Ali Esbati (V):
Den 3 december valde de fem högerpartierna Moderaterna, Sverigedemokraterna, Centerpartiet, Folkpartiet och Kristdemokraterna att sätta stopp för viktiga förslag för upprustning och modernisering av det svenska samhället i allmänhet och av den svenska arbetsmarknads- och arbetslivspolitiken i synnerhet. De gjorde det genom att rösta ned den budgetproposition som regeringen och Vänsterpartiet hade förhandlat fram. Det är beklämmande på kort sikt, och det är illavarslande på lite längre sikt.
Efter åtta år av dogmatisk klasspolitik förd uppifrån är situationen dramatiskt försämrad för många människor i det här landet. Resultatet på ett övergripande plan har varit snabbt växande inkomstklyftor, ökad fattigdomsrisk för arbetslösa, högre arbetslöshet, sämre matchning mellan lediga jobb och arbetssökande, cementerad långtidsarbetslöshet i vissa grupper. Herr talman!
Det är inte i första hand genom arbetsmarknadspolitiken som arbetslösheten kan tryckas tillbaka och sysselsättningen öka. Det är genom investeringar i infrastrukturen, i bostadsbyggandet och i välfärdstjänsterna som det kan ske. Budgetpropositionen innehöll sådana förslag. Också de förslagen röstades alltså ned av högerpartierna. Men arbetsmarknadspolitiken handlar om att lägga till rätta för både dynamik och trygghet när arbetsmarknaden förändras.
Låt mig gå igenom några av de konkreta skillnaderna mellan den rödgröna budgetpropositionen och den budget som de fem högerpartierna nu har drivit igenom på det här området. På a-kassans område innehåller budgetpropositionen en helt nödvändig höjning av taket. I dag slår nio av tio arbetslösa i det taket. Det betyder att a-kassan inte fungerar som inkomstrelaterad försäkring. Taket har stått stilla sedan 2001 samtidigt som priserna har ökat med 20 procent och reallönerna med 25 procent.
Sverige har sjunkit som en sten i internationella jämförelser när det gäller a-kassan. Med vårt förslag skulle den som tjänade upp till 25 000 i månaden nu faktiskt få de 80 procent av tidigare inkomst som det har varit meningen att man ska kunna få. Det betyder 5 000 kronor i månaden för den metallarbetare eller sjuksköterska som har drabbats av arbetslöshet. Det skulle ha betytt ett steg bort från dagens situation där en tredjedel av dem som får a-kassa tvingas låna pengar för att klara sig.
Dessutom skulle grundbeloppet i försäkringen höjas från 320 kronor till 365 kronor per dag i två steg - en viktig inkomstförstärkning för människor med mycket små marginaler. Vi pratar om den som måste klara sig på 7 000-8 000 i månaden, som skulle få någon tusenlapp mer. Det är inget som utgör skillnaden mellan julklappar eller inte till barnen, vinterskor eller inte om man är en välavlönad riksdagsledamot. Men för den arbetslöse kan det absolut utgöra skillnad.
Detta har alltså företrädarna för Sverigedemokraterna och de tidigare regeringspartierna haft framför sig och sagt: Nej, det är inte viktigt. Det ska vi inte ha. Herr talman!
För de långtidsarbetslösa, som har placerats i den tidigare högerregeringens fas 3, innebar budgetpropositionen en möjlighet att komma bort från sysselsättning utan lön - tyvärr många gånger meningslös och till och med nedbrytande - till utbildningsinsatser, till extratjänster där fullt subventionerade arbeten med kollektivavtalsenlig lön skulle kunna kombineras med studier.
Det är ingenting som skulle ha löst alla knutar i ett nafs, men det hade varit en nyordning baserad på insikter om verkliga problem. Men nej, Sverigedemokraterna och de övriga högerpartierna har avvisat avvecklingen av fas 3. På Arbetsförmedlingen vet vi att läget är problematiskt, på många sätt riktigt allvarligt.
Den tidigare regeringen har lagt på allt fler kontroll- och bestraffningsuppgifter och dessutom pressat fram tvångsmässiga upphandlingar i stället för att bygga upp intern kompetens. Det är en lång väg att gå för att förnya och förbättra Arbetsförmedlingen. Men i budgetpropositionen finns i alla fall förslag på resurser till ett nödvändigt reformarbete. Det sätter Sverigedemokraterna och de övriga högerpartierna nu krokben för. Så har vi arbetsmiljöfrågorna.
Det har varit ett antal uppmärksammade dödsfall på arbetsplatserna de senaste åren men också en ökning av arbetsskador som leder till frånvaro. Och det finns många indikationer på dålig psykosocial arbetsmiljö, särskilt inom vissa kvinnodominerade branscher. Den förra regeringen inledde sin tid vid makten med kraftfulla insatser för att försvaga arbetsmiljöarbetet. Det lyckades. Det världsledande Arbetslivsinstitutet lades ned, och resurserna till Arbetsmiljöverket drogs ned kraftigt.
