KBLab/rixvox huggingface dataset:
Angelika Bengtsson (SD):
Man kan ge en ljus bild av Malmö, och det händer mycket i Malmö - absolut. Men om jag inte vågar gå ut i Malmö, hur ska jag då kunna se det? Jag är inte ensam om att ha förändrat mitt sätt att leva och verka i Malmö på grund av att de kriminella gängen - kriminella personer - går omkring fritt och när som helst kan skjuta vem som helst.
Vi har sett det de senaste veckorna och de senaste åren. Vi ställer oss bakom polisens utbyggnad. Det är klart att vi behöver fler poliser. Vi har verkligen belyst detta problem under så många år, och vi kunde bara glädja oss åt att man äntligen har insett problemet med att det inte finns tillräckligt många poliser.
Men helt ärligt, är möten med saft och bullar eller att man bjuder på vegetarisk pizza rätt väg att gå när man ska möta de kriminella i Malmö? Senast var det, ett stenkast från där jag är uppväxt och där mina föräldrar fortfarande bor kvar, massor av bilar runt Stadion i Malmö. Mina föräldrar undrade vad det var som skedde.
Det visade sig senare att det inte var Malmö FF som spelade på Stadion, utan det var ett möte med de kriminella. Vad det bjöds på ska jag låta vara osagt. Men jag tycker att det är helt fel väg att gå att dalta med de kriminella och bjuda på fika i stället för att verkligen spärra in dem.
När kommer vi att se fler personer sitta i fängelse i stället för att sälja knark eller göra andra olagliga saker på Malmös gator och torg? Fru talman! Sverige är, tillsammans med Norge och Finland, ett av Europas mest jämställda länder. Det skiljer inte mycket mellan dessa tre länder.
Ändå har vi den största andelen skjutningar bland män under 29 år i Europa. Är inte detta ett misslyckande? Det är tio gånger fler än i Tyskland. Men de sociala klyftorna är större i Tyskland. Det har gjorts många insatser från polisen, inte minst nu med Operation Rimfrost.
Varför har vi inte kunnat se dessa nationella insatser tidigare? Varför har man inte lyssnat på oss som bor i Malmö och sett utvecklingen på riktigt? Kom till Malmö! Det räcker inte att bara åka dit ned lite då och då. Lyssna på oss som bor där och känner otryggheten. Man månar, som sagt, om att höja straffskalan. Men jag vill återigen veta vad man gör mer.
Och varför har man inte gjort detta tidigare? Varför har man vägrat att inse problemen? Jag anser att alla de no go-zoner som vi har i Sverige är en stor del av problematiken. Hur arbetar regeringen med att få bort alla no go-zoner?
Återigen: När kommer vi att få se resultaten av alla de satsningar som görs? Man kan nämligen inte bara stå här som politiker och ansvarig för frågorna och säga att man gör så här mycket. Man måste också ha mål med alla satsningar. När får vi se resultaten? När kommer jag som ung tjej att känna mig trygg i min hemstad?
Angelika Bengtsson (SD):
Jag har den här debatten för att jag verkligen vill belysa de problem som Socialdemokraterna på nationell nivå och även i Malmö har skapat. Jag kan nästan garantera att vi för 20 år sedan inte hade 50 skjutningar per år, men här står Damberg i Sveriges riksdag och är nöjd med den siffran, eftersom den går nedåt.
Det är 50 skjutningar i år bara i Malmö, och statsrådet Damberg är nöjd med det. Jag vill därför bjuda in statsrådet Damberg till Seved. Kom dit när mörkret har lagt sig och försök besöka den stadsdelen! Inte ens rörmokare kommer in utan polisskydd.
Sedan menar man att jag säger att polisen daltar i sitt arbete för att de bjuder på saft och bulle. Men om vi inte ser några resultat efter dessa möten i Malmö, trots att det är en så kallad internationellt erkänd metod att arbeta efter, är det någonting som inte fungerar här i Sverige och specifikt i Malmö, för vi har fortfarande 50 skjutningar varje år.
