KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Strandhäll (S):
Tack för en viktig debatt, Lotta Finstorp. Vi kan åtminstone städa bort från bordet att det skulle bero på statistiska fel att vi ser en skillnad i sjukfrånvaro mellan sektorerna. Så är det naturligtvis inte, utan detta är ett faktum som har varit känt länge.
Jag har själv en bakgrund som fackförbundsordförande för ett förbund som organiserar tjänstemän i såväl privat som offentligt driven välfärdsverksamhet, och jag vet att det ser ut så här.
Det går alltså verkligen att bryta på de verksamheter som är kvinnodominerade och har uppenbara arbetsorganisatoriska problem.
En sak som jag tror att Lotta Finstorp verkligen sätter fingret på i detta är att man ser dessa problem på betydligt större arbetsplatser där chefstätheten är betydligt lägre.
På mindre arbetsplatser, där det blir mycket mer kännbart för verksamheten om en medarbetare är borta, tenderar man att också lägga mer resurser på och arbeta mer aktivt med arbetsmiljön och med att ha en låg och stabil sjukfrånvaro. Det blir nämligen helt enkelt för dyrt på olika sätt när medarbetare är sjuka och borta.
Detta är någonting man i den offentliga sektorn behöver lära sig av i större utsträckning. Jag skulle verkligen vilja understryka att vad det måste handla om är att lära av de goda exemplen.
Precis som att det finns många goda exempel i den privata välfärdsverksamheten finns det nämligen arbetsplatser på den offentliga sidan där man på riktigt har tagit tag i de organisatoriska problemen - som vi i dag faktiskt känner ganska väl till. När man gör det lyckas man också få ned sjukfrånvaron.
Vi politiker bör ställa krav på varandra och oss själva att i betydligt större utsträckning prioritera friska arbetsplatser. Vi kan bara konstatera att den kostnad vi har för den alltför stora sjukfrånvaron i dessa verksamheter i dag är helt oacceptabel.
Därför bör det vara varje ansvarig politikers uppgift att se till att denna fråga är en del av den strategiska ledningen och styrningen av respektive landsting eller kommun. Det är som sagt dyrt för individen och dyrt för arbetsgivaren, och det handlar om yrkesgrupper där man redan i dag har en stor brist och där man behöver värna möjligheten att vara attraktiva arbetsplatser.
Ur ett samhällsekonomiskt perspektiv är detta också oerhört dyrköpt. Det finns en rapport från i höstas som visar att sjukfrånvaron i kommuner och landsting kostar oss ungefär 20 miljarder per år. Det är naturligtvis helt oacceptabelt.
Annika Strandhäll (S):
Lotta Finstorp har frågat statsrådet Gabriel Wikström om hans ställningstagande är att ridning är friskvård samt vilka åtgärder han är beredd att vidta för att stärka ridsporten. Arbetet inom regeringen är nu så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Som interpellanten är medveten om är frågan om ridning ska ingå i friskvårdsförmånen en sak för Skatteverket och våra domstolar. Omfattningen av friskvårdsförmånen är något som engagerar många.
Vid tidigare interpellationsdebatter har såväl statsrådet Wikström som finansministern svarat att frågan kommer att vara föremål för beredning under mandatperioden. Det finns många aspekter, till exempel kring jämställdhet och jämlikhet, som behöver analyseras. Ridsport och andra former av ridning är utmärkta exempel på idrott och motion, och det är regeringens uttalade målsättning att fler människor ska utöva idrott och motion oavsett formerna för detta.
Det ligger inte i mitt eller regeringens intresse att inom ramen för den statliga idrottspolitiken särskilt gynna en idrott framför andra. Under den här regeringen beräknas, som interpellanten vet, det statliga stödet till idrottsrörelsen öka med sammantaget 227 miljoner kronor per år.
Annika Strandhäll (S):
Vad gäller det sistnämnda kan jag bara hålla med. Jag har själv utövat ridsport, liksom mina döttrar. Jag förstår alltså precis vad Lotta Finstorp menar. Men om vi ska tala om regelverket för personalvårdsförmåner är min syn att det egentligen inte är avsett att vara ett stödsystem för olika idrotter.
