KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
Bakgrunden till detta är ett av våra större HVB-hem - alltså hem för vård och boende. Det handlar om barn med mycket svår problematik, psykisk ohälsa, neuropsykiatriska funktionsnedsättningar, till exempel adhd, Asperger, borderline och så vidare. Just på det här hemmet visade det sig att det fanns svåra missförhållanden redan 2005.
Det var barn som berättade att de blev misshandlade och inlåsta. Trots detta hände ingenting. Man trodde helt enkelt inte på de här barnens berättelser. Först 2012 hände något. Det var dessutom i samband med att de här uppgifterna kom fram i ett tv-program. Jag tycker att det är allvarligt att missförhållanden kan få pågå under så lång tid utan att det händer något.
Nu är detta bara ett exempel, men om man ser på den utvärdering som Socialstyrelsen har gjort under 2012 - det är alltså i modern, färsk tid - kan man se att drygt 30 procent av HVB-hemmen, antingen de är offentligt eller privat drivna, har anmärkningar på verksamheten.
Det handlar om att man inte har ordentliga genomförandeplaner, om att de planer som finns inte följs upp, om att man inte har dokumentation av det som händer och av hur barnen utvecklas och om att barnen inte är delaktiga i behandlingen. Det som är intressant med Socialstyrelsens uppföljning är att man inte har tagit hänsyn till kompetens och bemanning.
Det är ju väldigt centralt att personalen, inte bara de som driver hemmen utan också de som faktiskt arbetar med barnen, har rätt utbildning och kompetens för det uppdraget liksom att bemanningen är tillräcklig för att fylla barnens behov. Där finns stora brister. Det är miljardbelopp som delas ut i ekonomisk ersättning till dessa hem.
Det är inte det värsta, för hade dessa miljarder gjort nytta så att barnen mådde bättre och fick det bättre hade det varit värt det. Men med tanke på hur många ställen det finns missförhållanden på är det allvarligt. Självklart finns det barn som trivs jättebra, och det finns hem som är kompetenta och engagerade. Det vill jag inte säga emot. Men för de barn som lever i HVB-hem med missförhållanden är det en klen tröst.
Här måste vi göra mer. Till ett av de större HVB-hemmen, där barnen blev misshandlade och inlåsta, utgick 5 000 kronor per barn och dygn för vården. Det blir rätt mycket om man räknar ut månadskostnaden. Då borde man kunna förvänta sig något tillbaka.
Barnet och barnets vårdnadshavare har rätt att förvänta sig mer. Det gäller såklart även kommunerna, som har gett HVB-hemmen uppdraget. Man ska inte behöva förvänta sig att barnen mår ännu sämre genom kränkning och misshandel. Det är också allvarligt att man använder icke evidensbaserade metoder, det vill säga metoder som inte har vetenskapligt stöd.
Ett exempel är något som kallas teckenekonomi. Det innebär att barnen deltar i ett belöningssystem. Om de uppför sig och följer reglerna till punkt och pricka får de belöningar. De kan få pengar, få delta i fritidssysselsättningar eller belönas på annat sätt. Men barnen har också drabbats av bestraffningar som får dem att må ännu sämre. Det är mycket illa.
Hillevi Larsson (S):
Om det vore så väl att det bara fanns ett exempel där det har gått snett, men tyvärr finns det fler. Som jag nämnde har drygt en tredjedel av hemmen fått allvarlig kritik av Socialstyrelsen, och då har man ändå inte granskat kompetens och bemanning. Låt mig ta ytterligare ett exempel. Nora hade självskadebeteende och blev våldtagen av polischef Lindberg. Ingen trodde henne.
På HVB-hemmet uppmanade till och med personalen polisen att inte tro henne. De sade: Hon är inte trovärdig. Hon har inte blivit våldtagen. Det var mycket allvarligt. Medan de bodde på hemmet prostituerade sig Nora och de andra flickorna. Hon började använda droger och dricka.
Personalen var medveten om delar av det som pågick men hänvisade till att de inte kunde använda tvång och lät det fortgå. Hemmet fortsatte dock att kassera in 4 800 kronor per dygn för att vårda Nora.
