KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eva Olofsson (V):
Först vill jag svara att det är onödigt att börja diskutera maxtaxan och förbehållsbeloppet. Det är någonting vi hela tiden har varit för och aldrig har kritiserat. Vad vi diskuterar nu är om det räcker. Behöver man titta över detta mer? Ett första steg tycker jag är att utvärdera och titta. Jag vet också att fler med mindre insatser har fått hemtjänst.
Men det finns ingen statistik över hur det slår i Sunne jämfört med i Järfälla eller i Göteborg, jämfört med en kommun som har tre gånger så hög avgift, eftersom Socialstyrelsen över huvud taget inte har uppgifter kopplade till taxor eller ens vet hur taxorna ser ut. De svarade mig att de inte fått något uppdrag att titta på detta och därför inte gör det. Det tycker jag är ett skäl till förändring.
Ett första steg vore väl att ge Socialstyrelsen i uppdrag att titta på detta, så att man kan få ut uppgifter utan att behöva anställa två journalister som ägnar månader åt att gå igenom det och ta fram hur det ser ut i Sverige. För det första ska vi titta och utvärdera. Jag tycker att det vore väldigt bra om kommunerna tog sig själva i kragen och, som Staffan Werme sade, förde en dialog om huruvida det är rimligt med så här stora skillnader.
Men om skillnaderna fortsätter att vara så här stora kommer det naturligtvis att bli ett ökat tryck på att man ska sätta någon form av tak på timavgiften. Det var så maxtaxan och det andra växte fram. Kommuner misskötte sig - inte alla, men tillräckligt många. Det är skillnad att få hjälp genom socialtjänstlagen. Det är en rättighet man har. Men det finns ingen rättighet att det ska finnas företag med hushållsnära tjänster.
Jag tror inte heller att det är genom konkurrens vi ska få kommunerna att sänka sina avgifter, utan de må ta sitt ansvar för att äldreomsorgen ska vara ekonomiskt tillgänglig för de äldre i kommunerna. Det är bra att äldre, kvinnor och män, kan efterfråga hemtjänst när det börjar bli svårt att klara hemsysslorna och att den inte kommer först när man har försökt alldeles för länge, blivit alltför dålig och kanske till och med råkat ut för en olycka, till exempel ramlat när man städat själv.
Eva Olofsson (V):
Jag vill gärna fortsätta den här debatten. Jag tyckte att vi var ganska konkreta. Barnombudsmannen sade att det inte finns skydd i lagstiftningen, inte heller i socialtjänstlagen, mot att barn vräks. Alla vi tre partier var konkreta och sade att vi vill ha lagstiftning som gör att barnfamiljer inte kan vräkas, att barn inte ska behöva uppleva detta.
Är Centerpartiet, Kenneth Johansson och regeringen beredda att skärpa lagstiftningen när det gäller vräkning av barn, eftersom vi nu ser en ökning i stället för en nollvision? Det är en konkret fråga. Vi pratade också om nödvändigheten av en bostadspolitik som gör att det blir fler hyresrätter med rimliga hyror och en bostadsförmedling.
Var jag än pratar hemlöshet med människor som jobbar med hemlösa säger man att det förvisso är ett socialpolitiskt problem, men i väldigt hög grad också ett bostadspolitiskt problem; man kan inte trolla fram bostäder när de inte finns. Det måste byggas bostäder. När man har gjort satsningar på och fått i gång ett stort bostadsbyggande med rimliga hyror så har det gjorts statliga insatser för att få detta att funka.
Från Vänsterpartiets sida tycker vi att vi ska göra det möjligt att ge investeringsstöd för byggande av bostäder kopplat till att man inte kan sätta hyran hur högt som helst. Det behövs en annan bostadspolitik, och det fattas väldigt mycket bostäder. Det är också allvarligt att närmare 700 barn kommer att vräkas i år, som Boverket påpekar.
4 000 barn bor på den så kallade sekundära bostadsmarknaden, den bostadsmarknad som kommunerna får skapa därför att inga hyresvärdar vill hyra ut till dessa familjer. Vad vill Kenneth Johansson göra åt detta?
