KBLab/rixvox huggingface dataset:
Shadiye Heydari (S):
Först vill jag tacka ministern för det korta svaret. I en broschyr som jag fick från Synskadades Riksförbund säger de: Gör det omöjliga möjligt - ge oss rätt till ledsagning! Det är så sant. Det finns olika uppgifter om hur många människor i Sverige som har någon form av synskada.
Jag har fått siffran 175 000 personer i Sverige som har någon form av synskada, varav 14 000 personer är gravt synskadade eller blinda. Jag och ministern hör och ser ganska bra. Det innebär att vi inte tillhör personkretsen som är i behov av hjälp med matinköp, städning, att hantera tvätt eller att göra bank- och postärenden.
Men vi har en grupp i vårt välfärdsland Sverige som är i behov av dessa insatser, och det är politikens ansvar att skapa förutsättningar, underlätta och förbättra, inte tvärtom, för alla medborgare. LSS, lag om stöd och service till vissa funktionshindrade, är en rättighetslagstiftning med tio angivna insatser.
Synskadade tillhör personkrets 3 enligt LSS, och syftet med lagen är att främja levnadsvillkor och full delaktighet i samhället för personer med olika funktionsnedsättningar. Det innebär att lagen ska ge dem möjlighet att leva som andra. De ska exempelvis få hjälp med att ta sig fram i samhället, med inköp och med att sköta hushållet, delta i fritidsaktiviteter, arbeta etcetera.
Ministern hänvisar i sitt svar till en tidigare interpellationsdebatt med min kollega Jasenko Omanovic. Ministern tycker och anser att frågan om ledsagarservice till personer som har grava synskador eller syn- och hörselskador är angelägen.
Det är viktigt att personer med dessa funktionsnedsättningar får insatser som är anpassade efter just deras behov. Fru talman! Under våren hade vi ett möte med företrädare för Synskadades Riksförbund i Västra Götaland och Halland.
Enligt företrädarna upplever de synskadade i dag att de inte får det stöd som de enligt LSS har rätt till, och att ansökningar om ledsagning enligt denna lag sedan fem eller sex år tillbaka konsekvent avslås. Vid omprövning av tidigare beslut anses gravt synskadade och dövblinda inte längre tillhöra personkrets 3. Det här är oroväckande.
I dag behöver 65 procent av de funktionshindrade i personkrets 3 hjälp med matinköp. Till mesta delen är det synskadade och dövblinda. Detta är grupper som enligt lag är berättigade till ledsagningsservice men som i allt fler kommuner får avslag med motiveringen att behovet inte är tillräckligt för att omfattas av lagen. Jag vill fråga ministern hur hon ser på detta.
Vilka åtgärder avser ministern att vidta för att säkerställa att synskadade, gravt synskadade och dövblinda tas på allvar?
Shadiye Heydari (S):
Tack för svaret, statsrådet! Jag är inte bara bekymrad. Det här är allvarligt. Det handlar om människor, om hur de ska ta sig fram i samhället och om hur de ska klara sig. Man säger att de kan överklaga till domstolarna om de inte får rätt beslut, men det blir extra arbete för dem. Vem ska hjälpa dem med det? Vem ska hantera detta? Det här begriper jag inte.
Domstolarna finns för att de ska göra rätt bedömning, men jag tycker att innan man går vidare till domstol ska man få rätt till stöd och inget annat. Fru talman! Jag fick en annan rapport från SRF om kommunernas rutiner och regelverk för tolkning och tillämpning av ledsagning enligt SoL och LSS.
Innan jag går vidare vill jag instämma i det som min kollega Lennart sade i sitt anförande. Jag vill inte på något sätt svartmåla någon eller några kommuner, men det brister någonstans i systemet. Det handlar om människor och människors liv och frihet. Vi ska inte försvåra livet för de synskadade och dövblinda. Det skiljer sig mycket mellan kommunerna när det gäller prövningen.
Mer än 60 procent av kommunerna i Sverige beviljar ledsagning enligt socialtjänstlagen, SoL. Det innebär att personer med synskada får betala en avgift. Det är inte okej, tycker jag. Om jag har en synskada eller är dövblind spelar det väl ingen roll om jag bor i Stockholm eller Göteborg. Jag har ju ändå samma behov. Var jag bor påverkar inte min situation.
