KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikael Odenberg (M):
Veronica Palm och Birgitta Ohlsson har ställt fem frågor till mig om så kallade klusterbomber. Den första är vad jag avser att göra för att Sverige mer aktivt ska kunna ta del i ett internationellt arbete mot klusterbomber. Den andra är om jag avser att verka för ett internationellt förbud mot klustervapen. Den tredje är om jag avser att verka för att Sverige ska deltaga aktivt på den kommande norska konferensen om förbud mot klustervapen. Den fjärde är vad jag avser att göra för att avskaffa Sveriges innehav av bombkapsel 90.
Den femte är om jag avser att verka för att ett svenskt förbud mot klustervapen införs, däribland ett förbud för produktion av bombkapsel 90 för JAS 39 Gripen. Som svar på interpellanternas frågor får jag anföra följande. Den tredje översynskonferensen om 1980 års vapenkonvention genomfördes i Genève för bara några veckor sedan.
Sverige var där aktivt i frågan om en reglering av klustervapen och agerade i syfte att få till stånd förhandlingar med ett juridiskt bindande dokument som slutmål. Tillsammans med 24 andra stater, däribland Norge, gav Sverige under konferensen sin syn på vad en framtida reglering skulle kunna innehålla, bland annat en reglering av själva användningen av klustervapen i tättbefolkade områden samt destruering och förbud mot överföring av ammunition som kan ge upphov till många blindgångare. Fru talman!
I CCW arbetar man med en konsensustradition. Konferensen utmynnade i beslut om arbetet med klusterfrågorna nästa år som enligt många staters uppfattning inte medger den sorts debatt och resultat som frågans vikt kräver. Anledningen till att frågan om klusterbomber diskuteras internationellt är att vapnen har potentiellt allvarliga konsekvenser för civilbefolkningen i en stridszon.
Det är också mot den bakgrunden som Norge och ICRC tagit initiativ till möten om klusterfrågan utanför FN:s och CCW:s ram. I nuläget är det inte klart vad dessa initiativ kommer att innebära. Många stater förordar, liksom Sverige, en tydligare reglering av användningen av klustervapen medan andra stater och organisationer kan komma att verka för totalförbud.
Vad gäller den kommande norska konferensen så har det ännu inte avgjorts om, hur och när Sverige skulle vilja delta i en process som ligger utanför CCW. Samtliga vapen som Försvarsmakten har i sin arsenal har granskats ur ett folkrättsligt perspektiv av Delegationen för folkrättslig granskning av vapenprojekt. Det gäller också bombkapsel 90 till JAS 39 Gripen som tillgodoser det svenska försvarets behov av att effektivt kunna bekämpa markmål. Fru talman!
Därmed anser jag mig ha besvarat interpellanternas frågor.
Mikael Odenberg (M):
Ett problem när man ska besvara frågor om klustervapen är ju att det faktiskt inte ens finns en entydig definition av vad som är klustervapen. Det finns något mer allmänspråkligt. Låt mig ta ett exempel: artillerigranaten Bonus som består av två stridsdelar. Där är den svenska positionen att detta inte är ett klustervapen. Men jag skulle kunna misstänka att Veronica Palm anser att det är ett klustervapen.
Med detta sagt kan jag tala om att jag för min del inte har någon kännedom om att det i byrålådorna finns några skumma planer på att införskaffa nya klustervapen till den svenska Försvarsmakten. Vad sedan gäller bombkapsel 90 sade Veronica Palm att det inte är oomtvistat om det finns ett operativt behov av den utan att det är Försvarsmaktens ståndpunkt. Det är sant. Det är Försvarsmaktens ståndpunkt.
Men det är en försvarsmaktsståndpunkt som den tidigare regeringen har delat. Och det är en försvarsmaktsståndpunkt som än så länge också den nuvarande regeringen delar.
Den omständigheten att vi över tid har kunnat se en väldigt snabb utveckling mot en utökning av precisionsvapen tar inte bort det operativa behovet av att också ha vapen som kan bekämpa ytmål.
