KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars U Granberg (S):
Det kan te sig som ett något stort kliv att gå från en kärnkraftsdebatt till en skoterpolitisk debatt. Men allt ska ses utifrån dem vi talar för, och de värdesätter de frågor vi just nu debatterar. I Sverige finns många människor som har ett stort intresse för fordonet skoter och dess möjlighet att framföras framgent. Jag får tacka för svaret.
Det hör till att man ska göra det. Dock har det inte hänt speciellt mycket på ett år. I mars månad 2008 ställde jag en fråga till miljöministern om ungefär samma sak som vi nu debatterar. Svaren var väl ungefär desamma. Då var det någon beredning som pågick på Miljödepartementet. Min följdfråga är: Vad var det för beredning, och vad hände med de frågorna?
Svaret jag då fick var att beredning pågick och att man skulle återkomma från Miljödepartementet. Varför tar vi då en debatt igen? Vi har ett nationellt skoterråd, och det är jättebra. Det decentraliserar frågorna och trycker ut dem nära brukarna.
Precis så svarade Socialdemokraterna på den enkät som alla riksdagspartier svarade på i valrörelsen som ledde fram till den mandatperiod vi nu befinner oss i. Vi vill ha frågorna ute så långt som möjligt. Men när Skoterrådet inte kommer överens krävs handlingsberedskap, att man agerar och är på alerten. Vissa frågor är väldigt viktiga.
Det gäller att vi har en regering som är beredd att ta tag i de frågorna. Det handlar om infrastruktur. År 2008 dog 18 människor vid framförandet av fordonet skoter. När det gäller infrastrukturen handlar det om att säkra upp och göra framförande av fordonet mer säkert. Det handlar också om glesbygd. Hur ser man på glesbygdens möjligheter?
Det var ett intressant inslag senast i Uppdrag granskning på tv om glesbygdens utbredning eller glesbygdens framtida död. Man beskrev att ett enda jobb eventuellt skulle kunna ändra utflyttning från utflyttningsorter runt om i vårt land. Här är skoterturism och möjlighet till besöksnäring otroliga möjligheter i delar av vårt land.
Det gäller exempelvis i den region som jag kommer ifrån, nämligen Norrbotten. Det är återigen viktiga frågor för en regering och en minister att vara aktiva i. Hur känner jag för svaret? Nu har vi ett skoterråd på armlängds avstånd från politiken som får jobba, och så får vi finna oss i att det ska fixa det mesta. Det känns så.
Det är också de signaler jag får från dem som är mitt inne i det nationella skoterrådet. De är oroliga för att regeringen inte har handlingsberedskap för att gå in och lösa frågor om de stannar upp. Det handlar om infrastruktursatsningar, att satsa på utveckling av skoterturism och trygghet och säkerhet för att framföra fordonet skoter.
Lars U Granberg (S):
Jag fick inte riktigt det här klart för mig. Inte heller förra gången vi diskuterade den här frågan fick jag något svar. Det var för ett år sedan, i mars 2008, när jag ställde frågan om en samordnad skoterpolitik. Då fick jag till svar att frågan skulle beredas på departementet och att vi skulle få någonting tillbaka. Det är ingenting som nämns nu i svaret på interpellationen. Är beredningen klar, och har den lett någonstans?
Jag skulle gärna vilja få reda på vad det var som bereddes då och vad det inte blev någonting av. Det är det här som gör mig orolig. Jättetack för svaret! Skulle jag bara lyssna på det skulle vi kunna avsluta debatten här och nu och gå hem i lugn och ro och känna oss trygga. Snofed och alla som finns i det nationella skoterrådet skulle känna sig trygga. Men jag känner mig inte riktigt trygg, och det är det som är problemet, Andreas Carlgren.
Jag tycker, precis som Leif Pettersson var inne på, att det behövs politiska ställningstaganden. Ett sådant är det ideella, som diskuterades. Just i år har vi ett ökat bus på fordonet skoter. Många markägare är upprörda över att de har fått plantor sönderkörda med mera. Vad beror det på? Jo, det beror på att skoterklubbarna inte orkar hålla uppe sin verksamhet.
