Christina Zedell (S):
Jag kan garantera Göran Hägglund att i Botkyrka har ingen etablerat sig, och flera av dem han räknade upp är inte etablerade ännu. Man pratar om det, men det finns inte ens adresser. I Södertälje har man öppnat på Scania för personalen. Faktum kvarstår alltså att det är i de mest attraktiva områdena som nyetableringen har varit. Jag kan förstå att ministern inte kan gå in i landstingspolitiken i Stockholm, men han har ändå ett övergripande ansvar.
För en minister är det väldigt viktigt att följa utvecklingen och se vad som händer. Därför skulle jag återigen vilja ge några exempel på vad här har resulterat i, och jag hoppas verkligen att ministern tar till sig av det jag berättar. Under den förra mandatperioden införde vi någonting som vi kallade för äldrecentraler eller äldrevårdcentraler. Tre hann öppna, och det fanns väldigt mycket goda resultat från detta. Det har också inneburit en ökad trygghet för de äldre.
Syftet med äldrecentralerna var just att samordna insatserna mellan kommun och landsting och att samla all kompetens kring den äldre, till exempel geriatriker, distriktssköterskor och undersköterskor. I och med Vårdval Stockholm slås nu det här unika arbetet sönder, eftersom det ekonomiska systemet bygger på att vårdcentralerna måste ta in så många besök som möjligt för att få in pengar till verksamheten.
Systemet i sig omöjliggör alltså riktade insatser eftersom pengarna också följer patienten. Samverkan med kommunerna gällande familjecentraler och äldrecentraler har man också slagit sönder. Väl fungerande verksamheter tvingas bort för att man vill ha ett marknadsstyrt system. Sollentuna familjecentral har lagts ned. Äldrecentralerna i Solna och Hökarängen har gått samma öde till mötes. Vårdvalsmodeller växer nu fram i vårt land, precis som ministern sade, och det är bra. Det finns på många håll också en politisk enighet kring det här.
Men det som skiljer Stockholm från andra delar av landet är just den fria etableringsrätten och det ersättningssystem som införs. Ministern lyfte själv fram Halland. Halland lyfts ofta fram som ett gott exempel, och där har man också politisk enighet. Men i den modellen finns inte den fria etableringsrätten. Det är de folkvalda politikerna som styr vården dit behoven är som störst. Det är viktigt att hitta den politiska enigheten för vårdens fortsatta utveckling - det håller jag med om.
Men för att lyckas med detta måste vi titta på Stockholm, för det här kommer att bli något helt annat än vad jag faktiskt tror att ministern vill att det ska bli. Det som händer i Stockholm handlar inte om att utveckla den svenska välfärden. Det är en politik med ideologiska förtecken, där marknaden får styra. Vi har hälso- och sjukvårdslagen som ska garantera alla vård efter behov. Hur ska socialministern kunna se till att lagen efterföljs i Stockholm?
Som jag tidigare sagt vill vi också ha valfrihet i vården, men det som skiljer oss från den förda politiken i Stockholm är att vi tycker att alla ska ha valfrihet. Det får inte vara så att marknaden ska styra var vården ska bedrivas. Vårdval Stockholm tar ifrån de folkvalda möjligheten att garantera trygghet för alla. Det finns grupper i vårt samhälle som inte kan välja. På grund av sitt handikapp eller sin ålder är de fast i sitt bostadsområde.
Vad händer med de människor som bor i ett område som inte är attraktivt för etableringar? Återigen: Är hälso- och sjukvårdslagen till för alla? Om socialministern anser det kan inte marknaden få styra, utan det måste vara politiken som styr vården dit behoven finns. Hur långt tänker socialministern låta den moderata sjukvårdspolitiken gå?
Jag måste också fråga Göran Hägglund: Är det Vårdval Stockholm som är modellen som driver ministern nu när ni ska ändra lagstiftningen när det gäller just att införa fri etableringsrätt för hela landet? Tror ministern på allvar att läkare som kan etablera sig till exempel på Stureplan i Stockholm flyttar till exempel till Botkyrka eller Norrlands inland om de själva får bestämma?