KBLab/rixvox huggingface dataset:
Désirée Pethrus (KD):
Jag tror att vi kan göra väldigt mycket. Jag kan inte säga om 30 000 är den exakta summan, men jag tycker att Sverige har haft en förmåga att ta emot människor - vi har behövt arbetskraft, och vi kommer att behöva arbetskraft framöver - och därför vore det olyckligt om Sverigedemokraterna helt vill stänga Sveriges gränser. Jag tror att det är en mycket dålig politik.
Sven-Olof Sällström säger att 30 000 per år var en för hög siffra under tidigare regeringar. Jag tror inte det, utan problemet har varit att det har varit för få som kommit in i arbete. Arbetslösheten ligger på, som jag nämnde här, 3 procent för inrikes födda och 31 procent för dem som inte har någon utbildning och har kommit hit från ett annat land. Det är det gapet vi måste försöka åtgärda.
Tyvärr stöder Sverigedemokraterna ofta Socialdemokraterna i en jobbfientlig politik. Det är det som är problemet, herr talman, och inte att det har kommit hit 30 000 personer per år. Låt oss se till att vi har en jobbpolitik som fungerar och att vi reformerar både Arbetsförmedlingen och hela arbetsmarknadspolitiken för att göra det enklare att komma in i arbete.
Det är så vi kristdemokrater försöker reformera och se vad vi behöver göra i den närmaste framtiden. Arbetsmarknadspolitiken behöver reformeras. Vare sig vi vill det eller inte kommer vi att tvingas till det, och jag skulle önska att Sverigedemokraterna då också vill omfamna en ny, reformerad arbetsmarknadspolitik för att människor ska komma i arbete och på så sätt bryta utanförskapet som finns i dag.
Det är genom jobb, jobb och jobb som vi kan få in människor i det svenska samhället.
Désirée Pethrus (KD):
Jag tycker att det är bra att man har värderingar, och i politik ska man ha ideologiska glasögon. Vi ska ha en generös flyktingpolitik, men samtidigt måste vi ha en kontext av realism. Christina Höj Larsen säger att det är fel att sänka trösklarna in på arbetsmarknaden.
Men om vi i stället hade sagt att det inte är fel att människor ska gå på bidrag? Vi försöker ju säga att vi måste försöka få in personer på arbetsmarknaden i stället för att de ska gå på bidrag. Det är ju på så sätt de kan arbeta sig vidare för högre löner. En möjlighet är att man försöker skapa jobb enligt en gammal kommunistisk modell, där man hittar på olika jobb.
Alternativet är att man faktiskt lyssnar på arbetsgivarna. Jag vet inte om Christina Höj Larsen och Vänsterpartiet har lyssnat på arbetsgivarna. De säger: Om det nu har kommit jättemånga personer som har väldigt låg utbildning kan vi inte anställa dem med de lönenivåer som är i dag.
Då säger Socialdemokraterna och Vänsterpartiet att man ska subventionera den första delen av lönen och låta dem gå på nystartsjobb, instegsjobb eller någon annan typ av subventionerad anställning. Men så fort den subventionen tas bort vill ju arbetsgivaren inte ha personen kvar, för man har inte råd att betala lönen. Vad är då alternativet? Vi försöker hitta alternativ.
Exempelvis föreslår vi i Kristdemokraterna introduktionsanställning, där man går in på lite lägre lön men senast efter fem år ska vara uppe i vanlig kollektivavtalsenlig lön. Vad är det för fel i att inte blanda in statliga subventioner och i stället låta arbetsgivare och arbetstagare själva sköta detta?
Désirée Pethrus (KD):
Men om vi ska ha råd med högre löner och bättre förutsättningar för lärare, poliser och personer som jobbar i vården måste vi få skatteintäkter - ja. Christina Höj Larsen pratade om de sänkta skatterna tidigare. Det låter som att det är några höginkomsttagare som har fått del av detta. Men en del handlade om att ge ROT- och RUT-avdrag, som skapade arbete.
