KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anna-Karin Hatt (C):
Vattenfall har det tydliga uppdraget i de nya ägardirektiven som kom för något år sedan att bidra till energiomställningen i Europa. Det är ett vidgat uppdrag jämfört med de ägardirektiv som Vattenfall hade förut, som ensidigt fokuserade på Vattenfalls roll i det svenska energisystemet. Det är också upp till Vattenfalls ledning, dess styrelse och operativa ledning, att avgöra hur man på bästa sätt fullföljer direktiven.
Jag återkommer till en fråga från Jens Holm i hans förra inlägg som jag inte svarade på. För regeringen och för de nordiska regeringarna är det prioriterat att binda ihop de nordiska elmarknaderna. Om vi kan få en fungerande slutkundsmarknad för el i Norden är det till nytta för de nordiska elkonsumenterna. Då får vi en bättre fungerande elmarknad, en bättre genomlysning och förhoppningsvis en bättre prisbild än i dag, det vill säga en ökad försörjningstrygghet.
Det handlar om att binda ihop länderna, inte att binda ihop enskilda kraftslag med varandra. Vilka investeringar som görs i de olika länderna i kraftproduktion, vilka satsningar som de finska, norska eller danska regeringarna väljer att göra, är upp till varje land att överväga, precis som vi förbehåller oss rätten i Sverige att sätta upp tydliga och ambitiösa mål.
Det kan gälla till exempel målet att ha 50 procent förnybart i det svenska energisystemet till 2020. Jag är angelägen om att Sverige kan gå före. Det är det mest ambitiösa målet i Europa.
När det gäller kärnkraftsinvesteringar och kärnkraftsreaktorer är det en viktig princip att staten inte särbehandlar något företag utan att regelverken är tydliga med spelreglerna, å ena sidan att det inte blir några statliga subventioner och å andra sidan att alla bolag behandlas lika.
Jag noterar att av det som nu sker, det jag hör, och det jag utgår från att både interpellanten och debattörerna också har hört, verkar det som att det samarbete som förut har funnits mellan kraftindustrin och basindustrin har avbrutits på grund av kostnadsläget i kärnkraften. Det som sker i Sverige är en snabb utbyggnad av den förnybara energin.
Jag välkomnar att också debattörerna är otåliga och angelägna om att omställningen faktiskt får fart. Det är något som energiöverenskommelsen syftar till. Det är därför som de statliga stöd som vi går in med i energisystemet från regeringens och det offentligas sida riktas till att bygga ut förnybar energi. Kärnkraften ska klara sig på sina egna ben.
Elcertifikatssystemet är ett starkt styrmedel för att få in mer förnybar el i elsystemet. Därmed underlättas för oss att få mer av vindkraftsproduktion och mer förnybar elproduktion. Det är viktigt för att bryta beroendet av vattenkraften och kärnkraften.
Ett starkt förnybart ben i elproduktionen kommer att göra oss mindre sårbara, påverka prisbilden positivt och bidra till övriga klimat- och miljörelaterade mål som regeringen och riksdagen är angelägna om att Sverige ska uppfylla.
Anna-Karin Hatt (C):
Det politiska ansvaret är att sätta upp tydliga mål och spelregler på energipolitikens område, liksom på alla andra politikområden där vi har ett ansvar att vara med och styra och reglera. Det har vi gjort i energiöverenskommelsen. Vi är väldigt tydliga med att när det gäller elproduktionen, som är en del av energisystemet, behöver vi ha ett starkt, stabilt tredje förnybart ben.
Det gör vi i ett första steg genom att se till att bygga ut 25 terawattimmar ny förnybar el i systemet fram till 2020. Vi har som målsättning att ha hälften förnybart i hela energisystemet fram till samma årtal. Det innebär att Sverige har en ledande position i Europa.
Vi utnyttjar de fantastiska förutsättningar vi har i Sverige att använda förnybar energi och bygga ut den förnybara elen. Det gör energiöverenskommelsen väldigt tydlig i sina mål. Sedan är vi tydliga när det gäller spelregler, också för dem som överväger att investera i ny kärnkraft i Sverige. Det har varit och är väldigt viktigt för regeringen och Centerpartiet att vara tydliga med det.
