KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunvor G Ericson (MP):
Cristina Husmark Pehrsson pratar om satsningar. Men när jag läser i den här propositionen om de konkreta förslagen när det gäller företagshälsovård och rehabiliteringsgaranti hittar jag inga skarpa förslag. Det står så här: I budgetpropositionen angav regeringen att .
Regeringen aviserade också att den under vissa betingelser ser det naturligt att ekonomiskt stödja en utveckling och redovisade hur vidareutvecklingen av företagshälsovården skulle genomföras. Men det finns inga skarpa förslag när det gäller företagshälsovården här. Jag vill minnas att det stod i budgeten att rehabgarantin skulle gälla från den 1 juli 2008.
Här står det nu: Som ett första steg i att införa denna garanti avser regeringen att ett avtal om detta sluts med hälso- och sjukvården som innebär att hälso- och sjukvården tillförs ökade resurser för sådana rehabiliteringsinsatser. Rehabiliteringsgarantin avses träda i kraft under 2008. Det framgår inte av den här skrivelsen när under 2008 det ska ske. Det är inte heller något som ligger som förslag till beslut på riksdagens bord, om jag har uppfattat saken rätt.
Däremot finns det med tidsgränser, nämligen tre månaders, sex månaders eller max ett och ett halvt års sjukskrivning. Det är detta jag menar med att man ändå har gjort försämringar. Man har föreslagit de försämringar vi har nu, och man har också gjort försämringar under resans gång. Ni har faktiskt sänkt den överhoppningsbara tiden från sju år till fem år, Cristina Husmark Pehrsson.
Den ersättning som var 80 procent ska nu tas gånger 0,97. Det är en sänkning av ersättningen. Jag är inte emot att man sänkte taket. Jag värnar dem som har lägst inkomster. Men vi måste också erkänna att det har skett förändringar. Arbetsförmågan är inte svart eller vit. Många människor har delvis arbetsförmåga och har behov av både Försäkringskassans och Arbetsförmedlingens hjälp.
Framför allt behövs arbetslivsrehabilitering också, och inte bara sjukvård, och det saknar jag.
Gunvor G Ericson (MP):
Jag vill börja med att tacka ministern för svaret. Det som nämndes här är riktigt, nämligen att i propositionen 2005/06 gavs yrkesgrupperna audionomer, biomedicinska analytiker, dietister och ortopedingenjörer legitimation. Skyddad yrkestitel infördes för optiker, kiropraktorer och naprapater.
Då kan man fundera på om det är någon avgörande skillnad mellan cytodiagnostikerna och de grupper som togs fram i propositionen. Jag tycker nämligen att svaret från ministern andas en viss tveksamhet. Det är vällovligt att departementet arbetar med en cancerstrategi.
Men borde det inte vara av intresse när det gäller den strategin att de som via mikroskopet undersöker om det är en cancer eller inte har en skyddad yrkestitel? Det var ganska intressant att lyssna på debatten alldeles före denna där vi diskuterade nationella handlingsplaner eller inte.
Jag vill minnas att flera av de riksdagsledamöter som i dag ingår i regeringen drivit linjen om en handlingsplan för cancersjukdomar. Cytodiagnostiker är experter på att känna igen och särskilja olika sorters celler. Mikroskopet är deras viktigaste arbetsredskap. De diagnostiserar cellprover på patienter och letar efter sjukliga förändringar.
På det sättet upptäcker de på ett tidigt stadium om en patient har drabbats av cellförändringar. Genom det arbetet bidrar de till att rätt behandling kan sättas in om en cancersjukdom har konstaterats. Om de gör misstag får det stora konsekvenser för patienten. Utbildningen till cytodiagnostiker är en specialistutbildning för biomedicinska analytiker.
