KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sofia Damm (KD):
Häromdagen nåddes vi av beskedet att ledaren och samordnaren för den kristdemokratiska oppositionsrörelsen på Kuba, MCL, Eduardo Gardet, har fängslats. Han väntar nu på rättegång. Det är ett påhittat åtal. Han greps på grund av att han besökt Miami och mött politiker där som uppgetts ha gett stöd för MCL:s kampanj En kuban, en röst.
I Vitryssland ser vi hur vårt systerparti BPF utsätts för konstanta trakasserier i form av småböter till de aktiva. Vi hade ungdomsförbundets ledare på besök här för inte så länge sedan. Han bor hemma hos sin mormor, och han berättade hur han har fått se kyl, frys, ugn och annat bäras ut från mormoderns lägenhet. I mitt anförande talade jag om vikten av att vi stöttar dessa hjältar som står upp för demokrati och mänskliga rättigheter och som vill se en förändring.
Jag skulle vilja fråga utvecklingsministern: Hur kan vi på bästa sätt nå dessa aktörer med vårt stöd?
Sofia Damm (KD):
I mitt anförande nämnde jag förslaget om en frihetsfond som skulle kunna vara lite mer flexibel och stödja demokratikämpar även i länder som kanske inte vanligtvis tar emot vårt bilaterala stöd. Är detta någonting som biståndsministern skulle kunna tänka sig att titta närmare på?
När man nu talar mycket om shrinking space vad gäller civilsamhället är det ju en fruktansvärd situation. Men jag bedömer att man lite grann glömmer bort de politiskt aktiva, sådana som kanske har gått från att vara aktivister och medlemmar i olika samhällsorganisationer och som har tagit steget att vilja ta ansvar i politiken.
Vi vill att många ska gå den vägen - även om det är en svår väg - så att vi får politiker som är i politiken av rätt anledning, som vill göra samhället bättre i stället för att göra det sämre, vilket nu tycks vara fallet i många länder. Vi har bland annat de partinära organisationerna som jobbar direkt politiker-till-politiker. Kan Isabella Lövin vara lite mer konkret angående vilken typ av stöd som skulle kunna stötta de politiskt aktiva under dessa tuffa regimer?
Sofia Damm (KD):
För två veckor sedan debatterade vi mänskliga rättigheter i den här kammaren. Då var det fyra socialdemokratiska representanter som debatterade, och bänkraden här framme var full. Jag vill därför börja med att ge Krister Örnfjäder en eloge som, trots att bänkraden gapar tom här, i år igen försöker försvara regeringens färger när det gäller varför vapenexportslagstiftningen dröjer. Vi har väntat länge.
Förra året svarade du, Krister Örnfjäder, mig när jag frågade varför det dröjer så här: Jag vet inte, men hellre väntar jag ett halvår eller ett år för att få en bra produkt än att få något som inte vinner riksdagens gillande. Som sagt, vi har väntat längre än så. Det har gått två år sedan kommittén lämnade sitt förslag till skärpt exportkontroll. Förslaget har majoritet i den här kammaren, men det verkar inte som att KEX-utredningens förslag har vunnit regeringens gillande.
Eller har förslaget det?
Sofia Damm (KD):
Jag har förstått att informationen kring detta mellan regeringen och ledamöterna i utskottet har varit något bristfällig. Förväntningarna är skyhöga nu när vi har väntat så här länge, och det blir intressant att följa vilken produkt som kommer. När vi inte har någon ny lagstiftning på plats fortsätter osäkerheten kring regeringens ambitioner.
Man undrar vad regeringen egentligen vill. Jag nämnde tidigare att vi var många i debatten om mänskliga rättigheter som sa fina ord, och här ställs detta på prov - står vi upp för dem eller inte? Låt mig ta exemplet Filippinerna. Där skyr Duterte inte några som helst medel i kriget mot narkotikan.
I denna kontext öppnade Sverige nyligen en ambassad i Manila, och samtidigt öppnade också en svensk försvarskoncern kontor där med hopp om att kunna sälja sina produkter till landet i den kommande upprustningen. Vad tycker Krister Örnfjäder? Hur bör man förhålla sig till krigsmaterielexport till ett land som Filippinerna där presidenten beter sig på det vedervärdiga sätt som han gör?
