Börje Vestlund (S):
Här föreskriver etiketten att man ska tacka för svaret. Det kan jag inte göra, eftersom socialministern inte berör min fråga med en enda stavelse. Hela svaret beskriver dagens situation. Det är inte ett svar på interpellationen, det är ett skämt om en så allvarlig sak som hur unga människor, främst män som hade sex med män, dog under 1980-talet och i början av 1990-talet.
Interpellationen handlar inte om hivprevention, inte om forskning om hiv, inte om dagens diskriminering och inte ens om smittskyddslagen, även om det skulle finnas anledning att beröra den i andra sammanhang. Det handlar om aids, som med full kraft dödade så många män för 30 år sedan. Jag tycker att socialministern borde skämmas över svaret på denna interpellation.
Låt mig citera vad Olov Abrahamsson kåserade i Norrländska Socialdemokraten den 24 oktober i år: Kent Carlsson från Stockholm skulle ha blivit ordförande i SSU efter Anna Lindh 1990, men bara ett par veckor före kongressen i juni samma år tvingades han lägga ned sin kandidatur. Kent Carlsson hade blivit allvarligt sjuk. Tre år senare var han död.
Han avled den 7 november 1993, bara 31 år gammal. Jag har tänkt mycket på Kent Carlsson när jag följt Jonas Gardells fantastiska Torka aldrig tårar utan handskar i SVT under de senaste veckorna. Herr talman! Kent Carlsson var ledamot av denna kammare. Han var den första öppet homosexuella ledamoten. Han dog i aids. Herr talman!
Jag kommer nu att bli en smula personlig. I den nyss nämnda tv-serien Torka aldrig tårar utan handskar var det för mig och många andra som att komma tillbaka i tiden. Vi kunde återigen känna igen platser som vi knappt varit på sedan dess, känna glädjen att få gå ut på diskotek, träffa vänner men också oron att få aids, men ännu värre att någon annan i ens bekantskapskrets skulle drabbas.
I min värld, som då var Linköping, var vi några stycken som åkte upp till Stockholm med jämna mellanrum för att ha roligt, dansa och ha sex. Vi hade träffat motsvarande kompisar här i Stockholm, och där var Göran som skred fram som en drottning, hade en tunga vassare än en nyslipad slaktarkniv, men samtidigt väldigt kul och framför allt generös. Kammaren kan ju ana vem jag avgudade på den tiden.
Men där fanns också den undersköna och sexiga Tommy med sin snygga kropp och vackra ögon. Alla hoppades naturligtvis att han skulle ta sitt förnuft till fånga och bli kär i just en själv. Men det hände naturligtvis aldrig. Det fanns flera i denna vänkrets. Vi som kom från andra orter än Stockholm gick under samlingsnamnet lantlollorna. Herr talman!
I dag lever bara jag och en annan av lantlollorna, resten är döda, huvuddelen av dem dog i aids. Det är Kent, Göran, Tommy och alla andra som denna interpellation handlar om. Det är om de felaktigheter och misstänkliggöranden som sjukvården mötte alla dessa unga män med. Det är om hur kommuntjänstemän försökte få svårt aidssjuka att säga upp sin lägenhet därför att de ändå skulle dö. Det är om hur grannar trakasserade aidssjuka för att de skulle flytta.
Det är om hur jurister försökte få aidssjuka att skriva under testamenten de inte hade bett om. Det är om hur begravningsentreprenörer vägrade att utföra begravningar av personer som dog i aids. Det är om hur distriktssköterskor vägrade lägga om svåra sår på aidspatienter. Det är om hur religiösa samfund hävdade att aids var ett straff från Gud. Det är om hur skribenter, som än i dag är verksamma, kallade aids för bögpest. Det var en tid när diskriminering och stigmatisering fick härja fritt, och ingen sade ifrån.
Jag vill ha svar på min fråga, herr talman.