Annelie Enochson (KD):
Jag tackar utrikesministern för svaret. Jag håller med om att varje situation är unik. Därför tror jag att man ska ha en palett av olika verktyg, där larmsystemet kanske är ett. Jag går tillbaka till min motion och de bakomliggande orsakerna till att riksdagen tillkännagav den. Föräldrarna lever i ett väldigt trauma när detta inträffar. Att få sitt barn kidnappat och bortrövat måste vara något av det värsta man kan uppleva. Vi är bägge två föräldrar och vet hur fruktansvärt det skulle vara.
Det är viktigt att personalen på UD kan hantera den här stressen. Det är mycket bra att man har utökat med en jurist på den konsulära enheten. Jag är väldigt glad för detta. Det är inte min uppgift att bemanna UD, utan det ska ministern göra. Men jag vill ta upp att det är viktigt med den psykologiska, empatiska och sociala kompetensen.
I civilutskottets uppföljning, som kom redan i mars och som jag har läst igenom, tar man upp att Sverige - man skriver inte UD - saknar kontaktorgan med International Social Service, ISS, som arbetar med de sociala frågorna runt bortrövade barn. Förut låg detta på Socialdepartementet, tror jag, sedan på en enskild organisation som hette Epikur, vill jag minnas.
Vi har alltså haft ett sådant kontaktorgan, men har det inte längre, där folk har varit speciellt duktiga på de här frågorna när det gäller den sociala delen. De juridiska delarna är också viktiga, och där vet jag att UD har bra kompetens. Det är alltså viktigt att man upplever det här och sätter barnens bästa först. Det berör mina frågor tre, fyra och fem. Jag upplever att jag fick stöd av riksdagen. Man hänvisar till att man vill att man ska jobba med att sätta barnen först.
Ministern skriver också i sitt svar att departementet är helt neutralt och företräder varken föräldern i Sverige eller föräldern i det andra landet. Detta måste jag tillstå att jag inte förstår, ministern. Om barnets bästa ska kunna sättas i främsta rummet är det klart att man inte kan vara helt neutral! Vem ska tillvarata barnets intresse om inte myndigheterna i dess eget land gör det?
Är inte förutsättningen för att ett bortförande av barn ska anses olovligt att en domstol har givit den kvarvarande föräldern ensam eller delad vårdnad och att denna domstol är den instans som har varit objektiv och neutral och bedömt barnets bästa? Om sedan domen inte följs av den bortförande föräldern finns det inget neutralt i detta längre. Domstolen har redan fattat sitt beslut.
I barnkonventionens krav i artikel 3 punkt 2 skriver man om den vårdnadshavare som har det lagliga ansvaret. Då kan man inte längre vara neutral, utan där får man vara lite tuffare. Vidare skriver ministern i svaret att det inte är departementets uppgift att översätta handlingar. Jag beklagar att ministern inte vill ta några nya initiativ för att kunna bistå vid översättningar, för det är bara ministern som kan ändra på gängse regler och bruk på UD.
Jag vet att det finns mycket att göra på UD. Jag vet att våra ambassadörer och ambassader runt omkring i världen har mycket att göra. Men riksdagen och jag anser att detta en prioriterad kärnuppgift för UD. När det gäller rättshjälp vet jag att det har kommit in en översyn från Domstolsverket till regeringen den 2 mars i år, där det framkom att man ville ha rättshjälp för bortrövade barn på samma sätt som för sexualbrottsoffer. Det finns redan tankar om detta.
Jag är väldigt glad för att regeringen jobbar med det. Det låter bra att regeringen kanske återkommer till riksdagen när det gäller rättshjälpen. Men jag skulle ändå vilja ha en kommentar om det här med att UD är helt neutralt i dessa ärenden, om det verkligen går när man har ett svenskt domstolsbeslut i ryggen.