Sofia Damm (KD):
Jag vill börja med att tacka Margot Wallström för svaret och för att utrikesministern är här i dag. Sverige har inlett året som ordförandeland i FN:s säkerhetsråd. Ambitionsnivån är hög och åtagandena därmed många. Det som föranleder mina frågor är alltså Sveriges relation med Iran och mer specifikt den så kallade strukturerade politiska dialogen, som regeringen nu inlett med den iranska regimen.
Sanktionerna mot Iran har hävts, och det har gått skytteltrafik mellan de svenska regeringsbyggnaderna och regimen i Teheran. Näringsminister Mikael Damberg, energi- och samordningsminister Ibrahim Baylan, folkhälso- och sjukvårdsminister Gabriel Wikström och kabinettssekreterare Annika Söder har alla hunnit besöka Iran.
Det är klart att man kan fråga sig vad som mer konkret föranleder besöken i Iran, särskilt när utbytena och förhandlingarna mellan våra länder nu kröns med att statsminister Stefan Löfven reser till Teheran för att bland annat träffa president Hassan Rohani. Enligt pressmeddelandet från Utrikesdepartementet är goda relationer särskilt viktigt nu när Sverige har tagit plats i FN:s säkerhetsråd.
Jag skulle vilja be utrikesministern beskriva varför det är särskilt viktigt med just Iran nu när vi har platsen i säkerhetsrådet. Det var särskilt viktigt för att vi skulle få alla dessa länder att rösta på oss, men hur ser strategin ut nu? Jag vill också veta mer om varför den feministiska regeringen så högt tycks prioritera relationen till en av världens mest kvinnofientliga regimer. Vad kan vi få ut av partnerskapet? Iran är inte vilket land som helst.
Det är en partner med tydliga stormaktsambitioner. De iranska interventionerna i Jemen, Syrien, Irak, Israel och Libanon visar på just detta. Den iranska regimen är också en oberäknelig partner. Det är en teokratisk diktatur som tvingar sin befolkning till strikt religionsutövning, samtidigt som den lierar sig med ett land som Nordkorea - ett land som förtrycker alla religiöst troende och har en personkult där den förste Kim har fått en upphöjd, gudaliknande ställning.
Ideologiskt och teologiskt har dessa stater ingenting gemensamt, men de förenas likväl. Iran stöder de shiamuslimska krafterna i Irak, liksom den shiamuslimska gruppen i Jemen. Men Iran är inte begränsat till en religiös samhörighet. Sunnimuslimska Hamas får Irans helhjärtade stöd. Trots sanktioner från omvärlden har Iran valt att återkommande skicka vapen till den palestinska terrororganisationen.
Med tanke på att den iranska regimen prioriterar krig framför frihet och de mest basala mänskliga rättigheterna för sitt eget folk vill jag gärna att utrikesministern redogör för vilka de centrala frågor är som Sverige nu vill ha ett fortlöpande samarbete kring.
Sofia Damm (KD):
Export av vapen, terrorism och interventioner i kringliggande länder är kännetecken för Iran. Hur många gånger har vi inte i de svenska nyhetssändningarna sett bilder på skadade och döende barn i krigets Syrien? Hur många gånger har vi inte i just denna kammare hört fördömanden av den syriska regimen? Enligt pressmeddelandet ska Stefan Löfven tala om utvecklingen i regionen med fokus på Syrien. Vad kommer statsministern att framföra till den syriska diktaturens främsta tillskyndare i regionen?
Jag förutsätter att detta är avstämt med utrikesministern. Det skulle vara intressant att få reda på mer om det. I svaret på min interpellation får jag förklarat för mig att en strukturerad dialog, till skillnad från bilaterala möten, ska ske återkommande och att strukturen handlar om att det ska gå att följa upp en rad centrala frågor. Jag måste nog säga att utrikesministern är mig svaret skyldig.
Vilka frågor, mer konkret, är det vi talar om, som på ett noggrant sätt ska kunna följas upp? Frånvaron av konkretion väcker en del misstankar om att denna dialog är ett alibi att använda sig av för att idka handel med regimen. Men en dialog måste kunna leda till mycket mer.
