KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anne Ludvigsson (S):
Jag tackar ministern för svaret, vilket jag dock inte kan vara nöjd med. Det är ett undanglidande svar, och det finns ingen vilja från ministern att se myndighetsansvaret för information utifrån de frågor som jag har ställt.
Statsrådet talar i svaret allmänt om screeningprogrammets betydelse för att förhindra livmoderhalscancer och om den delen av HPV-vaccinationen som från och med i år kommer att ingå i det allmänna vaccinationsprogrammet. När det gäller HPV-vaccinationen och det allmänna vaccinationsprogrammet kan jag instämma i ministerns svar.
Detta vaccin och även andra vaccin ingår och kommer framöver att ingå i till exempel skolvaccinationsprogrammet. Det kommer skolan att ta ansvar för. Det är inte det som jag ställer frågor om. När det gäller screeningprogrammet, den andra delen, har det varit lyckat och når 75 procent.
Där tycker jag att vi skulle ha ett mål om att det ska nå ännu fler. Det behövs därför riktade insatser mot de kvinnor som inte deltar. Landstingen har säkert också kunskap om huruvida det är några särskilda grupper. Här finns det alltså mer som kan göras. Fru talman!
Det är bra att Vaccinutredningen, som ministern nämner, ser över detta och informationen till sjukvårdspersonal och konsumenter. Men vad jag förstår handlar det om vaccinationsprogrammen.
Det handlar om vaccinationsprogrammet när det gäller HPV-vaccin som redan har börjat gälla från och med den 1 januari 2010 och som gäller flickor födda 1999 eller senare, alltså de som är 11-12 år. Men min fråga gällde inte detta, utan den gällde informationen om HPV-vaccination och de som omfattas av högkostnadsskydd men som inte ingår i vaccinationsprogrammet.
Det gäller alltså information till de flickor som är 13-17 år och som nu är för gamla för att bli vaccinerade i skolan men som ändå omfattas av högkostnadsskyddet. Fortfarande är det ytterst få föräldrar som känner till att deras tonårsdotter kan bli vaccinerad mot en livshotande sjukdom till rabatterat pris.
I första hand visar undersökning efter undersökning att det är välbeställda och många gånger högutbildade föräldrar som vaccinerar sina flickor. Min fråga är: Vem informerar de andra grupper som jag pratar om och som inte tillhör den grupp som vaccinerar sina flickor om att det finns två vacciner som motverkar livmoderhalscancer och att ett av dem också är effektivt mot kondylom?
Och vem talar om för deras föräldrar, som man får förmoda är de som betalar detta vaccin, att de kan få det billigare till sina tonårsflickor innan dessa fyller 18 år? Någonting som ministern inte nämner i svaret är att landstingen har gjort en gemensam upphandling - Stockholms läns landsting hade det uppdraget - och också valt ett av vaccinerna.
Såvitt jag vet har man gjort en ganska bra affär där man har fått hög rabatt på vaccinet. Detta möjliggör också att flickor i åldersgruppen 13-18 år kan få vaccinet till ett bra pris. Mina frågor kvarstår. Vem ska informera de grupper som jag har talat om?
Anne Ludvigsson (S):
Genom det svaret har det inte, tycker jag, blivit tydligare. Ministern glider väldigt mycket undan och döljer sig bakom andra myndigheter. Jag menar inte att ministern ska gå ut och själv informera om det här. Däremot behövs det tydliga signaler, tydliga uppdrag.
När det gäller det första exemplet har ju Tandvårds- och läkemedelsförmånsverket en webbsida där man ger information. Men hur många tonårsföräldrar och tonårsdöttrar går in på den hemsidan?
Kanske informeras det mest om de vacciner för vilka högkostnadsskydd är beviljat? Jag kan inte förstå att ministern är nöjd med att det i dagsläget ser ut på nämnda sätt. Visst är det läkares skyldighet att informera sina patienter.
Men flickor som är 13-17 år kommer inte till någon läkare för det här; det är i så fall en väldigt liten grupp. Undersökning efter undersökning visar, som sagt, på en mycket låg kunskap hos föräldrar och hos ungdomarna själva både om vaccinationen mot livmoderhalscancer och om HPV över huvud taget.