En av de viktiga ingredienserna i den tydligheten har vi debatterat här i dag, nämligen det tydliga beskedet från regeringen att om man funderar på att investera i ny kärnkraft i Sverige kommer det inte att bli aktuellt med några statliga subventioner. Det är en väldigt viktig princip. Mig veterligen har det inte någonstans i världen byggts en enda reaktor utan statliga subventioner.
Men det är upp till marknadens aktörer att göra den kalkylen, om man anser att det vore ekonomiskt lönsamt att bygga ny kärnkraft i Sverige med de villkor och spelregler som regeringen har satt upp. Det som nu sker tack vare energiöverenskommelsen är, tvärtemot vad den här debatten möjligen kan ha gett intryck av, en snabb utbyggnad av den förnybara elproduktionen, vilket är till gagn för svenska konsumenter, för vår försörjningstrygghet och för vårt anseende runt om i världen.
Anna-Karin Hatt (C):
Ann-Kristine Johansson har frågat mig hur jag avser att undvika att indragningarna i Energimyndighetens anslagssparande sätter stopp för viktiga nysatsningar för forskning och innovationer inom energiområdet. Det gläder mig att Socialdemokraterna värnar energiforskningen och delar min och regeringens syn på hur viktig den är både för arbetslinjen och för omställningen av energisystemet. För mig och regeringen är ett ambitiöst energiforskningsprogram en central del av energipolitiken.
Vad gäller principerna för hur regeringen hanterar myndigheters anslagssparande så är det en fråga som inte är unik för just energiforskningen. Anslagssparanden ska inte vara en regel utan snarare vara ett undantag. Det gäller även energiområdet. Fram till 2012 har energiforskningen anvisats drygt 1,3 miljarder kronor. Energimyndigheten hade under en följd av år ackumulerat nästan 1,1 miljarder kronor i oförbrukade anslagsmedel.
Av budgetdisciplinära skäl var det nödvändigt att inför 2012 minska det ackumulerade sparandet. Som energiminister anser jag att det var olyckligt att myndigheten inte kunde använda alla anslagna medel så som regeringen avsåg när tidigare års budgetar utformades. Regeringen har de senaste åren mycket medvetet satsat på energiforskning och Energimyndighetens verksamhet.
På de tre åren från 2008 till 2011 har anslagen ökat från ca 875 miljoner kronor per år till drygt 1,3 miljarder kronor. Under samma period har antalet anställda ökat från 251 till 343. Vad gäller 2012 års budget bedömer regeringen att de medel som budgeterats för energiforskning tillsammans med beställningsbemyndigandet motsvarar årets behov av nysatsningar.
Även Energimyndigheten gör samma bedömning i sin prognos över anslagsförbrukningen. Energiforskningen är en grundpelare i energipolitiken och en förutsättning för att nå våra högt satta mål på energi- och klimatområdet. Forskning och teknikutveckling kan tillsammans med ett positivt företagsklimat skapa såväl nya jobb som exportmöjligheter och en bättre miljö.
Anna-Karin Hatt (C):
Tack för kommentarerna från Ann-Kristine Johansson! Det gläder mig att Socialdemokraterna tydligt är med och markerar att energiforskningen är viktig för Sverige, viktig för omställningen till ett långsiktigt hållbart samhälle och ett långsiktigt hållbart energisystem.
Jag tror, precis som Ann-Kristine Johansson, att det är viktigt för de företag som ska utveckla framtidens teknik att de känner att det finns stabila och långsiktiga spelregler och förutsättningar.
Det stämmer att Sverige under många år har satsat stort på energiforskningen, först som ett resultat före 2006 av det samarbete om energipolitiken som Socialdemokraterna och Centerpartiet hade och sedan efter 2006 genom mycket målmedvetna satsningar från alliansregeringen. Det är just därför som vi i dag kan konstatera att vi innevarande år har en storsatsning i budgeten på energiforskning. Det är 1,3 miljarder kronor varje år.