Den omfattar ett och ett halvt års studier som leder fram till en magisterexamen. För att kunna antas till utbildningen måste man vara biomedicinsk analytiker eller ha kunskaper som bedöms likvärdiga. Utbildningen till biomedicinsk analytiker är på tre år. För att söka den krävs grundläggande behörighet och särskild behörighet i regel i ämnena matematik, kemi, biologi och fysik.
Socialministern hänvisar till dimensioner som inte har belysts tillräckligt. Vilka är de dimensionerna? Är det att cytodiagnostiker finns inom andra områden än inom hälso- och sjukvården, eller är det frågan om dubbellegitimation som spökar? Vilken tidsaspekt ser ministern framför sig när det gäller frågan om legitimation för cytodiagnostiker?
Gunvor G Ericson (MP):
Jag är glad att höra att ministern vill bedöma den här frågan med seriositet. Det handlar för mig inte om professionella revirstrider utan om patientsäkerhetssynpunkt. Jag är fullt medveten om att det finns många olika grupper. Jag känner väl till både ortoptister och perfusionister.
Perfusionister jobbar till exempel med att sköta hjärt-lungmaskiner vid stora operationer och är ofta vidareutbildade narkossköterskor. Ortoptister är ögonsjuksköterskor som har vidareutbildat sig för att klara skelning hos barn. Vi hade nästan samma diskussion om medicinsk-tekniska assistenter på 80-talet.
När man gjorde om yrkesutbildningarna från att vara till medicinsk-tekniska assistenter och röntgensjuksköterskor införde man ett övergångssystem med att de som inte hade legitimation som sjuksköterska kunde gå en kompletterande utbildning och skaffa sig legitimation inom respektive yrken. Jag tror att det är viktigt att man ser över det här just ur patientsynpunkt.
Det är bra att ministern säger att det ska göras seriöst. Det vore intressant att höra om man kan se någon form av tidsaspekt. Som jag sade har jag tidigare haft uppe frågan om ortoptister. Jag ställde en fråga till socialministern i maj där jag fick svaret att ministern hade för avsikt att återkomma i frågan.
Jag uppfattade det då som att det skulle vara under hösten. Det är möjligt att det finns en tidsplan för legitimationsfrågor, eftersom det också gavs ett uppdrag från socialutskottet tidigare om att se över det här med cytodiagnostiker. Det är mycket riktigt, som ministern beskriver, att olika yrkeskategorier inte är statiska inom hälso- och sjukvården.
Då måste man kanske se över just ur patientsäkerhetssynpunkt vilka yrkesgrupper som ska ha en legitimation och skyddade yrkestitlar. Precis som det har varit en förändring tidigare behöver det kanske göras en förändring inför framtiden för att se vilka yrkesgrupper det är som behöver ha en skyddad yrkestitel just med tanke på patientsäkerhet.
Jag kan förstå att det kan finnas många yrkesgrupper som knackar på dörren, men det kan också betyda att de har ett intresse av att skydda sin yrkestitel därför att man vill känna att man har ett ansvar på sig. Det behöver inte vara bara ur den professionella synvinkeln utan även utifrån att man tar ett ansvar för patientsäkerhet.
Det måste väl ändå vara vår utgångspunkt som riksdagsledamöter att försöka lyfta fram det perspektivet, kanske inte så mycket de olika professionernas önskemålen. Min fundering är närmast vilken tidsplan det finns för arbetet med att se över de olika legitimationerna.
Ministern nämnde här ett antal grupper som har uppvaktat, vad jag förstod, Socialdepartementet om att få skyddad yrkestitel. Finns det någon form av tidsplan som Socialdepartementet har för att återkomma i frågan?
Gunvor G Ericson (MP):
Jag håller med ministern om att det är bra att man försöker ta ett helhetsgrepp. Jag tycker också att det är viktigt att man respekterar riksdagens beslut. Det är därför jag har valt att ta upp frågan i en interpellation. Riksdagen har faktiskt beslutat att ge detta uppdrag och att särskilt se över det som gäller cytodiagnostikerna. Det är en viktig ståndpunkt att man ska respektera det riksdagen har gjort.