Det blir därför lite förenklat när man i de här debatterna uttrycker sig, vilket jag har följt att man ofta gör, som att vissa idrotter diskrimineras jämfört med andra. För mig är personalvård i första hand en folkhälso- och arbetsmiljöfråga. Jag vet att otroligt många utövar ridsport i Sverige i dag.
Jag tror att det är närmare en halv miljon utövare i Sverige, varav många är kvinnor och flickor, inte minst unga flickor. Det är en idrott som domineras starkt av flickor. Det är dock långt ifrån säkert att alla som utövar ridsport i Sverige i dag, bland dessa kvinnor och tjejer, också är anställda - om man ska vara riktigt noga.
Faktum är att regeringen under den här mandatperioden har höjt anslaget till idrotten med ungefär 230 miljoner, vilket jag också sa i mitt svar inledningsvis. Förhoppningsvis har en del också kommit ridsporten till del. På det sättet gynnar man alla som utövar ridsport. Vi får vara lite noga när vi talar om vilka sporter som är en personalvårdande förmån.
Till exempel ingår inte bergsklättring, biljard, dart, fiske, skytte, speedway etcetera. Jag tror att Lotta Finstorp känner väl till den tolkning som Skatteverket gör i frågan.
Jag tycker att regeringen, både finansministern och hälso- och sjukvårdsminister Gabriel Wikström, har gett tydligt besked vid upprepade tillfällen här i kammaren om att frågan kommer att vara föremål för en beredning i Regeringskansliet. Vi kommer att titta på den. Vi ska göra en noggrann analys.
Det finns olika aspekter som spelar in, till exempel jämställdhet och jämlikhet. Om man ska vara riktigt noga genomfördes det inte heller någon förändring på området under de åtta år som vi hade en alliansregering.
Jag har följt hur debatten har förts i den här kammaren i förhållande till den nu sittande regeringen, i interpellationsdebatt efter interpellationsdebatt. Regeringen har kommit tillbaka med det besked vi nu ger. Vi är två och ett halvt år in i en mandatperiod. Vi har lovat att vi kommer att återkomma om detta under mandatperioden. Det kommer vi också att göra. Det är vårt besked.
Annika Strandhäll (S):
Jag tackar för dessa olika inspel. Det är viktigt att hålla isär de här sakerna. Tyngre och svårare psykisk ohälsa ska självklart behandlas med vårdinsatser på olika sätt.
Men det är som sagt inte där vi har sett den stora ökningen i Sverige under de senaste decennierna - ökningen började redan på 90-talet - utan det är den lätta till måttliga psykiska ohälsan som är den stora boven i dag och som gör att människor hoppar av skolan eller faller ur arbetslivet.
En av de saker som jag tror är otroligt viktiga i detta sammanhang är att vi tillämpar den forskning som i dag finns. Vi vet mycket mer i dag än vad vi visste när vi var världsmästare i sjukfrånvaro 2003, då begreppet utbrändhet och företeelsen att man gick in i väggen var det som lades på bordet.
I dag vet vi till exempel att det är viktigt att vara kvar i sociala sammanhang och att vara kvar i aktivitet och i en kontext. Det var därför som jag i mitt svar på denna interpellation hänvisade till det uppdrag som regeringen har gett Socialstyrelsen, som nu har utarbetat rekommendationer om nya sjukskrivningstider just för dessa psykiska diagnoser.
Baserat på evidens och forskning rekommenderar man en betydligt större differentiering av sjukskrivningstiderna, beroende på sjukdomens allvar och samsjuklighet när det gäller psykiatriska diagnoser. Som sagt: Det finns i dag diagnoser där rekommendationen är en partiell sjukskrivning eller ingen sjukskrivning. Detta gäller till exempel lindrig förstagångsdepression, där man nu inte alls rekommenderar sjukskrivning.
Dessa nya rekommendationer har börjat att tillämpas inom hälso- och sjukvården, vilket naturligtvis också är en del i det som vi nu ser resultat av. Men det som då blir viktigt är vad som sker ute på arbetsplatserna. Där är den överenskommelse som vi har träffat med samtliga fack och arbetsgivare på den svenska arbetsmarknaden väldigt viktig.
