Erik Bengtzboe (M):
Jag vill inledningsvis beklaga och tycker att det är otroligt olyckligt att utbildningsministern ställer generellt höjda lärarlöner - där det ytterst är kommunerna som har ansvar för att se till att man är konkurrenskraftig - mot utbyggda karriärtjänster, framför allt i områdena som är utsatta studiesocialt och som mest av allt behöver de professionella lärarna.
Att måla upp bilden av att en karriärreform där man ser till att de bästa lärare vi har får bra betalt för att gå dit där de behövs mest står i konflikt med höjda lärarlöner för alla deras kollegor, det tror jag inte är en framkomlig väg utan något som snarare riskerar att spä på den typ av problem som vi har haft i den svenska skolan, där vi inte har skapat tillräckligt stora karriärmöjligheter för lärare.
Den enda möjligheten att göra karriär har varit att sluta undervisa och i stället börja arbeta administrativt på en skola. Att måla upp den bilden tycker jag inte är rimligt. Politik handlar om att prioritera med de resurser som man har - absolut - men politik är också mycket mer än fina ord. Sedan interpellationen skrevs har regeringen släppt sin vårändringsbudget, där det är tydligt att man drar ned på ambitionsnivån i skolan. Insatser som är finansierade och planerade försvinner.
Matematikundervisningen ryker. Förstelärarutbyggnaden ryker. Examenspremier för bland annat de speciallärare och mattelärare som du konstaterar att det är brist på och som vi behöver locka fler att utbilda sig till tar ni bort.
Hur ska vi kunna få fler lärare som är möjliga att anställa, när ni väljer att dra ned kraftigt, när ni väljer att kraftigt minska incitamenten för duktiga lärare att gå till de skolor där de behövs mest men också för duktiga elever att välja att studera inom de områden där det är brist? Det är helt enkelt så, fru talman, att utbildningsministerns ord inte riktigt stämmer med den politik man faktiskt bedriver.
Extra stöd i de tidiga åldrarna är självfallet oerhört viktigt, framför allt för att höja dem som har det allra svårast. Det är tidigt som vi ser att problem grundläggs för många elever. Men pratar man med OECD målas det också upp en klar och tydlig bild av att det inte bara är där det brister i Sverige. Enligt OECD är det framför allt inom de 15 mest toppresterande procenten som vi tappar allra mest.
Här hjälper det inte med mer extrastöd tidigt. Här handlar det om att vi behöver utöka undervisningstiden och så att säga slå en väg en framåt för att få mer undervisning och bättre undervisning.
Utbildningsministern återkommer gång på gång till att han gärna vill ha en översyn av timplanen med Alliansen från regeringens sida, och han insinuerar gång på gång att han nog vill ha mer matematikundervisning, men samtidigt lägger han in några brasklappar om att det kanske inte är riktigt nödvändigt när han ska prioritera i budgeten.
Regeringen skriver själv i sin egen budget att detta är en prioriterad fråga som man avser att återkomma till 2016. Men samtidigt stryker man den finansiering som gör det möjligt att utöka matematikundervisningen. Om det är en prioriterad fråga, om vi är överens om att vi behöver mer matematikundervisning, varför envisas i så fall regeringen med att dra undan mattan för att göra det möjligt?
Om det behövs fler matematik- och speciallärare, varför drar regeringen undan examenspremien? Om alla dessa insatser behövs, framför allt förstelärare i utsatta områden, varför drar regeringen undan just de insatser som utbildningsministern står och talar sig varm för?