Det jag kan göra i min roll som oppositionspolitiker är att ta upp frågan med den ansvarige ministern för att se hur den ligger i dag. Eftersom sjukvården inte är statisk är det angeläget att man ser över vilka yrkesgrupper som behöver legitimation ur patientsynpunkt.
Inom läkarutbildningen genomförde man ganska nyligen en stor översyn för att se vilka olika specialiteter som skulle ha särskilda utbildningsvägar. Det är möjligt att man behöver göra så på det här området också.
Detta rör oftast vårdpersonal som brukar kallas sjuksköterskor eller som förut kallades medicinsk-tekniska assistenter och som i dag är biomedicinska analytiker eller sjuksköterskor med olika former av vidareutbildning. Det är önskvärt att man ser över detta, för sjukvården ser inte likadan ut i dag. Det är viktigt ur patientsynpunkt. Jag hoppas att ministern vill sätta en tidsplan så småningom.
Jag förstår om ministern inte vill lova något här i dag, men jag hoppas att ministern tar till sig de önskemål som finns eftersom utskottet faktiskt har beslutat i den här frågan.
Gunvor G Ericson (MP):
Ja, det var några ytterligare svar. Tack för det! Jag vill då gå tillbaka till det regeringen skriver i sin egen handlingsplan om mäns våld mot kvinnor. Där står det: Det är statens och kommunernas ansvar att tillgodose de våldsutsatta kvinnornas behov av stöd och skydd. Regeringen skriver vidare: "Flera myndigheter har redan i dag uppgifter som syftar till att bekämpa detta våld.
Det är emellertid regeringens bedömning att ytterligare tidsbegränsade insatser behöver genomföras de närmaste åren. Det handlar i många delar om åtgärder som syftar till att höja medvetenhet och kompetens."
Med tanke på det vill jag ändå fråga om det här med kunskapen hos Försäkringskassan, om man nu ska utbilda myndigheter för att kunna ge ett bra stöd till våldsutsatta med de behov som finns där. Det är jättebra att Socialstyrelsen ger riktlinjer, men det är just riktlinjer. Man måste alltid göra individuella bedömningar. Där är vi överens om att man ska utgå från individen.
Men det kräver kompetens. Jag undrar ändå om det inte är viktigt att ge den signalen i riktlinjerna via regleringsbreven att man ska öka kompetensen i fråga om mäns våld mot kvinnor och hur man ska kunna bemöta våldsutsatta kvinnor. Att utredningen nu har fått förlängd tid till maj beror på att det är svårt.
Det är ett område där diagnos bygger på symtom, där det inte alltid är svart eller vitt hur man drar gränsen mellan diagnoser. Det gör att det krävs en oerhört stor kunskap för att kunna ta hänsyn till alla dessa bedömningar som man måste göra för varje individ.
Regeringens handlingsplan uttrycker att det finns ett behov av ökad kontakt mellan aktörer. Miljöpartiet anser att Försäkringskassan bör ha kontakt med kvinnojourerna och andra aktörer för att öka sin kompetens. Håller ministern med om det?
Gunvor G Ericson (MP):
Vi har tidigare i dag debatterat sjukskrivningsprocesserna i den hearing som var på förmiddagen. Det är ett stort och svårt område, och jag instämmer i att det behöver göras saker för att det ska bli ett bättre system.
Dock tror jag inte att de politiska beslut som Cristina Husmark Pehrsson hänvisar till, i det betänkande som behandlades i riksdagen förra veckan om en handlingsplan för att bekämpa mäns våld mot kvinnor, är tillräckliga. I grunden måste man ju vara överens om vad orsaken är till att det blir så här.
I den här propositionen finns det ingenting som tyder på att man har förstått grunden för makt och könsmaktsordning. Det är bra att ministern i svaret på den interpellation som jag har skrivit säger att det behövs resurser, politiska beslut och medvetenhet. Det är vi helt överens om.
