KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Wetterstrand (MP):
Det är en dragkamp. Jag skulle gärna se en politik där man valde att inte styra så tydligt utan där det fanns en stor frihet att ägna sig åt inomvetenskaplig forskning, för dem som väljer det, eller åt forskning som är mer tillämpad, samhällsorienterad och tvärvetenskaplig. I dag har regeringen valt en modell för forskningsanslag som innebär att man får mer pengar om man blir publicerad i vetenskapliga tidskrifter.
Det främjar framför allt den inomvetenskapliga forskning som bedrivs vid de större universiteten. Den forskning som är mer tillämpad och tvärvetenskaplig har betydligt svårare att hävda sig. Nu har det kommit signaler om att det ska styras ännu mer i den riktningen, men jag anser att vi behöver större frihet på detta område för att främja det innovativa och kreativa klimat när man går utanför universitetets väggar.
När jag läste biologprogrammet i Göteborg hade vi en samhällstillvänd kurs. Där lärde vi oss att göra powerpoint-presentationer. Någon hade nämligen tänkt att vi skulle ut på arbetsmarknaden. Men kursen lades ned. Läraren som höll kursen var mycket ifrågasatt eftersom det ansågs att vi alla skulle ägna oss åt att titta i mikroskop resten av våra liv, vilket vi givetvis inte gjorde. Sedan dess har utvecklingen gått framåt, förhoppningsvis även där.
Jag är dock orolig att denna utveckling drivs tillbaka på grund av att attityden är att det enda som är värt något inom forskning är att man ägnar sig åt att sitta och stirra i sitt lilla hål för att nå målet att få Nobelpris om 20 år. Jag har inget emot detta för dem som önskar så, men jag vill se en större frihet där även annan form av forskning uppmuntras och får möjlighet att utvecklas i samhället framöver.
Ingela Nylund Watz (S):
Vi bygger naturligtvis våra budgetförslag på de realiteter som finns, och vår bedömning är att det går att göra en extra utdelning från Vattenfall. Vi har ungefär samma underlag för våra politisk-strategiska ekonomiska bedömningar som regeringen, eller rättare sagt exakt samma underlag.
Jag skulle kunna returnera frågan och säga: Vad är det som får Hans Rothenberg och den borgerliga majoriteten att tro att 2 miljarder i ett inlandsstöd, som alltså bara riktas till inlandet, kommer att ge de effekter som man eftersträvar? Vi har ju ännu inte sett regelverket för detta.
Det handlar inte om att vi i oppositionen inte ser behovet av riskvilligt kapital. Frågan är i stället hur vi så att säga vill värka fram instrumenten. Vi tror på den här modellen. Det är betydligt större belopp, och det kommer att gynna hela landet. Det är ett instrument som ni saknar. Där står ni blanka. Jag är inte ett dugg oroad över detta.
Jag är mer oroad över att regeringen är så passiv när det gäller stödet för att utveckla svensk industri.
Ingela Nylund Watz (S):
Hans Rothenberg får väl fortsätta fundera över Vattenfall. Jag tror att han och andra kommer tillbaka till detta av det enkla skälet att det är en genialisk idé.
Den är väl genomtänkt, och en skulle ge små och medelstora företag i Sverige väldigt mycket mer än ett osäkert förslag på 2 miljarder till inlandsinnovation, som ju inte ger förutsättningar för riskvilligt kapital att verka i hela landet.
Jag säger inte att vi inte tycker att idén med de 2 miljarderna till inlandsinnovation är bra, men på samma sätt som Hans Rothenberg frågar hur vi har kommit fram till att vi skulle kunna göra en extra utdelning från Vattenfall på 5 miljarder skulle jag kunna returnera hans fråga, även om Hans nu inte har någon replikrätt.
