Carl B Hamilton (L):
Det är en allvarlig situation i svensk ekonomi, och inte bara i svensk utan även i internationell. Det är det som gör den här situationen annorlunda än till exempel den i början av 1990-talet. Då var vi i djup kris, men omvärlden var inte berörd på samma sätt. Det är en viktig skillnad. Börje Vestlund säger att regeringen ska lösa den här krisen. Då ska regeringen inte bara styra Sverige utan världen. Det var möjligen en felsägning av Börje Vestlund, men det är i alla fall en illustrativ felsägning.
Det vittnar om att den här frågan bara kan lösas i samarbete, som Maud Olofsson tidigare sade, med de andra europeiska länderna. Det handlar om att lösa upp den propp i kreditsystemet som nu finns, att få bankerna att fungera, att få dem att bevilja lån och att sänka räntorna. Det är roten till det onda. Det är det som är roten till de akuta varslen. Försöker man inte bekämpa det ursprungliga problemet har man gett upp.
Det är det som Socialdemokraterna gör. Ni går direkt över till frågan vad man ska göra med dem som är arbetslösa. Låt oss till en början fokusera på två frågor, inte bara på den andra frågan om de arbetslösa. Börja med frågan om dem som är varslade och riskerar att varslas och åtgärder mot den situationen!
Jag vill bara påminna dem som lyssnar om att Socialdemokraterna i en framtid tänker sig att samarbeta med partier som är emot europeiskt samarbete, som vill försvaga det europeiska samarbetet. Det är tvärstopp om den rödgröna röran skulle få makten i landet när det gäller att driva en effektiv politik mot en sådan här kris på europeisk nivå.
Jag tillhör gärna det som Börje Vestlund lite föraktfullt kallar för Maud Olofssons stödtrupper, så jag tror att det hon de senaste dagarna har sagt om Volvo har varit helt rätt. Det har inte varit populärt, särskilt inte i Göteborg, men jag är glad att Maud Olofsson har visat detta civilkurage. Jag tror att det är väldigt viktigt för Sverige att vi har en rollfördelning mellan vad staten ska göra och vad den privata företagsamheten ska göra.
Som Maud Olofsson också har varit inne på: Problemet är att börjar man med att stödja fordonsindustrin, Volvo, sedan Saab och så vidare är man ute på ett sluttande plan, och vi vet inte vad konsekvenserna blir för skattebetalarna. Regeringen har, vilket redan har sagts här, lagt fram en budget som är expansiv i ett europeiskt perspektiv.
Det är ungefär 1 procent av bruttonationalprodukten, alltså ungefär 33 miljarder kronor. Vad de fortsatta åtgärderna blir beror på om man lyckas lösa upp finanskrisen men det beror också på vad Riksbanken gör. Detta har sagts tidigare. Ju mer Riksbanken förmår stimulera ekonomin, desto mindre blir trycket på finanspolitiken.
Om Riksbanken som exempel sänker räntan med 1 procent och vi har en total låneskuld i landet på kanske motsvarande bnp, det vill säga 3 300 miljarder, är det i första omgången en stimulans på 33 miljarder. Nu blir det inte så mycket eftersom hushåll och företag tack och lov kan dra av en del på skatten. Låt oss alltså säga att det blir någonstans mellan 10 och 15 miljarder.
Det är en väsentlig åtgärd som man måste ta hänsyn till i den förda finanspolitiken. Det är också så, och det vet socialdemokraterna här, att frågan om ytterligare åtgärder kommer upp i finansutskottet redan före jul. Och är det någonting regeringen har sagt så är det att vi har en hög beredskap för ytterligare åtgärder, inte bara före jul utan också efter jul fram till vårpropositionen.
Dessa åtgärder får dock bli beroende av hur finanskrisen löser upp sig och vad Riksbanken gör. Där var visst min talartid ute.