Dessutom är det skillnader mellan kommunerna i avgifterna för ledsagning. År 2013 var den lägsta avgiften 623 kronor i månaden, och den högsta var 1 780 kronor i månaden.
I ett underlag som jag har fått från Synskadades Riksförbund står vilka kommuner som tar ut en avgift och vilka kommuner som har avgiftsfria SoL-insatser. Mölndal är en av de kommuner som inte tar ut några avgifter. Orust och Haninge är kommuner som tar betalt. Det står här i underlaget att det i Haninge kommun inte finns några restriktioner för vad ledsagningen får användas till.
Det är en bra fråga som man kan ställa till sig själv: Hur ska man göra när det gäller det? För oss socialdemokrater är det tydligt att synskadade och dövblinda har rätt till en ledsagarservice som ger möjlighet att leva ett liv som alla andra.
Jag vill fråga ministern, mot bakgrund av det som jag nu har sagt: Är det okej att vissa kommuner tar ut en avgift för ledsagarservice, och vilka andra åtgärder avser ministern att vidta för att garantera hjälp och stöd som leder till säkerhet och till självständighet?
Shadiye Heydari (S):
Tack, statsrådet, för svaret! Vi har många hinder; det är inte bara ett hinder. Det är kommunens och inte regeringens ansvar. Vem som ska ha huvudansvaret är en bra fråga som vi kan ställa oss själva. Om det inte är ministerns ansvar vem har i så fall huvudansvaret för helheten? Det är jättebra att ni kommer att ge Socialstyrelsen i uppdrag att kartlägga detta. Jag kommer att komma tillbaka till det.
Nu fick jag höra att det finns ett annat hinder för de synskadade. Det skriver även Synskadades Riksförbund. Vi lever nu i ett it-samhälle, och det leder till ett annat problem som de möter dagligen.
Så här skriver de: Där det tidigare har varit självklart med personlig service har servicen dragits in och ersatts med, av för många, otillgängliga automater och andra it-baserade lösningar eller tjänster. Konsekvensen av denna utveckling har blivit att personer med synnedsättning och dövblindhet har utestängts och därmed fått ökade behov av ledsagning på grund av it-utvecklingen.
Vi har dragit in den personliga servicen. Man kan inte gå till posten eller något servicekontor och få personlig kontakt som man en gång i tiden kunde. Vi har också utvecklat it-enheterna vilket försvårar för de synskadade.
Det innebär att vi måste jobba med de här frågorna för att underlätta för dem. Vi lever i ett gör-det-själv-samhälle. När tänker regeringen inrätta kartläggningen? När kommer resultatet? Vi kan inte vänta ett år till. Detta handlar om liv och om att vi ska underlätta för medborgarna. Kommer ministern att se över lagen?
Och är frågan om en nationell riktlinje något som du kan tänka dig att jobba med?
Shadiye Heydari (S):
Först vill jag tacka statsrådet för svaret. Alla barn har som sagt rätt till ett bra liv med god omvårdnad och trygghet. Barn mår bra av att ha en god relation med båda sina föräldrar. Anledningen till att jag har ställt interpellationen är att jag är allvarligt bekymrad över att många barn hamnar i kläm i vårdnadstvister på grund av föräldrarnas konflikter och på grund av att det finns stora brister i ärendehanteringen.
Statsrådet säger i sitt svar att det vid alla beslut som rör barn ska finnas ett tydligt barnperspektiv och att det framgår uttryckligen av vårdnadslagstiftningen att barnets bästa ska vara avgörande för beslut om vårdnad, boende och umgänge. Det är glädjande att statsrådet delar min uppfattning.
Det finns dock olika studier som visar hur man hanterar ett visst ärende. Enligt föräldrabalken ska, som ministern också påpekade, barnets bästa vara i centrum och avgörande i alla beslut om vårdnad, boende och umgänge. Att ha ett barnperspektiv innebär att se med barnets ögon. Man måste lyssna på och samtala med barnet och försöka ta reda på hur just det barnet uppfattar sin situation.
Många barn vågar inte säga ifrån, mår psykiskt dåligt eller håller tyst för att de inte vill välja sida eller såra sina föräldrar. Det är inte acceptabelt att se barn lida på grund av att föräldrarna inte kommer överens om vårdnaden, umgänget och boendet samt på grund av att myndigheterna inte ser behovet. Fru talman!
