KBLab/rixvox huggingface dataset:
Josef Fransson (SD):
Sverigedemokraterna är som bekant, som vi har talat om många gånger i denna kammare, ivriga anhängare av att vi ska ha frihandel med andra länder. Vi anser att det är någonting gott för Sverige - för att det finns svenska företag som är helt beroende av att finnas på dessa marknader för att kunna få ut sina varor, för att Sverige ska kunna få exportintäkter och i slutändan för att vi i Sverige ska ha god välfärd.
Vad gäller just EU är vårt medlemskap på gott och ont, precis som Lars Hjälmered redogjorde för. Från Sverigedemokraternas sida menar vi att det så som EU ser ut i dag finns alldeles för mycket av det onda för att vi ska kunna ställa oss bakom EU-medlemskapet.
Men vi har också sagt att det inte behöver betyda att vi inte vill ha en gemensam marknad för de länder som i dag ingår i Europeiska unionen. Strukturerna finns ju där.
Jag menar att det är mycket lätt genomförbart att plocka russinen ur kakan - att göra om det europeiska samarbetet till en ren frihandelsunion och inte lägga sig i en massa socioekonomiska projekt i olika länder så att vi i Sverige till exempel får vara med och bekosta att det byggs upp konkurrerande företag i andra länder som sysslar med samma verksamhet som vi här i Sverige.
Att vi betalar för att få konkurrens från andra länder, till exempel genom strukturfonder och sådana saker, är en sådan sak som vi i Sverigedemokraterna vänder oss kraftfullt emot. Jag är helt övertygad om att det går att ha en frihandelsunion i Europa ungefär som den i dag men plocka bort allt detta, som säkert även Lars Hjälmered tycker är av ondo.
Josef Fransson (SD):
Man kan enkelt konstatera att EU är en institution, en organisation, vars byråkrati växer. Som alla andra politiska organisationer vill man vara meningsfull, och enligt min uppfattning kommer man inte att ta några steg tillbaka från någonting.
Många av ledarna som sitter i Bryssel - som vi egentligen aldrig har valt från första början men som ändå har ett otroligt inflytande över Sverige och svenska företag - har en ambition att göra Europa till en federation av USA:s modell, där vi ska integreras på det ena området efter det andra. Det här motsätter vi oss. Vi motsätter oss inte frihandelsunionen.
Men jag välkomnade brexit, för jag menar att någon måste någon gång sätta ned foten. Det är enda sättet att få detta växande monster att någonsin ta skada och förhoppningsvis i förlängningen bli den mer renodlade frihandelsunion som åtminstone jag vill se. Jag tror inte att det är något europeiskt land som inte vill ha den inre marknaden.
Men det finns en hel del partier runt om i Europa - partier liknande mitt om inte annat - som inte gärna ser den här politiska integreringen, där man ska mer eller mindre ta bort olikheterna länderna emellan. Den typen av verksamhet tycker jag inte att EU ska syssla med över huvud taget.
Josef Fransson (SD):
I dag debatterar vi näringsutskottets betänkande nr 14, Förstärkt följerätt . I betänkandet behandlas även motioner från allmänna motionstiden som rör immaterialrättsliga frågor. I detta betänkande har Sverigedemokraterna en reservation, nämligen reservation nr 2, vilken jag yrkar bifall till.
Den handlar om streamningstjänster. Men i dag ska vi i första hand tala om privatkopieringsersättningen. Jag vill inleda med att tacka utskottets ledamöter för att vi i enighet lämnar ett tillkännagivande till regeringen om att systemet för privatkopieringsersättningen ska reformeras.
För ett år sedan stod Sverigedemokraterna här i kammaren och var ensamma om att föreslå en reformering på området, men nu har vi alltså fått med samtliga sju andra riksdagspartier. Det är inte minst glädjande att det gäller förändringen att utbetalningsansvaret för en eventuell privatkopieringsersättning ska ligga på staten i stället för på en branschorganisation som fallet är i dag. Fru talman!
Regelverket för privatkopieringsersättningen tillkom, precis som föregående talare tog upp, och utformades i en tid när man kopierade musik bland annat till gamla kassettband. Efter det har det ju som alla vet skett en viss teknikutveckling. Det är en ganska rejäl teknikutveckling.