Vad är det för analys som ligger till grund för att det är just 2 miljarder till inlandsinnovation som kommer att få företagen där att blomstra? Jag tror dess värre inte - och det har vi också i utskottet fått erfara - att regeringen var särskilt genomtänkt i detta. Det lär komma tillbaka hit till kammaren. Då får vi se vad det är för genialisk analys som regeringen har gjort på den punkten.
Ingela Nylund Watz (S):
Jag begärde ordet med anledning av att det under debatten har talats ganska förklenande om branschprogram, eller strategiska program som vi numera kallar det för. Jag tänkte bidra med en liten illustration av varför jag blir så frustrerad när jag hör anklagelserna mot branschprogrammen.
Jag kommer från Södertälje, och där blir nu 1 100 personer av med jobbet på grund av Astras nedläggning. Dessutom berörs kanske ytterligare 400 personer i servicenäringarna runt omkring Astra.
I Södertälje har kommunstyrelsens ordförande fått reda på att den av staten utsedda förhandlingsmannen, Lars Leijonborg, inte anser sig ha något ansvar för det inträffade. Därför känns det ganska underligt att höra borgerliga företrädare tala förklenande om behovet av branschprogram.
År 2005 satte den socialdemokratiska regeringen i gång ett stort arbete tillsammans med life science-branschen för att ta fram ett strategiskt utvecklingsprogram för denna viktiga näring, inte minst exportmässigt. Detta arbete kastade den borgerliga regeringen vid tillträdet 2006 omedelbart i papperskorgen och skrotade.
Om Sverige hade fortsatt att arbeta i samverkan mellan samhälle, akademi och stat i den för Sverige så viktiga exportnäring som life science-branschen utgör, hade då de 1 100 jobben vid Astra och de 400 servicetjänsterna behövt gå förlorade?
Det kan vi givetvis inte svara på, men jag är övertygad om att förutsättningarna för överlevnaden av en stark forskningsmiljö i Södertälje hade varit betydligt bättre om vi som nation, precis som många andra länder, på ett tidigt stadium hade fullföljt arbetet med en samverkan mellan stat, akademi och näringsliv för denna bransch.
De egna statliga organisationerna, som exempelvis Vinnova, och företrädare för näringslivet protesterade ganska högljutt redan för flera år sedan mot att ingenting hände från den svenska regeringens sida när det gällde life science-branschen.
I andra länder, som till exempel Storbritannien, Holland och USA, har man, trots att man har borgerliga regeringar som företräder nationens intressen, sett det som strategiskt viktigt med en samverkan mellan näringsliv, stat och akademi. Vad är det som gör att det är så annorlunda i Sverige?
Varför är inte vi i behov av strategiska program där samhälle, akademi och näringsliv samverkar, när man i länder som redan nu har ett försprång i många av dessa branscher ser det som absolut nödvändigt för att kunna konkurrera i vår globaliserade värld? Jag undrar: Varför denna beröringsskräck?
Marknaden har inte visat sig kunnat lösa frågan om våra exportmöjligheter när det gäller läkemedelsindustrin. Min fråga är: Varför beröringsskräcken?
Varför vill inte regeringen och dess företrädare i kammaren ha gemensamma arbetsprogram - strategiska program - mellan näringsliv, akademi och samhälle när man i alla andra länder tycker att det är en viktig framgångsfaktor?
Ingela Nylund Watz (S):
Min poäng var att använda det som nu har hänt i Södertälje som en illustration av det förhållningssätt som den svenska regeringen har haft ända sedan sitt tillträde 2006 när det handlar om hur näringslivet, akademin och samhället ska samverka - eller rättare sagt inte samverka. Vid sitt tillträde sade statsministern ganska tidigt att näringslivet är ett särintresse.
Det har präglat näringspolitiken ända sedan regeringen tillträdde 2006. Det man framför allt lyfte fram som illustration är det som man lite förklenande har kallat gammal socialdemokratisk 70-talspolitik med branschprogram. Den typ av strategiska samverkansprogram som vi i Sverige har arbetat med i många år, till exempel när det gäller life science, valde regeringen att slänga i papperskorgen.
