Anders Borg (M):
Jämställdheten i Sverige har förbättrats mycket kraftigt sedan 70-talet. En betydande del av det kom på grund av att vi genomförde sambeskattningsreformen under tidigt 70-tal. Den var av avgörande betydelse för att göra det mer lönsamt för kvinnor att delta på arbetsmarknaden. Utbyggnaden av barnomsorgen var en lika avgörande faktor för att underlätta för kvinnor att kunna vara på arbetsmarknaden.
Jag tror också att utbyggnaden av äldreomsorgen bidrog och underlättade för människor, eftersom det tunga ansvaret att vårda föräldrar och svärföräldrar ofta landar på kvinnorna. Framför allt var det så tidigare. Det är alldeles uppenbart att jämställdheten i Sverige har förbättrats sedan tidigt 70-tal. Jag har inga som helst svårigheter att se att Socialdemokraterna har haft en del i detta. Sambeskattningsreformen är ett uppenbart sådant exempel, för den delen naturligtvis också utbyggnaden av barnomsorgen.
Men jämställdhetsförbättringarna i Sverige har avstannat under 1990-talet och 2000-talet. Det måste vi ta på allvar. Kvinnornas andel av männens löner har inte kontinuerligt ökat, utan det har stannat av. Inkomstskillnaderna mellan män och kvinnor har inte börjat krympa. Det är ett stort och relativt konstant gap.
När det gäller ägandet av företag och företagandet är det en mycket stor andel av detta som ligger på männen. Man kan naturligtvis diskutera vad det här beror på. Jag ska försöka förklara vad jag tror att det beror på och därmed vad vi har försökt att göra åt det. En del av den svenska skattestrukturen har varit att vi har haft väldigt höga skatter på låga inkomster, för grupper som inte har haft en inkomstkarriär att räkna med och som har haft tunga arbetsuppgifter i relativt hierarkiska arbetsmiljöer.
Där har vi haft samma beskattning som vi i princip har haft hela vägen upp mot den statliga inkomstskatten. Det är inte rimligt. Det är därför vi har följt Tony Blair, Bill Clinton och andra i spåren och tagit ned skatterna så att den genomsnittliga skatten i dag för den som arbetar halvtid är väsentligt lägre än vad den tidigare var. Den genomsnittliga marginalskatten för vanliga inkomsttagare har sedan tidigt 1990-tal sjunkit från 46 till 36 procent.
En del av det ska naturligtvis Socialdemokraterna ha beröm för, eftersom det handlar om kompensationen av egenavgifter. Det här är viktigt. Det är centralt att det lönar sig också för kvinnor att vara på arbetsmarknaden. Det är väldigt tydligt i studie efter studie. Det är det som gjorde sambeskattningsreformen så central. Kvinnors deltagande på arbetsmarknaden är mer känsligt för skatter än vad mäns är. Därför är jobbavdraget så avgörande för att öka kvinnligt företagande.
Här har vi också en lång serie av utvärderingar, allt från en forskare vid Göteborgs universitet till Finanspolitiska rådet, som visar att konstruktionen av jobbavdraget gör att det är bland kvinnor, inte minst invandrarkvinnor, som vi kommer att få se ett ökat arbetskraftsdeltagande på sikt. Samma sak gäller kvinnligt företagande. Och vad är det vi gör för förskolan som Monica Green inte vill ta på allvar? Det är en kompetenshöjning.
Vi har skapat ett särskilt ben i Lärarlyftet riktat mot personalen inom förskolan för att lyfta deras pedagogiska kompetens. Det tror jag är viktigt, och jag tror att det är bra. Jag tror även att reformen med hushållsnära tjänster är något som på sikt kommer att underlätta för jämställdhet. Varför har då förbättringarna av jämställdheten stannat av?
Jag tror att det delvis handlar om att vi under decennier, i högkonjunktur som lågkonjunktur, sett ett stigande utanförskap. Vi har under 30 års tid gått från att uppnå full sysselsättning till att leva med mycket stora grupper utanför arbetsmarknaden. Det har inte minst drabbat kvinnorna. Därför är den mest centrala delen av jämställdhetspolitiken att återupprätta arbetslinjen.