Man ser tydligt att där skoterklubbarna tappar kraft och ork - ideell kraft och ideella insatser - frodas nu buset. Där körs plantor sönder för stora värden i miljön.
Jag tycker att det bör finnas en politisk kraft som här går in och säger: Okej, om vi har så tydliga signaler - om den ideella insatsen som en skoterförening, en skoterklubb eller en jaktklubb om det handlar om jaktfrågor ändå ger - så bör politiken vara tydlig. Då ska vi säga att det här ska vi stödja, och inte bara skicka det hela på en armlängds avstånd bort och tycka att det ska lösa sig.
Jag är för decentralisering därför att jag tror att den är viktig för att få in signaler. Men jag är också för en politik som ställer sig upp och tar ansvar och är tydlig mot de grupperingar som finns ute.
Det gäller satsningar på infrastruktur, på ideell sektor och på skoterklubbarnas möjlighet att både utföra säkerhetskontroller och att vara en stöttning till unga skoterförare.
Återigen hoppas jag att vi delar synen att skoterpolitiken har en given plats. Turistiskt är den fruktansvärt avgörande. Ett jobb ute i glesbygd gör att en barnfamilj kanske kan bo kvar och att det finns en överlevnadskraft i en bygd kontra att den barnfamiljen också lämnar bygden. Kvar finns då bara pensionärer.
Det gör att ekvationen för oss politiker när det handlar om äldreomsorg blir jättejobbig. Därför tycker jag att det finns ett politiskt ansvar att diskutera vad vi gör för att se till att skapa sysselsättning, turism med mera också i de här områdena.
Lars U Granberg (S):
Vi ska inte proklamera från det här huset vad som ska gälla. Det ska självklart vara en decentralisering ut. Frågorna ska tillbaka. Sedan ska vi agera. Det som är intressant med kravet på en politisk helhetssyn på skoterpolitiken är att det kommer från gräsrotsnivå.
Frågan är väckt av Sveriges största skoterorganisation, inte av Leif Pettersson eller mig eller riksdagens skoterklubb. Den är väckt av dem där ute, de som sliter ideellt och ser till att vi har leder att köra på, de som ser till att stoppa bus. De behöver mer verktyg, Andreas Carlgren.
De behöver rätten att vara ute under påsken och följa upp och hålla nere alkoholkonsumtionen i turistområdena. Det är vägledning de efterfrågar. Vad tycker ni? Vad vill ni politiskt? Transportmedel nämndes.
Det finns ju så mycket mer att se genom det här transportsättet. Det förvånar mig inte alls att vi äntligen har en minister som vi kan diskutera den här frågan långsiktigt med. Vi har diskuterat den här frågan hit och dit. Under de två år som den nuvarande regeringen har suttit har vi diskuterat den här frågan med olika ministrar.
Före det, Andreas Carlgren, fick vi någon vink om att sossarna inte gjorde riktigt allt de kunde. Ulrica Messing var faktiskt på väg när vi förlorade ett val. Det läget ärvde ni. Hände det något? Nej inte precis. Ett år har gått. Jag konstaterar bara det. Svaret är detsamma. Det händer inte speciellt mycket. Vi kanske ska stanna där. Jag håller med.
Vi tar inte den retoriken. Vi ser framåt i stället och gör något för skoterpolitiken.
Lars U Granberg (S):
Man kan tycka att det är en något defensiv hållning. Visst kan det vara viktigt att hålla sig till principer. Det gäller framför allt principen om allas tillgänglighet i samhället.
Men när vi lever i ett samhälle som ständigt stänger ute människor blir en sådan princip enbart ord och ingen verkfull kraft att förändra ett samhälle. Vi har normer som jobbar mot tillgänglighet och det vi nu diskuterar i den specifika frågan.