Jag håller med om att vi måste göra mer i skolan. Sverigedemokraterna lägger en halv miljard mer än regeringen på skola och utbildning. I mitt Malmö har kriminella gäng tagit över butiker i centrala delar av staden. I mitt Malmö har vi öppen droghandel.
I mitt Malmö har vi avrättningar på öppen gata, mitt på ljusa dagen. Grova brott blir allt grövre. Detta är min verklighet i dag. Jag hoppas att det ser helt annorlunda ut om 20 år.
Angelika Bengtsson (SD):
Sedan spridningen av coronaviruset tog fart och olika restriktioner infördes har trycket ökat ytterligare på landets kvinnojourer. Enligt Unizon, som har över 130 medlemsföreningar, har söktrycket ökat med närmare 40 procent jämfört med före krisen. Den 19 juli 2018 lovade regeringen 50 miljoner extra till tjej- och kvinnojourerna.
Vi kunde för några dagar sedan läsa att Unizons generalsekreterare, Olga Persson, säger att de inte har sett röken av de utlovade pengarna, som tycks ha fastnat i byråkratin. Pengarna hade gjort stor nytta nu när antalet samtal ökar. Min fråga är: När kommer landets kvinnojourer att få de utlovade pengarna, och vilka åtgärder kommer att vidtas för att minska antalet misshandelsdåd?
Angelika Bengtsson (SD):
Tack, Christer Nylander, för frågorna! För att börja med den första om vad en vassare public service är så är det för mig en public service där vi kan höja kvaliteten men fortfarande hålla en bredd. Vi menar att det fortfarande kommer att handla om filmer och svenska dramaserier av hög kvalitet.
Jag tror att Christer Nylander missförstår oss när han tänker på en vassare public service. En vassare public service kan fortfarande vara bred. På hans andra fråga, om journalister ska få skriva vad de vill utan att bli kontrollerade, är svaret ja. Det är en självklarhet om vi ska ha fria medier i vårt samhälle.
Angelika Bengtsson (SD):
Jag ska försöka svara på alla frågor. Det var väldigt många, och jag har bara två minuter på mig. Jag ska göra mitt bästa! När det gäller Norden handlar det om att utbyta erfarenheter. Vi kan se att vi delar mycket kulturellt med Norden. Vi delar synen på hur ett samhälle ser ut. Det är våra närmaste grannländer.
Jag tror att vi kan få ett bättre medielandskap om vi utbyter erfarenheter med varandra. Inte minst har man exempelvis rapporterat om migrationen på olika sätt.
Om vi hade varit ärligare och rapporterat om migrationens egentliga kostnader tror jag att vi hade fått se en helt annan debatt - en debatt som vi har kunnat se i Danmark, Norge och Finland, som jag tror att vi har mycket att lära oss av. En annan dagsaktuell fråga är energipolitiken, där rapporteringen har varit relativt enformig på sistone.
Där har vi mycket mer att lära oss när det gäller hur man rapporterar - utbyte av erfarenheter, med andra ord. Christer Nylander återkommer till journalistens frihet. Det är en självklarhet för oss. Jag kan inte nog betona det.
Just hur man rapporterar om migrationspolitik eller energipolitik handlar om att utbyta erfarenheter med varandra. Det handlar inte om politiska riktlinjer om att man måste skriva på ett visst sätt om ett sakpolitiskt område. Det handlar om att utbyta erfarenheter, att se hur man har rapporterat om ett visst område i våra nordiska grannländer och att lära av varandra. Jag tror på det.
Vi har mer att lära av varandra.
Angelika Bengtsson (SD):
Jag fick en del frågor. Jag ska försöka bemöta dem men framför allt förklara och tydliggöra vad vår public service-politik faktiskt är. Gällande det så kallade vetenskapsrådet - eller kalla det vad du vill - är det inte så kontroversiellt som det kan verka eller som många vill få det till.