Jag hävdar att det har bidragit till att vi på flera områden halkar efter när det handlar om utveckling och konkurrenskraft i Sverige. Det var min poäng att med vad som nu har hänt i Södertälje illustrera hur det kan gå när man inte har ett tydligare samarbete med näringslivet från den här kammaren eller från regeringen och samhället.
Min poäng var inte att fundera över om det här ändå hade hänt i Södertälje. Det är mycket möjligt; det har Mats Odell rätt i. Det beror på hur vi över huvud taget ligger till konkurrensmässigt globalt sett.
Min poäng är att Sverige ända sedan 2006, när regeringen slängde branschprogrammet i papperskorgen, har saknat en nationell gemensam strategi för hur vi ska kunna upprätthålla konkurrenskraften i en för Sverige så viktig bransch som läkemedelsindustrin. Det är vi ju överens om.
Ingela Nylund Watz (S):
Jag kan gärna korrigera mig och säga att näringslivets organisationer uppenbarligen är ett särintresse. Jag tycker inte att det gör vare sig till eller ifrån. Det illustrerar i alla fall vilket förhållningssätt den nuvarande regeringen har när det gäller att tillsammans med svenskt näringsliv föra Sverige framåt i den globala konkurrensen. Jag tror att det är oerhört viktigt att poängtera detta just nu.
Inte minst i life science-branschen har det skett enorma förflyttningar av kunskapskapital, inte minst när det handlar om forskare, till exempel till Asien. Det har den kunnat se som har följt branschen under många år.
Flera andra länder har varit väldigt snabba, inte minst Storbritannien med sin borgerliga regering, att agera och säga: Nu måste vi för att värna våra möjligheter att ligga i framkant på det här området lyfta händerna från bordet, kavla upp ärmarna och samarbeta med näringslivets företrädare och industrin för att Storbritannien inte ska tappa marknadsandelar i den globala miljön.
Varför har det varit fullständigt omöjligt för den svenska regeringen som lever i ett extremt exportberoende land och som har sett samma utveckling?
Jag har inte svaret på den frågan, men jag är helt övertygad om att statsministerns åsikt att näringslivets organisationer utgör ett särintresse i den svenska industriella kontexten starkt har bidragit till att vi nu är på efterkälken.
Ingela Nylund Watz (S):
Jag vill börja med att tacka statsrådet Erlandsson för svaret. Men dess värre är jag inte särskilt imponerad av det - företrädare för hästnäringen är det säkert än mindre. Min interpellation handlar om det faktum att regeringen i budgeten för 2012 stryper de särskilda anslagen för hästforskningen och därmed hotar näringens konkurrenskraft och utvecklingsmöjligheter.
Jag har helt enkelt bara velat veta om statsrådet tänker vidta några åtgärder för att undvika det här hårda slaget mot branschen. Men svaret från ministern är inte ett svar på min konkreta fråga. Jag är visserligen glad att statsrådet ser värdet av hästforskningen och vill verka för en väl fungerande forskning även fortsättningsvis. Men vad betyder det konkret?
Utan innehåll bakom orden blir det bara läpparnas bekännelse. Fru talman! Fakta är följande: Från 2012 försvinner den statliga medfinansieringen till hästforskningen trots att näringen i flera år uppmärksammat regeringen på det förestående hotet.
De stora förbunden inom hästnäringen är helt eniga om att forskningen är en av näringens viktigaste tillväxtfaktorer och känner sig givetvis oroade. Vad jag förstår har samtal ägt rum mellan företrädare för näringen och Landsbygdsdepartementet, företrätt av såväl tjänstemän som statssekreterare.
Dock har beskedet hittills varit nedslående och kan sammanfattas ungefär så här: Vi tycker att hästnäringen är viktig, men det finns inga pengar i statsbudgeten. Möjligen kan det komma i regeringens aviserade forskningsproposition hösten 2012, men det är inte troligt. Hoppet får nog stå till det nya landsbygdsprogrammet som kommer sent i mandatperioden.
