Désirée Pethrus (KD):
Jag vill tacka ministern för det genomarbetade svaret och tycker naturligtvis att det är glädjande att ministern instämmer i att det behövs åtgärder för att minska antalet våldtäkter i Kongo-Kinshasa och för att ge dem som har utsatts för våldtäkter rätt till vård och behandling. Anledningen till att jag ställde denna interpellation är bland annat ett stort antal artiklar som tidningen Dagen hade under hösten.
Det var skrämmande berättelser som inte handlade om några enskilda fall utan om systematiska våldtäkter som begås mot kvinnor i Kongo. Enligt flera organisationer menar man att var tredje kvinna i Kongo har våldtagits. Det är en fruktansvärd siffra. Det visar att våldtäkter har blivit en del av krigföringen mot befolkningen, och syftet är att slå sönder familjer och den bas som familjen utgör för trygghet och överlevnad i detta fattiga land.
Det sägs att det inte är krig i landet, och ändå är Kongos kvinnor varje dag männens slagfält! Så kriget pågår, men bara i en annan form. Jag var i december på ett seminarium där Justine Sirire, 30 år, själv berättade om de våldtäkter - det är inte bara en utan flera - som hon har varit utsatt för just i Kongo-Kinshasa.
Även den läkare som vårdar många offer på Panzisjukhuset i Bukavi, doktor Mukwege, berättade om det fruktansvärda som händer i landet och hur svårt skadade de kvinnor är som över huvud taget överlever dessa fruktansvärda övergrepp. Då, fru talman, kan vi inte slå oss till ro som politiker.
Vi måste naturligtvis gå samman över landsgränser och markera att detta inte på något sätt är acceptabelt och att vi vill se åtgärder från det internationella samfundet och från Kongos regering mot detta. Jag vet att Kofi Annan på kvinnokonferensen år 2005 i FN:s regi i New York höll ett seminarium där han uppmärksammade de här frågorna.
Han betonade just att kvinnorna har blivit männens slagfält och hur det påverkar kvinnorna, som blir utfrysta från lokalsamhället. De får också svårt att försörja sig, då de inte vågar sig ut på fälten för att arbeta i rädslan för nya övergrepp.
Jag tycker att det är oerhört viktigt att vi här i kammaren kan berätta om detta, men samtidigt är det så svåra berättelser som dessa kvinnor har att det inte går att beskriva allt det som kvinnorna har varit med om. Frågan blir då vad vi i Sverige kan göra mer. Ministern har tagit upp flera viktiga åtgärder. Kan vi göra något mer? Kan vi påverka FN att göra mer? Kan vi sätta frågan högre upp på FN:s agenda?
Jag är inte så säker på att den är så högt upp på FN:s agenda. Kan EU göra mer? Min fråga är naturligtvis: Vad kan ministern ytterligare göra vid sidan av det som redan görs för att få upp frågan på både EU:s och FN:s agenda? Det är ofta milismän från Rwanda, men också från Kongo-Kinshasas egna soldater, som gör dessa övergrepp.
I dag finns många FN-soldater i Kongo-Kinshasa, och ändå pågår dessa ständiga våldsattacker mot kvinnor. Hur kan de få fortsätta trots att det finns så många FN-soldater i Kongo? Kan vi inte trycka på mer inom det internationella samfundet på att det också finns resolutioner som säger att man inte får våldta kvinnor?
Ministern säger att det är landet självt som ska beivra brotten, men frågan är om vi inte kan föra upp det i internationella domstolar när det är militär personal som gör dessa övergrepp?