Ulla Andersson (V):
Jag kan tycka att i en så viktig debatt som den om IMF borde samtliga partier vara intresserade av att delta.
IMF:s verksamhet berör människor runt om i hela världen och är en verksamhet som diskuteras av många olika organisationer och människor dagligen eftersom dess aktivitet så väsentligt påverkar livsvillkor i andra länder. I den här kammaren diskuterar vi sällan IMF eller Världsbanken.
Vi vet inte riktigt hur den svenska stolen agerar i IMF. Där finns inga offentliga protokoll. Det står inte hur man har resonerat - vi kan åtminstone inte se det. De underlag som man har till mötena är inte heller offentliga. Detta är ett demokratiskt problem.
Det finns ingen möjlighet för andra att veta hur Sverige arbetar i IMF förutom genom de utfrågningar finansutskottet och utrikesutskottet har inför mötena med de ansvariga ministrarna. Men det ger kanske inte heller alltid den bästa bilden av vad som kommer att sägas, vilka problem som finns och hur andra länder agerar. Det brukar inte riktigt ingå i våra underlag.
I vår grundlag står det att all makt ska utgå från folket. Det är en viktig princip som alla politiska partier brukar uttrycka i många samhällsdebatter. Borde inte vi då också när vi agerar i andra länder låta den principen vara gällande i de länderna? Det kan tyckas vara en självklarhet, men så är tyvärr inte fallet.
I dag sätter IMF upp långtgående detaljerade makroekonomiska villkor, så kallade konditionalitetsvillkor, för de länder som de lånar ut pengar till och/eller som beviljas bistånd. Det är allt från politiska krav som privatiseringar och avregleringar till andra långtgående krav. Det har till och med hänt att man har kört över parlamentariska beslut.
Pengar som beviljas till bistånd för att nå FN:s millenniemål får inte ens användas för ändamålet enligt IMF:s krav. Innan jag går vidare ska jag göra det tydligt, eftersom det säkert kommer att sägas mot mig i debatten, att man kan visst kan ställa krav om man lånar ut pengar. Men frågan är vilka krav man ska ställa. Ska man ställa politiska krav eller låta de folkvalda i de länder det berör fatta politiska beslut?
Låt mig ge några exempel. Det är exempel som vi i finans- och utrikesutskotten kanske borde ha med i våra underlag när vi möter ansvariga ministrar. Inför IMF:s vårmöte 2007 släpptes en rapport som ger IMF:s politik i Afrika söder om Sahara mellan 1995 och 2005 svidande kritik. I rapporten har man tittat på de villkor som IMF har satt upp för makroekonomisk stabilitet.
I nästan alla fall kan man säga att IMF har utgått från att biståndet ska bli lägre än vad de rika länderna har utlovat. Därmed har de ekonomiska planerna blivit mer pessimistiska än nödvändigt. Om biståndet ändå ökade ställde IMF krav på att länderna bara fick använda 28 procent av ökningen till sociala avgifter. Det här är ett exempel.
Ett annat exempel är från 2005 när IMF avbröt utbetalningarna till Nicaragua på grund av den statsbudget som parlamentet antagit. Man tvingade dessutom Nicaragua att frysa utgifterna till utbildning trots att de behövde höjas för att nå millenniemålen, det vill säga att alla barn ska ha rätt till skolgång senast år 2015.
Ytterligare ett exempel är att i elva länder har IMF ställt krav på tak för löner inom offentlig sektor, vilket har lett till att välfärdssatsningar har uteblivit och att korruptionen i dessa länder kan antas öka. I andra länder, som till exempel Bolivia och Uganda, Guinea Bissau, Rwanda, Tanzania, Niger och Mali, har man ställt krav på privatiseringar och avregleringar av vattentillgångar och avlopp.
Man har också i en del av dessa länder ställt krav på en kraftig höjning av avgifter och privatisering av skötsel och distribution av vatten. Andra krav som vi har fått ta del av är att man rent av har krävt att riksdag och regering ska flyttas till en annan stad i ett land. Man har till och med ställt krav på vilka datasystem som ska användas.
Därutöver har vi krav på att man ska ta bort tullar från industriproduktion, trots att vi själva och alla andra västländer faktiskt har skyddat vår egen industriproduktion innan vi har tagit bort våra tullar. Egentligen har vi inte ens tagit bort dem än i dag om vi tänker på EU, men det är för att ge vår egen industriproduktion en möjlighet att konkurrera på lika villkor.
Vi menar att det här är ett brott mot de demokratiska rättigheterna och att de här besluten borde få fattas av de nationella parlamenten, vilket också Parisdeklarationen faktiskt kräver. Det är en deklaration som vi har förstått att både IMF och Världsbanken säger sig stödja. Vänsterpartiet vill se en annan ordning. Men det är det inte bara vi som vill utan också Forum Syd, Diakonia och NGO:er runt om i världen, liksom ekonomer.
Joseph Stiglitz, tidigare chefsekonom på Världsbanken, har gett ut en bok med svidande kritik av de krav Världsbanken och IMF har ställt och de konsekvenser detta har lett till, hur det har slagit sönder den inhemska ekonomin och hur det har försämrat hälsa och tillstånd i de här länderna.