Som det ser ut betalas ersättning av den bransch som importerar, tillverkar och säljer produkter som kan användas för privatkopiering. I dag när kassettbandens tid är förbi handlar det i stället om hårddiskar, minneskort och liknande. När du köper en hårddisk för låt säga en femhundring ska 80 kronor gå till branchorganisationen Copyswede.
Det blir som en extra skatt, i det här fallet på hela 16 procent. Ska man nu köpa en ny telefon med 128 gigabytes lagringsutrymme går motsvarande 384 kronor till Copyswede. Avgiften åläggs alltså återförsäljarna som får sänkt konkurrenskraft i förhållande till konkurrenter utomlands.
Men i sista änden är det givetvis konsumenten som får betala ett högre pris för sin elektronik. Det förekommer därför att många kanske handlar sina hårddiskar och sådant om de är storkonsumenter från utlandet. De väljer helt enkelt bort de svenska återförsäljarna. Det är naturligtvis högst beklagligt.
Det barocka i sammanhanget är att allt färre i samhället använder sina hårddiskar och telefoner för att kopiera musik och film. I dag har nästan envar kanske Spotify för sin musikkonsumtion och olika streamningstjänster, till exempel Netflix och liknande, för sin filmkonsumtion. Det är alltså helt legala tjänster, men man tvingas ändå att betala privatkopieringsavgiften.
Om man till exempel vill ha extra backup för sin dator för att spegla det man har lagrat och säkra det ska det betalas. Om man vill ha stort utrymme på sin telefon för att kunna filma och fota ska det också betalas. Nu har vi i varje fall enats här i riksdagen. Det finns, som det ser ut, en stor enighet om att det ska reformeras.
Nu hoppas vi från Sverigedemokraterna på en mer genomtänkt lagstiftning som tar fasta på att tekniken har sprungit ifrån lagstiftningen.
Josef Fransson (SD):
Jag tänkte fråga Lars Hjälmered och Moderaterna: Skulle ni kunna tänka er att sitta ned i en parlamentarisk kommitté för att genomlysa alla de målkonflikter som finns mellan en politik driven av aktivister och svensk industri, som i förlängningen ska förse oss med jobb och välfärd i Sverige?
Josef Fransson (SD):
Med aktivister menar jag politiker som inte tar hänsyn till fysikens lagar när till exempel en energipolitik ska utformas och som inte tar hänsyn till ekonomiska realiteter och modeller och så vidare. Detta ser man ganska mycket av, säkert i alla parlament runt om i Europa men kanske inte minst i Sverige.
Miljöpartiet talar, när vi har ganska stora problem framför oss i Sverige på alla möjliga håll, om att förbjuda sugrör, till exempel. När denna inställning kommer in i de stora politiska frågorna blir det inte bra. Jag menar att en parlamentarisk utredning i någon form skulle vara väldigt bra och nyttig, för då får alla partier samma information.
Alla partier ställs inför de målkonflikter som ändå finns mellan en aktivistisk syn på världen och till exempel hur man får ett energisystem som klarar leveranssäkerheten i svensk industri. Där har det inom ramen för energiöverenskommelsen, där Moderaterna ingår, tagits ett beslut där det helt enkelt inte ingår några sådana mål. Det borde ju vara det viktigaste.
Detta är också en fråga som jag gärna ställer till Lars Hjälmered: Är man beredd att komplettera energiöverenskommelsen med mål om till exempel leveranssäkerhet?
Josef Fransson (SD):
Det är inte helt ovanligt att man får den här barnsliga retoriken slängd på sig från Hans Rothenberg. Jag tror inte att det råder något som helst tvivel om att Hans Rothenberg mycket väl förstår vad jag menar. Europa har absolut haft en mycket lång och blodig historia under många epoker.
Men till slut ledde den fram till exempelvis Berlinmurens fall och att vi har en lång rad nationalstater i Europa med särarter och egna kulturer som är värda att bevara. Rothenberg framstår för mig som en internationalist som vill likrikta ungefär som byråkraterna nere i EU, men han får rätta mig om jag har fel.
Jag tycker att detta bara är ett barnsligt påhopp. Jag tror att Hans Rothenberg mycket väl vet vad jag menar med att vi vill återskapa ett Europa av självständiga nationalstater. Jag vet inte hur man kan missförstå det.
