Karin Rågsjö (V):
Ebola är ett skräckvirus för dem som har drabbats i Västafrika. Just detta ärende handlar om att regeringen föreslår att bestämmelserna i smittskyddslagen om samhällsfarliga sjukdomar ändras och att ebola lyfts in. Det ställer sig Vänsterpartiet självklart bakom. För dessa samhällsfarliga sjukdomar i smittskyddslagen, där ebola kommer att föras in, finns det mycket strikta åtgärdsplaner.
Det handlar om förhållningsregler som tvångsundersökning, isolering, tillfällig isolering, karantän, hälsokontroll vid inresa och avspärrning av områden om det behövs. Det är alltså ett ganska robust system.
Enligt regeringen bör därför de ansvariga myndigheterna ha möjlighet att tillämpa smittskyddslagen just i fråga om dessa sjukdomar och använda sig av extraordinära smittskyddsåtgärder för att helt enkelt skydda befolkningen. Detta tycker Vänsterpartiet är good enough. Vi förlitar oss fullständigt på de smittskyddsexperter som vi har i Sverige som är kompetenta som få, om man tittar ut i världen.
Det gör också samtliga partier i utskottet, förutom Sverigedemokraterna som fortsätter på sin resa i misstänkliggörandets regi, kan man säga. Det är helt uppenbart när man tittar på vad de föreslår. Sverige är ett land med mycket god infrastruktur när det gäller hälsa och sjukvård. Vi skulle klara av ebola här. Vi skulle inte ha tusentals smittade och döda.
Sverige är nämligen ett land som i jämförelse med andra globalt kan ta hand om krissituationer. I Sverige skulle ebola aldrig få den spridning som den har fått i Liberia, Sierra Leone och Guinea. Antalet läkare i Sverige är 3,8 på 1 000 invånare. I Liberia är det 0,0 läkare på 1 000 invånare. Så ser det ut i de eboladrabbade länderna.
Ju sämre infrastruktur i hälso- och sjukvården, desto större offer. Vi har haft utbrott av ebola sedan 1970-talet, men den här gången har det varit 22 000 smittade och 9 000 döda. I början av september klämtade Läkare utan gränser i sin klocka. De gör ett eminent jobb i världen där andra inte gör det.
De bad då världssamfundet att se över de möjligheter som världssamfundet har för att människor skulle åka till Västafrika och arbeta. Man kan säga att det internationella samfundet visst mötte upp, även Sverige, men insatserna motsvarade inte behoven. I dag finns det 70 läkare i Sierra Leone, och 60 procent av de infekterade människorna dog.
Det skulle aldrig hända i västvärlden eftersom vi har en annan ordning här på grund av den historia som vi har i världen. När det gäller läkemedel är det den gamla marknadsdoktrinen, cash is king, som gäller. Efterfrågan på botemedel är inte tillräckligt stor och marknaden inte tillräckligt rik för att det ska vara ekonomiskt lönsamt att utveckla och i större utsträckning tillverka läkemedel mot ebola. Det här handlar om ekonomi och makt.
Om ebola hade brutit ut i Sverige hade forskningsinstituten och läkemedelsindustrin varit mer på G, kan man säga. Detta är ett ekonomiskt problem och ett globalpolitiskt problem. Utbrotten av ebola har tidigare var rätt begränsade - det har handlat om några hundra dödsfall - och sjukdomen har varit regionalt begränsad till områden där det inte finns läkemedelsforskning och pengar. Världen är orättvis.
Läkemedelsbolagen reglerar sin egen marknad, och de fattiga är aldrig vinnare på den marknaden. Det behövs fortsatt hjälp till de drabbade områdena. När vi har noll infekterade är vi hemma, och där är vi inte än. Därför bör Sverige fortsätta med sitt arbete i dessa länder och även i resten av världen.
Det enda som är säkert är att bestämmelserna i smittskyddslagen om samhällsfarliga sjukdomar ska tillämpas på infektion med ebolavirus, det vill säga en ändring i smittskyddslagen. Vi yrkar bifall till regeringens proposition och avslag på Sverigedemokraternas motion.