Men för att vi ska komma dit tror jag att det är nödvändigt att ge riktlinjer till myndigheterna via regleringsbrev. Med de orden hoppas jag att Cristina Husmark Pehrsson till nästa gång det ska skrivas regleringsbrev tar upp frågan om mäns våld mot kvinnor och att man har större kunskap.
Ett sätt att kunna genomföra handlingsplanen är att också myndigheterna får konkreta uppdrag att jobba mot.
Gunvor G Ericson (MP):
Men ser man på försiktighetsprincipen som ett politiskt förhållningssätt - den är inskriven i svensk lag i miljöbalken - handlar den om att förebygga. Det är en grundläggande princip som alla sju riksdagspartier har varit överens om när det gäller folkhälsoarbetet.
I stället för att stirra sig blind på individens levnadsvanor måste man se på samhällets strukturer. Det tycks ni ha glömt. Jag vill också upplysa Bengt-Anders Johansson om att Sverige är medlem i EU. Miljöpartiet anser att Sverige ska driva miljöfrågorna aktivt även på EU-nivå.
Jag har talat med de forskare som har gjort studien om sukralos. De hävdar att man inte kan säga vilka effekter det har på längre tid än 5-10 år. Det vet man inte eftersom den studien inte har gjorts. Naturvårdsverket är mycket kritiskt till användningen av triklosan.
Varför ställer ni inte upp på att läkemedelsklassificera triklosan?
Gunvor G Ericson (MP):
När jag lyssnar på Bengt-Anders Johansson kan jag undra om det är så att man ska vänta tills forskarna är eniga innan man vidtar några åtgärder. Så uppfattar inte jag försiktighetsprincipen. Det fanns också en tydlig ambition i miljöbalkens förarbeten att man ska ha utbytbarhet.
Finns det andra ämnen som man kan använda i stället ska man försöka byta. Bengt-Anders Johansson försöker komma runt det i sitt resonemang. Självklart har individer ett ansvar att göra goda val. Vi i politiken har ett ansvar att se till att möjliggöra för människor att göra dessa goda val.
Om triklosan riskerar att göra att vi får fler resistenta bakterier kan jag inte förstå varför Bengt-Anders Johansson inte vill gå med på att läkemedelsklassificera triklosan.
Jag fick inget svar på min fråga, så jag ställer den igen: Varför vill ni inte läkemedelsklassificera det antibakteriella medlet triklosan som bland annat finns i kläder och tandkräm och som många människor får i sig utan att vara medvetna om det?
Gunvor G Ericson (MP):
Jag har läst betänkandet mycket noggrant. Eftersom jag inte sitter i miljö- och jordbruksutskottet utan jobbar med folkhälsofrågor har jag noga läst igenom vad som står i detta betänkande.
Beträffande triklosan skriver utskottet att "när det gäller frågan om läkemedelsklassning av triklosan kan nämnas att ämnet är godkänt i EU som ingrediens i kosmetika. Triklosan används som antibakteriellt medel framför allt i tandkräm, där syftet är att motverka tandlossning, men även i andra hygienprodukter som deodoranter och flytande tvål."
Sedan fortsätter man att beskriva var detta ämne finns. Lite längre fram i betänkandet står att "utskottet har från Läkemedelsverket inhämtat att ingen läkemedelsklassning är planerad för triklosan". Därefter går man vidare och skriver om fluorerade ämnen.
Det finns alltså ingen motivering till varför utskottet har landat i att avstyrka förslaget om läkemedelsklassning för triklosan. Jag skulle gärna vilja veta hur man ser på den frågan från utskottets sida.
Jag försökte med Moderaternas representant tidigare, och nu försöker jag få Claes Västerteg att ge en motivering till varför man bara skriver att Läkemedelsverket inte har någon planering av läkemedelklassning för triklosan. Det vore intressant att höra hur majoriteten sett på denna fråga.