Eva Olofsson (V):
Det sistnämnda kan jag helt hålla med Kenneth Johansson om. Socialtjänsten måste ha en offensivare roll och ge sin kunskap i samhällsplaneringen. Jag har absolut inget emot att man tar fram statistik. Det är användbart att veta hur verkligheten ser ut.
Men att vi inte har en bostadspolitik som gör att det byggs tillräckligt många lägenheter som människor med låga inkomster har råd att bo i tycker jag är den allra största bristen, vid sidan av att det inte heller sker en fördelning genom bostadsförmedling på ett öppet och rättvist sätt där man kan se vilka som får bostäder, om människor inte diskrimineras osynligt. Det behöver byggas mer, och då behövs det statliga satsningar på det.
Jag skulle också vilja ställa en fråga om våld mot kvinnor. Det behövs en ny handlingsplan, sade Kenneth Johansson. I den gamla handlingsplanen fanns inte papperslösa och gömda kvinnor med. Kommer de att finnas med i en ny handlingsplan?
Jag kan inte tänka mig en mycket värre situation för en kvinna än att leva med en man eller någon annan i ett förhållande där det uppstår våld samtidigt som hon gömmer sig i det svenska samhället. När hon lämnar den familjekonstellation som det är våld i försöker hon hitta någonstans att bo och försörja sig.
Då träffar hon på människor som utnyttjar situationen, kräver sexuella tjänster, underbetalar henne och kan misshandla och våldta henne. Och hon kan inget göra åt detta, för då riskerar hon att bli utvisad. Vi måste ställa upp och se till att dessa kvinnor får det skydd och stöd de ska ha. Jag vill gärna ställa en konkret fråga: Är Centerpartiet berett att ta tag i den här situationen, så att alla kvinnor som finns i Sverige kan få skydd när de blir utsatta för våld och övergrepp?
Eva Olofsson (V):
För några månader sedan var jag ihop med mina partikamrater här i riksdagen och träffade företrädare för Riksorganisationen för kvinnojourer och tjejjourer i Sverige, ROKS. Ett problem som de lyfte upp väldigt mycket var att de inte hade fått förstärkt stöd utan att det saknas ett långsiktigt stöd till kvinnojourerna och att de är oerhört projekttrötta.
De får söka pengar som de ska göra nya saker med medan de inte vet att de har sin grundverksamhet finansierad. De ska söka pengar hos länsstyrelsen, och sedan ska de hitta på något nytt. En fråga jag har om det ökade stödet när det gäller mäns våld mot kvinnor är: Finns det planer på ett stabilare och långsiktigare stöd till kvinnojourer?
Förra gången vi diskuterade tog jag upp frågan om papperslösa gömda våldsutsatta kvinnor. Då hade Maria Lundqvist-Brömster inte träffat på den frågan och tänkt till så mycket. Nu har du haft lite tid att tänka. Jag tänker därför ställa frågan igen om hur Folkpartiet ställer sig till att vi tar det ansvar vi ska enligt den deklaration vi har skrivit under.
Det handlar om att vi ser till att kvinnor får rätt till stöd och skydd och vågar söka det och under trygghet utan att känna att de kan bli utvisade och anmälda till polisen. Det tar väldigt lång tid om varje kommun ska fatta de besluten. Alla är inte så framåt i den här frågan som Göteborgs stad att de ser det som självklart att fatta ett sådant beslut.
Vi har skrivit under deklarationen som stat och skrivit under att vi ska se till att inga kvinnor utsätts för våld utan att få det specialiserade stöd och skydd som de behöver. Var står Folkpartiet i den frågan?
Eva Olofsson (V):
Om man slår ut de 109 miljonerna på alla kvinnojourer i Sverige blir det inte så väldans mycket på varje, om man säger så. Låt oss återgå till papperslösa gömda kvinnor. Ofta är det så illa att det är kvinnor som kommer från länder där det har varit krig och som har varit utsatta för övergrepp och annat redan innan de kommer hit. Sedan hamnar de i en situation där de blir utsatta även här.
Det finns inte något självklart stöd. Först och främst är det så att många ideella kvinnojourer lever på att socialtjänsten betalar platserna hos dem. Om inte kommunen har ett aktivt beslut om att gå in och betala finns det inte någon möjlighet för dessa kvinnor att söka hjälp på kvinnojouren. Det handlar också om det tydliga beslut som Göteborg har fattat.
