KBLab/rixvox huggingface dataset:
Saila Quicklund (M):
Ledamoten Johan Andersson uttrycker att han är nöjd med regeringens arbetsmiljöpolitik. Jag känner ledamoten ganska väl utifrån att vi sitter Arbetsmiljöverkets insynsråd. Vi har också jobbat med arbetsmiljöfrågor under hela mandatperioden. Egentligen tror jag inte att ledamoten kan vara nöjd.
Låt mig bara ta några exempel på det man skulle kunna kalla för ett misslyckande inom arbetsmiljöpolitiken från regeringen. Den nollvision som regeringen satte upp gällande dödsolyckor har misslyckats.
Det måste anses vara ett misslyckande när det fortsatt är omkring 41 personer varje år som dör på grund av olyckor på arbetsplatsen. Det finns alltså en nollvision. Men regeringen är otroligt långt ifrån den. De insatser som skulle förbättra situationen har verkligen inte varit adekvata.
Moderaterna vill fördubbla preskriptionstiderna för att utreda brott. Här ser vi inte heller några förbättringar. Man uppger att polisen och åklagare inte hinner utreda brotten, vilket är synd. Det gäller att ta med de erfarenheter som behövs för att kunna förebygga sådana saker. Arbetsolyckorna ökar dramatiskt.
Arbetssjukdomarna, och framför allt bland kvinnor i offentlig sektor, ökar väsentligt. Var tredje kvinna har varit sjukskriven de senaste tolv månaderna. Det är helt horribelt. Polisen har för lite resurser. Svenskt Näringsliv uppger att företagen saknar stöd, och så vidare. Min fråga till ledamoten Johan Andersson blir: Hur kunde det bli så här?
Saila Quicklund (M):
Ledamoten Johan Andersson nämner mycket om arbetslivskriminalitet och vikten av att bekämpa den. Politik hänger ihop; den måste hänga ihop. Här pratar regeringen sig varm för att stävja arbetslivskriminaliteten. Jag sitter också i Polismyndighetens insynsråd, och vi fick rapporter i går om hur snabbt denna kriminalitet växer, bland annat i nyetableringarna i norra Sverige. Det här måste bekämpas.
Tyvärr är det så att regeringen pratar om arbetslivskriminalitet, men polisen har inte verktygen i full skala för att kunna åtgärda detta. Detta leder till stor frustration hos polisen, men det är också ett underkännande av regeringen. Orsaken är alltså att regeringen lägger betydligt mindre pengar till polis, åklagare och domstolar.
Det gör också att resurserna inte räcker till för att kunna bekämpa det här. Det är ett oerhört omfattande program som skulle behövas. När ledamoten uttrycker att det här är viktigt skulle jag vilja höra varför de satsningar som på riktigt skulle kunna motverka arbetslivskriminaliteten då inte sker.
Saila Quicklund (M):
Jag tackar statsrådet för svaret. Jag kommer att kommentera svaret lite längre fram i mitt anförande. Men jag tycker att det är angeläget att jag ändå ger en kort bakgrund för dem som följer denna debatt. Jag får väldigt många frågor, inte minst utifrån att jag kommer från Jämtlands län, och jag har också förmånen att ingå i Polismyndighetens insynsråd, dels den norra regionen, dels den nationella delen.
Därför tycker jag att jag har en hyfsad insyn i dessa frågor. Hela denna interpellation handlar alltså om att fjällräddarna går med ekonomisk förlust på grund av för låg reseersättning. Dagens drivmedelspriser, som har fluktuerat lite grann men som har varit uppe på nivåer på 26-28 kronor per liter för dieseln, får fruktansvärda konsekvenser för denna grupp.
Det är alltså 400 fjällräddare som både ska rädda och söka efter försvunna personer i statlig räddningstjänst. Alla dessa fjällräddare är handplockade och har också kompetenser utöver det vanliga, men de har också lokalkännedom. Det tar väldigt många år att bygga upp denna kompetens och att rekrytera dessa personer.
Fjällräddarna verkar i fjällområden, men de kan också få rycka ut i övriga delar av Sverige för att söka efter personer. Och det är stora insatser som denna grupp gör. Man kan jämföra fjällräddarna med en deltidsbrandkår och dem som har uppdrag inom denna sektor. De har vanliga jobb men kallas in när det kommer larm om att personer har försvunnit och så vidare.