Eva Ryrstedt, docent i civilrätt vid Lunds universitet, har gjort en studie som handlar om barnperspektivet och om barnperspektivet kommer fram i vårdnadstvister. Hon säger: "Lagstiftaren talar om att utgå från barnet, men det gör man i själva verket inte. I stället är det en gammalmodig syn på äganderätt till barnet som kommer fram." Det är sant.
Det innebär att många barn hamnar i kläm på grund av föräldrarnas djupa konflikter. Det är därför jag vill ställa frågan till statsrådet: Vilka andra åtgärder avser statsrådet att vidta för att säkerställa att barnperspektivet tas på allvar?
Shadiye Heydari (S):
Jag tackar för svaret. Som ministern själv påpekade är det så många barn som ca 50 000 i Sverige vars föräldrar separerar. De flesta klarar av att hantera situationen, men ca 7 000-8 000 barn hamnar i tvist mellan föräldrarna.
Det är en rapport från Socialstyrelsen och även Advokaternas hemsida som jag har hämtat detta från. Att se barnet är självklart allas ansvar i en vårdnadstvist. Vi måste ge våra barn ro och framtidstro, och det är viktigt att hjälpa föräldrarna att samarbeta.
Juristen Caroline Högberg har gjort en undersökning och skrev i en artikel i GP februari 2013 om vårdnadstvister och de brister som finns i ärendehanteringen: Vårdnadstvister handlar om en tredje person, och det är barnet. Ofta glöms barnet bort.
Ge barnet ett eget ombud, skriver hon, och se till att samarbetet mellan familjerätten, domstolarna och socialtjänsten blir bättre. När socialtjänsten får i uppdrag av tingsrätten att träffa föräldrarna och barnet för ett första samtal, som kallas för snabbupplysning, väljer flera att inte träffa barnet, vilket Caroline Högberg starkt ifrågasätter, och det gör jag också.
Enligt henne finns det en uppfattning om att man skyddar barn genom att inte prata med dem. Den uppfattningen strider mot vår lagstiftning och även mot barnkonventionen. Vi vet ju att barn har förmågan att berätta sin berättelse, men samtidigt vill de inte såra sina föräldrar.
Då är det extra viktigt att vi har rätt verktyg att underlätta för barnen att kunna ge sin uppfattning om situationen. En annan viktig fråga som jag vill lyfta fram är en rapport från Pappan & föräldraskapet. Det handlar om att mamman i de flesta tvister vägrar pappan umgänge och vill ha ensam vårdnad om barnet.
Då utmålas oftast pappan som hotfull, våldsam och som en dålig förälder. Var fjärde socialtjänst vidtar inga extra åtgärder vid misstanke om våld inom familjen. Man följer inte heller upp föräldrarnas föräldraförmåga. Därför blir nio av tio mammor boendeförälder, och nio av tio pappor blir stämplade som förövare med kränkande lite umgänge eller blir helt borttvingade.
Som statsrådet sade i svaret finns det flera komplexa frågeställningar att beakta gällande lagändringen i föräldrabalken. Regeringen avser att under mandatperioden inleda en utvärdering av 2006 års vårdnadsreform för att se om det finns behov av förbättringar.
Socialstyrelsen fick i mars 2010 uppdraget av regeringen att följa upp om 2006 års vårdnadsreform hade slagit igenom i socialnämnden eller inte. Den utvärderingen finns och pekar på en hel del brister. Jag skulle vilja rekommendera att ministern tittar på den om hon inte redan har gjort det.
Jag menar att det redan finns ett underlag med rekommendationer för förbättringar, så att man ser över de brister som finns i föräldrabalken i reformen från 2006.
Shadiye Heydari (S):
Jag vill gå tillbaka till Socialstyrelsens rapport, där man pekar på en viktig punkt. Det finns stora skillnader i kommunernas arbetssätt och förutsättningarna för att lösa eventuella tvister. Det är en sak som vi kanske ska se över. Min fråga till ministern vad gäller den punkten är när man ska göra utvärderingen.
Regeringen har tio månader på sig att göra utvärderingen av lagstiftningen. Jag hoppas att ni pushar på och kan komma i gång att se över det, eftersom det är väldigt viktigt. Det handlar om barnen och att sätta barnets bästa i centrum. Vi har också ett annat problem som jag vill nämna här.