Det handlar i grund och botten om transparens. Det handlar om vad man gör i efterhand, när någonting har granskats i granskningsnämnden. Granskningsnämnden tittar inte på sakfel. Har man sagt att en sak var vit som var svart rättas inte det. Man granskar utifrån sändningstillstånden.
Vi menar att det ökar misstroendet mot public service när man inte granskar vad som är det faktiska felet i ett programinnehåll. Därför vill vi att vetenskapsrådet i efterhand ska kunna belysa vad det var som var fel, rent faktamässigt, om nu ett program fälls, vill säga. Det handlar om transparens och ingenting annat.
Få det inte att verka som att det handlar om någonting annat!
Angelika Bengtsson (SD):
Det handlar inte om att man ska granska innan ett program sänds, utan detta gäller om någonting uppdagas i efterhand. Man måste kunna få rätta till fel i efterhand. Det är just det som detta vetenskapsråd ska göra.
Problemet med granskningsnämnden, så som den är uppbyggd i dag, är - återigen - att man bara kontrollerar om någon har brutit mot nu gällande sändningstillstånd. Trovärdigheten när det gäller public service handlar om transparens och om att det ska vara så sakligt som möjligt.
Om det nu uppdagas att något inte är sakligt måste man kunna uppmärksamma det i efterhand via det samhällsorgan som vi presenterar i vår motion. Fru talman!
Det finns rapporter som visar på att gemene man som tittar på public service tror att det som fälls i granskningsnämnden handlar om just sakfel. Man vet inte att det inte handlar om det utan är kopplat till sändningstillstånden. Det är detta som det handlar om och ingenting annat. Det är inte jättekontroversiellt.
Jag tror att Journalistförbundets oro är densamma som Lawen Redar har känt, nämligen att man tror att det handlar om någonting i förväg. Det är helt fel. Så är det inte. Det handlar om att saker ska belysas i efterhand, till exempel vetenskapliga fel.
Angelika Bengtsson (SD):
Jag kunde inte låta bli att ta replik. När jag lyssnade på Lawen Redar, som representerar regeringen, ställde jag mig frågan: Vad är viktigast för regeringspartierna? Är det hög nivå på de elever som ska antas till en utbildning, eller är det kvotering?
För mig är svaret ganska enkelt - ska vi höja nivån på hela branschen måste vi också ha en hög nivå på våra elever. Detta leder mig in på den andra frågan, herr talman: Varför vill inte regeringen göra en översyn av våra yrkesutbildningar?
Jag tror att det vore nödvändigt med tanke på hur många vi har, med blandade nivåer på utbildningarna. Varför vill man inte göra en översyn för att se till att man höjer nivån så att alla håller samma, eller i alla fall jämn, nivå?
Angelika Bengtsson (SD):
Jag väntar fortfarande på svar på varför man inte vill göra en översyn av våra yrkesutbildningar. Det går en ganska tydlig skiljelinje mellan Socialdemokraterna och Sverigedemokraterna. Vi i Sverigedemokraterna väljer att sätta rätt person på rätt plats - har man kvalificerat sig till en viss utbildning ska man vara där för just sin talang och ingenting annat. Det ska inte spela någon roll om man är tjej eller kille.
Sexuell läggning eller hudfärg ska inte heller spela någon roll för utbildningen. I slutändan ska ju denna person representera branschen i en internationell värld i dag. För mig är det ganska tydligt. Jag önskar svar på varför man inte vill göra en översyn av våra yrkesutbildningar. Främst måste det ju vara för branschen som vi har denna debatt.
Vi måste främja branschen så att den kan höja nivån och faktiskt konkurrera på samma villkor. Detta gäller inte bara i Sverige, för både jag och Lawen Redar vet att branschen är internationell.
Angelika Bengtsson (SD):
Tack, kulturminister Amanda Lind, för svaret på min interpellation! Frågan om dansbandens överlevnad kan vid en första anblick verka lite banal, framför allt om man själv inte har intresse eller förståelse för hur stor denna kultur och genre faktiskt är. Årligen arrangeras 9 000 danser med 3,5 miljoner människor.