Flertalet av dem som kom in i de arbetena var personer som kom från långtidsarbetslöshet. Det var ett sätt att få in människor i arbete. Dessutom sänkte vi skatterna mest för dem som hade låga inkomster, eftersom det ska löna sig att arbeta. Men man ska också kunna leva på sin lön. Det är en självklarhet. Men hur är det om man nu till slut ändå ska ställa frågorna till arbetsgivarna, de som ska skapa skatteintäkterna? Vilka är det som ska skapa skatteintäkterna?
Ja, det är dessvärre inte den offentliga sektorn, utan det är andra som måste få in pengarna som ska räcka till den offentliga sektorn. Låt oss säga att de säger: Okej, vi kan ta emot en person om vi får en subvention. De gör det. Men när subventionen från staten försvinner har de inte råd att ha kvar personen. Då är det ett problem som vi måste lösa - eller hur? Det är för höga ingångslöner, säger arbetsgivarna.
Då måste vi försöka hitta sätt att förhålla oss till kollektivavtalen och kanske ha en lite mjukare ingång för dem som har väldigt låg utbildning. Är det inte rimligt? Eller måste staten subventionera? Det skapas inte långsiktiga arbeten på det sättet. Vi har kvar flera av de subventionerade anställningarna, men jag tror inte att lösningen är att bara skapa fler subventionerade anställningar.
Så fort subventionerna försvinner så försvinner också arbetstillfällena för dessa personer. Det är inte så vi ska ha det. Vi måste hitta mer långsiktiga lösningar.
Désirée Pethrus (KD):
Det är trevligt att ha statsråden med i debatten. Kristdemokraterna har två förslag vad gäller integration. Det ena är asylprogrammet, som jag återkommer till. Det andra är introduktionsanställningar för att snabba på för den grupp som har lönenivåer under 22 000. Här finns enligt Konjunkturinstitutet alla som har arbete utan krav på gymnasieutbildning.
I dag finns snabbspår, traineetjänster, 100-klubben och nystartsjobb. Men många utvärderingar visar att varken Arbetsförmedlingen eller de enskilda arbetsgivarna orkar hålla på med allt regelkrångel.
Arbetsförmedlingen sa i tv häromdagen att det inte var en enda anvisad till traineetjänsterna i Södertälje. Vad beror det på? Det måste ju finnas en anledning. Antingen vill vård och omsorg inte ta emot eller så är konstruktionen krånglig. En annan åtgärd är yrkesintroduktionsanställningar.
På Arbetsförmedlingens hemsida står det: Du får en lön som motsvarar 75 procent av lönen i kollektivavtalet, beroende på hur stor del av arbetstiden som är handledning och utbildning. Du får en lön för att lära dig ett yrke. Det är jättebra. Problemet är bara att det är en massa krångel med åldersgränser, hur länge man ska ha varit arbetslös och så vidare. Kristdemokraternas förslag är att arbetsgivare och arbetstagare själva får bestämma.
Man kan börja på 75 procent av lönen och introduceras under en period. I regeringens åtgärd är man undantagen från LAS, men i vårt förslag går man in i LAS direkt och blir inlasad. Vad är egentligen den stora skillnaden?
Désirée Pethrus (KD):
Vårt förslag handlar inte bara om asylsökande utan om alla som har låg utbildning. Det är en stor utmaning hur vi snabbt ska få dem i arbete. Vi ser introduktionsanställning som en möjlighet. Introduktionsanställningen liknar yrkesintroduktionsanställningen. Flera har tidigare frågat: Hur låg lön kan man ha? På yrkesintroduktionsanställning kan man uppenbarligen ha 75 procent av kollektivavtalsenlig lön.
När det gäller den outbildade gruppen skulle arbetsgivare och arbetstagare kunna lösa detta själva. Vi föreslår att man inte ens behöver gå in med subventioner till arbetsgivarna, vilket görs i regeringens program. Jag tycker att regeringen ska titta på vårt förslag och allvarligt överväga det. Det är inte så stor skillnad, men det tar bort allt regelkrångel. Vårt andra förslag är asylprogrammet.
