KBLab/rixvox huggingface dataset:
Rossana Dinamarca (V):
Nu gör Camilla Waltersson Grönvall det igen. Hon går i opposition när hon sitter och representerar det regeringsbärande partiet - det stora partiet i er allians. Det duger inte sju år senare. Ni har inte lyckats vända utvecklingen. Man ser ingen tendens att utvecklingen vänder.
Det måste kännas som ett enormt misslyckande att den politik som ni har drivit i sju år inte har gjort någon nämnvärd skillnad till det bättre utan tvärtom till det sämre. Jag frågar dig igen: Varför vågar ni inte tala om det som är orsakerna till den ökande segregationen och den bristande likvärdigheten i skolan?
Varför vågar ni inte ta tag i de tre stora skolreformer som Skolverket så tydligt numera pekar ut som orsakerna till problemen? Varför ägnar ni er i stället åt någon intern tävling om vem som ska föreslå betyg tidigast? Det är en sak som är helt oväsentlig och som inte spelar någon som helst roll för att öka kunskaperna i svensk skola.
Rossana Dinamarca (V):
Michael Svensson sade att den nedförsbacke som vi ser i kunskapsresultaten började tidigare än när den här regeringen tillträdde, och det är sant. Men det som Michael Svensson glömde i sin historieexposé var att vi tillsammans med den socialdemokratiska regeringen och Miljöpartiet i princip hade sjösatt en ny gymnasieskola, någonting som ni stoppade bara ett par månader innan.
Det var inte så att vi tyckte att den förra gymnasieskolan fungerade perfekt. Vi såg problem med den och hade förslag på att göra om den. Det som skilde stort mellan våra olika gymnasiereformer var att vi inte gjorde den differentiering som ni har gjort.
Vi gjorde inte den uppdelningen, för vi anser att yrkeselever såväl som de som läser högskoleförberedande program bör ha samma grund att stå på, för att klara inte bara yrkeslivet utan även samhällslivet. Det är den stora skillnaden mellan våra olika reformer. Tyvärr var det inte vår reform som gick igenom.
Det jag vill fråga Michael Svensson är: Vad menar han med att det är vilseledande information som har lett till minskade ansökningar till yrkesprogrammen? Är det inte så att man måste använda individuellt val och utökat program för att få högskolebehörighet? Jag tittade snabbt och såg att det krävs särskild behörighet bara för att bli förskollärare.
Den som går barn- och fritidsprogrammet och använder sitt individuella val och utökat program kommer ändå inte att ha behörighet att söka till förskollärarutbildning. Det är bättre för den eleven att söka sig till ett högskoleförberedande program. Vad den eleven då går miste om är praktik och kontakt med arbetslivet. Det är väl ingen bra utväg.
Rossana Dinamarca (V):
Michael Svensson svarade inte på min fråga: På vilket sätt har man vilselett elever? Är det inte så att eleven måste läsa in på sitt individuella val och utökat program? Är det en osanning? Vad ska den elev som tänkte bli förskollärare göra?
Det räcker ju inte att gå bara barn- och fritidsprogrammet, läsa utökat program och använda sitt individuella val, för man behöver också särskild behörighet för att gå förskollärarprogrammet. På vilket sätt är det vilseledande att tala om det?
Ni har byggt en gymnasieskola som säger att det är bättre för den eleven att söka sig till ett högskoleförberedande program och gå miste om den praktik och den kontakt med arbetslivet som barn- och fritidsprogrammet erbjuder. Om vi ska förstärka yrkesprogrammen på riktigt ska man inte urholka dem på det sätt som regeringen har gjort och förutsätta att elever inte bryr sig så mycket om teoretiska ämnen.
Jag vill verkligen att du svarar på den frågan, Michael Svensson: På vilket sätt har vi vilselett någon? Stämmer inte det jag säger? Det finns också ett annat bekymmer med den nya gymnasieskolan. Ni säger att de som går yrkesprogram ska ha hälften så mycket samhällskunskap. Ska de inte vara lika delaktiga samhällsmedborgare som alla andra? Det är ju det ni säger.
