KBLab/rixvox huggingface dataset:
Luciano Astudillo (S):
Den borgerliga regeringen har med beslutet om att snabbavveckla ALI visat på okunnighet och inkompetens. Jag menar, precis som många andra här, att beslutet om nedläggning är taget trots dålig kunskap om vad ALI bedriver för forskning och med en överdriven tilltro till att den fria konkurrensen inom forskningen kommer att rädda arbetslivsforskningen.
Littorin har dessutom underskattat svårigheterna i den snabba avveckling som han nu kräver av ALI. Det ligger nära till hands att misstänka att arbetsmarknadsminister Littorin inte hade någon aning om vilken verksamhet som bedrevs i ALI när beslutet fattades i regeringen. Och han har, precis som andra har sagt, försökt rädda regeringens anseende därefter.
I debatten den 17 november här i kammaren sade Littorin: Vi har till exempel biblioteket, som är ett av Europas och kanske världens främsta. Det ska naturligtvis leva kvar. Också företagshälsovårdsutbildningarna som ALI bedriver skulle finnas kvar. Hur blir det med forskarna och doktoranderna som finns inom ALI? Det lyder ju under högskoleförordningen.
Var finns resurserna för allt det här som ska leva kvar? Vem tar kostnaden för forskarna och doktoranderna? Herr talman! När man ser på takten och brutaliteten i avvecklingen ligger det nära till hands att misstänka att ALI-avvecklingen är medveten och ideologisk. ALI sysslar nämligen med forskning som är obekväm för den borgerliga regeringen. Den borgerliga regeringen är i färd med att ställa om svensk arbetsmarknad.
Littorin vill skapa en låglönearbetsmarknad där otrygga anställningar kommer att vara regel och där heltid inte kommer att vara en rättighet. Littorin håller på att skapa en arbetsmarknad med ökad press, stress och osäkerhet för löntagarna. Detta kommer att få konsekvenser, mer arbetsskador, mer utslagning och flera sjukskrivningar, men detta vill man inte att forskningen ska titta på.
Littorin vill inte synliggöra effekterna av det låglönesamhälle den nya regeringen vill skapa. Precis som Ibrahim Baylan hänvisade till har regeringen bytt fot flera gånger i den här debatten.
Det handlade om byråkratin och regleringen och den politiska styrningen där sannolikt regeringen upptäckt att högskolor och universitet också regleras med regleringsbrev. Vi har också en massa andra myndigheter som sysslar med forskning.
Det ligger nära till hands att fråga: Vilka andra ytterligare myndigheter som sysslar med forskning ska den borgerliga regeringen lägga ned? Är det Totalförsvarets forskningsinstitut, Ekonomiska rådet, Brottsförebyggande rådet eller Folkhälsoinstitutet? Alla de bedriver forskning.
Jag vill avslutningsvis fråga ministern: Vilken kunskap hade ministern om den forskning och övrig verksamhet som bedrevs av ALI innan nedläggningsbeslutet? Och vilket underlag hade regeringen när avvecklingsbeslutet togs?
Luciano Astudillo (S):
Littorin svarade inte på min fråga om vilket underlag regeringen hade på sitt bord när den beslutade om det här. Jag kan svara på frågan. Det fanns inget. Jag har i min hand regeringens beslut från den 2 november. I det återkallar man det uppdrag från Statskontoret som de fått den 8 september 2005 att utvärdera Arbetslivsinstitutet. Uppdraget skulle redovisas den 15 januari 2007.
Jag läser ur beslutet: Uppdraget till Statskontoret återkallas. Uppdraget ska inte redovisas. På regeringens vägnar Sven Otto Littorin. Det är en märklig ordning. Först beslutar man att ALI ska läggas ned per den 1 juli 2007. Sedan återkallar man ett uppdrag som snart ska redovisas.
Dessutom, vilket är ännu mer anmärkningsvärt, meddelar Littorin att han av Statskontoret inte vill veta vad som har kommit fram i den här utvärderingen. Varför inte avvakta Statskontorets utvärdering av ALI före nedläggningsbeslutet? Varför vill man inte veta vad Statskontoret har kommit fram till?
