Olof Lavesson (M):
Låt mig redan nu be om ursäkt för att jag kan ha underskattat mitt behov av talartid något. Det har blivit dags att debattera svensk kulturarvspolitik. Mycket av det vi i dag ska debattera handlar om vår gemensamma historia, men just därför tänkte jag ta min utgångspunkt i nutiden. Vi lever i en ny tid - en spännande och fantastisk tid, men också en orolig tid. Själv tillhör jag en gränsgeneration.
När jag gick i skolan hade ännu inte internet fått sitt genomslag. Vi fick lära oss att det fanns någonting kommande som hette World Wide Web, men att det troligen inte skulle bli så mycket av det. På min datalogikurs på gymnasiet - det hette så på den tiden - fick vi lära oss: Snabbare datorer än så här finns det ingen mening med, för då skulle de tänka snabbare än ljusets hastighet, och det vore en omöjlighet. Föga anade man vad som skulle ske.
I dag är världen såväl vårt arbetsfält som vår upplevelsearena. Om man förr trodde att världen började i nästa socken vet vi i dag att nästa världsdel bara är ett stenkast bort. Kriget i Syrien sker på vår granngård. Människor flyr över Medelhavet och genom Europa. Sverige fortsätter att förnyas och förändras. De konflikter som förr fanns i ett obestämbart "där" har vi nu också här.
Fram till i april sa vi att terrordåd var något som inträffade "där borta", inte hemma hos oss. Nu vet vi annorlunda. Men det är inte bara elände. Vi har aldrig konsumerat så mycket information som vi gör i dag. Den flödar emot oss antingen vi vill det eller inte. När nätet kom sa man: Nu är det slut på den mellanmänskliga kontakten - vi kommer att sitta där, glåmiga och hålögda, och stirra in i våra skärmar och glömma bort vad det är att vara människa.
Men sanningen är att vi aldrig har varit mer sociala eller talat mer med varandra. Det är dock en annan form av samtal. Min högst personliga reflektion är att när bredden ökar minskar djupet. När vi alltid är tillgängliga tappar vi behovet av att stanna upp. Eftertanken får ge vika för alla nya intryck och tankar. Informationssamhället är fantastiskt. Men har vi egentligen plats för reflektionssamhället? För mig är det här som kulturen och kulturarvet kommer in.
Genom historien har kulturen alltid varit bäraren av berättelser. De kan komma till oss genom ord och text, genom musik, genom en tavla eller genom en helt unik upplevelse. Det är också genom berättelser vi lär oss. Det är så vi överför kunskap mellan människor och mellan generationer. I grund och botten handlar detta om utbyte av erfarenheter och förvaltande av minnen. För mig är detta vad kulturarvspolitiken handlar om. Det är för detta vi står här i dag. Kulturarvet är vår gemensamma minnesbank.
Där ryms alla de erfarenheter och all den kunskap som ger oss styrka att förstå vår samtid och hantera vår framtid. För detta förtjänar alla de som dagligen arbetar med att förvalta och utveckla vårt kulturarv ett stort erkännande. Många har försökt definiera kulturarvet. Begreppet kan användas på olika sätt. Regeringen gör ett vällovligt försök när man säger att det är "spår och uttryck från det förflutna som tillskrivs värde och används i samtiden".
Fast frågan är om jag inte tycker att Qaisar Mahmood på Riksantikvarieämbetet lyckades bättre när han lät trycka upp T-shirtar med verbet "att kulturarva", som där definieras som "att använda spår eller avtryck av mänskligt liv genom tiderna för att skapa förståelse för tillvaron och det sammanhang vi befinner oss i". Herr talman! Just detta med definitioner och begrepp är viktigt, för det som kan uppfattas som såväl grundläggande som inkluderande för en kan användas för att exkludera andra.
Jag är djupt bekymrad över att vi befinner oss i en tid när historierevisionismen breder ut sig och nationella symboler på olika sätt kidnappas och förvanskas av populistiska och främlingsfientliga krafter. När detta sker är alltid kunskap det bästa skyddet. Den romantiserade vykortsbilden av ängar, hagar, röda stugor och lekande barn är inte en exkluderande bild av något genuint svenskt som står i kontrast till alla andra kulturella uttryck.
Det är inte heller bilden av det strävsamma bondesamhället, den svenska fanan som vajar i vinden eller berättelser om konungars stordåd eller irrfärder. Det svenska kulturarvet är förvisso allt det där, men det är också firandet den 13 december av ett katolskt helgon från Syrakusa. Svenskt kulturarv är även pizzerian i Åstorp. Det är QX Gaygala i februari. Det är vårt musikarv som fortsätter att utvecklas av människor födda på - eller med ursprung i - hela vår planet.