Skillnaden är att brandmännen inte behöver betala när de tankar sina bilar, men det måste fjällräddarna göra. Fjällräddarna lastar sina skotrar på släpvagnen. Och jag tror att vi alla förstår att fordonen blir tunga som slukar bensin till enorma kostnader.
Nu rapporterar man att det är många som avsäger sig sina uppdrag, vilket såklart är oroväckande. De lämnar alltså in sina utrustningar. Man tillhandahåller uniform och personlig utrustning. Men skotrar, släpvagnar och fyrhjulingar måste de själva stå för, och det är stora värden som de står för privat.
Under drivmedelskrisen vill Rickard Svedjesten, ordförande för Svenska Fjällräddares Riksorganisation, att man reglerar kostnaden till cirka 45-50 kronor per mil - det skulle kunna vara relevant i detta sammanhang - och att man reglerar vid prisuppgång och såklart också vid prisnedgång. När denna interpellation skrevs var ersättningen 18,50 för den skattefria delen och 9 kronor för den skattepliktiga delen.
Polismyndigheten är såklart också oroad över situationen. De har det övergripande ansvaret, men det yttersta ansvaret har faktiskt regeringen och statsrådet själv. Jag är klart oroad över detta.
Jag noterar att ministern svarar att det är en fråga för Polismyndigheten, men om det inte fungerar där och de inte har de resurser de borde ha för att kunna kompensera den här målgruppen landar ansvaret ändå på regeringen.
Jag måste därför ställa frågan på nytt, för jag tycker inte att jag fick det svar jag hade önskat av ministern: Vilka konkreta åtgärder avser ministern att vidta för att lösa situationen för landets fjällräddare?
Saila Quicklund (M):
Jag tackar ministern för svaret. I svaret nämner statsrådet att bensin- och dieselpriserna har stigit till följd av Rysslands invasion av Ukraina, bland annat. Låt oss ändå vara ärliga och berätta att ungefär 54 procent av priset på diesel och bensin i dag går direkt ned i fickan på staten, så att säga.
Moderaterna har drivit en hård kamp för de lättnader i priserna som statsrådet berättar om här, och det är ju generella lättnader som alla kan ta del av.
Jag föredrog alldeles nyss att fjällräddarna skulle behöva 45-50 kronor milen för att kompensera för de faktiska kostnaderna, och då räcker inte de sänkningar som bland annat Moderaterna har varit delaktiga i att få fram och som nu sker den 1 maj. Jag går vidare.
Min fråga är: Har ministern säkerställt att polisen verkligen kan, och har utrymme att, tillgodose fjällräddarnas behov? Hade det skett kanske svaret från statsrådet inte hade varit detsamma som det nu är. Med vilka medel ska polisen kunna kompensera fjällräddarnas bensin- och dieselkostnader?
Löneutrymmet ska ju gå till löner, vilket också underlättar rekrytering - vi har stora rekryteringssvårigheter inom polisen, med tomma platser och så vidare, och där behövs satsningar. Moderaterna har drivit på väldigt hårt för höjda löner, bättre utrustning och så vidare för att förbättra situationen.
Det är betydligt större summor än vad regeringen har tillfört. Löneutrymmet ska också gå till att premiera ett gott arbete och värdefulla insatser eller till speciella satsningar för att, som jag sa, förbättra rekryteringen - ingenting annat.
Ministern vill gärna frånskjuta sig ansvaret till Polismyndigheten. Polismyndigheten har samma avtal för samtliga inom myndigheten, alltså 18,50 i den skattefria delen och 14,80 på den skattepliktiga delen. Menar ministern då att man skulle göra en särskild variant inom myndigheten för fjällräddarna, eller hur tänker ministern i den frågan?
Enligt Motormännen, som har gjort en beräkning, har man för ett fordon med ett ungefärligt värde på 200 000 fått fram att kostnaden blir cirka 40 kronor milen. Den här statliga reseersättningen infördes 2008, och då kostade dieseln runt 10 kronor liten.