Jag vill ändå säga att den svenska Försvarsmakten för ett tänkt invasionshot har ett operativt behov av bombkapsel 90. Om det i en fredlig framtid är så att detta invasionshot inte är för handen har vi heller inget problem. Då kommer bombkapsel 90 inte att användas.
Med detta ber jag att få återgälda julhälsningarna.
Mikael Odenberg (M):
Allan Widman har frågat mig vilka åtgärder som jag avser att vidta för att säkerställa en kostnadseffektiv andel reservofficerare i Försvarsmaktens internationella insatser. Svaret är att det är en tidigare regering som har att besvara frågan om varför reservofficerarnas deltagande i internationell tjänst halverades från 2004 till 2005.
Jag kan bara konstatera att nuvarande regering har som ambition att öka den internationella verksamheten, och i denna verksamhet bedömer vi det som betydelsefullt att personal med både militära och civila kompetenser nyttjas på ett effektivt sätt. Reservofficerare har just denna attraktiva blandning av både militära och civila kompetenser, och det är därför viktigt att uppmuntra reservarna att delta i den internationella verksamheten.
För egen del delar jag alltså Allan Widmans positiva syn på reservofficerskåren - fattas bara annat, höll jag på att säga. I budgetpropositionen för 2007 anger regeringen inriktningen att det bör vara en förutsättning för utbildning till och anställning som reservofficer att man accepterar tjänstgöringsskyldighet också i de internationella insatserna.
Det återstår ett antal frågeställningar som behöver belysas, men på sikt vill jag alltså se en ordning där internationell tjänstgöringsskyldighet är ett krav för våra officerare, oavsett anställningsform. Mycket talar för att dagens indelning i personalkategorierna yrkesofficerare och reservofficerare kan och bör luckras upp. Kompetensen måste vara det styrande kriteriet för sammansättningen av officerskåren.
Ett sådant synsätt kommer att bidra till att öka Försvarsmaktens flexibilitet både inom Sverige och utomlands eftersom det förstärker möjligheterna att variera personalstyrkan utifrån uppgifternas svårighetsgrad och omfattning.
Mikael Odenberg (M):
Jag har i grunden en något mer positiv ansats än Allan Widman. Jag ser inte det som det allt överordnade att sätta tryck på till exempel myndigheter för att få något uträttat. Jag tror faktiskt att Försvarsmakten har en ärlig ambition. Jag kan heller inte, som Allan Widman, se yrkesofficerarna som en kostnad. De är också en tillgång.
Vi ska vara försiktiga med att ställa yrkesofficerare mot reservofficerare. Regeringen är tydlig med att man generellt anser att nyttjandet av reservofficerare inom Försvarsmakten bör öka. Både behovet och möjligheterna att i ökad utsträckning använda reservofficerare ges genom uppsättandet av den nordiska stridsgruppen 2008 och 2011. Jag är den första att beklaga den ryckighet som vi har haft historiskt.
Det gäller både utbildning av reservofficerare och utbildning av yrkesofficerare. Allan Widman känner väl till bakgrunden med olika beslut som har fattats om att stänga ned rekryteringen vissa år. Vi har fått en olycklig ryckighet, och jag tror att också försvarsmaktsledningen är den första att beklaga att man vid den tidpunkten ansåg det nödvändigt att ta till.
Jag anser också att det är uppenbart att under omställningsfasen som Försvarsmakten har genomgått har man inte orkat med att i högkvarteret hantera reservofficersfrågorna. Man har haft ett sådant fokus på att leva upp till sitt arbetsgivaransvar för den personal som finns där varje vecka och inte bara någon vecka ibland. Mycket fokus har därför lagts på omstruktureringen och på yrkesofficerarnas situation.
Jag kan tycka att det är beklagligt ur reservofficerarnas synpunkt, men jag anser att det är förståeligt att Försvarsmakten har känt att man måste ta det ansvaret. När överbefälhavaren skriver handbrev till landets reservofficerare menar jag att det inte är en maskeringsmanöver som pågår.