Där säger man att den kommunala kvinnojouren inte bara ska ta emot kvinnor som är göteborgskor och skrivna i staden utan också alla papperslösa kvinnor. Jag vet att man också måste ha stöd, kompetens och kunskap eftersom många av dessa kvinnor har mycket med sig. De har varit med om stora trauman och mår dåligt.
De har inte någon tillvaro efteråt med socialtjänsten som de kan gå ut till från kvinnojouren. De behöver helt enkelt ett akut skydd och kanske en andningspaus så att de kan ta tag i sitt liv. De här kvinnorna har inget skydd som det fungerar i dag. De kan inte med trygghet gå till en kvinnojour som tar emot dem.
Om de ska kunna göra det måste man fatta lika aktiva beslut som jag hoppas att man kommer att fatta när det gäller skola och hälso- och sjukvård. På samma sätt behöver man fatta beslut i denna fråga. Jag ställer frågan till Folkpartiet: Är Folkpartiet berett att fatta ett sådant aktivt beslut?
Eva Olofsson (V):
Jag skulle tycka att det vore väldigt roligt om tillgänglighetsmarscherna i juni kunde bli ett firande av att vi har fått en lagstiftning där bristande tillgänglighet är diskriminering i stället för att det blir de protester som jag själv har deltagit i de senaste åren, i Göteborg. Men jag har en fråga som jag skulle vilja ställa till Kenneth. Jag fick ett mejl från en kvinna i Göteborgstrakten. Hon skriver: Min son är 19 år, har flyttat till ett gruppboende med en hyra på 6 671 kronor.
Elen är inte inräknad. Han har aktivitetsersättning på 89 000 per år, bostadstillägg på 5 500. Hyreslagen går före LSS, skriver hon. Ungdomar kan inte välja gruppboende. De får vara glada om de får ett över huvud taget. De kan inte välja att bo billigt. Hur kan detta vara goda levnadsvillkor? Socialstyrelsens undersökning om vuxna funktionshindrade visar att det mesta i deras liv är undermåligt.
Bland annat går en stor procentsats på antidepressiv medicin. Men boendeförhållandena är ganska bra, och det är väl det enda de har råd med, att bo och sitta still, för det kostar ingenting. Så skriver hon. Sonen har en cp-skada och en utvecklingsstörning. Han tränar. Han går på Move & Walk och försöker bevara och utveckla sin rörlighet.
Men nu, i och med den höga hyran, räcker inte pengarna till ridningen och det andra, utan han tvingas välja mellan att betala hyran eller att kunna ha några pengar att röra sig med. LSS-kommittén hade synpunkter på att det här borde utredas skyndsamt av regeringen. Jag ställer bara frågan: Är det något på gång?
Eva Olofsson (V):
Jag brukar gå i Göteborg, min hemstad - jag har talat där några gånger också. Det kommer jag att göra i år igen. Men jag tycker att det är viktigt att det händer något med den här frågan. Som Kenneth Johansson sade byggs det nytt. Man räknar in gemensamhetsytorna och kommer då långt över bostadstillägget. I praktiken innebär det att de här personerna får en väldigt dålig ekonomi.
För att de ska kunna leva någorlunda bra får anhöriga kanske gå in med tusenlappar varje månad, och det kan inte vara meningen. Det är också så att de har ett livslångt boende här. För många är det också en livslång dålig ekonomi. Jag hoppas att vi i alla fall får i gång en utredning i frågan, så att man börjar titta på hur man kan komma till rätta med detta, för det kan inte vara meningen att människor ska få leva fattigt när de har en funktionsnedsättning.
De har rätt till en bostad men har egentligen inte pengar så att de kan bo i den.
Eva Olofsson (V):
Även innan vi fick en borgerlig regering och medan vi hade handlingsplanen med målet en tillgänglig kollektivtrafik 2010 drev vi i Vänsterpartiet att det måste gå fortare och tyckte att det gick för sakta. Och det kom en proposition från alla de tre rödgröna partierna 2006 som sedan inte togs till vara.