Det är viktiga insatser för att ställa om till förnybar energi och för att utveckla den teknik som behövs för en fossiloberoende fordonsflotta. Båda de områdena är väldigt viktiga teman för energiforskningen. Förra året gick 700 miljoner kronor till forskningen inom transportsektorn.
180 miljoner kronor gick till forskning kring förnybara bränslen, som ska göra att vi blir mindre beroende av dyra och miljöbelastande fossila energislag. Vi kan se att de här pengarna verkligen ger resultat. Det finns många goda exempel.
Vi har med energiforskningen bland annat bidragit till Jernkontorets energiforskningsprogram för stålindustrin som 2022 väntas ha lett till att vi kan ha minskat koldioxidutsläppen från stålindustrin med 375 000 ton. Det är väldigt bra. Vi har satsat i pappersbruk, i energiforskningsprogram.
I pappersbruket i Bråviken har man kunnat minska sitt elbehov med hela 30 procent tack vare att man har fått del av de här pengarna. Det kanske allra mest glädjande exemplet, och ett av de bästa exemplen på vad energiforskningen kan göra, är att Sverige är världsledande när det gäller värmepumpar tack vare den energiforskning som vi bedriver och har bedrivit.
År 2010 installerades den miljonte värmepumpen i Sverige för uppvärmningsändamål. Det är lika många som finns installerade i hela övriga Europa. Det säger någonting om att de här pengarna gör skillnad och faktiskt ger mycket jobb, mycket företagsamhet men också mycket miljönytta i Sverige.
Sedan frågar Ann-Kristine Johansson hur de här höga ambitionerna ska omsättas i höst och huruvida energiforskningen kommer att bli ett prioriterat område i forsknings- och innovationspropositionen. Jag kan glädja Ann-Kristine Johansson med att energiforskningen inte bara kommer att vara ett prioriterat område i en annan proposition, utan regeringen förbereder just nu en särskild energiforskningsproposition som vi har för avsikt att återkomma med till riksdagen under hösten.
Samtidigt som vi slår fast prioriteringarna för den övriga forskningspolitiken lägger vi fast vilka strategiska satsningar som ska göras och hur stora de satsningarna ska vara när det gäller energiforskningen framöver.
Anna-Karin Hatt (C):
Jag har begärt in olika underlag inför den kommande energiforskningspropositionen, både underlag som kan visa hur de satsningar vi har gjort hittills fungerat, vad det är som har fungerat bra och vad vi skulle kunna göra annorlunda, och också bedömningar från Energimyndigheten när det gäller vad det framtida anslagsbehovet skulle kunna vara. Detta har precis kommit in till departementet, och vi håller nu på att gå igenom det.
Vi kommer i sedvanlig ordning, i samband med budgetpropositionen i höst, att redovisa för riksdagen både de prioriteringar vi behöver göra i energiforskningen framöver och på vilka nivåer som anslagen behöver ligga.
Jag är helt övertygad om att om man befinner sig i en internationell miljö, där Internationella energiorganet och andra beskriver att fönstret för att klara och hålla oss under tvågradersmålet ganska snabbt håller på att stängas, ser detta och tar det till sig måste slutsatsen också vara att Sverige även framgent har orken, modet och förståndet att fortsätta satsa stort på energiforskning.
Det är nämligen framtidens miljövänliga lösningar som kommer att göra det möjligt för oss att nå våra klimat- och koldioxidmål, och vi måste nu ta ansvar för att göra denna prioritering i budgeten.
Anna-Karin Hatt (C):
Tack för dina kompletterande frågor, Monica Green! Som jag sade i mitt tidigare inlägg är det viktigt för mig att vi som konsumenter alltid ska kunna välja abonnemang som tillhandahåller de tjänster vi efterfrågar. Vi ska kunna få det som vi betalar för.
Bakgrunden till att jag och regeringen för ett år sedan föreslog ändringarna i lagen om elektronisk kommunikation, som riksdagen sedan antog, var att vi kunde se att det fanns problem med bristande information från operatörerna. De dolde begränsningar i det finstilta, vilket många kanske över huvud taget inte läser. Därför är det väldigt viktigt att vi nu har tydliggjort att kunderna ska kunna få tydliga och jämförbara svar på frågorna: Vilket är priset?