Vi vet att män inom LO-yrkena är de som läser allra minst och till och med inte alls. Ni bygger en gymnasieskola som inte kommer att leda till en annan utveckling utan tvärtom leder till att de kommer att läsa till och med ännu mindre än vad de redan gör i dag. Det ställer till det för deras barn och utvecklingen när det gäller kunskapsinhämtning. Det är ert ansvar.
Rossana Dinamarca (V):
Det är intressant att höra Roger Haddad prata om att det är vi som skulle sänka kraven när det är ni som urholkar yrkesprogrammen på gymnasieskolan. Motivera gärna för mig varför det ska vara den skillnad som det är i dag mellan att komma in på ett studieförberedande program och att komma in på ett yrkesförberedande program. Varför ska det vara tolv godkända ämnen för att komma in på ett studieförberedande program och bara åtta för ett yrkesprogram? Varför är det den differentieringen?
Förstår du inte att det här signalerar att det finns olika ambitionsnivåer? Vi menar att det ska vara samma behörighetskrav oavsett om man ska gå ett studieförberedande program eller om man ska gå ett yrkesförberedande program. Det är inte att sänka kraven. Att sänka kraven är någonting som du säger. Ni vill fixa till lite statistik över dem som klarar av att gå igenom gymnasieskolan.
Om de inte har tillräckligt med kunskaper när de kommer ut är inte så viktigt för Roger Haddad och den här regeringen. Det är det som ert förslag handlar om, att fixa till statistiken. För oss är det viktigt att eleverna får med sig det som räknas som grundläggande kunskaper. Du kanske hörde om det på det seminarium som vi hade, den öppna utfrågningen. Det är det som både Svenskt Näringsliv och de fackliga organisationerna kräver. Det handlar inte om att fixa statistik.
Det handlar om att se till att elever kommer ut i ett arbetsliv och ett samhällsliv där de kan vara fria att göra de val som de vill.
Rossana Dinamarca (V):
Roger Haddad säger återigen att 40 procent inte har klarat av gymnasieskolan. Vad gör man då? Jo, man sänker kraven. Det är ju det ni faktiskt gör. Ni tar bort en del ämnen. Ni tar bort hälften av samhällskunskapen för yrkeseleverna. En tredjedel av svenskan blir kvar. Ni tar bort engelska och lite matte och så har ni fixat till statistiken. Det duger inte, Roger Haddad.
Ska vi ha en stark gymnasieskola för yrkesprogram och högskoleförberedande program handlar det om att se till att skolan får de resurser som krävs för att eleverna ska nå målen. Det måste komma tidigt. Det hörde jag Jan Björklund säga 2002. Men det har ändå inte hänt. Lärartätheten minskar i stället i skolan.
Det är där vi måste göra satsningarna, inte sänka ribban. Jan Björklund sade att man skulle ha ettåriga yrkesprogram. Det var det som föranledde att vi gick ut och sade att vi ska ha minst treåriga gymnasieprogram. Vi motade Olle i grind. Det lyckades vi ganska bra med. Jan Björklund verkar ha fått pisk från något håll, för det kom aldrig så långt. Man vågade inte lägga fram ett sådant förslag. Det var bra.
Men det var tack vare trycket från vårt håll. Den slutsats som jag drar återigen är att vi måste satsa på skolan, inte fixa och tricksa med siffror. Då handlar det inte om statistiken över hur många som lämnar gymnasieskolan utan godkända betyg utan om att vi inte ska hålla på och fixa och tricksa med hur många som får ett slutbetyg som inte är särskilt mycket värt när de väl har lämnat gymnasieskolan.
Rossana Dinamarca (V):
Återigen hör vi en ledamot från de borgerliga partierna tala om att vi har vilselett gymnasieeleverna. Det skulle vara konstigt om vi hade gjort det. Jag tror att det räcker att läsa programkatalogen för att se att det finns stora skillnader och att möjligheterna är sämre på en del program om man tänker sig att gå vidare. På vilket sätt vilseleder vi?
Måste man inte använda sitt individuella val och ett utökat program för att kunna nå högskolebehörighet? Och då får man ändå bara grundläggande högskolebehörighet. Precis som jag sade i ett tidigare replikskifte med Michael Svensson är det så att den som går barn- och fritidsprogrammet och tänker sig att bli förskollärare dessutom måste ha särskild behörighet. Det kan man inte skaffa sig inom gymnasieprogrammets ram. Varför ska det vara så mycket krångligare? Jag har inte sagt att det inte går.