Menar utrikesministern att vi ska bortse från Amnesty Internationals rapport, som tvärtemot den officiella retorik som hörs världen över pekar på en negativ och oroande utveckling i Iran? Amnesty slår fast att situationen vad gäller mänskliga rättigheter försämras stegvis och att ingen ljusning finns i sikte. Sedan den så kallade reformvänliga presidenten Rohani tillträdde 2013 beräknas minst 2 400 dödsstraff ha verkställts av regimen.
Vi har hört många av kollegorna i riksdagen nämna fler exempel på hur människor förtrycks. Vi har också hört om de politiska fångarna i Iran. I vårt land har, som sagt, många iranier funnit sin fristad. De följer nu med stor sorg sina anhöriga som fortfarande förtrycks i Iran. De straffas för att de är oliktänkande eller har en annan tro och för att de är kristna.
Även om kvinnor har rösträtt och utgör en majoritet av de universitetsstuderande utsätts de för omfattande diskriminering, precis som Amineh Kakabaveh var inne på. Det gäller äktenskap, skilsmässa, vårdnad av barn, arvsrätt och så vidare. Kvinnor stenas, som sagt, till döds i Iran. Faktum är att samma månad som Mikael Damberg besökte Iran dömdes en kvinna till stening i landet. Mikael Damberg hade definitivt inte någonting med det att göra.
Men jag säger det lite för att problematisera vad det är som pågår med denna regim, som nu världen närmar sig. Intoleransen mot hbtq-personer är också omfattande. Enligt lagen döms personer som ägnar sig åt homosexuell handling till döden. Utrikesministern har klargjort att mänskliga rättigheter ska ingå i dialogen. Det låter bra. Här skulle en strukturerad dialog med mätbara mål och resultat kunna vara av värde. Men hur genomförs det i praktiken, mer konkret?
Sofia Damm (KD):
Jag tackar alla som har anslutit sig till debatten. Det här är ett angeläget ämne. Kan vi främja demokratiutvecklingen i Iran? Kan vi se till att dialogen inte stannar vid handel och tomma ord utan att den leder till något som gör livet bättre för oliktänkande i Iran? Jag är glad att många är så involverade i detta ämne. Jag skulle vilja uppehålla mig vid konvertiter som har lämnat islam.
Detta är en särskilt utsatt grupp. I somras arresterades 16 kristna konvertiter. De hålls fängslade i det notoriska Evinfängelset i Teheran, där det finns en särskild avdelning för oliktänkande. Sedan revolutionen 1979 har kristna ofta hållits och åtalats för hot mot den nationella säkerheten eller för spionage. De anhöriga fruktar att den iranska säkerhetspolisen använder tiden för att bryta ned dessa människor så att de går med på anklagelserna.
Några av dessa fängslade har tidigare hållits fångna, medan andra har fängslats för första gången. En av de fängslade har sin familj i Sverige, i Stockholm. Det är en familj i rädsla och djup oro över vad som nu kommer att hända deras son. Inför statsministerns Iranbesök skriver regeringen att Sverige och Iran har starka band också genom den stora iranska diasporan i Sverige.
Diasporan fortsätter att lida, Margot Wallström, under regimens förtryck. Därför vill jag gärna ställa några avslutande frågor. På vilket sätt lyssnar regeringen till diasporan i Sverige? Är ni deras kanal i dialogen? Blir deras stämma hörd?
Kommer statsministern under sitt besök att ta upp Irans totala avsaknad av just religionsfrihet?
Sofia Damm (KD):
Min fråga till utrikesminister Margot Wallström rör en nyvald president. Det är en president som inte bara agerar oerhört provocerande och populistiskt utan också har gjort en hel rad högst kontroversiella uttalanden - en president som sedan sitt tillträde i somras har tagit död på flera tusen personer. Tydligt är att president Duterte inte skyr några som helst medel i kriget mot narkotikan. Här är det högst rimligt att tala om ett användande av utomrättsliga avrättningar. I denna kontext öppnade Sverige i förrgår en ambassad i Manilla.
Samtidigt etablerade en svensk försvarskoncern ett kontor i Filippinerna. Vid invigningen lyfte näringsminister Damberg dock inte bara fram enbart samarbete kring företagande utan också när det gäller jämställdhet och mänskliga rättigheter. Hur avser regeringen att prioritera arbetet med mänskliga rättigheter och rättssäkerhet i ett land där en nyvald, oberäknelig president inte tycks sky några som helst medel och där Sverige nu har mycket stora kommersiella intressen?