Under tiden riskerar framför allt de delar av hästforskningen som berör näringens roll i samhället att dö sotdöden. Ur ett näringspolitiskt perspektiv måste detta vara, om ni ursäktar uttrycket, kodumt. Min fråga till landsbygdsministern är ganska självklar.
Vad betyder det när landsbygdsministern säger att han ska verka för en väl fungerande hästforskning även fortsättningsvis?
Ingela Nylund Watz (S):
Landsbygdsministern talar väl om hästforskningen och hästnäringen, men välmenande och vackra ord kan aldrig ersätta konkret handling. Det tror jag att ministern inser. Det handlar om 9 miljoner kronor. Om det är mycket eller lite avgörs, som allt annat, i betraktarens ögon.
När jag tittar på det faktum att regeringen nu undandrar 9 miljoner kronor från hästforskningen från 2012 ser jag, och jag delar näringens uppfattning, att bilan faller över drygt hälften av hästforskningens totala resurser. Ser man det som en utgift i vår statsbudget är det närmast en nullitet.
Som socialdemokratisk företrädare i näringsutskottet ser jag att regeringen misshandlar en av vårt lands snabbast växande näringar. Det är en näring som i dag sysselsätter motsvarande 30 000 heltidsanställda.
Som engagerad förälder i hästsvängen ser jag att forskningen inom många av de områden som vi, våra barn och aktiva kompisar värdesätter så högt, såsom hästens välmående och djurskyddet, inte kommer att kunna fortsätta i den takt som vore önskvärd.
Frågan är vad landsbygdsministern ser. Fru talman! I dag är hästbranschen inte en udda landsbygdsbransch. Cirka 80 procent av alla hästar finns tätortsnära. Hästverksamheterna är nu mycket mer lättillgängliga än förr. Branschens tillväxt kan säkert till stor del förklaras med detta.
I takt med att tillväxten ökar i branschen ökar också engagemanget bland människor som bryr sig om vad som händer i verksamheten. Just därför är det så märkligt att landsbygdsministern har tagit på sig sina absolut mörkaste solglasögon när han har studerat den här branschens förutsättningar.
Tror ministern verkligen att en verksamhet som är på väg att, från att vara en omtyckt men relativt omogen fritids-, hobby- och näringssysselsättning, bli en mogen näringsverksamhet kan klara sig utan ett statligt ansvarstagande för forskning och utveckling? Om så är fallet vill jag råda statsrådet att ha ett samtal med ministerkollegan Lööf.
Jag tror att det skulle vara på sin plats. Hon kanske kan se näringens potential bättre än landsbygdsministern. Min fråga är hittills obesvarad i debatten. Vad betyder det när ministern säger att han ska verka för en väl fungerande hästforskning även fortsättningsvis?
Vilka knep ska statsrådet ta till för att öppna ögonen eller ta av sig de mörka solbrillorna och förmå resten av regeringen, inte minst den del som sitter på Finansdepartementet, att göra detsamma?
Ingela Nylund Watz (S):
Jag ska svara på Eskil Erlandssons fråga. Om vi betraktar detta som en bransch och att näringen själv ska vara med och betala får vi nog finna oss i att de statliga stöden också får vara så fragmentiserade som de faktiskt är i dag när det handlar om samverkan mellan staten och näringslivets olika branscher. Detta är statsrådet väl medveten om.
Jag kan i alla fall efter denna debatt konstatera att oavsett vilka vackra ord som statsrådet använder är näringen på detta område sviken av regeringen. Det har man gett uttryck för i ett flertal samtal med Regeringskansliet där statsrådets statssekreterare och tjänstemän på departementet har varit närvarande.
Mest sviken känner man sig kanske av statsrådet själv som, precis som Krister Örnfjäder gav vid handen, tre månader före valet förespeglade företrädare för näringen att det skulle bli mer resurser till hästforskningen. Detta är löften och uttalanden som statsrådet naturligtvis får ansvara för själv.