Det var en av de tydligaste signalerna som man skickade om vad som är mindre viktigt, ja, vem som är mindre viktig i det här landet, för den avgångna regeringen. Sverige har i dag ett skamligt lågt antal arbetsmiljöinspektörer. Det finns utvecklingstendenser som vi behöver bli bättre på att förstå. Den här regeringen och Vänsterpartiet har därför sett det som helt nödvändigt att stärka arbetsmiljöarbetet och har lagt in 100 miljoner till det.
Vad svarar Sverigedemokraterna och de borgerliga på det? Jo, bort med de satsningarna. Det är inte så viktigt. Det är tydligen inga frågor som man brinner för, för det rör i huvudsak människor som man inte ser. Det är klasspolitik uppifrån. Herr talman! Sverigedemokraterna har valt att rösta ned en höjning av taket i a-kassan, det som de har hävdat är deras politik, till förmån för lite extra tid i rampljuset i riksdagens pressrum.
Arbetslösa metallare betyder intet, maktspelet allt. Sverigedemokraterna har bedömt det som viktigare att skapa kaos i de demokratiska institutionerna än att bidra till ordning och reda på arbetsmarknaden för vanligt folk eller att avveckla fas 3, som de i valrörelsen har tutat i sina väljare att de vill göra. Sverigedemokraterna har utan att darra på manschetten röstat emot avskaffandet av extrabeskattning av fattigpensionärer, bara för att få möjligheten att bli inbjudna till några fler tv-studior.
Om det här är det inte så mycket mer att säga. Det är förvisso viktigt att svenska folket tydligt får se att de här valen är gjorda av SD-ledningen, för inte får man höra sanningen av SD:s företrädare här. Men man kan i grunden inte vänta annat av ett parti som opererar i en nyfascistisk tradition. Det som egentligen är mer dramatiskt, lite mer oväntat och som i högre grad definierar den nya situation som vi nu befinner oss i, är de så kallade allianspartiernas agerande och val.
I valet mellan att stoppa en liten skattehöjning för dem som tjänar över 50 000 i månaden och att stoppa ökat inflytande för ett parti som har rasismen som livsluft har allianspartierna valt det första. Och, ja, det visade sig till sist vara viktigare att värna riskkapitalisternas sugrör ned i skattkistorna än att värna anständigheten, värna ställningstagandet för allas lika värde. Det är ett mönster som vi har sett över hela Europa, inklusive flera av våra grannländer.
Det är ett oroväckande mönster, och det är dessvärre detta som vi nu ser utkristallisera sig också i vårt land. Gårdagens kristdemokratiska testballongsceremoni om att göra livet ytterligare bistert för flyktingar antyder, eller mer än antyder, hur den här processen kan komma att fortsätta framöver. Det är allvarligt, och det förpliktar till motstånd. Herr talman!
Nyckelmeningen i det som statsminister Löfven slog fast i samband med att han aviserade utlysningen av extraval var denna: Jag kan inte stillatigande acceptera det som nu händer på högerkanten. Givet Sverigedemokraternas och allianspartiernas agerande, som inte hade stöd i någondera partens kommunikation i valrörelsen, var det riktigt och respektingivande av statsministern att ta det steget. Vi är många i det här landet som inte heller stillatigande kan acceptera det som nu händer på högerkanten.
Då kommer också, i det som nu väntar, frågorna om arbetsrätt, arbetsliv och arbetsmarknadspolitiska åtgärder att vara av yttersta vikt. Vid dagens votering senare blir det alltså, tack vare den samlade högerns fem partier, ingen förbättring av a-kassan, inga satsningar på arbetsmiljöinspektioner, ingen avveckling av fas 3 och ingen uppryckning av Arbetsförmedlingens arbete.
Men det är sådant som jag kan lova att vi i Vänsterpartiet kommer att fortsätta strida för i den här kammaren och i den valrörelse som vi redan är inne i. Vi tycker nämligen att arbetslösa behöver stöd i stället för ekonomisk bestraffning. Vi tycker att ungdomar förtjänar att tas på allvar i stället för att, som i dag, sättas i 90-dagarskarantän på Arbetsförmedlingen. Vi tycker att långtidsarbetslösa förtjänar bättre än förvaring i fas 3.
Och vi menar att svenska folket förtjänar bättre än den högerbudget som utskottet dessvärre har ställt sig bakom. De borgerliga partierna och Sverigedemokraterna har i den strid som nu väntar dessvärre valt samma sida. Vi har valt den motsatta sidan. God jul!