I kostnaden ingick att Nora skulle få individuell psykoterapi och utbildning. Hon fick ingetdera. Det är en ganska hög kostnad för vård när det i princip inte förekommer någon vård över huvud taget och man inte ens skyddar barnen. Det finns alltså missförhållanden.
Låt mig dock upprepa att det finns HVB-hem som sköter sig utmärkt. Det finns fantastisk personal runt om i landet som gör sitt bästa för dessa barn. Det finns barn som mår mycket bättre av den hjälp och den vård de får. Vi kan dock inte låta det bli en anledning att inte försöka hjälpa de barn som far illa. Vi måste höja kraven.
Även Barnombudsmannen har som förslag att kraven på innehåll och kompetens i dessa hem måste höjas. Dessutom är kostnaden för att vårda barn där mycket hög, och då kan man begära mer utdelning.
Vanvårdsutredningen, som vi har talat om tidigare i dag, återkommer hela tiden till slutsatsen att det inte räcker med lagar och regler utan sanktioner. Man måste kunna utkräva ansvar av någon om lagar och regler inte följs.
I dag kan kommuner och verksamheter prickas för att de inte sköter sitt uppdrag att hjälpa barn, men i de flesta fall fortsätter de med samma verksamhet och inget händer. Det sker inget ansvarsutkrävande, och barnen får ingen upprättelse eller ersättning.
Varken böter eller annan sanktion drabbar dem som är ansvariga för missförhållandena. Det vore en viktig uppgift för regeringen att införa en möjlighet att utkräva ansvar. Det skulle också vara en drivkraft för att sköta sig bättre så att man slipper betala skadestånd till barn som drabbas, till exempel. Tillståndsplikten för dessa hem måste också skärpas.
Det är för släpphänt i dag. Även utvärderingen av hemmen måste bli bättre. Endast i 1 av 500 HVB-hem fanns det en ordentlig utvärdering, så de måste definitivt utvärderas mycket bättre. Vi har brist på socialsekreterare. Det måste bli bättre om barnen ska kunna få var sin socialsekreterare.
Hillevi Larsson (S):
Jag trodde också att det var statsrådets sista inlägg, men jag är tacksam för ett inlägg till. Jag tror att det är viktigt att vi försöker se till att metoderna på HVB-hemmen är vetenskapligt baserade så långt det går. Jag kan ta ett exempel på något som förekommer en del: teckenekonomi, som jag var inne på tidigare. Där belönas barnen på olika sätt för att de sköter sig.
Då blir det någon form av bestraffning, inte minst i form av uteblivna förmåner, om man inte sköter sig. Det som framför allt är problemet med den metoden är att metoden inte är prövad på HVB-hem, det vill säga man har inte forskat kring hur detta faller ut på HVB-hem, men ändå använder man det. Det som särskilt är ett frågetecken gäller barn med neuropsykiatriska funktionsnedsättningar.
Det kan handla om adhd, Asperger, Tourette och borderline - det finns flera olika diagnoser som man använder detta på. Har man Tourette säger man fula ord utan att kunna hjälpa det, utan att kunna hindra sig själv.
Man säger fula ord i situationer där det inte är accepterat. Om man då har ett sådant belöningssystem att barnen ska använda ett vårdat språk innebär det dubbelbestraffning för dem som har Tourette. Det har också barn som har Tourette vittnat om. Det är väldigt plågsamt för dem. De fråntas ju alla sina belöningspoäng eftersom de ofta säger de här orden. Det är en del av deras sjukdom, en del av deras diagnos.
Då är det olämpligt att använda den här metoden med de barnen. Det måste finnas mycket bättre hjälpmetoder. Ett annat problem är att man slussas runt mellan olika vårdinsatser utan kontinuitet. Det är något som jag hoppas att regeringen tar tag i. Det måste bli kontinuitet för de här barnen.
Hillevi Larsson (S):
Inledningsvis efter apoteksavregleringen fick privata bolag skattepengar för att starta upp sin verksamhet. Staten skulle täcka upp när verksamheten inte var lönsam. Man kunde se att flera av de riskkapitalbolag som i dag driver apotek i Sverige skickade pengarna till skatteparadis genom ett finurligt upplägg.