Men det är väl inte så underligt ifall många i näringen nu känner sig bekymrade över vad som ska hända när dessa extra resurser för forskningen i samverkan mellan staten och näringen själv fasas ut och flera av de projekt som är viktiga särskilt för att upprätthålla och utveckla hästbranschen som en viktig näring i Sverige försvinner.
Det må väl statsrådet ändå ha en viss förståelse för.
Ingela Nylund Watz (S):
Tack, statsrådet, för svaret. Som Börje Vestlund sade ger det en del svar, men det öppnar också för nya frågeställningar.
När man läser svaret får man intrycket att regeringen gör allt den kan för att gömma sig bakom ett sätt som EU har att arbeta på och som regeringen värjer sig mot. Det är uppenbart i svaret. Det är intressant att fullfölja en del frågeställningar.
Börje pekade på några av dem. Vad innebar egentligen regleringsbrevet 2009? Vad menade regeringen med de skrivningar som finns där till Svenska kraftnät? Var det skrivningar tagna ur luften eller hade man någon uppfattning när man sade att man skulle arbeta med att utveckla elområden i Sverige? Vad gjorde man under perioden 2006-2010?
Den trånga sektorn är ju överföringskapaciteten till södra Sverige. Var det inte så att man minskade anslagen för investeringar till Svenska kraftnät, vilket försvårade deras möjligheter att bygga ut den infrastruktur som vi alla önskar se så snart som möjligt?
Om regeringen kan finna och har förklaringar i EU-regelverket i relation till företaget Svenska kraftnät, vad har regeringen gjort under perioden när Svenska kraftnät har fört de här diskussionerna? Har man suttit på sin kammare och väntat på ett resultat?
Har man funderat på vilka effekter detta skulle kunna få för hushållen, konsumenterna och företagen i de delar av Sverige som skulle kunna påverkas med tanke på den dåliga överföringskapaciteten?
Hur tänker regeringen agera nu när diskussionen är som hetast och detta är genomfört och när företagens egna organisationer, till exempel Företagarna, genom Elisabeth Thand Ringqvist riktar mycket skarp kritik mot effekten av de fyra elområdena?
Vilket besked tänker man ge hushållen och företagarna i södra Sverige som nu är oroliga, inte minst mot bakgrund av att vi är på väg in i en vikande konjunktur?
Det jag är bekymrad över är inte regeringens förmåga att hitta förklaringar till varför det har blivit på det här sättet med de fyra elprisområdena, utan det passiva förhållningssätt som regeringen har valt i den här frågan. Elpriserna är kanske en av de viktigaste konsument- och företagsfrågor som vi har i Sverige.
Det är beklämmande att regeringen intar en så tillbakalutad och passiv hållning när det gäller frågor som är av den karaktären att de påverkar enskilda människors och företags ekonomiska utgångspunkter för framtiden. Vad är ministerns besked? Är det vänta och se som gäller?
Ingela Nylund Watz (S):
Marie Wickberg försökte tidigare göra gällande att vi inte är för ett gemensamt elcertifikatssystem med norrmännen. Låt mig bara understryka att det är vi visst. Men vi har mycket högre mål än de som regeringen har bestämt sig för att ha tillsammans med Norge.
Regeringen och Centerpartiet har nu låst in sig i ett avtal som innebär 25 terawattimmar förnybart fram till 2020. I vår reservation sade vi att vi gärna såg ett avtal med Norge men att vi ville ha 30 terawattimmar förnybart fram till 2020. Centerpartiet har alltså egentligen låst in sig i en lägre miljöambition än Socialdemokraterna och flera andra partier i denna kammare.
Med detta sagt vill jag ändå ge statsrådet möjligheten att ge mig ett svar. Hon har ett par minuter kvar. När det gäller den passiva hållning som regeringen har haft när dessa elprisområden har införts undrar jag: Är det en hållning som regeringen tänker fortsätta ha?