Ska man verkligen börja med regelrätt sfi, samhällsorientering och någon typ av sysselsättning under asyltiden? Ja, vi tycker att det är rimligt att folk inte bara går och väntar på att få sina uppehållstillstånd utan börjar dag ett. Det har varit så att Röda Korset har hållit i sfi, och snabbspåren har kommit till.
Men vi menar att när man kommer till Sverige ska man ha en sexmånadersintroduktion till det svenska samhället. Det ska handla om svenska värderingar, om det svenska samhället och övrigt som man behöver introduceras i. Man får samhällsorientering men också sysselsättning från dag ett så att man inte blir passiviserad. Det går fort att bli passiviserad. Det ser vi när långtidssjuka ska hjälpas tillbaka i arbete.
Vad säger ministern om ett asylprogram där man från dag ett börjar på sfi, har någon typ av sysselsättning och deltar i ett samhällsorienteringsprogram under sex månader?
Désirée Pethrus (KD):
Tack för att statsrådet är här för att delta i debatten, trots att den har dragit ut så långt på tiden. Till att börja med tänker jag ägna mig åt frågan om hedersrelaterat våld. Det gläder mig att statsrådet tänker göra en mer samlad insats på det området.
Alliansregeringen tog ju fram en särskild nationell handlingsplan, vilket vi hade krävt tidigare. Nyligen fick jag på Twitter kontakt med en kvinna från ett asylboende i Blekinge. Hon säger: Kvinnorna är instängda, männen går ut. Men kvinnorna sitter kvar inne. Vad gör ni? Sverige är förmodligen världens mest jämställda land. Hur kan detta få fortgå?
Min fråga till statsrådet är: Vad gör statsrådet för att alla kvinnor ska få del av de jämställdhetssatsningar som vi så vackert talar om här? Och hur ska vi förebygga att detta inte fortsätter i det svenska samhället? I en tidigare undersökning säger 70 000 att man inte får gifta sig med vem man vill. Med det stora inflödet av nyanlända personer kommer det att öka ännu mer.
Så får det ju inte vara. Som jag har nämnt här i dag har vi haft ett förslag om en särskild enhet, lik den brittiska, som jobbar mot hedersvåld och mot framför allt tvångsäktenskap.
Man har olika typer av domstolsorder för att kunna hämta hem bortförda flickor från andra länder, men också för att kunna agera mot föräldrar som tillåter att flickor förs bort. Jag vill för det första fråga statsrådet: Hur ska man få kunskap om sina rättigheter på ett asylboende? För det andra undrar jag: Är hon positiv till en sådan här forced marriage unit?
Désirée Pethrus (KD):
Tack, statsrådet, för svaret! Jag skulle vilja att samhällsorienteringsprogrammen var obligatoriska på asylboendena. I dag handlar det mycket om frivillighet i olika delar av samhällsorienteringen. Man är inte tvungen att delta. Jag tror att vi skulle behöva ett obligatorium för dem som kommer hit. Därför talar vi om ett asylprogram, som skulle vara något som man måste gå igenom. Detta bör ske från dag ett.
Ett år kan vara för lång tid. Efter så lång tid kanske man som kvinna har börjat acceptera att man tydligen ska bli behandlad annorlunda än vad svenska kvinnor i det övriga samhället blir. Det här får inte ske.
Jag skulle verkligen vilja att statsrådet inriktar sig särskilt mot asyltiden för att tidigt stävja dessa tendenser. Vad gäller den nya jämställdhetsmyndigheten är vi oroliga för att man lägger ned det som även andra tagit upp, till exempel Östergötlands länsstyrelse och arbetet som görs där.
Det är väldigt professionellt och har blivit som ett kompetenscenter. Vi är rädda att man tappar mainstreamningsidén. Med en enda myndighet finns en risk att man tänker att det är den och inga andra som ska lösa allting, och andra myndigheter börjar slappna av vilket vore allvarligt.
Vi skulle även tappa många av de myndigheter och de verksamheter som finns i dag och som på olika sätt utför ett konkret arbete med jämställdhetsfrågor.
Allt detta förs nu in i den nya myndigheten, och risken är att hela arbetet dör i en myndighetsstruktur som kanske ändå inte kommer att ligga nära verksamheten så som fallet har varit i Uppsala, Östergötland och den universitetsanknutna verksamheten i Göteborg.