Sofia Damm (KD):
Ett barn har skjutits ihjäl en torsdagskväll på busshållplatsen nära sitt hem i Malmö. Ännu ett liv har släckts på grund av det meningslösa våldet på Malmös gator. Ahmed Obaid är död. En av Ahmeds bekanta, Mohammad, Modda, skrev efter mordet följande på sin Facebooksida: Min mage gör ont, kan inte andas. Kan inte fatta precis vad jag har hört, kan inte fatta varför. Människor dör! Vad gör polisen? Vad gör folket? Vad gör jag?
Vad gör du? Han har givetvis rätt; vi har alla ett ansvar. Modda sitter här på läktaren i dag. Han och alla andra som oroas över otryggheten har också rätt att få veta hur ansvarig minister kommer att agera. Vad nytt kommer Anders Ygeman att ta upp med rikspolischefen Dan Eliasson vid ert möte i morgon? Kommer Malmöborna att kunna känna sig tryggare framöver?
Sofia Damm (KD):
Alliansregeringen tillsatte en parlamentarisk utredning i syfte att skärpa exportkontrollen av krigsmateriel till diktaturer. Arbetet pågick under tre år, och i juni 2015 lade utredningen fram förslag på lagstiftning som skulle träda i kraft i april 2016.
Förslaget har dragits i långbänk i Regeringskansliet samtidigt som nya ansträngningar har gjorts för att öka exporten till diktaturer, senast genom statsminister Löfvens resa med en delegation, bestående av bland annat företrädare för vapenindustrin, till Saudiarabien. Att regeringen samtidigt också tycks storsatsa i Dutertes Filippinerna väcker ytterligare frågor kring var regeringen står. Det finns en stor oro hos oss kristdemokrater men också hos många civilsamhällesorganisationer som är engagerade i frågan.
Kommer regeringen att lägga ett förslag i linje med politiken för global utveckling som därmed på allvar skärper vapenexportkontrollen? Min fråga går till Isabella Lövin.
Sofia Damm (KD):
Vi kan inte ha en debatt om trygghet utan att tala om människors oro för terrorattentat i vårt land. Frågan om radikalisering och återvändande jihadister får inte negligeras eller förminskas. Dels behövs det ett starkt förebyggande arbete utan skygglappar, dels behövs det kraftfulla åtgärder för trygga våra medborgare från dem som radikaliserats.
Det enda som på kort sikt talar för att vi kan avvärja det är att Säpo, polisen och andra myndigheter lyckas upptäcka planer och personer innan terrorbrott begås. Därför måste myndigheter som försvarar vårt samhälle ges de resurser och befogenheter som behövs för att kunna klara av sin uppgift. Vårt öppna samhälle bekämpas av terroristerna. De är beredda att göra vad som helst för att sprida rädsla och hat.
Kampen kan bara vinnas om vi lyckas övervinna vår rädsla, slå undan hatet och samla oss till kraftfull handling. Anders Ygeman! Detta är i högsta grad en trygghetsfråga. Låt inte Kulturdepartementet bidra till otryggheten i vårt land! Ta ansvar! Herr talman! Avslutningsvis är det ingen nyhet för oss i denna kammare att människor känner oro för att drabbas av brott. Det är heller ingen nyhet att regeringens största satsningar tycks dröja.
Men det är nu situationen är ohållbar. När Christian Frödén, som jag hänvisade till tidigare, uppmanas ge ett råd till politiker säger han till Expressen: "Ta ansvar, för medborgarnas skull med ökad upplevd otrygghet, och uppvärdera polisyrket både när det gäller resurser och löneutvecklingen." Herr talman! Frödén har helt rätt!
Sofia Damm (KD):
Den svenskkinesiska bokförläggaren Gui Minhai sitter sedan oktober 2015 fängslad i Kina utan rättegång. Formellt är Gui Minhai anklagad för inblandning i en trafikolycka, men i själva verket är hans brott att han publicerat och sålt böcker med regimkritiskt innehåll. Efter försvinnandet greps också några av hans förlagskollegor i Hongkong. En av dem har senare vittnat om att Gui fördes bort av kinesisk polis, hölls isolerad och framför tv-kameror tvingades erkänna påstådd brottslighet.
