanska riket. Kunskap om vad som har hänt hjälper ändå till. Det är inte detsamma som att vi inte fördömer det som sker i Turkiet. Att påstå något sådant är rent oförskämt.
Vi arbetar i EU och på olika sätt också bilateralt med att förespråka förändring av politiken som den utvecklas i Turkiet. Sedan måste den här debatten fortgå.
Margot Wallström (S):
Den här debatten kommer att fortsätta. Jag ser fram emot att diskutera hur vi både kan lära av historien och påverka dagens politiska utveckling också i Turkiet. Jag konstaterar att jag heller inte har fått några svar om vare sig vad ni har gjort tidigare eller vad ni tänker göra framöver i en alliansregering.
Jag tackar för dagens debatt och ser fram emot fortsatt diskussion.