KBLab/rixvox huggingface dataset:
Finn Bengtsson (M):
Låt oss konstatera att vi alla tre debattörer här tycker att det är viktiga frågor som interpellanten har lyft upp! Men om vi nu ska diskutera den här debattordningen tycker jag ändå att det exempel som nämns i endometriosinterpellationen, som är det mest överglänsande, faktiskt handlar om en obstetrisk komplikation, alltså en komplikation i samband med det vi kallar förlossningsrelaterad vård.
Det är alltså begripligt att statsrådet väljer att se detta som kvinnorelaterade förlossningsvårdsproblem, som icke desto mindre har extensioner till annan problematik också. Där skulle jag vilja ta upp tråden som Hillevi Larsson tog upp när det gäller just Tandvårds- och läkemedelsförmånsverket, för till skillnad från statsrådet har jag rätt, som riksdagsledamot, att ha synpunkter, ganska tydliga, på det jag ibland kan tycka är ganska nyckfulla bedömningar.
Och precis som Hillevi Larsson säger är det lite förvånande att det uppdrag man har på nuvarande Tandvårds- och läkemedelsförmånsverket är sådant att man gör en bedömning av kostnadseffektivitetsprincipen som ledande för en aggregerad grupp i stället för att titta på enskilda individer. Det här blir som tydligast när det handlar om det som heter särläkemedel. Det är alltså de verkligt ovanliga sjukdomarna.
Men då ska vi komma ihåg att föregångaren till Tandvårds- och läkemedelsförmånsverket var Läkemedelsförmånsnämnden, som inrättades av en socialdemokratisk regering i början av 2000-talet. Sedan har man inte haft någon aktivitet från den socialdemokratiska regeringen över huvud taget när det gäller att göra någon översyn av regelverket, hur det nuvarande förmånsverket arbetar. Det ligger nog en stor skuld, i så fall, när det gäller inaktivitet på Hillevi Larssons partikamrater i den tidigare sittande socialdemokratiska regeringen.
Sist men inte minst: Vi välkomnar naturligtvis en endometrioscentrumutveckling. Men då gäller det att man har resurser till detta, och då gäller det att man också prioriterar arbetslinjen framför en bidragslinje. Om man samtidigt ska ge allt till alla, hur kan man då kräva att man ska satsa på specifika centrum inom all möjlig sjukvård när man inte har resurserna? De kommer via arbetslinjen och inte via en bidragslinje.
Finn Bengtsson (M):
Jag kan ge mig in i diskussionen där Eva-Lena Jansson slutade - vad är det för fel på plusjobben? När det handlar om det vi kallar konkurrenssnedvridning, undanträngning och möjligen oseriösa projekt är frågan: Vad är skillnaden mellan plusjobben och sysselsättningsfasens anordnares möjligheter att låta folk komma närmare arbete? Jag kan tycka att sysselsättningsfasen i vissa av dessa stycken kan dra rågången lite bättre.
Vi kan också säga att alternativet till plusjobb är något vi ibland kallar nystartsjobb och som, vilket jag sade i mitt förra inlägg, över 80 000 människor i dag åtnjuter via Arbetsförmedlingens försorg. Det är alltså ett sätt att fråga sig hur framgångsrika plusjobben egentligen var under den tid de fungerade. Jag skulle vilja lägga till en dimension till i beskrivningen av hur arbetsmarknadspolitiken i stort ser ut i Sverige under alliansregeringen.
När det gäller de långtidssjukskrivna hade Socialdemokraterna ingen filosofi mer än att det skulle förtidspensioneras hej vilt, medan vi har sett problemet annorlunda genom våra tidsgränser. Går man nu in och tittar efter en maxtid av två och ett halvt år får personen pröva arbetslivsintroduktion. Fram till och med 2010 - det är ungefär ett och ett halvt års uppföljning - har 41 000 människor provat ALI.
Av dem är det efter de tre månaderna 23 000 som faktiskt är kvar i Arbetsförmedlingens regi. Därav har 13 procent fått jobb i någon form, 10 procent är arbetssökande och en fjärdedel, 24 procent, fortsätter i Arbetsförmedlingens program.
När det gäller de siffror Eva-Lena Jansson läser upp kan jag tänka mig, även om jag inte har stöd för det nu, att ökningen av en del i sysselsättningsfasen 2014 faktiskt kommer att komma från dem i stället för dem som gått in passiv sjukskrivning och direkt över i ännu mer passiv förtidspensionering. Det är alltså sådana som har uppnått tiden för att hamna i sysselsättningsfasen. Men, herr talman, jag vill påstå att de i så fall ändå är mer lyckligt lottade än dem som är lämnade i förtidspension helt utan engagemang och intresse från samhället.