I dag har vi i riksdagens kammare, som ändå måste ingå i någon sorts samhällssektor, teckentolkar som tolkar den pågående debatten. Det är inte en daglig bild för oss riksdagsledamöter att vi har tolkar som gör platserna uppe på läktaren tillgängliga för dem som behöver det hjälpmedlet för att kunna följa en samhällsdebatt.
Även när det handlar om vår egen sektor har vi problem att nå hela vägen ut när det gäller att vara öppen och tillgänglig. Det är väl ändå lite allvarligt eftersom riksdagen utgör den högsta beslutande församlingen i Sverige. Jag tycker att det är defensivt.
Lennart Axelsson ställde en fråga om man kan tänka sig en utredning som baserar sig på vad Socialstyrelsen kommer fram till. Man bör vara så pass öppen. Vi är öppna i andra sammanhang. Vi ställer inte samma krav på olika sektorer att klara sysselsättning och jobb.
Vi har positiv särbehandling i form av lönebidrag och speciella arbetsmarknadspolitiska åtgärder som riktar sig specifikt mot vissa grupper. I regeringens fall handlar det om instegsjobb som riktar sig mot specifika grupper för att hjälpa dem in i samhället. Man ska ha mer öppenhet. Visst ska principer gälla.
Men vi måste vara öppna för lösningar hur vi brottar ned normen som i dag stänger ute människor från tillgänglighet. Regeringens ambitioner har inte riktigt med frågeställningen att göra. Tekniska lösningar kan vara bra.
Men tekniska lösningar för gruppen som är i behov av tolk är inte vad som behövs för den dagliga konversationen på en arbetsplats. Man kan tänka sig hur det är om jag själv går ut här till kaffeautomaten och behöver en tolk för att kunna följa med i den debatt och diskussion som pågår i kammarfoajén.
Om jag inte har det stängs jag ute från informationsinhämtning som borde vara självskriven för människor på en arbetsplats eller som i det här fallet Sveriges riksdag. Jag vill ta upp en sak till innan min talartid är ute. Det gäller utbildningen och att det är så svårt att fylla utbildningsplatserna. Ambitionen att göra någonting är bra.
Däremot hoppas jag att man också ställer sig frågan: Varför är det så få som nu söker till att bli tolkar? Kan det vara så att signalsystemet även där är tydligt? Du kan inte göra ett fullgott jobb.
Bristerna i samordning och regelverk gör att du känner: Det här jobbet är inte vad jag hade tänkt mig, och därför söker jag inte den typen av utbildning.
Lars U Granberg (S):
Då var vi där igen: Vad gjorde ni förra mandatperioden och vad gjorde ni inte? Frågan är vad vi håller på med här och just nu. I riksdagens kammare håller vi på med en kontrollmakt som vi som riksdagsledamöter använder. Tidigare hade Maria Larsson kontrollmakten att ställa interpellationer till den dåvarande regeringen.
Den kontrollmakten utövar vi i dag när vi är i oppositionsställning. Vi följer upp myndigheters förslag och ställer krav på ministern. I dag tycker jag att kravet är ganska modest, att kanske bara få det som Barbro Westerholm tog upp, ambitionen att titta på direktiv, ambitionen att gå vidare i riktning mot en utredning.
Det är ungefär så jag uppfattar de behov som Lennart Axelsson för fram. Vi vill ha en öppning, en gest. Det här är så krångligt och olika lagstiftning är så hopväxt, precis som Barbro sade, att vi behöver göra ett omtag - inga löften, bara en ambition från ministerns sida.
Den kontrollmakten utövar vi, och den kontrollmakten kommer Maria Larsson säkerligen att få utöva om hon är kvar, för hon kommer också att få prova på att sitta i opposition igen. Det jag saknar är ändå någon sorts syn på detta. Tråkigt nog har vi inte en FN-konvention om mänskliga rättigheter som är anpassad fullt ut i dag.
