Ylva Johansson (S):
Tack, socialministern, för svaret! Tack vare att vi har en så utvecklad intensivvård har vi nu kunnat skaffa oss rådrum i sjukvården. Ofta medför det möjligheten att rädda liv. Ibland kan det upplevas nästan som mirakel när någon som man trodde att allt hopp var ute för ändå går att rädda.
Det är en fantastik utveckling, och jämfört med hur det var för en generation sedan är det en helt ny situation, då detta rådrum sällan eller aldrig fanns. Men ibland när man ser denna fantastiska positiva utveckling kan man förledas att tro att det alltid går att rädda livet, och det gör det inte alltid. Dödligheten är fortfarande 100 procent, även om sjukvården har utvecklats fantastiskt.
Rådrummet leder ibland också till slutsatsen att det inte finns något hopp. Då hamnar man i en situation där man måste ta beslut om att avsluta livsuppehållande behandling. Det är alltid ett svårt beslut. Det är alltid ett unikt beslut, och det är alltid ett beslut där man måste involvera de anhöriga.
Jag tror inte att några nationella riktlinjer kan göra de besluten enklare. Jag tror att de alltid kommer att vara svåra, och det väger tungt på professionen att utveckla detta. Många i svensk sjukvård blev väldigt bestörta när en läkare vid Astrid Lindgrens barnsjukhus anhölls för dråp.
Vi ska inte diskutera det enskilda fallet - det har vi inte kunskaper om - men i debatten som har följt på detta har frågan ställts: Är det tillåtet att ge smärtlindrande och ångestdämpande i samband med att man avslutar livsuppehållande behandling, och i så fall hur mycket? Och var går gränserna?
Socialministern har säkert som jag blivit kontaktad av väldigt många både anställda och patienter som är oroliga. De undrar hur det kommer att bli. Kommer man att få den smärtlindring och ångestlindring man vill ha och förväntar sig den dagen man ligger för döden, eller finns det en risk för att man kommer att vara återhållsam med detta?
Jag menar att detta är en oerhört viktig fråga.
Skulle vi få en utveckling där vårdens profession av rädsla för rättsligt efterspel drar sig för att ge smärtlindrande och ångestdämpande i samband med att man till exempel stänger av en respirator vore det ett oerhört bakslag för svensk sjukvård och för värdigheten för den som vårdas vid livets slut.
Som politiker kan vi inte lyfta av det som är etiskt och medicinskt svåra avväganden. Det måste naturligtvis göras av professionen, och där har man stöd av de riktlinjer som professionen utarbetar. Men det vi kan göra är att klargöra att man inte ska behöva vara rädd för det rättsliga efterspelet om man följer det som är praxis.
Då måste man ändå ställa frågan om nationella riktlinjer kan vara ett instrument, ett verktyg, för att underlätta för professionen att inte känna rädsla för de rättsliga efterspelen. De etiskt svåra avvägandena tror jag inte att vi kan lösa på det sättet. Att jag ställer frågan beror naturligtvis på att nationella riktlinjer hittills har varit förbehållet breda folksjukdomar som har tagit stora andelar av sjukvårdens resurser i anspråk.
Ska det bli aktuellt att använda dem för den här typen av frågor måste man göra en lite annan definition av i vilka sammanhang vi kan använda nationella riktlinjer, och det är det som min fråga handlar om.