Désirée Pethrus (KD):
Magnus Manhammar ville gärna ha en replikväxling, så jag bjuder på det i dag. Det var många frågor om Alliansen här och om resurserna som förändrades. Jag satt i Arbetsmiljöverkets insynsråd under den här perioden.
Generaldirektören jobbade mycket hårt med att förbättra inspektionerna, och det blev fler inspektioner per inspektör. Man ökade effektiviteten och förbättrade verksamheten kontinuerligt. Det är alltså inte så att ju fler man är desto bättre inspektioner blir det.
Vi behandlar också Riksrevisionens rapport om statliga insatser inom arbetsmiljöområdet, och i betänkandet på s. 7 kan man läsa "att regeringens viljeinriktning har blivit tydligare, men att det samtidigt finns en risk för undanträngning av Arbetsmiljöverkets utvecklingsarbete. I den arbetsmiljöstrategi som regeringen beslutade under 2016 riktas många uppdrag till Arbetsmiljöverket.
Trots goda intentioner riskerar den stora mängden detaljerade uppdrag att ta resurser från nödvändigt utvecklingsarbete hos Arbetsmiljöverket". Hur ser Magnus Manhammar på att det har getts så många olika projekt och uppdrag att man inte kan göra sitt grundarbete inom Arbetsmiljöverket?
Désirée Pethrus (KD):
Tack för svaret, Magnus Manhammar! Jag tror att Socialdemokraterna fortfarande tror att om de ger 100 eller 200 miljoner till blir det hundra gånger bättre. Det är mycket svårt att mäta exakt vad varje miljon ska kunna ge. Då måste den vara mycket specifikt inriktad på utvecklingsarbete. Det är det här som står i Riksrevisionens rapport - man hinner inte med det. Jag hade en fråga uppe som jag har drivit om att man bör titta på frågan om arbetsmiljödeklarationer.
Jag tror att vi måste tänka annorlunda och inte bara ha det gamla inspektionstänkandet om vi ska nå fler arbetsplatser. Jag skulle gärna höra om Magnus Manhammar har några synpunkter på det. Riksrevisionen skriver att besök på arbetsplatserna är det som är mest resurskrävande.
Sedan man fick de 100 miljonerna har mer tid gått åt till att bara rekrytera och utbilda, så det har verkligen inte gett mer effekt för pengarna - i alla fall inte än så länge. Nya arbetsmetoder är en sak. En annan sak som Riksrevisionen tar upp är det här med tips och anmälningar som kommer till myndigheten, vilket man inte heller riktigt har rutiner för eller kan jobba med.
Man kanske inte har tid att jobba med det; det vet jag inte. Hur ser Magnus Manhammar på detta? I tips- och anmälningsverksamheten har man konkreta fall - man går inte ut och besöker en arbetsplats i största allmänhet, utan man har fått ett konkret tips om en arbetsmiljösituation som är väldigt dålig. Hur ser Magnus Manhammar på att utveckla det hos Arbetsmiljöverket?
Désirée Pethrus (KD):
Självklart skulle mycket av lönestödspengarna kunna sparas in. Men det jag framför allt är ute efter är: Om en aktör får betalt först efter att en person fått ett arbete på den reguljära arbetsmarknaden slipper vi ju fortsätta med lönestöd. Problemet i dag är att många får återkomma.
Först blir de inte inlasade, utan de får ett nystartsjobb, och när arbetsgivaren sedan inte klarar att ha dem kvar utan lönestöd får de gå tillbaka till Arbetsförmedlingen. Detta bollande med människor hoppas jag att vi ska kunna komma ifrån, så att människor ska få hjälp in på den reguljära arbetsmarknaden och inte bara arbetsmarknadsinsatser av olika slag.
Det som den nuvarande regeringen ser som lösning på allting - beredskapsjobb, nystartsjobb, extratjänster, traineetjänster och så vidare - är ju tillfälligt skapade arbeten som ofta inte är långsiktiga, tyvärr. Jag tror att lönestödsdelen om 20 miljarder skulle kunna användas mer effektivt för att få personer i arbete.
