KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sven Otto Littorin (M):
Jag börjar med Josefin Brinks inlägg. Arbete i offentlig sektor är naturligtvis inga låtsasjobb; det tycker inte heller jag. Däremot är jag av grundövertygelsen att vi behöver fler anställda i privat sektor för att se till att garantera välfärden på sikt. Det är nödvändigt för att öka tillväxt och för att se till att vi får bättre stöd för de välfärdsuppdrag som vi kommer att ha framöver, inte minst av demografiska skäl.
Ju senare på dagen desto vassare repliker - det gäller för Luciano Astudillo. Nu säger han att jag borde skämmas och han talar om cynism och jag vet inte hur många saker som jag nästan tycker är lite obehagliga. Jag tar gärna debatten i sak. Återigen: Systemskiftet på svensk arbetsmarknad stod Socialdemokraterna för när man övergav full sysselsättning och när man övergav drygt en miljon människor som i dag står utanför arbetsmarknaden.
Det är det arv vi har att städa upp efter er. Det försöker vi göra så bra vi kan. Apropå det som Raimo Pärssinen tog upp har jag många gånger hört att vi måste se till att arbetsmarknadspolitiken blir mer lokal, att det måste finnas mer lokalt inflytande och vad det nu kan vara. Då är det väl inte utan att man kan vara med och också ta lite lokalt ansvar! Men så fort det är någonting som det finns en peng bakom så är det tydligen helt omöjligt.
Samtidigt som jag har sagt detta vet jag, precis som Raimo Pärssinen säger, att det finns kommuner som inte har det särskilt fett. Det är jag fullt medveten om. Jag kommer nu in på merkostnadsersättningen. I grunden är det så att ersättningen till plusjobben till Sveriges kommuner före förändringen var ungefär 125 procent av de faktiska kostnaderna. 125 procent - det var den förra regeringens sätt att få ut plusjobbare.
Man betalade mer än det smakade och mer än det kostade. Det jag stod inför - vilket jag tyckte var rätt bedrövligt - var att Ams beviljade 4 400 plusjobb under de fem sista dagarna, efter budgeten men före kungörelsen. Då var det alltså helt klart att det här skulle försvinna. Jag tycker att det var bedrövligt, måste jag säga. Det var ju helt uppenbart att det här skulle tas bort. Jag skulle naturligtvis helst ha sett att kungörelsen hade kommit samtidigt som propositionen lades fram.
Men det fanns inte möjligheter till det. Ams kunde inte stänga sina system av praktiska skäl. Enligt budgetlagen måste jag försöka lösa detta inom mitt budgetområde och mina utgiftsområden. Det har jag också försökt göra. Alternativet som vi stod inför var att ta bort det särskilda anställningsstödet, och det var jag helt emot. Det kommer inte att ske, för det skulle verkligen drabba de arbetsskadade, de arbetshandikappade och andra som befinner sig långt från arbetsmarknaden.
För dem är särskilt anställningsstöd ofta det enda sättet att kunna ha ett arbete eller befinna sig på arbetsmarknaden. Det var det läget jag befann mig i. Nu befinner vi oss i ett läge där snittersättningen för plusjobbens kostnader är ungefär 100 procent. Om det i ett enskilt kommunalt fall skulle vara så att det inte täcker exakt 100 procent så tycker inte jag att det är orimligt att kommunerna är med och tar lite ansvar för den lilla bit som är kvar.
Sven Otto Littorin (M):
Raimo Pärssinen gör en poäng av att jag ofta är på gott humör. Jag kan säga att det inte är lätt med tanke på vad vi fick ta över efter er. Men jag gör mitt bästa. Jag tror att, som min favoritsosse Lasse Stjernkvist brukar säga, den som har roligast vinner. Vi fick ta över det stora utanförskapet. Luciano Astudillo pratar om att vi straffar kommunerna.
Med all respekt är snittet på ersättningarna till kommunerna för plusjobben 100 procent av de faktiska kostnaderna även efter det att merkostnadsersättningen är borta. Jag tycker inte att det är att straffa direkt. Det är inte en ideologisk attack.