Vi har ställt oss bakom den, men skulle vi ha haft den på plats fullt fungerande hade vi aldrig haft den här diskussionen. Vi har haft en stor utredning om diskriminering på grund av otillgänglighet. Hade den utredningens förslag antagits hade vi aldrig haft den här diskussionen, för då hade vi kunnat anse att det vi nu diskuterar är grund för diskriminering.
Lars U Granberg (S):
Jag ska börja med ett referat från Norrländska Socialdemokraten i går. Där kunde man under rubriken "Blind och bortglömd" läsa: "Lars Westerberg är 80 år och bor ensam hemma och klarar sig själv. Han bakar, gravar fisk, städar och skottar. Men sköta sina penningärenden kan han inte längre. Varför? Han är blind, och lantbrevbäraren kan inte längre hjälpa honom när Posten inte längre har någon kassaservice."
Längre ned i samma artikel kan man läsa: "- Förut fick jag ordna allt själv. Nu är jag beroende av andra. Jag är ingenting värd numera." Nu tvingas han be sina släktingar om hjälp. Senast kom en systerson körande från Luleå för att hjälpa honom med räkningarna. Det var bråttom eftersom brandförsäkringen skulle betalas.
Systemet med lantbrevbäraren fungerade utmärkt. Frågan är hur detta ska ordnas i fortsättningen. Citatet fortsätter: "- Vi är bortglömda, säger Lars Westerberg. - - - Att förändringen innebär problem är ingenting nytt.
- Det har blivit besvärligt nu, det var otroligt fint att kunna hjälpa till, säger lantbrevbärare Barbro Emanuelsson." Sedan kommer vi till en intressant del i artikeln, som alltså är från i går: "På Post- och telestyrelsen har man inget rakt svar att ge. - Jag ömmar verkligen för de här fallen som hamnat mellan stolarna. I övergången från det gamla till det nya finns ingen klar ansvarsfördelning.
Jag förstår att det kan bli problem och då är nog den lämpligaste lösningen att vända sig till kommunen, säger Sten Sellander, vid PTS." Vi har läst i minister Åsa Torstenssons svar att ingenting är förändrat, att det bara gäller att fortsätta.
Samtidigt läser vi i tidningen att Post- och telestyrelsen går ut med att det visst är förändringar, att ansvarsfördelningen inte är riktigt klar och att man får kontakta kommunen. Då har jag en fråga till ministern om finansieringsprincipen.
Om kommunen nu får mer uppdrag när det gäller att reda ut begreppen om hemtjänsten, kommer då regeringen att se till att kommunen får ersättning för det merarbete som förändringen har lett till? Ministern har ju ett ansvar just när det gäller ansvarsfördelning.
Jag tycker att det är graverande att vi här vid två tillfällen får denna uppgift, först i svaret på Lars Johanssons fråga och sedan när ministern fortsätter att hålla fast vid den, samtidigt som myndigheten är tydlig med att ansvarsfördelningen i frågan inte alls är tydlig. Det åligger ministern att se till att denna fördelning är tydlig.
Lars U Granberg (S):
Inte en reflexion av Åsa Torstensson om den situation som Lars Westerberg, 80 år, har hamnat i. Han har klarat sig själv, han gör det inte längre.
Han är synskadad, ensam och bor uppe i Svanstein och är tvungen att förlita sig på att människor sätter sig i bil och åker från Luleå till Svanstein, en ganska ordentlig vägsträcka, för att hjälpa honom att fixa räkningarna. Ingen reflexion! Vi har haft en debatt förut i dag om funktionsnedsatta, och då gällde det hörselskadade, deras rätt och tillgängligheten i samhället.
Jag vurmar för arbete runt tillgänglighet. Just nu håller vi på med ett ärende om att det är politiken som gör människor "funktionshindrade". Politiken sätter upp hinder för människor som har varit fullständigt kapabla själva att klara sin situation. Men ingen reflexion från Åsa Torstensson om det!
Jag hoppas att Åsa Torstensson ger ett svar till Lars Westerberg och dem som har hamnat i samma situation som han. Varför ska man helt plötsligt, när man har klarat sig själv, vara tvungen att förlita sig på att andra hjälper en?
