Ulla Andersson (V):
Först och främst yrkar jag bifall till Vänsterpartiets motivreservation i ärendet. Vänsterpartiet anser att Riksbanken har gjort ett bra jobb under finanskrisen. Bankens åtgärder bidrog till att begränsa krisens effekter på den svenska ekonomin. Ärendet handlar om utvärderingen av penningpolitiken under åren 2009-2011.
Däremot anser vi emellertid att målen för den svenska penningpolitiken och styrningen av Riksbanken behöver reformeras bland annat mot bakgrund av just erfarenheterna från finanskrisen. Enligt Vänsterpartiets uppfattning bör inflationsmålet på 2 procent mätt enligt konsumentprisindex höjas.
Internationellt förs det en bred och intensiv diskussion som tyder på att högre inflationsmål är bättre ur såväl ett stabiliseringspolitiskt som ett långsiktigt strukturellt perspektiv. Diskussionen drogs i gång av bland annat Internationella valutafondens, IMF:s, chefsekonom när han något år efter det att finanskrisen brutit ut hävdade att centralbankerna borde höja sina inflationsmål för att minska riskerna för djupa ekonomiska kriser.
I Sverige har bland andra professor Lars Calmfors sagt att om vi skulle sätta inflationsmålet i dag borde det vara högre, ca 4 procent. Även professor Per Lundborg har pläderat för ett högre svenskt inflationsmål på 3-4 procent. En viktig lärdom från finanskrisen är att de låga inflationsmålen allvarligt begränsade centralbankernas utrymme att kraftfullt stimulera den ekonomiska aktiviteten.
Det finns faktiskt goda skäl att tro att ett högre inflationsmål är att föredra när det gäller såväl stabiliseringspolitiska aspekter som långsiktiga strukturella faktorer. Utvecklingen under finanskrisen och centralbankernas agerande under densamma kan illustrera det förstnämnda exemplet. I samband med finanskrisen sänkte centralbankerna dramatiskt sina viktigaste styrräntor i syfte att stabilisera finansmarknaderna och öka efterfrågan.
Den amerikanska centralbanken sänkte under hösten 2008 styrräntan till ett intervall mellan 0 och 0,25 procent. ECB, den europeiska centralbanken, sänkte sin styrränta till 1 procent och Riksbankens reporänta låg på ungefär 0,25 procent under en lång tid. Samtidigt var det uppenbart att ekonomierna hade behövt ytterligare stimulans, men räntorna kunde inte sänkas mer. De hade nått sitt golv.
Samtliga styrräntor låg därefter stilla under stora delar av 2009 och 2010. För svenskt vidkommande tyckte då en majoritet av Riksbankens direktion att 0,25 procent utgjorde det reella golvet för reporäntan. Samtidigt är det ganska lätt att konstatera att en mer expansiv penningpolitik hade varit önskvärd om det hade varit möjligt eftersom arbetslösheten ökade kraftigt under 2009. Under flera månader hade vi faktiskt deflation.
USA och euroområdet hade en likartad ekonomisk utveckling med stigande arbetslöshet och deflationstendenser. Förklaringen till att penningpolitiken hamnade i den här fällan står att finna i de låga inflationsmålen. En ofta nämnd handlingsregel för en neutral penningpolitik är att den i ett normalt konjunkturläge bör syfta till realräntor som ungefärligen ligger i linje med den långsiktiga bnp-tillväxten.
I Sverige skulle det implicera realräntor på omkring 2,5 procent. Vid ett inflationsmål på 2 procent medför detta nominella marknadsräntor på 4-5 procent. Problemet är att nominella räntor på 4 procent vid fullt resursutnyttjande inte medger en tillräcklig fallhöjd i penningpolitiken i en kraftig konjunkturnedgång, och det var det vi såg.
Ett annat problem med ett inflationsmål på omkring 2 procent är att marginalen ned till deflation blir väldigt liten. I en lågkonjunktur sjunker i allmänhet inflationstakten. Om deflationsförväntningar då uppstår riskerar ekonomierna att hamna i en negativ spiral eftersom hushållen skjuter upp delar av sin konsumtion i väntan på lägre priser, vilket ytterligare försvagar efterfrågan, och så rullar det på.
Mot bakgrund av denna analys menar vi att inflationsmålet bör höjas till 3 procent. Vi menar, liksom Konjunkturinstitutet, att det mått som Riksbanken använder som sin målvariabel ska vara ett mått på den underliggande inflationen, det vill säga inte KPI utan KPIF. Vänsterpartiet anser dessutom att Riksbankens inflationsmål bör kombineras med ett mål för sysselsättningen, vilket också TCO gör.
Utskottets utvärdering av penningpolitiken visar enligt vår mening att den har varit alltför stram, vilket resulterat i ett svagare resursutnyttjande och en lägre sysselsättning i ekonomin än vad som har varit nödvändigt. Det har också resulterat i en inflationstakt som trendmässigt understigit inflationsmålet sedan det infördes. Lars E O Svensson och Karolina Ekholm har gång på gång försökt att lyfta fram ansvaret för sysselsättningen i penningpolitiken.
