Anne-Marie Pålsson (M):
I dag ska riksdagen göra något så originellt som att avslå yrkanden om att skapa en bättre värld, en rättvis värld, en värld byggd på frihet, en värld byggd på demokrati och på respekt för de mänskliga rättigheterna, en värld med välfärd för alla, en värld utan korruption, en värld där rovdrift på naturen inte längre existerar.
Kort sagt, i dag säger riksdagen nej till den bästa av alla världar. Hur ska man annars förklara att riksdagen avslår alla yrkanden med denna innebörd? Fru talman! Var och en inser förstås att riksdagens nej till dessa yrkanden inte alls handlar om att säga nej till den bästa av alla världar utan om någonting helt annat. Det handlar om att säga nej till fluffiga och till intet förpliktande formuleringar.
Ty det finns väl inte något land i världen - i vart fall inte i den civiliserade delen av världen - som styrs av en regering som säger sig vilja föra en politik som ökar orättvisorna, en regering som vill minska friheten, som vill minska demokratin, som nonchalerar de mänskliga rättigheterna och som vill föra en politik som leder till rovdrift och plundring.
Den rödgröna oppositionen slår in öppna dörrar, ställer yrkanden om självklarheter och demonstrerar samtidigt en naiv syn på tillvaron. Detta märks inte minst i överutnyttjandet av begreppet rättvisa. Vad är rättvisa? Hur ska det definieras? Om detta har de lärde tvistat i tusentals år utan att finna något svar.
Men den rödgröna oppositionen har tydligen svaret i sin hand, ty hur ska man annars kunna tolka yrkanden om detta. Eller är det så att oppositionen yrkar om något som inte går att fastställa, och vad är det i så fall för mening i det? Eller handlar det bara om politisk retorik, att erövra ett begrepp och göra gällande att bara den egna politiken leder till en rättvis värld?
Allt annat är definitionsmässigt orättvist. Men, fru talman, det är värre än så, ty oppositionen tycks befinna sig i en så naiv och förenklad värld att den inte ens tagit till sig de mest elementära sambanden, de om konkurrerande mål.
Särskilt besynnerligt är det att Socialdemokraterna drabbats av detta snäva och populistiska synsätt, ty i det partiet finns, och framför allt har funnits, många goda läromästare. Just nu tänker jag främst på den kloke och extremt begåvade Rickard Sandler. Han insåg sambanden.
Han insåg att många av de mål som Socialdemokraterna ville uppnå då, i mitten av 1930-talet, inte alla kunde uppnås samtidigt. Lyssna bara på hur han formulerade sig i ett dokument från 1936 som handlar om att uppnå frihet, trygghet, framsteg och jämlikhet, alltså ungefär samma mål som oppositionen har i dag.
I dokumentet slår Rickard Sandler fast följande: "Ingen djupare analys kräves för att visa, att de framställda normerna icke kunna passas ihop till ett logiskt oangripligt system. Normerna äro inbördes motstridiga. Välstånd och frihet, framsteg och trygghet kunna stå i konflikt.
Än sen, skola de beskäras efter linjal? Den logiska bristen är ohjälplig. Normerna äro sådana de äro, emedan människan är sådan hon är." Så skrev Rickard Sandler 1936. Så sant, så sant.
Livet är så mycket mer komplicerat och mångfasetterat än att kunna rymmas i de snäva önskemål som motionärerna framfört i dagens betänkande och som inrymdes i de tankar som låg som grund för dokumentet från 1936. Den centrala och viktiga frågan, fru talman, är därför: Vilket mål är överordnat?
Vad är viktigast - rättvisa, framsteg, frihet, demokrati, välstånd eller befrämjandet av de mänskliga rättigheterna? Vilket mål ska uppnås först? Det finns inget entydigt svar på detta. Svaret beror på betraktaren och på hur han eller hon bedömer de olika komponenterna.
Det är där vi alla gör avvägningar, och det är därför det är så svårt. Hur ska vi se på att ett av målen kan uppnås samtidigt som man inte kommer ens i närheten av att uppnå de andra målen? Låt mig ta ett näraliggande exempel, det snabbväxande Kina.
På ganska kort tid har hundratals miljoner människor lyfts ur fattigdom samtidigt som andra inte får se sin välfärd förbättras. Med det har klyftorna ökat. Är det bra eller dåligt? Och hur ska vi se på saken om några hundra miljoner har fått det bättre samtidigt som alla de andra i vart fall inte fått det sämre?
Ja, klyftorna har ökat, men ingen har fått det sämre. Är detta rättvist eller orättvist? Svaret är att vi inte vet. Det finns inget entydigt svar. Dessutom vet vi att alla målen inte kan uppnås samtidigt. Den typen av yrkanden som behandlas i dagens betänkande är därför skäligen meningslösa.
Man skulle med rätta kunna tycka att riksdagen borde ägna sig åt annat än önsketänkande, också för att många av de förslag som oppositionen lägger fram och de uppmaningar till regeringen som den gör rör frågor som Sverige inte längre äger ensamt. Handelsfrågor är exempelvis numera en EU-fråga och har så varit under ganska lång tid. Vi kan inte på egen hand forma en politik hur gärna vi än vill.
Därmed inte sagt att Sveriges regering inte ska verka för att uppnå de gemensamma mål som vi alla har och som ställs av oppositionen. Sverige är aktivt i dessa frågor, så även alliansregeringen. I själva verket har en rad åtgärder vidtagits för att leda utvecklingen i en riktning som också oppositionen borde gilla. Låt mig peka på några exempel.
Oppositionen vill att regeringen ska bekämpa korruptionen. Det är en god målsättning, och regeringen gör det. Till skillnad från den förra regeringen har den nuvarande regeringen vidtagit en rad åtgärder för att strama upp biståndet och så långt som möjligt minska korruptionen. Men tro inte att detta går att lösa över en natt. Korruption är som en tumör i samhällskroppen.
Det är inte ett tecken på ett individfel utan på ett systemfel, åtminstone om vi ska tro John Githango, före detta rådgivare till Kenyas president i dessa frågor. Oppositionen kräver att regeringen ska verka för att fattiga länder och utvecklingsländer får ett större inflytande över IMF och Världsbanken. Här slår man in öppna dörrar.
Röststyrkan har justerats i den riktning som oppositionen kräver, och riksdagen har också godkänt detta i ett tidigare betänkande. För övrigt ska man för allt i världen inte tro att saker och ting blir bättre för att inflytande flyttas från länder som tillskjuter pengar till IMF till länder som inte tillskjuter dessa pengar.
Vi har många exempel, inte minst i den globala krisens kölvatten, på hur oaktsamt individer tenderar att bete sig med andra människors pengar. Motionärerna vill att samarbetet över ländergränserna ska öka vad gäller miljöfrågorna. Men var har oppositionen varit de senaste åren?
Har man helt missat alla möten och ansträngningar för att nå gemensamma överenskommelser på klimatsidan? Vår regering nu liksom tidigare, och liksom regeringar i andra länder, har insett att klimatfrågan är just en fråga som kräver gemensamma lösningar eftersom problemet är sant gränsöverskridande. Fru talman!
Detta är inget mönstergillt betänkande. Här visar sig riksdagen inte från sin allra bästa sida. Frågor tas upp som inte primärt hör hemma i Sveriges riksdag. Målsättningar ställs som är helt omöjliga att uppnå. Krav på åtgärder och insatser reses - åtgärder som redan är vidtagna. Nej, bättre kan vi. Med dessa ord, fru talman, yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på samtliga reservationer.