Vilka besked tänker regeringen lämna till Företagarna, Elisabeth Thand Ringqvist till exempel, som har varit mycket ihärdig i kritiken mot regeringen?
Vad är beskedet, och vad händer i en situation där vi får en vinter i år eller nästa år då elpriserna rusar i höjden och konkurrenskraften för de svenska företagarna, inte minst i södra Sverige, försvåras av det faktum att regeringen har suttit ganska passiv vid rodret och konstaterat att Svenska kraftnät ingår ett avtal med EU-kommissionen om fyra elprisområden när kommissionen egentligen aldrig har ställt detta krav?
Minst två elprisområden var kommissionens krav. Varför har regeringen blundat under den tid som Svenska kraftnät förhandlade och kom fram till fyra elprisområden?
Ingela Nylund Watz (S):
Jag kan väl konstatera att statsrådet inte har gjort mig mycket klokare under den här debatten när det handlar om att få konkreta svar på frågorna om vad regeringen ämnar göra för att se till att den svenska life science-branschen kan utvecklas på ett positivt sätt i framtiden. Det känns som att alla lösningar ska komma i och med den innovationsstrategi som regeringen ska presentera till hösten.
Det må vara hänt att regeringen tar på sig ett mycket stort förväntanstryck inte bara i förhållande till life science-branschen utan också till svensk industri som helhet när det handlar om att leverera konkreta förslag och pengar så att vi kan få smörjmedel och effekt på de satsningar som vi behöver göra för att stärka den svenska industrins konkurrenskraft. Jag hade kanske inte förväntat mig så mycket annat till svar.
Jag läser ju om och följer vad regeringen gör. Men med detta sagt kan jag inte låta bli att ge ministern chansen att kommentera någonting som jag den senaste veckan upplevt som väldigt förfärande. Jag bor, som sagt, i Södertälje. Kanske är det lite vid sidan av debatten, men det är så som ministern sade.
Tidigare när denna typ av kriser drabbat Sverige som kriserna inom bilindustrin i Trollhättan och i Lund har tidigare framträdande personer som Allan Larsson och Ingvar Carlsson på regeringens uppdrag och i samverkan med regeringen gjort mycket goda insatser för att lösa väldigt stora problem.
Därför skulle jag som en avslutning på den här debatten vilja ha en kommentar från ministern angående frågan om ministern delar Lars Leijonborgs besked förra veckan till kommunstyrelsen i Södertälje om att Södertälje inte är hans ansvar.
Ingela Nylund Watz (S):
Jag bara konstaterar att det inte finns några besked från Jan Björklund annat än att det är detta mycket specifika uppdrag som finns. Det är för övrigt bara fyra rader i ett beslut på Regeringskansliet. Det är precis vad det handlar om. När Lars Leijonborg kom till kommunstyrelsen i Södertälje var han alldeles ärlig när han sade: Södertäljes sak är inte min. Det gör dock inte regeringens ansvar mindre.
Däremot skulle man möjligtvis kunna tänka sig att det i Jan Björklunds roll som vice statsminister borde framstå som ett problem att det inte tas ett bredare grepp när man ser en kommun som visserligen har en omgivning på två miljoner invånare men som också har de djupa och allvarliga problem som Södertälje har.
Detta kommer nämligen, naturligtvis, att innebära oerhörda konsekvenser för sysselsättningen och för Södertälje kommuns möjligheter att få upp sysselsättningen och se till att få skatteintäkter nog för att klara välfärd och omsorg i sin kommun. Det är just detta som är poängen. Regeringen har givit ett snävt uppdrag via statsrådet.
Ingen ser helheten.
Vad man efterlyste var bara att regeringen skulle ge samordnaren ett mandat som faktiskt gjorde det möjligt att tillvarata alla de möjligheter staten faktiskt redan har på olika sätt. Det är tråkigt, det är trist och jag förstår att ingenting händer om två veckor.