Det kan jämföras med fotbollen, som hade 3,2 miljoner i publiken 2019 och inga i år. Jag är fullt medveten om att även dansbanden har kunnat ta del av de krisstöd som har presenterats under året. En del band har sökt, andra inte. Jag och många med mig är dock fortfarande oroade över bandens överlevnad.
Det är, precis som ministern också skriver i sitt svar, inte bara banden som denna fråga handlar om, utan de blir en del i ett kretslopp. Utan band, ingen musik. Den biten förstår vi alla. Men utan dansbana kan inga band bokas, och då blir det inte några intäkter för någon.
Det här blir inte bara en kulturfråga utan mycket riktigt även en näringspolitisk fråga, som i och för sig inte ligger på kulturministerns bord men så nära man kan komma. De dansställen som finns kvar är viktiga och har stor betydelse för bygden och orten. Många gånger ligger de kanske inte i centrala staden utan en bit utanför. Av den anledningen blir detta även en landsbygdsfråga.
Hela landet ska leva - inte bara Stockholm. Fru talman! Jag är orolig över att många band kommer att tappa hoppet om att börja spela och turnera igen. Även om jag hoppas att vi kan öppna upp teatersalonger, biografer och hela samhället igen till sommaren tyder mycket på att det inte kommer att bli så.
Vi kommer att se 2021 som ytterligare ett år med hårda restriktioner. Av den anledningen blir det ännu viktigare att ha något att se fram emot som gör en glad och lycklig. Dansen är något många saknar och ser fram emot: Var ska vi sova i natt? Leende guldbruna ögon. Guld och gröna skogar. Det är inte så 2020 blev.
Många frågar sig om vi dansat och sjungit dem för sista gången. Branschen står inför många utmaningar och faktiska problem. Man har fått sälja turnébussen för att få likviditet i bolaget. Man har lämnat branschen för att försörja sig genom att exempelvis bli snickare eller chaufför.
Hur ska branschen återhämta sig när man varken har gnistan, material eller lusten att återvända till dansbandslivet? Jag undrar genuint hur regeringen ser på detta. Banden flyr branschen eftersom man inte känner framtidshopp. När hoppet har lämnat en, hur ska man då överleva?
Angelika Bengtsson (SD):
De som protesterat och hörts i debatten har föreslagit bland annat sänkt momssats och sittande publikgräns på 500 personer. Detta var i och för sig innan den andra pandemivågen slog till.
Efter en ännu restriktivare publikgräns som till slut landade på åtta personer för allmänna sammankomster känns det långt ifrån ett öppnande för dansbanden med tanke på närheten vid dans. Har regeringen tittat eller ens tänkt på om det går att ha andra restriktioner just för att försöka öppna så långt det går?
Det kan till exempel gälla att öppna för par som bor ihop, eller personer som träffas ofta, med tanke på att det är dem vi nu enligt rekommendationerna ska träffa, eller att öppna för en procentandel av maxantalet som en lokal kan ta emot. Det kan vara fråga om 20 procent av en publik eller folksamling som en lokal kan ta.
Är det något som regeringen har tittat på? Det är fortfarande viktigt att uppmuntra och skapa incitament för återöppnande. Det finns mycket att säga om regeringens politik, och mycket har gjorts. Men det jag verkligen vill försöka uppmärksamma ministern på är att frågan inte är liten eller banal.
Dans lockar fler än de som tittar på fotboll, och de är många; 3,5 miljoner människor. Det är läge att rädda det som räddas kan. De stöd som har presenterats inom kulturområdet är många, och det har varit breda stöd. Det är för att kulturområdet inom politiken är bred.
Det kan vara en fördel, men det kan också vara en nackdel. I fråga om de stödpaket som ministern menar ska presenteras framöver, kommer man att prioritera de områden inom branschen som inte har varit prioriterade? Kan vi se att dansbanden får en prioriterad satsning?
Eller kommer det att vara lika breda satsningar som tidigare?