Här handlar det om vilka åtgärder som totalt sett är mest effektiva, som vi bedömer det, för att underlätta för dem som varit borta länge att komma tillbaka till riktiga jobb, för att ansluta till den tidigare debatten med Sylvia Lindgren, i meningen fasta anställningar där man också omfattas av lagen om anställningsskydd.
Sven Otto Littorin (M):
Anneli Särnblad har frågat mig om jag med takhöjningen i lönebidraget avsåg att fler arbetshandikappade personer skulle få möjligheter till rehabilitering och vad jag avser att göra åt den situation som nu har uppkommit. Inledningsvis vill jag framhålla att det var den förra regeringen som föreslog en höjning av det så kallade lönebidragstaket. Vi välkomnade det förslaget eftersom det har legat still i väldigt många år. Den förra regeringen hade också föreslagit ytterligare medel till finansieringen av lönebidrag för 2006 och 2007 och även det samtyckte vi till.
Lönebidrag är ett viktigt instrument för att människor med svåra funktionshinder ska få jobb, och genom vidtagna åtgärder hoppas vi att fler arbetsgivare stimuleras att anställa dem. Jag är litet osäker på vad Anneli Särnblad menar med "att höjningen riskerar att inte bli en höjning". Lönebidragets storlek fastställs utifrån lönen men med 16 700 kronor som högsta bidragsgrundande lönenivå. I de fall lönen är lägre än 16 700 kronor är det den lönen som ligger till grund för bidragsnivån.
Hänsyn ska tas till arbetstagarens arbetsförmåga och de arbetsuppgifter som ska utföras. Bidraget får lämnas i högst fyra år, och under den tiden ska bidraget trappas ned till noll. Om det finns särskilda skäl så kan en förlängning ske. En sådan förlängning får bara ske om det är motiverat med hänsyn till arbetstagarens arbetsförmåga. Den ska också omprövas regelbundet. Målet för en anställning med lönebidrag är dessutom alltid att den ska övergå i en anställning utan subvention. Lönebidraget är alltså inte en subvention till ekonomiskt svaga företag.
För arbetstagare som anställs i en allmännyttig organisation gäller ett särskilt regelverk utöver ovanstående. Om personen som anställs har ett funktionshinder som medför att det motiverar ett bidrag som överstiger 80 procent av det bidragsgrundande beloppet så får också ett anordnarbidrag på 70 kronor per dag lämnas. Även i dessa fall ska omprövning ske regelbundet och om arbetsförmågan har förbättrats så att det är motiverat att sänka bidragsnivån under 80 procent får inte heller anordnarbidrag lämnas.
Företrädare för allmännyttiga organisationer har hävdat att de tar emot personer med mycket begränsad arbetsförmåga och att det därför är motiverat med denna särställning i form av anordnarbidrag. Om den individuella arbetsförmågan förbättras så finns inte detta motiv längre. Jag vill poängtera vikten av att underlätta för funktionshindrade att få en plats på arbetsmarknaden.
Vi är ännu bara i början av vår regeringsperiod men min avsikt är att vi på olika sätt ska se över nuvarande insatser för att se om det finns förbättringar att göra eller om det finns andra vägar att gå för att underlätta för att fler personer med funktionshinder ska få en plats på arbetsmarknaden.
Sven Otto Littorin (M):
Lars Lilja sammanfattar hela problematiken väldigt väl och väldigt tydligt. Det är precis så som han säger. Jag är den förste att hålla med om att den ideella sektorn på det här sättet har, som Lars Lilja säger, tagit ett stort ansvar. Det har varit viktiga uppgifter.
Jag håller också med Anneli Särnblad om att anställningsformen med lönebidrag är en väldigt viktig del för många med handikapp när det gäller att ha en möjlighet att vara med på arbetsmarknaden eller att komma in där igen. Därför höjde vi också här i kammaren lönebidraget i, skulle jag vilja säga, bred enighet. Det är precis som Lars Lilja säger, nämligen att vi inte har ändrat i själva regelverket, utan det är Arbetsmarknadsverket som gör den individuella bedömningen av arbetsförmågan.
Och precis som Lars Lilja säger är det om man haft lönebidrag ett tag inte orimligt att tro att man vid en individuell prövning visar sig ha fått mer arbetsförmåga just av det skälet att man har varit med och jobbat under kanske något år eller så. Jag förstår vad Lars Lilja far efter och kan ha sympatier för det.