Det är alla de intryck och uttryck vi har fått från olika delar av världen sedan vikingarnas plundringståg. Kulturen är till sitt väsen inkluderande, dynamisk, föränderlig, urban, öppen och tillmötesgående. Det är också vårt kulturarv. De enda gränser som kulturen sätter är mot dem som vill stänga ute och definiera det ena eller andra uttrycket som mer rent, genuint och exklusivt, något tillhörande en utvald liten grupp.
Självklart ska vi fira våra klassiska högtider som jul, påsk och midsommar. Vi ska göra det som aldrig förr. Och inte blir de mindre värda för att andra svenskar firar id al-fitr. Detta är inte en fråga om den ena religionen eller den andra eller om att något står under hot.
Jag blev oerhört glad när jag kunde läsa hur Björn Ulvaeus, själv aktiv humanist, i en tidning försvarar skolavslutningar i kyrkan med orden: Oavsett trosuppfattning är en människa utan sina kulturella och andliga riter en vilsen människa. Kulturarvet är i det sammanhanget en grund som skapar trygghet i en värld som just nu är allt annat än trygg. Det har vi alla ett ansvar att stå upp för. Herr talman!
Regeringen har tidigare sagt att mycket i kulturarvspropositionen bygger vidare på den tidigare alliansregeringens arbete och att man vill se en kontinuitet i det arbetet. Det välkomnar jag. I den förra alliansregeringens proposition Tid för kultur , den första i sitt slag på 40 år, slås det fast att kulturen ska vara en dynamisk, utmanande och obunden kraft med yttrandefriheten som grund. Alla ska ha möjlighet att delta i kulturlivet. Kreativitet, mångfald och konstnärlig kvalitet ska prägla samhällets utveckling.
Låt mig vara tydlig. Moderaterna och Alliansen vill fortsätta arbetet med att främja ett levande kulturarv som bevaras, används och utvecklas, främja internationellt och kulturellt utbyte och samverkan samt särskilt uppmärksamma barns och ungas rätt till kultur. Vi välkomnar därför också många av de förslag som nu läggs fram. Under den förra regeringen fick vi en bibliotekslag på plats. Nu kommer även en museilag enligt en liknande formel. Jag tror att det är både bra och viktigt, och jag tror att det stärker museisektorn som helhet.
Likaså är det bra att Riksantikvarieämbetet får en tydlig uppgift. Denna modell med en institution, ett verk eller en myndighet som får en särskild samordnande uppgift finns även på andra håll i Myndighetssverige. Även här kan bibliotekssektorn med Kungliga biblioteket agera som förebild. Ett begrepp jag hade velat se mer av i propositionen är "inkludering". Då talar jag inte om inkludering av människor utan om inkludering av museer. Våra museer finns över hela Sverige och lockar varje år 26 1⁄2 miljon besökare.
De är betydelsefulla för samhället ur både ett demokratiskt och ett ekonomiskt perspektiv. Beroende på hur man räknar finns det ungefär 1 700 museer. Man sysselsätter ca 6 000 årsarbetskrafter och genererar 5 1⁄2 miljard i intäkter. Museerna drivs i väldigt olika organisationsformer: av det offentliga, av stiftelser, av företag, av föreningar eller av enskilda personer. Det finns en enorm kraft i att samarbeta och att se helheten.
Kulturarvspropositionen fokuserar helt och hållet på det man kallar museer som drivs av det allmänna. Det tycker jag är en väldigt snäv definition. Mångfalden inom museisektorn är både en styrka och en tillgång. Vi behöver se mer av samarbeten mellan våra museer. Det kan gälla kunskapsutbyte, men också exempelvis utlåning av föremål. Detta har också Alliansen lagt förslag om. Herr talman! Alliansen har åtta gemensamma yrkanden. Fem av dessa har vunnit majoritet i utskottet.
Till detta ska läggas ytterligare ett yrkande från den allmänna motionstiden som även det har vunnit utskottets gillande. Det sistnämnda rör det tusenåriga fysiska kulturarv som utgörs av Sveriges kyrkobyggnader och som behöver värnas för framtida generationer. Detta står inför en stor ekonomisk prövning, och här menar utskottet att regeringen bör göra en fördjupad kartläggning av skyddsvärda byggnader tillsammans med en analys av framtida kostnader. Jag har i dag talat om vikten av att se hela Museisverige.
