Alireza Akhondi (C):
Man kan säga mycket om svensk arbetsmarknad. Frågar man Socialdemokraterna fungerar den mer eller mindre utmärkt, och de lyfter då den svenska modellen med starka parter på arbetsmarknaden som den givna förklaringen. Men är detta verkligen en sanningsenlig verklighetsbeskrivning? Är allt frid och fröjd, eller finns det brister som det talas tystare om?
Fru talman! Arbetsmarknaden är ett svårt område att debattera utan att beröra andra utgiftsområden. Oftast reduceras debatten till frågor som skattereduktion för fackföreningsavgiften, Arbetsförmedlingens vara eller icke vara eller att de traditionellt borgerliga partierna vill avskaffa anställningstryggheten för vanligt folk.
En och annan lyfter blicken och nämner de trösklar som omgärdar vår arbetsmarknad. Då och då lyfts också det faktum att vi har lägst andel enklare jobb - inte jobb som är lätta i sig, men arbeten med lägre formella kvalifikationer - i EU. Det rör sig, för att vara precis, om hälften så många som i våra grannländer Danmark och Tyskland.
Men problemen stannar inte där. Trots en brinnande högkonjunktur står flera hundra tusen människor utanför den reguljära arbetsmarknaden. Många företag i flera sektorer skriker samtidigt efter kvalificerad arbetskraft. Är det ändå inte lite konstigt? Och vad händer när konjunkturen vänder nedåt? Var är beredskapen för det?
Får vi fler arbetsmarknadspolitiska program med nya fiffiga namn? Från vänsterhåll menar man att problemet med missmatchningen på arbetsmarknaden går att lösa med en satsning på utbildningar. Men är det verkligen brist på utbildningar som är problemet i dag? Det går helt enkelt inte att utbilda bort arbetslösheten.
Visst går det att tillfälligt frisera statistiken med extratjänsterna, men grundproblemen kommer att bestå. Jag menar att problemen snarare är av strukturell karaktär. Kostnaderna för att anställa är helt enkelt för höga i Sverige, och incitamenten för människor att gå från bidrag till ett första jobb är för små.
Vi har också dålig rörlighet på arbetsmarknaden, även om den givet konjunkturläget har blivit något bättre på senare år. Missförstå mig rätt - jag är inte emot den svenska modellen. Jag har själv arbetat i partsvärlden och ser vikten av och fördelarna med att det är parterna som ansvarar för avtalsförhandlingarna. Men politiken kan inte med detta abdikera från sitt ansvar.
Det finns mycket vi skulle kunna göra här i denna kammare för att hjälpa arbetsmarknadens parter att utveckla arbetsmarknaden. Vi behöver helt enkelt uppgradera den svenska modellen till 2.0. Men det kräver mod att våga kavla upp ärmarna, se utmaningarna i vitögat och fatta de svåra beslut som behöver fattas, och det helst i går. Fru talman! Låt mig konkretisera.
Det finns nämligen flera saker som behöver göras parallellt då alla olika grupper på arbetsmarknaden naturligtvis inte är i behov av samma typ av åtgärder. För människor som i dag har ett jobb måste vi säkerställa att begreppet livslångt lärande får en meningsfull innebörd. Vi måste se över studiestödssystemet så att det går att kombinera arbete på deltid med kompetensutveckling på deltid, även senare i arbetslivet.
Det finns säkert många olika vägar att ta. En kan vara att ge omställningsorganisationerna möjlighet och ansvar att träda in innan ett faktiskt behov har uppstått. I ett sådant scenario skulle staten kunna gå in och bidra genom en växling av arbetsgivaravgiften, samtidigt som företagen kan ta sin del av kostnaden inom ramen för kollektivavtalen.
För lågutbildade arbetslösa måste kraftfulla utbildningsinsatser till. Vi måste bygga ut yrkesprogrammen och lärlingsutbildningarna kraftfullt. Den här satsningen kommer framför allt att kunna gynna utrikesfödda, men också skoltrötta ungdomar. Vi behöver också öka tillgången till kompletterande högskoleutbildningar för människor med utländska akademiska examina.
Där finns det ett stort gap mellan utbud och behov. Vi behöver dessutom se till att normen för svenska för invandrare blir heltid i stället för deltid. Vi behöver minska antalet retroaktiva dagar i föräldraförsäkringen för nyanlända och bygga ut integrationsförskolor så att utrikesfödda kvinnor lättare och snabbare kan komma ut på den reguljära arbetsmarknaden. Men det kommer inte att räcka med detta.
Det vore det en illusion att tro. Vi behöver göra ännu fler saker. Vi behöver generellt öka tillgången till enklare jobb. Centerpartiet har ett förslag som går ut på att man tar bort arbetsgivaravgiften de två första åren på arbetsmarknaden. Men det finns också en annan sak som man behöver göra: sänka skatterna för våra småföretag, som skapar jobben.
Centerpartiet har därför även där föreslagit ett borttagande av arbetsgivaravgiften för den första anställda under de två första åren. En översyn av bidragssystemet är också nödvändigt, något som jag har varit inne på tidigare.
Bara under perioden 1 januari 2018-30 juni 2018 skickade Arbetsförmedlingen över 500 000 meddelanden till a-kassorna och Försäkringskassan om arbetslösa som inte hade skött sitt jobbsökande. Ta in siffran: 500 000 meddelanden på bara ett halvår!
Centerpartiet vill också rensa upp bland ineffektiva arbetsmarknadspolitiska insatser och statliga anställningssubventioner. Det känner ni ju till. Sänk kostnaden för att anställa i stället för att subventionera låtsasanställningar och därmed tränga ut riktiga jobb! Arbetsförmedlingens framtid är också viktig att ägna tankar åt. I dag misslyckas myndigheten med flera av sina kärnuppgifter.
Framför allt är det djupt beklagligt att myndigheten endast mäktat med att göra arbetsmarknadspolitiska bedömningar för var femte som är inskriven hos myndigheten. Just dessa arbetsmarknadspolitiska bedömningar, som ligger till grund för handlingsplaner och vidare insatser för individen, måste någonstans vara huvudprioritet för en statlig myndighet som vill värna effektivitet i uppdraget. Fru talman!
Jag vill avsluta mitt anförande med en vädjan till oss alla i denna församling: Låt inte våra ideologiska skillnader vara en skygglapp och hindra det som de allra flesta av oss redan är överens om att vi måste göra, även i partsvärlden! Ska vi lösa dagens och framtidens utmaningar måste vi våga adressera problemen.
Alternativet är fler utanförskapsområden, högre brottslighet och fler sociala problem. Vi har nu chansen att göra strukturella förändringar till gagn för vårt samhälle och för kommande generationer. Låt oss ta den!