Niklas Wykman (M):
Förtroendet för skattesystemet och tilliten till skattesystemet kan inte bara upprätthållas genom att motverka fusk. Det måste också bygga på att det i grunden finns en legitimitet eller en kontakt mellan vad människor känner är rätt, riktigt och redigt.
När Magdalena Andersson fick avgå som statssekreterare med ansvar för skattefrågor 2006 tyckte 42 procent av svenska folket enligt Skatteverkets mätning illa om skattesystemet. När Magdalena Andersson var ansvarig statssekreterare tyckte alltså 42 procent illa om systemet, och 24 procent tyckte bra om systemet.
Sedan vann Alliansen valet, och vi genomförde en rad reformer både för att främja att arbete skulle löna sig och för att stävja fusk i företagarsektorn. Då ungefär halverades den del av befolkningen som tyckte illa om skattesystemet. Den del som tyckte bra om skattesystemet ökade. Detta vilar på åtminstone två ben. Det vilar både på att man motverkar fusk och skattedrivna upplägg och på att man motverkar att människor tillförskansar sig möjligheter som egentligen inte är tänkta att finnas inom lagens ramar.
Det vilar också på att man upprätthåller vad människor tycker är riktiga principer: att det ska löna sig att arbeta, att det ska löna sig att driva företag, att ta risker i ekonomin och så vidare. Man kan fråga sig varför en så stor andel av befolkningen tyckte illa om skattesystemet senast finansministern hade ansvar för det. Det kan givetvis handla om att man öppnade denna jättemöjlighet för räntesnurror genom förändringar i skattelagstiftningen som gjorde det mycket lönsamt att ägna sig åt skatteplanering.
Det kan också handla om att man öppnade upp de stora hålen i 3:12-regelverket, som sedan ledde till att konsulter, advokatbyråer och andra kunde tillförskansa sig stora skatteförmåner som egentligen inte alls var på affärsmässig grund eller hade med normal företagsamhet att göra. Det kan gälla oaktsamhet, slarv och att det inte var riktigt genomtänkt vad man egentligen gjorde. Det kan också ha handlat om att det helt enkelt inte har lönat sig att arbeta.
I takt med att man hade skattebefriat stora delar av de allra rikaste i samhället hade man lagt tunga skattebördor på vanliga människor med vanliga jobb. Anledningen till att jag nu oroar mig och ställer frågan är att man åter är på väg tillbaka i denna riktning. Det kan också handla om det motstånd man har mot till exempel jobbskatteavdraget, som gör det lönsamt att arbeta. Det finns ett motstånd mot RUT-avdraget, som gör att inte minst kvinnor får bättre möjligheter på arbetsmarknaden.
Det hela kan ses mot bakgrund av den diskussion som förs av Socialdemokraterna - av ledande personer inom till exempel Socialdemokraternas verkställande utskott som ivrigt argumenterar för återinförd fastighetsskatt. Det kan handla om att de förslag som fanns för att en gång för alla sätta stopp för den här typen av räntesnurror och skattedrivna upplägg verkar ha kört fast på Finansdepartementet. Jag tror att man måste bygga skattesystemet på hållbara, långsiktiga principer för att det ska vara legitimt. Vi behöver ha starka offentliga finanser och ordning och reda.
Vi ska motverka fusk, främja jobb och sysselsättning och stärka Sveriges konkurrenskraft. De förslag vi nu ser har presenterats eller aviserats av regeringen riskerar att minska legitimiteten, till exempel ett sådant förslag som att trappa av jobbskatteavdraget. Ledande, även S-märkta, nationalekonomer säger att detta inte leder till några ökade intäkter för staten. Finansministern avser att genomföra det ändå under någon devis om att det alltid är rätt att lägga mer skatt på de människor som arbetar, särskilt om de har lite högre lön.
Då är det visst rätt oavsett om det är bra för ekonomin eller inte. Det kanske fungerar bra i en hetsig valdebatt, men över tid när människor prövar om det är rätt eller fel att göra så tror jag att många känner att det är fel. Skattepolitiken ska gagna hela ekonomin och se till att vi får en starkare gemensam ekonomi. Det kan också handla om de förändringar som görs i RUT-avdraget. Det kan förvisso verka attraktivt att försämra för en liten grupp i samhället.
Men när man vet att systemet är självfinansierande som det är, eftersom många människor kommer i arbete, ställer man sig givetvis frågan: Är en sådan ideologisk vänstergir värd att man offrar de ungefär 1 000 jobb, som Finansdepartementet säger att detta kostar?