När det gäller vården som succémodell var det exempel jag tog väldigt specifikt: Belönar man långa köer, eller belönar man den prestation som görs? Jag antar att Ali Esbati också är för att Arbetsförmedlingens arbete ska visa resultat.
Tittar vi på den senaste riksrevisionsrapport som vi har behandlat i utskottet måste väl ändå Ali Esbati medge att en av de frågeställningar man hade där var att man inte ser på resultaten och att man inte har kontroll över kostnader? Låt mig ändå ställa frågan tillbaka: Visst måste resultat löna sig framför att man tittar på mängden personer som står i kö?
Désirée Pethrus (KD):
Jag kan naturligtvis inte svara på detta. Vi säger att vi ska ge en utredning ett direktiv, ett tilläggsdirektiv. Det är här alla sådana saker ska redas ut - hur ska upphandlingen gå till? Man kan väl ändå konstatera att Arbetsförmedlingens upphandlingskompetens tyvärr har brustit i väldigt många delar. En av sakerna handlade kanske just om etableringslotsarna. Där behövs det en förbättring. Skulle jobben bara helt plötsligt uppstå?
Det finns väldigt många arbetsgivare som säger: Vi får inte tag på rätt kompetens och rätt personal. I alla fall ända sedan Alliansen kom har vi haft en diskussion kring matchning. Här är en som söker arbetskraft. Här är en som söker ett jobb. Hur ska de hitta varandra? Det är det som är grejen, och det är det som kallas för matchning.
Vi tror inte att Arbetsförmedlingen, som tyvärr har alldeles för lite kontakter med arbetsgivare, är rätt för att hitta jobben till de här personerna. Vi måste titta utanför Arbetsförmedlingens hägn. Vad är det som gör att det skulle vara så farligt, Ali Esbati, att gå utanför den modell som vi har haft under många år och som många kritiserar?
Är det inte bra att vi skickar ett tilläggsdirektiv till utredningen för att försöka utreda möjligheterna att se andra alternativ - detta för att människor som står långt ifrån arbetsmarknaden ska komma i arbete? Från Kristdemokraternas sida ser vi att personer som är nyanlända har väldigt stora behov av stöd in på arbetsmarknaden. Arbetsförmedlingen kanske inte är den enda lösningen. Kanske finns det andra aktörer som också är väldigt duktiga. Då tror jag att vi behöver se det.
Förutom att man tidigt börjar med etableringen i fråga om språk och så vidare tror jag att en konkurrensutsättning och de modeller som redan finns, till exempel i Nacka, bör tittas på som ett alternativ.
Désirée Pethrus (KD):
Patrik Björck tar i så att han nästan spricker när det gäller att krama EU - vad EU har för förmåga och vad EU kan göra. Vi i Kristdemokraterna är traditionellt stora förespråkare för EU och EU-samarbetet. Vi tror att det har många förtjänster. Men vi har också alltid värnat subsidiaritetsprincipen, det vill säga att EU ska träda in där de egna länderna inte har ett eget ansvar.
Det handlar bland annat om klimatpolitiken och terroristbekämpning. Men vi måste också i alla dessa delar vara mycket försiktiga med vad vi lämnar över till EU. Lissabonfördraget var bra, eftersom det gav oss i parlamenten möjlighet att faktiskt pröva kommissionens förslag. Det har gett oss ett ökat inflytande som medborgare. Det är bra.
Vi satt med regeringen och förhandlade om till exempel att försöka förhindra brexit genom att ge britterna en möjlighet att exempelvis göra undantag för utbetalning av barnbidrag och så vidare. Om detta har jag suttit i förhandlingar med Patrik Björcks regeringskollegor. Nu ser vi att vi går in på ytterligare frågor där vi ska detaljstyra. Är detta verkligen rätt väg att gå?
Riskerar vi inte att få ännu mer diskussioner om detaljfrågor i stället för om de stora dragen? I dag träffade vi arbetsmarknadsministern i utskottet. Hon kunde inte svara på om detta innebär att det blir förbättringar eller försämringar för svenska arbetstagare. Ändå tycker ni att detta är ett bra förslag, alltså att gå vidare med detaljstyrningen från EU på arbetsmarknadsområdet.