En annan utredning, som IMF själv har beställt, och som leddes av Brasiliens före detta finansminister, visar på att IMF:s krav i många fall har utgjort ett problem för fattigdomsbekämpning och tillväxt, utbildning och hälsovård. Ännu en rapport, från IMF:s egen utvärderingsenhet som har undersökt den makroekonomiska stabiliteten i Afrika, visar att man har bromsat användningen av biståndsmedel.
Just länderna i Afrika söder om Sahara är också de länder som halkar efter i den ekonomiska utvecklingen och som har svårast att nå de av FN fastställda millenniemålen. En del av IMF:s ekonomiska problem i dag handlar om att utlåningen minskar, vilket i sig är glädjande. Men den minskande utlåningen beror faktiskt också på just de krav IMF har ställt.
Många länder har valt att betala tillbaka lånen snabbare än planerat för att bli fria från de här kraven. Det är länder i så skilda världsdelar som Latinamerika och Asien. Här i Europa är det Östeuropa. Förutom att de krav som ställs bryter mot demokratiska rättigheter kan vi också se att den ekonomiska politik som krävts av IMF och Världsbanken många gånger har misslyckats.
Det finns till och med jämförande studier av länder som har följt rekommendationerna och länder som inte har gjort det. När man har tittat på den färdiga studien har man kunnat se att rekommendationerna har lett till ett sämre resultat. Men det är inte grunden i vår kritik. Man kan tycka att olika ekonomiska modeller är mer eller mindre bra, men den ekonomiska modell som faktiskt väljs borde få fastställas av de parlament som finns i de länderna. Hur har det sett ut bakåt i tiden?
Har IMF alltid arbetat så här? Nej, man har gått långt ifrån den ursprungstanke som fanns för IMF. På 80-talet använde sig IMF av två ekonomiska krav i genomsnitt. På 90-talet hade det blivit 17 ekonomiska krav. Trots att såväl IMF som Världsbanken lovat att minska kraven kvarstår de och har snarare ökat i förhållande till andra krav.
I de länder som Eurodad, det europeiska nätverket för skuldavskrivning och utveckling, undersökt är genomsnittet 67 krav för att få låna pengar. Rekordet som vi känner till är 197 ekonomiska krav. Kritiken mot dessa krav har varit omfattande, som jag sade tidigare.
I november krävde Forum Syd, Diakonia och Svenska kyrkan i ett brev till finansministern bland annat att de krav som ställs inte kör över demokratiskt fattade beslut i mottagarländerna. Även Storbritannien och Norge har krävt en utfasning av den makroekonomiska konditionaliteten, alltså de ekonomiska långtgående kraven. Det italienska utrikesutskottet tillstyrkte nyligen en motion som bland annat innebär att även Italien ska stödja Storbritanniens och Norges position i Världsbanken.
Norge har också minskat sina inbetalningar. Diakonia, som har gett ut en rapport som heter Dragkampen om biståndet , som jag kan rekommendera alla att läsa, skriver så här: Samtidigt ställer Världsbanken, Internationella Valutafonden, IMF alltså, och andra givare detaljerade villkor, så kallad konditionalitet, för hur den ekonomiska politiken i utvecklingsländerna ska utformas i samband med skuldavskrivningar, nya lån och bistånd.
Dessa villkor åsidosätter det demokratiska beslutsfattandet i mottagarländerna och försvagar på så sätt parlamentens roll och målsättningen att fattigdomsstrategier ska tas fram i brett demokratiskt deltagande. Diakonia anser att Sverige bör arbeta för att Världsbankens och Internationella Valutafondens, IMF:s, ekonomiska policyvillkor upphör i enlighet med Parisdeklarationens målsättning att stärka utvecklingsländers ägarskap och politik.
Vidare anser Diakonia att Sverige också i större utsträckning bör arbeta för att stärka parlamenten och det civila samhällets deltagande i utarbetandet av fattigdomsstrategierna för att stärka demokratiutvecklingen och ta till vara lokala erfarenheter och kunskaper om fattigdomsbekämpning.
Jag tycker att det här är tungt vägande skäl för finansutskottets ledamöter att faktiskt börja fundera över vad det är som sker och varför man inte i Sveriges namn ifrågasätter det som sker i IMF och Världsbanken.
Till sist hoppas jag ytterligare en gång på en ändring av den ordning som vi hittills har haft i riksdagen, där vi inte diskuterat eller mötts inför utfrågningarna om IMF och Världsbanken i offentlighetens ljus, att vi inte kunnat bjuda in frivilligorganisationer som är aktiva i de olika länderna till ett samtal innan det är dags för möten för att höra vilka frågor som diskuteras, vilka problem som finns och vilka lösningar som kan ges.
Jag vill också att de underlag vi får från Finansdepartementet och Utrikesdepartementet faktiskt ska innehålla en problembeskrivning och förslag som lyfts fram av olika länders företrädare i IMF och Världsbanken men också av de olika organisationer som är aktiva där.
Det är väl ett minimum av demokrati som vi skulle kunna ställa krav på i den här riksdagen. Jag vill därmed yrka bifall till vår reservation som går ut på att vi så länge dessa långtgående krav används av IMF successivt ska minska våra åtaganden där.
Vi menar att de demokratiska institutionerna ska ha rätten att fatta de politiska besluten och bestämma vilka villkor som ska gälla i respektive land.