Också det är, tycker jag, en anledning till att se till att det finns bra information och att denna är lättillgänglig för grupperna i fråga. Det är kanske aldrig enkelt att nå fram och att uppnå att människor tar till sig informationen. Men med dagens teknik måste vi på olika sätt kunna ha den möjligheten. Det är fel, tycker jag, att det är läkemedelsföretagen som nu ska föra ut informationen.
Det har varit mycket kritik bland annat från en hel del landstingspolitiker mot en alltför aggressiv marknadsföring och så. Också läkemedelsföretagen har fått på tafsen för det de gör. Jag ser att det fortfarande kommer information från dem, inte minst exempelvis på TV4. Jag tycker inte att det som nämnts här är tillräckligt.
Är det statsrådets mening att informationsansvaret ska överlämnas till läkemedelsföretagen? Är det de som framöver ska ha hand om den nationella folkhälsoinformationen om skydd mot en livshotande sjukdom? Är det alltså därifrån informationen ska utgå? Jag ser här en stor rättvisefråga då det handlar om förebyggande hälsovård.
Risken är stor att vi missar en hel åldersgrupp, det vill säga flickor i åldern 13-17 år. Jag vill inte att det ska hända. Därför skulle jag vilja höra mer här. Tycker inte ministern att det ändå finns skäl att göra någonting på området?
Anne Ludvigsson (S):
Det var intressant att höra att ministern ändå vill anstränga sig. Min fråga blir därför: Hur kommer ministern att anstränga sig för att vårdcentraler, skolor och andra verkligen ska ta det här på allvar?
Jag tror att man från statligt håll måste ta ett ansvar för att informera om utvecklingen av nya och innovativa vacciner, som kanske inte alls kommer in i vaccinationsprogrammen men för vilka högkostnadsskydd beviljas. Jag är inte emot att också läkemedelsföretagen informerar, men det räcker inte.
Man måste kunna lita mer på saklig information från en myndighet än från läkemedelsföretag. Information måste kunna nå ut till de människor som behöver kunskap om nya möjligheter - detta för att förhindra allvarliga sjukdomar. Jag anser att det i alla fall måste ske via direktiv från en statlig myndighet. Helst skulle jag se att en statlig oberoende myndighet hade det här ansvaret.
Jag tycker alltså att det är förvånande att ministern anser att informationen är tillräcklig - enligt vad som står i svaret. Detta är anmärkningsvärt. I svaret står det ju att ministern inte tänker göra någonting. Men i debatten här har vi kanske fått ett annat besked. Bristen på information berövar många unga flickor ett livsviktigt vaccinationsskydd.
För detta måste vi politiker - i det här fallet den borgerliga regeringen och socialministern - ta ett ansvar. Det är min fasta övertygelse. Min fråga återstår därför: På vilket sätt tänker ministern anstränga sig?
Anne Ludvigsson (S):
Jag tackar först för svaret. Det är inte första gången som vi debatterar ett EWK-museum och den politiska illustrationskonsten och dess värde. Men denna debatt är inte mindre aktuell denna gång, tvärtom. Ministern är tydlig i sitt och regeringens svar.
Den unika möjlighet som Sverige har genom EWK-samlingarna och nu det museum som har byggts upp under 2009 och möjligheterna att utveckla den politiska illustrationskonsten är inte tillräckligt viktiga för att få regeringens stöd.
Det är, precis som ministern säger i svaret, en donation och bidrag som har gjort det möjligt att anställa en person som tillsammans med Arbetets museums övriga personal under drygt ett år - 2009 - har tagit hand om samlingen och också byggt upp en permanent utställning och ett galleri.
Detta invigdes i våras av näringsminister Maud Olofsson. Men i och med utgången av 2009 är medlen slut, och därmed kommer verksamheten att begränsas till att bevara samlingen.
Då vill jag också tillägga att många bilder i samlingen är i dåligt skick, och de behöver tas om hand och konserveras, vilket det inte finns möjlighet till framöver. Museet har jobbat mycket under 2009 med hjälp av pengar som man har fått. Man har bland annat byggt upp ett nordiskt och internationellt kontaktnät.