Det talar för att avvecklingen i själva verket är ideologisk och politisk. Det handlar om det här systemskiftet på arbetsmarknaden som Littorin och den nya regeringen är på väg att genomföra som kommer att leda till ett hårdare samhälle, till hårdare press och till ett hårdare arbetsliv. Det är ändå märkligt.
Jag besökte ALI:s kontor i Malmö, och jag ska läsa upp en del av de projekt som är hotade: strukturella hinder och incitament för personer med funktionshinder att arbeta, en nationell studie kring socialpolitiska styrmedel, dolda funktionshinder och strokedrabbade personers återgång till arbetslivet, övergång från utbildning till arbete för unga synskadade, livskompetens 50-plus, arbetsplatser i förändring, tilläggsfrågor till SCB:s AKU-undersökning rörande åldersdiskriminering.
Allt detta handlar om att upprätthålla arbetslinjen. Det var ju borgarnas huvudnummer. Varför avveckla den forskning som kan ge borgarna många svar när det gäller deras egen politik?
Luciano Astudillo (S):
Jag vill börja med att tacka Bengt-Anders Johansson för interpellationen om kollektivavtalen. Även om han och jag har olika syn på dem är det en angelägen fråga. Jag vill också tacka Littorin för ett jättebra och stramt svar, men jag vill ändå passa på att använda det här tillfället till att debattera kollektivavtalen med honom. Jag har nämligen känt mig orolig för de signaler som ministern skickar ut.
Hittills har den borgerliga regeringen sagt att den värnar den svenska modellen på arbetsmarknaden. Samtidigt har vi sett väldigt lite av den varan. Littorin drar undan stödet för många av dem som i dag är arbetslösa med en kraftigt neddragen arbetsmarknadspolitik. Littorin attackerar de arbetslösa med en försämrad a-kassa. Littorin angriper facket indirekt genom kraftigt höjda avgifter samtidigt som han vill göra a-kassan obligatorisk på sikt.
En mindre aktiv arbetsmarknadspolitik, försämrad inkomsttrygghet och ett försvagat fack - allt detta går stick i stäv med den svenska modellen på arbetsmarknaden. Det är ju den som Littorin hävdar att han värnar. Även om det i budgetpropositionen står att regeringen slår vakt om den svenska modellen där förhållandet mellan arbetsmarknadens parter i första hand regleras i avtal mellan parterna så vet man aldrig vad Littorin menar.
Det kan ju bli något helt annat i slutändan. Jag blir ännu oroligare när jag följer ministerns agerande. LO:s och TCO:s chefsjurister Dan Holke och Ingemar Hamskär har begärt ett svar från ministern i en debattartikel som publicerades i Europaporten. Ministern väljer att inte svara, och duckar. Jag följer upp LO:s och TCO:s fråga med en skriftlig fråga till Littorin.
Som svar får jag ungefär samma hyllning till den svenska modellen och det svenska kollektivavtalen som vi får höra här i svaret. Men Littorin skriver också att regeringen dock ännu inte har tagit slutlig ställning till hur den kommer att agera i ärendet. Då ringer Ekot Littorin och frågar: Vad är det nu? Littorin svarar: Det var ju den förra regeringen, som sagt.
Jag vill gärna ta reda på bevekelsegrunderna för detta, och jag vet inte det! Ekot konstaterar att det nu är osäkert om regeringen ska tycka som den gamla regeringen i den här frågan. Littorin fortsätter: En sak är vad man har för grundinställning, och en annan är hur juridiken runtom det hela ser ut.
Jag vill sätta mig in i detta innan vi fattar beslut om vilken slutgiltig ståndpunkt vi ska ha när vi företräder det här muntligt i förhandlingarna. Så säger Littorin. Nu har arbetsmarknadsministern en chans. Hur ska det bli? Kommer den nya regeringen att hålla fast vid den svenska linjen i Laval- och Vikingmålen? Jag vädjar till ministern att svara på frågan. Glid inte undan mer! Sveriges löntagare vill veta.
