Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
När man lyssnar på debatterna kring de här frågorna kan man lätt få intrycket att det under tidigare regeringar aldrig har funnits något problem med den statliga ägarstyrningen, och så är ju inte fallet. Vi kan till exempel påminna oss om att Riksrevisionen med flera tidigare riktat skarp kritik och att den tidigare ministern Björn Rosengren faktiskt prickats just för bristande styrning av Vattenfall.
När det gäller mer specifikt Vattenfalls expansiva inriktning kan det också vara på sin plats att påminna om att den inte precis är någon ny innovation som uppfanns 2009 utan att denna strategi hade ett styvt decennium på nacken.
Ur Riksrevisionens rapport från 2004 kan man bland annat läsa att Vattenfalls investeringar i Tyskland innebär en markant förändring av bolagets tidigare verksamhetsinriktning och strategi samt ett i väsentliga delar ändrat ekonomiskt risktagande i förhållande till tidigare. Det betyder att vägskälet kring det ökade risktagandet gällande Vattenfall fanns redan före millennieskiftet, alltså under den dåvarande regeringen.
Beträffande den specifika Nuonaffären som diskuteras här kan vi i dag lätt konstatera att prissumman var hög men också att prissumman naturligtvis baserades på den information som fanns tillgänglig då. Och det var då självklart omöjligt att förutse att priserna på kol och utsläppsrätter skulle gå ned så mycket som de gjorde.
Samma typ av problem med vad som i dag framstår som felbedömningar har flera andra stora energibolag råkat ut för. En kreditanalytiker från Standard & Poors säger till och med att alla bolag som investerade i energisektorn under den här tiden har gjort dåliga affärer. När det gäller Vattenfalls internationella expansion i sin helhet har den ekonomiskt sett varit lyckad, även om det förstås finns några exempel på mindre lyckade investeringar.
Sedan millennieskiftet har Vattenfall lämnat omfattande utdelningar till ägarna. Under femårsperioden 2001-2006 handlade det om 20 miljarder, och följande femårsperiod, 2007-2012, var det dubbelt så mycket, ungefär 40 miljarder. Utöver detta har Vattenfall sedan millennieskiftet betalat bolagsskatter och andra skatter på ungefär 75 miljarder kronor. Det finns som sagt också dåliga exempel.
Nuonaffären kan väl sannolikt betraktas som en sådan, åtminstone i nuläget och på kort sikt. Men köpet av Nuon ska rimligen inte betraktas som ett försök att göra snabba klipp. Enligt Vattenfall själv handlar det bland annat om ett intäktsskapande men också om att skapa tillträde till en ny marknad med 2,6 miljoner elkunder och 2 miljoner gaskunder.
Och det handlar inte minst om att sprida riskerna mellan olika energislag, vilket i grunden och i förlängningen gör bolaget mindre sårbart. På lång sikt kan det därför mycket väl visa sig att den här affären kanske inte alls har varit så dålig som den verkar ha varit just nu. Låt oss ändå för debattens skull säga att det åtminstone på kort sikt har varit en dålig affär.
Det anmärkningsvärda är då att Socialdemokraterna i den allmänna debatten nu försöker låtsas som att saker och ting hade fungerat annorlunda om de hade fått bestämma. Men låt oss då komma ihåg att även under Göran Perssons regeringar gjordes det dåliga affärer.
Det investerades bland annat i kärnkraft och transmissionsnät i Tyskland, vilket har genererat nedskrivningar på minst 15 miljarder kronor, alltså minst lika mycket som i den här affären som Socialdemokraterna nu försöker kritisera så hårt.
Den fråga man ställer sig då är: Är det verkligen någon som på allvar tror, om ens Socialdemokraterna själva, att de socialdemokrater som sjösatte den expansiva strategin för Vattenfall, som tidigare inte lagt sig i Vattenfalls aggressiva köp av kärnkraft och kolkraft i Tyskland och som själva tillsatte hälften av ledamöterna i den styrelse som fattade beslutet om köpet av Nuon just i denna fråga plötsligt 2009 skulle ha gjort precis tvärtom?
Det tror i alla fall inte jag, herr talman, och det tror nog ingen annan heller.