Det förvånar mig att en tidigare facklig förtroendeman tycker att EU ska bestämma om olika ledighetsdagar i stället för att vi sköter det själva på den svenska arbetsmarknaden. Hur kan Patrik Björck tycka att detta är en bra utveckling?
Désirée Pethrus (KD):
Vi satsade stort på jämställdhetsutveckling - över 2 miljarder - under den borgerliga regeringstiden. Det råder nog ingen osäkerhet på det området. Jag tror att vi alla är för den sociala dimensionen. Vi har redan väldigt många olika skyddsdirektiv för arbetstagare på arbetsmarknaden. Vi har också redan ett föräldraledighetsdirektiv. Och jämställdhet har ett grundläggande värde i EU.
Detta står vi alla bakom. Det är riktigt att vi har rätt till föräldraledighet, och det är jättebra. Men om EU nu ska gå in och detaljstyra exakt hur vi ska fördela föräldraförsäkringen i alla dess delar, vad är då slutet för EU?
Frågan är om Patrik Björck och Socialdemokraterna är på väg mot ett federalt EU, där EU:s överstatlighet kommer att innebära att makten på det socialpolitiska området kommer att lämnas över till EU. Det är detta som denna debatt om subsidiaritetsprövningen handlar om enligt mitt sätt att se det. Jag skulle vilja ställa en fråga till Patrik Björck som facklig förtroendeman, eftersom han säger att han försöker tolka saker och ting lite positivt.
Är det inte bättre att arbetsmarknadens parter tittar på vilka dagar som ska vara lediga och så vidare? Vi vet att varje ledig dag påverkar konkurrenskraften på den svenska arbetsmarknaden. Det påverkar vår arbetsmarknad och vårt sätt att kunna utveckla vår arbetsmarknad och göra Sverige till ett vinnande koncept ekonomiskt.
Ser inte Patrik Björck några som helst hotbilder i och med att EU börjar ta över denna politik när det gäller hur vi ska reglera ledigheter på arbetsmarknaden?
Désirée Pethrus (KD):
Det krävs lite ytterligare debatt, tycker jag, i den här frågan. Betänkandet handlar om Riksrevisionens kritik när det gäller den regionala anpassningen av arbetsmarknadsutbildningar. Jag tycker att det är väldigt otydligt vad regeringen tänker göra åt det här. Det skulle jag först och främst vilja ha ett svar på från Raimo Pärssinen. Vad tycker Socialdemokraterna att man konkret ska göra för att det ska bli bättre under den tid som vi har arbetsmarknadsutbildningar på det här sättet?
Sedan skulle jag vilja kommentera Alliansens insatser när det gäller arbetsmarknadsåtgärder. Vi kom in i en högkonjunktur. Jag vet inte om Raimo Pärssinen håller med mig om att man ska anpassa antalet arbetsmarknadsutbildningar. Är det högkonjunktur och det finns en stor efterfrågan kan man inte ha lika många som när det är lågkonjunktur.
Man måste på något sätt se till att arbetskraften står till förfogande - eller hur? Det kan inte vara så att jättemånga arbetsmarknadsutbildningar alltid är jättebra och att färre alltid är dåligt. Det är precis som att höga skatter alltid är bra och att låga skatter alltid är dåligt. Ibland när man hör retoriken från Socialdemokraterna tänker man: Har de någon typ av kompetens på det här området för att uttala sig?
Jag skulle vilja ha en liten kommentar kring det här med arbetsmarknadsutbildningar och hur många man ska ha. Vi tycker att man nu måste se till att det finns en drivkraft för att gå ut i arbete. Jobbskatteavdraget har enligt Finanspolitiska rådet visat sig ha effekt på incitamenten att gå ut i arbete.
Men min fråga i första vändan är: Vad tänker ni konkret göra för att de lokala arbetsmarknadsutbildningarna ska bli bättre och tillgodose arbetsgivarnas önskemål?