Det har alltså gjorts mycket små förändringar; vi pratar om en ändring nu i mars, men det är alldeles för lite för att kompensera. Det handlar ändå om personer som ingår i den statliga räddningstjänsten, och de går i dag med förlust. Det går inte att bortse från det.
Jag måste ändå ställa frågan igen: Ministern tillstår att detta inte är rimligt, men vilka är de konkreta insatserna från regeringen om Polismyndigheten nu inte anser sig ha utrymme att kompensera fjällräddarna? Det yttersta ansvaret ligger hos ministern och regeringen. Jag tar gärna emot ett svar på den frågan.
Saila Quicklund (M):
Jag vet inte om det är svårt att få fram mitt budskap. Statsrådet hävdar fortfarande att ersättningen i den skattepliktiga delen är 14,80 och 18,50. Man kan få intrycket att han menar att fjällräddarna i stort sett borde vara nöjda med de ersättningar de har.
De skulle dock fortsatt behöva 45 till 50 kronor per mil för att inte själva behöva stå för kostnader vid utryckning. Statsrådet talar också om Putineffekten. Redan före det nu pågående kriget i Ukraina hade vi världens dyraste diesel. Beakta också att över 50 procent går till staten som skatt. Här skulle det kunna finnas ett utrymme.
De sänkningar som kommer nu den 1 maj har Moderaterna varit högst delaktiga i att driva igenom. Det är tyvärr inte tillräckligt för fjällräddarna, även om det är väldigt bra. Vi kommer också att driva på för fortsatta sänkningar. Lite bekymmersamt är att vi inte får svar från ministern. Jag presenterar ett nuläge.
Det är 400 fjällräddare som uttrycker att de kommer att lämna tillbaka sin utrustning och avsluta sina uppdrag. Det finns förväntningar om att räddningstjänstfunktionen ska upprätthållas i fjällvärlden. Inte minst sedan pandemin har trycket på fjällvärlden ökat. Det är inte heller bara i fjällvärlden som dessa aktörer verkar, utan de används i hela landet. Jag är klart oroad. Ministern verkar inte vara det.
Han tycker att man ska kompensera det här, kanske via löneutrymmet. Jag håller inte med där. Men det får stå för ministern. Fjällräddarna har alltid hävdat att de inte vill tjäna pengar, men de ska heller inte betala för sina uppdrag. Jag tackar för debatten och kommer säkert att återkomma i den här frågan. Den är alldeles för viktig för att strunta i.
Saila Quicklund (M):
Min fråga går till arbetsmarknadsministern. Arbetslivskriminaliteten är ett stort och allvarligt samhällsproblem. Anställda blir lurade på lön och far väldigt illa på grund av oseriösa arbetsgivare. Dessutom riskerar seriösa företagare att förlora sitt livsverk då de inte kan konkurrera med företag som snedvrider konkurrensen.
Politikens syn på oseriösa aktörer som utnyttjar människor och snedvrider konkurrensen måste vara kompromisslös: Det får inte förekomma. Förhållandena har varit väl kända under många år, så min fråga till ministern blir: Varför har denna utveckling tillåtits? Jag vet att regeringen har tillsatt en utredning som ska leverera sitt svar om tre år, alltså 2025.
Varför en sådan lång utredningstid när situationen gällande arbetslivskriminaliteten är så ohållbar och oacceptabel?
Saila Quicklund (M):
Min fråga går till infrastrukturministern. Jämtlands län är ett av tre tillväxtområden i Norrland med stor inflyttning och etablering av nya, stora företag. Den starka besöksnäringen i kombination med ökad befolkning och nya företagsetableringar ställer stora krav på hållbar och funktionsduglig transportinfrastruktur.
I Trafikverkets förslag till den nationella planen föreslås dock inte ett enda nytt objekt vad gäller infrastruktur. Det kan man tycka är mycket anmärkningsvärt. Det går också stick i stäv med intentionen i infrastrukturpropositionen om att det ska göras satsningar i hela landet. Det verkar inte gälla Norrlands inland och tillväxtregionen Jämtland Härjedalen.
Vad är ministerns kommentar till det här och till satsningarna på inlandet?