Josef Fransson (SD):
Återigen: Det jag efterfrågat i mitt anförande och i replikskiftet är ett Europa med självständiga nationalstater där respektive nation bestämmer över sitt eget öde. Varför skulle vi inte kunna göra det här i Sverige? Varför behöver vi överförmyndare nere i Bryssel som tar besluten åt oss, Hans Rothenberg?
Är inte du och jag och våra väljare tillräckligt kloka för att kunna bestämma vilken energipolitik vi ska ha, vilken klimatpolitik vi ska ha och om vi ska ha det ena med det andra? Vi har en livlig debatt i Sverige. Vi behöver inte socialistiska byråkrater nere i Bryssel som talar om detta för oss.
Det talas om fred i Europa. Europa kanske är något sämre än vissa andra. Men samma problem finns väl i Asien, forna Sovjetunionen och sådant som kanske till och med överstiger Europas blodighet eller i varje fall motsvarar den. Jag anser inte att det var Europeiska unionen som skapade fred i Europa.
Däremot köper jag rakt av att handel är någonting som binder ihop länder. Jag menar att det är fullt tillräckligt. Det var någon liberal debattör som vid något tillfälle sa att det aldrig hänt i världshistorien att en demokratisk stat har attackerat en annan demokratisk stat. Jag vet inte om det stämmer precis till hundra procent. Det vågar jag inte säga.
Men det är väl ändå demokratiska stater i Europa.
Josef Fransson (SD):
Jag vill börja med att tacka kultur- och demokratiminister Alice Bah Kuhnke för svaret på min interpellation.
I dag debatterar vi alltså regeringens syn på att regeringens egen myndighet Vinnova har tagit initiativ till ett projekt som går ut på att tillsammans med nyhetsredaktioner såsom Sveriges Television, DN, Expressen, Aftonbladet och Sveriges Radio motverka så kallade fake news, eller falska nyheter på svenska.
I det pressmeddelande som gick ut från Vinnova står att läsa att "flera ledande svenska nyhetsredaktioner ska motverka att 'fake news' och ogrundade påståenden får spridning och spelar en avgörande betydelse i det svenska valet 2018". Det står också att läsa att man ämnar utveckla ett digitalt verktyg som ska "minska risken för att falska och irrelevanta fakta når publiken".
Man tar sig för pannan. Här någonstans borde alla varningsklockor ringa. Är det verkligen i en demokrati statens uppgift, förvisso via en myndighet i det här fallet, att försöka styra nyhetsflödet? Det entydiga svaret på denna fråga måste bli nej. Jag menar att regeringen totalt har tappat kompassen när det gäller den här frågan.
Nu skulle det här kanske ur ett perspektiv vara behjärtansvärt om syftet hade varit att de etablerade medierna skulle bli bättre på att inte sprida lögner och falsarier, som till exempel när Dagens Nyheter påstod att Sandviken tjänade en halv miljard årligen på invandringen eller när SVT glatt rapporterade om hur Sverige översköljdes av ingenjörer, läkare och ekonomer i samband med migrationskrisen 2015.
Nu är syftet knappast att få de etablerade medierna att rapportera mer korrekt, sakligt och sanningsenligt. När finansminister Magdalena Andersson förra våren började lyfta farhågorna rörande fake news handlade det inte alls om hur etablerade medier har svårt att hålla sig till fakta eller hur man avhåller sig från att beskriva politiskt känsliga uppgifter.
I stället exemplifierade hon den påstådda problematiken med förmodat medvetna lögner som fått spridning i vissa sociala medier, dock inte i Sverige - förutom i ett fall, och det kanske jag får tid att återkomma till. Det är alltså de alternativa nyhetskanalerna som ska sträckas upp - sociala medier och det som lite brett kallas för alternativa medier.
Nu kanske det verkar som att jag inte ser problemet med att lögner och ibland kanske till och med förtal får stor spridning på internet via sociala medier, med det vill jag bestämt tillbakavisa. Det handlar inte alls om det. Jag menar däremot att det är ett försvinnande litet problem och att det riktiga problemet är de lögner som vi serveras var dag från nyhetsredaktioner som nu ska få projektpengar för att stoppa lögner.