Men varför måste det vara så mycket krångligare för den som väljer ett yrkesprogram att få möjligheter att gå vidare till ett högskoleprogram? Varför ska det vara krångligare för dessa elever? Varför kan detta inte vara något grundläggande för alla? Varför kan vi inte se det som grundläggande kunskaper inte bara för att gå vidare till ett högskoleprogram eller ut i arbetslivet utan också i samhällslivet?
Rossana Dinamarca (V):
Jag menar att det är regeringen och de borgerliga partierna som har ägnat sig åt vilseledning. Ni påstår att det inte är någon skillnad mellan yrkesprogram och nationella program. Man får grundläggande behörighet, säger ni. Nej, det får man inte - inte per automatik. Man måste använda inte en del av sitt individuella val utan hela sitt individuella val och dessutom ibland ett utökat program.
Man får ändå inte särskild behörighet, som krävs för att komma in på till exempel förskollärarutbildningen. Då har man ändå inte löst situationen för denna elev. Om det hade funnits en grundläggande högskolebehörighet från början hade eleven också kunnat skaffa sig den särskilda behörigheten under sitt gymnasieprogram. Men den möjligheten finns inte.
Jag undrar vem det är som vilseleder vem. Vi har hela tiden sagt till eleverna: Du får inte grundläggande högskolebehörighet på ett yrkesprogram. Du måste använda ditt individuella val och ett utökat program för att kunna uppnå det. Vi menar att man inte ska behöva få det krångligare om man väljer ett yrkesprogram. Det ska vara lika för samtliga elever. Det handlar inte bara om barn och fritid - det tog jag som exempel.
Det finns flera yrkesprogram som leder vidare. Jag kan nämna naturbruksprogram och tekniska program inom yrkesprogrammen som kan leda vidare. Vi ser att ungefär 60 procent kan tänka sig att läsa vidare på högskolan. Ni gör det svårare för de eleverna att få den möjligheten. Det är inte att vilseleda, det är fakta.
Rossana Dinamarca (V):
Jag vill börja med att tacka för svaret. Det är en väldigt allvarlig fråga som vi har att debattera här i dag. Som förälder blir jag mycket illa berörd av det som har framkommit i anmälningar till Skolinspektionen om grova övergrepp av och på barn. Det har handlat om sexuellt våld och gruppvåldtäkter. Skolinspektionen upptäckte efter besök på skolan pennalism, misshandel och hot.
När det blev känt strömmade telefonsamtal in till myndigheten. Anonyma personer berättade då även om sexbrott. Det gällde gruppövergrepp på flickor och pojkar, som enligt Skolinspektionens anteckningar fick trä kondomer på kvastskaft och köra in i varandras ändtarm. Vi måste ha en skola att lita på, en skola som elever och föräldrar kan känna sig trygga med.
Förekomst av kränkningar över huvud taget är oacceptabelt. Att elever dessutom bor på skolan gör dem extra utsatta. Det är framför allt på elevhemmen som dessa övergrepp och kränkningar har skett. Den 28 april 1994 lämnade Lundsbergs skola in en ansökan till Utbildningsdepartementet där skolan anhöll om att få ställning som riksinternat.
Mindre än en månad senare, den 19 maj, beslutade regeringen att Lundsbergs skola skulle få ställning som riksinternatskola. Det finns anledning att tro att beslutet inte har föregåtts av någon närmare granskning eller prövning, varför jag undrar vilka åtgärder regeringen och utbildningsministern avser att vidta för att regeringen inte ska besluta om ställning som riksinternatskola för skolor där kränkande behandling av elever förekommer.
Även om det tidigare inte var så öppet som i dag om kränkningarna på skolan har det funnits misstankar, eller rykten, som man så vill, om att det förekommit pennalism. Det borde rimligtvis ha undersökts närmare. Jag instämmer med utbildningsministern i att inget annat än nolltolerans mot kränkningar i skolan ska råda. Vi ska ha en skola att lita på.
Av den anledningen är det helt orimligt att trots anmärkningar från Skolinspektionen och hot om vitesföreläggande Lundsbergs skola inte har visat sig vidta tillräckligt med åtgärder för att få stopp på kränkningarna, tvärtom. Efter Skolinspektionens återbesök i maj misshandlades en grupp elever i sitt rum.
