Carl Bildt (M):
Jag tror inte att det råder någon tvekan om vårt engagemang för att försöka göra vad vi kan för att åstadkomma den förhandlingslösning på Cypern som skulle ha ägt rum eller som egentligen skulle ha godkänts långt tidigare. Däremot är det väl korrekt att EU-ordförandeskapet inte gjorde så särskilt mycket. För att vara korrekt gjorde EU-ordförandeskapet ingenting alls, därför att EU-ordförandeskapet inte har och inte kan ha en roll i detta sammanhang.
Som EU-ordförande kan man inte göra någonting, för EU:s roll är i princip icke accepterad av den enkla anledningen att den ena parten, det vill säga republiken Cypern, är medlem i EU medan den andra parten i förhandlingen inte är det.
Vi har kunnat agera i nationell kapacitet i de nationella kontakter som vi har haft med parterna på ön, president Christofias och herr Talat, med premiärminister Erdogan och med premiärminister Papandreou sedan regeringsskiftet i Aten, och det har vi gjort med en betydande intensitet. Vi har också stött, både politiskt och i andra sammanhang, FN-representanten Alexander Downer i hans arbete.
Jag har dessutom haft flera samtal med FN:s generalsekreterare Ban Ki Moon om de förstärkta insatser som vi anser att han och FN bör göra för att försöka stimulera processen. Vi har också bidragit till att försöka illustrera vissa känsliga frågor och hur man skulle kunna lösa dem. Säkerhetsfrågan, som går tillbaka till ett avtal 1960 i samband med Cyperns självständighet, är en av de mer besvärliga frågeställningarna.
Vi anordnar ett informellt seminarium för att belysa olika möjligheter till lösningar.
Vi har också - det har vi trots allt gjort i egenskap av EU-ordförande - gett stöd till kommissionen att bidra till att FN-medlaren Downers stab sekunderar vissa experter i de juridiska frågeställningar som uppkommer i samband med att Cypern, formellt sett hela men i realiteten bara den grekcypriotiska republiken, är medlem av Europeiska unionen.
Vi har alltså gjort vad vi har kunnat, även om EU-rollen, som sagt, med nödvändighet är begränsad. Jag hoppas att en lösning ska vara möjlig. Enligt min mening är en lösning möjlig, och det är unikt goda förutsättningar. Både president Christofias och den turkcypriotriska ledaren Talat vill ha en lösning.
Samtidigt ska man inte bortse från att när man lyssnar på debatten i de bägge delarna av Cypern möts man ofta av en nationalistisk motvilja mot en lösning, icke minst i medierna. Det är det som gör att det krävs ett betydande mått av politiskt ledarskap från de bägge ledarna för att nå en lösning. Också stöd från både Ankara och Aten är viktigt. Nu har de under januari enats om tre koncentrerade förhandlingsomgångar.
Den första, som var tre dagar i förra veckan, koncentrerade sig framför allt på styrelsefrågorna. Den andra tror jag börjar, om jag inte missminner mig, den 25 januari, och om jag inte missminner mig är det egendomsfrågorna som då står i centrum. Nikos Papadopoulos nämnde rätten att återvända. Det är den enkla delen av det hela. Det är egendomsfrågorna som är lite komplicerade, av den enkla och fundamentala anledningen att egendom är egendom och det får man inte rubba på.
Men det är klart att väldigt mycket har förändrats på marken sedan 1974 och vissa fall sedan 1964, då man kan säga att den första delningen kom och FN-trupper först kom till ön. Hur man ska ta i beaktande de här förändrade omständigheterna är en tekniskt sett icke alldeles enkel frågeställning.
Men vad gäller principerna, som Nikos Papadopoulos återger ur mitt uttalande, får det inte råda någon tvekan.