Ylva Johansson (S):
Vi har, och jag tror att jag delar detta med alla här i kammaren, tagit del av uppgifter, ofta från medier, från bekanta eller från möten ute på arbetsplatser, som handlar om människor som arbetar utan skyddsställning. Vi kan se dem på byggställningar också här i stan. Som Marco Venegas berättade förolyckas människor på sin arbetsplats.
Människor arbetar för en spottstyver långt under anständiga arbetsvillkor på den svenska arbetsmarknaden. Människor sover på sin arbetsplats. Häromdagen berättade Arbetsmiljöverket att man finner sådant och inte kan agera därför att det inte strider mot arbetsmiljöreglerna. Men det handlar förstås om arbetsvillkoren.
Vi hörde också Raimo Pärssinen berätta om svenska företag som utkonkurreras av utländska företag som inte betalar löner i enlighet med miniminivån i de svenska kollektivavtalen utan bara en bråkdel. Jag hoppas och tror att alla blir upprörda när de tar del av det. Jag och regeringen blir det i alla fall.
Jag är mycket orolig för framväxten av ett skuggsamhälle, inte minst på arbetsmarknaden. Vi ser flera sådana tecken. Vi vet också att det inte finns någon enkel lösning på detta. Den proposition som vi ska debattera och besluta om i dag kommer inte att lösa alla dessa problem. Många problem har en helt annan grund än utstationering. Personalliggare i byggbranschen kommer inte att lösa alla problem.
Samarbete mellan Arbetsmiljöverket och Skatteverket kommer inte att lösa alla problem. Kommande förslag om entreprenörsansvar, kommande skärpningar när det gäller registrering av utländsk arbetskraft eller kommande lagförslag om skärpningar och rimligare regler när det gäller arbetskraftsinvandrare kommer inte heller att lösa alla problem. Men sammantaget, steg för steg, kan vi faktiskt skapa ordning och reda på den svenska arbetsmarknaden. Problemen är allvarliga och svåra.
Och om man tror att man ska hitta en lösning för alla problem kommer man aldrig att finna den, utan vi måste ta steg för steg. Den proposition som vi nu debatterar är en viktig byggsten i detta. Sveriges medlemskap i EU är en oerhört stor fördel för Sverige.
Vi drar nytta av det i svensk ekonomi - svenska medborgare, svenska företag och hela Sverige. Medlemskapet är till stort gagn för Sverige. Det är viktigt, och den inre marknaden är en av de viktigaste delarna.
En väl fungerande inre marknad i EU är en oerhört stor fördel för EU och för Sverige - för svenska medborgare, svensk ekonomi och svenska företag. Därför är det så viktigt att vi gör de regeländringar och de ändringar av lagstiftningen som gör att den inre marknaden med fri rörlighet kan fungera på ett bra sätt. Då måste vi säkerställa att vi kan göra det, både på EU-nivå och på nationell nivå.
Jag tror också att det är oerhört viktigt att alla vi som är förespråkare för den fria marknaden, den fria rörligheten och medlemskapet i EU är tydliga med att fri rörlighet inte innebär frihet att dumpa villkor eller att utnyttja människor. Om vi tillåter att detta likhetstecken sätts tror jag att vi har skaffat oss oerhört stora problem, som i förlängningen kan leda till precis den typen av resonemang som jag menar låg till grund för till exempel delar av brexitdiskussionen.
Fri rörlighet är till gagn för Sverige, och fri rörlighet är inte samma sak som att acceptera usla villkor eller utnyttjande av arbetare. Detta har vi stor enighet om i EU-kretsen, och jag hoppas och tror att vi har stor enighet om det också i denna kammare. Jag önskar det i alla fall. Om man tycker det måste man svara på frågan: Hur ska detta säkerställas?
Hur säkerställer vi att den fria rörligheten inte innebär frihet att dumpa villkor eller utnyttja människor? Då kan man välja olika vägar. EU-lagstiftningen ger oss möjlighet att välja olika vägar. Man kan använda den svenska arbetsmarknadsmodellen. Det ska ärligt sägas att det är lite svårare, eftersom den svenska arbetsmarknadsmodellen är ganska udda. Vi delar den med Danmark och delvis med Finland i EU.
I EU-sammanhang är den lite udda, men det är en möjlig väg att gå. En annan väg att gå är den som många andra EU-länder har gått, nämligen att man lagstiftar om minimilöner och minimivillkor och anställer statliga löneinspektörer som är ute på arbetsplatserna och vidtar åtgärder mot de arbetsgivare som inte betalar löner som är i enlighet med det som är lagstadgat. Man kan alltså välja olika vägar. Regeringen har valt och väljer den svenska modellen.