Finn Bengtsson (M):
Jag ska säga något kort när det gäller trovärdigheten i systemen långsiktigt. Jag vill påstå att alliansregeringen och Anna Hedborg i allt väsentligt har samma uppfattning om hur man ska bevaka och garantera effektiviteten för systemen över tid. Det är därför vi i princip har genomfört hennes förändringar. Därför vill jag också påstå att i det vi har citerat henne har vi gjort det utifrån det hon har uttalat offentligt, antingen i utredningar eller annat. Sedan kan man alltid påstå att detta är ryckt ur sitt sammanhang, och det är alltid en kritik som kan vara riktig.
Men där har hon citerats korrekt. När det gäller takhöjningar är det alldeles riktigt att Anna Hedborg förespråkar inkomstbortfallsprincipen rakt över. Hon delar Lars Johanssons och Socialdemokraternas bedömning att taken borde höjas. Ett argument som förs fram är precis det som vi hörde nu i debatten: Det är få av dem som är lite mer välbeställda som är sjuka, och därför kostar det inte så mycket att överföra dem.
Men det ändrar inte det faktum att om man har kollektivavtalade försäkringar, som är en mycket god tradition i den svenska modellen, löser det också ut ett försäkringssystem som blir ganska rimligt att finansiera för parterna. Och vad är då felet i detta? Är det fortsatt så att parterna ska förbjudas denna möjlighet genom att staten tar över ansvaret? Har man inte denna förhandlingsfrihet? Nu finns den parlamentariska socialförsäkringsutredningen som arbetar.
Så snart som i morgon ska vi ha ett möte där vi kommer att tangera frågorna om hur vi långsiktigt ska titta på parternas roll när det gäller att ta ett större ansvar för socialförsäkringarna. Det verkar lite konstigt att i ett sådant läge direkt föreslå att vi överför allt ansvar till staten. Det är också intressant, Eva-Lena Jansson, när man tittar på finanskrisen 1994. Vi kan diskutera hur mycket som var den borgerliga regeringens ansvar i detta och hur mycket som var försumlighet av socialdemokrater decennier dessförinnan.
Men det är ändå lustigt att fram till 2006, innan det sker någon höjning, går det tolv år. Var det så lågt prioriterat då att höja taket till detta som nu verkar vara målbeloppet - tio basbelopp - för att värna inkomstbortfallsprincipen? Jag tror att inkomstbortfallsprincipen under rätt många år inte har varit gällande för Socialdemokraterna.
Finn Bengtsson (M):
Låt mig först beklaga att interpellanten väljer att tolka allt som regeringen gör som sabbande och cyniskt. Jag tycker inte att det hör hemma i en debatt att ifrågasätta våra ärliga ambitioner och att vi såväl från regeringens håll som i oppositionens roll vill väl. Jag noterar att ingen av de fyra debattörerna här har antytt att Monica Green skulle vara ute i något ogjort väder.
Då tycker jag att inte heller hon ska antyda att vi är ute i ett sådant. Sedan går jag till själva sakfrågan. Om Monica Green och för den delen Josefin Brink kunde lyfta blicken lite grann kan de konstatera att i närtid, 2008 likaväl som 2011, står Europa i en fruktansvärt kritisk situation i hela den finansiella stabiliteten.
Vi har länder som Grekland, Spanien, Italien och även Portugal och Irland. Där kan man verkligen tala om massarbetslöshet på grund av att man misskött sin interna politik och inte haft statsfinanser under kontroll. Det är någonting som med skärpa har lyfts fram som viktigt av alliansregeringen att värna.
Låt oss för en stund fundera på de siffror som jag nämnde i mitt förra anförande om 220 000 helårssjukskrivna, 15 procent av arbetskraften. Om vi hade gått in i finanskrisen 2008 eller som i dag 2011 med den typen av ingångsvärden, hur tror då Monica Green att det hade sett ut? Det gäller för den delen också Josefin Brink, med den politik som man backade upp Socialdemokraterna med. Den ledde till dessa förfärliga siffror för utanförskap.
Hur hade vi klarat att stå emot en finanskris? Vi hade säkert hamnat i samma prekära situation som någon av de drabbade länderna som jag nyss nämnde. Det är inte en ansvarsfull politik. En ansvarsfull politik är att se till att så många som möjligt befinner sig där de ska vara och helst i arbetslivet. För övrigt ska vi se till att våra trygghetssystem backar upp alla individer som behöver det.