Det är nämligen alltjämt så att det finns alltför stora kunskapsbrister ute på våra arbetsplatser om hur man hanterar signaler på att medarbetare börjar må dåligt. Det fördes fram tidigare i debatten att man kan tro att det bästa är att skicka hem någon, men som arbetsgivare bör man hålla kontakten och höra av sig under sjukskrivningen så att medarbetaren har kvar en fot på jobbet.
Trots att detta sedan ganska många år är den vanligaste orsaken till sjukskrivning för både kvinnor och män i Sverige är det alltjämt så att denna diagnos i samhället anses vara ganska stigmatiserande. När jag tar upp de här frågorna får jag många gånger höra - även från arbetsgivarföreträdare - att det är jobbigt att ställa dessa frågor och att man upplever att man kränker människors integritet.
Det är därför som det är allas vårt ansvar, inte minst för oss som politiker, att lyfta upp denna fråga, som alltså är den vanligaste orsaken till sjukskrivning. Jag tycker att det som Jesper Skalberg Karlsson tog upp tidigare är otroligt viktigt.
Vi ser att detta kryper nedåt i åldrarna och att allt fler alldeles för unga människor aldrig kommer in på arbetsmarknaden utan faller ifrån redan på gymnasiet. Vi har ett mycket stort ansvar när det gäller att motverka denna utveckling.
Annika Strandhäll (S):
Som också generaldirektören för Försäkringskassan brukar uttrycka det har även sjukskrivning en bipacksedel precis som alla andra behandlingsmetoder. Det måste man verkligen ha klart för sig. Åsa Kadowaki har jobbat jättemycket med den här frågan och är verkligen ett föredöme i sitt sätt att tänka och i de insatser som hon har gjort, bland annat i Tidaholm där hon fullständigt har vänt utvecklingen. Det är helt fantastiskt.
Det finns mycket att titta på där liksom på det arbete som görs på vårdcentralen i Gustavsberg, där de de facto har riggat om personaluppsättningen fullständigt. Det som man möts av är först och främst mycket fler psykologer, som man får en chans att få samtalsterapi hos, men också en planering för återgång i arbete. De har ju ett särskilt program för detta som har visat sig ge mycket goda resultat.
Vi vet att vi har ett arbete att göra i Sverige när det gäller att utveckla och uppdatera primärvården för att möta de behov som finns bland befolkningen i dag när det gäller tillgången till en god vård av hög kvalitet och anpassad efter de diagnoser som är vanligast i dag. Det ser jag med förhoppningar fram emot.
Avslutningsvis är vi inte ensamma i Sverige om att ha en ökande psykisk ohälsa. Det ser likadant ut i många andra västländer. Jag tror att det var för ett år sedan som OECD kom med sin slutrapport. Sverige är ett av nio västländer som de har tittat på som har denna ökande psykiska ohälsa bland unga.
De har under flera år studerat och kommit fram till ett antal slutsatser kring detta som är otroligt intressanta att ta del av - apropå Jesper Skalberg Karlssons fråga om vad detta beror på. Men det får vi komma tillbaka till i en annan debatt.
Annika Strandhäll (S):
Som jag framförde i mitt svar har regeringen en stor respekt för tillkännagivanden från riksdagen. Dock är det så att det inte finns någon konstitutionell skyldighet för regeringen att följa tillkännagivanden.
Som Johan Forssell påpekar här finns det en praxis att man försöker tillgodose riksdagens tillkännagivanden, men det är också tydliggjort att om regeringen inte delar riksdagens mening i en fråga och därmed inte har för avsikt att tillgodose riksdagens önskemål ska man underrätta riksdagen om det.
Man ska också framföra skälen till att man har en annan mening och varför man inte har för avsikt att följa tillkännagivandet. Det har i båda de fall som Johan Forssell adresserar i dag avseende jämställdhetsbonusen och den bortre tidsgränsen också gjorts.
Dessutom är det så att frågan om jämställdhetsbonusen har genomgått en konstitutionsutskottsgranskning, där man kom fram till att regeringens hantering av frågan om jämställdhetsbonusen mot bakgrund av det parlamentariska läge som fanns i och med decemberöverenskommelsen var helt rimlig.