Detta är en långt viktigare fråga än vem Moderaterna utser till årets arbetare och som får den stora äran att äta lunch med arbetsmarknadsministern.
Luciano Astudillo (S):
Jag var inte här i första hand för att kommentera Bengt-Anders Johanssons enskilda affär som han har tagit upp här, utan det handlar framför allt om den osäkerhet som Sven Otto Littorin har spridit och den osäkerhet som han sprider med sina dubbla budskap kring kollektivavtalen. Visst, man kan upprepa som ett mantra att man värnar den svenska modellen. Man står upp för den svenska modellen.
Men sakta men säkert urholkas dess betydelse. Det är det som jag känner stor oro inför. Jag noterade hans uttalande i Ekot, och jag noterar fortfarande att han väljer att passa i frågan. Vad gäller en reflexion kring Folkpartiets linje kring kollektivavtalen är för mig grunden likabehandlingsprincipen.
Jag tycker att det är tragiskt att vi har företrädare för Folkpartiet, som var bland dem som stod upp för rätten till kollektivavtal, som här till exempel inte skulle kunna ge svar på en fråga om varför löntagare från andra länder ska ha sämre villkor och lägre lön för samma arbete när de jobbar här i Sverige.
Den frågan skulle kanske folkpartisten Carl B Hamilton svara på i stället för att gå upp här och provocera kring andra frågor. Sven Otto Littorin, herr arbetsmarknadsminister, passa inte igen! Ge oss lite frid nu inför första advent! Svara oss nu! Kommer ni att hålla fast vid den svenska linjen i Lavalmålet?
Det är viktigt för många löntagare, mycket viktigare än andra saker som Moderaterna ägnar sin tid åt. Snälla, detta är en viktig fråga. Passa inte mer! Ge oss ett svar!
Luciano Astudillo (S):
Statsrådet Nyamko Sabuni, integrationsminister och demokratiminister, hoppas att Sverigedemokraterna ska minska. Det är intressant. Jag förstår att Nyamko Sabuni har svårt att hålla två bollar i luften. När jag säger att ni har tagit över vår integrationspolitik handlar det om att förbättra sfi, att bekämpa diskriminering och att förbättra skolorna i dessa områden. Jag turnerar inte i dessa områden utan jag är verksam där.
I Rosengård är jag verksam bland annat i livskunskap för en IV-klass. Jag vet vad jag snackar om. Men det som jag är kritisk mot är den attack som ni nu är på väg att genomföra mot dem som lever i utanförskap. Ni drar undan jättemycket stöd inom arbetsmarknadspolitiken för dem. Samtidigt sänker ni människors a-kassa.
Parallellt med det ska förmögenhetsskatten bort och fastighetsskatten sänkas för dem som har allra mest. Den delen är en perfekt grogrund för Sverigedemokraterna - ökade klyftor och mer utanförskap. Men fortsätt med vår integrationspolitik. Men jag är rädd för att det inte kommer att räcka. Därför har jag tagit denna debatt med dig, Nyamko. Jag tror att vi har ett ansvar för hur vi förenklar och vilket språk vi använder.
Nyamko borde vårda sitt språk när det gäller integrationspolitiken. Jag förstår att hon fortfarande har sina åsikter, och det är ju ett bra besked till alla som har drabbats av hennes tuffa retorik. Men frågan är större än så. Sverige har radikalt förändrats på bara 30 år, och det är klart att många av oss känner en oro och rädsla för vart vi är på väg. Vad är det gemensamma i vårt nya Sverige? Hotas det svenska språkets ställning?
Vad innebär det när människor från olika kulturer och med olika erfarenheter och religioner möts? Hur tar vi vara på allt detta? Detta samtal måste vi sätta i gång. Det är ett viktigt samtal att föra. Vi måste skapa ett nytt vi, en ny svenskhet där både du och jag får plats precis som alla andra i den här kammaren.
Luciano Astudillo (S):
Man kan först konstatera att den totala regelbördan har ökat, inte minskat, för de små företagen under det första året som vi har haft en borgerlig regering. Man kan väl säga så här: Littorin var väl det statsråd som sken allra mest den där dagen då statsministern offentliggjorde den borgerliga regeringen.
