Patrik Björck (S):
Tack, arbetsmarknadsministern, för ännu en debatt här i kammaren! Jag tänkte börja med att se bakåt. Det är viktigt att kunna sin historia om man ska kunna förstå vad som händer. Jag debatterar nu med en minister som säger sig tillhöra det nya arbetarpartiet och det nya moderata partiet. Det finns mycket nytt. Då skulle man kunna bli lite imponerad.
Underförstått är ju något nytt något positivt och något gammalt är något dåligt. Men när det gäller den politik som arbetsmarknadsministern står för kan jag upplysa åhörarna här om att det inte finns något nytt i den. Jag läste häromdagen en fantastisk bok, utgiven av Sveriges Kommuner och Landsting, som beskriver välfärdens historia i Sverige. Den heter Vem har ansvar för välfärden?
Där går man igenom olika delar av den svenska arbetsmarknadspolitiken. När jag kom till en av dessa delar kände jag plötsligt igen något som jag tyckte att jag hade hört förut. Man konstaterade att ministern står för en politik som säger sig inte längre behöva befatta sig med sysselsättningsskapande åtgärder under krisår. Det är den politik som ministern står för.
Ministern anser också att fullt arbetsföra personer i princip inte ska behöva sakna sysselsättning under förutsättning att de accepterar de villkor som erbjuds på arbetsmarknaden. Det är den politik som ministern står för. Då undrar man: Var har jag hört detta, och var har jag sett detta? Jo, det är när jag läser en beskrivning av 1871 års fattigvårdslag som jag inser att den ordagrant återger de nya moderaternas arbetsmarknadspolitik.
Det är fantastiskt, för då inser man plötsligt att den politiken inte är ny. Den är gammal och möglig och farlig att förtära, precis som allting som är för gammalt. Det som ministern letar fram i skåpen är 1871 års fattigvårdslag, och han kallar det för en modern arbetsmarknadspolitik. Det säger jag bara upplysningsvis. Nu ska jag egentligen gå över till interpellationen.
Jag skulle vilja fullfölja de frågor som har ställts av Kurt Kvarnström, Peter Hultqvist och Maria Stenberg. Vi har haft många sådana här debatter, säger arbetsmarknadsministern i sitt svar. Det är sant. Inte bara i Örebro och Norrbotten och Dalarna, utan även i Skaraborg, har det funnits många förtvivlade rop på hjälp.
Jag, som ledamot från Skaraborg, har fått ta del av väldigt mycket förslag och funderingar kring hur man skulle kunna ta sig ur den här krisen, om man då kan lämna 1871 års fattigvårdslag bakom sig och våga steget in i en modern arbetsmarknadspolitik. Ett av de moderna förslag som har kommit är just det som Kurt nu tog upp, att man skulle kunna hjälpa folk med utbildning och att vara kvar i företagen och göra företaget och de anställda starkare tills krisen är över.
Människorna i Skaraborg och runt om i landet har slängts mellan hopp och förtvivlan. Ena dagen har statssekreteraren från Näringsdepartementet sagt: Jo, självklart, vi jobbar med frågan. Nästa dag har näringsministern kommit ut och dementerat och sagt: Absolut inte. Sådan där gammaldags socialdemokratisk politik ska vi inte föra. Nästa dag läser jag mina lokaltidningar. Där lovar det lokala kommunalrådet detta: Jo, visst ska vi göra så här, för här har vi många arbetslösa på Volvo i Skövde. Självklart ska vi göra detta.
Nästa dag träffar jag statssekreteraren i utskottet och frågar: Kan man göra en sådan här lösning och utbilda folk innan de blir arbetslösa? Då säger han: Nej, jag blev nog felciterad. Döm om min förvåning när jag slog upp Göteborgs-Posten i morse och läste att ett antal riksdagsledamöter har varit och träffat Volvochefen och lovat honom att man ska göra en satsning på utbildning för anställda, så att de inte blir arbetslösa. Det skulle vara spännande att höra: Har man nu för femte gången ändrat uppfattning, eller vad kommer ministern att ge för svar här?
Är det möjligt att genomföra en sådan lösning eller inte? Det är väldigt många som väntar på det svaret. Vi vill ha ett riktigt svar nu och inte ett sådant här velande.