Här ligger det ett förbättringsförslag från regeringen om att de statliga museerna ska kunna överlåta föremål ur sina samlingar till andra museer inom det allmänna museiväsendet. Det är en god ambition, men givet museisektorns struktur bör inte staten begränsa detta till endast det allmänna museiväsendet. Vi har i dag såväl förenings och stiftelsedrivna som privata museer. Ta bara den skatt som alla våra arbetslivsmuseer utgör! Varför skulle inte våra statliga museer själva ha kompetensen att bedöma var föremål kan komma bäst till sin rätt?
Varför skulle till exempel inte Historiska museet kunna få överlåta i Judiska Museets ägo den fantastiska bima eller pulpet för läsning av Toran som redan i dag står på det senare museet? Judiska Museet är ett fantastiskt museum, som är på väg in i nya lokaler. Det här skulle vara en utmärkt grundstart för det. Med riksdagens beslut blir det möjligt. Ett tredje tillkännagivande rör samarbete mellan museer och skola.
Vi behöver en kulturarvspolitik som förtydligar kopplingen mellan historieundervisningen i skolan och museernas arbete. Jag har noterat att kulturministern tycker att regeringen redan har tagit höjd för detta, men då har hon inte riktigt förstått innebörden i det som riksdagen nu föreslår. Det handlar inte bara om att kunna besöka museer och göra nedslag i deras verksamhet utan om att varje elev ges möjlighet att på ett relevant sätt erhålla kunskap om vår historia och vårt dynamiska kulturarv med dess månghundraåriga influenser från världens alla hörn.
Vi vill att man på ett mer systematiskt sätt ska kunna knyta undervisningen till museernas arbete. Goda förebilder finns såväl i Kanada som i USA. En riksdagsmajoritet har också ställt sig bakom att vi behöver bättre lagstiftning till skydd för det transporthistoriska kulturarvet såväl till lands och till sjöss som i luften. Likaså att stärka det som står i propositionen om digitalisering av kulturarvet men då med särskild inriktning på forskning och bildning. Herr talman!
Jag vill avsluta med att nämna något om det tillkännagivande som rör värnandet av samlingars och museers särart - något som man kanske inte trodde att vi skulle behöva tillkännagivanden om men som kulturministern och regeringen själva fört upp betydelsen av, inte minst mot bakgrund av agerandet kring Statens museer för världskultur. Den senaste tiden har debatten handlat om framtiden för dessa museer med fokus framför allt på de tre museerna i Stockholm: Medelhavsmuseet, Östasiatiska museet och Etnografiska museet.
Regeringens agerande har lett till fler frågor än svar. Utredningar har beställts, men när resultatet har kommit har man vägrat att hantera det. Många har känt berättigad oro för framtiden. Det gäller dem som arbetar på de aktuella museerna men även besökare, övriga intressenter och Museisverige i stort. Hur ser regeringen egentligen på våra samlingar och våra museer? Alliansen har lyssnat och tagit oron på allvar.
I vår gemensamma tillläggsmotion till regeringens proposition konstaterar vi att regeringen förvisso i allmänna ordalag talar om museernas särart eller museerna i stort men undviker att ge svar på viktiga frågor om museernas självständighet. För oss har det varit viktigt att värna varje museums särart och stolta samlingar. Därför är det glädjande att det nu finns en tydlig riksdagsmajoritet som valt att gå emot regeringen och i stället följa Alliansens linje vad avser såväl självständighet som särart.
I det beslut vi nu fattar står det tydligt att varje museums särart ska bevaras och definitionen av ett museum utifrån dess samlingar lyftas fram. Utskottet pekar även på de risker en samlokalisering och/eller en sammanslagning kan innebära. Vi vill att världskulturmuseerna ges långsiktigt goda förutsättningar att leva kvar utifrån sina respektive förutsättningar och fortsätta sitt arbete med att modernisera och tillgängliggöra denna del av vårt kulturarv. Det är viktigt för både bildning och forskning.
Nu är det upp till regeringen att fullfölja det som riksdagen beslutar. De tre svenska världskulturmuseerna i Stockholm behöver en politik som skyddar det unika och inte sviker institutionerna. Herr talman! Liksom när vi behandlade regeringens förslag till en ny filmpolitik räknar jag med att kulturministern snart kommer att presentera även denna reform som den största, bästa och viktigaste under hela mandatperioden. Jag kan då konstatera att riksdagen under behandlingen av dessa två propositioner har gått emot regeringen på inte mindre än 13 punkter.
Det torde vara någon form av rekord. I dag har det gått så långt att regeringspartierna, inklusive kulturministerns eget parti, har dubbelt så många reservationer som Alliansen. Detta är dock ett delikat problem mer för regeringspartierna än för mig. Jag står givetvis bakom Alliansens samtliga tre reservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall endast till reservation 6.