Det menar jag är som att sätta räven att vakta hönsgården.
Josef Fransson (SD):
Tack för detta korta inlägg i debatten! Jag hade hoppats att vi kunde vara lite mer djuplodande i de här frågorna. Om vi ser till hur regeringen, framför allt via finansminister Magdalena Andersson, som är en av regeringens mäktigaste, har uttryckt sig i de här frågorna är det helt uppenbart att man på något vis önskar styra och påverka medierna.
Jag antar att man känner att man håller på att tappa fotfästet, eftersom man har byggt upp sin politik kring djupa felanalyser kring sådant som borde ha kunnat förutses. Vi har en polisorganisation i kris. Dödskjutningar är så vanliga att man knappt reagerar längre.
Skolresultaten dyker, och i jämförelse med utländska elever är vi väldigt dåliga. Vi har en överbelastning i vården och sexualbrott som ökar både till antal och i råhet. På våra universitet lägger man fokus på den kvasivetenskap som genusvetenskap är och så vidare.
Vi står inför en rad problem med kurvor som pekar nedåt, och detta har kunnat upprätthållas av ordinarie medier som nu ska få projektpengar för att stoppa spridning av så kallade lögner och fake news i sociala medier. Det finns dock ingen forskning som pekar på att detta skulle vara ett stort problem.
Det blev väldigt aktualiserat i och med valet i USA, och det är möjligt att det hade en stor påverkan där borta. Men i Sverige har de ordinarie medierna indoktrinerat folket till den milda grad att vi står inför den situation som vi har i dag.
Jag menar att det länge har legat en våt filt över sanningen, och nu när vi står vid ruinens brant börjar parti efter parti att säga samma saker som vi sverigedemokrater har sagt i årtionden med ungefär samma problemformuleringar.
Tidigare har man i stället gått i armkrok med medierna och dolt de problem som till exempel invandringen för med sig. Det finns andra frågor också, men det är väl kanske den största och mest allvarliga. Det skulle vara intressant om ministern här i dag kunde exemplifiera vad man menar med fake news och vad det är som behöver bekämpas.
Jag vet inte om det är kultur- och demokratiministerns största frågeställning och politiska mål, men däremot har ju regeringen gett uttryck för att det här är någonting som är viktigt att bekämpa. Det skulle därför vara jätteintressant med lite fler exempel.
Magdalena Andersson exemplifierade i våras att det var ett stort problem att det spreds en myt om att vi lånade tiotals miljarder för att bekosta invandringen. Om vi backar lite grann och funderar på varifrån den uppgiften kom ser vi att svaret är att det var från en DN-artikel från 2015, där det påstods att vi behövde låna pengar till flyktingmottagningen.
Källan var lustigt nog Magdalena Andersson själv. Det är lite humor, kan man säga, att hon säger emot sig själv ganska rejält. Det finns ganska många intressanta exempel på när ministrar har haft svårt att hålla sig till sanningen, även om det kanske inte är just det som vi ska debattera i dag.
Jag vill dock gärna ha lite konkreta exempel på vad det är för fejkade nyheter som man är så rädd för att man tycker att det är helt okej att en statlig myndighet använder skattemedel för att bekämpa dem.
Josef Fransson (SD):
Jag får återigen tacka. Hur ministern ser på mediernas roll var ju nästan poetiskt vackert, och jag håller med. Problemet är bara att det kommer väldigt dubbla signaler från regeringen när finansminister Magdalena Andersson väldigt tydligt säger att det här med fake news är någonting som vi måste ta på allvar och bekämpa.
Jag tror ju inte att Vinnova har kommit på idén ur tomma intet - ja, vi startar ett projekt för att bekämpa fake news! - utan man lyssnar naturligtvis in signalerna från regeringen. Sådant ser man ju hela tiden, till exempel när det kommer till energipolitiken: Regeringen skriver en lös sats någonstans i budgeten, inget lagförslag på något vis, och så lägger myndigheterna örat mot marken, lyssnar och genomför det.
Det är alltså i allra högsta grad regeringens vilja att de fejkade nyheterna, som man kallar det, ska bekämpas. Jag tycker över huvud taget inte att det anstår statsmakten att lägga sig i detta. Det vore förstås jättebra om vi kunde få bort lögner ur medieflödet. Det hade väl alla varit glada över. Problemet är bara vem som ska sitta och vara domare.
