KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gudrun Brunegård (KD):
Tack, Linus Sköld, för frågan! Det är jätteintressant att vi får tala lite mer om denna fråga, för det är en jätteviktig fråga. Som jag sa i mitt anförande ska elevhälsan självklart fortfarande finnas på plats i skolan - i respektive skola där det bedrivs skolverksamhet. Den ska finnas där som en väl fungerande och integrerad del.
Organisatoriskt har man dock sin chef på regionen, och där har man också möjlighet att samverka utan att det ska behöva uppstå huvudmannaskapsgränser när det gäller ärenden som handlar om den enskilda eleven.
Det finns ganska mycket erfarenhet från elevhälsopersonal som upplever att kommunen som arbetsgivare inte förstår vad arbetet i elevhälsan innebär. Man får till exempel inte den fortbildning man behöver, och man kanske inte har de verktyg man behöver för att kunna bedriva sitt arbete. Vi tror att regionen är en mycket bättre organisatör av detta.
Man ska dock självklart ha ett väldigt nära samarbete med kommunen. Man ska se att detta är någonting som görs tillsammans. Det finns många andra samverkansformer där man jobbar lokalmässigt nära varandra - familjecentralerna är en sådan modell. På en del ställen finns också barn- och ungdomshälsa där anställda hos olika arbetsgivare jobbar i samma lokaler.
Jag tror att elevhälsan skulle vinna väldigt mycket på att detta lyfts upp på det här viset.
Gudrun Brunegård (KD):
Elevhälsan har en väldigt viktig roll att spela i det förebyggande arbetet och - precis som Linus Sköld sa i sitt första inlägg - i att tala om kost, hälsa, motion, fysisk aktivitet, att ha sunda levnadsvanor, att sova på nätterna och så vidare.
Det kan man mycket väl göra även om man har någon annan som betalar ut lönen; det spelar ju ingen roll om den som betalar ut lönen sitter i residensstaden eller någon annanstans. Man måste dock ha en god organisation, och jag är helt övertygad om att man kan nå dithän.
Under den förra mandatperioden, när jag satt med i SKL:s primärvårdsberedning, fanns det en väldigt stor samsyn kring att detta - att överföra huvudmannaskapet och ha ett gemensamt huvudmannaskap för all hälso- och sjukvård - skulle vara en viktig reform för att kunna förbättra elevhälsan. I dag är det uppdelat.
Hälso- och sjukvården för de mindre barnen - upp till sex års ålder - bedrivs av landstinget. Sedan är det kommunens elevhälsovård som ansvarar för de förebyggande delar som är kopplade direkt till skolan under nio till tolv års tid. All annan hälso- och sjukvård bedrivs dock fortfarande av landstinget, eller regionen, och sedan är det regionen som sköter det hela när de lämnar skolan.
Detta innebär en hattighet och en bristande kontinuitet för eleven. Ett samlat huvudmannaskap för elevhälsovården skulle gynna det hela, och det förhindrar inte att man fortfarande finns kvar i skolan och jobbar nära tillsammans med skolpersonalen.
Gudrun Brunegård (KD):
Ledamoten Pia Nilsson behöver inte bli så uppeldad. Jag förklarade alldeles nyss bakgrunden till detta. Alldeles nyligen har vi sett hur det blivit med det riktade sfi-stödet, som var högre än andra ersättningar och bidrag i arbetsmarknadsåtgärder just för att få människor som stod långt från arbetsmarknaden in i jobb.
Det löpte risk att missbrukas. Man valde stödet trots att man egentligen inte hade de ambitionerna. Vill man gå vidare och studera finns det en uppsättning olika studiemedel och studiestöd som man kan använda.
Det är bakgrunden till vår formulering. Vill man studera finns det studiemedel att få. Vill man söka ett arbete finns det andra möjligheter för det.
Vi gör en del andra prioriteringar än majoriteten och regeringen. Bland annat satsar vi ett antal miljoner på att utöka möjligheten till exempelvis yrkesvux för personer inom omsorgen för att de på deltid ska kunna läsa in en yrkesutbildning där.
