Gunnar Axén (M):
Jag ber att få tacka vår nye kulturminister för svaret och klargörandet av hur beslutsvägarna ser ut. Vi har i Sverige en dominans av statliga så kallade public service -medier i form av de statliga TV- och radiokanalerna. Inget annat demokratiskt land har en så kraftig dominans av statliga medier som Sverige.
Förevändningen för statens engagemang inom medieområdet är att det är fråga om public service , medier i allmänhetens tjänst, medier som ska bistå med saklig och opartisk information. De statliga radio- och TV-kanalerna fylls inte bara med dokusåpor och andra underhållningsprogram utan även av nyheter, dokumentärer och samhällsprogram.
Det är de sistnämnda typerna av program som i allra högsta grad ska uppfylla kraven på opartiskhet och saklighet. Så är dock inte fallet. Vi ser och hör dagligen exempel på hur Sveriges Radio och Sveriges Television brister i kravet på saklighet och opartiskhet.
Ett flagrant exempel är affären Erik Fichtelius, en journalist som å ena sidan under lång tid arbetat för Sveriges Television, å andra sidan i hemlighet fungerat som hovreporter åt landets statsminister. Å ena sidan skulle han kritiskt granska makten. Å andra sidan hade han, och har fortfarande antar jag, i uppdrag att på ett förtroligt sätt dokumentera statsministerns karriär och gärningar.
Vi har inte sett resultatet av det här projektet ännu, men det var oomtvistligen två roller som inte gick att förena. Fichtelius kunde inte vara opartisk och saklig i sin nyhetsrapportering och fick därför överge sin roll som nyhetsjournalist för Sveriges Television. Ett annat exempel är hur ensidigt man under de senaste veckorna har skildrat den amerikanska valrörelsen.
I reportage efter reportage i statliga medier, både Sveriges Television och Sveriges Radio, har man framhävt kritiken mot Bush och framhållit fördelarna med presidentkandidaten Kerry. Det är som en reporter i en ständigt återkommande fråga till sina intervjuoffer framställer det hela: Tycker du inte att det är självklart att Kerry vore bättre för världen än Bush i det här läget? En mer osaklig och partisk journalistik får man leta efter.
Tydligast uttrycktes statsmediernas partiskhet och osaklighet av programledaren för Sveriges Radio P1:s program Konflikt, Cecilia Uddén, när hon i en intervju frankt deklarerade: "Jag tycker heller inte att svenska medier har något som helst krav på sig på opartiskhet när det gäller valet i USA. Vi har ju ingen anledning att vara opartiska och redovisa båda ståndpunkter".
Förvisso avstängdes journalisten ett par veckor från sin tjänst, under det amerikanska presidentvalet, men på ett tydligare sätt kan inte statsmediernas osaklighet och partiskhet klargöras. Det är uppenbart att det finns en kultur inom Sveriges Radio och Sveriges Television som stöder osaklighet och partiskhet.
Och det är kanske inte så konstigt med tanke på att 70 % av journalisterna på Sveriges Radio och Sveriges Television sympatiserar med och röstar på något av landets tre vänsterpartier. Om statliga medier över huvud taget ska kunna motiveras är kravet på opartiskhet och saklighet det omvända mot vad som verkar gälla i dag: oeftergivligt. Därmed åter till min grundläggande fråga, som kulturministern ännu inte har besvarat.
Vad avser kulturministern att vidta för åtgärder för att framöver garantera de statliga radio- och TV-kanalernas opartiskhet och saklighet? Och inte minst: Hur många överträdelser av kravet på saklighet och opartiskhet krävs för att ministern ska ta initiativ till att anmäla Sveriges Television eller Sveriges Radio till domstol eller till Radio- och TV-verket för att man åsidosatt tillståndsvillkoren för sin verksamhet?