Regeringen hade alltså att ta hänsyn till fler än ett tillkännagivande i fallet med den bortre tidsgränsen. Vi har som sagt var även tydligt redovisat vårt ställningstagande och därmed enligt alla konstens regler förhållit oss till de här tillkännagivandena på det sätt som är avsett.
Annika Strandhäll (S):
Låt mig återigen klargöra att regeringen inte har struntat i tillkännagivandena. Regeringen har hanterat tillkännagivandena i enlighet med hur praxis har utvecklats. Regeringen har återkommit till riksdagen och förklarat varför vi inte har för avsikt att genomföra förslaget.
Den ena frågan om jämställdhetsbonusen har hanterats i konstitutionsutskottet, som kom fram till att regeringens hantering var helt rimlig. Sedan var det frågan om det andra fallet, Johan Forssell.
När vi nu pratar om att inte strunta i tillkännagivanden känns det också skönt att den här regeringen har beaktat det eniga tillkännagivandet från riksdagen som uttalades redan den 13 mars 2013, när alliansregeringen regerade landet. Det var ett tillkännagivande som man uppenbarligen struntade i från alliansregeringens sida men som med nuvarande regering har hanterats.
Låt mig återgå till sakfrågorna. Ett av skälen till att regeringen valde att ta bort jämställdhetsbonusen var att anledningen till att den infördes var att stimulera till ett mer jämställt uttag av föräldraförsäkringen.
Alla utvärderingar av expertmyndigheterna visar att jämställdhetsbonusen över huvud taget inte hade någon effekt på uttaget av föräldraförsäkringen. Effekten var noll.
Att då lägga 1 miljard årligen av skattebetalarnas pengar på en reform som har noll effekt på det den är avsedd för och dessutom ens tänka sig tanken att tillskjuta ytterligare skattemedel, den reform som utvärderingarna visar inte fungerar, är direkt dålig politik. Regeringen har också förklarat sina resonemang för riksdagen i den delen.
Jag ser fram emot att vi ska fördjupa oss i frågan om den bortre tidsgränsen i sjukförsäkringen i nästa interpellationsdebatt. Verkligheten är den att mellan 2010 och 2014 skenade sjuktalen under den borgerliga regeringen samtidigt som den bortre tidsgränsen var på plats. Vad som nu har skett är att ökningen av sjuktalen i Sverige ligger still sedan maj 2016, det vill säga efter att regeringen valde att ta bort den bortre tidsgränsen i sjukförsäkringen.
Jag har också goda förhoppningar om att vi inom kort kommer att se vikande sjuktal - detta i en konjunkturuppgång, vilket är unikt historiskt. Det innebär att den politik som regeringen för, som handlar om att förena en trygg och säker försäkring med en låg och stabil sjukfrånvaro, verkar fungera. Det borde vara vad alla tycker är av vikt.
Jag är inte särskilt mycket för att föra dålig politik och genomföra reformer som inte fungerar. Jag försöker i stället att vara pragmatisk i förhållningssättet till de frågor som jag är ansvarig för. Det viktiga för mig är att se resultat.
Annika Strandhäll (S):
Regeringen har hanterat dessa tillkännagivanden i enlighet med den praxis som finns. Vi har redogjort för riksdagen våra avvikande bedömningar och varför vi har valt att göra dem. Detta har också prövats av såväl konstitutionsutskott som riksdag och har inte medfört någon ytterligare kritik.
I och med att vi strax ska diskutera sjukförsäkringen, låt mig säga ytterligare några ord om jämställdhetsbonusen. Det är de facto så att just ekonomiska incitament inte har den effekt som Johan Forssell är ute efter. Det visar också flera studier.
En studie från Försäkringskassan visar att oavsett om mamman eller pappan har högst inkomst tar kvinnan i genomsnitt ut över 80 procent av föräldrapenningen. Det indikerar att det till stor del inte är ekonomin som sätter hinder i vägen för ett jämställt uttag utan att det är andra faktorer såsom kön, föräldrarnas inbördes relationer, normer och traditionella könsroller. Johan Forssell hänvisar till utvärderingar.