Det är en ärlig vilja att få till stånd en kommunikation med reservofficerskåren. Jag tror att det finns en ärlig ambition i försvarsmaktsledningen att försöka ta igen det som har varit eftersatt när det gäller arbetet med reservarna. Det finns många reservare i den generation som Allan Widman och jag tillhör som säkert har tyckt att de har blivit dåligt behandlade av Försvarsmakten.
Man är anställd, man har haft sin tjänstgöringsskyldighet, man har åkt på sina övningar och sedan helt plötsligt är man inte så mycket mer värd än papperet som det var skrivet på. Det finns ingen tjänstgöringsskyldighet. Det finns inga uppgifter. Förbanden är borta, och man får knappt ens ett brev från sitt hemregemente. Jag tror att det finns många reservare som tycker att frågorna har hanterats på ett dåligt sätt.
Jag utesluter inte att de har rätt. Det finns all anledning att lägga ett ökat fokus på frågorna så att morgondagens reservare känner den uppskattning och motivation de är värda.
Mikael Odenberg (M):
Om svaret var otydligt kan det möjligen bero på att frågan var otydlig. Vad betyder "sätta tryck på"? Betyder det att jag ska skälla på ÖB, att jag ska ta personalchefen i örat eller att jag ska stå i riksdagens talarstol och vara bekymrad - precis som jag nyss var? Min uppfattning är inte att försvarsmaktsledningen ska se till någon speciell personalkategoris intressen.
Försvarsmaktsledningen ska - och det borde också Allan Widman göra - se till verksamhetens intressen. Försvarsmaktens operativa behov och Försvarsmaktens krav är det som måste vara dimensionerande. Det gäller även för personalfrågorna. Det är verksamheten som ska vara styrande. Det har varit alldeles för mycket av kategoritänkande. Om det är något jag vill sätta tryck på så är det att komma bort från det.
Det gäller att inte fastna i identiteter, yrkesidentiteter och kategoritänkande utan att försöka se till verksamhetens krav.
Det är bara att lura sig själv om man hävdar att det går att fortsätta med en volym reservare som fyller samma funktion i försvaret som de alltid har gjort när vi går från ett invasionsförsvar på 800 000 man till ett insatsförsvar.
Det är alldeles självklart att behovet av reservofficerare och inte minst av värnpliktiga befäl på olika nivåer i det gamla invasionsförsvaret var av en helt annorlunda magnitud än vad vi nu står inför.
Med detta sagt anser jag fortfarande - och jag har sagt att också regeringen anser det - att reservarna har en oerhört viktig funktion att fylla också i det nya försvaret. Just det som var en tillgång i invasionsförsvaret är en tillgång i insatsförsvaret, nämligen kombinationen av militära och civila kompetenser.
De är inte minst viktiga i den internationella verksamheten. Därför ser jag ett tydligt utrymme för reservare också i insatsförsvaret. Det är mot den bakgrunden som jag anser att strävan ska vara att ställa krav på beredvillighet att delta i internationella operationer om man anställs som reservare.
Det finns en del arbetsrättsliga aspekter kring detta som kan behöva övervägas. Det finns frågor om huruvida detta ska lösas avtalsvägen eller om det är något som borde författningsregleras. Min grundinställning är att om man tar anställning i det svenska försvaret ska man också vara beredd att delta i internationell verksamhet.
Mikael Odenberg (M):
Om det är så att den politiska debatten är det som sätter tryck kan vi konstatera att Allan Widman och jag just har gjort detta genom att ha detta samtal i kammaren två dagar före julafton. Jag utesluter inte alls att jag i min egenskap av försvarsminister också på andra sätt ska kunna bidra till att föra de här frågorna framåt. Men det är någonting som jag inte gör ensam utan i förtroendefull samverkan med den majoritet som finns i riksdagen och riksdagens försvarsutskott.
Med detta ber jag att få tillönska interpellanten en god jul och ett gott nytt år.
