KBLab/rixvox huggingface dataset:
Runar Filper (SD):
Det handlar om redskap, forskning och vetenskap för att kunna identifiera detta. Det finns mycket forskning på detta område, tyvärr inte i form av svensk litteratur, men väldigt mycket engelsk. Detta saknas inte, men det är inget Socialstyrelsen har varit intresserad av att implementera här i Sverige. Slutsatsen måste bli att ministern inte svarar på mina frågor. Jag har inte hört ett enda ord om föräldrapåverkan. I hans värld verkar detta inte existera.
Om det beror på ovilja eller på okunskap om denna problematik kan man undra. Att skiljas från en förälder under barndomen är som sagt ett trauma. Föräldrapåverkan är ett mycket allvarligt tillvägagångssätt, ett redskap för att få monopol och kontroll över sitt barn. Ett barn som helt mister kontakten med den ena föräldern mister också halva sitt nätverk av släktingar på den alienerade förälderns sida. Barnet mister resurser i form av släkt, vänner och pengar.
Det kanske bidrar till kommande fattigdom i livet för att man i sin start i livet bara har ett ben att stå på vad gäller släkten. Sociala myndigheter är bakbundna av att Socialstyrelsen inte erkänner parental alienation, som det heter på engelska. Ministern måste se över rättsförhållandet mellan barn och föräldrar i föräldrabalken, liksom direktiv och rekommendationer från myndigheter som styr hur familjerättsliga ärenden hanteras.
Sverige är långt efter många andra länder, där man nu börjat förstå den roll som parental alienation kan spela i sammanhanget. Det är med dagens instrument och instruktioner alltför lätt att lura handläggare och utredare, som inte förstår att barnet är utsatt för stark föräldrapåverkan och inte vill något hellre än att också vara med sin andra förälder men känner en oerhörd press.
Avseende kunskap, forskning och annan information som redan finns tillgänglig är vi minst 20 år efter i Sverige. I ett flertal länder har föräldrapåverkan till och med kriminaliserats. Irland är senast i raden. Även flera stater i USA har kriminaliserat.
Runar Filper (SD):
Jag tackar statsrådet Baylan för svaret. Som sagt är det bara de som sedan tidigare har tillstånd att fiska ål som kan få tillstånd igen. I sötvatten finns det dock vissa områden som är undantagna. I Sverige ges inga nya tillstånd att fiska ål. Om du tidigare haft tillstånd för ålfiske kan du dock beviljas ett nytt.
Med detta regelverk kommer ålfisket att dö ut så småningom. De svenska ålfiskarna kämpar starkt för sina traditioner. Vad jag förstått är det under en 90-dagarsperiod som varje ålfiskare fritt får disponera fiskedagar över året, med undantag för november-januari då ålen är fredad.
Sammanlagt får varje fiskare ta upp 8 1⁄2 ton ål per år, siffror som väldigt få kommer upp i. När man hör och läser debatten kan man konstatera att det råder delade meningar om varför ålbeståndet har minskat. Troligtvis rör det sig om flera olika faktorer, det får vi nog inse. De som blivit utpekade som några av de största bovarna är faktiskt ålfiskarna.
Således har det länge varit tal om att förbjuda ålfiske i Östersjön. År 2007 införde Sverige ett ålfiskeförbud, vilket innebar att bara etablerade yrkesfiskare fick dispens att fortsätta fiska. Följden blev att familjer som hade varit ålfiskare i generationer inte fick tillstånd att föra traditionen vidare.
När etablerade ålfiskare inte vill eller kan mer får verksamheten inte lämnas över till nästa generation utan måste läggas ned. I dag finns bara fem sex ålfiskare kvar på Ålakusten, det vill säga nordöstra Skåne. Väldigt stora mängder ål dör faktiskt i vattenkraftsstationer. De fastnar i turbinerna, och de små ålarna klarar inte att ta sig upp för fisktrapporna och fastnar.
Det är ett stort problem. Således är människors elkonsumtion en minst lika stor orsak till ålens vara eller inte vara och till att antalet har minskat som det har gjort. Enligt Världsnaturfonden i Finland är vattenkraft till och med ett betydligt större problem än vad fiske är.
