Håkan Svenneling (V):
Det är en ful retorik vi hör från utrikesministern. Hon går så långt att hon antyder att jag inte skulle vara demokrat eller vilja ha demokrati. Det tycker jag pekar på och visar hur bitter den regering som styr det här landet är just nu. Jag tror att jag vet orsakerna till att man är så bitter. Men jag tycker inte att detta är värdigt en utrikesminister. Jag får väl dock acceptera den fula retoriken och fokusera på sakfrågan.
Jag tycker i grunden att det är bra att utrikesministern bytte namn från Vitryssland till Belarus i Sveriges officiella kontakter med landet och i vår kommunikation om landet. Jag tycker dock att man kan byta namn utan att resa till diktaturens Minsk. Jag tycker att det är jättebra att utrikesministern talar med oppositionen och har tät kontakt med oppositionen.
Det behöver vi ha för att visa att det bara är oppositionen som kan bli legitim i omvärldens ögon. Det är bara oppositionen som kan hålla fria, demokratiska och rättvisa val där man själv får utse sina ledare. Vi får från och med i dag och framåt aldrig tumma på de principerna och på något sätt ge Lukasjenko legitimitet. Så hoppas jag att utrikesministern fortsatt kommer att agera.
Jag har stort förtroende för att hon kommer att göra det. För mig är Belarus en långvarig diktatur. Jag hade ett möte med en ung belarusisk aktivist i min egen ålder när jag var nybliven kommunpolitiker i början av 2000-talet. Han berättade om hur han hade blivit misshandlad och hur hans kompisar hade blivit gripna. Ändå kämpade de på. Det är så här regimen i Minsk har jobbat under lång tid.
Man har haft perioder av stort förtryck mot oppositionella, med tortyr och förföljelse, vilket är vidrigt. Sedan har man haft perioder då man lättat upp och bara gett bötesstraff eller inte slagit ned lika hårt på oppositionen. Men detta har hela tiden handlat om ett spel gentemot EU, Sverige och omvärlden; man har då fått det lättare och fått ett andrum, så att man kunnat mobilisera för att slå ned på oppositionen än hårdare dagen efter.
Den här gången ska vi inte gå på denna taktik från diktatorn Lukasjenko. Den här gången ska vi hålla i med de sanktioner vi har mot regimen så länge det behövs. Jag tycker att vi ändå ser en omsvängning i Sveriges utrikespolitik mot Belarus sommaren 2020. Innan dess hade ambassadören i Minsk ett handelsfrämjande uppdrag. Det har hon inte i dag. Jag har fullt förtroende för ambassadören i Minsk.
Jag tycker att hon gör ett utmärkt jobb. Problemet är ju vem det är som är uppdragsgivare. I det här fallet är det utrikesministern och Utrikesdepartementet, som ger ambassadören ett handelsfrämjande uppdrag som hon inte borde ha. Vad kan man då göra åt detta? En sak som skulle kunna göras, nu när det pratas om utökade sanktioner mot den belarusiska regimen, är att visa att de här två energibolagen, som man var på väg att göra affär med, kan komma upp på EU:s sanktionslista.
Det skulle vara ett sätt att tydligt markera att statliga bolag som bidrar till regimens grepp och bidrar till att finansiera regimen straffas. Det hoppas jag att EU klarar av att fatta beslut om nästa vecka. Historien med EKN är en sorglig historia som aldrig borde ha inträffat. Det är så tydligt att den affär som EKN gav en lånegaranti varken är miljömässigt hållbar eller socialt hållbar.
Den är inte ens ekonomiskt hållbar, för mejl som EKN har skickat till mig visar att man till och med klassade ned Belarus till den lägsta nivån av ekonomisk hållbarhet och att riskerna med projektet var jättestora. Ändå gick EKN in i denna affär. Även om EKN är en fristående myndighet borde man ha kunnat stoppa denna affär mycket tidigare än vad man gjorde.