Ylva Johansson (S):
Tack, Elisabeth Svantesson, för svaret på Monica Greens interpellation! Jag får hälsa Elisabeth Svantesson välkommen i sin nya roll som arbetsmarknadsminister. När regeringen tog över ansvaret för Sverige och svensk arbetsmarknad gjorde man det med målet att bekämpa arbetslösheten. Det var det ni lovade väljarna.
Men resultatet av politiken har gått åt precis fel hål. Arbetslösheten har ökat ganska kraftigt under perioden. Långtidsarbetslösheten har i princip tredubblats. Ungdomsarbetslösheten har ökat med ungefär 30 procent. Långtidsarbetslösheten bland ungdomar, vilket är den kanske viktigaste siffran här, har också tredubblats under perioden.
Antalet jobb har visserligen ökat, vilket naturligtvis är bra, men inte i den takt som befolkningen har ökat. Det gör att sysselsättningsgraden inte har stigit utan snarare sjunkit. Det är en allvarlig utveckling för Sverige. När man läser regeringens budgetproposition tycks det som att den internationella konjunkturen nu ska dra Sverige ur lågkonjunkturen.
Men trots det ser man ingen eller en mycket marginell förändring när det gäller arbetslösheten. Det är fortsatt mycket dystra prognoser för arbetslösheten. Vi har i dag ett läge, herr talman, där vi har rekordmånga vakanser på arbetsmarknaden. Trots det påverkas inte arbetslösheten. Det beror på att matchningen fungerar väldigt dåligt på svensk arbetsmarknad.
Det är flera tunga bedömare som har pekat på just detta, att svensk arbetsmarknad tycks fungera allt sämre. Vad beror det på? Jag skulle säga att det är tre huvudsakliga orsaker till att vi har en sådan dålig matchning.
Det första är att de som ska ansvara för arbetsförmedlingen - där är naturligtvis själva Arbetsförmedlingen den viktigaste aktören - inte har klarat sitt uppdrag och inte lyckats förmedla och matcha i den utsträckning som krävs. När det gäller Arbetsförmedlingen är det alldeles uppenbart, menar jag, att den hårda regelstyrning som regeringen har infört har varit kontraproduktiv.
Duktiga arbetsförmedlare har inte haft frihetsgraden att kunna vidta de åtgärder som har krävts för att människor ska kunna matchas med de lediga jobb som finns. I stället har resultatet blivit att det har blivit pengar över på kontot som man har fått skicka tillbaka till regeringen. Det andra problemet gäller den geografiska rörligheten. Jobben finns inte alltid där människorna finns. Då är det viktigt att människor kan flytta till jobben.
I Stockholm, där vi har en relativt god tillväxt av nya jobb, har vi en katastrofal bostadsmarknad. Det byggs inte bostäder där det behövs så att människor kan flytta till de jobb som finns. Människor kan inte heller flytta till utbildning. Under hela förra året byggdes det 225 studentbostäder; behovet är kanske 20 000. Det här försvårar matchningen på arbetsmarknaden.
Människor kan inte flytta till utbildningen, och människor kan inte flytta till jobben när de har utbildningen. Det tredje problemet gäller fel kompetens. Många av de arbetslösa har inte den kompetens som krävs för de lediga jobb som finns.
Det här är det område där regeringen kanske allra tydligast går i fel riktning, eftersom man fortsätter att skära ned på utbildningsplatserna i den högre utbildningen trots att vi har en uppåtgående konjunktur och kan förvänta oss allt fler lediga jobb. Dess värre är regeringens budgetproposition tom på åtgärder när det gäller hur människor ska kunna matchas med de lediga jobb som finns.