Saila Quicklund (M):
Min fråga går till biträdande arbetsmarknadsministern. Regeringen har enormt stora utmaningar gällande arbetsmiljöpolitiken. Hela 41 personer avled på sina arbetsplatser under 2021, och regeringens så kallade nollvision har verkligen inte nåtts. Arbetssjukdomarna hos framför allt kvinnor i offentlig sektor har också ökat dramatiskt. Var tredje kvinna hade varit sjukskriven de senaste 12 månaderna, och detta var före pandemin.
Regeringen aviserade denna vecka att 500 miljoner ska avsättas till att bland annat anställa fler sjuksköterskor och förbättra arbetsmiljön inom hälso- och sjukvården. Läkarförbundet är kritiskt och säger att satsningen på några månader är för kortsiktig, och man kallar insatsen för pressmeddelandepengar.
Kan statsrådet konkretisera hur förbättringarna på arbetsmiljöområdet ska göras?
Saila Quicklund (M):
Tack för frågan, Johanna Haraldsson! Jag ser positivt på att vi får tillfälle att diskutera ämnet i ett replikskifte. Det krävs också ett visst mod att gå upp i ett replikskifte mot mig som moderat i den här debatten, med tanke på de enorma utmaningar vi har sett på det här området efter den tidigare regeringens politik.
Som jag sa tidigare har dödsolyckorna ökat dramatiskt. Arbetssjukdomarna har ökat lavinartat; jag sa i mitt anförande att 48 procent av undersköterskorna har besvär kopplade till sina arbeten. Inom kommuner och regioner uppger 40 procent att de har sjukdomar relaterade till jobbet. Inom statlig och privat verksamhet är det 30 procent.
Det är alltså bättre siffror inom privat och statlig verksamhet, vilket är intressant att beakta. Arbetsolyckorna har stigit. Vi har haft för långa utredningstider, och brott har avskrivits för att handläggningstiderna har varit för långa. Jag har diskuterat det här i många debatter med Socialdemokraterna, men det har inte fått någon effekt på det här området.
Jag ser också i betänkandet att Socialdemokraterna uttrycker att ambitionsnivån för arbetsmiljöpolitiken bör höjas. Nästa kommentar är att arbetsmiljön är ett område där man ser att man behöver växla upp åtgärderna. Det är ett sent uppvaknande. Vad är kommentarerna till detta från ledamoten Haraldsson?
Saila Quicklund (M):
Ledamoten Haraldsson framhåller alltså satsningarna på vård och omsorg samtidigt som man höjer skatterna med 13 miljarder som slår direkt mot kvinnor i välfärdssektorn. Var fjärde barnmorska kommer att få sämre förutsättningar med högre skatt. Det gäller också poliser. Det är också ett område där arbetslivskriminaliteten finns.
För att nå effekter för en bättre arbetssituation för kvinnor inom välfärdssektorn handlar det om utbildning och ergonomi. Det handlar om samverkan mellan olika myndigheter och företagshälsovården, fysisk träning och inte minst Arbetsmiljöverkets insatser.
Vid en undersökning var det 90 procent av de besökta äldreboendena som hade så undermålig arbetsmiljö att de fick erinran. Här finns det mängder av saker att göra. Det handlar också om ledarskapet och inte minst ergonomi. Jag har i rollen som vård- och omsorgschef träffat personer som inte har gått en kurs på 30 år. Det finns mängder av saker att göra.
Vi ser de här kvinnorna, och vi kommer att göra allt för att förbättra situationen. Ledamoten Haraldsson uttrycker också att man har gett 100 miljoner mer än regeringen till Arbetsmiljöverket. Det handlar också om effektivitet, samverkan och modernisering. Under allianstiden hade vi 31 000 inspektioner 2013. År 2018 var det 27 000 inspektioner, och då var de plus 84 personer.
Allt handlar inte om pengar. Det handlar också om ledning och styrning av verksamheten. Här tror jag att det finns en hel del utrymme för Arbetsmiljöverket att agera. Vi kommer att följa arbetet. Det är en högst prioriterad fråga. Det är bra att ledamoten har ett intresse för detta. Tillsammans får vi fortsätta att diskutera de här frågorna. Det kommer fler debatter.