Vad kan jag förvänta mig av den tjänst som erbjuds? Finns det några eventuella begränsningar, och vilka är de i så fall? Vilken bindningstid är det som gäller? Då vet man vad det är för avtal man ingår och kan också välja att rösta med fötterna. Nu är det väldigt tydligt i lagstiftningen att det finns en möjlighet för PTS att ingripa.
Skulle det visa sig att man som konsument får svårt att hitta ett enda abonnemang på marknaden som innehåller de tjänster man vill använda sig av kan PTS i en ytterlighetssituation gå in och föreskriva vilken lägsta tjänstekvalitet som ska gälla. Jag tror att konsumentmakten i detta sammanhang är den allra viktigaste pusselbiten.
Aktiva konsumenter som ställer krav och begär att få abonnemang som innehåller de tjänster de vill använda är de som kan påverka operatörerna. Jag är övertygad om att operatörer som vill finnas kvar på marknaden i det långa loppet kommer att se till att erbjuda sådant som konsumenterna efterfrågar. Annars blir man inte långlivad på marknaden.
Men för att konsumentmakten ska fungera krävs det information. Det krävs att man som konsument får tydlig, heltäckande och lättillgänglig information, vilket den här regeringen nu har sett till att man ska kunna få av operatörerna. Operatörerna jobbar nu enligt den nya lagstiftningen.
PTS har ansvar för att följa upp att så sker och har också fått verktyg för att ingripa om det skulle visa sig att det inte fungerar. Monica Green gör en ganska halsbrytande jämförelse med tv och säger att det är en miss att det blev som det blev med tv i Sverige. Då måste jag få ställa en kompletterande fråga till Monica Green.
Du säger att det är en miss att det blev så att vi har tre kanaler i Sverige som alla kan se och har ett system där man kan välja att betala för att få se en del andra kanaler och där man har valfrihet över vad man ska ha i sin egen tv-apparat eller dator där hemma.
Ska jag tolka det som Monica Green säger som att Socialdemokraterna och Monica Green helt enkelt vill förbjuda privat tv i Sverige och förbjuda möjligheterna att med egna pengar och egen vilja göra val över vad man själv ska kunna se i sin egen tv-apparat?
Anna-Karin Hatt (C):
När jag nu lyssnar på Monica Greens kompletterande inlägg kan jag nästan få intrycket att hon tycker att det är lite bekymmersamt att man som konsument ibland får betala för det som man vill ha. Det är en lite anmärkningsvärd inställning. Det finns inga gratisluncher.
Vill man ha obegränsad tillgång till alla de tjänster som finns på nätet via ett abonnemang kan jag tycka att det är rimligt att det kan kosta lite mer än ett annat abonnemang som har färre tjänster. Omvänt gäller att den som inte vill ha till exempel tjänsten IP-telefoni inte heller ska behöva betala för det. Låt mig ta ett litet exempel!
Anta att det finns en kund som bara vill ringa med sin telefon, ingenting annat. Han är inte intresserad av IP-telefoni eller av musik- och videotjänster i telefonen. Han vill helt enkelt bara ha ett abonnemang som gör det möjligt att ringa med telefonen.
Anta att det då finns en operatör som är villig att erbjuda ett väldigt billigt abonnemang för sådan telefoni där det inte ingår några andra tjänster, som kunden ändå inte är intresserad av och inte tänker använda sig av. Anser Monica Green då att vi ska använda lagstiftningsverktyget för att förbjuda ett avtal som båda parterna skulle vara nöjda med? Jag är inte socialist. Jag är liberal.
Jag tycker att det skulle vara en oacceptabel inskränkning i den fria avtalsrätten att gå in från statsmaktens sida med sådana påbud. Jag har inga problem med att de billigare alternativen inte erbjuder allt. En del som bara behöver enklare tjänster sätter kanske priset allra främst. Vill man nå allt får man kanske betala lite mer. Men det förutsätter två saker.
Det ena är att villkoren är glasklara för kunden. Om ett abonnemang har någon form av begränsning måste kunden kunna få reda på det. Det andra är att det i praktiken finns abonnemang utan begränsningar som kunderna kan välja om de vill ha tillgång till alla de tjänster som internet erbjuder.
