Peter Hultqvist (S):
Tack för svaret, ministern! Egentligen hade jag hoppats att den här debatten skulle föras med Maud Olofsson eftersom jag anser att det här handlar om en näringsgren. Det är alltså en betydligt vidare fråga än enbart upphandling av försvarsmateriel. Därför är det lite snävt att ta debatten med försvarsministern. Svensk försvarsindustri omfattar i dag ca 45 företag med ca 30 000 anställda.
Med underleverantörer och servicebolag handlar det totalt om 100 000 arbetstillfällen. Både den regionalpolitiska och den näringslivspolitiska betydelsen är stor. Orter som Linköping, Örnsköldsvik, Karlskrona och Karlskoga är exempel på där försvarsföretagen har en tung roll i näringslivet. Denna näringsgren har således en stor betydelse för hela det svenska samhället.
I sitt svar på min interpellation berör inte försvarsministern dessa perspektiv över huvud taget. Han tycks inte ha någon åsikt om försvarsindustrins betydelse för teknikutveckling, forskning, exportmöjligheter och kopplingar till civil produktion. Över huvud taget saknas det näringspolitiska och strategiska tänkandet. Hela svaret handlar egentligen bara om hur försvarsmateriel på olika sätt ska anskaffas och handlas upp. Det gör svaret torftigt.
Inte heller berör försvarsministern den viktiga kärnfrågan om försvarets behov av inhemsk materielförsörjning i skarpare läge. Jag vet att just detta är en fråga som diskuteras inom de statliga myndigheter som hanterar materielförsörjningen. Inom försvaret finns frågetecken om just detta, inte minst inom försvarsindustrin.
Men några initiativ där dels den regional- och näringslivspolitiska betydelsen markeras, dels ambitionen när det gäller inhemsk produktion och teknikutveckling markeras kommer inte. Frågan om försvarsindustrin i Sverige har en för nationen strategisk betydelse undviks noggrant i svaret. Den försvarspolitiska propositionen från mars 2009 pekar på principer för materielförsörjning.
Men den sätter inte in försvarsindustrin i ett sammanhang som handlar om den strategiska betydelsen och alla de fält som jag nu har resonerat om. Egentligen ger inte ministerns svar över huvud taget någon vägledning om hur försvarsindustrins framtid ser ut. Konsekvenserna av denna passivitet får ytterst till effekt att forskningsresurser riskerar att dras ned, utvecklingsinsatser tonas ned och förankring i det svenska försvaret och dess behov trappas av.
Att från näringspolitisk synpunkt agera på detta vis leder till att Sverige successivt blir allt mindre intressant som partner i olika internationella sammanhang. Endast den som kan bidra med egen, unik kompetens, forskningsresultat och ett bra utvecklingsarbete är intressant. Med nuvarande inriktning riskerar dock intresset att successivt falna när det gäller Sverige.
Vi får allt mindre att bidra med, vilket i sin tur riskerar att få negativa effekter för både arbetstillfällen och företag. När ministern nämner olika försvarsmateriel som robotar, splitterskyddade fordon, nytt obemannat spaningsskyddsplan med mera kan man lätt få intrycket att detta med självklarhet gagnar svensk försvarsindustri. Sanningen är väl den att stora delar av detta kommer att handlas upp utomlands.
Själva grundproblemet med ministerns redogörelse är just frånvaron av koppling till om han anser att svensk försvarsindustri har en strategisk betydelse för Sverige eller inte. Om ministern tycker det, vilka slutsatser drar ministern i så fall av det?