Det tror jag är något som man skulle kunna vidareutveckla. Pia Nilsson behöver inte bli så upprörd.
Gudrun Brunegård (KD):
Det är sorgligt att Pia Nilsson anstränger sig för att se en helt annan agenda än den som finns. Vi menar att det finns bra stöd att få för den som vill studera. Man behöver inte skapa ett speciellt stöd som är extra förmånligt för en speciell grupp, utan vi menar att de generella stöd som finns är bra.
Jag hade varit mycket gladare om Pia Nilsson hade använt sin upprördhet till att vända den strukturella orättvisa och ojämlikhet som kvinnor drabbas av vid pension.
Jag förväntar mig att Pia Nilsson använder sin upprördhet och kanaliserar den för att bearbeta sitt parti så att man ställer sig bakom överföringen av 2,4 miljarder från pensionsrätt för studier till barnårsrätt. Det skulle gynna kvinnorna.
Gudrun Brunegård (KD):
Det är väl inte brukligt att man står och förhandlar på det här viset i riksdagens kammare. Men det har ju hänt förr att man skrivit ihop sig och kompromissat. Jag kan inte utesluta att det sker, men jag kan heller inte utlova någonting. Så här i mitt sista replikskifte vill jag passa på att också framföra mitt tack för ett väldigt gott mottagande när jag kom in i utskottet och i kammaren.
Jag önskar alla - ledamöterna i utskottet, tjänstemännen, talmännen och så vidare - en riktigt god och vilsam jul.
Gudrun Brunegård (KD):
Tack, Mats Berglund, för möjligheten att få prata lite mer om den viktiga jämställdhetsreform som vi vill åstadkomma för att kvinnor ska få mer jämställda pensioner i förhållande till mäns pensioner. I detta jämställda samhälle tar kvinnor fortfarande en större börda.
De är föräldralediga längre. De tar i större utsträckning deltidsarbete när barnen är små, och de tar en större andel av vab-dagarna, till exempel. Då blir livslönen lägre för kvinnor. Jag är ny, så detta är inte mitt förslag från början.
Men när jag först såg förslaget tog jag mig tid att läsa igenom rapporten från Pensionsmyndigheten - det vill jag rekommendera alla ledamöter att göra.
Man har räknat väldigt noga på detta och kommit fram till att det mest effektiva sättet att göra en justering och förbättra villkoren för kvinnors pensioner är just att flytta över pensionsrätt vid studier till barnrättsår. Man har gjort en kalkyl.
Man har sett att det naturligtvis tar tid för dem som studerar, och då tjänar de inte pengar. Det är egentligen därför som pensionsrätten kom till. Men det gör marginell skillnad i slutänden, om man räknar på livslönen. Man har sett att detta är det mest gynnsamma, det minst skadliga och det enklaste sättet. Vi vill helt enkelt göra en markering.
Detta är en så viktig jämlikhetsfråga att vi lägger in den i vår budget och hoppas att andra tar till sig det.
Gudrun Brunegård (KD):
Det är väldigt roligt att få prata familjepolitik och jämställdhet i riksdagens kammare, Mats Berglund. Det är inte förvånande eller någon nyhet på något sätt att Kristdemokraterna är för full valfrihet. Vi litar på att föräldrarna gör de val som passar just den familjen allra bäst.
Man kan också se, när man följer statistiken över åren, att det blir mer och mer jämlikt. Det är mer acceptabelt i samhället i dag att även pappor är lediga. När min man tog ledigt från sin AT-tjänst 1981, när vårt äldsta barn föddes, hade man aldrig hört talas om något sådant på den orten: att en läkare tar ledigt för att vara hemma med sitt barn.
Men tidens gång gör att förändringar sker på ett sätt som inte tvingar människor att göra någonting mot deras vilja.
Gudrun Brunegård (KD):
Jag vill passa på tillfället, när nu statsrådet gör oss äran att vara med i debatten, att återkomma till den jämlikhetsdiskussion som jag tog upp i mitt anförande tidigare.