Varför, för att gå in på det Lars Johansson tog upp, ska man vara tvungen att gå till någon som man känner för att slippa betala höga avgifter för att skicka räkningar? Varför kan man inte vara självständig medborgare i vårt land när man har varit det? Svara Lars Westerberg och de andra hur du har tänkt lösa det för dem! De är värda det.
De har inte själva velat hamna i ett läge där de upplever att de ingenting är värda längre.
Lars U Granberg (S):
Jag tackar för svaret från statsrådet Maria Larsson. Jag tror inte att de som följer debatten är nöjda med svaret. Det gäller speciellt en person, Elsy Isaksson i Luleå. Det är en ensamstående mamma med två barn. Ett av barnen finns i ett boende i Luleå. Den kvinnan har inte råd att låta det andra barnet, som är berättigat att bo i ett boende, få plats där.
Till att börja med handlar svaret mycket om arbetsmarknadspolitik. Om man hade velat ha en sådan debatt hade man kunnat föra den med arbetsmarknadsministern. De insatserna är viktiga, men de kom ju under högkonjunkturen. De gav ett resultat under högkonjunkturen. Det håller jag fullständigt med om. Nu befinner vi oss i en lågkonjunktur.
Vi kan titta tillbaka till den förra svängen när vi hade en lågkonjunktur i Sverige. Då lämnade vi en tredjedel av de människor som var arbetslösa bakom oss. En stor del av dem hade en funktionsnedsättning av något slag. 14 procent i nystartsjobb sägs vara en lyckad satsning. Vi har inte sett så många fler satsningar från regeringen på arbetsmarknadspolitiska åtgärder i den lågkonjunktur som vi nu befinner oss i. Det var satsningar i högkonjunktur.
Låt oss rikta in oss på dem som min interpellation handlar om, nämligen de som är berättigade till LSS, en ännu mindre grupp som finns i nystartsjobb eller ute på den öppna arbetsmarknaden, och deras situation när det gäller god levnadsnivå. Ingången ska kanske vara att det ska handla om privat ekonomi.
Men det är helt klart att ekonomin påverkar möjligheten att komma upp till, som Maria Larsson har svarat, goda levnadsvillkor i insatserna som ges.
Har man inte råd att ha sina barn i ett särskilt boende blir LSS inte vad man uttalar att LSS ska vara, det vill säga en möjlighet att leva på en god levnadsnivå.
Min fråga var: Hur får vi en värdering av skillnaden mellan god levnadsnivå och den levnadsnivå man sätter upp inom SOL? Hur säkerställer vi detta på bästa möjliga sätt?
Svaret är tyvärr - vilket är lite tråkigt - att regeringen inte vill gå vidare och ge Socialstyrelsen i uppdrag att titta på möjligheten att tydliggöra vad god levnadsnivå betyder. Vi har tidigare tittat på den ekonomiska situationen i LSS.
Vi har ett förbehållsbelopp kopplat till hyran, eftersom vi vet att hyran väldigt kraftigt påverkar rörelseförmågan och frihetskänslan för människor som är berättigade till LSS. Det har vi gjort. Så varför inte, Maria Larsson, gå vidare och ge Socialstyrelsen i uppdrag att återigen titta på hur vi ska säkerställa en god levnadsnivå?
Utredningen Brist på brådska lyfter också fram att de som är berättigade till stöd enligt LSS lever i en ekonomiskt kärv miljö. Där understryker en statlig utredare behovet av att vi ger signalen att vi tittar över detta och försöker hitta former för att säkerställa en god levnadsnivå.
Lars U Granberg (S):
Nej, LSS tar inte utgångspunkt i det ekonomiska, men däremot slår LSS fast att man ska ha goda levnadsförhållanden, och det ska vara i insatserna.
Annars kan man ju be regeringen att vara ambitiös och gå fram snabbare. Ministern pratade om att LSS-utredningen lades fram i februari. Låt mig bara tydliggöra att i augusti satt jag med i den utredningen och i augusti besökte vi Maria Larsson och lämnade över utredningen. Nästan ett år har gått, och jag saknar en hel del.