Jag har läst att det sammanlagt dör runt 150 000 kilo ål i de svenska vattenkraftverken varje år jämfört med de drygt 280 000 kilo som fiskarna drar upp. När man läser om och följer debatten ser man att det också råder delade meningar om viljan att lösa denna problematik.
Hur ser statsrådet på möjligheten att intensifiera arbetet med att utveckla metoder som underlättar ålens vandring och överlevnad, alltså så att den kan komma förbi de här hindren och inte bli dödad i turbiner och så? Jag vet att man använder fångstburar vid vissa kraftverk och att de sedan flyttas nedströms. Sådana metoder skulle mycket väl kunna utvecklas och användas i större utsträckning. Min första fråga här i debatten är alltså: Hur ser statsrådet på detta?
Runar Filper (SD):
Tack för svaret, statsrådet! Statsrådet nämner att 90-95 procent av ålen har försvunnit. Det är ett tragiskt faktum i sig. Det är vi alla överens om. Att ålen är på väg att försvinna skyller man gärna på ålfiskarna. Men som ni hör finns det andra minst lika stora bovar i sammanhanget. Det är inte nog med det.
Skarvarna är nu så många att de i vissa skärgårdsområden kan äta upp hela den årliga produktionen av fisk. Landets 250 000 skarvar konsumerar ungefär 25 miljoner kilo fisk per år. Forskaren Sven-Gunnar Lunneryd vid Sveriges lantbruksuniversitets kustlaboratorium i Lysekil har med hjälp av maganalyser visat att andelen ål i skarvens föda i vissa fall uppgår till 14 procent.
Det är kanske inte konstigt att den efter kusten också kallas ålakråka. Den äter väldigt mycket ål. Det har också flera forskare vittnat om. I den jämförelsen är den svenska räddningsplanen för den hotade ålen en marginell och försumbar insats. Skarven är inte hotad. Det är däremot många lokala bestånd av gädda, abborre, ål och öring. Det är de som behöver skydd.
Ålen har som vi vet minskat dramatiskt och anses vara akut hotad. Det är nog riktigt. Av den orsaken har fisket reducerats. Och i fiskeförhandlingar inom EU har Sverige pläderat för ett totalt ålfiskeförbud. I detta perspektiv ska det noteras att skarvens konsumtion av ål faktiskt är i samma storleksordning som fiskets fångster. Ny forskning visar också att skarven äter minst lika mycket ål som människan fångar.
Varje skjuten skarv är värd 2 500 kronor, sa forskaren Sven-Gunnar Lunneryd och hänvisade till vad det kostar att försöka hålla ålarna vid liv i landet. Om inte skarven har allvarlig inverkan på fiskbeståndet har inte heller människan det, sa han vidare. Levande kust, skärgård och kulturarv hänger ihop, och det håller småföretagandet vid liv.
Men det ödeläggs när en tillståndsinnehavare inte kan överlåta företaget som bedriver kustfiske och ålfiske. Dagens innehavare av ålfisketillstånd kan bli de sista svenska ålfiskarna, precis som jag skrev i interpellationen. I dag är nämligen tillståndet för att fiska ål personligt och ej överlåtbart.
Det är en minst sagt märklig ordning, som är som gjord för att förinta ålfisket och dess stolta traditioner. Har statsrådet som ambition att förenkla överlåtelse av ålfisketillstånd, så att de blir överförbara till personer som kan ta över företaget och så att de kan gå i arv till nästa generation? Det är ytterst viktigt.
Runar Filper (SD):
Tack för svaren, statsrådet Baylan! Ålfiskarna har skarvar, vattenkraftverk, restriktioner och generationsskiftesförbud att kämpa mot. Hotet om ett totalförbud för fiske av vuxna ålar finns också. Senast det röstades om det i EU var 2017.
Om ett totalförbud under ett antal år skulle röstas igenom riskerar kulturen att försvinna helt. Ålfiskarna skulle då börja försörja sig på annat, och vem skulle våga eller ens vilja eller kunna gå tillbaka till ålfiske när traditionen dör ut? Vi måste därför levandegöra ålfisket.