Han gick in i den här nya rollen med hull och hår, och snart blev han kallad den ständigt leende ministern i medier. Nu har det gått ett och ett halvt år, och vi har en helt annan arbetsmarknadsminister. Littorin har beskrivit sig som lite ensam. Littorin tycker inte det är roligt längre. Det är inte det roligaste han har gjort, sade han för en tid sedan i Kommunalarbetaren.
Littorin har beskrivit sig som gubben i lådan på Gröna Lund, en som alla slår på. Stackars han! Hoppas att han i allt det här skänkt en liten tanke åtminstone till alla de arbetslösa och sjuka som den borgerliga regeringen har slagit på. Men så fel det kunde bli. Det var ju inte detta Littorin hade sett framför sig - tror jag i alla fall. Vad gick fel?
Jag tror varje minister har sin förklaring: statsministern själv, Fredrik Reinfeldt, med sitt dåliga ledarskap, Maud Olofsson, som bara pratar, pratar och pratar och . Ja, men det här är retorik också. Vi är politiker. . Göran Hägglund, som blivit regeringens lilla slagpåse och som alltid tvingas dra det kortaste strået. Littorins stora fiasko börjar och slutar med a-kassan.
Han kommer att bli ihågkommen som den minister som förstörde vanliga löntagares inkomsttrygghet. A-kassan, vanliga löntagares inkomsttrygghet, har fördärvats. Redan nu har 400 000 människor flytt a-kassan. A-kassan har blivit dyrare. Den har gett sämre skydd, och den har blivit mycket svårare att ta sig in i.
Men Littorin är ändå inte nöjd med allt det här tricksandet. Nu efter årsskiftet ser vi hur också de deltidsarbetslösa kvinnorna riskerar att bli arbetande fattiga. Just det, men den handlar om a-kassan, fru talman, om fru talman vill läsa den. Men - här kommer poängen, för övrigt!
- det är inte bara löntagare som fått en sämre ersättningsnivå, en sämre beräkningsgrund och kortare ersättningsperioder. Också företagares sociala trygghet har försämrats. Många av dem som lämnat a-kassan är småföretagare. Därutöver har också företagen fått en ökad administrativ börda på grund av det här.
I sitt svar hävdar Littorin att det är den nya och den gamla regeringens ambition att komma åt fusket som inneburit ökade kostnader och krav på företagen. Det är förvisso sant, och det är bra att vi kommer åt fusket, för det är ingen av oss som står här som gillar att man fuskar med systemen.
Men faktum är ändå att kostnaden för hanteringen av de nya reglerna, som den borgerliga regeringen genomfört, också har bidragit till att småföretagen har fått en svårare tillvaro. Det är också så att det har lett till mer omfattande byråkrati. Här säger ministern att han är beredd att ta det. Men det är inte så märkligt.
Vi har en regering som sade en sak före valet och som gör en annan efter valet. När det gäller just småföretagens villkor är det väldigt tydligt.
Luciano Astudillo (S):
Jag ska läsa upp ett exempel från verkligheten. En 45-årig arbetslös, medlem i Skogs- och träfackets a-kassa, jobbade heltid före arbetslöshet. För att räkna ut hans normalarbetstid och dagersättning var a-kassan dock tvungen att ta reda på hur många arbetstimmar han faktiskt hade arbetat under det senaste året. Han hade varit sjukskriven på halvtid under oktober, november, december och januari. Dessutom hade han varit sjuk under en vecka i augusti månad 2007.
För att klara ut vilken dagersättning han var berättigad till enligt de bestämmelser som den borgerliga alliansen drivit igenom krävs det tre olika arbetsgivarintyg numera från hans tidigare arbetsgivare. Det innebär att arbetsgivaren måste komma med detaljerade upplysningar som kräver arbete och byråkrati. Dessutom blir den arbetslöses ersättning ingalunda några 80 procent utan två tredjedelar av hans tidigare förtjänst.
På område efter område har krånglet ökat. Tidigare var det enklare. Kostnaden för hanteringen av arbetsgivarintygen har för de små företagen ökat med mellan 120 och 180 miljoner kronor. Därtill kommer förändringarna vid årsskiftet som ökar kostnaden med mellan 35 och 50 miljoner kronor.
