Niklas Wykman (M):
Tack, finansministern! Det kan inte uteslutas i politiken att man behöver vara lite självkritisk. Har man haft makten rätt länge, som Alliansen hade haft när vi förlorade valet 2014, är man kanske lite mindre på tårna vad gäller att effektivisera och rationalisera den verksamhet man själv är ansvarig för.
Alliansregeringen gjorde relativt stora insatser för effektivisering, rationalisering och välfungerande verksamheter och fick mycket valuta för pengarna i början av sitt maktinnehav. Sedan var det kanske inte en tilltagande takt i det. Ifall den nuvarande regeringen inte har hög takt i början utan ska vänta med den typen av åtgärder kan det finnas risk för att åtgärderna inte blir av över huvud taget.
Jag uppmanar verkligen finansministern att, i den mån det finns idéer om hur man skulle kunna sköta den offentliga sektorn och för den delen staten mer effektivt, vara skyndsam med den typen av åtgärder. Vi befinner oss i ett läge när staten har ett stort finansieringsbehov. Vi har vid flera tillfällen debatterat vad det beror på.
Det beror bland annat på ett ökat behov av att försvara oss och på ökade kostnader för flyktingmottagande, men det beror också på att vi har kostnader för välfärd och andra angelägenheter. Den entydiga riktning som nu finns, att höja skatter som tränger undan arbetstillfällen, är inte en långsiktigt bra lösning för finansieringen av välfärden. Ifall utanförskapet ökar kommer andra kostnader.
Sedan är frågan om de kommer på ett, två eller tre års sikt, men på sikt ökar inte finansieringsmöjligheterna för välfärden av att fler människor befinner sig utanför arbetskraften eller utanför arbetsmarknaden. På sikt ökar inte heller finansieringsmöjligheterna för välfärden av att man höjer skatter. Det ger intäkter ett år men på grund av beteendeanpassningar och förändringar i hur människor arbetar och beter sig på arbetsmarknaden går det sedan ned.
När det till exempel gäller en sådan finansieringskälla som finansministern hänvisar till, att man ska trappa av jobbskatteavdragen, visar Holmlund och andra erkända nationalekonomer på området att det på sikt inte ger några ökade intäkter över huvud taget. Det leder bara till att människor i stället arbetar färre timmar. Det finns andra oroväckande tendenser när det kommer till att hålla i tyglarna i den offentliga ekonomin i Sverige. Överskottsmålet ska till exempel överges, har finansministern flaggat för.
Då kan man fråga sig varför det är angeläget att överskottsmålet ska överges. Ja, det är helt enkelt för att kunna öka utgifterna i ekonomin, att kunna göra av med mer pengar. Det skulle eventuellt kunna vara till gagn för Sverige ifall de används på rätt sätt, men vi vet att merparten av kostnadsökningarna i den socialdemokratiska budgeten går till att bygga ut olika bidrag och transfereringssystem som inte har långsiktigt positiva effekter för välfärdens finansiering eller för deltagandet på arbetsmarknaden.
Vi har också sett en rad områden där regeringen hanterar skattebetalarnas pengar ovarsamt. Vi har till exempel Förbifart Stockholm; 4 miljoner per dag lät man rinna ur skattkistan för att man inte kunde komma överens eller fatta beslut i regeringen. Det finns också politiska förslag där jag verkligen vågar ifrågasätta om de syftar till att förbättra samhället eller till att tillfredsställa en opinion eller vinna kortsiktiga röster.
Det gäller till exempel upprustningen av miljonprogramsområden. Enligt Hyresgästföreningens bedömning finns det ungefär 650 000 lägenheter som behöver rustas upp. De dryga 1 1⁄2 miljarder som ska satsas på detta ger ungefär 700 kronor per lägenhet och år.
Jag undrar om finansministern tycker att ett förslag där man satsar på upprustning av lägenheter med 700 kronor per lägenhet per år är förenligt med hög effektivitet och god förvaltning av gemensamma resurser, eller om det mest handlar om att fylla den politiska retoriken med ett ekonomiskt innehåll.