Monica Green antydde i sitt förra inlägg att jag kanske skulle vilja se abonnemang som prioriterar Centerpartiets hemsida. Det där är en tanke som aldrig någonsin har svävat genom mitt huvud, för den är så fruktansvärt främmande för min syn på nätneutralitet.
Min utgångspunkt är att tjänster som överförs på internet ska jämställas och likabehandlas, oavsett ursprung, vart de är på väg, vilken destination de har och vilken typ av information det är som skickas i nätet.
Samtidigt måste vi se till att det finns möjligheter för operatörerna till acceptabel trafikstyrning, vilket handlar om att blockera spamtrafik för att kunna säkerställa att till exempel nödsamtal, tidskritiska tjänstesamtal och -videor och särskilt bandbreddskrävande tjänster får plats i nätet.
Kunderna ska kunna få precis de tjänster som de förväntar sig. För mig är det otroligt viktigt att vara tydlig med att vi ska ha ett system och en ordning på den här marknaden som gör att kunderna alltid kan välja de abonnemang som de vill teckna.
Men å andra sidan ska den som inte vill teckna sig för ett abonnemang som innehåller alla tjänster inte heller behöva göra det.
Anna-Karin Hatt (C):
Skype är ju en form av IP-telefoni - det är inte olika saker. Jag skulle vilja börja i den andra änden. Jag fick inget svar från Monica Green om hon tycker att alla abonnenter ska vara skyldiga att teckna sig och betala för alla typer av tjänster oavsett vad man vill ha. Jag kan ta min mamma som exempel. Hon är 65 år och nybliven pensionär. I sitt yrkesliv fick hon aldrig lära sig att använda datorer.
Nu när hon har tid upptäcker hon gladeligen internet, sociala medier och digitala tjänster via sin dator. Men hon vill för allt i världen inte använda tjänsterna via telefonen, för hon känner sig inte trygg med det. Ska hon då behöva betala för ett abonnemang som kanske innehåller alla tjänster men som hon aldrig kommer att använda, betala ett överpris som det inte finns något motiv för henne att göra? Jag tycker inte att det är rimligt.
Det viktiga är att det på den svenska marknaden ska finnas abonnemang där man kan teckna sig för till exempel IP-telefoni om det är den tjänsten man är ute efter. Men det måste också finnas möjligheten att välja bort den typen av abonnemang. Därför är det rimligt att vi nu kan se att det finns abonnemang där du kan köpa allting och betala mycket för det och att det finns abonnemang där du kan välja att få tillgång till lite mindre och inte alls behöver betala lika mycket för det.
Det som är helt centralt från regeringens sida och från min sida som it-minister är att jag ställer krav på att konsumenten ska ha enkel, öppen och lättillgänglig information så att man vet vad de olika abonnemangen innehåller och därmed kan göra rätt val. Det här är en otroligt viktig fråga.
Det är otroligt viktigt att vi från statens sida är tydliga med att nätneutraliteten gäller, att valfriheten ska vara stark och att konsumentens ställning ska vara starkare på telekommarknaden. Utifrån de principerna har operatörerna att utveckla de tjänster och de abonnemang som på bästa sätt möter marknadens och lagstiftarens krav.
Anna-Karin Hatt (C):
Börje Vestlund har frågat mig om vilka förslag jag kommer att föreslå för att uppnå EU-målet om 20 procent ökad energieffektivitet till 2020 samt hur stor del av bördan för att uppnå målet jag förordar. Förhandlingar om det nya energieffektiviseringsdirektivet pågår för närvarande. Målsättningen för det danska EU-ordförandeskapet är att nå en överenskommelse med Europaparlamentet före sommaren.
Direktivet syftar till att EU ska nå det vägledande målet om 20 procent energieffektivisering till 2020 som antogs av stats- och regeringscheferna 2007. En central åtgärd som föreslås i direktivet är att varje medlemsstat ska sätta ett nationellt, vägledande mål för energieffektivisering till 2020.