Vad tror statsrådet om att i EU verka för att få hela Ålakusten skyddad som ett immateriellt världsarv genom Unesco? Det skulle innebära att traditionen och kulturen skulle skyddas. Jag vet att det finns människor och organisationer som redan verkar för och hoppas på det. Min enkla fråga är hur man ser på att ta det med till EU.
Runar Filper (SD):
Jag tackar statsrådet för svaret. Sverigedemokraterna framhåller den svenska jakten och viltvården som en tradition med anor. Kraven på Sveriges jägare är och ska vara höga. De måste veta hur man bedriver en säker och etisk jakt och känna till hur de olika djuren ska förvaltas och hur samspelet i naturen fungerar.
Tack vare att alla svenska jägare måste ta jägarexamen har de svenska jägarna en av världens högsta kunskapsnivåer vad gäller jakt, djur och natur. Sverige har ungefär 300 000 registrerade jägare. Här finns utbredda kunskaper om jakt i allmänhet och om svenska naturförhållanden i synnerhet.
Sveriges jägarkår utgör en ovärderlig kunskapsbank som i stor utsträckning besitter och för vidare kunskap om djur, natur och kultur. Viltförvaltningen behöver fungera tillfredsställande, inte minst för att minimera trafikolyckor och skador för areella näringar men också för att viltstammarna ska vara friska och starka.
Detta utgör i själva verket en förutsättning för långsiktigt hållbar jakt som ger värden i form av viltkött, naturkontakt och friluftsliv. Viltvårdsåtgärder syftar till att gynna viltets tillväxt och är ofta en förutsättning för att kunna bedriva jakt, samtidigt som de bevarar och ökar viltstammarnas storlek och produktivitet. De olika viltvårdsåtgärderna utförs vanligen av jägare och jaktlag.
Utbildning och rådgivning om viltvård ges av jägareförbunden. Här spelar våra jakt- och jägarorganisationer en helt avgörande roll. De besitter som sagt ovärderlig kunskap om våra djur och vår natur. Att då ta ifrån dem viltvårdens viktiga uppdrag som klövviltsförvaltning, trafikeftersök och viltövervakning är en lite märklig företeelse som egentligen bara kan existera i en miljöpartistiskt styrd regering.
Som den tidigare landsbygdsministern Bucht sa till en tidning är det Miljöpartiet som har drivit på för att det allmänna uppdraget ska upphandlas. Enligt Sven-Erik Bucht är det alltså Miljöpartiet som har drivit på i frågan genom åren. Men Jennie Nilsson, som var landsbygdsminister efter honom, förnekade i en intervju med Svensk Jakt att så var fallet.
Miljöpartiet säger dock det motsatta, har jag läst: "Detta är något som vi i Miljöpartiet har drivit hårt för att förändra, ofta har socialdemokraterna satt klackarna i backen och vägrat. Men nu äntligen har vi nått en överenskommelse!" Vad anser statsrådet Baylan? Är det hans partikamrat, tidigare socialdemokratiska statsrådet och landsbygdsministern Sven-Erik Bucht, som slirar på sanningen? Eller är det Miljöpartiet som gör det?
Vem kan man lita på i denna regering egentligen, inte minst i den här frågan?
Runar Filper (SD):
Tack för svaret, statsrådet! Förvaltning av övrigt vilt, till exempel älg, kronhjort och vildsvin, ska vara ändamålsenlig och ta hänsyn till lokala förhållanden vad gäller trafik, skogsbruk och jordbruk. En alltför hög vilttäthet ger ökade viltskador - det vet vi - och stor påverkan på omkringliggande fastigheter. De senaste årens ökande viltskador på jord och skog behöver begränsas.
De här frågorna kan jägarförbunden. Att ge Naturvårdsverket mer makt över detta är egentligen som att sätta bocken till trädgårdsmästare när de nu har tagit ifrån Jägareförbundet det direkta uppdraget med klövviltsförvaltning, trafikeftersök och viltövervakning. Vi ser det som ytterst olyckligt att Naturvårdsverket kan ta undan en del av medlen i fonden för att kunna dela ut pengar till andra organisationer.