Mikael Odenberg (M):
Marie Engström har frågat mig vilka åtgärder jag är beredd att vidta för att ge akut hjälp vid översvämningar och skapa förutsättningar för ett förebyggande arbete. På det får jag anföra följande. Det finns, när det gäller översvämningar, en arbetsfördelning mellan staten och kommunerna.
Den innebär att kommunerna har ansvaret för räddningstjänsten men också att de har rätt till ersättning över statsbudgeten om kostnaderna överstiger en viss självrisk. Riksdagen har uttalat att regelverket bör vara tydligare när det gäller statens ekonomiska ansvar vid stora katastrofer. Med anledning av riksdagens skrivelse pågår nu inom Regeringskansliet ett arbete med en översyn av katastrofersättningen till kommunerna.
Staten och det förutvarande Kommunförbundet har kommit överens om kommunernas uppgifter och ersättning i krishanteringssystemet. Överenskommelsen innebär att kommunernas uppgifter anpassas till en breddad hotbild. För dessa uppgifter tillför staten årligen ca 250 miljoner kronor till kommunerna. Herr talman! Det är ofrånkomligt att även enskilda drabbas av ekonomisk skada vid stora översvämningar.
I huvudsak är detta emellertid risker som måste hanteras inom det privata försäkringssystemets ram. Det är angeläget att skapa bättre förutsättningar för ett förebyggande arbete. I det syftet tillsatte den förra regeringen en utredning om effekterna av klimatförändring och hur samhällets sårbarhet för dessa kan minska . Vi har just fått ett delbetänkande som bland annat handlar om översvämningsriskerna i Mälaren, Hjälmaren och Vänern.
Regeringen har uppdragit åt Statens räddningsverk att, i samverkan med berörda myndigheter och organisationer, vidta åtgärder för att förbättra samordningen av arbetet med att förebygga och mildra effekterna av naturolyckor. Även inom EU pågår ett arbete för att förbättra beredskapen mot översvämningar. Slutligen finns det ett särskilt anslag i statsbudgeten för bidrag till kommuner som vidtar förebyggande åtgärder mot jordskred och andra naturolyckor.
Regeringen föreslog i budgetpropositionen för 2007 att detta anslag under åren 2007-2009 ska ökas från 25 till 40 miljoner kronor per år. Riksdagen har godkänt regeringens förslag.
Mikael Odenberg (M):
Sanningen är väl den att inställningen till ett katastrofkonto tycks följa rörliga partigränser. Ett före detta socialdemokratiskt statsråd var så sent som häromdagen ute och efterlyste ett katastrofkonto. Men vederbörande hade suttit med i regeringen i tio år uppenbarligen utan att lyfta ett finger för att införa någonting sådant. Den tidigare oppositionen drev tillsammans med Miljöpartiet fram ett ställningstagande i riksdagen om att man skulle titta närmare på frågan.
Nu paraderar det ena nya statsrådet efter det andra och låter väldigt tveksam. Den tveksamheten beror på att beredning pågår. Jag som inte själv var involverad i de här frågorna under min riksdagstid i opposition kan ärligt säga att jag känner en genuin osäkerhet om hur man bäst bör lösa detta.
Jag kan hålla med om det riksdagsuttalande som gjordes och som ligger till grund för arbetet i Regeringskansliet, nämligen att det finns en del kvarstående oklarheter om hur gränsdragningen egentligen är mellan kommunerna och staten.
Men det finns också en tendens här att försöka ge en bild av att staten alltid kommer att kunna gå in och täcka upp där privata försäkringsbolag inte kan användas och där kommunerna inte täcker upp för sina åtaganden. Det där vill jag varna för därför att så kommer det aldrig att bli i realiteten. En katastrof innebär per definition en händelse med omfattande konsekvenser i omgivningen.
Att tro att staten kan garantera att alla näringsidkare, enskilda och husägare kommer att kunna gå skadeslösa ur sådant här vore varken ärligt eller seriöst. Däremot finns det naturligtvis skäl att titta på var ansvarsgränserna går.