Intresset är stort runt om i världen, och förtroendet för museet är också väldigt stort. År 2006 blossade det upp en cartoonist-kris efter att den danska tidningen Jyllands-Posten hade publicerat karikatyrteckningarna av profeten Mohammed.
Det visar hur slagkraftig politisk illustrationskonst är som bildflora i det dagliga offentliga samtalet både nationellt och internationellt. EWK-museet Centrum för politisk illustrationskonst, som det heter, vill arbeta vidare för att skapa verktyg för att hantera just sådana här frågor.
Man vill skapa verktyg som också kan användas i juridiken, i journalistiken, inom samhällsdebatten och inte minst inom utbildningsväsendet just för att hantera känsliga och svåra frågor där gränserna för kulturella traditioner och tabun bevakas väldigt hårt.
Om man får den här möjligheten och bidraget framöver - det handlar om 1 miljon i årligt bidrag - kommer EWK-museet Centrum för politisk illustrationskonst att bli ett centrum i världen för den här kunskapen.
Delar ministern min uppfattning om värdet av att utveckla de kunskaper som finns i Sverige och det viktiga arbete som EWK-museet nu har påbörjat?
Anser ministern att den situation man nu står inför där mycket kommer att avbrytas under 2010 är en situation som är acceptabel och som ministern är nöjd med?
Anne Ludvigsson (S):
Det är raka besked. Det är ingenting som regeringen prioriterar. Vi vet vad regeringen prioriterar, och det är bland annat skattesänkningar. Vi socialdemokrater har dock avsatt 1 miljon i våra budgetar de senaste åren för museet Centrum för politisk illustrationskonst. Vi gör det för att det är något unikt. Jag vill inte rangordna inom Sverige.
Men EWK är otroligt känd och den som jag ändå tror är mest känd internationellt. Detta med politisk illustrationskonst har en så nära koppling till demokrati och yttrandefrihet. Det förstärker demokrati och samhällsutveckling inte minst i vår tid.
Mycket har påbörjats under 2009. Bland annat har man tagit initiativ och blivit huvudkoordinatör för Nordiskt nätverk för politisk illustrationskonst.
Det visar att man verkligen har förtroende för Arbetet museum och den verksamhet som man nu håller på att bygga upp och vill fortsätta med. Man knyter också nyckelpersoner inom det här området med kunskap till sig från hela världen. Herr talman!
År 2010 är Qatars huvudstad Doha utsedd till kulturhuvudstad för arabnationerna. Qatar vill och Arbetets museum försöker att det ska bli ett samarbete just inom politisk illustrationskonst. Man ska jobba med de tre tabun som finns, sex, politik och religion. Det är viktiga saker.
Man är också i Mexiko. Mexikos ambassadör har besökt Arbetets museum och vill också gärna samarbeta. Det är tänkt att det ska ske någonting sommaren 2010 i samband med att Mexiko firar 200-årsjubilieet av sin självständighet.
Förmodligen och uppenbarligen tycker inte ministern att detta är viktigt. Pengarna är nu slut. Visst är det bra om andra kan gå in och donera. Jag är väldigt glad om Centerpartiet gör en ny donation. Men vi vet också att klimatet i samhället har blivit hårdare. Museerna har också ekonomiska svårigheter.
Det är kanske inte lika lätt i nuläget att få sponsring och donationer. Dessutom är det så att man inte får använda de projektpengar man har fått till just basverksamheten att sköta om samlingarna och utveckla museet, utan de är öronmärkta för projektsamarbetet.
Anser ministern att 1 miljon är för mycket att ge till Arbetets museum för att allt detta ska kunna utvecklas och förverkligas? Jag ser att det kommer tillbaka så mycket annat i samhället, inte minst inom demokrati och yttrandefrihet och också internationellt. Men det ger också arbetstillfällen.
Jag tror att det är en väl värd investering att satsa på den här verksamheten så att den kan utvecklas. Det behövs en summa för att kunna ha basverksamhet. Vi vet också att om man inte ens en gång har den kan man inte heller ta till sig stora nya projekt.