Det är bra att ministern har tillsatt en arbetsgrupp, men på Lundsbergs skola får man nog anse att det behövs handling nu för elevernas skull. Regeringen är den som beslutar om ställning som riksinternat. Det innebär att en skola har rätt till statsbidrag.
Ett återdragande av ställningen som riksinternat skulle vara ekonomiskt kännbart men också en viktig markering av att regeringen menar allvar med att det är nolltolerans mot kränkningar i skolan som ska gälla. Avslutningsvis vill jag fråga ministern exakt vilket regelverk det är som arbetsgruppen ska se över.
Rossana Dinamarca (V):
Jag tvivlar inte på att ministern är lika oroad som jag över det som har framkommit. Nu grundas det dock inte bara på rykten. Skolinspektionens rapporter har ju varit ganska skarpa. Därför menar jag att man borde agera. Det har tidigare framkommit uppgifter om pennalism.
Uppdrag granskning har tittat på detta, och även tidigare i dokumentären Prinsarnas skola , som filmades under 1997 och 2007, framkom det att det fanns pennalism. Även om det är misstankar borde man ha granskat den här typen av skolor betydligt tidigare.
Också regelverken bör man se över med tanke på hur snabbt Lundsberg fick ställning som riksinternat. Det var knappt en månads betänketid. Även detta behöver ses över. Det är väldigt bra att man vill se över regelverket och om man ska ha den här typen av särställning över huvud taget. Man måste nog också titta på hur tillstånden ges, om de över huvud taget ska ges.
Jag vill ändå ta utbildningsministern på orden. Det han säger i sitt svar är väldigt skarpt, nämligen att det är nolltolerans mot kränkningar som ska råda. Vid tidigare tillfällen har utbildningsministern också talat om att sätta hårt mot dem som utövar kränkningar eller mobbar.
I de fall som har uppdagats är det framför allt de som har varit utsatta för kränkningarna som har råkat illa ut. Det är de som har fått sluta på skolan och som har behandlats som illojala mot skolan. Det är allvarligt.
Även om man har tillsatt en arbetsgrupp för att se över regelverk handlar det inte riktigt om att få stopp på den här typen av kränkningar.
Det vore kännbart för en skola som Lundsberg - vi vet att det har framkommit även på de andra riksinternaten även om det är allvarligast på Lundsberg - om man miste sin ställning som riksinternat, bland annat för att man då skulle gå miste om statsbidragen. Men naturligtvis är det som har framkommit ett hårt slag mot dem och deras status.
Vi har redan sett hur företag har dragit sig undan från att sponsra den här skolan.
Rossana Dinamarca (V):
Jag vet att Skolinspektionen har fått starkare mandat att utöva handlingskraft mot skolor som missköter sig. Men det som är skillnaden i det här fallet är att regeringen också kan agera. Ni har makten att kunna agera, eftersom det är regeringen som ger ställning som riksinternat. Visst kan Lundsberg fortfarande fortsätta som fristående skola.
Men det är klart att det skulle spela roll för en skola som Lundsberg om man förlorade sin ställning som riksinternat, både ekonomiskt och statusmässigt. Det är det ansvaret som jag vill att utbildningsministern ska ta.
Det är en viktig markering mot Lundsbergs skola, att den här typen av grova kränkningar och grova övergrepp är helt oacceptabla och att den nolltolerans som Jan Björklund talar om ska råda.
Det här fallet är speciellt, och det handlar inte om vilka det är som sätter sina barn på Lundsbergs skola - jag förstår att det är det som Jan Björklund är ute efter. De här barnen är extra utsatta eftersom de bor på internat. De är kanske långt hemifrån. De har inte sina föräldrar i närheten. De går inte hem efter skolan, utan de är kvar.
Och det är framför allt på elevhemmen som grova och sexuella övergrepp och misshandel och annat har förekommit. Det är det som jag vill komma till. Regeringen har makt. Regeringen har möjlighet att göra någonting utöver det som Skolinspektionen gör. Om inte de övergrepp och kränkningar som har uppdagats på Lundsberg är tillräckliga för att regeringen ska kunna agera undrar jag: Vad är det då som krävs?