Per Ramhorn (SD):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservation 3 som handlar om tillgången till barnhospis. Det är en angelägen fråga som ligger mig varmt om hjärtat. Hur kan det vara så hemskt att en del måste dö när de inte ens fyllt tio år? Så börjar Astrid Lindgrens kända bok Bröderna Lejonhjärta . Det är en historia som handlar om livet och döden och som berörde mig djupt när jag läste den.
Barn ska helt enkelt inte dö. Det är bara så. Barn ska inte ens bli sjuka, i alla fall inte mer än i en förkylning. Tyvärr ser verkligheten inte riktigt ut så. Barn blir sjuka. Barn drabbas av cancer och av andra svåra sjukdomar. Vart fjärde barn som drabbas av cancer kommer att dö av sin sjukdom. Att förlora ett barn är varje förälders värsta mardröm, något man inte ens vill tänka på.
I dag erbjuds svårt sjuka och döende barn oftast vård i hemmet eller på en akutvårdsavdelning. Inom den vanliga vården finns oftast inte tiden, kunskapen eller utrymmet för den lindrande och tröstande vård som ska ta vid när den akuta vården är över. Många föräldrar har vittnat om den ensamhet och utsatthet de känt när deras barn ansetts färdigbehandlade.
Vi sverigedemokrater vill ge dessa barn och familjer den allra bästa vården och omsorgen i den oerhört svåra situation som de befinner sig i. Herr talman! I slutet av 2010 öppnade Ersta diakoni Nordens första barn- och ungdomshospis, som ett komplement till den vanliga vården. Där bedrivs palliativ barnsjukvård för svårt sjuka barn och ungdomar.
Vårdfilosofin är precis densamma som för hospis för vuxna, det vill säga att trösta, vårda och lindra när de akuta vårdinsatserna inte längre är aktuella. Där har varje barn ett eget rum med plats för anhöriga och vänner. Där finns upplevelserum och målarverkstad men också vårdhunden Livia, som ger tröst och glädje till barnen.
Där finns utrymme för sorg och samtal men också för skratt och lek, precis som det ska vara när ett barn är svårt sjukt och på väg att gå bort. Ett enda hospis med sju vårdplatser för barn och ungdomar täcker inte det behov som finns i landet. Mellan 400 och 500 barn och ungdomar dör årligen av olika svåra sjukdomar.
Vi sverigedemokrater anser att man måste ta ett helhetsgrepp om den palliativa vården i landet och se över tillgången på barnhospis så att barn och ungdomar får samma rätt som vuxna att få avancerad och högspecialiserad vård i livets slutskede, oavsett var i landet man bor. Herr talman! Woody Allen lär ha sagt att han inte är rädd för att dö bara han slipper vara med när det händer.
Och visst är det så många av oss känner. Döendet skrämmer oss mer än själva döden. Att förbättra vården i livets slutskede är ett prioriterat område för oss sverigedemokrater så att vi kan öka tryggheten inför det som är allra svårast för oss alla att hantera men också för att det säger oerhört mycket om hur vi ser på livet. Livet är värdefullt oavsett hur lång tid man har kvar att leva.
Avslutningsvis yrkar jag bifall till samtliga våra reservationer.
Per Ramhorn (SD):
I dag ska vi ta beslut om regeringens proposition Specialist i allmänmedicin - en yrkeskvalifikation i allmänpraktik . EU-kommissionen har de senaste åren haft invändningar mot att vi i Sverige har haft två olika kvalifikationer för allmänläkare, Europaläkare och specialist i allmänmedicin. Kommissionen anser att svensk lagstiftning strider mot direktivets krav på ett automatiskt erkännande för allmänpraktiserande läkare på grund av att det finns två olika yrkeskvalifikationer.
För att undvika en domstolsprocess har regeringen valt att vika ned sig i den här frågan, vilket vi beklagar djupt. I propositionen föreslår man att bestämmelsen om kompetens som Europaläkare i patientsäkerhetslagen ska upphävas och att möjligheten att ansöka om kompetensbevis som allmänpraktiserande läkare, alltså Europaläkare, ska avskaffas.