Det är det problem som uppstår när föräldrar förvägras rätten att träffa sina barn av vårdnadshavaren. Ändå betalar de underhållsstöd, eftersom det inte är relaterat till umgängesrätten. Ett jämställt föräldraskap ska vara ömsesidigt. Barnet har rätt till båda sina föräldrar. Det beskriver tyvärr inte dagens lagstiftning.
Jag fick inte något svar från ministern. Det är därför jag ställer samma fråga till ministern. Jag hoppas att ministern ger mig ett svar. Tänker statsrådet se över lagen eller inte? Jag hoppas att ministern även svarar mig vad gäller utvärderingen av lagändringen och om den kommer att komma nu.
Shadiye Heydari (S):
Jag ska börja med att tacka statsrådet för svaret. Jag kan konstatera att svaret på frågan om huruvida statsrådet är nöjd med dagens regelverk blir ett ja. Så sammanfattar jag det. Det är märkligt att sjukförsäkringsministern är nöjd med dagens regelverk trots att 75 000 människor i vårt välfärdsland Sverige hittills har utförsäkrats på grund av tidsgränser.
Vi kan alla kan vittna om de senaste veckornas och årens berättelser om hur Försäkringskassans bedömning av vad som anses vara mycket svår sjukdom har ställt såväl enskilda som läkare och handläggare inför mycket svåra situationer. Debatten om de så kallade dödsintygen handlar i grunden, som ministern också sade, om tillämpningen av de riktlinjer som Socialstyrelsen utformat på regeringens uppdrag.
Där är beräknat dödsdatum ett av de kriterier som listas. Försäkringskassan kräver av svårt sjuka att de ska intyga när de ska dö för att de ska slippa utförsäkras. Detta finns att läsa i tidningsartiklar och på nätet. Ministern kan själv googla och se hur Försäkringskassan har ställt frågorna. Jag tycker att det är beklagligt att man utsätter människor för detta.
Tillämpningen innebär att cancersjuka eller svårt sjuka patienter utsätts för ännu mer stress och oro i en tid då de rimligtvis borde få ägna all kraft åt att klara den tuffa medicinska behandlingen. Detta är inte acceptabelt, ministern. Det är uppenbart att dagens regelverk inte fungerar.
I stället för att man underlättar och hjälper människor tillbaka till jobb och sysselsättning utsätter man dem för ännu mer stress. Fru talman! Statsrådet skriver i sitt svar: Samtidigt som sjukförsäkringen ska ge drivkrafter och stöd för återgång i arbete behöver reglerna vara utformade så att de personer som är svårt sjuka kan känna sig trygga med försäkringen.
Det är därför det finns regler till skydd för dem med allvarliga sjukdomar. Jag undrar vilket skydd vi talar om, ministern. Är det verkligen okej för statsrådet att man frågar en cancersjuk person när han eller hon ska dö? Är ni verkligen nöjda med dagens regelverk?
Shadiye Heydari (S):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret. Jag blir bara mer upprörd när jag hör att även Finn Bengtsson, som själv har jobbat som läkare, säger att det här gäller enstaka individer. Det handlar om människor och inte siffror. De är viktiga människor för mig oavsett hur många det handlar om.
Det är viktigt att respektera dem och inte utsätta dem för ännu mer oro och stress genom att ställa de här frågorna. Vi misstänker inte Försäkringskassan och Socialstyrelsen. Socialstyrelsen har ju tagit fram de här regelverken på uppdrag av regeringen. Det handlar om er politik och inte om vad Försäkringskassans handläggare gör eller inte gör. Det här är inte okej.
Ingen vill att vi ska gå tillbaka till tiden då det inte funkade. Det handlar självklart om bättre rehabilitering, om satsningar på företagshälsovård, om bättre samordning så att de här människorna som hamnar i sjukdom eller råkar ut för en olycka får hjälp och stöd i tid och om att man inte ska utsätta cancersjuka patienter och svårt sjuka människor för oro. Det var därför jag väckte frågan.
Ni har själva också sett, Finn Bengtsson och ministern, att det här är fakta. Det handlar om människor och inte siffror, och det är det jag blir upprörd över. Man får gång på gång höra att det var dåligt under vår tid vid makten. Men det var tvärtom också. Det är sant att ohälsan och sjukpenningtalen har minskat, det sade ministern också.