De visar att av de föräldrar som faktiskt kände till jämställdhetsbonusen svarade tre fjärdedelar att bonusen inte hade påverkat dem att fördela föräldrapenningen mer lika mellan sig. Även Inspektionen för socialförsäkringen har undersökt hur bonusen har påverkat föräldrarnas fördelning av föräldrapenningen och inte funnit några statistiskt signifikanta effekter.
Vi får konstatera att just jämställdhetsbonusen inte var den bästa reformen för att komma åt problemen, men regeringen har infört en tredje vikt månad i föräldraförsäkringen. Vi vet sedan tidigare att det är den enda tidigare reformen som faktiskt har haft en effekt på ett mer jämställt uttag.
Annika Strandhäll (S):
Johan Forssell har frågat mig vilka omständigheter och fakta som låg bakom avskaffandet av den bortre tidsgränsen och på vilket sätt jag beaktade expertmyndigheternas varningar i det ärendet. Han frågar även vilka åtgärder jag avser att vidta för att mildra effekterna av den avskaffade bortre tidsgränsen. Regeringen har förklarat sina motiv i budgetpropositionen för 2016. Regeringen anser att sjukförsäkringen ska vara trygg.
Människor ska ha rätt till ersättning från sjukförsäkringen så länge de inte kan arbeta på grund av sjukdom. Arbetsmarknadspolitiken ska inte användas som en alternativ sjukförsäkring, vilket var fallet vid mer än 130 000 tillfällen när människor utförsäkrades. Det är självklart att om en gräns sätts för hur länge ett sjukfall får pågå så upphör registreringen av dessa sjukfall som långa.
Vad Johan Forssell inte nämner är att 80-90 procent av dem som utförsäkrades återkom till Försäkringskassan. Under de dryga sex år som den bortre tidsgränsen verkade var det ca 15 000 individer som utförsäkrades vid två tillfällen. Ca 1 000 personer hann bli utförsäkrade en tredje gång och var på väg till sin fjärde utförsäkring.
Varje gång en person återkom efter utförsäkring bokfördes fallet som ett nytt sjukfall. Under tiden den bortre tidsgränsen verkade steg sjukpenningtalet med 4,8 dagar eller drygt 80 procent. Sedan borttagandet av tidsgränsen är ökningen 0,2 dagar, och sannolikt kommer sjukpenningtalet snart att minska - detta samtidigt som nybeviljandet av sjukersättningar är mycket lågt.
Jag har svårt att se några positiva effekter av den bortre tidsgränsen. Att sjukfrånvaron planat ut är ett resultat av regeringens breda åtgärdsprogram för förbättrad hälsa och minskad sjukfrånvaro. Programmet är dynamiskt, och nya åtgärder inkluderas i programmet. Jag är öppen för att diskutera åtgärder för att hjälpa dem som varit sjukskrivna mycket länge tillbaka till arbete.
Det måste dock handla om åtgärder som innebär förändring för individerna och inte bara ett trixande med siffror.
Annika Strandhäll (S):
Den här interpellationsdebatten kan tyckas lite märklig, Johan Forssell, mot bakgrund av att vi under de fyra sista åren med alliansregeringen såg en ökning av sjuktalen med 55 procent.
Det är en ökning som den här regeringen, med den politik vi för efter att ha tagit bort den bortre tidsgränsen, nu har brutit.
Sjuktalen ökar inte sedan maj 2016 utan ligger still, och vi har mycket goda indikationer på att sjuktalen dessutom kommer att vika och att regeringens målsättning om ett sjukpenningtal på 9,0 till 2020 kommer att nås.
Det är det som rimligtvis borde vara målet oavsett vilket politiskt parti man tillhör: att man har en låg och stabil sjukfrånvaro, tillvaratar människors arbetsförmåga och ser till att fler får möjlighet att komma tillbaka till arbetet igen och att färre hamnar i riskzonen för sjukskrivning eller blir sjukskrivna.
Det torde vara en gemensam målsättning, och det är precis detta som nu sker. Den ökning av de långa sjukfallen som vi nu ser beror ju på att de sjukfallen snurrade runt i försäkringen och inte synliggjordes under åren med borgerlig regering.