Angelika Bengtsson (SD):
Den träffsäkerhet som ministern talar om är viktig, inte minst för den här branschen. Jag kan inte nog poängtera hur viktigt det är att man tänker på det inför kommande stödpaket som ska presenteras. Jag förstår att det är svårt att inte ha en pandemilag på plats. Det är tråkigt att man inte har arbetat snabbare med det.
Det är likadant med publikfrågan - den skulle ha varit på plats redan före sommaren, tycker jag. Det gick ett halvår innan man fick ihop mötet om ett publikråd. Det var alldeles för sent - inte minst för den här branschen, som har sommaren som sin högsäsong. Det är då man får in hela årets inkomster.
Återigen: Ju fler som lämnar branschen, och det kommer att vara många innan det här året är slut, desto färre är det kvar med ett framtidshopp. Det ska vi inte glömma bort. Med det sagt: Lyssna till ditt hjärta, och gråt inga tårar!
De sista ljuva åren hoppas jag att vi lyssnar och dansar till med en papaya coconut en sommar i Sverige år 2021. Det finns mycket att göra. Jag hoppas verkligen att ministern inte glömmer bort den här branschen i det stora hela. Den är viktig för dem i den men också för oss som gillar att dansa och sjunga till dansbanden.
Tack för den här debatten!
Angelika Bengtsson (SD):
Det gläder mig att även Amanda Lind brinner för idrotten. Jag känner en extrem oro för våra barn och ungdomar som nu slutar idrotta till följd av coronapandemin. Framför allt är det ungdomar födda före 2005 som blivit drabbade. De rekommenderas av Folkhälsomyndigheten att inte träna i grupp eller inomhus.
Deras träningar har i princip ställts in. Jag har under hela min uppväxt idrottat och varit fysiskt aktiv. Rent personligen fick jag ut otroligt mycket, inte bara det rent fysiska utan även välmående, ledarskapsträning och många vänner. Senare i livet kunde jag komma tillbaka som ledare och undervisa.
Det gav ett annat mervärde, något som i vuxen ålder betyder mer utifrån ett ledarskapsperspektiv. Idrottsrörelsen med grund i vårt unika föreningsliv ska vi bejaka, ta hand om och vårda. Det är därför oerhört tråkigt att läsa om den oro som det rapporteras intensivt om över att allt fler barn och ungdomar slutar idrotta. Björn Eriksson, Riksidrottsförbundets ordförande, kallar detta för en tickande bomb.
Carolina Klüft, verksamhetschef för Generation Pep, uttrycker också sin oro över de ungas psykiska hälsa. Hela idrottsrörelsens ledare känner samma oro. Jag vill i stället hävda att det här är en stor tickande handgranat. Vi riskerar att få en hel generation soffpotatisar. Vi vet dessutom att stillasittandet ökade redan innan pandemin. Fru talman!
Det jag och många med mig saknar från regeringen är ett förebyggande arbete som måste startas nu. Det räcker inte att pumpa in mer pengar i krisstöd. Kommer regeringen att påbörja en uppsökande verksamhet för att fånga upp och få tillbaka de ungdomar som slutat idrotta? Kommer regeringen att påbörja ett arbete för att redan nu titta på hur många det är som berörs av minskad fysisk aktivitet?
Och hur hanterar regeringen den oro som hela idrottsrörelsen nu uttrycker? Fru talman! De här frågorna handlar inte bara om dem som gör en elitsatsning. Det handlar inte bara om dem som tycker om att idrotta. Det handlar inte bara om ledare som arbetar med ungdomar. Det här handlar om en hel generations folkhälsa.
Fysisk aktivitet och psykisk hälsa har ett nära samband. Fysisk aktivitet och bättre inlärningsförmåga har ett nära samband. Fysisk aktivitet och vårt välmående hänger ihop. Varför gör regeringen inte mer för våra barn och ungdomar och för deras fortsatta välmående?
Angelika Bengtsson (SD):
De tre förslag som statsrådet presenterade i sitt svar ställer vi oss bakom. Satsningen på daglig rörelse i skolan är givetvis bra. Som jag nämnde hänger fysisk aktivitet och inlärningsförmåga ihop.
