Anders Borg (M):
Jonas Sjöstedt och jag har väldigt olika grundläggande syn på politik. Jag ser politik som en övning i att hitta samförstånd, kompromisser och gemensamma lösningar. Jonas Sjöstedt tycker att vi ska hitta skillnader, nagelfara och driva upp dem så att vi kan skapa bilden av att det finns väldiga motsättningar. Det är naturligtvis inte så att regeringens politik är helt otillräcklig. Låt oss till att börja med se detta lite realistiskt.
Vi är ensamma om ett 40-procentigt mål för reduktioner. Vi är de starkaste anhängarna av att EU ska gå vidare och ta bort 80-90 procent av sina utsläpp. Vi har varit pådrivande i möte efter möte för att få fram effektiva EU-åtgärder, till exempel nu en gemensam CO2-skatt. Vi lade all energi som över huvud taget kunde uppbådas på att driva frågan internationellt under ordförandeskapet och inför Köpenhamn.
Statsministern har i praktiskt taget varje internationellt sammanhang drivit denna fråga på ett helt annat sätt än någon annan stats- eller regeringschef, med undantag av våra nordiska grannländer. Bedömningen att det är helt otillräckligt är en beskrivning som står i kontrast till den bild vi har. Vi har en bred enighet i Sverige om att vi ska vara ett föregångsland i miljöhänseende. Ska vi vårda den enigheten eller låtsas att vi är oense? Min uppfattning är att vi ska vårda den enigheten.
Finansdepartementets bedömningar är att vi är på god väg att uppnå de mål vi har för minskade CO2-utsläpp. Man kan göra andra bedömningar, men då får man redovisa dem och på vilka grunder beräkningarna görs. Våra opolitiska tjänstemän har gjort så goda bedömningar de kunnat, och deras slutsats är att vi är på god väg att uppnå detta. Det bygger bland annat på att vi under förra mandatperioden vidtog viktiga kompletterande åtgärder.
Vi har till exempel haft noll CO2-skatt via den drivmedelsåterbetalning av diesel som Jonas Sjöstedts partivänner i riksdagen var med och röstade igenom under Göran Persson-åren. Den avtrappar vi nu så att det i stället blir CO2-skatt där. Hela den icke-handlande sektorns nedsättningar har vi tittat igenom. Vi har lagt en plan fram till 2015 om hur de ska fasas ut, och man kan naturligtvis enkelt gå vidare med det. Vad är poängen med det?
Jo, poängen är förstås att vi där får utsläppsreduktioner för 20-30 öre, inte 1 krona som för den generella CO2-skatten, och definitivt inte de 3, 4, 5 kronor som man kan uppnå genom mer ineffektiva åtgärder. Låt oss se vad som sker med Sverige nu. Enligt de redovisningar jag har fått har vi en vindkraftsutbyggnad på den nordiska elmarknaden, mellan Sverige och Norge, på 27 terawattimmar.
Senast i dag har vi fått rapporter om att SCA planerar ett nytt vindkraftverk på 2 terawattimmar. Här har vi alltså vindkraft som har lägre styckkostnader för att byggas än de finska kärnkraftverken, och de byggs ut i mycket snabb takt. Det är naturligtvis en väldig fördel om en större del av Sveriges energiförsörjning kan ske i ett så genuint hållbart energislag som vindkraft. Då är frågan: Vad gör vi politiskt?
Lite av varje lite överallt? Nej, vi gör det som är mest effektivt eftersom vi alltid ska vårda skattebetalarnas pengar; det finns alltid andra viktiga ändamål som vi kan använda resurser till. Låt oss ställa det i kontrast till internationella insatser där vi naturligtvis ska göra vad vi kan. Vi har både i Världsbanken och i FN-sammanhang varit drivande för att dessa insatser ska kvalitetssäkras. Många andra länder har en motsatt syn, men det har varit en mycket tydlig svensk position.
Om vi kan hjälpa länder med en svår ekonomisk utveckling att få ett mer hållbart energisystem har det självklart dramatiskt mycket större effekt på utsläppen än om vi till exempel väljer att subventionera bilpooler. Vi vet egentligen inte ens om dessa bilpooler leder till mindre bilåkande.