Men samtidigt är det lite problematiskt därför att tanken med lönebidraget inte är att det ska vara ett stöd till den ideella sektorn, utan det ska vara en arbetsmarknadspolitisk åtgärd för att hjälpa de personer att komma in som står längst ifrån. Å andra sidan kan man inte slita sig från en sympati för den ståndpunkt som Lars Lilja ger uttryck för - att det här ändå har varit ett ganska bra sätt för personer med handikapp och liknande att kunna ta sig in.
Det finns ett skäl till att man har två öron och en mun, och det är att man ska lyssna mer än man pratar. Utan att binda mig vid någonting tycker jag att det här är ett viktigt område att fortsätta att nogsamt studera. Jag tror att det är oerhört viktigt.
När jag som i de tidigare interpellationsdebatterna pratar om insatser för dem som står längst ifrån och säger att det är där vi ska försöka lägga krutet, särskilt under en högkonjunktur, menar jag att det här är ett sådant område som vi ska titta mer på. Sedan kan jag möjligen glädja dig, Anneli Särnblad. Jobbavdraget gynnar också den som är anställd med lönebidrag. Jobbavdraget innebär att många sköna hundralappar kommer i lönekuvertet också när det gäller den kvinna i det enskilda fall som du beskrivit.
Det här var väl ungefär slutsatsen.
Sven Otto Littorin (M):
Anneli Särnblad pratade om den goda ekonomi som Socialdemokraterna lämnat efter sig. Ja, jag är den förste att ge Socialdemokraterna beröm för saneringen av statsfinanserna på 1990-talet. Det var en väldigt god politisk åtgärd och ett fullföljande av det arbete som påbörjades efter det att den stora bubblan sprack i början av 1990-talet.
Men de som läst finansplanerna för slutet av 1980-talet och i början av 1990-talet konstaterar att den ljuspunkt som Allan Larsson pratade om minsann var långt borta. Vi har haft en fantastisk produktivitetsutveckling under de senaste 10-15 åren - en utveckling i världsklass i de allra flesta branscher. Problemet var att den inte åtföljdes av netto särskilt många nya jobb. Vi beskrevs ofta som jobless growth under ett långt tag.
Nu händer det lite saker. Jag kan inte efter ca 130 dagar ta åt mig all ära av det. Det skulle det naturligtvis vara förmätet att göra. Vi har också en hög internationell konjunktur som ligger i botten. Vi vill gärna förstärka den konjunkturen genom att just sänka trösklar på vägen in. För att gå tillbaka till den fråga som Anneli Särnblad ställde om vad jag svarar kvinnan på att det inte finns några pengar. Ja, det är inte problemet. Vi har faktiskt höjt lönebidraget, så det är inte orsaken.
Orsaken är det som Lars Lilja beskriver, alltså Arbetsmarknadsverkets bedömning av arbetsförmåga i de enskilda fallen. Då hamnar man i den situation som Lars Lilja så väl beskrev. Att ha en ambitionsnivå som är hög när det gäller att underlätta för personer med handikapp att ta sig in på arbetsmarknaden tycker jag är en väldigt viktig uppgift. Det finns nog mycket att lära här.
När man reser runt i landet träffar man på olika typer av försöksverksamheter som har tillkommit inom ramen för arbetsförmedlingen, ofta eller i alla fall inte sällan med ESF-rådspengar. Där har också handikapporganisationerna varit involverade. De är väldigt engagerade, av naturliga skäl, men också väldigt goda lobbyister. Som Lars Lilja sade har de allra flesta av oss träffat handikapporganisationerna många gånger på just detta tema.
Det tycker jag är ett engagemang som vi ska bejaka och ta till oss för att se hur vi kan underlätta för personer med handikapp att komma in på arbetsmarknaden på ett bättre sätt. Lönebidraget är ett viktigt sådant redskap. Vi har höjt bidraget - det var bred enighet om det - och vi har inte ändrat i de regler som Lars Lilja refererar till.
När det gäller argumentet som du har hört i det enskilda fallet tror jag att det är lite mer invecklat än att det inte finns några pengar, för det gör det.