Anne Ludvigsson (S):
Vi får väl hoppas att det blir möjligt att genomföra det som man önskar. Det är ministerns partivänner i Söderköpings kommun och i Region Östsam i Östergötland som bestämmer det. Mig veterligt har man inte sagt ja till några medel ännu. Jag vet att EWK-museet försöker övervintra.
Det är lite roligt att ministern säger att man inte gör det som den socialdemokratiska regeringen inte heller gjorde. Det är tråkigt att man går i tidigare, socialdemokratiska regeringars fotspår när det gäller medel till EWK-museet.
Nu har det blivit ett skifte bakom spakarna. Nu finns den här miljonen på plats. Sedan är det mycket som den här regeringen gör som inte vi socialdemokrater gjorde. Vi ska väl inte ha någon skattedebatt här, men där finns det saker som vi varken gjorde eller skulle ha gjort. För mig är det här oerhört viktigt.
Det talar också lite om vilket samhälle vi vill ha. Det är viktigt att barn och unga i Sverige och runt om i världen får möta den politiska illustrationskonsten och lära sig att hantera den och utöva den. Det finns ett värde i att skapa den. Jag kan konstatera att ministern säger nej och inte anser att det här är så viktigt.
Precis som vi har hört här flera gånger går skattesänkningar före. Det får vi respektera. Vi socialdemokrater vill göra det möjligt att sprida kännedom om EWK och hans konst.
Vi vill ge möjlighet till forskning på EWK-samlingen, stimulera intresset och förståelsen för den politiska illustrationskonsten och genomföra nationellt och internationellt samarbete och seminarier. Det hade varit glädjande om ministern hade delat min åsikt i detta.
Barbro Westerholm (L):
Tack för svaret. Jag kommer att börja med lite kritik, och sedan hoppas jag att vi kan fortsätta debatten i en positiv och konstruktiv anda. Det här svaret var inte riktigt i sin helhet vad jag hade hoppats på. Det är naturligtvis bra att socialministern säger att det behövs en översyn av cancervården i dess helhet.
Men när han säger att man ska vänta på att Socialstyrelsens uppdrag redovisas den 30 april 2007 innan arbetet med en nationell cancerplan kan startas känns det nästan som att svaret kom från socialministerns företrädare. Det gör mig faktiskt lite besviken. Det här är en fråga som har debatterats länge i riksdagen, senast den 13 oktober förra året.
Sedan dess har allianspartierna enskilt och tillsammans ställt sig bakom att en nationell cancerplan ska tas fram. Socialministerns företrädare som partiledare Alf Svensson har dessutom i höst motionerat om att en cancerplan måste tas fram. Alliansen har varit väldigt snabb med att genomföra sina övriga vallöften. Jag är väldigt stolt och glad över att vi får fart på svensk politik.
Men varför väntar socialministern här? Går man tillbaka till det som var förut under tidigare regeringar, att man lägger en kall hand över framtidsfrågor i väntan på utredning eller en översyn? Det som Socialstyrelsen arbetar med här är bara en del av en nationell cancerplan.
Det finns faktiskt ingenting som hindrar att man sätter i gång arbetet med en cancerplan med tydliga mål för vad man vill uppnå och under utredningens gång fogar in Socialstyrelsens arbete i det vidare arbetet. Det finns nämligen mycket att förlora på att vi inte sätter i gång.
Vi borde ha startat långt tidigare för att utveckla excellens inom såväl klinisk verksamhet som forskning till gagn för patienter inom cancerområdet. Det handlar naturligtvis också om att komma åt olikheterna över landet och de köer som finns här. Vi har fyra år på oss att uppfylla de vallöften som vi gick till val på.
Detta var ett sådant vallöfte, och det tar lite tid att utreda. Därför ser jag det tappade halvåret som allvarligt. Jag har också av tidigare debattprotokoll förstått att många tror att en nationell cancerplan är detsamma som nationella riktlinjer för cancervården och vårdprogram. Det är fel. Riktlinjerna är främst inriktade på behandlingar inom sjukvården.
