Helén Pettersson (S):
Jag får börja med att tacka ministern för svaret, även om det är ett svar som väcker en del frågor för min del. Det står bland annat i svaret att alla "rovdjur ska ha livskraftiga stammar i arternas naturliga utbredningsområden". Eftersom interpellationen handlar om varg i renskötselområdet ställs frågan på sin spets, om renskötselområdet ingår i vargens naturliga utbredningsområde enligt regeringen. Det är ganska avgörande.
När både forskare och andra utomstående internationella bedömare tittar på vårt land och gör en bedömning av hur mycket varg vi ska kunna ha ser de ett väldigt stort land med vidsträckta skogar. Om vi inte anser att det är aktuellt med varg inom renskötselområdet ser kartan extremt annorlunda ut, och då ska bedömningen av antalet vargar se annorlunda ut.
I ministerns svar, precis som i den senaste propositionen på temat som antogs i denna kammare, står det "att det utanför åretruntmarkerna bör vara möjligt med enstaka föryngringar i områden där det sällan finns renar". Jag hoppas att miljöministern är informerad om att det område där vargparet finns nu är ett område där det finns renar. Det finns mycket renar.
Det är flera samebyar som har detta område som sitt vinterbetesland så här års. Det har också använts som det under många år. Vargparet befinner sig där just nu, som sagt var. Det finns färska rapporter om att renar har rivits av varg där.
Om man tittar på den svenska renstammen sägs det att vi i vinterstam har ungefär 260 000 renar. Under 2010 gjorde SLU bedömningen att det kan vara så mycket som uppemot 70 000 renar som blir rivna av rovdjur under ett år, detta alltså utan att vi har vargföryngringar i renskötselområdet. Det går inte att komma ifrån att det är ett problem. Det finns de som säger att den svenska renstammen har passerat gränsen för kollaps.
Det finns andra som säger att vi står där nu. Faktum är att anledningen till det är beslut som vi har fattat i denna kammare om hur rovdjursstammarna ska se ut. Det är klart att det är svårt att göra det på något annat sätt än så. När vi fattar beslut som så direkt och påtagligt påverkar de enskilda renföretagarna, likväl som hela rennäringen som kollektiv, kan man tycka att vi borde göra det med respekt för dem som berörs av besluten.
Ministern sade också "att beslut som rör förvaltningen fattas nära de människor som lever och verkar i rovdjurstäta områden". Men i detta fall gjordes det inte. De som lever nära det här rovdjursparet ansökte om skyddsjakt och fick avslag. Efter att så hade skett kom det fort ut ett regeringsuppdrag som bland annat går ut på att man ska föra samtal med dem om hur de möjligen ska kunna kompenseras för att ha vargarna i sitt område under den här perioden.
Det känns som att det förhandlingsmandat som samebyarna har i detta läge inte är speciellt stort när regeringen redan har bestämt att vargarna ska fredas och finnas kvar där. Man kan kalla det mycket. Man kan inte kalla det delaktighet. Man kan inte kalla det samverkan. I dag beräknar man att den medelstora renföretagaren förlorar ungefär 300 000 kronor per år på det han förlorar i rovdjurspredation.
Av det ersätter vi ungefär en tredjedel från statens sida. Det finns ingen annan näring som skulle acceptera det. Och nu lägger vi ytterligare personliga ekonomiska pålagor på en redan hårt ansträngd näring.