Moderbolaget fanns i ett annat land, ett lågskatteland, och moderbolaget lånade till dotterbolaget i Sverige till en ränta av 15 procent, som i ett fall. Det här var ett sätt att föra ut pengar och slippa skatta för dem i Sverige. Jag tycker att det är otroligt tragiskt med den utvecklingen med tanke på att det inte har blivit bättre.
Det har inte blivit lägre priser på apoteken för konsumenterna. Det har inte blivit lättare för äldre och sjuka att få tag i sin receptbelagda medicin, snarare tvärtom. Man tvingas i värsta fall gå runt till flera olika apotek innan man får sin medicin. Att man i det läget för ut pengar till skatteparadis tycker jag är ganska uppseendeväckande.
Regeringen har reagerat mot detta, men tyvärr har skattemedel redan gått förlorade. Jag är rädd för att när den här drivkraften finns i verksamheten är det svårt att få stopp på det här. Risken är att man tillskansar sig skattemedel, vilket inte leder till att det blir bättre mediciner för de enskilda. Det här är en viktig del av sjukvården, det får man inte glömma.
Det kan vara svårt sjuka patienter som lider väldigt mycket när de inte får sin medicin i tid. Om man bor i fel ända av landet är det nätbeställning som återstår, och det har inte alla möjlighet till. Jag tycker att det är viktigt att följa utvecklingen där.
Hillevi Larsson (S):
Det är viktigt att skilja mellan mål och medel. Det viktigaste måste ändå vara målet, inte medlet. Jag förstår inte varför regeringen inte vågar sätta upp ett djärvt mål, nämligen att minska arbetslösheten i stället för att tala om att nuvarande åtgärder sänker arbetslösheten. Det fungerar inte. Arbetslösheten sjunker inte.
Den har ökat, trots dessa fantastiska åtgärder och reformer. Det är dags att ifrågasätta medlen. Medlen kan inte vara målet. Målet måste vara att sänka arbetslösheten. Björn Johnson, som har forskat om sjukförsäkringen, har konstaterat att regeringens politik inte har fungerat. Sjuka människor har friskförklarats.
Vi kunde under Socialdemokraternas regeringstid ha satsat mer på rehabilitering. Vi har därför i riksdagen tagit initiativ till att människor ska få en anständig rehabilitering. Men då satte sig de borgerliga partierna emot och agerade bromskloss. Det var inte tack vare de borgerliga som vi ändå fick igenom förslaget i riksdagen.
Regeringens politik för de sjuka handlar mycket om att gömma dem, att friskförklara sjuka människor, och därmed finns de inte i statistiken, trots att de är lika sjuka. Till och med döende människor har friskförklarats. Den nya lösningen enligt sjukförsäkringsministern är att människor med psykisk ohälsa ska tillbaka till jobbet eftersom de kan där bli botade. Detta ifrågasätts från läkarhåll, inte minst när det gäller utbrända människor.
Problemet är att de har ju halvt jobbat ihjäl sig. De behöver vila och rehabilitering innan de kan återvända till jobbet. Det kan inte vara lösningen att de ska kastas in i samma ekorrhjul igen och bli ännu sjukare. Här tycker jag att regeringen borde ta till sig kunskap från läkare och experter.
Hillevi Larsson (S):
Det är ett faktum som kommunerna själva vittnar om att det är en tung börda när människor som tidigare har fått hjälp från staten via a-kassan och sjukförsäkringen nu går till socialkontoren.
Precis som Peter Persson säger är väldigt många av dem arbetslösa som inte längre får vara med i a-kassan eller som inte har haft råd att betala sin a-kasseavgift när man har höjt avgiften, speciellt för dem som har lägst löner och störst risk för arbetslöshet. Vi kan också se sjuka människor inom försörjningsstödet.
De borde egentligen vara inom sjukförsäkringen och erbjudas rehabilitering, men de får varken rehabilitering eller sjukförsäkring. De hamnar också på socialkontoren. Det här är en väldigt tuff uppgift för socialsekreterarna som ofta är hårt tyngda av väldigt många fall per person.