De minskade mycket under perioden 2003-2006, då vi hade en socialdemokratisk regering som gjorde stora insatser men utan att utförsäkra, sänka ersättningar och utsätta människor för oro. Man satsade på aktiva rehabiliteringsinsatser, på att erbjuda människor stöd och hjälp för att komma tillbaka till jobb och sysselsättning.
Det som krävs är bättre rehabilitering, bättre företagshälsovård och bättre samordning vad gäller parterna, alltså arbetsgivare, Försäkringskassan och primärvården, så att man ser till att människor kommer tillbaka till jobb. Regeringens ambition var att minska utanförskapet. I dag ser vi att 75 000 människor är utförsäkrade och har hamnat utanför trygghetssystemet. 70 procent av dem är kvinnor.
Vi kan alla vittna om hur personer som drabbas av svåra sjukdomar inte erbjuds möjlighet att komma tillbaka till jobb eller utbildning och inte erbjuds aktiv rehabilitering, trots att man har avsatt åtskilliga resurser för det. Jag kan konstatera att statsrådet är nöjd med sjukförsäkringen.
Det är jättebra om du är nöjd, men frågan kvarstår: Kommer regeringen verkligen inte att göra någonting för att se över riktlinjerna så att man inte utsätter de sjuka för ännu mer stress? Vad är ditt svar till de cancersjuka, statsrådet?
Shadiye Heydari (S):
Min fråga handlade om dödsdatum, inte om hur det var då eller hur det är nu. Det handlar om respekten för de människor som har drabbats av cancer och att man tänker om och inte ställer de frågorna. För mig och för de människor som har haft anhöriga eller som själva har drabbats av cancer är denna fråga jättekänslig.
Jag tycker att man ska respektera människor som drabbas av cancer och inte utsätta dem för ännu mer. Jag tror att det går att ändra på regelverket. Det måste finnas en lösning. Ni kan inte hålla på och säga att vi skrämmer människor. Det handlar inte om att skrämma människor. Det handlar om respekt, Finn Bengtsson. Jag blir upprörd.
Man kan se till att förbättra för människor, för de sjuka, så att de får rehabilitering i tid och kommer tillbaka till ett arbete, till någon sysselsättning eller till utbildning. Man ska självklart se över taket och satsa på företagshälsovård och på arbetsmiljön. Man ska titta på de viktiga frågorna samt på bättre samordning mellan sjukvården, Arbetsförmedlingen, arbetsgivare och Försäkringskassan.
Det är det man kan göra, ministern. Regeringen hade en bra ambition om att minska utanförskapet, men det klarade de inte av. Min fråga till ministern kvarstår. Kommer regeringen att se över regelverket eller inte?
Shadiye Heydari (S):
Tack, Nina Lundström, för frågorna! Låt mig först gå tillbaka till vad jag sa i mitt anförande. Regeringens ambition är att bygga 250 000 bostäder fram till 2020. Det kommer vi att göra, men det blir svårare i och med att vi inte jobbar med vår egen budget. Det är den dåvarande regeringens budget som gäller.
Det här året blir ett förlorat år för oss. Frågan om bullerförordningen kommer tillbaka. Det enda jag kan säga till dig, Nina Lundström, är att regeringen tittar på frågan och kommer att återkomma inom kort. Jag kan inte säga ett datum nu, men den kommer att återkomma. Det gäller även den andra frågan. Ni och er regering hade åtta år på er. Vad gjorde ni under de åtta åren?
Ni kommer hit och klagar på oss och kräver att vi på under fyra månader ska sjösätta en massa förslag. Vi har ett konkret förslag, och det har vi sagt: Vi ska bygga 250 000 bostäder.
Shadiye Heydari (S):
Nina Lundström står här och klagar på oss. Vad gjorde ni själva under de åtta åren? Ni kommer hit och frågar oss vad vi kommer att göra under de här fyra månaderna. Under er regering sjösattes en massa utredningar. Det är klart att vi måste avvakta resultatet av de utredningarna. Jag tycker att det är viktigt att vi har lite tålamod vad gäller det.
Vad gäller kommunerna och vad Mehmet Kaplan har sagt - att han kommer att vara någon sorts blåslampa, som Nina Lundström säger - är det viktiga att kommunerna, staten och företagen alla samarbetar för att vi ska bygga i Sverige. Det är det som krävs av oss alla. Jag vet inte om du ställde någon mer fråga som jag inte har noterat, Nina Lundström. Men det är det jag fortfarande säger till dig: Vi har satt upp ett mål.