Pensionsmyndigheten säger i sin utredning Analys av pensionsrätt för barnår respektive studier ur ett jämställdhetsperspektiv , som togs fram 2015, att det finns väldigt effektiva sätt att utjämna skillnaderna i pensionsnivåer för kvinnor och män.
Det mest ändamålsenliga utifrån fördelningspolitiska hänsyn, säger de, är att medlen för studierätter används för att öka barnårsrätten med ett år från dagens fyra år till fem år. År 2015 satt ni i regering och tog emot denna utredning, Matilda Ernkrans. Jag förmodar att ni har diskuterat den i regeringen.
Jag skulle gärna vilja veta hur ni ställer er till Pensionsmyndighetens förslag, när man så här enkelt - egentligen genom att överföra från ett konto till ett annat - skulle kunna göra det bättre för kvinnor och få deras pensioner att inte släpa efter så mycket. Hur ser den feministiska regeringen på detta?
Gudrun Brunegård (KD):
Jag betackar mig för att bli påklistrad etiketter och politik som inte stämmer överens med verkligheten. Vi menar att familjer har full kompetens att själva bestämma hur de lägger upp till exempel föräldraledigheten. Vi tycker inte att man ska tvingas på olika system.
Men här handlar det om att Pensionsmyndigheten, som är en objektiv myndighet, har gjort noggranna beräkningar och sett att pensionsrätten under studieåren i ett livsperspektiv spelar en mycket liten roll.
Däremot skulle det ge kvinnorna en betydligt bättre pension om motsvarande summa överfördes från pensionsrätt för studenter till barnrättsår och om man ökar antalet år från tre till fyra. Det är precis som Pensionsmyndigheten har skrivit.
Gudrun Brunegård (KD):
Tack, Roza Güclü Hedin, för att vi får diskutera frågan! Förskolan är otroligt viktig. Jag var inne på att den absoluta merparten av alla barn tillbringar mycket tid där. Flera andra har tidigare varit inne på de grundläggande kunskaper och värderingar som man tar med sig resten av livet.
Därför är det jätteviktigt att vi har en förskola av hög kvalitet. Jag sa att kommunerna inte alltid klarar av att prioritera förskolan. Det är bara att titta på den krassa verkligheten. Det är ju till och med så att den socialdemokratiskt ledda regeringen ser sig nödsakad att ha en massa riktade statsbidrag.
Man tror inte att kommunerna klarar av att prioritera, utan man måste skriva dem på näsan. Dessutom måste kommunerna sätta sig och söka statsbidrag för ett specifikt, smalt ändamål. Det är kanske så tidskrävande att kommunerna måste anställa personal för att söka dessa riktade statsbidrag.
Det är bättre att man hittar ett sätt att ge kommunerna förtroendet och att ge dem pengarna med allmänna statsbidrag. Vi lägger 30 miljarder mer till välfärden. Där kan kommunerna själva prioritera - en kommun kanske ser att kommunen behöver lägga mer pengar på att starta fler förskoleavdelningar.
Det går inte i en handvändning att minska de stora barngrupperna, särskilt inte med tanke på den brist vi har på förskollärare och barnskötare i dag. Vi behöver tid för att bygga detta.
Gudrun Brunegård (KD):
Nu går sekunderna väldigt fort, så jag hinner inte utveckla allting. Förskolan är väldigt viktig. Det är därför vi lägger ett antal miljoner på detta - jag har inte siffrorna i huvudet.
Vi menar till och med att förskolan är så viktig - speciellt för grupper som riskerar att hamna i ett utanförskap - att vi talar om att man ska kunna kombinera sfi med att barnet får någon typ av omsorg även medan mamman formellt är mammaledig när barnet är väldigt litet. På det viset tror jag att vi visar i praktiken att vi värderar förskolan.
Vi menar dock, som sagt, att föräldrar har förmågan att se sitt barns bästa. De flesta föräldrar vill jobba, och de vill jobba tidigt. Då ska förskolan finnas där och vara av bästa kvalitet.