I det här fallet ger vi alltså skattemedel till Aftonbladet, Expressen och Dagens Nyheter, som systematiskt institutionaliserat lögnen, eller som DN själva uttrycker det, arbetar med "agendasättande" journalistik. De har en agenda med det de skriver och gör; det gick de själva ut och sa för en tid sedan.
Nu ska de sitta som något slags vakthundar och för skattepengar avgöra vad som är sant och falskt. Det är vad det till syvende och sist kokar ned till.
Josef Fransson (SD):
Jag skulle vilja ha ett litet förtydligande från regeringen om hur man har resonerat kring den höjda skatten för människor som sparar i så kallade investeringssparkonton, eller ISK som det brukar förkortas. Vänsterpartiet stoltserar nu med att ha drivit igenom den höjda skatten.
Ur ett marxistiskt perspektiv är det självfallet en stor seger med steg mot att minska människors möjligheter till ekonomisk självständighet från staten. Men hur resonerar Socialdemokraterna, Miljöpartiet och ni andra? Hur kan det vara bra politik att sända ut en signal om att man ska spara mindre i ett land som har världens största privata skuldsättning? Har Slösabeteendet blivit en dygd i Sverige i dag?
Josef Fransson (SD):
Tack för svaret! Jag har en lite annan syn på detta. Det handlar i första hand om signalvärde. Jag vet att det är 37,50, eller vad ministern nu sa, för 50 000 under ett år, men över en livstids sparande handlar det om tiotusentals kronor, med ränta-på-ränta-effekten och hela den biten. Det gäller signalvärdet.
Detta är andra gången som regeringen går in och försämrar för denna sparform.
Josef Fransson (SD):
Jag riktar min fråga till näringsminister Mikael Damberg. Allt fler företag har problem med olika former av kriminalitet. Enligt en rapport från Världsbanken är kriminalitet det femte högst rankade hindret som hämmar företagsklimatet i Sverige. I en internationell jämförelse sticker Sverige ut rejält.
Här uppger nästan tre gånger fler företagare än i jämförbara länder att kriminalitet är ett hinder för företagande. Vad är det som gör Sverige så speciellt i detta avseende? Kan det vara att regeringen ärvde en dålig migrationspolitik? Varför sticker Sverige ut? Hur jobbar regeringen med att adressera detta problem?
Josef Fransson (SD):
Jag tackar ministern för svaret. Jag känner personligen en företagare som driver en matvarubutik i ett av Sveriges så kallade utanförskapsområden. Stölder dagligdags och till och med rån då och då har blivit en del av hans vardag. Utanför samlas tidvis gäng och säljer droger, vilket i sin tur kan leda till att många kunder inte vågar sig till mataffären. Detta är något vi måste adressera på allvar.
Vad kan vi förvänta oss av regeringen?
Josef Fransson (SD):
Jag har en fråga till utbildningsminister Gustav Fridolin. Det gäller de höghastighetståg som man planerar mellan våra tre största städer och som jag menar har varit ett fantasiprojekt ända från början. Med kostnadskalkyler på flera hundra miljarder borde denna fråga vara stendöd sedan länge. Enligt till exempel Konjunkturinstitutet skulle varenda tågbiljett behöva subventioneras med 700-800 kronor.
I ärlighetens namn är jag ganska övertygad om att den ena delen av regeringen, nämligen Socialdemokraterna, är väl medveten om att projektet inte kommer att bli av. Det är helt enkelt alldeles för dyrt. Inte minst har vi det faktum att projektet skjuts framåt i tiden till någon annan regering, som i så fall ska exekvera förslaget någon gång i framtiden. När kommer polletten att trilla ned hos den andra delen av regeringen?
Är det inte tämligen oärligt att låtsas inför väljarna att detta projekt fortfarande lever?
Josef Fransson (SD):
Jag funderar på hur seriöst man kan ta en regering som ställer ut ett slags löfte nu när det är valtider för en regering många mandatperioder framåt och som låtsas att denna fråga är vid liv. I sin retorik låtsas man sedan helt plötsligt att man kan införa ett kostnadstak. Alla vet hur hiskligt stora summor det handlar om, och därför har man kommit på det politiskt lite finurliga att säga att det max får kosta så här mycket.