Vad säger arbetsmarknadsministern egentligen? Jag tycker att han förminskar ett problem som verkligen är stort. Verkligheten är att vi fått en a-kassa som är dålig inte bara för Sveriges löntagare utan också för Sveriges småföretagare.
Varför backar ni inte? Varför har det gått så mycket prestige i frågan? Dessutom vänder nu konjunkturen, och risken är överhängande att arbetslösheten åter börjar öka. Det är först då vi ser hur effekterna av en försämring av a-kassan kommer att slå fullt ut.
400 000 människor har flytt a-kassan, därav många småföretagare som känner att den inte ger den sociala trygghet som även de har rätt att känna. Varför backar ni inte, Littorin?
Luciano Astudillo (S):
Jag får väl konstruera frågan på sådant sätt att jag kan debattera den med näringsministern. Jag märker att Littorin uppenbarligen inte behärskar de här områdena, med tanke på de korta svaren och oviljan att ta diskussionen om en så viktig fråga som den sociala tryggheten för många småföretagare. Det är beklagligt att jag får den typen av svar. Byråkratin har ökat.
Numera måste en arbetsgivare intyga exakt hur mycket den anställde arbetat och exakt hur mycket den anställde varit frånvarande de senaste tolv månaderna, alltså under ett helt år. Tidigare räckte det med ett halvår och uppgift om den lön som den anställde hade. Det är klart att det har ökat krånglet. Dessutom har många småföretagare fått försämrad social trygghet.
Jag konstaterar att Littorin inte vill ta diskussionen kring dessa frågor. Jag konstaterar också att en av de stora grupper som blivit svikna efter valet är just småföretagarna. Regelkrånglet har ökat och skatten höjts för de minsta, och de har dessutom fått sämre social trygghet.
Man sade en sak före valet, och sedan svek man så fort man fick möjlighet att genomföra sin politik.
Luciano Astudillo (S):
Jag vill först bara kort konstatera, med tanke på att jag blev avbruten i den förra interpellationen av fru talmannen, att en enda mening i hela det långa svaret gällde min fråga. Det är bra att Nutek fått i uppdrag att driva ett nationellt program för entreprenörskap för ungdomar. Det var dock inte det min interpellation handlade om utan om starta-eget-bidraget för ungdomar.
Det är bra att vi får en lång beskrivning av den borgerliga regeringens reformer för hur den generellt vill komma åt ungdomsarbetslösheten. Jobbgarantin för ungdomar har jag och Littorin debatterat flera gånger. Vi kallar den garanti för sämre a-kassa. Det är en garanti som egentligen är urholkad och inte ger ungdomar stöd.
Det är bra att Littorin beskriver minskningen av den sociala tryggheten, vilket bland annat ger företag som McDonalds runt 60 miljoner för ungdomar som de redan har anställt. Däremot ger det inte de ungdomar som i dag saknar gymnasieutbildning sådant stöd så att de kan ta de jobb som kommer. Men inte heller det handlade min interpellation om, fru talman. Endast en mening i det långa svaret handlade om det som jag frågade om.
Jag ska läsa upp den: "Stöd till start av näringsverksamhet kommer att finnas kvar som insats men i mycket mindre omfattning given den nya inriktningen på arbetsmarknadspolitiken." Det är svaret. Allt annat är en dimridå. Allt annat visar att man inte vill tala om det som min fråga handlar om. Det tycker jag är allvarligt av flera skäl.
Det är ett svek mot alla de unga människor som har affärsidéer, som brinner för något eget, som vill skapa något, som har en dröm om att starta ett eget företag. Trenden är ju att fler och fler ungdomar vill starta och driva företag. Enligt Ungdomsstyrelsen skulle 60 procent kunna tänka sig att starta företag. 10 procent tycker att det är ett viktigt mål att man innan man fyllt 35 år har ett eget företag.