Men jag kan bedöma att åtminstone ett av mina barn inte skulle ha passat i en förskola som det ser ut i dag på grund av stressen och den situation som råder. Ett familjedaghem var perfekt för henne. I min egen familj har, som Roza Güclü Hedin hörde, en pappa valt att vara hemma.
Roza Güclü Hedins nidbild av att vi vill låsa fast kvinnor hemma vid spisen hör till 1800-talet. I dag menar vi att föräldrar är kompetenta att fatta kloka beslut som är bra för dem och för deras barn. Det kanske inte ger så många pensionspoäng för den pappan när han är hemma hos barnet under dessa två och ett halvt år, men det är bra för barnet.
Sammantaget blir det ur ett samhällsperspektiv definitivt bättre för alla parter. Förskolan är dock bra, och den ska utvecklas.
Gudrun Brunegård (KD):
Jag är övertygad om att den absoluta merparten av alla som flytt till Sverige från totalitära regimer inte är intresserad av att samma regims läromedel används i barnens modersmålsundervisning i det nya landet. Med de integrationsproblem som råder blir det desto mer alarmerande om läromedel som göder extremism används i kommunala skolor.
Självklart ska undervisningen följa den svenska läroplanen i modersmålsundervisningen, inte läroplaner från hemlandet som man har flytt från. Frågan om vilka läromedel som används i den svenska undervisningen har därför stor betydelse, och det är upp till den enskilda skolan, eller möjligen kommunen, att köpa in läromedel. Men hur ska en svensk rektor veta om det finns läromedel på de olika modersmål som eleverna ska ha undervisning i?
Hur ska rektor kunna bedöma om läromedlen följer den svenska skolans läroplan och värdegrund? Där kan en sådan hjälp vara till stor nytta. Nu råkar jag känna till att det finns läromedel i persiska som följer den svenska skollagen och läroplanen författade av mångåriga svensk-iranier.
Men, herr talman, var det inträffade fallet i Östhammars kommun ett rent olycksfall i arbetet på grund av att modersmålsläraren inte kände till att det finns svenskproducerade alternativ för alla stadier i skolan? Eller ingår detta som ett genomgående tema eller rent av en avsiktlig agenda som syftar till radikalisering av ungdomar med en viss bakgrund, dold bakom den svenska skolans bristande kunskaper i främmande språk?
Det lär vi inte få veta om regeringen inte låter utreda händelsen och inventera i vilken omfattning som de aktuella läroböckerna eller liknande har använts runt om i Sverige, på det modersmålet eller på andra modersmål. Jag frågar därför igen om ministern har för avsikt att följa upp frågan.
När jag var i Tanzania för en dryg månad sedan besökte jag några skolor. Jag besökte även Sida och ambassaden, som jobbar med The Global Partnership for Education. Sverige ger stora summor pengar för att hjälpa ett land att ta fram läromedel. Man har gått igenom och uppdaterat hela den tanzaniska läroplanen och hjälpt dem att skriva nya läromedel.
Då är det lite märkligt att det inte finns någon koll i Sverige på vilka läromedel som används i vår undervisning när vi kan hjälpa andra länder att ta fram bra, neutrala läromedel som stöder de mänskliga rättigheterna och de deklarationer som vi står bakom.
Gudrun Brunegård (KD):
Vi vill inte ha ett kontrollsamhälle. Vi värnar om den svenska demokratin med både yttrandefrihet, tryckfrihet, religionsfrihet och samvetsfrihet. Det är alltså mycket vi behöver väga in i hur man ska utforma läromedel. Men vi får inte vara naiva. Det måste finnas sätt att granska om de läromedel som förekommer på marknaden följer den svenska läroplanens värdegrund och inte direkt motverkar de värden som står inskrivna där.