Finn Bengtsson (M):
Först till Monica Green, som säger att Socialdemokraterna insåg att vi hade alldeles för många sjukskrivna och påbörjade en minskning av sjukskrivningen: Det stämmer, men man gjorde det på bekostnad av att man snarast ökade förtidspensioneringarna i stället. Men det är ingen arbetslinje, utan det är ett säkert sätt att göra både enskilda och ett helt folk fattigare. Nu har vi också sänkt förtidspensionsandelen, så att vi även där har jämförbara siffror med omvärlden.
Till Peter Persson, som beskriver någon form av retorik som Per Schlingmann skulle ha och som vi andra hade att förhålla oss till: Jag kan säga att det inte stämmer. Jag själv, som är äldre än Schlingmann, gick med i Moderaterna - eller dåvarande Högerpartiet - år 1970, och jag har varit med om en upplevelse av en historia av ekonomiskt socialdemokratiskt omhändertagande där man på ett osolidariskt sätt devalverade sig igenom både 60-, 70- och 80-talen.
Det var väldigt osolidariskt mot omgivande länder för att öka vår egen exportindustri. Nu har vi sunda statsfinanser. Vi har haft jobbskatteavdrag som ger en trettonde månadslön till folk med låga inkomster och medelinkomster. Men det stör ändå Peter Persson att några råkar ha blivit ännu rikare. Man ser inte till den enorma förbättringen för vanligt folk som den trettonde månadslönen innebär. Men det är väl också därför som Socialdemokraterna har accepterat huvuddelen av jobbskatteavdragen, trots att det inte kommer fram här i kammaren.
Sedan säger Monica Green och även Peter Persson att vi har förstört ekonomin. Vi kan väl se på vad Grekland, Italien, Spanien och andra länder i Sydeuropa råkar ut för i dag. Om man tittar på till exempel 30-åriga statsskuldväxlar, som tar upp risken för vad ett land egentligen utsätter sin befolkning för, ser man att Sverige ligger i toppklass med låg risk, medan de andra länderna nästan ligger på statsruinens brant.
Där har man verkligen hög arbetslöshet och ett mycket svårt läge, till skillnad från vårt land, som jag tror klarar sig bland de allra bästa i Europa just nu.
Finn Bengtsson (M):
Hur tror Josefin Brink att man bäst hjälper en papperslös? Det är väl genom att se till att den papperslöse får just de papper som gör att man legitimt kan ta del av den lagstiftning som är till för att skydda det arbete man utför? Låt mig fråga lite grann. Här får vi höra en kanonad av förslag som ska göra det svårare för arbetsgivare att anställa. De ska granskas, misstänkliggöras och så vidare för att skydda en utsatt grupp.
Skyddet av en utsatt grupp är naturligtvis viktigt, men hur har då Vänsterpartiet agerat när man har haft möjlighet att direkt påverka regeringsarbetet, som under de senaste socialdemokratiska regeringarna? Då har man hårdnackat motsatt sig till exempel införandet av RUT-avdraget.
RUT har inneburit att vi har gått från att ha haft en massiv svart sektor som huvudsakligen betjänats av nyanlända invandrare till att dessa individer i stället har fått vita arbeten med allt som det innebär i form av fungerande sociala skyddsnät.
Är det inte tid för Josefin Brink och Vänsterpartiet att inse att i realpolitik är det just reformer som RUT och ROT som bäst garanterar människor trygghet på arbetsmarknaden genom att man inte fastnar i en stor svart sektor, så som tidigare var fallet i vårt land och tyvärr fortfarande är fallet i många länder runt om i Europa?
Med RUT- och ROT-avdrag kan man arbeta vitt i stället för svart.
Finn Bengtsson (M):
Det här är en intressant interpellationsdebatt, för den är i sak mycket viktig. Interpellanten och finansministern har delvis en samsyn, vilket gläder mig. Samtidigt finns det en viktig ideologisk dimension på denna interpellation som blir tydlig i Fredrik Olovssons muntliga anförande. Det handlar om vilken diagnos man vill sätta på problemet.
Finansministerns svar innehåller en i allt väsentligt korrekt diagnos på problemet. Det handlar om det oansvar som finanssektorn ibland gör sig skyldig till och som särskilt i bistra tider kan drabba folk på ett oförtjänt och allvarligt sätt. Fredrik Olovsson säger att det i stället är de vinster som görs i samband med finansiella transaktioner som är problemet.
