Meeri Wasberg (S):
Jag tackar statsrådet för svaret, men jag hade faktiskt väntat mig lite mer från ministern som har ett av regeringens viktigaste uppdrag. Jag hade ärligt talat förväntat mig mer ödmjukhet inför det faktum att arbetslösheten är högre i dag än när den borgerliga regeringen tillträdde, då det samlande ordet var "massarbetslöshet". Jag säger inte att det nödvändigtvis var bättre förr. Men det är sämre nu. Herr talman!
Av svaret framgår att arbetsmarknadsministern inte har för avsikt att reflektera och ompröva den förda politiken. I stället talas det om den ekonomiska krisen, att sysselsättningen ska ha ökat och att utanförskapet skulle ha minskat. Samtidigt "anser regeringen inte att synen på arbetsmarknadspolitiken är ensidig", utan den är i stället, som det heter, "under ständig utveckling". Men i praktiken har tåget redan gått.
Vad menas egentligen med det som arbetsmarknadsministern tar upp i sitt svar? Visst vore det märkligt om Sverige, som det exportberoende land vi är, inte på något sätt skulle ha påverkats av den omfattande finanskris som har grasserat en tid, och visst är det bra att Sverige har en starkare ekonomi än flera mycket hårt drabbade länder inom vår europeiska gemenskap. Men det avspeglas ju inte i siffror som rör arbetslösheten.
Att komma på sjunde plats efter länder som Grekland, Spanien, Portugal, Irland, Italien och Frankrike kan knappast vara någonting att jubla över. Ordning och reda i ekonomin är viktigt. Det är bra att den borgerliga regeringen delar det synsättet. Sunda statsfinanser är någonting som skapar förutsättningar för att till exempel bedriva en offensiv arbetsmarknadspolitik. När det gäller det där med sysselsättning och utanförskap sägs i svaret att sysselsättningen har ökat. Det har den i absoluta tal - självklart.
Men är det samma sak som att utanförskapet verkligen har minskat? Det är inte självklart. För det första har vi en befolkningsökning sedan 2006. För det andra har vi kunnat se hur den försämrade a-kassan och sjukförsäkringen gjort att många fler har en mycket besvärligare privatekonomisk situation i dag än tidigare, för att inte tala om de kostnader som staten har skjutit över på kommunerna. För det tredje kan vi konstatera att arbetslösheten i sig faktiskt är högre än när regeringen tillträdde 2006.
Visst finns det länder, som jag nämnde tidigare, som har det mycket värre än vi. Men det är ingen tröst för den som är arbetslös och som kanske har fallit igenom det allt glesare skyddsnätet i form av arbetslöshetsförsäkring och sjukförsäkring, personer som nu kanske är hänvisade till det allra yttersta av skyddsnät, nämligen kommunernas försörjningsstöd.
Det sägs i svaret att målet är full sysselsättning och att det enligt arbetsmarknadsministern kan definieras som att "alla som kan och vill ska kunna arbeta utifrån sin egen förmåga". Detta är en definition som jag faktiskt tror att de allra flesta håller med om. Problemet är bara att regeringens politik inte riktigt speglar den goda ambitionen.
Det som borgerligheten kritiserade som stelbent och oflexibelt innan de tillträdde 2006 är paradoxalt nog ännu mer stelbent nu och saknar allt vad flexibilitet heter. På tal om satsningar - att först ta bort en stor bit och sedan lägga tillbaka en skärv av den och hävda att det är en satsning är inte trovärdigt. Tydligt blir det när det till exempel gäller "förstärkningen" av utbildningsplatser. Herr talman!
Jag konstaterar att regeringens ensidiga syn på arbetsmarknadspolitikens roll i samhället är kvar och att deras så kallade jobbpolitik fortsätter att ensidigt fokusera på att svenska folket borde sänka sina löneanspråk. För mig som socialdemokrat är arbetsmarknadspolitiken det kitt som får saker och ting att hänga ihop och fungera bättre, därför är jag glad över att vi i vår budget och vårmotion har lagt fram flera förslag som har effekt både på kort och på lång sikt och som gör det möjligt för Sverige att åter ta täten när det gäller kampen mot arbetslösheten och för jobben.
Jag måste avslutningsvis ändå fråga arbetsmarknadsministern, nu när regeringen uppenbarligen tänker hålla fast vid sin initiala idé: Varför har Sverige en högre arbetslöshet än jämförbara länder? Varför har antalet långtidsarbetslösa nästan tredubblats sedan 2006?