Ändringen kommer att innebära att en allmänpraktiserande läkare som har fullgjort sin utbildning i en annan EES-stat eller utbildat sig i Schweiz automatiskt ska kunna erkännas som specialist i allmänmedicin. Just detta är något som vi sverigedemokrater inte kan ställa oss bakom, för detta kommer att innebära att utländska läkare kan åberopa vår höga kompetensnivå utan att ha den, vilket vi anser är orimligt.
Europaläkare med tre års vidareutbildning kan inte jämställas med våra specialister i allmänmedicin som har fem års vidareutbildning. Kompetensmässigt, organisatoriskt och vetenskapligt finns det stora skillnader mellan Europaläkare och specialist i allmänmedicin. Även en majoritet av remissinstanserna har uttryckt en oro för att gruppen specialister i allmänmedicin framöver kommer att bestå av läkare med varierande utbildningstid och för de konsekvenser som det kan få.
Vi menar också att det inte är rimligt att EU-regler dras så långt att medlemsländerna tvingas att ändra sitt sjukvårdssystem. Ju fler välutbildade och högkompetenta allmänläkare vi har i Sverige, desto mer samhällsekonomisk vinst på sikt. Den politiska ambitionen för vårt sjukvårdssystem måste därför vara att ställa höga kompetenskrav på de läkare som verkar inom den svenska sjukvården och inte, som man nu gör, i stället sänka kraven.
För patienterna kan det här innebära att de inte får samma garanti för den medicinska läkarkompetensen som tidigare. Vi anser att den nuvarande lydelsen i patientsäkerhetslagen ska behållas, då vi har krav som vissa andra länder i Europa inte har, så att vi kan säkra att våra medborgare i Sverige får den bästa möjliga vården. Därför, fru talman, yrkar jag bifall till vår reservation.
Per Ramhorn (SD):
Få områden inom dagens sjukvård står inför så många och svåra etiska problem som transplantationskirurgin. Tänk att vara beroende av en annan människas död för att rädda sitt eget liv eller att behöva donera ett organ från sig själv. Det är två etiska dilemman som patienter och anhöriga tvingas stå inför i väntan på en organtransplantation. Det är just väntan på besked som många upplever som mycket påfrestande.
Varje gång som telefonen ringer finns det hopp om att det är deras tur. Men besvikelsen är lika stor när samtalet inte gäller transplantationen. För närvarande väntar omkring 763 svårt sjuka på organ som kan rädda deras liv eller lindra deras lidande. Men bristen på organ gör att många av dem som väntar hinner avlida innan de fått den enda hjälp som kan rädda deras liv.
I stort är Sveriges befolkning mycket positiv till att donera sina organ. Enkäter har visat att upp till 80 procent är beredda att efter sin död ge organ till svårt sjuka medmänniskor. Men ändå ligger vi bland de sämsta i Europa när det gäller antalet organdonationer. Att det inte är fler donationer beror i stor utsträckning på oklarheter i den lagstiftning som reglerar hälso- och sjukvården.
Dagens regelverk ger en otillräcklig vägledning för vårdens personal. Om ett läge uppstår där vidare aktiv behandling bedöms som utsiktslös är det för närvarande oklart hur länge och i vilken omfattning donationsförberedande åtgärder får vidtas. När det redan står klart att behandling är utsiktslös får intensivvård inte påbörjas för att möjliggöra donation även om patienten förklarat att den vill donera sina organ.
Det innebär att organ går förlorade, vilket är mycket olyckligt. Herr talman! Denna fråga är naturligtvis mycket komplicerad och svår. Men någonting måste vi göra. Vi menar därför att det behövs en översyn av nuvarande lagstiftning som möjliggör fler donerade organ och att fler liv kan räddas. På sikt ska Sverige bli nationellt självförsörjande på organ. Det gäller också för att svenska patienter inte ska behöva välja kommersiella alternativ utomlands.
Därför välkomnar jag utskottets ställningstagande i detta mycket viktiga ärende att regeringen ska återkomma till riksdagen senast före riksdagens sommaruppehåll med en redovisning av en plan för vilka åtgärder som krävs för att förbättra tillgången på organ. Det här är viktigt. Det är en kamp mot tiden, och tiden är liv i detta avseende.