Mona Sahlin (S):
Gudrun Schyman säger hela tiden att hon hyser stort hopp om att jag inte ska bidra till att degradera jämställdhetsfrågorna. Men hon återkommer ändå hela tiden till att det är en degradering det handlar om. Jag vill med skärpa protestera mot det. Hon talar om att flytta ned jämställdhetsfrågorna.
Jag hade just den posten för tio år sedan, både jämställdhets- och vice statsminister, och har nu äntligen rollen att vara samordnare. Det är äntligen så att det är samtliga statsråd i regeringen som är jämställdhetsministrar för sina områden.
Det tycker jag har varit en enorm framgång och ett enormt genombrott för synen på att jämställdhet inte kan vara en enda ministers ansvar, precis som andra diskrimineringsområden måste vara en genomgående del i alla politikområden. Ett stort ansvar ligger på mig som samordnare att visa att det här arbetet är framgångsrikt.
Gudrun Schyman säger flera gånger att jag försöker smita undan och att lägga över ansvaret på andra är att smita undan. Vem säger det? Inte jag, inte regeringen. Jag försökte peka på det som jag tror är mycket strategiskt viktigt, att det är för många som hela tiden tittar uppåt och säger: Det är regeringens ansvar. Det är bara riksdagens ansvar. Det är Mona Sahlins och Gudrun Schymans ansvar, men inte vårt.
Vi har ingen makt, vi som sitter och är personalansvariga, löneförhandlare eller chefer på företag. Det måste handla om att dela ansvaret. Mitt och regeringens ansvar är självfallet mycket stort. Jag har inte minsta ambition att frånträda det ansvaret en enda liten millimeter.
Däremot leder min feministiska hållning mig till att säga att det inte finns någon annan väg än att ändra just i de strukturer som bär upp den ojämlika maktfördelningen. De strukturerna måste också ta sitt eget ansvar för att förändras.
Därför menar jag att det är så viktigt att betona att den handlingsplan som regeringen och samarbetspartierna har kommit överens om att lägga fram för riksdagen om hur man ska komma åt de ojämställda lönerna också måste handla om parternas ansvar, om lönesättarnas ansvar. Det är inte att smita ifrån. Det är att visa på just de strukturer som måste förändras.
Vi arbetar nu hårt i Regeringskansliet för att förbättra jämställdhetsintegreringen i både Regeringskansliet och i våra myndigheter, vilket vi kommer att återkomma och rapportera om här. Det är också ett sätt att gå före. Där delar jag Gudrun Schymans beskrivning. Där har staten ett stort ansvar att agera.
När det gäller föräldraförsäkringen är jag mycket övertygad om, som jag har sagt många gånger, att jämställda familjer är det allra bästa för barnen. Det som är bra för barnen är också bra för familjerna.
Ju mer vi kan dela på ansvaret för det fantastiskt spännande underbara arbete det är att vara förälder desto bättre blir förutsättningarna för både män och kvinnor senare i livet men också för barnen. Det är det som den här utredningen bland annat ska titta på. Nina Lundström tar upp det som hon ska diskutera sedan med min kollega Lars-Erik Lövdén.
Jag vill ändå säga att utjämningssystemet syftar till att ge lika tillgång till service i hela landet, för kvinnor och män och barnfamiljer, i både rika kommuner och i glest bebyggda delar av landet. Det tror jag är bra för jämställdheten. Vad jag har kunnat se har aldrig privatisering av offentliga tjänster lett till mer jämställda löner.
Det är nys, och det är politisk retorik som handlar om att man tror på privatisering mer än att det någonsin skulle visa att det blir mer jämställda villkor.