Visst, det är bara Jägarnas Riksförbund som har fått 8,4 miljoner och klubben för fågelhundar som har fått 300 000 kronor - det stämmer. Men det här är ändå bara i sin linda. Vis av erfarenhet av hur Naturvårdsverket har arbetat och motarbetat jakt och så vidare tidigare kan man ha farhågor som kvarstår när det gäller detta.
Svensk jakt- och viltvård skulle må bra av att frikopplas från Naturvårdsverket, som ju har alltför många områden att hålla ordning på. Verket borde helt enkelt frigöras från jakt och viltvård. Jakt och viltförvaltning är en viktig fråga för många människor i stora delar av landet och bör inte hanteras av en stor myndighet med så många andra ansvarsområden. Därför föreligger starka skäl att överföra detta ansvar från Naturvårdsverket till en renodlad myndighet för jakt- och viltfrågor.
Det skulle tillföra en landsbygdsförankring med potential att skapa underlag för en bättre dialog med regionala myndigheter, jägarorganisationer, mark- och djurägare och landsbygdsbor i övrigt. Det faktum att sprickan håller på att vidgas mellan stad och landsbygd gör att Sverigedemokraterna vill verka för en myndighetsutövning som håller ihop Sverige bättre, och en ny jaktmyndighet ser vi som en del i denna strategi.
Hur ser statsrådet på det faktum att riksdagens tillkännagivande från 2015 om att inrätta en fristående jakt- och viltmyndighet fortfarande inte har blivit verklighet trots riksdagsbeslut? Det finns alltså ett riksdagsbeslut som har nonchalerats under sex års tid av denna regering. Här har den socialdemokratiskt och miljöpartistiskt styrda regeringen obstruerat vad Sveriges högsta beslutande organ beslutat om.
Vad tänker statsrådet om det?
Runar Filper (SD):
Jag tackar statsrådet Baylan. Hur ser statsrådet på att medel ur Viltvårdsfonden, som finansieras med jägarnas pengar, nu kan sökas av organisationer var syfte kan vara att motverka jakt? Det tror jag inte att jägarna blir så glada över. Svenska Rovdjursföreningen har redan erhållit statliga medel ur anslag 1:2 Miljöövervakning m.m.
De fick dock inga bidrag ur just Viltvårdsfonden denna gång, men de ansökte om 2,3 miljoner som skulle användas för information och utbildning om de stora rovdjuren. Var anser statsrådet att gränsen går för vad som är viltvårdande insatser? Var ligger den demokratiska grunden i att riva upp ett demokratiskt taget beslut utan att ta hänsyn till det parlamentariska läget?
Anser statsrådet att det allmänna uppdraget, som inrättades just efter ett riksdagsbeslut 1938, kan rivas upp utan riksdagsbeslut, bara så där? I min värld ska demokratiska beslut följas. Ska de rivas upp ska det ske i samma demokratiska ordning som när de en gång i tiden togs. Det var några frågor. Tack för denna debatt!
Runar Filper (SD):
Tack för svaren, Ibrahim Baylan! Som vi hörde i den tidigare debatten om ålfisket berör skarvbeståndet även denna debatt. Beståndet behöver minskas kraftigt. Skarvens population i Sverige är ansenligt stor och innehåller många häckande par, och den påverkar fiskbestånden negativt, skapar en sanitär olägenhet för friluftslivet och reducerar skog och natur där fåglarna häckar.
Därför vore en allmän jakttid på skarv bra såväl från förvaltningssynpunkt som ur ett naturvårdande perspektiv. Vi vill se åtgärder mot allvarlig skada på fiske, fiskeredskap och växtlighet. Skarvens hot mot fiskbestånd som är rödlistade eller extra betydelsefulla för ekosystemet måste hållas efter. Skarvkolonier som bildas ska reduceras inom och i närheten av fredningsområden för fisk samt i närheten av bostadshus.
Om kolonierna levde på de platser där de orsakar minst skada och olägenhet skulle det minska konflikterna. Vi vill underlätta för fleråriga tillstånd gällande skyddsjakt samt för användande av andra jakt- och skrämselmetoder som komplement till den jakt med skjutvapen som bedrivs. Här vill vi förorda prickning och oljering av ägg, vilket är effektiva metoder som skulle kunna reducera skarvförekomsten.