Dels har de de ärenden de tidigare hade hand om, dels, till följd av omläggningar i a-kassan och sjukförsäkringen, ökas bördan på drastiskt. Detta har inte förbättrat kommunernas ekonomi. Vad gör man med svårt sjuka människor som hade behövt få en ekonomisk förstärkning? Att vara fattig och kanske knappt kunna ge sina barn mat är ju en av delarna som gör att de mår ännu sämre.
Hur ska man då få ut dem i arbetslivet? Detta har också blivit en börda för socialkontoren som har blivit Arbetsförmedlingen light. Nu ska socialkontoren fungera som arbetsförmedling, men när man ser att inte ens människor som är fullt friska får jobb i dag med den politik som bedrivs har ju svårt sjuka människor jättesvårt att få jobb. I Region Skåne har vi någonting som kallas anställningsstopp.
Det innebär inga uppsägningar, men det innebär att personalstyrkan minskar. När någon är sjukskriven, pensionerar sig eller är föräldraledig ersätts inte de tjänsterna. Det är ett jätteproblem.
Hillevi Larsson (S):
Det är inget tvång att sätta barn i förskolan; det väljer föräldrarna helt fritt. Vi har tidigare haft en hemmafrumodell i Sverige där normen har varit att pappan jobbar och mamman är hemma med barnen. Fortfarande är det möjligt att vara hemma, så det är ingenting vi förbjuder.
Ska man däremot använda skattemedel till att uppmuntra människor som annars inte hade varit hemma att vara hemma mer blir man som politiker ansvarig för att se konsekvenserna av att man faktiskt styr människors beteende i en viss riktning. Vi kan se att det blir en kvinnofälla, och vi kan se att det drabbar framför allt kvinnor med utländsk bakgrund som har en svag ställning på arbetsmarknaden.
Vi kan se att barn också riskerar att drabbas, inte minst barn som behöver hjälp med språkutvecklingen inför skolstarten. När det gäller föräldraförsäkringen frågar jag mig varför vårdnadsbidraget är nödvändigt, just eftersom vi har en så lång och bra föräldraförsäkring. Det finns ju redan möjlighet för föräldrarna att vara hemma länge.
I ett internationellt perspektiv är det en lång föräldraledighet vi har, och det är en bra ekonomisk ersättning. Det finns alltså mycket goda möjligheter. Samtidigt ser vi ett problem med föräldraförsäkringen: Uttaget är inte tillräckligt jämställt. Det har fått konsekvenser. Man kan se att det är när människor skaffar barn som kvinnors löneutveckling kommer efter; innan dess ligger männen och kvinnorna ungefär lika.
I dag är det så att en kvinna tjänar i genomsnitt 3,6 miljoner kronor mindre än en man under sin livstid, inräknat pension. Vårdnadsbidraget är inte ens pensionsgrundande. Jag frågar därför: Vill vi att klyftan mellan mäns och kvinnors inkomster ska växa eller minska? Vill vi att den ska minska kan vi inte ha vårdnadsbidrag.
Hillevi Larsson (S):
Varje år får ungefär åtta tusen barn uppleva att deras föräldrar fängslas. Ännu fler barn får uppleva att deras föräldrar häktas eller hämtas till förhör. Annelie Björkhagen Turesson är socionom och har forskat om de här barnens situation. Hon är en av få som har forskat om det här området.
Hennes forskning visar att stödet och skyddet för dessa barn är i det närmaste obefintligt. Det var det som fick mig att skriva den här interpellationen - uppenbarligen finns det behov inom detta område. Det första och ofta det mest traumatiska för barnen är själva gripandet och husrannsakan. Där finns i dag ingen barnanpassning alls.
När som helst kan polisen dyka upp utan att barnen vet vad som händer. Det förekommer till och med att barnen är ensamma hemma när polisen plötsligt tränger sig in i bostaden och gör husrannsakan. Många barn har upplevt det som väldigt kränkande när polisen gjort husrannsakan bland deras leksaker och även bland äldre barns tillhörigheter.
Tonårsflickor har till exempel fått se polisen rota igenom deras underkläder. Självklart måste polisen gripa folk och göra husrannsakan, men i många fall är det möjligt att ändå ha ett barnperspektiv. Man skulle ha kunnat börja med att ta reda på om den man ska tränga sig in hos över huvud taget har barn. Inte ens det är ett krav med dagens regelverk.
