Anders Borg (M):
Sverige är i mitten av ett europeiskt samarbete med europeiska länder, som vi har vår huvudsakliga handel med, som är inne i en djup kris. De senaste två åren har eurozonen uppvisat negativ tillväxt. Man stapplar nu långsamt upp på fast mark med en mycket svag tillväxt också under 2014 och 2015.
Enligt EU-kommissionens bedömningar är det Sverige, Polen och Storbritannien som i år har högst tillväxt, och nästa år har Sverige högst tillväxt av alla europeiska länder, det vill säga högre tillväxt än USA och England och för den delen Polen, med undantag för Baltikum. Men Sverige tillhör alltså de länder som har högst tillväxt. När vi jämför tillväxt, sysselsättning, långtidsarbetslöshet och de flesta olika variabler vi kan titta på, inte minst reallöner, har Sverige klarat krisen bättre än andra länder.
Det är många som frågar vad det beror på. Jag skulle vilja lyfta fram tre orsaker. Det första är att vi före krisen vidtog åtgärder. När vi kom in 2006 och 2007 gjorde vi omfattande förändringar av svensk ekonomi. Vi genomförde ett jobbskatteavdrag som fullt ut, krona för krona, var finansierat med åtgärder som ökade arbetsutbudet. Även 2008 gick vi vidare med ytterligare strukturella åtgärder som nära nog fullt ut var finansierade.
Det gjorde att Sverige från 2006 till 2007 kraftigt ökade sitt finansiella sparande. Det ökade från någonstans runt 2 procent till nära nog 3 procent, samtidigt som vi genomförde viktiga strukturreformer. Vi använde alltså de goda åren för att förstärka den strukturella inriktningen. Det andra vi har gjort är att vi har fört en mycket keynesiansk politik.
Under 2008, 2009, 2010 och så vidare har Sverige som nästan ensamt land kunnat fortsätta att stimulera efterfrågan genom hela krisen. Det är naturligtvis mycket positivt att man är så försiktig inledningsvis att man konsekvent kan återkomma år för år och stötta långsiktigt.
Det tredje är att Sverige inte har fört en keynesiansk politik i den meningen att vi bara vräkt ut okontrollerade efterfrågestimulanser, utan vi har inriktat åtgärderna på just det som förbättrar arbetsmarknadens funktionssätt och ekonomins funktionssätt långsiktigt. Det här är en politik som OECD - och senast nu i veckan Världsbanken, när de var här - men också IMF och kommissionen har konstaterat har gjort att Sverige har tagit sig igenom krisen i bättre skick. Man har i större utsträckning kunnat använda aktiva finanspolitiska åtgärder.
Man har också vidtagit omfattande strukturåtgärder. Det är naturligtvis väldigt positivt. Nu är vi i valåret 2014. Vi ska alltså i den vårproposition som vi lägger fram förhålla oss till hela den kommande fyraårsperioden. Det är klart att det då är centralt att vi säger till väljarna att vi nu går in i en lite ny fas i den ekonomiska politiken, där det är centralt att krona för krona finansiera olika reformer. Det betyder inte att vi stramar åt politiken.
Vad vi gör är att höja en del skatter för att också kunna öka en del utgifter. Det har naturligtvis en neutral effekt på efterfrågeläget. Det är naturligtvis tanken med den typen av åtgärder under 2015 och 2016. Då får vi ett gradvist genomslag för en starkare tillväxt som gör att Sverige åter går upp mot 1 procents tillväxt. Det här är ett typexempel på en väl genomförd stabiliseringspolitik. Det handlar om långsiktig tillväxt.
Vi har kunnat stimulera genom hela krisen, och vi har upprätthållit god ordning i offentliga finanser. Vi är alltså i en sits som är relativt unik, till och med jämfört med våra nordiska grannländer. Det är en skuld som har minskat under krisen, och det är underskott som nu gradvis och utan åtstramningar kommer tillbaka till både balans och stora överskott. Det gör att Sverige i nästa lågkonjunktur kommer att stå väl rustat. Låt mig ta tillfället i akt att framföra en särskild varning.
Vi behöver stå väl rustade nästa gång, för nästan alla våra grannländer är i dag mer skuldsatta än vad de var när krisen började. Behoven av skyddsvallar har ökat snarare än minskat.