Barbro Westerholm (L):
Först vill jag yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på reservationerna. Det som är så viktigt när vi fattar beslut här i riksdagen är att vi baserar besluten på ett gediget underlag med konsekvensbeskrivningar av det som vi fattar beslut om.
Det saknas här. Det saknades faktiskt också i lika stor utsträckning 1982 när staten avhände sig ansvaret för universitetssjukhusen. Jag har gått tillbaka till det underlag som man då hade, och det handlade om tro och tyckande. Landstingen ville ha makten över sjukvården.
Man hade ju tio år tidigare infört det kommunala självbestämmandet. Den myndighet som jag arbetade på då - Socialstyrelsen - hade inte nog med muskler för att sätta emot. Det har haft och har konsekvenser därför att sjukvården blev mer och mer prioriterad inom universitetssjukvården.
Det var till skada för den kliniska forskningen som då var bland de världsledande. Det finns många utredningar som har visat hur vi har sackat. En del har reparerats under resans gång. Men jag vill påminna om att ALF-medlen av och till har varit väldigt svåra att spåra.
Vad har de egentligen använts för? Har de i stället använts för att fylla svarta hål i sjukvårdsbudgeten? Nu ska vi förbjuda att universitetssjukhusen säljs ut, och det är en icke-fråga, som flera här har påpekat. Den har inte varit på dagordningen.
Det som finns på dagordningen och som det i ett sådant här läge inte går att motionera om i anslutning till propositionen är att det i riksdagen finns ett strängt regelverk för hur man kan skriva följdmotioner.
Jag skulle vilja se en utveckling av Göran Stiernstedts utredning om effektiv vård där han tar upp forskningssidan och framför allt att alltmer av sjukvården kommer att förläggas utanför sjukhusen. Det innebär att utbildningen och forskningen måste följa med.
Läkarutbildningen varierar här i landet, men väldigt mycket ligger nu ute på vårdcentralerna. Det ska också vara möjligt att ha utbildning på en privat vårdcentral om den uppfyller kraven på kvalitet och lärare. Naturligtvis behövs det också resurser.
Det här är inte gratis, men mycket av utbildningen kan läggas ut på både offentlig och privat öppenvård förutsatt att den vården har kvalitet och kompetenta lärare. Detta kommer också att vara till gagn för patienterna.
När läkemedel prövades tidigare skulle det göras på ensjukesjuka patienter på universitetssjukhus. Annars kunde det inte bli någon kvalitet på prövningarna. Men dessa patienter var ju inte representativa för multisjuka kroniker som sedan skulle använda läkemedlen.
Nu går vi in i en tid där nya behandlingsmetoder - och det handlar inte bara om läkemedel - kommer att prövas ut i den verklighet där patienterna finns, och det är nödvändigt. Jag har gått igenom vilka fakta som finns bakom läkemedelsnytta och risker hos dem som har passerat sin 85-årsdag. Det finns ingenting.
Vi vet faktiskt inte vilken nytta dessa läkemedel gör. Vi vet ganska mycket om riskerna eftersom de anmäls till Läkemedelsbiverkningsnämnden och på andra vägar. Här finns alltså ett mycket stort forskningsbehov, och det kommer att tillgodoses i den öppna vården.
I framtiden är det naturligtvis också viktigt att utpröva nya kirurgiska metoder som inte kan prövas i öppenvård. Det ska vi också se till.
Forskningsråd, utbildningsdepartement och forskarvärlden har här ett stort ansvar för att peka på vad som behövs och hur det kan utföras. En del av detta kan mycket väl utföras på sjukhus som är privata.
På Stockholms sjukhem görs nu väldigt viktig demensforskning och också rehabilitering efter nackskador och annat. Det viktiga är att det finns kompetenta forskare och resurser på de kliniker som det handlar om.
Det görs också en uppföljning av kvaliteten på forskningen.