Tobias Billström (M):
Kent Ekeroth har, mot bakgrund av de beslut om viseringsfrihet för länderna på Västra Balkan som fattades 2009 och 2010, frågat mig vad skälen var till att jag misslyckades i att förutse dagens situation för tre år sedan och vad jag har lärt mig av denna läxa. Låt mig börja med att understryka att jag inte delar Kent Ekeroths syn på att viseringsfriheten för medborgare i länderna på Västra Balkan är en katastrof. Tvärtom har besluten varit oerhört positiva för länderna i denna region.
Besluten om viseringsfrihet för medborgarna i dessa länder har möjliggjort för hundratusentals människor att resa, besöka släkt och vänner och göra affärer. De mellanfolkliga kontakterna mellan EU och Västra Balkan har ökat, och den isolering som människorna på Västra Balkan har upplevt ända sedan de blodiga balkankrigen på 1990-talet har brutits. Västra Balkan är en del av Europa, och besluten om viseringsfrihet befäste detta på ett mycket konkret sätt.
Viseringsfriheten föregicks av långa politiska processer som bland annat inbegrep viseringsförenklings- och återtagandeavtal samt specifika reformkrav på områden som dokumentsäkerhet, gränskontroll, rättsstatsuppbyggnad och grundläggande rättigheter. De beslut som så småningom kom att fattas grundades alltså på omfattande utvärderingar kring ländernas reformarbete. Som vi alla väl känner till har dock dessa beslut fått vissa negativa konsekvenser.
Några medlemsstater, däribland Sverige, har blivit destinationsland för en betydande mängd asylsökande från regionen. Den stora majoriteten av de ansökningar som givits in har bedömts som uppenbart ogrundade. Fram till i dag rör det sig om drygt 20 000 asylsökande från de viseringsfria länderna på Västra Balkan.
Denna situation är givetvis inte acceptabel, och jag har ända sedan de första tendenserna noterades haft nära kontakter med de ansvariga ministrarna i dessa länder för att komma till rätta med situationen. Det som har gjorts för att hantera situationen på EU-nivå är att en övervakningsmekanism har etablerats, där besluten om viseringsfrihet regelbundet följs upp och fortsatta reformbehov identifieras.
Jag har varit mycket tydlig när det gäller att åtgärder för att hantera de negativa effekterna av viseringsfriheten måste vidtas, inte bara på nationell nivå. EU-kommissionen har ett stort ansvar i detta arbete. Kommissionen har föreslagit en suspenderingsmekanism i viseringsförordningen som möjliggör tillfälligt återinförande av viseringskrav mot ett tredje land i situationer då viseringsfriheten på olika sätt missbrukas.
Det är mycket viktigt för EU:s trovärdighet att vi har instrument till vårt förfogande att använda i dylika situationer, och det är därför grundläggande att suspenderingsmekanismen kommer på plats så snart som möjligt. Vår förhoppning är att så ska kunna ske innan årets slut. Den kanske viktigaste framåtsyftande åtgärden är att de pågående viseringsfrihetsprocesserna har gjorts än mer gedigna och rigorösa.
Det ställs högre krav på effektivt genomförande av reformer, och kraven har höjts när det gäller minoritetsskydd och grundläggande rättigheter. Det tycker jag är mycket positivt. En särskild och regelbundet återkommande utvärdering kring eventuella säkerhetsrisker och risk för oönskade migrationsströmmar ska också föregå ett eventuellt beslut om viseringsfrihet.
Vi ska vara medvetna om att EU:s viseringsfrihetsinstrument är oerhört kraftfullt och kan, om det används på rätt sätt, bidra till att stora och betydelsefulla reformer genomförs. Detta är inte minst viktigt när det gäller att stärka skyddet för minoriteter och utsatta grupper. Det är vår skyldighet att fortsätta att ställa höga krav på förbättringar på det området. I den meningen är viseringsfriheten vårt allra starkaste påtryckningsmedel, och det ska vi använda klokt. Talmannen konstaterade att interpellanten inte var närvarande i kammaren och förklarade överläggningen avslutad.