Rossana Dinamarca (V):
I sitt svar säger utbildningsministern att han inte vill föregripa den friskolekommitté som nu arbetar med villkoren för fristående skolor. Jag skulle ändå vilja fråga ministern vad han förväntar sig av den kommittén. Vi har nu suttit i ett och ett halvt år. De borgerliga partierna har inte kommit med ett enda förslag - inte ett enda förslag!
Vi ska lämna in vårt betänkande till dig, Jan Björklund, den 1 april, är det tänkt. Jag tror att det blir ett skämt därför att vi är långt ifrån klara. Vi har ännu inte sett några som helst förslag från majoriteten i kommittén. Precis som Jonas Sjöstedt tog upp i sitt anförande finns det en rad brister.
Vi har hört lärare som anonymt - man vågar inte säga någonting eftersom lärare i de privata skolorna inte omfattas av meddelarskyddet - vittnar om att lokaler är undermåliga, att man är underbemannad, att det sällan sätts in vikarier. Elever med särskilt stöd hinns inte med.
Det saknas pengar till skolmateriel, och fortbildningskonferenser förvandlas till säljmöten där man ska kläcka slogan för att ragga elever. Det är en stor läraromsättning. Det finns inte anpassade lokaler för hemkunskap och slöjd. Allt detta kokar ned till en sak: Det handlar om vinstintresse, att man har tillåtit att vinstintressen får förekomma i skolan.
Regeringen och utbildningsministern tittar passivt på när riskkapitalbolag och andra vinstmaximerande koncerner tar över skolan. Vi har en alarmerande situation, Jan Björklund, i den svenska skolan med sjunkande kunskapsresultat, en ökad segregation och bristande likvärdighet. Det är ingenting som jag hittar på.
Jag hoppas att utbildningsministern lyssnade på Vetandets värld i tisdags, 20 minuter, om internationella forskare som pekar på att den svenska skolan innebär ökad segregation och att samhället bryts isär. Men vad gör vi här? Vi pratar om allt utom den stora elefanten mitt i rummet.
Rossana Dinamarca (V):
Utbildningsministern! Jag noterade att utbildningsministern inte ville svara på min fråga om vilka förväntningar han har på vad kommittén ska komma fram till. Han vill inte föregå den, och det kan jag förstå. Men vilka förväntningar har han? Vänsterpartiet har under hela den här omgången haft en rad förslag till regelförändringar. Vi har inte lyft fram något förslag om att förbjuda fristående skolor.
Jag tror att det var länge sedan som utbildningsministern hörde Vänsterpartiet säga det. Men vi vill ha regelförändringar som ser till att stoppa det vinstintresse som leder till alla de brister som vi faktiskt ser. Utbildningsministern kan ju inte blunda för de problem som vi ser. Annars förstår jag inte alls varför kommittén har tillsatts från första början. Om allting är frid och fröjd, varför har utbildningsministern tillsatt en kommitté som ska se över villkoren och reglerna för de fristående skolorna?
Ministern säger här att man ska se över en massa regler. Men vilka förslag har ni, Jan Björklund? Jag har nu suttit i den här kommittén i över ett och ett halvt år och inte hört någonting från de borgerliga partierna, inte heller från Folkpartiet. Vi har inte hört någonting som handlar om hur vi ska stoppa vinstintresset, inte ens ett förslag om hur vinstintresset ska begränsas. Det här är ett problem.
Vi måste börja tala om den stora elefant som står mitt i rummet. Till och med i Expressens ledare, tror jag att det var, skrev man häromdagen, vilket förvånade mig lite, att man inser att det här är ett stort problem. Men Jan Björklund vill inte tala om det. Det är nu fjärde gången som datumet för kommitténs slutbetänkande har skjutits fram. På tisdag ska vi ha det sista mötet, men vi har fortfarande inte fått några förslagstexter.
Tycker inte Jan Björlund att det är ett problem?
Rossana Dinamarca (V):
Den här hösten har varit mörk på flera sätt. Efter åtta år av borgerligt styre är det många som är svältfödda på en kulturpolitik värd namnet. Politiken har slitit sönder den konstnärliga friheten, med nyttokrav, reglering och villkor som det inte går att leva med som konstnär.