Därför uppskattar jag att regeringen har tagit tag i dessa frågor, som både jag och många andra har ställt, och tar dem på så stort allvar att man nu ska se över hur man kan bidra till att elever i svensk skola får tillgång till läromedel som bygger på den svenska lärogrunden. Det ska bli intressant att följa vad den översynen kommer att visa.
Men tyvärr var det ju så att när Östhammars kommun vände sig till Skolinspektionen fick man beskedet att de inte kan göra någonting åt dessa läromedel. Det finns alltså en problematik i hur vi har det i dag. Jag vill poängtera att det här är en kommunal skola. Det är inte en konfessionell skola, utan det är en kommunal skola.
Man får inte förblindas av att det finns konfessionella friskolor och skjuta in sig på det, utan det är lika viktigt att man ser över hur regelverket och skollagen följs i de kommunala skolorna.
Jag sätter stort värde på att utbildningsministern här och nu framför och även tidigare har framfört att man inte har för avsikt att dra in tillstånden för fristående konfessionella skolor som sköter sig. Jag skulle bara så här i sista inlägget vilja fråga: Kommer regeringen att tillåta befintliga skolor som sköter sig och har gott renommé att öppna filialer?
Gudrun Brunegård (KD):
Tack, Matilda Ernkrans, för att vi har möjlighet att diskutera frågan! Den är otroligt viktig. I statsrådets inlägg fick jag indirekt svar på den fråga jag inte hann ställa tidigare om hur regeringen ser på de remissvar som har kommit in på utredningen. Jag var själv med i SKL:s primärvårds- och äldreomsorgsberedning.
Vi var med och utformade det svar som kom från den tunga instansen med alla Sveriges kommuner och regioner - som det heter i dag. Vi var helt eniga - och det står även mitt parti för - om att den modell för specialistutbildningar som finns i dag är avsevärt mycket bättre än det förslag som fanns i utredningen.
Vi ser hellre att man jobbar vidare på det som finns i dag. Det är bra att regeringen har utökat med ytterligare 100 miljoner till de 400 miljoner som M-KD-budgeten gav till fler utbildningsplatser under förra året. Där är vi fullständigt överens. Det är ett förslag som vi också står bakom.
Dagens interpellation handlar om hur specialistutbildningarna ska se ut i framtiden. Nu ställde statsrådet en fråga om hur vi ser på hur vår budget påverkar sjuksköterskors vilja att jobba i vården.
Det är nästan lite skrattretande att en socialdemokratisk minister ställer den frågan till en kristdemokrat, när den socialdemokratiskt ledda regeringen precis har verkställt en skattesänkning som gynnar statsråd och riksdagsledamöter. Vi kommer att få sänkt skatt när vi får lön i januari.
Men en sjuksköterska får inte en krona i skattesänkning. Det är regeringens beslut. Vi hade mycket hellre velat lägga de skattesänkningarna på förbättringar. Vi lägger också mer pengar på satsningar i välfärden än vad regeringen gör. Vänd spegeln mot regeringens egen politik.
Det borttagande av värnskatten som ni nu har verkställt gynnar inte sjuksköterskorna, utan det gynnar de allra mest välbetalda i vårt samhälle.
De pengarna hade vi hellre satsat på att förbättra vården och förbättra för sjuksköterskor, undersköterskor och vårdbiträden - i de fall de finns, de börjar att dyka upp här och där. De behövs för att avlasta den utbildade personalen så att de kan fokusera på jobbet. Det finns ytterligare en aspekt.
De miljarder som regeringen lägger in hjälper inte ett jota så länge det inte finns personal som vill jobba i vården. Det är därför det är så viktigt med riktade satsningar för att förbättra attraktiviteten i vårdyrkena. Där är specialistutbildningarna viktiga.
På mina sista 15 sekunder vill jag ställa följande fråga: Kan statsrådet se någon typ av framtidsbild i den framlagda utredningen i förhållande till den nuvarande ordningen?
Gudrun Brunegård (KD):
Jag ska inte ge mig in på en lång skattedebatt, men jag tror att de flesta av dem som tittar på detta på webben eller i efterhand kan plocka fram tabellerna och se vilka skattesänkningar som är störst. Jag tror att värnskattesänkningen bräcker det mesta.