Att ha en nationell samordnare för att främja ökad fysisk aktivitet handlar, som jag förstår det utifrån förordningarna, om att aktivera dem som inte är fysiskt aktiva i dag och om att minska fetma. Det är en lite annan fråga, men det hänger såklart ihop med välmående och fysisk aktivitet.
Uppdraget som Boverket fick i höstas att se över lokalanläggningarna är superbra, för det är ett förslag som liknar något som vi har motionerat om i två års tid - att se över lokalanläggningarna med det man gjort i Danmark med lokal- och anläggningsfonden som förebild.
Där har man en fond som på ett innovativt sätt kan utveckla en lokalanläggning så att den kan fungera för fler idrotter än bara en och kanske för fler aktiviteter. Det är jättebra att det arbetet är igång.
Min fråga och min interpellation handlar dock om dem som redan var en del av idrottsföreningslivet och som nu lämnar det. Det handlar om ungdomar som inte ser något framtidshopp. Det handlar om ungdomar som tappar hoppet om sin idrott och det de brinner för. Ja, mycket har gjorts.
En del har ställt om på eget initiativ till att träna utomhus. En del har haft digital träning. Men tävlingsmomenten som är så otroligt viktiga för ens egen utvecklingspotential, för att kunna pressa sig själv lite till, fattas ju nu eftersom man inte träffas.
Det man ser fram emot som elev när det är söndag eftermiddag, veckans träningar, finns inte längre. Jag är oerhört orolig över att många nu inte ser det hoppet och den glädjen på grund av pandemin vi lever i. Tryggheten i vardagen har försvunnit för många.
Jag saknar besked som inte handlar om att tillskjuta mer pengar. Regeringen har varit tydlig med att man är beredd att skjuta till mer pengar. Men jag eftersöker något mer, något konkret om hur man lockar tillbaka dem som har varit en del av idrottsrörelsen. Jag saknar konkreta förslag.
Jag är övertygad om att det arbetet behöver påbörjas redan nu, inte sedan, för att "soffgenerationen" inte ska bli soffpotatisar. Det riskerar de nämligen att bli, och det vore tråkigt både för ungdomarna och för folkhälsan - inte minst då vi vet vad det får för andra konsekvenser att må dåligt.
Vilka konkreta förslag är det man vill se förutom dem som redan är presenterade? De förslagen saknar jag.
Angelika Bengtsson (SD):
Tack för svaren, statsrådet! Återigen: Det här är en grupp människor, ungdomar, som riskerar att hamna i en ond spiral genom att må dåligt under en längre period för att de inte känner framtidshopp. Görs inget i dag kommer konsekvenserna att synas redan i morgon, och då kan det ta längre tid att åtgärda.
Idrotten handlar inte bara om att idrotta, om att heja fram sin favoritidrottsperson eller om att det är kul att titta eller att idrotta själv, utan det handlar också mycket om ens eget välmående och ens egen utveckling. Som ung blev jag väldigt inspirerad av min tränare, min ledare och mina kamrater.
Att kunna pusha sig själv för att vinna över kollegan eller kompisen är så himla viktigt för hela ens välmående. Jag tvivlar inte på statsrådets engagemang för idrotten. Mycket har gjorts under denna mandatperiod - mycket mer än vad tidigare statsråd som har varit ansvariga för idrottsfrågorna har gjort. Det är bra.
Vi får dock inte glömma dem som påverkas mest av pandemin - framför allt de ungdomar som är födda efter 2005, som jag skulle säga påverkas mest av alla och som inte kan idrotta i dag. Jag är väl medveten om att mycket har gjorts när det gäller omställningar, men vi får inte glömma bort kamratandan, som är så otroligt viktig.
Vi är som sagt många som är oroliga, inte minst de ledare inom idrottsrörelsen som ser ungdomarna. Vi får inte glömma bort våra ungdomars framtid; det är otroligt viktigt.