Vi kan konstatera att det inte har räckt med den så kallade goda viljan. Det har inte blivit den tillgänglighet som behövs. Nu hoppas jag verkligen att vi får en lagstiftning. Det är regeringen som måste lägga fram en lagstiftning som innebär att bristande tillgänglighet är diskriminering och att man kan få betala skadestånd om man diskriminerar personer, men den finns inte ännu. Jag hoppas att den kommer snart.
Vi kan se att Veolia till exempel kan sätta in tåg mellan Stockholm och Malmö som saknar tillgänglighet över huvud taget. Då tycker jag att statsrådet allvarligt måste fundera på: Är det helt fel som Banverket sade, att man inte kan ta in de här kraven i upphandlingen därför att man då försvårar avregleringen?
Jag tycker att det ska ställas krav, för tillgänglighet är ett så viktigt kvalitetskrav. Det är ett så viktigt krav för människors möjlighet till delaktighet, jämlikhet, deltagande och för att vi inte ska diskriminera stora grupper människor i Sverige. Det måste finnas med när man går ut och upphandlar, men det gör inte det i dag.
Handisam, som är en samordningsorganisation när det gäller handikappfrågor, säger också väldigt tydligt att man inte kommer framåt därför att det saknas krav på tillgänglighet när det görs upphandlingar av både busstrafik och tågtrafik. Och jag har fortfarande inte fått minsta lilla svar på vad statsrådet vill göra för att tillgängligheten ska finnas med.
Eva Olofsson (V):
Självklart måste man göra bedömningar, och man måste göra omprövningar. De kan leda till både ökad och minskad hjälp.
Men vad jag och Vänsterpartiet vänder sig mot är konsekvenserna av regeringsrättsdomen och sättet att se på grundläggande behov, sättet att lyfta fram det man tycker är integritetskänsligt, plocka ur det och inte ha en helhetssyn, inte se människors egna bedömningar av integritetskänslighet, inte ha helhetssyn när det gäller möjligheten att leva ett självständigt liv om man har omfattande funktionsnedsättning.
Det är en skillnad på personlig assistans och hjälp enligt SOL, fortfarande en ganska stor skillnad. Det är därför vi har personlig assistans och inte har lyft in människor med omfattande behov att omfattas av socialtjänstlagen helt och hållet. Medan Maria Larsson väntar drabbas människor, och drabbas rejält, som jag tog några exempel på.
Det finns en stor oro kring direktiven till LSS-utredningen om kostnadsdämpande åtgärder. Regeringen tog upp i sin proposition att möjligheter till kostnadsdämpning måste övervägas. För min och Vänsterpartiets del anser vi att man ska ha den hjälp man behöver. Det är inte där vi ska lägga ned några kostnadsdämpande åtgärder.
Självklart ska vi komma åt fusk och annat, som det har visat sig förekommer. Självklart ska vi använda pengarna på bästa möjliga sätt. Jag har några frågor till Maria Larsson: Är du inte på något sätt kritisk till den regeringsrättsdom som finns? Kommer du att lyssna lika mycket på handikapprörelsen som på Försäkringskassan? Skulle du vara villig att låta göra en ekonomisk helhetsbedömning av personlig assistans?
Vi vet att den är kostnadseffektiv jämfört med hemtjänst. Den samhällsnyttiga bedömningen har inte gjorts av vad det innebär att människor får jobb som personliga assistenter, att det betalas in arbetsgivaravgifter och att människor kan jobba etcetera jämfört med en plats på gruppboende. Skulle vi kunna få se ett sådant uppdrag?
Eva Olofsson (V):
Först vill jag tacka statsrådet för svaret. Jag och statsrådet Maria Larsson hade en liknande debatt för cirka tre år sedan, och jag vill börja med att säga samma sak som jag sade då, nämligen att jag inte har ställt interpellationen för att i första hand diskutera valfrihetssystem eller kommersialiseringen av äldreomsorgen som nu pågår. Då hade jag ställt en annan interpellation.
Jag har ställt den här interpellationen därför att stöd till äldre döva och dövblinda utifrån deras specifika behov på de flesta håll i landet saknas, liksom en teckenspråkig äldreomsorg. Det gäller oavsett om kommunerna har infört valfrihetssystem eller vilken färg som styr i kommunerna. För mig är det en självklarhet att äldre döva och dövblinda kvinnor och män är medborgare med samma rätt till information, stöd och omsorg som andra.