Vi vill använda denna modell därför att vi anser att den tjänar Sverige väl. Vi tycker att den är bättre än den modell som man använder i ett flertal andra EU-länder. Den har skapat god tillväxt, god omställningsförmåga och god reallöneutveckling i Sverige. Vi har hittat en väg där vi kan säkerställa löntagarnas villkor, företagens konkurrenskraft och en flexibilitet på arbetsmarknaden som inte går ut över löntagarnas trygghet.
Jag tycker att det är en mycket bra modell. Därför vill regeringen upprätthålla denna modell. Då måste vi säkerställa att den fungerar. När jag har lyssnat på några inlägg här i kammaren undrar jag om man riktigt förstår hur det fungerar. Därför vill jag påminna om en sak: I Sverige finns det ingenting som garanterar vilken lön en anställd ska få om det inte finns ett kollektivavtal i ett företag.
Därför har vi gett de fackliga organisationerna långtgående möjligheter att vidta stridsåtgärder för att få till ett kollektivavtal. För det mesta behöver man inte vidta stridsåtgärder. Oftast skrivs det kollektivavtal därför att också företagen inser att det är viktigt att detta gäller för alla. Det företag som skriver kollektivavtal vill nämligen naturligtvis att konkurrenten också ska göra det.
Därför vill också företagen och arbetsgivarna att facket ska vara på alla. Annars skulle det bli orättvist, om man krävde detta bara av vissa och att vissa konkurrenter inte behövde göra det. Man måste alltså kunna lita på att facket, oavsett vilket företag det är fråga om, alltid vidtar åtgärder när det gäller deras del av kakan, det vill säga att ytterst kräva stridsåtgärder för att få till kollektivavtal. När ett kollektivavtal finns klickar så att säga alla de vägar som vi har in.
Om någon bryter mot det kan man gå till Arbetsdomstolen, och då kan individen kräva sina rättigheter och mycket annat. Om ett svenskt företag säger att man redan betalar löner som är minst lika bra som de som gäller enligt kollektivavtal är det ingenting som fredar detta företag från stridsåtgärder. Facket har alltid rätt att kräva kollektivavtal. Det är så vår svenska modell fungerar.
Om facket inte skulle fullgöra sin uppgift sviker man alla andra arbetsgivare, därför att det då blir en osund konkurrens. Nu har vi utländska företag med utstationerad arbetskraft i Sverige. Även då måste vi säkerställa att den svenska modellen kan fungera.
Det gör den bara om man kan ställa samma krav på företag med utstationerad arbetskraft som på de svenska så att vi får en sund konkurrens däremellan. Lex Laval innebär en inskränkning i denna rättighet. Den faktiska effekten har blivit noll konflikter och noll varslade åtgärder på grund av de långtgående skadestånd som vi har i den svenska modellen.
Facken har stora rättigheter men också stora skyldigheter. Det betyder att om man bryter mot detta och vidtar en stridsåtgärd som inte är laglig blir det mycket dyrt. Sverige har fått kritik internationellt för detta. Europeiska kommittén för sociala rättigheter och ILO:s expertkommitté har kritiserat Sverige, och de anser att lex Laval innebär att Sverige bryter mot internationella åtaganden för grundläggande fackliga rättigheter.
Svenska företag vittnar också ofta om detta. Vad ska de göra när facket inte kräver minimivillkoren hos konkurrenten? Vem ska då kräva det? Det finns ingen som gör det. Det blir liksom tomt. Alternativet är då att man har en statlig löneinspektör som gör det. Det är en väg att gå. Men då får man välja det.
När man lyssnar på debatten här låter det som att alla är överens om att minimilöner och den hårda kärnan enligt kollektivavtal ska gälla för utstationerade arbetstagare, det vill säga att vi ska leva upp till gällande EU-rätt. I utstationeringsdirektivet sägs att vi ska göra det. Det är ett skyddsdirektiv. Vi är enligt EU-rätten skyldiga att skydda utstationerade arbetstagare här, så att de får minimilön enligt svenska kollektivavtal. Sverige som land har en skyldighet att säkerställa detta.
Jag menar att vi inte lever upp till det i dag. Om man tittar på vad vi ska leva upp till är min fråga till dem som nu avser att rösta nej till förslaget: Hur ska man annars säkerställa att detta fungerar och att man faktiskt kan ge minimilöner enligt den hårda kärnan till utstationerad arbetskraft? Man kan ha synpunkter på detta med minimilöner och den hårda kärnan. Jag har synpunkter på det.
