Sten Tolgfors (M):
Jag nämnde tidigare vad som sades i utredningen när det gäller exakt den aspekten. Jag upprepar därför inte det. Låt mig dock säga att Försvarsmakten bär ansvaret för sin personal. Det är väldigt mycket som sker redan nu i form av återträffar och debriefing. Men låt oss vidga perspektivet lite grann. Det säger sig självt att när Sverige väljer att skicka militär utomlands är det därför att säkerhetssituationen kräver det. Det är därför som vi gör en militär insats.
Då är det viktigt att vi har en politik för personalen inte bara efter utan faktiskt också före och under insatsen. I den kommande propositionen kommer regeringen att redovisa en samlad politik på detta område. Det är faktiskt första gången det görs, trots att Sverige så länge - det är ett antal decennier - har gjort internationella insatser. Politiken ska omfatta alla delar av kedjan - före, under och efter.
Det vore att förenkla det att bara titta på en del i kedjan, det vill säga den efter. Alla delarna behövs nämligen. Inför en insats handlar det om att rekrytera rätt personer. I det nya försvaret kommer vi att ha kontrakterade och stående förband. Män och kvinnor söker sig frivilligt till försvaret och dessa förband, som ska kunna göra insatser både i Sverige, i närområdet och utanför närområdet.
Här är ansvaret att de ska ges rätt utbildning och rätt övning före insats för att vara väl förberedda. Det handlar också om att de måste ha rätt materiel och ledning under insats. Det måste finnas en fungerande sjukvårdskedja i insatsområdet, vilket vi ordnar både med egna resurser och i samverkan med andra länder.
Lika viktigt som att ta hand om de fysiska, tydliga skadorna är det att kunna ta hand om den risk för psykisk påverkan som kan uppstå vid skarpa händelser i insatser. Det kan handla om att tidigt förebygga gryende kriser hos en individ eller grupp eller att kunna ge stöd när någon större, allvarligare händelse har inträffat.
Ett exempel är att Veteransoldatutredningen föreslog att den nordiska stridsgruppen 2008 skulle förses med en missionspsykolog. Regeringen delade den uppfattningen och uppdrog åt Försvarsmakten att genomföra förslaget. Sverige ska också ha beredskap att skicka ut mer omfattande psykologstöd om en traumatisk händelse skulle inträffa.
Det finns alltså ingen anledning att vänta med att debriefa en grupp eller individ efter en större händelse, utan det måste ske redan under insatsens gång. Den sista delen i kedjan är den Monica Green i dag tar upp. Den är också rätt och relevant, men den måste vara en del i en helhet. Det är omhändertagande efter hemkomsten. Den som drabbas av en fysisk skada ska ges vård och rehabilitering.
Här har inte bara Försvarsmakten utan också sjukvården och Försäkringskassan ett ansvar, och det finns förslag från utredningen som stärker denna koordinering. Det gäller också att hjälpa dem som fått psykiska skador, och vi vet av erfarenhet att det kan dröja innan en sådan skada upptäcks - det kan komma senare i livet. Det är därför angeläget att de som deltagit i internationella insatser följs upp inte bara under kort utan under längre tid.
Ytterligare en pusselbit jag gärna vill nämna är veteransoldatorganisationerna, som har en väldigt viktig roll. Det kan vara naturligare för en veteransoldat att tala med en annan som gjort internationell insats och kan dela erfarenheten. Till exempel finns Fredsbaskrarnas kamratstödjare, som själva har deltagit i internationella insatser.
Min poäng i detta inlägg, fru talman, är alltså att helhetssynen är väldigt viktig. Vi ska använda alla relevanta resurser för att skapa bästa tänkbara stöd för kvinnor och män som deltar i internationella insatser.