Jag hoppas att det kommer något, kan jag bara sticka in, för mycket av det skulle kunna lösa den problembeskrivning som jag har i min interpellation och som utredningen kom fram till. Sedan måste man ändå vara medveten om att ett helt år har gått. I augusti för ett år sedan hade kommunerna skatteintäkter som började öka. Ekonomin i staten såg jättebra ut.
Det kanske också var därför som regeringen inte gjorde speciellt mycket mer än de åtgärder som var uppräknade i interpellationssvaret gällande arbetsmarknadspolitiken. Hur ser det ut nu ett år senare? Har kommunerna muskler att göra något? Är kommunerna villiga att sätta sig ned och titta på förändrade hyressituationer inom LSS-boenden och sådant?
Förutsättningarna har ju drastiskt förändrats sedan augusti i fjol, från en väldigt stark ekonomi i kommunerna till det vi här står och debatterar i dag. Även i den nationella eller den kommunala ekonomin har saker och ting förändrats, vilket gör att det är bråttom att göra något.
Ekonomi - för privat bruk, för kommunalt bruk eller samhälleligt bruk - har påverkan på människors möjligheter till mänskligt värde eller till människors möjligheter till frihet, som var LSS-reformens tänk. Frågan återstår, och jag tror att Elsy uppe i Luleå, om hon nu följer den här debatten, delar min frågeställning.
Varför inte titta över det här? Låt Socialstyrelsen titta över det, alternativt att regeringen tar på sig att göra det skyndsamt.
För om jag minns rätt var jag också ganska tydlig med, när vi besökte Maria Larsson och överlämnade LSS-utredningen, att den här frågan är av den digniteten att det är ganska pinsamt att låta människor som inte kan påverka sin ekonomi nästan vara tvungna att gå på försörjningsstöd för att betala sina hyror.
Eller som de själva sade till mig uppe i Luleå: Man kanske ska låta barnen skuldsätta sig så till den milda grad att de måste ha skuldsanering, för då har man mer kvar efter betald hyra än vad man har om man bor i ett LSS-boende i dag. Ta i den här frågan, Maria Larsson! Gör något åt det! Om det inte är Socialstyrelsen, jag kan ha fel, men gör då någonting på regeringsnivå!
Lars U Granberg (S):
Det är möjligt att frågan är felställd. Det kan jag gärna ta på mig också. Men vi har ju faktiskt förbehållsbelopp som är kopplat till boendet och boendets höga kostnader. Vid något tillfälle under resans gång har man alltså ändå gjort en värdering av att kostnader för boende har en så stor inverkan för de människor som har rätt till en LSS-insats att man därför har infört ett förbehållsbelopp.
Det absurda i det hela är att det i kommunerna runt om i Sverige florerar en blombukett av olika former av lösningar. Kommunalt bostadstillägg är kanske inte avsett för den här gruppen människor men används ute i Sveriges kommuner.
Det är jättebra att vi har kommunala företrädare som är uppfinningsrika och ser till att göra insatser för de här människorna och ser till att få bort dem från socialbidragskön eller försörjningsstödet. Det har varit fyra års utredande av LSS och ett års väntan på reformen som skulle ta vid.
Vi får hålla tummarna, för utredningen landade också i ganska tydliga genomförandeplaner. Enligt det utredningen tog fram skulle saker och ting börja hända 2010. Ja, vi är snart där. Nu är det 2009. Det är ett år bort. Och när man tittar på utredningen i stort ser man att det handlar om ganska stora förändringar.
Jag hoppas innerligen att de som berörs av dessa förändringar får en genomförandetid på sig som gör att man kan hantera den nya situationen. Låt mig bara ta ett exempel: personstöd i det boende som vi nu diskuterar. Det är en ny reform som kommunerna ska sätta i sjön i ett läge av fullständigt fritt fall när det gäller skatteintäkter.