Dessutom är de högerextrema krafterna starkare och hotar den fria kulturen. Konst och kultur ska inte verka efter politikens premisser. De ska skapa sina egna riktlinjer. Svensk kulturpolitik har i dag mer drag av att bevara än av att spränga gränser, provocera och driva samhället framåt.
Möjligheten att uppleva och inte minst skapa kultur är begränsad. Vänsterpartiet vill att det ges mer plats inte bara för att uppleva kultur utan också för att skapa kultur. Därför var vi mycket stolta över den budget som vi var med om att lägga fram tillsammans med regeringen. Det handlade om att sänka avgifterna på musik- och kulturskolorna.
Det handlade om att främja kulturverksamheten i miljonprogramsområdena. Det handlade om fri entré till statliga museer, att satsa mer på skapande skola och fler platser på folkhögskolorna. Men nu blir det inte så.
Det är likadant som för satsningarna på att minska inkomstklyftorna mellan män och kvinnor och satsningarna på ensamstående, pensionärer, barn, sjuka och arbetslösa.
Allt det är väck på grund av den högerpolitik som stöds av Sverigedemokraterna, som i stället vill fortsätta att ge till dem som redan har och fortsätta med den politik som har ökat klyftorna snabbast i OECD-länderna.
De senaste dagarna har slakten som den borgerliga Alliansen tillsammans med Sverigedemokraterna vill utföra mot kulturtidskrifterna uppmärksammats. De avskyr uppenbarligen kulturtidskrifter, inte minst de med samhällsengagemang. Den här delen i budgeten handlar om 15 miljoner kronor som man vill skära bort.
Men totalt vill man skära ned anslagen till kulturområdet med drygt 365 miljoner, som det har sagts här förut. Nu om någonsin har det blivit tydligt hur kulturfientliga de borgerliga partierna och Sverigedemokraterna är och hur mycket de faktiskt hatar offentligt stöd till kulturen.
När jag gick på kulturutskottets möte i tisdags trodde jag att det kanske fanns en öppning, att de borgerliga partierna skulle ompröva sitt beslut. Men svaret vi fick då var: Det kanske kommer som en chock för kulturtidskrifterna, men de som slipper höjda skatter blir i alla fall glada.
Vi vill inte ha sänkta skatter för de redan välbeställda. Vi vill ha en levande kultur. Vi vill ha en levande demokrati. Det är vad det handlar om.
Jag vill med anledning av det fråga er som står bakom betänkandet: Vilka av de 91 tidskrifter som i dag har stöd på summor från 25 000 kronor upp till 725 000 kronor per år vill ni lägga ned? Därmed ställer jag mig bakom det särskilda yttrande som vi har i betänkandet.
Rossana Dinamarca (V):
Egentligen har de båda föregående replikörerna redan sagt allt, och Per Bill har också svarat, men bara för att göra markeringen: Jag tycker att det är bra att man nu har tänkt om. Jag vet inte om det är Kulturtidskriftssverige vi ska tacka eller om det möjligen är den förra kulturministern som verkar ha tagit de borgerliga i örat rätt ordentligt. Vilket det än är så är det bra.
Men precis som de andra som har ställt frågan undrar jag över vem det nu är som ska chockas i morgon? Vem är det nu som ska få beskedet om 15 miljoner kronor mindre? Det är en väldigt liten summa. Precis som Per Bill anförde här tidigare har vi 12,8 miljarder i den här budgeten. 15 miljoner är då ganska lite.
Sedan verkade Per Bill beklaga sig över att man inte hade mer pengar att lägga på Skapande skola. Men det handlar återigen om prioriteringar. Per Bill tycker att det är roligare att glädja de redan välbeställda med lägre skatter än att se till att vi har ett bra kulturliv som också driver demokratin framåt.
Rossana Dinamarca (V):
Per Bill börjar prata om andra saker.
Ska vi börja prata om vilka som har gynnats och inte gynnats vet också Per Bill att OECD i sin rapport pekar på att det är just i Sverige som klyftorna har ökat som snabbast under de senaste åren på grund av till exempel jobbskatteavdraget som har gjort den fattigaste decilen ännu fattigare och den rikaste decilen ännu rikare. Det är resultatet av borgerlig politik.