Pyry Niemi (S):
Jag hade tänkt undvika att vara personlig i det här fallet. Jag vill säga något till statsrådet som jag har fått uppläst och återberättat för mig många gånger. Min mormor sände inte min mamma från Finland med frivillighet. Hon fick ett val. Hon fick en fråga: Vill du skicka till barn till skydd i Sverige undan bombningarna i Finland? Hon svarade ja. Det var viktigt för henne att skydda barnet.
Det var inte så att hon gjorde det frivilligt, absolut inte. Det var ett omöjligt val hon ställdes inför som jag tror att säkert många föräldrar ställdes inför vid det tillfället. Jag tror att de flesta föräldrarna ställdes inför ett omöjligt val. Ska jag försöka skydda mitt barn från krigets fasor, eller ska jag låta det vara kvar här och kanske eventuellt utsättas för bombningarnas terror och kanske till och med dö? Det var de valen som föräldrarnas ställdes inför.
Jag tror inte att det fanns något barn i Finland som skickades i väg frivilligt. Det var frivilligt från Sverige att ikläda sig åtagandet. Det var ett stöd från svenska staten för att visa sin välvilja och solidaritet med den finska staten under kriget. Det är vi helt överens om.
Men kom inte och tala om för mig, statsrådet Larsson, att de finska föräldrarna sände i väg sina barn med frivillighet. Det kommer jag aldrig att skriva under på. Mina båda föräldrar var krigsbarn. Jag vet att inte någon av dem skickades frivilligt hit till Sverige. De hade inget alternativ. Deras föräldrar hade inga andra möjligheter vid det tillfället att göra på ett annat sätt.
De hade ingen mat för dagen. De fick inte skydd undan bombningarna. De skickades till Sverige för att föräldrarna trodde att det var det bästa för dem. Det har sedan visat sig när man har gjort sociologiska forskningar om detta hur djupt traumatiserade alla barnen har blivit, hur många av dem som har hamnat i ett utanförskap i samhället och hur många av dem som återvänt till Finland. Det är en mycket stor del som hamnat i kriminalitet, exempelvis.
Dessa trauman släpper inte taget om dem. Först har de varit med om en separation från kanske ett hyggligt men fattigt hem. Sedan kom de till Sverige och togs emot i de flesta fall av jättebra föräldrar. Jag vill verkligen understryka det. Huvuddelen av de fosterföräldrar som fanns i Sverige och kanske fortfarande men sannolikt inte är i livet var hyggliga, anständiga människor som verkligen gjorde en otroligt bra hjälpinsats.
Men sedan fanns det alltid några ruttna ägg i korgen som betedde sig illa och tog ut sin egen depression eller vad det nu kunde vara på de finska krigsbarnen. De blev då dubbelt misshandlade, även om jag verkligen sympatiserar med alla som vanvårdats. De fick lämna ett enkelt men kanske bra hem och blev sedan därefter vanvårdade.
Jag kan inte se det på annat sätt än att deras situation var en form av omhändertagande. Även om det var frivilligt från svenska staten borde man löpa hela linan ut. Det är vad jag försöker få fram här. Jag står bakom sjupartiöverenskommelsen. Det är viktigt för mig när vi kommer överens om sådana här saker. Frågan om upprättelse ska man hantera väldigt varsamt och värdigt. Men vi kan aldrig ta undan statens ansvar i dessa frågeställningar.
Det var inget frivilligt åtagande från föräldrarna, jag lovar dig, statsrådet. Så var det inte. Det var tvång. De hade ett omöjligt val. Det var en form av omhändertagande som gjordes för att de skulle slippa att deras barn, utifrån den tidens vetskap, skulle drabbas av krigets fasor.