LiseLotte Olsson (V):
Det låter väldigt bra då statsrådet pratar på det här sättet. Det som hände under tidigare period är förstås inget som jag fullt ut försvarar. Det var väldigt dåligt också då. Men jag är rädd att det blir ännu sämre nu sett till de åtgärder som regeringen och statsrådet pratar om. Människor får det svårare. Människor känner sig osäkrare och otryggare. Gör man det mår man per automatik dåligt - man mår sämre.
Trots svaret här finns det en oförmåga och ett ointresse för att vilja göra någonting åt grundproblemet. Grundproblemet är att människor slits ut och mår dåligt i ett allt tyngre och snävare arbetsliv och att den ekonomiska stressen och otryggheten ökar. Det ni har hunnit göra är i alla fall att göra om försäkringssystemet.
Det började med a-kassan, och nu kommer sjukförsäkringen att göras om. Jag har ett exempel. Jag har en vän som har aktivitetsstöd. Han får sin ersättning sänkt med 100 kronor per dag efter skatt i början av mars när de lägre nivåerna börjar gälla. Från att ha fått 420 kronor per dag kommer han att få 320 kronor per dag. Hur mår han och hans familj?
Han mår inte bra, kan jag säga. Ska vi komma till rätta med ohälsan och varför så många mår dåligt - inte bara fysiskt utan även psykiskt, som det som jag gav exempel på leder till - behövs ett helt batteri av åtgärder. Jag ska nämna några som jag tycker är mycket viktigare och i mycket högre grad skulle leda till minskade sjuktal och bättre hälsa än högerregeringens jakt. Det behövs mer resurser till offentlig sektor och en satsning på den generella välfärden.
Där vet jag att vi inte är överens. Men jag menar att en satsning på den generella välfärden är betydelsefull för den enskilda individens livssituation och även främjar hälsan i arbetslivet. Tillgången och kvaliteten på rehabilitering måste förbättras. Precis som statsrådet sade har det inte fungerat, det har det inte gjort. Vi vet att kvinnor missgynnas när det gäller rehabilitering.
Man får mindre över huvud taget, och det man får är billigare och mindre kvalificerat än det männen får. Det måste vi ta itu med. Samordningen kring rehabilitering måste också förbättras. Det är en av de saker som JO har kritiserat. Alla inblandade parter, Försäkringskassan, socialtjänst, sjukvård och arbetsförmedling, har olika kompetenser att bidra med. Alla de här kompetenserna och resurserna behövs för att underlätta återgången till arbete.
Jag tror att man kan göra sjukpenningen steglös. Om den försäkrade kan vara sjukskriven på vilken procent som helst möjliggör man mer individuella rehabiliteringslösningar. Jag skulle vilja veta hur statsrådet ser på en sådan idé. Arbetsgivarens ansvar för det förebyggande arbetet måste tydliggöras. Där finns det väldigt mycket som vi måste ta tag i. Ett förslag kan vara att införa sanktioner till arbetsgivare som bryter mot vad som är deras ansvar.
I dag har vi någonting som kallas sjuknärvaro, det vill säga att man går till ett arbete trots att man är sjuk. Mycket av sjuknärvaron beror på att den som är lågavlönad inte har råd att vårda sin hälsa. Slopa karensdagen, och då skulle vi slippa en hel del av de längre sjukskrivningarna. Vi behöver åtgärder för ett rymligt arbetsliv med ett systematiskt arbetsmiljöarbete och rymliga arbetsplatser där alla får plats.
Så har vi det inte i dag. Vi behöver myndigheter som samarbetar kring den sjukes livssituation för att lösa problemen med ohälsa och inte sådana som ägnar sig åt att utförsäkra människor.