Men det är den lagstiftning som gäller, och då är det den som vi ska följa. Medlemskapet i Europeiska unionen innebär både rättigheter och skyldigheter. Man får inte alltid som man vill, men det regelverk som gäller måste man följa. Men sammantaget ger det Sverige stora fördelar att vara medlem. Det betyder också att det är självklart, tycker jag, att de företag som kommer från ett annat land än EU inte behandlas lika, eftersom vi där inte heller har samma rättigheter och skyldigheter på andra sätt.
Anledningen till att vi har den hårda kärnan för företag inom EU är ju att vi också har andra regelverk som säkerställer - eller ska säkerställa - att företagen i sina hemländer betalar andra sociala avgifter, till exempel, eller pensioner och annat som alltså inte ingår i den hårda kärnan. Det gäller inte för ett företag som kommer från ett land utanför EU. Där har vi inget motsvarande. Unionen är alltså som en klubb där vi är medlemmar och har både rättigheter och skyldigheter. Varför tar jag upp detta med medlemskapet?
Jo, jag tror att det är viktigt om man tycker att det är viktigt att Sverige ska vara medlem. Vänsterpartiet vill inte vara medlem i EU, och Sverigedemokraterna vill det inte heller. Sverigedemokraterna vill dessutom hindra rörlighet över gränser även på andra sätt. Jag och regeringen vill dock att Sverige ska vara medlem i EU.
Vi tror att medlemskapet i EU är oerhört bra och värdefullt för Sverige, och vi tror att EU som institution är oerhört bra och viktigt för Europa - inte minst i dessa tider. Vi måste därför slå vakt om och säkerställa att vi har fungerande regelverk så att rörligheten faktiskt fungerar och inte leder till att man i stället kräver att Sverige inte ska vara medlem i EU.
Vartenda företag jag talar med välkomnar konkurrens. Det är en del av det fria näringslivet och den fria företagsamheten. Man välkomnar också utländsk konkurrens. Ett av skälen till att man driver företag är att man vill visa att man är bättre på att göra någonting. Man vill visa att man kan göra det bättre, till mer konkurrenskraftiga priser än andra eller mer innovativt. Det är en viktig drivkraft, och man välkomnar konkurrensen. Man ser också värdet av den inre marknaden.
Alla företag jag pratar med frågar dock, med rätta, hur de ska kunna konkurrera om facket inte gör sin uppgift, det vill säga kräver minimivillkoren hos konkurrenten. Hur ska man då kunna säkerställa en någorlunda sund konkurrens? I den svenska modellen finns det ingen annan att vända sig till.
Det har kommit en del frågor från debattörerna här, och jag hoppas att ni ställer upp på replikskiften så att jag kan svara på dem där och inte drar över min talartid alltför mycket. Jag vill dock ändå säga någonting om transparens. För att detta ska fungera är det helt grundläggande att ett företag som vill utstationera arbetskraft i Sverige i förväg kan veta vilka villkor som gäller. Det är helt avgörande. Därför är transparensen helt grundläggande för ett fungerande system.
Därför skärper vi kraven i den här lagstiftningen, och därför har jag också haft en långtgående dialog med parterna om detta. Jag är väldigt glad att man från byggsektorns sida nu är överens om tolkningen av sitt kollektivavtal inom detta. Jag är väldigt glad över constructionworkers.eu, där man kan jämföra alla bygglöner i alla 28 medlemsländer på ett väldigt transparent och enkelt sätt.
Det eliminerar naturligtvis inte kravet på att lämna in kollektivavtalen till Arbetsmiljöverket, men transparensen är helt grundläggande för att detta ska fungera. Herr ålderspresident! Avslutningsvis är jag i dag oerhört stolt över att vi har lagt denna proposition på riksdagens bord. Jag hoppas att det blir ett ja till propositionen och att vi kan genomföra en ny lagstiftning från den 1 juni. Det är en väldigt viktig byggsten för att försvara den svenska modellen.
Senare i dag ska EU-kommissionen presentera förslag på en social pelare. Jag vet att det är många med mig som har känt en viss oro för om det kommer att komma förslag som på något vis hotar den svenska arbetsmarknadsmodellen. Nu får vi se, vid presskonferensen om några timmar. Men om man tycker att det är viktigt att värna den svenska arbetsmarknadsmodellen ska man rösta ja till den proposition som ligger på bordet i dag.