De senaste åren har även antalet sälar utmed kustlinjen ökat, vilket innebär allvarliga problem för kustfisket. Regeringen har nu beslutat om att möjliggöra licensjakt på gråsäl, vilket är bra. En sådan jakt bör också omfatta knubbsäl och vikare, som åsamkar liknande skador på fångster och fångstredskap i andra delar av kustbandet. Licensjakt som utförs på liknande sätt som dagens regionala skyddsjakt skulle inte hota sälbestånden.
Däremot skulle licensjakt på säl kunna vara ett sätt att minska konflikterna mellan sälarna och fiskenäringen, som känner av ökade skador på fiskeredskap och fångster. I dag är det enbart tillåtet att skjuta säl vid skyddsjakt vad gäller knubbsäl och vikare. Det krävs ett tillstånd som kostar pengar och kännedom om var den får skjutas, för det är ett ganska komplicerat regelverk. Därtill är båtinnehav ett måste, och det tunga djuret - vars kött och skinn inte får säljas - måste omhändertas.
För att öka incitamenten och för att över huvud taget kunna nå upp till de kvoter som tilldelats vid skyddsjakt behöver en ersättning införas till säljägare. Då skulle fler kunna tänka sig att göra en insats för att fylla den tilldelade kvoten för skyddsjakt. På liknande sätt skulle ersättning kunna utgå vid den licensjakt på gråsäl som nu möjliggörs av regeringen. Därmed skulle också risken för tjuvjakt och skadeskjutna djur minska.
Sälforskaren S-G Lunneryd på SLU:s anläggning vid Havsfiskelaboratoriet i Lysekil, som jag tidigare har hänvisat till, föreslog för fyra år sedan skottpengar på säl som den enda lösningen på sälarnas stora tillväxt.
I en artikel i GT uttalade sig samme forskare om att behovet av licensjakt är ännu större i Skagerrak, då den stora ökningen av knubbsäl är ett allvarligt hot mot torskbeståndet där. Vad tänker statsrådet när det gäller debatten om att införa licensjakt på de två andra sälarterna, knubbsäl på västkusten och vikare i Bottenhavet och Bottniska viken?
Runar Filper (SD):
Tack för det, Ibrahim Baylan! Det här är ett viktigt ämne, vilket också ministern belyser. Ska vi kunna rädda det svenska traditionella, småskaliga kustfisket behöver en rad olika initiativ utredas och sjösättas av regeringen, precis som vi har pratat om här. Utred konsekvenserna för det kustnära fisket av att flytta ut trålgränsen till tolv nautiska mil för större fartyg! Det är jätteviktigt.
Inled en dialog med Finland respektive Danmark om att flytta ut trålgränsen till tolv nautiska mil för större fartyg! Underlätta för fleråriga tillstånd gällande skyddsjakt på skarv! Underlätta användandet av andra jakt- och skrämselmetoder som komplement till den jakt med skjutvapen som bedrivs, som oljering och prickning av ägg! Det här med skjutvapen är inte tillräckligt. Skjuter man in i kolonin flyr flocken fältet.
Det är ganska svårt att jaga skarv på det viset. Inför licensjakt på knubbsäl och vikare! Forskare har bett att så måste ske. Inför ersättning för sälavskjutning, det som förr i tiden kallades skottpengar! Det är också någonting som har förordats av forskare. Det är nämligen det enda sättet att komma till rätta med den kraftiga tillväxt som ändå sker.
Jag hoppas att ministern är beredd att på allvar se på eller verkställa dessa nödvändiga åtgärder för att stärka det svenska kustfisket. Därmed tackar jag för debatten. Det var trevligt.
Runar Filper (SD):
Jag tackar Isak From för frågorna. Det är ändå så att jaktlagen tillkom 1987. Då fanns det ungefär hundra fritt strövande vildsvin i Sverige. Nu har vi några hundra tusen. Självklart har det uppstått en stor problematik jämfört med vad det hade gjort då, när den här jaktlagen kom till.
Det finns säkerligen ett antal skrivningar som kan uppdateras, moderniseras och anpassas till dagens verklighet. Det fanns fem vargar i Sverige vid den tiden, för 35 år sedan. Alla fem fanns uppe i Skråckarberget i Nordvärmland, i Torsby kommun. Nu har man börjat med en inventering och har en månad kvar. Man har kommit upp i 400 vargar när det nu är en månad kvar att räkna. Det var 395 i fjol, så det är mer varg nu.
