Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern, för svaret! I sitt sommartal i juni 2016 sa statsministern att hela Sverige ska leva. Att staten finns närvarande i hela landet är viktigt för ett Sverige som håller ihop. Civilministern fick samtidigt uppdraget att säkra hela landets tillgång till grundläggande statlig service.
Jag läste nyligen en statlig utredning från 2009, Se medborgarna - för bättre offentlig service , som berörde detta. Där instämmer remissinstanserna i att alla medborgare ska ha likvärdig tillgång till service. Men remissinstansernas bild av vad som är likvärdig tillgång till service varierar väldigt mycket. Det är lite grann därför som jag har skrivit den här interpellationen. Vad menar man egentligen med att hela Sverige ska leva?
Jag tror att nästan alla politiska partier säger det. Ja, jag tror faktiskt att alla gör det. Vad betyder likvärdig service för alla medborgare oavsett var i landet man bor? Är det över huvud taget möjligt med en likvärdig service? Vad krävs för att man ska uppnå det? Utlokalisering av statliga myndigheter är bra, men från ett primärt medborgarperspektiv är det närvaron av kommunal, regional och statlig service som efterfrågas. Det gäller närhet till ett öppet medborgarkontor, till skola, till primärvård, till polis och till postkontor.
Det är grundläggande trygghetsstrukturer som vi alla efterfrågar. En utlokaliserad myndighet utan medborgarnytta i närområdet fyller visserligen behovet av nya arbetstillfällen, men det är inte säkert att det skapar en likvärdig tillgång till service för medborgarna i landsorten. Det beror ju på om man har en lokal närvaro med öppna kontor eller om man har en digitalisering som alla kan ta del av.
Utlokaliserade myndigheter leder troligtvis till marginell nytta för dem som redan bor på landsbygden och som ser den medborgarnära statliga servicen successivt försvinna. Boende på landsbygd känner sig inte sällan lämnade när statlig direktservice försvinner helt från mindre kommuner. Avståndet till serviceställen i glesbygd ökar avsevärt, eftersom besökskontor dras in i flera närliggande kommuner samtidigt.
Det är framför allt sju statliga myndigheter som nämndes i den tidigare utredningen och som är relevanta även i dag och som har täta medborgarkontakter. Det är Arbetsförmedlingen, till viss del Centrala studiestödsnämnden, Försäkringskassan, Kronofogden, Migrationsverket, polisen och Skatteverket. När dessa kontor försvinner försvårar det för många att bo kvar.
Även dessa myndigheter måste göra kostnadseffektiviseringar. Då prövar de att på olika sätt ha en dialog med medborgarna. När man besöker landsbygden hör man ofta äldre personer säga: Det finns inte en bank där jag kan sätta in mina pengar, och jag kan inte heller ta ut pengar där. Allting är digitaliserat. Vi har inte tillgång till bredband. Jag vet inte hur man använder en dator.
När de medborgarnära kontoren försvinner är det inte alltid som de tekniska lösningarna blir relevanta för dem som bor i landsorten. Därför blir det alltmer otydligt: Vad innebär det att ha en lokal närvaro? Är en utställd myndighetsdator en lokal närvaro? Är ett poliskontor som är bemannat någon dag i veckan lokal närvaro?
Hur kvalitetssäkras ett videomöte jämfört med ett personligt möte?