Man skulle kunna se till att om möjligt göra ingripandet när barnen är i skolan. När det gäller mindre barn förekommer det att man kommer sent på kvällen när barnen sover. Det blir ett traumatiskt uppvaknande för dessa små barn, som ofta skiljs direkt från sina föräldrar. För barnen blir det inte bara traumatiska upplevelser vid gripande och husrannsakan.
De får heller inte någon information. Många får inte veta vad som har hänt. De ser att föräldrarna försvinner, men de har ingen aning om varför. Många barn vittnar om att de upplever det som att föräldern har dött. Det kan dröja veckor eller månader innan de får veta vad som har hänt.
Ett annat stort problem är när äldre barn, tonårsbarn, lämnas vind för våg och polisen inte ens kontaktar socialtjänsten i samband med gripanden.
Det har förekommit åtskilliga fall där barnen levt ensamma i lägenheten i flera månader, vilket resulterat i att de blivit deprimerade och även hotats av vräkning när hyran inte kunnat betalas. Det jag efterfrågar är nationella riktlinjer för polisen, framför allt i samband med gripande och husrannsakan.
Polisen måste helt enkelt ha ett barnperspektiv som innebär att man tar reda på om det finns barn och i så fall så långt som möjligt agerar så att det inte ska bli traumatiskt för barnen och att man informerar barnen och kontaktar socialtjänsten och ser till så att de är med och tar hand om barnen.
När man fyller i blanketter ska man också garantera att man verkligen har kontaktat socialtjänsten och att man har tagit reda på om det finns barn i hushållet. Det finns något som heter arrestantbladet. När man arresterar någon skulle man kunna fylla i de här uppgifterna. Med ganska enkla medel skulle man alltså kunna förbättra situationen avsevärt.
Hillevi Larsson (S):
Justitieministern har rätt i att det har hänt en del, men när det gäller just de tre punkter som utredningen lade fram 1998 har inget hänt. Dessa tre punkter skulle vara mycket enkla att genomföra. Kriminalvården har jobbat bra med dessa frågor. Det var också Kriminalvården som tillsammans med Socialstyrelsen låg bakom den utredning som lades fram 1998.
Barnombud är jättebra, men de kämpar som sagt i motvind. Barnombuden gör ett viktigt jobb på fängelserna. De träffar barnen och föräldrarna, men de får ingen utbildning och ingen extra tid avsatt för uppdraget som barnombud. Dessa frågor prioriteras tyvärr inte.
Projektet Godnattsagor bedrevs på Kirsebergsanstalten i Malmö. Pappor läste godnattsagor för sina barn. De läste in sagorna på cd, och sedan kunde barnen lyssna hemma. Det fick enormt positiva effekter på alla plan.
Men när man skulle förbättra säkerheten, ta fram nya uniformer och höja stängslen hade man inte längre råd med projektet, trots att det var ett litet och billigt projekt. Jag tror att det har drivits vidare i någon form, men det här visar att det inte prioriteras tillräckligt högt.
När det gäller telefonkontakter kan man få en telefontid för att ringa barnen klockan sju på kvällen, men då är telefonen upptagen. Sådana problem kan uppstå. Man måste ha ett barnperspektiv på alla nivåer överallt. Annelie Björkhagen Turesson erbjöd sig att komma till Polishögskolan och hålla två föreläsningar, men Polishögskolan sade nej. Hon har även erbjudit sig att träffa justitieministern.
Jag hoppas att justitieministern säger ja, för det är viktiga frågor.
Hillevi Larsson (S):
Det var rätt intressant när man tittade på hur vårdvalet hade fallit ut. Det jag framför allt tänkte prata om är det så kallade ACG-systemet. Det handlar om att man bygger ersättningen till vårdcentraler på hur många diagnoser de ställer på sina patienter.
I Skåne kunde man se att antalet diagnoser ökade markant sedan man införde det nya systemet, och man kunde dessutom se att det framför allt var på de privata vårdcentralerna som diagnoserna ökade. Man kunde inte se samma ökning på de offentliga vårdcentralerna. Det som händer är att de privata vårdcentralerna anses ha sjukare patienter när man ställer fler diagnoser.
