Håkan Svenneling (V):
I den svenska debatten låter det ibland som om det finns en motsättning mellan att Sverige tar sitt ansvar för att ta hem barnen och lagföra eventuella brott i Sverige och att Sverige stödjer det kurdiska självstyret i dess rättskipning. Jag menar att det inte finns någon sådan motsättning och att försök att skapa en sådan motsättning måste upphöra.
Sverige kan ta sitt ansvar både i den globala koalitionen mot IS och för de svenska medborgare som stridit för terrorsekten, för mammor och deras eventuella brott och för barnen. Samtidigt måste vi stödja det kurdiska självstyret i att bygga demokrati, fungerande välfärd och fungerande system för rättskipning. Genom att skjuta över ansvaret på det kurdiska självstyret försöker den svenska regeringen undvika ansvar och peka åt ett annat håll.
Jag menar att det inte håller. Som utrikesministern konstaterar i sitt svar har flera barn kommit hem till Sverige genom att deras anhöriga betalat mutor så att de kunnat rymma från lägren för att sedan utvisas till Sverige. Det är inte en hållbar väg. Sverige måste ta sitt internationella ansvar och agera för att stödja det kurdiska självstyret. Utrikesministern uttrycker att hon har en god dialog, och det är i grunden bra.
Jag vet att utrikesministern haft ett flertal möten. Jag har också träffat det kurdiska självstyret. Problemet är att man hela tiden lägger ansvaret hos det kurdiska självstyret, när det egentligen handlar om att de europeiska länderna inte vill. Låt oss vara ärliga. Enligt de senaste rapporterna är de så kallade domstolsbyggnaderna i det här området än så länge tomma betongskal.
Kurderna lever fortfarande under ett ständigt hot att attackeras av Turkiet - missilbeskjutningar skedde så sent som förra månaden. Rättegångar mot IS-terrorister i Irak, alltså på andra sidan gränsen, är över på i genomsnitt fyra minuter. Det finns starka skäl att ifrågasätta regeringens ensidiga fokus på att kurderna och Irak ska lösa de juridiska utmaningarna.
Sverige har i jämförelse med andra länder goda förutsättningar att utreda de svenskar som kommit hem och åtala dem, och om de kan bindas till IS fruktansvärda brott ska de såklart dömas. Det blir så konstigt när regeringen fokuserar på mammorna och att de har fått en fråga.
Man har inte barnperspektivet utan lägger låsningen i att mammorna inte säger att de vill skicka hem sina barn. Problemet är ju att mammorna också vill hem. Det är därför de svarar nej på UD:s förfrågan om de vill släppa sina barn. Vilken mamma vill lämna ifrån sig sitt eget barn, även om hon vet att barnet får en bättre framtid? Det är ett otroligt svårt beslut att fatta.
Därför måste man i stället fokusera på att möta de krav som det kurdiska självstyret rimligen har satt upp utifrån FN-reglementet. Då kan repatriering ske av personer till Sverige. Här kan sedan socialtjänsten ta ansvar, och eventuella brott kan utredas och åtal väckas så att de i så fall kan ställas inför rätta. Varför får regeringen kritik?
När man lyssnar på Ann Linde kan man tro att regeringen har denna fråga högst upp på agendan varje dag, trots att vi har sett att det inte har hänt något på två år. Jo, det beror på att civilsamhällesorganisationer som Rädda Barnen, Röda Korset med flera kritiserar regeringar i Europa, och det beror på att FN:s särskilda rapportör inte upplever att de europeiska staterna tar tillräckligt mycket ansvar och stöder FN i att lösa situationen på marken.
Regeringen gör en hel del bra insatser. Ann Linde är inne på pengar som har skickats till området, bistånd och humanitärt tillträde. Men det är inte tillräckligt, för de svenska barnen sitter fortfarande kvar i läger i nordöstra Syrien, trots att det har gått över två år sedan kriget tog slut.