Det är vi valda politiker som har skyldighet att se till att det blir så, inte den enskilde äldre döve. Herr talman! Bland landets äldre är döva och dövblinda en av de grupper som har en svår situation. Sveriges Dövas Pensionärsförbund har kartlagt situationen i rapporten Valfrihet och värdighet saknas hos äldre döva . Nio av tio äldre döva har vuxit upp språklösa.
Deras föräldrar har inte talat teckenspråk. Erfarenheterna från barndomen är ofta svåra. Det är fråga om ofrivilliga separationer. Som det står i rapporten: Mamma var borta och ingen kunde förklara varför. Det handlar om barn som många gånger var sju åtta år gamla. Undervisningen var ofta undermålig i skolor långt hemifrån. Man fick inte tala teckenspråk på lektionerna utan man skulle tvingas att tala.
I dag lider fler än en fjärdedel av ängslan, oro och ångest. Sex av tio äldre döva har svårighet att läsa och förstå innehållet i en dagstidning. Den här kunskapen har inte många kommuner och landsting. Hälften av de döva får inte information om vilka möjligheter och rättigheter de har som äldre. När de får information är den inte teckenspråkig utan oftast på skriven svenska.
Då är det svårt att ta till sig vilka rättigheter och möjligheter man har. Döva och dövblinda lever i hög grad utspridda i vårt land. Teckenspråkig äldreomsorg finns på få ställen. Det har varit svårt och trögt att få till ett samarbete lokalt och regionalt för att förbättra situationen. Det finns oftast ingenstans att vända sig till för att få särskild hjälp och vägledning.
Det gör att äldre döva och dövblinda kvinnor och män inte får det stöd och den omsorg de har rätt till. Kort sagt: Valfrihet och värdighet saknas för äldre döva och dövblinda. Två av de viktigaste förslagen på åtgärder i rapporten är att tillsätta en nationell samordnare för äldre dövas behov och att det bör finnas särskilt utsedda vägledare på regional nivå.
Man har mycket goda erfarenheter där de finns i Region Skåne och i Göteborg. Det är två bra förslag som skulle kosta lite men som skulle innebära kraftiga förbättringar i situationen för äldre döva och äldre personer med dövblindhet. Jag har en konkret fråga och vill gärna ha ett tydligt svar från statsrådet: Vilka initiativ är Maria Larsson beredd att ta för att de två bra förslagen kan bli verklighet?
Eva Olofsson (V):
Skillnaden mellan mig och statsrådet är att jag tycker att vi ska ta ett politiskt ansvar för tillräckliga resurser till äldreomsorgen, för bra arbetsvillkor för personalen, för äldres inflytande och för att döva och dövblinda äldre ska få den hjälp som de har rätt till. Jag tar det ansvaret. Jag säger inte att det får ligga på andra eventuella företag, så att det beror på om de tycker att de vill erbjuda teckenspråk i äldreomsorgen.
Jag tror att det är en mycket orealistisk lösning på många mindre och medelstora orter i Sverige. Äldre teckenspråkiga döva behöver någon som kan lyssna på dem, ge svar på funderingar och förstå den oro som väcks inför deras egen situation. Äldre teckenspråkiga döva behöver hjälp med att förtydliga och klargöra vilka rättigheter och möjligheter de har.
Äldre teckenspråkiga döva behöver vägledning till rätt kontakter och förklaring av händelseförlopp och tillvägagångssätt som äldre kan möta i samhällets stöd. Äldre teckenspråkiga döva behöver vägledare som behärskar teckenspråket och har kunskap om dövkultur. Här finns en skillnad mellan Maria Larsson och mig, för jag tycker att vi har ett nationellt ansvar.
Man har avsatt nationella pengar för att förbättra anhörigstödet, trots att det har varit kommunernas och landstingens uppgift. Man har gett stimulanspengar till förbättringar inom äldreomsorgen - det är en fråga där vi kanske har haft lika syn på att man behöver satsa, så det går. När det inte fungerade speciellt bra med alla som skulle stödja människor med psykisk funktionsnedsättning gav man stimulanspengar för att inrätta personliga ombud.