Sven Otto Littorin (M):
Om det omvända hade gällt, att skattehöjningar hade lett till att Sverige skulle bli ett väldigt rikt land, skulle vi väl ha ett hundraprocentigt skattetryck. Jag tror att inte ens Anneli Särnblad är särskilt intresserad av det, om jag ska vara helt ärlig. Nu är vi tillbaka i den grundläggande debatten som vi har haft många gånger. Jag ska inte trötta ut kammaren med den, utan vi struntar i den och går tillbaka till det grundläggande som interpellationen handlar om, nämligen vad vi gör för att se till att personer med handikapp har lättare att komma tillbaka på arbetsmarknaden.
Låt mig konstatera att vi har särskilt anställningsstöd, lönebidrag, Samhall och skyddade anställningar. Jag tycker att det är viktiga former för att underlätta sökandet efter delaktighet på arbetsmarknaden för den som verkligen befinner sig långt från arbetsmarknaden, har höga trösklar och besvärligt att ta sig in. Det var som sagt därför vi var med och höjde lönebidraget, och där fanns det, vad jag förstår, ingen oenighet mellan våra respektive partier.
Frågan som Lars Lilja pekar på och som är underliggande i Anneli Särnblads interpellation är viktig. Det här är två principer som man kan diskutera länge. Att utnyttja lönebidraget som ett sätt att stödja ideella föreningar är kanske inte riktigt avsikten. Det är som sagt ett individuellt stöd för personer att kunna ta sig tillbaka till arbetsmarknaden.
Å andra sidan kan man resonera som Lars Lilja gör - jag tycker att det finns meriter i det - att detta kanske ändå är ett bra sätt att nå en vinna-vinna-situation i det hela. Jag lovar att ha med det som utgångspunkt för fortsatta funderingar. Det är viktigt att se till att personer med handikapp har en möjlighet att vara med.
Sven Otto Littorin (M):
Peter Hultqvist har frågat mig vilken eller vilka myndigheter jag avser att ge uppdraget att överta Arbetslivsinstitutets bibliotek och övriga utbildnings- och informationsinsatser som hitintills skötts av ALI. Peter Hultqvist har även frågat vilka initiativ jag avser att ta för att universitet och högskolor ska kunna överta forskare och forskning från ALI.
I frågan vilken myndighet som ska överta Arbetslivsinstitutets bibliotek kan jag informera om att arbetslivsbibliotekets samlingar kommer att flyttas till Stockholms universitet. När det gäller Arbetslivsinstitutets informations- och utbildningsinsatser ligger det ett ansvar på varje universitet och högskola att informera och sprida kunskap kring sin forskning. Detta ingår i lärosätenas så kallade samverkansuppgift. Arbetslivsinstitutet har också ansvarat för företagshälsovårdsutbildningen.
I denna del konstaterar jag att det finns flera utbildningsorganisationer, till exempel universitet och högskolor, som har kapacitet beträffande utförandet av utbildningen. Frågan om vem som ska svara för att utveckla, upphandla och samordna utbildningen behöver dock djupare analyseras. Regeringen har därför beslutat att ge en särskild kommitté i uppdrag att utreda och lämna förslag beträffande det framtida huvudmannaskapet för företagshälsovårdsutbildningar. Kommittén ska även fram till dess att huvudman utsetts svara för att pågående och planerad utbildning kan fortgå.
Kommittén ska lämna sin slutrapport senast den 14 december 2007. För att underlätta för enskilda forskare och doktorander får Arbetslivsinstitutet använda högst 60 miljoner kronor för att lämna bidrag till annan organisation för sådan forskningsverksamhet som bedrivs vid institutet. Arbetslivsinstitutet, som har en regional spridning av sin verksamhet, för diskussioner med universitet och högskolor på bland annat de berörda orterna.
Sven Otto Littorin (M):
Vi har, som sagt, debatterat frågan om ALI flera gånger förut. Jag ska försöka undvika att dra hela argumentationskedjan ytterligare en gång. Utgångspunkterna för förslaget var i grund och botten två.