Det fanns ett verktyg, en möjlighet, till och med för de ungdomar som hamnat snett, som blivit arbetslösa. Det fanns en möjlighet att stötta dem att komma i gång och starta ett eget företag. Det känns nästan som ett hyckleri att man via Nutek startar informationskampanjer när man samtidigt stänger dörren för de ungdomar som blir arbetslösa.
Man lurar ungdomar till att starta företag, men sedan överger man dem. Nej, bättre svar kunde man vänta sig av Sveriges arbetsmarknadsminister.
Luciano Astudillo (S):
Jag ska läsa meningen igen: "Stöd till start av näringsverksamhet kommer att finnas kvar som insats men i mycket mindre omfattning given den nya inriktningen på arbetsmarknadspolitiken." Vad betyder det i praktiken? Generellt har starta-eget-stödet minskat radikalt. I oktober 2006 var det 5 290 personer i Sverige som fick stöd att starta eget företag.
I oktober 2007 är det 1 969 personer som får ett sådant stöd. Bara 77 är ungdomar mellan 18 och 24 år. Det är en reducering med 75 procent om man jämför med oktober 2006. Här finns absolut en ideologisk skillnad.
Vi vill stödja människor som har hamnat utanför. Vi vill inte bara piska dem, jaga dem och tvinga dem att ta vilket jobb som helst. Vi är till och med beredda att stötta dem om de har en bra affärsidé, en dröm om att skapa något eget, en vision om att komma ur sin arbetslöshet och starta ett företag som kanske i framtiden också leder till att det blir fler anställda i företaget. Där är skillnaden.
Ni drar undan stödet. Det är er syn på arbetsmarknadspolitiken i stort när det gäller arbetsmarknadsutbildningar, starta-eget-bidrag och allt. Ni får lösa detta bäst ni kan själva. Det är den stora skillnaden. De utvärderingar som har gjorts av starta-eget-bidrag visar på något helt annat än det Littorin står här och säger.
Många av de ungdomar eller människor som har startat eget företag via starta-eget-bidrag har förverkligat sina drömmar - det viktigaste för min del. De har också kommit ur arbetslösheten. Jämförande studier gjorda av IFAU när det gäller starta-eget-bidrag och rekryteringsstöd har visat att det är dubbelt så många människor som med starta-eget-bidrag kommit ut ur arbetslösheten och har hållit sig kvar vid något annat.
Här finns en ideologisk skillnad. Ni piskar och jagar arbetslösa, unga som gamla. Vi är absolut beredda att ställa krav på människor, men vi är också beredda att stötta dem. Det gäller också de unga människor som har en dröm om att starta något eget, skapa något, att ta sig ur arbetslösheten via ett eget företag. Det säger Littorin nej till. Den skillnaden är tydlig i svensk politik.
Luciano Astudillo (S):
Jag hoppas att hon kan vara konsekvent i avbrytandet när man gör avsteg från debatten. Långtidsarbetslösheten är fortfarande hög bland ungdomarna och har ökat med den borgerliga regeringen. Visst får fler och fler ungdomar jobb. Men det vore märkligt om inte ungdomar kunde få arbete i den brinnande högkonjunktur vi befinner oss i. Littorin har ett sätt att debattera.
Han hittar en siffra - 5 procent hit och 5 procent dit. Sedan gömmer han sig bakom siffran och försöker skicka upp en dimridå genom att säga att de gör precis som vi. Men så är det inte. Ni drar kraftigt ned på starta-eget-bidraget för vuxna och för ungdomar. I oktober 2007 var det 77 ungdomar i hela vårt land som fick starta-eget-bidrag.
Vi är överens på en punkt. Vi måste hjälpa människor in i arbete på alla möjliga sätt. Det är inte bara genom att säga att det kan vara en väg, utan det ska vara en väg.
Unga människor som har en affärsidé, som har en dröm om att skapa något eget, ska också beredas möjlighet till det, inte minst de som har varit borta från arbetsmarknaden länge och som kan hitta en väg in i jobb via det här. Det är en skillnad på vad Littorin står här och säger och vad som händer sedan ute i verkligheten. 77 ungdomar, Littorin, får möjlighet att starta eget.
Det är en dålig politik.