Jag kan alltså inte förstå varför man inte kan ge nationella pengar och se till att man får regionala vägledare och en central ombudsman. Det behövs, och det behövs runt om i hela Sverige, för att gruppen äldre döva och dövblinda ska få den äldreomsorg och de rättigheter som äldre som de ska ha. Det går att göra bara viljan finns.
Eva Olofsson (V):
Jag tror att socialministern vet lika bra som jag att många barnfamiljer inte går till socialkontoret och ber om försörjningsstöd. Glasögonen får vänta i stället. Andra familjer ligger precis på gränsen eller lite över men klarar inte kostnaden för glasögon. Barns glasögon fungerar heller inte som vuxnas. Barn växer. De behöver byta oftare. Barn sliter på glasögon på ett annat sätt.
Man leker, busar och bråkar och glasögonen går sönder. Någon sade att det inte är frågan om utan när barns glasögon går sönder. Jag tycker därför att det är cyniskt att säga att skyddsnätet ska vara försörjningsstöd och att gå till socialkontoret när det gäller en så viktig sak som att kunna se och följa med i skolan och annat. Jag tycker att vårt Välfärdssverige borde kunna mer.
Jag kan bara konstatera att hade jag sagt att vi ska lägga pengar till glasögon bara så där hade nog socialministern frågat hur skulle se ut. Som socialministern sade gäller det att börja med att utreda en fråga. Jag tycker inte att barn kan vänta.
Jag tycker inte att barn vars föräldrar har en dålig ekonomi tillfälligt eller permanent på grund av sjukdom, arbetslöshet eller på grund av att de enda jobb de får är timanställning i lågavlönade sektorer ska behöva vara utan glasögon eller att föräldrarna ska behöva gå till socialkontoret.
Att som barn kunna se och följa med i skolan och att kunna hänga med kompisarna och få hjälp så att synen utvecklas på rätt sätt tycker jag borde vara en grundläggande rättighet för barn. Vi har kunnat göra nationella insatser när det gäller väntetider i vården. Regeringen har lagt sig i sjukvårdens organisation när det gäller vårdval. Vi har regionala cancercentrum. Det har gjorts en mängd saker på nationell nivå, och det går också att ta initiativ när det gäller barns rätt att kunna se.
Eva Olofsson (V):
Jag vill komma tillbaka till det jag började med. Det visar sig nu att Öjagårdens demensboende inte alls var unikt dåligt. När man nu har gått ut till 94 demensboenden har man funnit att man vid en majoritet av dem på natten låter demenssjuka äldre bli inlåsta på sina rum eller på avdelningen utan att personalen är där.
Jag tycker att detta är så alarmerande att man behöver göra något mer än vi har gjort tidigare. Det pratas här om att jag skulle vilja sätta nationella nivåer för precis vilken personal det ska vara på varje äldreboende och om sifferexercis. Det har jag bemött. Jag har inte diskuterat det här med Maria Larsson förut.
Det enda som hon kan veta att jag har sagt, förutom vad som står i interpellationen, är vad som står i ett pressmeddelande med anledning av det som uppdagades på Öjagårdens boende. Jag vet inte var Maria Larsson har fått detta ifrån. Däremot är jag övertygad om att vi måste ta steg för att säkra tillräcklig bemanning. Stockholms inledande arbete är här väldigt intressant. En av de ledande äldreforskarna, Mats Thorslund, som är professor, har varit vetenskapligt ansvarig.
Man har prövat något och sagt att det inte var så krångligt. Dessutom säger man att man inte har någon miniminivå utan pratar om en lämplig nivå som man kopplar till de nationella riktlinjerna för demens. Vi säger inte att det ska se likadant ut hela tiden. Vi säger att det ska anpassas till lokala förhållanden.
Det innebär att man inte pratar om en nivå som riksdagen beslutar utan om ett synsätt och en metod som man ska jobba med och anpassa lokalt och som är kopplad till de nationella riktlinjerna. Jag tror att vi måste göra något åt bemanningen. Jag vill ändå fråga Maria Larsson: Ser du inget sätt hur vi nationellt skulle kunna ta till vara det som man i Stockholm har gjort för att stärka kommunerna i deras jobb för att få en tillräcklig bemanning i en bra äldreomsorg?