Det handlade dels om att frigöra forskningen från nära politisk styrning, dels om att mycket tydligt prioritera att det är flera hundra miljoner kronor som vi hellre lägger på åtgärder för att minska utanförskapet och få folk i arbete. Det beskrivs som en stor slakt, men fyra femtedelar av forskningen på det här området bedrivs i dag inom ramen för universitet och högskolor.
Jag har sagt det förut, och jag säger det igen: Jag tar inte ställning till den här forskningens kvalitet eller innehåll. Jag är inte rätt person att göra det. Jag tycker att den här forskningen måste kunna leva på sina egna meriter och söka anslag som all annan forskning i Sverige gör. På den sista frågan som Lars Lilja ställde vill jag svara att vi har skjutit till ytterligare 1 miljard till det högre utbildningssystemet.
Inom ramen för det kan det finnas möjlighet att söka medel för den här typen av forskning. Så går jag över till det som Raimo Pärssinen och Peter Hultqvist pratade om. Vi lovade när beslutet fattades att vi skulle komma tillbaka med besked i kammaren på det sätt som vi har gjort. Biblioteket har hittat en ny famn. Företagshälsovården utreds. Det hade man säkert behövt göra oavsett vad som hänt.
Företagshälsovården kan i ett längre perspektiv få lite andra arbetsuppgifter. Det är viktigt att studera det mer noggrant och långsiktigt. Jag kan möjligen tycka att företagshälsovården mer hör hemma inom ramen för det socialpolitiska arbetet snarare än inom det arbetsmarknadspolitiska arbetet. Det har vi anledning att återkomma till när det arbetet är avslutat. Ledningen för ALI arbetar nu hårt.
Jag är glad att vi lyckades se till att anslagssparandet kunde användas för just den här typen av lösningar för att överbrygga detta. Raimo Pärssinen tog upp frågan om nystart. Jag sade ny famn. Det tror jag var det begrepp som jag använde. Att hitta nya famnar är vad som nu möjliggörs.
Det kan naturligtvis där ute i de fyra femtedelar av forskningen som bedrivs på andra ställen finnas synergieffekter som kan vara bra. Bedömningen av forskningen och forskningsprojekten ska, enligt min mening, inte göras av arbetsmarknadsministern eller Arbetsmarknadsdepartementet eller av arbetsmarknadsutskottet. Det är ju det man gör när man fördelar medel på det sätt som man har gjort tidigare.
Det bör göras på vetenskapliga meriter på samma sätt som för all annan forskning.
Sven Otto Littorin (M):
Raimo Pärssinen har naturligtvis rätt att ställa frågor. Självklart är det så. Jag har rätt att svara. Det är precis det jag tycker att jag har gjort. Jag är dessutom skyldig att svara. Det har jag försökt att göra i det interpellationssvar som är avgivet. Jag tänker inte upprepa det genom att läsa upp det en gång till. Fyra femtedelar av forskningen inom området finansieras redan i dag via universitet och högskolor. Den finansieras på det sätt som all annan forskning i Sverige.
Man söker anslag genom olika organ, till exempel genom FAS som vi hörde Lars Lilja referera till tidigare. Det är svaret på frågan. Det är så det bör gå till. Man bör göra ansökningar om forskningsfinansiering på det sätt som görs för all annan forskning inom området. Då får forskningen som i dag bedrivs inom ALI bedömas på samma sätt som all annan forskning inom området som redan i dag bedrivs.
Det är naturligtvis så som Peter Hultqvist poängterade. Jag utgår från att vi inte ska sitta och titta igenom forskningsfinansieringsanslagen. Men det finns en politisk styrning i den meningen att när budgetramarna för ALI diskuteras i kammaren, i utskott och på Arbetsmarknadsdepartementet tar man implicit ställning till de forskningsprojekt som finns däri. Man kommer alltid att få frågan: Varför lägger ni inte ytterligare 10 miljoner på ALI, eller vad det nu kan vara?
Är det så att ni inte gillar forskningsprojekten som står i pipelinen? Den diskussionen kan vi få. Jag tänker inte återupprepa argumenten. Jag bara konstaterar att fyra femtedelar av forskningen bedrivs utanför. Det finns ett system för finansiering av forskningen. Däremot kan jag hålla med Lars Lilja om en dimension. Det handlar om tillämpad forskning och också om tvärvetenskaplig forskning. Den har naturligtvis olika bekymmer. Så är det.