Vi kommer att återkomma. Vi ska bygga - självklart. Vi har lovat att vi ska bygga 250 000 bostäder. Det är målet. På grund av det förlorade året är det inte säkert att vi kommer att få igenom allting. Samtidigt ska vi vänta på de utredningar som ni själva sjösatte under er mandatperiod och se vad de säger. Staten måste också ta sitt ansvar. Kommunerna kommer inte att klara av att bygga alla dessa bostäder ensamma, så staten måste göra det. Det är en nationell angelägenhet.
Shadiye Heydari (S):
Min fråga går till statsrådet Mehmet Kaplan. Sverige är ett bra land att åldras i. Allt fler blir äldre, och andelen äldre ökar i landet. Vi får leva längre tack vare vårt välfärdssystem. Det är glädjande, men det ställer också höga krav på vår välfärd. Många äldre bollas mellan korttidsboenden och ordinarie boenden.
Det är inte bra för vare sig den enskilde eller för samhället. Många ensamma seniorer och äldre som bor kvar hemma i sina stora hus skulle gärna vilja flytta till ett mindre, anpassat boende, men det är jättesvårt. Samtidigt kunde vi frigöra de stora husen för barnfamiljer som har behov av dem.
Min fråga till ministern är: Hur ska vi se till att det byggs fler anpassade, mindre boenden för äldre?
Shadiye Heydari (S):
Tack för svaret, ministern! Det är glädjande att höra detta från ministern. Men det behövs en större bredd av boendeformer. Då talar vi om anpassade boendeformer för personer med olika behov av social gemenskap och trygghet, alltså trygghetsboenden, seniorboenden, 55-plus eller vad det heter, samt generationsboenden.
Det är ett nytt koncept som vi i Göteborg har ett kommunalt bostadsbolag, Gårdstensbostäder, som jobbar med. Jag vet inte om ministern känner till det. Jag gillar faktiskt det konceptet.
Shadiye Heydari (S):
Jag tackar statsrådet för svaret. Statsrådet inleder sitt svar med att säga att det är landstingens ansvar att säkerställa patientsäkerheten i hälso- och sjukvården. Det yttersta ansvaret faller på den politiska landstingsledningen.
Jag vill börja med att återge vad den moderata ordföranden för Västra Götalandsregionen, Johnny Magnusson, sa när han svarade på GP:s fråga om min interpellation: Det var det dummaste jag har hört på länge. Regionstyrelsen ansvarar inte för patientsäkerheten, utan det är sjukhusen och läkarna. Det står tydligt i lagen, sa han också. Hur ska man tolka detta? Fru talman!
De senaste veckorna har det varit mycket nyheter om akutmottagningen på Sahlgrenska sjukhuset i Göteborg. Jag har tagit del av berättelser från såväl sjukvårdspersonal som patienter som beskriver arbetsmiljön som ohållbar och patientsäkerheten som hotad. Ett flertal fackliga skyddsombud skriver att vårdpersonalen mår dåligt och att arbetsmiljön är under all kritik.
Överallt rapporteras om överbelagda vårdavdelningar, inställda operationer och personalbrist. Jag har själv varit med om långa väntetider och bevittnat personalens tuffa arbetsbelastning på SU:s akutmottagning. Jag kan verkligen bekräfta och förstå göteborgarnas oro för vården och det akutkaos som råder där. Listan är lång.
Akutmottagningen ska leva upp till sitt namn. Man ska inte behöva vänta i 16 timmar eller två dygn för att få träffa en läkare. Det finns i dagsläget ekonomiska resurser, men de används inte på rätt sätt av den moderatstyrda ledningen i Västra Götalandsregionen. Att styra och leda sjukvården förpliktar, och sjukvården ska värna alla.
Det är en förutsättning för den svenska modellen. Oavsett geografisk ort ska invånarna kunna lita på att man får den vård man behöver. Det är bara så vi kan skapa en jämlik sjukvård och sprida framtidstro. Min fråga till statsrådet är: Vad tycker sjukvårdsministern att vi som socialdemokrater ska säga till patienter och personal inom vårdsektorn?