De är baserade på kunskaper och kostnader vid en viss tidpunkt, vilket gör att deras aktualitet avtar med tiden. Risken finns att vårdnivån sänks trots att man tror att man arbetar på ett bra sätt och lever efter riktlinjerna. Riktlinjerna saknar den planerande funktion och framförhållning som en nationell handlingsplan skulle kunna ha.
Framförhållning är viktigt inte minst för att patienterna ska kunna dra nytta av de nya kunskaper som forskningen leder till. I brist på nationella direktiv för hur forskningens framsteg ska föras ut i vården finns det risk för att innovationer försenas och kvaliteten i cancervården i landet varierar. Jag hoppas på en reaktion på detta från socialministern.
Barbro Westerholm (L):
Vi är oense om hur snabbt vi ska sätta i gång, men jag tror att vi har lika syn på ingredienserna. När jag ser vad Socialstyrelsen gör och vad som utöver detta behöver göras kan jag fortfarande inte förstå väntan. WHO har lagt fram vad som är minimum i kampen mot cancer. Det första WHO tar upp är en nationell cancerplan med tydliga mål om vad man vill uppnå.
En nollvision skulle jag vilja se, även om det är hemskt långt dit. Sedan handlar det om prevention, tidig diagnostik, screening, kurativ behandling, palliativ behandling och smärtlindring. Men sedan kommer det här som det är bråttom med, och det är utveckling av nationella excellenscentrum för toppforskning och klinik som ska utvecklas i samverkan.
Den nationella cancerplanen ska enligt WHO vara för en effektiv och rättvis resursanvändning. Här skulle ingå övervakningsmekanismer för att följa upp och utvärdera planernas resultat och processer, det vill säga måluppfyllelse.
Det är utveckling och utbildning samt fortbildning av hälso- och sjukvårdens personal samt i ett rikt land som vårt införande av fullständiga nationella forskningsbaserade strategier som är effektfulla och tillgängliga, och så stöd åt mindre utvecklade länder. Där har vi ett ansvar.
Dagens fragmentering av cancervården och vården i allmänhet är ett hot mot forskning och sjukvård och leder till ineffektivitet. Dagens patienter är välinformerade, inte minst genom Internet, och vet vad som erbjuds på andra håll inom EU och också utanför. Europadomstolen har klargjort att den fria rörligheten gäller hälso- och sjukvården oavsett hur den är organiserad nationellt.
Vi har lyckats hålla det här ifrån oss ett tag, men det ligger på riksdagens bord igen ett frågeformulär för besvarande om hur medlemsstaterna ska tillgodose den här rättigheten. Patienterna kan komma att söka sig utomlands, dit där vården är som bäst. Så är det faktiskt redan i dag för dem som har feta plånböcker, och det kan jag inte acceptera.
Stora genombrott kommer nu när det gäller cancerbehandling, och det sker vid centrum som är excellenta - jag har inget bra svenskt ord för det - när det gäller både forskning och klinik. Det pågår en utveckling att ackreditera centrum som håller högsta kvalitet när det gäller forskning i anslutning till patientarbete. Har man inte en sådan VDN-stämpel är man en förlorare.
Det är något helt annat än det som onkologiska centrum i Sverige håller på med. De är helt skilda från sjukvården och egna administrativa enheter, inte i närheten av vad man arbetar med i en rad länder i Europa inom ramen för en nationell cancerplan. Det är en sak, och det är inte det som Socialstyrelsen håller på med. Sedan är det fråga om prevention.
Det här är en åldersrelaterad sjukdom, och med tanke på att vi får fler och fler äldre i samhället blir prevention mycket viktigare än tidigare både för de enskildas skull och för samhället. Vi behöver samordnade strategier för att bekämpa det här. Den förra regeringen sade att det räcker med det allmänna folkhälsoarbete som pågår.
Det tror inte jag. Vi måste göra både det allmänna folkhälsoarbetet och det riktade.
Barbro Westerholm (L):
Det är ett par saker som jag vill ta upp i det här mitt sista inlägg. Den ena är tidig diagnostik. Det är viktigt med upplysning till allmänheten men också att de hälsoundersökningar som vi har evidens för genomförs.