Så funkar det inte i verkligheten.
Josef Fransson (SD):
I dag debatterar vi på Moderaternas begäran kapacitetsbristen i energisystemet, detta med anledning av de konsekvenser som energibranschen ser av kanske i första hand regeringens höjda skatter på fossileldade kraftvärmeverk. Regeringen har knappast gjort sig känd för en genomtänkt och försiktigt framåtskridande politik.
Snarare har man gjort sig känd för att skjuta från höften, hänfalla åt fluffig symbolpolitik och köra över Lagrådet och andra sakkunniga remissinstanser. Nu har man bestämt sig för att vårt helt världsunika, nästan fossilbefriade elsystem ska bli av med den lilla spillra som fortfarande kommer från fossileldade kraftvärmeverk - och fort ska det gå! Att energisystemet ska fungera och kunna leverera till sina kunder verkar vara sekundärt.
Vi sverigedemokrater har i våra långsiktiga mål sagt att vi ska gå mot en 100 procent fossilfri energiproduktion. Detta menar vi dock är nåbart bara genom att anläggningarna ingår i EU:s utsläppshandelssystem, vilket de anläggningar som nu är aktuella gör.
Att då införa en dubbelbeskattning som innebär en åttadubbling av koldioxidskatten och en tredubbling av energiskatten får långtgående konsekvenser, nämligen att anläggningarna inte kommer att vara i bruk när vintern kommer. Det är i alla fall en påtaglig risk.
Eller för att citera den tunga remissinstansen Energiföretagen Sverige: "Energiföretagen Sverige vill sammantaget i skarpa ordalag varna regeringen för att genomföra skattehöjningarna då de riskerar leda till en akut kapacitetsbrist i elförsörjningen i framför allt Stockholm och Malmö." Hur har då statsrådet och energiministern Anders Ygeman bemött denna blytunga kritik av regeringens politik?
Kritiken är "att vinna kortsiktiga politiska poäng", säger han i ett sammanhang. I ett annat sammanhang säger han att ett privat energibolag "ogillar att betala miljökostnader". I ett läge där det handlar om att driva verksamhetsdelar med förlust säger man alltså till privata bolag: Det är ni som inte gillar att betala miljökostnader. Mitt i denna energikris tror jag mig dock ha hittat en ledtråd till regeringens agerande.
Den finner jag på Twitter, där statsrådet skriver om en stjärna som ska namnges: "Stjärnan borde få namnet Greta, planeten kanske hopp? Så får hoppet kretsa kring stjärnan Greta som en påminnelse om vad som behöver göras för vår planets överlevnad. Få svenskar har bidragit så mycket till hopp . som Greta Thunberg." Vår energiminister låter sig här alltså ledas av ett barn som predikar att vi politiker ska fatta beslut utifrån en känsla av panik.
Det kanske kan säga lite grann om dessa panikartade beslut. Det är ju ungefär så barn ibland gör.
Josef Fransson (SD):
Det var väl inte helt oväntat att herr Ygeman skulle hugga på Gretaspåret. Det är ganska förutsägbart. Naturligtvis tolkar statsrådet det som att jag har synpunkter på att barn engagerar sig politiskt. Så är absolut inte fallet. Det tycker jag att barn ska göra. Det jag kritiserar är att vuxenvärlden, i det här fallet ministrar, låter sig ledas av barn och deras slutsatser.
Kanske har statsrådet till och med missuppfattat Greta Thunbergs budskap. Hennes budskap är: I don't want your hope. I want you to panic. Det är Greta Thunbergs budskap. Om det är att sprida hopp i världen känns det som 1984-språk - orwellianska kanske.
Josef Fransson (SD):
Det är som jag sa i mitt anförande, nämligen att vi också har ett mål att det inte ska finnas fossileldade kraftvärmeverk i Sverige. Men i det här läget gäller en sak, och det är en uppmaning från Sverigedemokraternas och min sida till regeringen, nämligen att göra om och göra rätt. Ha inte så bråttom. Lyssna på vuxna och sakkunniga, inte på barn. Det är budskapet jag skickar med ministern i dag.