Det ökar för varje år. Det handlar alltså om att det har skett väldigt stora förändringar. Det är också så att hjortstammarna har spridit sig norrut. De fanns kanske bara i södra Sverige förut. Nu finns det hjort långt uppe i Jämtland och kanske ännu högre upp. Du talade om att förgifta djur.
Vad pratar du om? Jag fattar inte vad du kommer med för konstiga uttalanden. Skulle vi önska att djur förgiftas? Var har du läst det?
Runar Filper (SD):
Jag tackar Isak From för frågorna. Den här översynen är jättenödvändig. Det har som sagt gått 35 år sedan nuvarande jaktlag kom till. Självklart är det bra med en översyn. Om den sedan leder till stora förändringar eller inga alls får vi se. Men en översyn kan ju aldrig skada. Det måste vara bra att se över dokument som är 35 år gamla.
Det har snart gått ett halvt sekel, och det är ganska lång tid. En jakt- och viltmyndighet finns det ett tillkännagivande från 2015 om. Ni har fortfarande inte kommit till skott och tagit tag i det. Det är ganska beklämmande att man inte tar hänsyn till de riksdagsbeslut som har tagits. I år är det sju år sedan tillkännagivandet gjordes. Ändå har ingenting hänt på den fronten. Det ligger väl i någon dammig utredningshög.
Det tycker jag är beklämmande. Sitter vi inte här för att vi ska ta beslut som sedan ska följas? Då är det väldigt märkligt att ett tillkännagivande från 2015 fortfarande ligger. Det finns dessutom fler tillkännagivanden än så från det här utskottet som ni ännu inte har behandlat.
Runar Filper (SD):
Tack, Markus Selin, för frågorna! Vi tycker att det är viktigt att det kustnära fisket får en mer framträdande roll och bidrar till att öka svensk livsmedelsproduktion så att den överensstämmer med det som är sagt i livsmedelsstrategin. Vi tycker inte att det är konstigt att stödja detta. Självklart gör vi det.
Det är lite märkligt att Socialdemokraterna själva reserverar sig i fråga om de nationella ålförvaltningsplanerna och åtgärdsplanen. Vi måste rädda den europeiska ålen, som är hotad. Men det ska inte drabba svenskt fiske så att vi får sämre konkurrenskraft, vilket vi får. Det fiske som görs i Sverige har som sagt en marginell påverkan.
Det är inte mycket ål som fiskas upp här om man jämför med hur det är i hela Europa. Vi tycker inte att det här ska behöva drabba svenska ålfiskare. Det är ändå en tradition med gamla anor som kan bli lidande. Ålfisket har en lång förankring. Det är ytterst beklagligt att man inte ska få överlåta ålfisketillstånd från exempelvis far till son.
När fadern dör kan ingen i familjen fiska längre. Då är det snart slut. Om 20-30 år har vi inte längre några ålfiskare kvar.
Runar Filper (SD):
Det här var i stort sett samma fråga som du ställde till Betty Malmberg. Det är väldigt viktigt att ålarna kommer förbi turbinerna och vattenkraftverken. Man måste fortsätta med det arbete som är påbörjat med vandringsleder förbi dessa och med att i den mån det går sätta nät och galler i turbinerna så att de inte tar sig igenom och blir sönderhackade.
Dödligheten varierar stort beroende på vattenmängd, fallhöjd och turbintyp. De stora bolagen satsar ändå mycket på att flytta ålar, sätta ut ålyngel och se till att ålarna kan komma förbi kraftverken. Det kan kanske vara konstgjord andning, men det är ett lovvärt arbete. Det går dock alldeles för sakta, som jag sa tidigare.
Det är viktigt att vi får till stånd ett större övergripande och konkret arbete så att någonting händer snabbare. Det här är jätteviktigt. Det får inte ta för många år eller rent av decennier, för då blir det för sent. Arbetet för att rädda ålen är lovvärt. Det gäller arbetet från alla partier som har den ingången. Det har verkligen Sverigedemokraterna.