Ali Esbati (V):
Det är glädjande att vi står här och kan debattera en proposition som äntligen ligger på riksdagens bord. Nu kan vi äntligen få till stånd en lagändring som utvidgar möjligheterna att uppnå kollektivavtal i Sverige för utstationerade arbetstagare, ytterst med stöd av konfliktåtgärder. Det är viktigt och mycket välkommet.
Det här är förstås, som jag återkommer till, inte något som kommer att eller kan få bort all exploatering av utländska arbetare och därmed inte heller det stora tryck som den svenska arbetsmarknadsmodellen utsätts för genom en kombination av marknadsliberala EU-regler, inhemska kapitalintressens framflyttade positioner och stor ojämlikhet både i och utanför vårt land. Men det är ett viktigt och verkligt steg framåt jämfört med nuvarande lagstiftning. Herr ålderspresident!
Alla som arbetar i Sverige ska garanteras rimliga löne- och arbetsvillkor. Det viktigaste instrumentet för att uppnå detta är kollektivavtalet. Dess funktion är i grunden att hindra osund konkurrens. Arbetstagare ska inte tvingas tävla om arbetstillfällen genom att bjuda under varandra i fråga om lön och arbetsvillkor, och seriösa företag ska inte konkurreras ut av företag som pressar priser genom oacceptabla villkor för arbetstagarna.
Samtidigt ger kollektivavtalen en hög grad av flexibilitet när det gäller att reglera förhållandena på arbetsmarknaden. Regering och riksdag behöver inte ge sig in och detaljreglera än den ena, än den andra branschen, och dynamiken inom sinsemellan väldigt olika näringar kan kombineras med behovet av viss stabilitet och trygghet för dem som gör jobbet.
Detta är något som kan komma till stånd om parterna är relativt välorganiserade och om det finns välfungerande regler för både samförstånd och konflikt. Herr ålderspresident! Förhandlingsrätten, rätten att fritt teckna kollektivavtal och konflikträtten utgör grundläggande fri- och rättigheter. De är också förutsättningar för att det svenska kollektivavtalssystemet ska kunna fungera och stärkas.
Det är mot den bakgrunden man ska se det principiella och det dramatiska med den så kallade Lavaldomen och de ändringar i svensk lag som infördes därefter - det som har kommit att kallas för lex Laval. Förkortat kan vi säga att de svenska fackförbunden Byggnads och Elektrikerna vid årsskiftet 2004/05 gjorde det som är en grundläggande facklig uppgift, nämligen krävde av bolaget Laval un Partneri att man i samband med ett bygge i Vaxholm skulle teckna ett svenskt kollektivavtal.
Detta ville bolaget inte göra, och facken tog då till konfliktåtgärder. Bolaget klagade rättsligt mot detta, och de svenska arbetsköparorganisationernas jurister hjälpte senare till att driva fallet vidare. När det efter en del turer kom ett beslut i EU-domstolen som gick emot de svenska facken var det inte bara ett slag mot den svenska modellen utan också något som skapade stor juridisk och facklig debatt i hela Europa.
När den tidigare högerregeringen sedan skulle implementera det nya rättsläge som uppkommit genom domen i svensk rätt gick man dessutom längre än vad EU-rätten krävde. Det var vår bedömning då, och det har varit vår uppfattning alltsedan dess. Vi har absolut inte varit ensamma om det heller. Det är något som har påpekats i både svensk och internationell debatt.
Riksdagen kom 2011 med ett tillkännagivande till den tidigare regeringen om att "överväga vilka lagändringar som krävs för att värna den svenska modellen i ett internationellt perspektiv". Sedan dess har Lavallagen fått kritik såväl inom ILO-systemet som i Europarådets kommitté för mänskliga rättigheter.
Ett problematiskt nyckelmoment i den nu gällande lagen är den så kallade bevisregeln, alltså ett förbud mot att vidta stridsåtgärder om arbetsgivaren menar sig ha visat att man följer minimiregler i ett kollektivavtal någonstans. Den föreslås ändras i och med den proposition som nu har lagts fram för riksdagen.
Det görs genom att man säger att det alltid blir tillåtet att ta till stridsåtgärder, om än för att uppnå ett slags bantad variant av ett fullvärdigt svenskt kollektivavtal, om det skulle komma dithän. På så sätt håller sig lagen tydligt inom ramen för EU-rätten, samtidigt som vissa av de alltför långtgående inskränkningar av de grundläggande fackliga rättigheterna som nuvarande lagstiftning innebär tas bort. Det förbud mot att vidta stridsåtgärder som infördes genom lex Laval tas bort.
Detta kommer att öka möjligheterna att teckna kollektivavtal i syfte att slå vakt om utstationerade arbetstagares löner och arbetsvillkor. Det är också något som implementerar det så kallade tillämpningsdirektivet, som i praktiken är ett sätt att möta de problem som långt fler än vi i Sverige har kunnat se med dumpning av löner och arbetsvillkor på grund av EU-domstolens tolkning av utstationeringsdirektivet.
Det blir helt enkelt lättare att hävda den centrala principen om lika lön för lika arbete i Sverige, något som tycks ha retat våra borgerliga kamrater här. Som jag sa inledningsvis välkomnar Vänsterpartiet alltså propositionen, men det finns flera punkter där vi menar att regelverket kunde ha förbättrats ytterligare. Det har vi framfört i en följdmotion, och därför yrkar jag också bifall till vår reservation, reservation 2. Jag ska kort redogöra för våra fyra förslag.