Då är en av de saker vi ska titta på just detta med om det borde inrättas ett sådant här nationellt katastrofkonto som kunde användas för att bistå i stället för att göra det vi tidigare gjort och det vi gjorde efter stormen Gudrun, nämligen välja ad hoc-lösningar, att lite från gång till gång försöka hantera den uppkomna situationen. Men jag kan också tänka mig ett annat alternativ som kan vara aktuellt och som egentligen kanske vore mer logiskt än att staten inrättade ett katastrofkonto.
Det alternativet är att kommunerna genom Sveriges Kommuner och Landsting gick ihop och inrättade en nationell fond som kunde användas för kostnadsutjämning mellan kommunerna - det skulle bli en sorts traditionell försäkringslösning. Men som sagt: Vi tittar på detta och gör det väldigt förutsättningslöst.
Kan vi när det gäller ansvaret bidra till att göra gränsdragningen tydligare mellan kommunerna, staten och den enskilde vill jag gärna medverka till det.
Mikael Odenberg (M):
Det är inte bara jag utan regeringen i sin helhet som delar Marie Engströms bekymmer över klimateffekten och klimathotet. Jag understryker att det finns mycket viktigt som finns att göra på detta område.
Det var spåren efter stormen Gudrun som föranledde ett antal olika ad hoc-lösningar för att hjälpa till exempel utsatta skogsägare eller för att anlita EU-systemet. Det var också stormen Gudrun som på allvar satte i gång diskussionen om till exempel katastroffond och om tydligare gränsdragning mellan statens och kommunernas ansvarsområden - det som vi nu håller på att titta på i Regeringskansliet.
Jag vill gärna också understryka att jag inte har sagt att Marie Engström är cynisk. Det där med cynism var faktiskt ett ord som förekom i Marie Engströms andra inlägg och som jag vände mig emot. Marie Engström har ju ett månatligt arvode för att säga emot regeringen, så det förvånar mig inte.
Däremot tycker jag möjligen att man efter ett val bör iaktta en passande karenstid innan man angriper regeringen på just de punkter där man själv har kommit till korta.
Mikael Odenberg (M):
Jag tror att interpellanten och jag har en ganska likartad syn på detta trots allt. Jag tror i grunden också att det finns mer av sammanfallande intressen än av motsättningar mellan Försvarsmakten, skärgårdskommunerna och skärgårdsbefolkningen.
På ömse håll finns det här ett intresse av samverkan och bra relationer, och jag skulle säga att min insyn i detta ger vid handen att detta samarbete historiskt sett har varit väldigt bra mellan försvaret, det gamla kustartilleriet och skärgårdens organisationer. Jag har ändå kommit till den slutsatsen att väldigt mycket av den oro som har uppkommit nu grundar sig på missförstånd.
Men jag menar också att Försvarsmakten och amfibieregementet får ta på sig en hel del av ansvaret för att de missförstånden har uppkommit. De är ett resultat av att den här processen inte har skötts på bästa sätt. Jag föreställer mig att alla inblandade har lärt sig något av detta, och jag tycker mig redan se tecken på det.
Sedan kommer det alltid att finnas enskilda tillfällen då det verkligen finns genuint motstående intressen mellan till exempel en kommun som vill exploatera ett område och försvaret, som har någon typ av kvarvarande intressen där. Den tydligaste konflikten uppkommer förstås när det är fråga om skjutfält. Där är ju processordningen en annan.
Där kan inte kommunen bara bestämma, utan där är man i hög grad i händerna på Försvarsmakten och på länsstyrelsen.
Men däremot när det gäller de områden som så att säga bara är av intresse för totalförsvaret är det ändå väsentligt att ha i minnet att det är plan- och bygglagen som gäller och att beslutanderätten ligger hos kommunen efter hörande av och hänsynstagande till Försvarsmakten.