Gunvor G Ericson (MP):
När det gäller frågan om antibiotikaresistens är det ett stort problem i vårt samhälle. Jag har tidigare jobbat som sjuksköterska på intensivvårdsavdelning och mött patienter som inte kunnat bli hjälpta för att man inte hittat tillräckligt bra antibiotika till dem. Det är ett mycket stort problem, och där tror jag att Claes Västerteg och övriga i den borgerliga alliansen är överens med oss. Det finns en organisation som heter Strama.
Den består av läkare och sjuksköterskor som jobbar för att minska antibiotikaanvändningen. Men det handlar inte bara om sjukvården. Det handlar också om var antibiotika finns i hela vårt samhälle. Claes Västerteg säger att man vill vara helt säker på att det verkligen finns bevis för att dessa medel innebär antibiotikaresistens.
Som jag sade inser jag att det finns en viss tveksamhet, men man kunde ju vända på det hela och säga att eftersom vi inte är helt säkra på att det är okej att använda dessa medel, att det kan finnas en risk, skulle man, om den politiska viljan fanns, kunna gå åt andra hållet.
I stället väljer man att säga att vi behöver forska mer. Det håller jag helt med om, det behövs mer forskning, men det framgår inte tydligt av betänkandet att det är anledningen till att man inte ens vill pröva om triklosan skulle kunna läkemedelsklassificeras. Tanken med läkemedelsklassificering är att göra det hela tydligare - för att veta när triklosan får användas. Behövs det exempelvis i kläder?
Anser Claes Västerteg det?
Gunvor G Ericson (MP):
Karin Granbom Ellison sade att det är för få resultat för att man ska kunna säga något.
Ja, det är så med forskning att man behöver många resultat för att kunna säga något säkert. Men det finns ändå ganska många studier som pekar på effekter. Jag är också väldigt glad att Karin Granbom Ellison erkänner att det i den senaste studien om sukralos står att sukralos kan ha ekotoxiska effekter, för så är det.
Men det är också så med vetenskapen att det faktum att man har för få resultat för att kunna säga något inte betyder att det är ofarligt. Det betyder inte heller att vi vet att det är farligt. Det måste vi ändå förhålla oss till i politiken. Då kan man fundera på om vi ska vänta tills vi är hundra procent säkra på att det är farligt och använda medlen, såsom vi gjorde med DDT och andra ämnen.
Det kanske inte är en så klok strategi. Man kan använda utbytesprincipen. När det gäller sukralos finns det andra sötningsmedel som också har en ganska låg andel kalorier. Det är ju därför man använder sukralos, för att det är en låg andel kalorier. Det finns ett ämne som heter stevia, som är en naturlig buske. Det är inte godkänt i EU.
I USA godkände man det i november. I Japan har man använt det i 40 år. Min fråga till Karin Granbom Ellison är: Skulle du kunna tänka dig att man i stället använder stevia och byter det mot sukralos av försiktighetsprincipskäl?
Gunvor G Ericson (MP):
Det är också en självklarhet för mig att det ska grundas på vetenskap. Men där vi skiljer oss åt är att jag i väntan på kunskap kan tänka mig ett moratorium för sukralos. Jag anser att det är för stor risk att spela med om det nu skulle visa sig att sukralos har ekotoxiska effekter som vi inte kan göra någonting åt.
DDT finns fortfarande i bröstmjölk trots att det har varit förbjudet så länge. Jag vill inte att våra kommande generationer ska drabbas av ett felaktigt beslut som vi här och nu fattar. I väntan på kunskap kan man anta ett moratorium och byta ut mot andra ämnen. I till exempel USA anses stevia vara helt okej. Jag hoppas att man också kommer att godkänna det i EU.
Jag vet att det finns en ansökan inlämnad. I sitt anförande tog Karin upp frågan om miljöklassificering av läkemedel. Än så länge är det frivilligt. Det är inte bindande på samma sätt som om det fanns en lagreglering. Det är väldigt intressant att du lyfter upp att Läkemedelsverket skulle kunna få ett uppdrag att registrera.