De skattesänkningar som Kristdemokraterna har lagt in i vår budget riktar sig till dem som har det sämst ställt. Vi har en solidarisk skattesänkning där pensionärerna får en helt återställd skattenivå och där vi jobbar för att de som har det allra sämst ställt ska få det lite bättre ställt.
Det tycker jag att jag kan stå för till hundra procent. Statsrådet tar, vilket inte är ovanligt, fram Stockholm som ett exempel. Stockholm är ett stort landsting med stora sjukhus och stora personalvolymer.
Men jag skulle gärna vilja jämföra med Region Kalmar län, som är socialdemokratiskt styrt och som har varit det sedan ungefär 16 år. Där går de den andra vägen. De ser att de inte klarar av att bemanna vårdavdelningarna, för deras sjuksköterskor vill inte jobba hos dem längre. Då stänger de i den änden.
Det skulle inte förvåna mig om många av de sjuksköterskor som tidigare jobbade i Region Kalmar län jobbar som hyrsjuksköterskor och kanske till exempel har jobbat i Stockholm. Jag vet om ganska många sådana exempel. Oavsett från vilket perspektiv man ser detta är det viktiga att vi bygger en god inriktning för vår personal, så att personalen vill jobba i vården.
Gudrun Brunegård (KD):
Tack, statsrådet, för svaret! På mitt skrivbord här på riksdagen har jag ett glasäpple från Pukebergs glasbruk i Nybro - det står på mitt bord här i kammaren nu.
I konsthistorien symboliserar äpplet kunskapen, vilket är lämpligt just nu i min roll i utbildningsutskottet men också med tanke på att Riksglasskolan, som jag utgår från i interpellationen, ligger just i Pukebergs glasbruk. Svenskt glas är världsberömt och inte bara berömt i Sverige.
Även på andra sidan Atlanten finns specialbutiker med svenskt glas. Många amerikaner känner till glasriket och kan namnge flera av de kända märkena, som ofta har namn efter den ort i Småland där glasbruket ligger eller låg - många är ju tyvärr nedlagda.
Många som besöker ett glasbruk får också möjligheten att provblåsa. Då inser man att det inte är enkelt att kombinera rätt kraft i utblåsningen med att samtidigt rotera stången så att inte föremålet blir snett. När man har fått denna lilla insikt förstår man varför svenskt glas är så dyrt. Det är ett hantverk.
Det tar tid att lära sig och att utföra varje enskilt moment. När jag besökte Riksglasskolan var det en elev som höll på nästan hela dagen med ett enda dricksglas - det tar tid. Riksglasskolan i Nybro är den enda i sitt slag i hela Norden som ger en treårig grundläggande utbildning i glasarbete.
På skolan går både gymnasieelever och yrkeshögskolestudenter och dessutom en del på uppdragsutbildning, även internationella studenter. På det viset kan de hålla volymerna på någorlunda nivå. Men varje utbildningsplats kostar mer än dubbelt så mycket som en plats på ett teoretiskt program.
Sedan är det, som i alla hantverksyrken, så att när man har gått färdigt yrkesutbildningen är man ändå inte fullärd utan får gå som lärling några år ytterligare. Huvudman för Riksglasskolan är Nybro kommun. Det är inte helt okomplicerat, för det innebär att skolan ständigt ifrågasätts när kommunen måste se över sin ekonomi och utbildningsförvaltningen ska göra sina besparingar.
Det statsbidrag som man får är ett välkommet tillskott. Men det har legat på exakt samma nivå i ungefär 20 år, och mycket av det ursprungliga värdet har ju ätits upp av inflationen under tiden. Jag förstår av statsrådets svar att det finns andra smala hantverksutbildningar i motsvarande situation.
Men jag undrar om det finns skäl att utreda hur det framtida stödet till den här typen av smala hantverksutbildningar skulle behöva se ut för att ge dem långsiktig bärkraft.