Det inser också jag. Då kan det finnas anledning att på olika sätt intressera andra som också är intresserade av den här typen av forskning att delta på olika sätt. Det har man gjort på en hel del andra forskningsområden. Jag skulle välkomna om så skedde.
Sven Otto Littorin (M):
Jag delar Sven-Erik Österbergs grundinställning att det här är en ypperlig möjlighet för personer som behöver den här typen av stöd och hjälp. När jag var partisekreterare hade vi anställda med lönebidrag i partiorganisationen ute i landet. Det har varit ett väldigt värdefullt tillskott, både för den enskilde och för oss andra. Jag kommer tillbaka till grunderna i svaret. Vi har inte ändrat bedömningsreglerna för lönebidraget.
Det har inte gått ut någon ukas till Arbetsmarknadsverket att göra den här typen av förändringar. Man ska ta hänsyn till den enskildes arbetsförmåga, som det står i regelverket. Däremot är taket höjt och antalet platser utökat med 2 000. Det man kan konstatera är möjligen att Arbetsmarknadsverket har fått sammanlagt 740 miljoner som enbart är avsedda att finansiera de två takhöjningar som genomfördes 2006 och 2007.
Men det är klart att det är ett ansträngt anslag. Det är helt korrekt. Det finns åtminstone två skäl till det. Det ena är att det just nu finns en stor efterfrågan på arbetskraft. Det gör att det är förhållandevis lätt - om jag får kalla det för det - för funktionshindrade personer att hitta anställningar med lönebidrag. Det är naturligtvis på sitt sätt positivt.
Det andra är att det genom det uppdrag som Ams och Försäkringskassan har fått att samverka kring personer som är långtidssjukskrivna har framkommit att en stor andel är personer med funktionshinder. Just i och med att lönebidrag är ett lätt sätt att få ut personer på arbetsmarknaden, precis som Sven-Erik Österberg säger, har det blivit en slags anstormning i den här delen. Jag vill berätta lite mer om vad vi försöker göra.
Redan i årets regleringsbrev för Ams har vi betonat vikten av att Arbetsmarknadsverket arbetar med dem som står allra längst från arbetsmarknaden. Under våren kommer också en ny rapport om funktionshindrades situation på arbetsmarknaden. Undersökningen är ett tillägg till AKU. Den ser jag fram emot att få. Jag tror att den kan ge oss värdefull information om läget och om vilka olika insatser som har visat sig verkningsfulla och om vilka som kan förbättras.
Vi har också initierat ett arbete med att kartlägga hur ekonomin på individnivå ser ut för personer med funktionshinder för att vi ska få ett så gott beslutsunderlag som möjligt. Jag förstår Sven-Erik Österbergs oro mot bakgrund av en del av de rapporter vi har kunnat läsa om i tidningarna, men jag tror i grunden att vi är på samma sida. Det här är ett bra instrument, och vi har inte ändrat förutsättningarna när det gäller regelverket eller bedömningarna runt omkring.
Det har inte utgått någon instruktion om att man ska tolka dem på annat sätt än tidigare. Tvärtom: Taket har höjts och antalet platser har utökats.
Sven Otto Littorin (M):
Nej, Sven-Erik Österberg, det är inte okej att man säger upp på bredden. Man ska följa det regelverk som finns, och det stipulerar att man ska göra bedömningar av de enskildas arbetsförmåga. Det är utgångspunkten. Det ska vi ha klart för oss. Precis som Sven-Erik Österberg sade är inte avsikten med lönebidraget att det ska vara en försörjningskälla för ideella organisationer. När jag läser en del av de rapporter som har kommit får jag ibland intrycket att oron och kritiken mest har handlat om det.
Det finns all anledning att följa upp detta tydligare. Min ambitionsnivå är väldigt hög, och jag delar Sven-Erik Österbergs uppfattning att detta är ett bra instrument för att hjälpa till att sänka trösklarna för att funktionshindrade - både bildligt och på annat sätt - ska kunna ta sig in på arbetsmarknaden. Jag tycker att det är en bra metod, och jag vill följa detta område noggrant också framöver.