Då är det tyvärr så att nästan hälften av Sveriges landsting inte erbjuder mammografi till den yngsta och den äldsta gruppen, 70-74-åringarna, vilken grupp jag tillhör. Jag är folkvald, och det kan jag vara vid 73 men jag är för gammal, trots att det finns vetenskaplig evidens, för att kallas till mammografi. I min ålder anses man för besvärlig att mammograferas.
Man kan ju ha funktionshinder - förskräckligt argument! Sedan är det koloncancer som naturligtvis står och knackar på dörren, och det borde prövas i några landsting. Socialministerns företrädare sade beträffande små patientgrupper att landstingen var de som var bäst på att avgöra vad de behöver. Jag tror att det är precis tvärtom. De ramlar mellan stolarna.
Här har man i en cancerplan ett viktigt ansvar att se till att deras behov blir tillgodosett både när det gäller vård och behandling och när det gäller forskning. Till sist har vi den palliativa behandlingen, smärtlindringen, som fortfarande inte sker optimalt, trots att utredningen Vård i livets slutskede redan 1979 beskrev hur det skulle göras. Hur länge ska vi vänta? Här behövs utbildning, utbildning, utbildning.
Jag konstaterar att det enda vi inte är överens om är tidsplanen.
Barbro Westerholm (L):
Det var väldigt bra att till kammarprotokollet få fört att regeringen inte tänker införa några restriktioner i den abortlag som vi har sedan 1975. Jag hör till de medicinare som läste medicin på 1950-talet och var verksamma som läkare i början av 60-talet. Vi såg konsekvenserna av de illegala aborterna.
Vi såg kvinnor som hade stympat sig själva, vi såg kvinnor som dog på grund av den illegala aborten och vi såg kvinnor som begick självmord därför att de hade blivit oönskat gravida. Därför var abortlagen, när den kom 1975, en verklig välsignelse. I dag ser vi inga dödsfall på grund av aborter i vårt land.
Det var ett dödsfall på en 20-årsperiod mellan 1984 och 2003, och det var alltså en legal abort det handlade om. Då, 1975, var det en mycket hetsig diskussion om barnmorskorna skulle få rätt att skriva ut p-piller.
Läkarkåren i gemen, min kår alltså, var emot, medan RFSU och andra var för. Sedan, efter att ha utbildat barnmorskor, införde man på prov möjligheterna att låta dem skriva ut p-piller. Det gick mycket bra.
Det visade sig att kommunikationen mellan kvinnor och en barnmorska var alldeles förträfflig, och det har kommit för att stanna. Abortlagen har diskuterats alltsedan 1975, och den har inte moderniserats, bland annat därför att så många politiker har varit rädda för att över huvud taget röra i den.
De har varit rädda för att den diskussionen skulle leda till restriktioner. Nu har vi sedan 1992 en metod som vi inte hade 1975, nämligen de medicinska aborterna.
De har visat sig vara skonsammare och bättre på alla sätt för den oönskat gravida kvinnan förutsatt att man har chans att få den före utgången av nionde veckan, och det är här som köerna har ställt till problem.
Marc Bygdeman, som är professor vid Karolinska Institutet och en av dem som har forskat fram den medicinska abortmetoden, är världsledande inom det här området.
Han skriver tillsammans med ett par författare från RFSU i Aftonbladet att ett viktigt led i att korta abortköerna är att ge barnmorskorna kompetens att tillhandahålla medicinska aborter, även om det vid behov ska ske i samråd med gynekolog.
En medicinsk abort är ett mindre påfrestande ingrepp än en kirurgisk abort, och eftersom det inom all annan vård är en god regel att föredra ett mindre ingrepp framför ett större, borde detta också var vägledande inom abortvården. Sjukvården måste organiseras så att det också är möjligt att göra medicinsk abort i hemmet.
Min fråga till Göran Hägglund är densamma som Mona Sahlins: Varför inte överväga att också låta barnmorskor, efter utbildning, göra det här ingreppet?