Anders Forsberg (SD):
Jag vill tacka för svaret från miljöministern. Min interpellation handlar om det så kallade vattendirektivet som genomförs i Sverige. Jag tror inte att det har undgått miljöministern att det har skapat en hel del oro runt omkring i landet. Det är inte så att det bara drabbar lantbruket. Det drabbar också enskilda småskaliga vattenverk och de så kallade enskilda avloppen. Det finns över 365 000 enskilda avlopp. I båda fallen handlar det om miljardbelopp.
I början av november publicerade landets fem vattenmyndigheter sina förslag till ett åtgärdsprogram för att uppnå en god status. Mellan januari och april pågår nu öppna samrådsmöten runt omkring i Sverige. På hundratals sidor redogörs för en mängd åtgärder som ska förbättra vattenkvaliteten. Risken är uppenbar att den stora förloraren är svenskt lantbruk och svensk landsbygdsbefolkning. Vi kan jämföra med till exempel Norge. De har genomfört direktivet.
Trots att det inte är ett EU-land har de valt att göra det. Men de gjorde det på två nivåer. I båda fallen är det politiska organ. Det finns först ett regionalt organ och slutligen regeringen. När den svenska regeringen 2009 fick chansen att ta över frågan från de sakkunniga vattendelegationerna valde den under den tiden att passa. För mig blir det väldigt bakvänt när de regionala myndigheterna och deras sakkunniga organ ska rikta direktiv till centrala myndigheter. Jag ifrågasätter inte beräkningsmetoderna som vattenforskarna använder sig av.
Men jag konstaterar att sambanden inte är otvetydiga i något så komplext som ett ekosystem. Om en sjö är övergödd, beror det på dagens utsläpp eller på att det finns gamla föroreningar lagrade i till exempel bottensediment? Jag kan också citera en LRF-ordförande i Skåne: Frågan måste upp på en högre nivå, som det är nu är varken Närings- eller Landsbygdsdepartementet ens med på vattenmyndigheternas sändlista.
Ett medskick är att det verkar fungera väldigt dåligt med kommunikationerna. Om nu det föreslagna åtgärdsprogrammet blir en verklighet skulle närmare 150 000 hektar produktiv jordbruksmark tas ur produktion. Dessutom skulle ytterligare 50 000 hektar odlas utan konstgödsel och bekämpningsmedel. Av naturliga skäl handlar det om bland de bästa odlingsmarkerna som finns i en region där en stor del av befolkningen bor.
Om man tittar till kostnaderna för lantbruket är det över 20 miljarder. Det nämns insatser som strukturkalkning på 1,7 miljarder, kalkfilterdiken på nästan 1 miljard, våtmarker på 12,9 miljarder, skyddszoner på en halv miljard, ekologiska funktionella kantzoner på 3 miljarder och så vidare. En del av de åtgärderna kan säkert hämtas hem av lantbrukaren i fråga. Men det finns stora delar som är ytterst tveksamma.
Bland annat nämner vattenmyndigheterna möjligheten att expropriera marken för vattenägare som ej frivilligt väljer att till exempel anlägga våtmarker och sedan återförsälja den. Det är som jag ser det ett synnerligen rättsosäkert sätt att hantera saken på. Ett exempel är Grästorps kommun. Det är en kommun som ligger i västra Skaraborg. Den består av ungefär 15 000 hektar åkermark.
Räknar man på den kostnad på 737 miljoner kronor som de blir påförda om vattendirektivet genomförs skulle det handla om 49 000 kronor per hektar. Det är en kostnad på ungefär 5 miljoner för en lite större spannmålsgård på Grästorpsslätten. Min fråga till statsrådet är följande. Enligt miljöbalken får åtgärder inte orsaka icke-proportionerliga kostnader, vilket betyder att kostnaderna inte får vara större än miljönyttan.
Anser statsrådet att en investeringskostnad som jag har beskrivit på ca 20 miljarder och löpande underhåll per år på 1,2-1,3 miljarder verkar fullt rimliga med tanke på att lantbrukets samlade intäkter är drygt 5,5 miljarder?