Nå, om det vore så får vi fundera lite djupare på varför vi har finansiella transaktioner över huvud taget. Detta är ett ständigt spel för att söka sig fram där marknaden positionerar sig och där det är bäst att satsa riskkapital. Det är väl självklart att man måste se detta som något i grunden positivt, annars borde man gå hela vägen och minimera den här typen av transaktioner eller förbjuda dem helt och hållet.
Som den förre talaren sade drev den så kallade valpskatten som infördes på 80-talet ut sådant kapital ur vårt land. Den gav inte heller den skattebas som den var avsedd att ge. Vi har alltså historik som säger att den typen av åtgärder sannolikt inte ger det man vill, om man nu vill åstadkomma detta.
Det handlar kanske mer om att jaga att någon gör en vinst och att det inte passar in i den ideologi man har. Det är därför glädjande att läsa i finansministerns svar att det handlar om att titta på den oansvarighet som finanssektorn lätt ger sig in i och som blir tydlig i sådana allvarliga finanskriser som nu sveper över världen - inte bara över Europa.
Det handlar om att skapa stabilitet genom stabilitetsavgifter och därtill hörande fonder, och att kräva kapitaltäckningsregler som inte utsätter bankerna för sådana risker att vi måste gå in med skattemedel och hjälpa branscher för att systemet ska överleva och fungera. Det är här man måste lösa problemet.
Jag har lite svårt att förstå varför interpellanten Fredrik Olovsson inte är nöjd med finansministerns svar.
Kan det bero på att han har en annan ideologisk ingång när det gäller nödvändigheten av finansiella transaktioner, och att det är de oansvariga, farliga komponenterna i en sådan marknad som behöver behärskas snarare än viljan att hindra någon som sysslar med finansiell verksamhet att göra vinst?
Finn Bengtsson (M):
Jag tycker att Fredrik Olovsson har en mycket balanserad inställning i den diskussion som vi för. Jag är också glad att se att det kan öppna för lösningar när det gäller att se över regelverket för den finansiella sektorn på sikt. Även finansministern tycker att det finns intressanta inslag i den diskussion som har förts så här långt.
Jag tycker ändå att det är viktigt att poängtera att det vid sidan av Fredrik Olovsson finns andra i denna kammare som med emfas driver tanken på att ha just finansiella transaktionsskatter, till exempel en Tobinskatt som vi har hört talas om ute i Europa. Detta är mycket farligt. Fredrik Olovsson sade i sitt senaste inlägg att denna regering har svårt att tänka över välfärdsfinansieringen.
Det var den erfarenhet som man gjorde av 80-talets valpskatt. Under sådana premisser kan man aldrig försvara att detta skulle ha någon vettig koppling till välfärdsreformer. Någonting som blir ett minus för staten kan rimligen inte vara någonting som gör att man bygger ut kostsamma och viktiga välfärdsreformer. Det är därför helt nödvändigt att bedömningen görs på det sätt som jag tycker att finansministern presenterade i sitt svar på interpellationen.
Finn Bengtsson (M):
Låt mig först få instämma med föregående talare. Jag tror att det är ganska viktigt att i en sådan här interpellationsdebatt notera det som har förevarit, nämligen statsrådets skriftliga svar till interpellanten på en fråga. Där började statsrådet med att konstatera: När det gäller ägandestyrningen i Nordea anser jag att staten generellt sett inte ska äga banker. Det är något som jag varmt understryker, och som föregående talare nyss nämnde.
Hur är det just med det statliga bolagsägandet och det dilemma som blir så tydligt i den här interpellationen? Hur ska regeringen förhålla sig tillsammans med riksdagen, med lagstiftningsmakten, i ett slags monopolställning för en viktig regelverksutformning och blanda korten? Ska man gynna sig som ägare eller gynna sig som bolag för dettas bästa?
Detta nämndes mycket riktigt när det gäller aktiebolagslagen. För att motivera ett statligt bolagsägande är det en traditionell hållpunkt från de borgerliga partierna att det ska finnas ett särskilt samhällsintresse. Ett sådant föreligger inte när det gäller ett bankägande, kan jag tycka, utan det är ganska viktigt att separera ansvarsområdena där.
En väl fungerande bankmarknad klarar alldeles utmärkt att hantera ett sådant ägande utan att samhällsintresset går förlorat, samtidigt som staten, regering och riksdag, kan renodla sin roll och ta ett ansvar för att detta sker på ett korrekt sätt enligt ett regelverk.