Detta är i sig en grov kränkning av grundläggande mänskliga rättigheter. Samtidigt vet vi att detta är vanligt förekommande i diktaturens Kina. Gui Minhais dotter Angela, som vid några tillfällen haft möjlighet att tala med sin pappa i telefon, bedömer situationen som allvarlig och bedriver en oförtruten kamp för omedelbar frigivning. Jag vill nu fråga utrikesministern hur Sveriges kamp för Gui Minhai ser ut.
Sofia Damm (KD):
Efter brexit och efter oförmågan att gemensamt hantera migrationen kom kommissionens ordförande Jean-Claude Juncker att tala om en existentiell kris och började skissa på olika scenarier som vi skulle diskutera runt om i Europa för att komma fram till en ny vision för Europa. I EU-ministerns anförande nämndes hur diskussionen har kommit igång i Sverige och att EU-ministern såg väldigt positivt på det gensvar man har fått.
Det är jättebra med diskussioner, men någonstans måste vi komma med konkreta förslag och höja vår röst inom EU-samarbetet. Utrikesutskottet har under våren besökt några olika europeiska huvudstäder just för att se lite hur diskussionerna har gått och vilka visioner som finns för ett framtida EU-samarbete. Vi besökte bland annat Wien, Berlin, Paris, Köpenhamn och London.
Jag var med i den delegation som var i Paris. Där har man kommit väldigt långt och tagit många steg framåt när det gäller vad man vill åstadkomma med det gemensamma EU-samarbetet. Det är jättebra med diskussionerna här hemma, men de tycks inte riktigt ha hörts ned till kontinenten. Man efterfrågar hur vi i Sverige ser på Europas framtid och vilka stora saker som vi kämpar för.
Man undrar varför det inte hörs en nordisk röst, så att vi kan ta större plats i diskussionen. Min fråga är helt enkelt: Har diskussionerna resulterat i något som konkret har kunnat föras in, eller är det fortsatt en diskussionsklubb?
Sofia Damm (KD):
Tack, statsrådet, för svaret! Jag tycker att man borde kunna kombinera stora visioner med praktiska steg framåt. Det ska inte stanna vid visionära anföranden, utan givetvis ska vi ta praktiska steg. Men någonstans måste vi också ha en strategi. Vi kommer ju att förlora en allierad i och med att Storbritannien lämnar EU.
Vill vi närma oss Paris eller Berlin, eller vilka ser vi som våra allierade? Vi måste ha någon form av vision för hur vi ser framtiden och var vi kan finnas i den gemensamma EU-framtiden. Detta får statsrådet gärna utveckla något. Jag vill gärna passa på att ställa en annan fråga när jag nu har handelsministern här. I mitt anförande nämnde jag att EU:s röst när det gäller mänskliga fri- och rättigheter inte är lika stark längre.
Jag nämnde avtalen med Iran och Kuba som exempel. Därför vill jag fråga EU- och handelsministern hur Sveriges regering har säkerställt att vi stärker upp arbetet med mänskliga fri- och rättigheter specifikt när det gäller Kuba och Iran, eftersom de dimensionerna inte finns med i avtalen.
Sofia Damm (KD):
Jag vill självklart inleda med att tacka ministern för nordiskt samarbete, Margot Wallström, för deltagandet i denna debatt. Ansvaret för det nordiska arbetet hanteras vid sidan av utrikesministerposten. Att händelser som sker långt bort från Norden kräver ministerns uppmärksamhet och agerande är en given konsekvens. Men icke desto mindre har Margot Wallström nu i två år varit Nordenminister.
I förra veckan gjorde hon ett första besök på Øresunddirekt i Malmö för att sätta sig in i en gränspendlares vardag. På Kvällspostens ledarsida refererar man till besöket och avslutar med orden: Nordenministern med ansvar för Öresundsregionen har talat, fast det lät mer som en gäspning. Man tolkade nämligen frågeställningarna från Nordenministern som att det fanns en viss brist på kunskap och en viss brist på engagemang för Öresundsregionen.
Detta bottnar också i en del av de händelser som jag refererade till i mitt anförande - id-kontrollernas konsekvenser och besvikelsen över omröstningen om en EU-myndighet i regionen. Jag vill därför fråga Nordenministern hur regeringen egentligen ser på Öresundsregionen. Vad är ministern, efter två år vid rodret, mest stolt över att ha åstadkommit för de människor som lever och verkar i en gränsregion som Öresundsregionen?
