Anette Åkesson (M):
Det är bra att även finansministern tycker att det är viktigt med tydlighet. Frågan är hur mycket vi får ut av de 380 miljoner kronor som är budgeterade för de 41 traineetjänsterna och de 9 eller 147 utbildningskontrakten. Finansministerns uttalande skapar osäkerhet. Att framföra att sänkningen av momsen på restaurangmat inte är en kostnadseffektiv åtgärd i kombination med att S-MP dels bibehåller reformen, dels samtidigt inte levererar några alternativa åtgärder själva är förvånande.
Till att börja med vill jag tacka finansmarknadsministern för svaret. Jag är tacksam för möjligheten att resonera kring de här frågorna, eftersom jag är intresserad av ett lite tydligare svar. Att bara jämföra oss med andra nordiska länder är inte så relevant, dels för att de likt Sverige har en hög andel ägt boende, dels och framför allt för att våra välfärdssystem är relativt lika. Det som frågan avsåg var om problemet med hög skuldsättning delvis var välfärdssystemens påverkan.
Konjunkturinstitutets rapport visar på goda resultat. De av Alliansen genomförda åtgärderna, exempelvis den sänkta restaurangmomsen, är därför något att bygga vidare på, inte att kritisera. Att det skapas jobb inom branscher som anställer unga och nyanlända är en verklig utmaning, men den är viktig att ta tag i. Lyckas vi inte kommer det att få negativa effekter, inte bara för individen utan även för samhället, både på kort och lång sikt. Jag vill tacka finansministern för debatten.
De flesta är överens om att den höga skuldsättningen hänger ihop med att svenskar i större utsträckning än de i de flesta andra länder äger sitt boende. Det är något som staten främjar genom olika politiska beslut. Vidare lånar svenskar främst till sitt eget boende, inte till konsumtion eller till spekulation. Generellt sköter svenskar sina bolån. Till och med under 90-talskrisen med extrema räntor var det bolånen man betalade och konsumtionen man drog ned på.
Det är i sig ett problem, för särskilt i tider med relativt svag export är vi beroende av en stark inhemsk marknad för tillväxt. Samtidigt orsakas inte kriser av hushållens beteende, utan tvärtom drabbas hushållen av de kriser som orsakas av andra, må det vara banker eller kommersiella fastighetsbolag. De allt högre skulderna följer prisutvecklingen på bostadsmarknaden, och prisutvecklingen på bostadsmarknaden beror delvis på beslut av regering och riksdag. Samtidigt växer hushållens tillgångar med skulderna.
Skuldkvoten är, som finansmarknadsministern sa, hushållens totala skulder i förhållande till deras disponibla inkomster, det vill säga hushållens inkomst efter skatt. Då torde det rimligen spela roll att svenska hushåll betalar väldigt hög skatt. På så sätt stiger skuldkvoten med hjälp av Per Bolund, även om varken lån eller nettoinkomster skulle öka när S-MP-regeringen nu höjer skatterna. Att vi använder skatteintäkterna till mycket vettigt är vi nog överens om.
Socialförsäkringar, sjukvård, skola och barnomsorg hör till de större posterna. Det är sådant som människor i andra länder, som i högre grad hyr sitt boende och inte har bolån, måste betala av sin kvarvarande relativt sett högre disponibla inkomst. Tar man hänsyn till svenskarnas innestående socialförsäkringstillgång visar EU-statistik att Sverige inte sticker ut nämnvärt. Som politiker är vi beroende av att få ett bra beslutsunderlag.
Jag har respekt för Riksbanken, som har i uppdrag att värna den finansiella stabiliteten. Det är viktigt att alla problem tas på allvar och att avvikelser följs upp. Det är vidare angeläget att åtgärder sätts in där det finns risker och där det skulle få stora konsekvenser om något gick fel, det vill säga mot finansinstituten. Däremot önskar jag veta hur läget verkligen är i Sverige gällande hushållen innan beslut fattas som ytterligare höjer trösklar för att ta sig in på bostadsmarknaden.
Med beaktande av att svenskar i större utsträckning äger sina boenden, att vi sköter våra lån, att prisutvecklingen på bostäder tyvärr ökar stadigt, till stor del på grund av politiska misslyckanden, att vi har höga skatter och därmed relativt sett lägre disponibla inkomster och att vi har välfärdssystem som till stor del fångar upp oss vill jag fråga: Är verkligen, utifrån dessa konstateranden, de svenska hushållens skuldsättning då ett problem?