De blir nu synliga, vilket innebär att vi faktiskt ser att detta är långa sjukfall och därmed kan vidta åtgärder för att hjälpa dessa människor tillbaka till hälsa och arbete. Det är alltså en lite märklig interpellationsdebatt, det här, där man talar om en mekanisk del i sjukförsäkringen som de facto inte hade den effekt som var avsedd.
Den hjälpte inte fler människor tillbaka till hälsa och arbete. Den gjorde att de snurrade runt i försäkringen. Den innebar att de långa sjukfallen inte synliggjordes utan registrerades som nya sjukfall när de kom in. Nu ser vi att vi på riktigt har brutit detta. Johan Forssell säger att vi har draghjälp av den goda konjunkturen.
Då måste jag peka på att det i Sverige historiskt sett varit så att när vi haft en konjunkturuppgång har sjuktalen ökat. Det som just nu sker bryter alltså även en trend som vi har haft under flera decennier.
Det torde glädja oss alla, för oavsett vilken regering som sitter är det ingen regering som tycker att det är en enkel sits att sitta i regeringsställning med sjuktal som ökar.
Annika Strandhäll (S):
Johan Forssell! Det låter på dig som att regeringen inte vidtar några som helst åtgärder. Återigen: Orsaken till att de långa sjukfallen ökar är att vi nu ser de sjukfall som snurrade runt i sjukförsäkringen under alliansregeringens tidsperiod vid makten.
Det var människor som blivit utförsäkrade tre gånger, människor som egentligen varit sjuka i över fem år men som kom in som nya sjukfall på grund av den bortre tidsgränsen. Då synliggörs inte människor, och man kan inte föra en bra politik för att hjälpa dem tillbaka till arbetsmarknaden igen.
Vad som också hör till saken är att regeringen inom ramen för de åtgärdsprogram som vi presenterade för snart två år sedan har skjutit till medel och gett särskilda uppdrag för att arbeta med de långa sjukfallen, till exempel till samordningsförbunden. Det är ofta människor som har en komplex problematik där insatser behöver samordnas från olika delar av samhället. Det har regeringen skjutit till medel för, och arbetet med detta pågår.
Vi är villiga att, gärna i dialog med andra partier i Sveriges riksdag, diskutera ytterligare åtgärder som man tror skulle kunna bidra till att stötta de människor som nu är långtidssjukskrivna ytterligare. Vi ser som sagt att sjukfrånvaron ligger still nu.
De nya sjukfallen minskar liksom sjukfallen som är kortare ett år, vilket gör att vi med de vikande sjuktalen hoppas få se färre som landar i sjukförsäkringen. Däremot ska man, om man har ett tillstånd som kräver sjukskrivning, kunna känna sig trygg och vara sjukskriven inom ramen för sjukförsäkringen. Jag har några frågor, Johan Forssell.
Du säger att de tidiga prövningarna är viktiga. Ja, det tycker jag också. Regeringen har därför tillfört medel till Försäkringskassan för att förbättra handläggningen och andelen prövningar vid 90- och 180-dagarsgränserna. Så har också skett sedan regeringen tillträdde.
Under en tidsperiod mellan 2010 och 2014, då Ulf Kristersson var socialförsäkringsminister, var det inte bara så att över 100 000 personer utförsäkrades, kostnaderna steg och sjukfallen ökade, utan prövningarna vid 90- och 180-dagarsgränserna sjönk också med nästan 50 procent. Jag har några frågor till dig, Johan Forssell: Vad gjorde den dåvarande socialförsäkringsministern för att vända utvecklingen?
Var det inte så att den dåvarande regeringen försummade att se till att de övriga prövningarna fungerade utan förlitade sig på en mekanisk bortre tidsgräns? Jag tror att det är oerhört viktigt att vi talar om dessa frågor på riktigt.
Jag kan inte ens komma ihåg under hur många debatter vi har stått och talat om den mekaniska bortre tidsgränsen i sjukförsäkringen, som finns i den bortre änden av ett sjukfall. Jag delar Johan Forssells ingång att det egentligen till och med är före 90-dagarsgränsen som det måste hända saker.