Låt mig lägga till en sak till i den här diskussionen om statligt ägande när det berör ett, som jag bedömer det, inte samhällsviktigt intresse av att äga en bank. Det faktum att regeringen den 4 februari offentliggjorde att man slutfört försäljningen av 255 miljoner Nordeaaktier var någonting som man upprördes av, om jag förstår det rätt, från både socialdemokrater och vänsterpartihåll.
Men de resurser som frigjordes, 19 miljarder kronor, gjorde att man kunde amortera på statsskulden. I ett sådant finansiellt läge som vi nu befinner oss i är det ytterligt tacksamt, att man alltså inte dras med större statsskulder än nödvändigt. Det är någonting som sätter nästan hela agendan för trovärdigheten för Sverige som land, vilken är bland de största i Europa, om inte den allra största i Europa för tillfället.
Det finns motiv för att avyttra ett tveksamt ägande som blandar ihop rollerna och gör det just problematiskt. Man kan ändå påverka genom att viktiga politiska beslut gäller en verksamhet utan att man nödvändigtvis är inblandad som ägare i ett aktiebolag, och i detta fall en bank, och kan samtidigt se till att använda resurserna för att stärka de svenska statsfinanserna.
Jag ser alltså två goda motiv för att göra just det som statsrådet har föreslagit när det gäller att ha en borgerlig inriktning på ägandeperspektivet på bankmarknaden.
Finn Bengtsson (M):
Rättrogna socialister vill ha stort statligt ägande in i alla branscher. När det gäller bankväsendet har det i modern tid funnits förslag från bland annat Vänsterpartiet som jag själv har upplevt om att förstatliga bankerna.
Reformerade socialister, till vilka interpellanten räknas som socialdemokrat, ser i stället att statligt ägande har fördelar men inte så att man nödvändigtvis ska förstatliga alla branscher. Men det leder just till den komplicerade sammanblandningen av roller.
När nu statsrådet försöker vara tydlig om att renodla rollerna för att kunna utöva sitt regeringsansvar säger i stället interpellanten: Nej, vi ska in och äga, men då ska vi egentligen försvara bolagets bästa i första hand och inte ägarrollen.
Då skulle man anmäla finansmarknadsministern till konstitutionsutskottet och ifrågasätta om han hade utövat en korrekt roll som ägare i förhållande till bolagsordningen, som säger att man ska argumentera för bolagets bästa, medan det är allmännyttans bästa vi har att företräda både inom regeringen och här i riksdagen. Förslag: Sälj ut Nordeaaktier!
Finn Bengtsson (M):
När Vänsterpartiet kommer med sin skuggbudget ska det bli intressant att se vilken av alla andra kostnadsfördyringar för samhället som detta ska arrangeras in i och vad det kommer att kosta skattebetalarna i form av skattehöjningar. Men det blir en senare fråga. Jag tänker använda det här korta inlägget för en grupp som Vänsterpartiet via Eva Olofsson missar när det gäller bland annat högkostnadsskyddet för läkemedel och som man kanske borde engagera sig i. Men när man bara tittar på grupper är det lätt att missförstå problemet.
När det handlar om vad högkostnadsskyddet för läkemedel ska gälla är det bara de läkemedel som Tandvårds- och läkemedelsförmånsverket har klassat som förmånsgivande som man kan få ersättning för. Problemet här är faktiskt inte så enkelt.
Det pågår just nu en debatt med TLV:s generaldirektör och en intressant patientbeskrivning av hur det kan vara när man har det fria så kallade utbytet av generika, det vill säga det man kallar likvärdiga preparat. En dyrare kopia eller en dyrare originalprodukt får då patienten själv stå för. Vi som jobbar i sjukvården, och jag själv som förskriver läkemedel, har råkat ut för patienter som av olika skäl inte tolererar en viss kopia, som kanske är den billigaste.
De måste ha en dyrare kopia, ibland till och med ett original. De här patienterna har ibland inte så stora ekonomiska förutsättningar. Jag tycker att det är fullständigt obegripligt att vi inte snarare tittar på ett sådant problem när vi har infört ett generikautbyte och det faktiskt finns individer som måste ha vissa preparat och som inte kan ha den här likvärdigheten som mått för om de kan byta mellan ett läkemedel och ett annat. Det är en sann rättvisefråga att titta på.
Jag har föreslagit att man ska lägga detta som ett tilläggsdirektiv till den nationella läkemedelsstrategin, som regeringen vist nog har lagt fram. Här skulle det vara intressant att höra om inte Vänsterpartiet skulle kunna engagera sig i en sådan rättvisefråga i stället för i den andra frågan, som jag tror snarast har ett brett parlamentariskt stöd, som interpellationen handlar om.