Men det är alltså inte så som jag har fått intryck av att många har missuppfattat att det är, nämligen att Försvarsmakten skulle ha någon sorts vetorätt här. Men så är inte fallet. Jag hoppas på en bra dialog mellan kommunerna och Försvarsmakten, därför att jag är övertygad om att både kommunerna och Försvarsmakten och därmed också skärgårdsbefolkningen har att vinna på det.
Mikael Odenberg (M):
Mehmet Kaplan har frågat vilka åtgärder jag avser att vidta för att avbryta militärt samarbete med stater som bryter mot folkrätten, inklusive Israel. På den frågan får jag svara följande: Utgångspunkten för interpellantens fråga är att Försvarets materielverk, FMV, har inköpt viss krigsmateriel från Israel. Det är emellertid inget konstigt med det.
Sverige importerar den krigsmateriel som vårt försvar behöver för att fullgöra sina uppgifter. Försvarets materielverk har, som Mehmet Kaplan tagit upp, anskaffat bland annat mörkersiktutrustning - närmare bestämt bildförstärkare - samt störsändare från Israel till den svenska försvarsmakten. Bildförstärkare används av den enskilde soldaten för att öka orienteringsförmågan i mörker och används under såväl utbildning som insatser såsom i Afghanistan och Kosovo.
Störsändare används för att öka skyddet för marinens fartyg och dess besättning genom att kraftigt försvåra för andra radarsystem att lokalisera fartyget. Försvarets materielverks anskaffning av mörkerhjälpmedel och störsändare har genomförts helt enligt principerna för konkurrensupphandling. Regeringen har precis samma förhållningssätt i de här frågorna som den tidigare, socialdemokratiska regeringen hade.
Vi försöker tillgodose våra nationella intressen på ett för skattebetalarna optimalt sätt, det vill säga genom att köpa så bra produkter som möjligt till så fördelaktiga priser som möjligt. Den här affärsmässigheten är emellertid inte överordnad alla andra hänsyn. Sålunda köper Sverige aldrig materiel eller därtill knuten kompetens från länder som är föremål för internationella sanktioner eller embargon. Den demokratiska staten Israel är inte föremål för några sådana sanktioner.
Till sist: Regeringen vill naturligtvis se en fredlig lösning i Mellanöstern där två stater, Israel och en palestinsk stat, kan existera sida vid sida inom säkra och erkända gränser. Sverige tvekar inte att kritisera övergrepp som begås från någon sida i konflikten, och regeringen kommer även fortsättningsvis att framföra Sveriges tydliga krav på att folkrätten respekteras.
Mikael Odenberg (M):
Det jag vänt mig mot är de formuleringar i Mehmet Kaplans interpellation som just söker ge en bild av att Sverige är involverat i ett nära militärsamarbete med Israel. Så är inte fallet. Vi har, som interpellanten helt korrekt konstaterar, inte på länge sålt någon försvarsmateriel till Israel.
Däremot har vi inköpt en del försvarsmateriel därifrån. I båda fallen, oavsett om det gäller inköp eller försäljning, gäller samma sak, nämligen att vi följer gällande regelverk. Den restriktion som gäller för inköp av försvarsmateriel är att en stat är utsatt för internationella sanktioner.
För vapenexport, eller export av försvarsmateriel, gäller ett mycket mer omfattande och komplicerat regelverk. Där är regelverket också mycket mer restriktivt.
Den svenska vapenexporten är reglerad i lag till skillnad från importen, och beslut rörande krigsmaterielexport fattas självständigt av Inspektionen för strategiska produkter efter noggrann prövning av alla omständigheter som föreligger i det enskilda fallet och i enlighet med de sedan lång tid gällande och parlamentariskt förankrade riktlinjerna för krigsmaterielexport samt EU:s uppförandekoder för vapenexport.
Frågorna om dessa regler är inte mitt ansvarsområde, utan åvilar statsrådet Tolgfors. Mig veterligen pågår ett beredningsarbete när det gäller vapenexportreglerna, grundat på den utredning som Anders Svärd genomförde. Mig veterligen pågår ingen utredning kring reglerna för import av försvarsmateriel.