Sofia Damm (KD):
Det jag syftade på i det här fallet, när det gäller gränskontroller, var främst hur man införde dem och hur dialogen skedde med den danska parten, som upplever att det inte var med framförhållning eller god kommunikation som man försökte lösa detta. Utrikesutskottet besökte nyligen Köpenhamn.
Jag tror att en del av kollegorna i utskottet som inte bor i regionen eller som kanske inte följer med i dansk press förvånades över att det uttrycktes så tydligt, även om danskar är tydliga, att relationen till Sverige har fått sig en törn, att den har skadats under de senaste åren.
Håller ministern med om att det finns förbättringspotential i relationen mellan Danmark och Sverige? Hur ska samarbetet i så fall kunna bli bättre?
Sofia Damm (KD):
Jag vill börja med att ge Maria Andersson Willner och regeringen en eloge för att de visade handlingskraft när det gällde att dra in biståndet till regimen i Kambodja. Vi är flera ledamöter som sitter här i kammaren i dag som nyligen besökte Kambodja och förfärades över den situation som råder och hur regeringen drar åt tumskruvarna för oppositionella och civilsamhällets organisationer och deras möjligheter att verka.
Däremot känner jag inte att man är konsekvent när det gäller att vara lika handlingskraftig när det gäller andra regimer som också behandlar sina egna medborgare på ett helt förkastligt sätt. I mitt anförande talade jag om att just kunna ställa krav på länder för vilka vi är en aktiv biståndsgivare. Det är inte en alldeles enkel fråga, och jag har viss förståelse för att det är olika avvägningar som ska göras.
Jag skulle ändå vilja be Maria Andersson Willner om en viss tydlighet i fråga om balansgången mellan olika samarbetsavtal och hur man kan använda sig av detta för att trycka på regimer men också för att öppna upp så att människorättsförsvarare och andra kan bli en del i en process. Jag tänker på exempelvis situationen i Iran och Kuba, som har tagits upp här. Vi har slutit avtal med dessa länder.
Hur tycker Maria Andersson Willner att vi har lyckats med att trycka på dessa skurknationer att ta steg mot ökad respekt för mänskliga fri- och rättigheter genom att vi har samarbetsavtal med dessa länder?
Sofia Damm (KD):
Tack, Maria Andersson Willner, för svaret. Jag vill verkligen uppmuntra regeringen till den handlingskraft som visades mot Kambodja och att den ska få smitta av sig när det gäller relationerna till andra regimer som beter sig vedervärdigt mot den egna befolkningen. Jag ska återigen ta upp exemplet Kuba.
Den officiella bilden är att landet öppnar upp sig mot omvärlden och att regimen är mottaglig för förändring. Även Iran är ett exempel på det. Det är så diskussionen går. Men jag ser inga sådana tecken. Nu är vi i färd med att godkänna detta avtal, som Birgitta Ohlsson också tog upp.
Om man ska skriva under ett sådant avtal tror jag att det är mycket viktigt att man vet att människorättsförsvarare har fått vara en del i processen och att situationen för människor blir bättre. Det är nämligen det som är svensk utrikespolitik och ska så förbli. Jag ville avsluta med en uppmaning till Maria Andersson Willner.
Sofia Damm (KD):
Det är såklart olyckligt att biståndsminister Isabella Lövin inte deltar i årets enda debatt om prioriteringar för det internationella bistånd som Sverige bedriver. Men jag uppskattar att Emma Nohrén däremot deltar i dagens debatt, nyligen utsedd som ansvarig för dessa frågor. Jag vet också att hennes engagemang är stort för dessa frågor.
Just därför, herr talman, är jag förvånad över de prioriteringar som Miljöpartiet gör när de ansvarar för det internationella biståndet i Sveriges regering. Det bekymrar mig, nu när biståndet ökar så markant, att regeringen inte ökar anslaget för att stärka upp våra svenska civilsamhällesorganisationer med en enda krona - de organisationer som många gånger har de rätta kanalerna och kontakterna för att nå fram med ovärderliga biståndsinsatser. Hur har det blivit så här?
Hur kan Miljöpartiet arbeta så hårt i regeringsställning för att stärka FN men inte för att stärka de svenska CSO:erna?