Eftersom systemet är relativt innebär det att de offentliga vårdcentralerna anses ha friskare patienter i jämförelse med de privata. Självklart finns det undantag - det finns privata vårdcentraler som inte ställer extremt många diagnoser - men man kan ändå se en tydlig, stark tendens. Det har inte hänt någonting sedan man upptäckte den här tendensen. Däremot tittade man på det här ganska nyligen i Jönköping.
Där blev det en större grej av det. Där kunde man se precis samma tendens. Man kunde se extremt många diagnoser som inte var relaterade till vårdbesöken. Som ett exempel kan nämnas en man som kom in med förmaksflimmer. Man satte naturligtvis diagnosen förmaksflimmer.
Men man satte inte bara den diagnosen utan sammanlagt 19 diagnoser. En var lindrig synnedsättning. Det baserade man på att mannen hade glasögon vid besöket. Han hade ett ospecificerat ångestsyndrom. Det baserade man på att han var nedstämd vid besöket. Och så hittade man en massa sådana saker. Det är bara ett av många exempel.
Det värsta exemplet var 40 olika diagnoser vid ett och samma besök. Det som är olyckligt är att patienterna inte automatiskt får vård för alla de här diagnoserna. Däremot får vårdcentralerna ersättning ju fler diagnoser de kan sätta. Sedan är det klart att vissa diagnoser ger mer pengar än andra.
Syftet med det är att de vårdcentraler som har väldigt vårdtunga patienter ska få en högre ersättning. Men det blir väldigt fel när det går att se att det egentligen inte är sjukare patienter utan bara handlar om att man noterar fler diagnoser för att få högre ekonomisk ersättning.
En beräkning som hade gjorts i Jönköping visade att från 2012 till 2013 hade den offentliga vårdcentralen fått 11 miljoner mindre på grund av att de privata vårdcentralerna hade ställt fler diagnoser och fått mer. Nu har man som tur är slagit larm i Jönköping.
Men det är tråkigt att det ska behöva ske med hjälp av medierna, att det inte finns bättre kontrollsystem. Men självklart får jag glädja mig åt att man nu åtminstone tillfälligt har stoppat hela systemet i Jönköping på grund av missbruket. Vi har det här systemet med att ställa diagnos i hälften av alla landsting i hela Sverige. Därför finns det nog anledning att göra en rejäl granskning, så att systemet är rättvist i hela landet.
Det kan ju inte vara så att man genom att utnyttja systemet får mer ekonomisk ersättning. Det blir helt fel.
Hillevi Larsson (S):
Den här debatten har framför allt handlat om missbruk inom ramen för det system som finns. Det har i detta fall visat sig att den privata vården har stått för mer missbruk än den offentliga. Det förekommer naturligtvis problem även inom den offentliga vården, men det finns en tydlig tendens till att den privata ställer fler diagnoser och får högre ekonomisk ersättning.
Sedan kan man diskutera den större frågan: Ska det över huvud taget finnas några privata intressen? Det intressanta här tycker jag är att regeringen i andra sammanhang talar sig varm för kommunernas och landstingens självständighet och hela tiden hänvisar till dem. Det är inte regeringens bord utan kommunernas eller landstingens. Men i det här fallet får landstingen inte själva avgöra vilket system de ska ha.
Man skulle kunna lösa detta genom att låta landstingen själva hitta modeller som fungerar. Men det finns det inget intresse av, utan vårdvalet med privata intressen ska bestå. Ska det bestå tycker jag att det är viktigt att det fungerar och att kontrollen skärps.
I till exempel Rinkeby och Tensta, som är socialt utsatta områden med stort vårdbehov, har vårdcentraler lagts ned, medan det har startats nya på Östermalm. Man kan se samma tendens på andra håll i landet. Visst har det tillkommit fler vårdcentraler, men det sker inte automatiskt där behovet finns. Det kan till och med ske nedläggningar i utsatta områden. Detta tycker jag att man borde se över, på samma sätt som när det gäller apoteken.
De måste finnas i hela landet, där behoven finns. En annan fråga är avstånd till vårdcentralen. Visst kan man lista sig var som helst, men i många fall vill man vara nära en vårdcentral - speciellt om man är sjuk eller gammal, för det kan vara jobbigt och dyrt att ta sig fram.