Den nuvarande positionen från rådet är att medlemsstaterna själva får formulera detta mål med hänsyn tagen till det övergripande målet på EU-nivå. Sverige står bakom den positionen. Sverige har redan ett mål om 20 procents minskad energiintensitet till 2020, jämfört med 2008. Det är ett mål som riksdagen antagit.
Regeringen bedömer att om rådets nuvarande position vad gäller mål till 2020 blir det slutgiltiga resultatet från förhandlingarna bör Sveriges befintliga mål om 20 procent minskad energiintensitet till 2020 fortsätta gälla. Vad gäller utformningen av målet anser regeringen att ett nationellt intensitetsmål är att föredra framför ett nationellt tak för energianvändningen.
Detta har Sverige drivit i förhandlingarna, och föreliggande förslag från rådet ger oss frihet att välja detta sätt att definiera vårt mål. Det är inte ett självändamål att minska energianvändningen, utan det viktigaste är att använda energin så effektivt som möjligt. Europa och Sverige måste bli duktigare på att använda energin mer effektivt.
Börje Vestlunds fråga om hur stor del av bördan Sverige ska åta sig för att uppnå EU:s mål till 2020 är inte helt relevant, eftersom allt tyder på att det kommer att bli ett vägledande mål i det nya direktivet, och då är inte bördefördelning bland medlemsstaterna aktuell.
En annan väsentlig del av direktivet är kravet att införa ett kvotpliktssystem, så kallade vita certifikat, eller ett alternativt system som bidrar till 1 1⁄2 procents årlig effektivisering i slutanvändning, till exempel inom bostäder, industri och transporter. Sverige stöder detta förslag men välkomnar att medlemsstaterna kan välja hur man bäst når det målet.
En överenskommelse mellan rådet och parlamentet om det nya direktivet förväntas äga rum före halvårsskiftet 2012, och då kommer arbetet med att implementera direktivets krav att påbörjas. Inom Regeringskansliet har förberedelserna för denna process redan dragit i gång. Hur Sverige kommer att uppfylla direktivets krav kommer att beskrivas i den handlingsplan som Sverige kommer att lämna till EU-kommissionen 2014.
Anna-Karin Hatt (C):
Det är viktigt för protokollet och för den här debatten att lyfta fram hur det verkligen ser ut i Sverige och att konstatera att Sverige är det land i Europa, ja, förmodligen det land i världen, som har största andelen digitalt delaktig befolkning. Det är jag väldigt glad och stolt över. Det är en mycket bra utgångspunkt.
Samtidigt är det så att de människor som av olika skäl - kanske har man inte vågat, inte kunnat eller inte haft råd - ännu inte tagit steget in i digital delaktighet måste få chansen att komma med. En del av dem har säkert medvetet valt att stå utanför. En del av dem har inte gjort det. De som skulle vilja vara digitalt delaktiga måste få den chansen. Det är viktigt att ära den som äras bör.
Jag har inga problem med att säga: Visst spelade de satsningar som Socialdemokraterna gjorde i början av 2000-talet en stor roll då. Men att hävda att utvecklingen i dag, år 2012, beror på några Rosengrenspengar vid millennieskiftet är att förringa en hel del av de insatser som under tiden sedan dess gjorts, att förringa det som andra regeringar än socialdemokratiska regeringar gjort och att förringa det som vi i alliansregeringen gjort sedan vi tillträdde.
Framför allt är det att förringa alla insatser som enskilda eldsjälar, ideella organisationer och offentliga arbetare på biblioteken, i våra studieförbund och i våra skolor varje dag, varenda kväll, veckan runt gör för att hjälpa unga, gamla och andra in i digital delaktighet.
De har gjort en stor del av det jobb som gör det möjligt för väldigt många svenskar att redan i dag vara digitalt delaktiga. Jag är helt övertygad om att för att vi ska nå dem som ännu inte kommit in i digital delaktighet är biblioteken och studieförbunden två av våra allra viktigaste resurser för att framöver åstadkomma det. De har låga trösklar och de når fram till människor som normalt inte söker sig till utbildningsinstitutioner. De kommer att spela en väldigt stor roll också i framtiden.
Slutligen vill jag önska interpellanten en glad sommar. : Detsamma!)