De menar att den alltför åtstramande räntepolitiken har inneburit att vi har förlorat 10 000-tals arbetstillfällen sedan 90-talet. Lars E O Svensson menar att vi har förlorat 40 000 arbetstillfällen sedan 1996. Inflationen har i genomsnitt legat ungefär 0,6 procent under målet.
Jag anser att Lars E O Svensson och Karolina Ekholm på ett förtjänstfullt sätt har tagit upp en mycket central fråga som diskuteras alltför lite i både utvärderingar och den penningpolitiska debatten om penningpolitikens betydelse för sysselsättningen. Riksbanken har definierat sin politik som en flexibel inflationsmålspolitik.
Med detta avser Riksbanken att penningpolitiken syftar till att stabilisera resursutnyttjandet utan att åsidosätta inflationsmålet. Man menar också att målet om prisstabilitet är överordnat andra mål, det vill säga att sysselsättningen är underordnad inflationsmålet.
Vid en rörlig växelkurs bär penningpolitiken i normalfallet huvudansvaret för stabiliseringspolitiken. Det är av central betydelse att penningpolitiken används för att motverka konjunktursvängningar eftersom stora fall i sysselsättning och produktion ofta får bestående effekter.
Regeringen bedömer exempelvis att ca 30 procent av en initial konjunkturell arbetslöshetsuppgång blir varaktig, det vill säga övergår i strukturell arbetslöshet. Den bedömningen ligger i linje med utvecklingen av den svenska arbetslösheten och den strukturella arbetslösheten. I dag är till exempel 35 procent av de arbetslösa långtidsarbetslösa.
Det är en kraftig uppgång sedan den nya riksbankslagen infördes. Den kraftiga ökningen av arbetslösheten i samband med den ekonomiska krisen i början av 90-talet har fått betydande långsiktiga effekter. Problemet är att Riksbanken inte delar denna uppfattning.
Riksbanken har i princip sedan den rörliga växelkursregimen infördes präglats av uppfattningen att penningpolitiken inte har några långsiktiga effekter på reala storheter som till exempel arbetslöshet eller tillväxt. Av denna anledning menar vi att målen för penningpolitiken och styrningen av Riksbanken behöver reformeras.
Som jag sade har Riksbanken en policy om en flexibel inflationsmålspolitik. Ett vanligt mått för att mäta detta är bnp-gapet. Sedan inflationsmålet infördes har Riksbanken inte varit framgångsrik med att stabilisera den svenska ekonomin kring fullt resursutnyttjande.
Mellan 1993 och 2011 har det genomsnittliga bnp-gapet legat på -2,74 procent, vilket betyder att penningpolitiken i genomsnitt har varit för stram. Ett annat starkt tecken på att penningpolitiken har varit för stram är att såväl KPI, konsumentprisindex, som den underliggande inflationen trendmässigt under perioden klart understigit inflationsmålet på 2 procent.
En penningpolitik som trendmässigt understiger inflationsmålet får negativa konsekvenser för sysselsättningen eftersom realräntorna blir högre än vad som motiveras av konjunkturläget. Företag och andra som gör investeringar investerar inte i samma utsträckning som de annars skulle göra när räntorna höjs.
De människor som skulle ha kunnat komma i arbete om konjunkturuppgången hade fortsatt stängs ute från ett nytt arbete och kommer därmed allt längre från arbetsmarknaden. Det är därför vi också ser hur den strukturella arbetslösheten ökar. Sammantaget visar detta att riksbankslagen behöver kompletteras med en explicit målvariabel för den reala ekonomin.
Vi menar att ett mål för sysselsättningen är det mest lämpliga målet för den reala ekonomin. Riksbankens penningpolitik bör understödja den ekonomiska politikens övergripande mål om full sysselsättning. I ett medelfristigt perspektiv bör penningpolitiken understödja målet om en sysselsättningsgrad på 80 procent för personer mellan 16 och 64 år. Detta mål ska inte vara underordnat målet om prisstabilitet.
Då blir full sysselsättning det viktiga politiska målet för den sammantagna ekonomiska politiken i Sverige. Så är det de facto inte i dag. Vänsterpartiet är också av den uppfattningen att styrningen av penningpolitiken behöver demokratiseras. Vi menar att det är mer rimligt att riksdagen fastställer målen för penningpolitiken och vilket mått det ska vara. Det är en rimlig och demokratisk ordning.
I dag är det Riksbanken som fastställer målen och sedan konfirmerar riksdagen målen i efterhand. När det infördes skedde det till och med flera år efteråt. Det menar vi är en felvänd ordning. Det är i stället riksdagen som ska fastställa målen, och sedan ska Riksbanken - självklart självständigt - föra penningpolitiken utifrån dessa mål.
Utifrån detta menar vi att penningpolitiken skulle få en mer demokratisk styrning, och full sysselsättning skulle få en mycket större tyngd i den ekonomiska politiken.
Därmed skulle vi också kunna pressa ned den strukturella långtidsarbetslösheten till lägre nivåer, vilket vi menar är helt avgörande för många människor ute på arbetsmarknaden som gång på gång ställs åt sidan på grund av den förda politiken.