För det första: I de fall parterna frivilligt kommer överens om ett svenskt kollektivavtal gäller det i sin helhet, alltså inte bara i den variant som bantats till den så kallade hårda kärnan. Men enligt lagförslaget ska som avtal med begränsade rättsverkningar räknas också sådana kollektivavtal som har slutits som följd av stridsåtgärd eller varsel om en sådan åtgärd. Det sista menar vi är olyckligt.
Referensen till den så kallade hårda kärnan är ett nödvändigt ont för att hålla sig till EU-rätten. Men det är viktigt att de gråzoner som finns i förhållande till EU-rätten kan prövas av svensk lagstiftning i rimliga avseenden. Med den konstruktion som regeringen föreslagit uppstår, menar vi, en risk för att arbetsgivare kan välja att säga nej till en samförståndslösning om de garanteras ett för dem betydligt mer fördelaktigt avtal.
Detta är inte bra, och det kan till och med bli konfliktdrivande, vilket en del har påpekat i remissbehandlingen. Vi menar därför att formuleringen om varsel borde strykas i lagförslaget. För det andra: Enligt förslaget ska information om villkor som motsvarar den så kallade hårda kärnan i kollektivavtal ska ges in till Arbetsmiljöverket av arbetstagarorganisationer, och denna skyldighet ska vara mer långtgående än i tidigare lagstiftning.
Det skäl som anförs är att sådana avtalsvillkor hittills inkommit i mycket liten omfattning. Vänsterpartiet anser dock att den skyldighet för facken som föreslås är för omfattande. Den kontaktfunktion som föreslås för att bistå med det informationsunderlag som är nödvändigt bör räcka. Framför allt är det onödigt att facken förväntas bistå Arbetsmiljöverket med avtalsvillkor även i branscher där utstationering inte är en särskilt relevant problemställning och i situationer där konflikter inte väntas.
Vänsterpartiet menar att det här är en alltför långtgående reglering som dessutom inskränker avtalsbärande parters autonomi på ett sätt som inte är ändamålsenligt. Vi vill därför bara ha kravet att lämna in avtalsvillkoren i de fall facklig organisation avser att vidta konfliktåtgärder eller varslar om konflikt. För det tredje: Oavsett hur man reglerar detta med inlämnande av avtalskrav borde regeringen inom en snar och förutbestämd framtid utvärdera den här modellen. Kanske det görs ändå. Vi får se.
För det fjärde: I propositionen finns det förslag om att arbetsgivaren ska kunna bli skadeståndsskyldig gentemot en enskild arbetstagare ifall det förekommer brott mot det så kallade repressalieförbudet, alltså att man straffas för att ha försökt tillvarata sina rättigheter som arbetstagare. Det är bra. Men vi vill också att detta kompletteras med en ogiltighetspåföljd. Om exempelvis en arbetsgivare har gett någon sparken på denna felaktiga grund ska avskedet inte gälla. Herr ålderspresident!
Det var ganska detaljerade och kanske lite tekniska frågeställningar här. Men jag vill understryka att den här frågan ytterst handlar om vilken sorts arbetsmarknad och därmed vilken sorts samhällsmodell vi ska ha. Att slå vakt om lika lön för lika arbete i Sverige är en uppgift som har försvårats av lex Laval.
Och det är ganska talande att se hur de tidigare regeringspartierna, som i regeringsställning ofta lät påskina att man ville försvara den svenska modellen mot EU:s klåfingrighet, i dag helt vill avslå de förbättringar som regeringen föreslår. Detta visar hur EU:s juridiska apparat kan användas och har använts. Det är politiskt mer kostsamt att angripa arbetstagarnas rättigheter rakt på. Det är lättare att gömma sig bakom svårtolkade beslut i Strasbourg och Bryssel.
Detta sätter också fingret på ett olöst grundproblem som har göra med EU som sådant. I det här fallet utkristalliseras en motsättning mellan EU-rätten och Sveriges övriga internationella åtaganden gällande rätten att kollektivt ta strid för sina rättigheter som arbetstagare. Det är just det här som ligger till grund för kritiken från de tidigare nämnda ILO- och Europarådsinstanserna. Den problematiken kan inte lösas på annat sätt än genom förändringar på EU-nivå, och den löses därmed inte heller inom ramen för denna proposition.
Utstationeringsdirektivet måste ändras, så att det blir ett minimidirektiv, inte som i dag ett slags maximidirektiv. Det är också nödvändigt att Sverige inom EU tar sitt ansvar och verkar för ett juridiskt bindande socialt protokoll som innebär att de grundläggande rättigheterna inte får underordnas de ekonomiska friheterna. Herr ålderspresident! Vi ser återkommande påminnelser om problemen med att upprätthålla arbetstagarnas sociala och fackliga rättigheter i mötet med EU:s marknadsliberala fundament.
Det krävs grundläggande förändringar för att inte arbetet för att upprätthålla den svenska arbetsmarknadsmodellen ska behöva ske i ständig uppförsbacke. Detta är ett kärnproblem med det svenska EU-medlemskapet och med EU som sådant. Samtidigt har Vänsterpartiet alltsedan Sveriges inträde i EU arbetat hårt för förslag som kan förbättra faktiska lagar och regler inom de ramar som följer med EU:s konstruktion och också pressar på de ramarna. Det gör vi också nu.
Jag vill till sist passa på att deklarera att i det fall vår reservation med våra utmärkta förslag till förbättringar ändå skulle röstas ned, avser vi att rösta för utskottets förslag att bifalla propositionen, eftersom vi tycker att den utgör ett viktigt steg framåt och eftersom vi med emfas motsätter oss den borgerliga reservationen under samma punkt.