Sven Otto Littorin (M):
Sylvia Lindgren och jag har debatterat arbetsmiljöfrågor i ganska många interpellationsdebatter, senast i juni om jag minns rätt. Jag säger ungefär samma sak varje gång, nämligen att det åtminstone i den allmänna debatten inte har framskymtat en ny tanke på arbetsmiljöområdet på 30 år, och jag tycker att det är bra synd. Det är just därför som vi nu har tagit tag i denna fråga och satt i gång detta arbete med en ny tankeram. Så småningom blir det också en ny nationell arbetsmiljöstrategi.
Med respekt för den input som vi ska få under arbetets gång efter seminariet den 24 augusti från forskare, arbetsmiljödebattörer i övrigt, arbetsmarknadens parter, ett stort antal medarbetare på Arbetsmiljöverket - vi har en ny generaldirektör på Arbetsmiljöverket - vill jag naturligtvis se till att de idéer som kommer fram också får genomslag i strategin. Sylvia Lindgren kan vara lugn.
Om jag verkar luddig baseras det inte på brist på engagemang. Det baseras på respekt för dem som nu har inbjudit till dans. Vi vill höra vad de har för synpunkter och idéer, mixen mellan olika åtgärder och insatser i form av utbildning, regelverk eller vad det nu kan vara. Men mitt svar kommer inte att vara, och har aldrig varit, att det bara handlar om kronor och ören i ett anslag. Det räcker nämligen inte.
Därför måste vi se till att väga samman allt i politiken i en helhet när vi attackerar den. Problemet är uppenbart - 50 miljarder per år. Det är förmodligen mer nu, för det har gått några år. Det är helt oacceptabelt för den enskilde, för arbetsgivarna och för samhällsekonomin i stort. Patrik Björck har en intressant vinkling på frågan: Är det här bra? Nej, i grunden är det inte det på ett sätt.
Så länge vi har en enda person som finns på ett jobb och inte mår bra av det har vi ett problem som vi måste försöka hantera. Ligger det ansvaret bara hos Arbetsmiljöverket? Nej, det gör det inte.
Det ligger först och främst på arbetsgivaren, naturligtvis den enskilde och den enskildes arbetstagarorganisation att tillsammans försöka hitta bättre förhållanden på den enskilda arbetsplatsen, eller så får man byta jobb.
Därför är det viktigt att se på till exempel rehabiliteringskedjan, som vi ska strama upp, och se till att den blir bättre fungerande, som ju är företagshälsovårdens viktiga uppgift, för att se till att vi inte slösar med mänskliga resurser på det sätt som dessa 50 miljarderna är belägg för att man har gjort. Däremot måste jag göra Patrik Björck besviken på en punkt: Vi kommer inte att återstarta Arbetslivsinstitutet, bara så att det är sagt.
Fyra femtedelar av den forskningen, det har vi diskuterat många, många gånger, fanns redan tidigare på de akademiska lärosätena runt Sverige. Det var bra. Vi har sett att över 90 procent av de anställda på Arbetslivsinstitutet nu har gått vidare till annan sysselsättning. En förkrossande majoritet av forskarna på Arbetslivsinstitutet har hamnat i nya forskningsmiljöer.
Det bevisar det som Lars Leijonborg säkert sade - även om jag inte lyssnade tidigare - i interpellationsdebatten tidigare, nämligen att just forskningen har en väldigt hög kvalitet. Därför klarar den sig väl på akademiska meriter, något som egentligen har varit min utgångspunkt hela tiden.