Frågan blir då: Driver Folkpartiet linjen att det ska vara så? En annan fråga om läkemedel handlar om vem som får skriva ut läkemedel. I dag kan alla som har rätt att skriva ut läkemedel skriva ut det tyngsta bredspektrum antibiotika som finns, till exempel ett sådant som tar 365 dagar att brytas ned i solljus för att det över huvud taget ska försvinna.
Det kan vem som helst skriva ut som har rätt att skriva ut läkemedel. Är det inte intressant att försöka titta på begränsning av det? Du tog även upp frågan om konsumenttryck. Vad gör ni när ni drar ned resurserna till Konsumentverket?
Gunvor G Ericson (MP):
Tack för svaret! Jag har pratat med många ute i landstingen som gärna vill se en nationell lagstiftning, och jag är glad att socialminister Göran Hägglund erkänner att vården till papperslösa inte är tillfredsställande. Men tidsplan och handling för att åtgärda dessa brister saknas i mångt och mycket fortfarande.
Att ni i regeringen inte har kunnat komma överens om direktiven till utredningen innebär tyvärr att regeringen förhalar vård till papperslösa människor.
När lagen om vård till asylsökande, som faktiskt placerar Sverige i den humanitära bottenligan i Europa, antogs i början av sommaren sade både kristdemokratiska och folkpartistiska ledamöter i debatten att det inom kort skulle tillsättas en utredning för att förbättra situationen för papperslösa. Jag tvivlar inte på att det fanns en ärlig avsikt i det.
Nu, sex månader senare, har ni ändå inte kommit överens om direktiven till utredningen, och jag lider verkligen med de människor som drabbas på grund av den här förhalningen av frågan. Rätten till hälso- och sjukvård är en mänsklig rättighet. FN har kritiserat Sverige för att inte leva upp till de mänskliga rättigheterna och rätten till hälsa.
Och tyvärr kan man säga att regeringen använder sjukvård som ett oetiskt migrationspolitiskt verktyg så som det nu fungerar. Jag förstår att socialminister Göran Hägglund inte är nöjd med dagens ordning, och jag är glad att han i svaret säger att dagens ordning inte är tillfredsställande. Men vad är det som gör att det är så svårt att komma överens och komma fram med direktiv?
Kommer utredningen i gång våren 2009, som din ambition är, kanske en lag kan bli gällande 2011 efter att förslag har lagts fram, remissomgång och så vidare. Men vad ska vi göra för alla de människor som berörs till dess? Ska barn bli lidande för att deras föräldrar inte vågar söka vård? Ska gravida nekas mödravård med risk för fosterskador?
Nej, jag tycker inte det. I väntan på den utredning som ni planerar att genomföra borde vi kanske hitta någon form av övergångsregler som lever upp till FN:s konvention och tankar om mänskliga rättigheter så att dessa människor inte far illa, åtminstone när det gäller barnen.
Jag frågar ändå Göran Hägglund om han är beredd att införa övergångsregler i avvaktan på utredningen så att vi löser det för de allra mest utsatta, det vill säga barnen och de föräldralösa. Faktum är att flera landsting själva har fattat beslut i frågan.
Ungefär hälften av landstingen har fattat beslut medan andra inte har gjort det eller det är otydligt vilka regler som gäller. I Skåne, där beslut har fattats, har Sverigedemokraterna överklagat beslutet, och dom väntas före jul. Man har alltså antagit en policy om subventionerad vård till gömda flyktingar.
Enligt hälso- och sjukvårdslagen, precis som ministern sade, har man rätt till akut och omedelbar vård som inte kan anstå. Men så som det fungerar i dag är situationen inte tillfredsställande. Är det inte rimligt att kunna få övergångsregler för de allra mest utsatta?