KBLab/rixvox huggingface dataset:
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, ministern, för resonemanget! Självklart är det mångas ansvar, och inte minst politikernas. Precis som du påpekade gömmer kommuner, landsting och stat egentligen arbetsgivare. Det är ju vi själva, politikerna.
Och det är skamligt, och allvarligt, att vi har alla kvinnor inom till exempel socialtjänsten, lärarna i kommunala skolor, alla sjuksköterskor och undersköterskor inom landstinget.
Det är vårt ansvar att se till att de 9 miljoner som har avsatts till Diskrimineringsombudsmannen används. Som jag sade från början handlar denna fråga inte om enbart en särskild grupp. Den handlar om majoriteten av ett lands befolkning, som diskrimineras helt systematiskt.
Därför måste vi helt enkelt ha andra metoder för att kunna jobba med detta. Det är bra att man tar steget, men för att komma till rätta med denna problematik, som har bitit sig fast i så många decennier, tror jag att det behövs mycket mer politiska muskler. Det är viktigt.
Vi har nu en regering som har varit kvinnofientlig. Jämställdhetsdepartementet lades ned i och med att den här regeringen kom till makten. Beteckningen på ministern är inte ens jämställdhetsminister, och det är också utbildningsministerns ansvar. Det säger jättemycket att man har stramat åt beteckningen.
Den som har ett utrymme, en portfölj och ett departement kan se till att detta arbete prioriteras på ett helt annat sätt när det gäller jämställdhetsfrågan. Jämfört med förra året får kvinnorna betalt en minut mer per dag i år, och därför bytte rörelsen namn.
Den startades på initiativ av Sveriges Kvinnolobby. Historiskt har politiska kvinnoförbund, fackföreningar och kvinnorörelsen stått bakom detta. Namnet blev 15.52 eftersom vi från och med åtta minuter i fyra nu jobbar gratis.
Om utvecklingen går så här långsamt kommer det att ta 68 år innan vi har jämställda löner. Därför behövs det nu verkligen mer än någonsin samlade krafter för att ställa krav på arbetsgivare. Majoriteten av arbetsgivarna är i dag kommuner, landsting och staten, och därför borde det vara lättare att ställa krav.
Det behövs också när det gäller hem, att ta hand om barn och delad föräldraledighet. Det borde vara en högt prioriterad fråga, eftersom kvinnorna halkar efter i löneutvecklingen och hela livet drabbas på grund av att kvinnan måste ta ledigt varje gång ett barn föds.
Fortfarande är 76 procent av dem som tar föräldraledighet i dag kvinnor, och det är väldigt få män som tar ansvar.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar statsrådet. Det är klart att saker och ting görs. Men jag menar att när man till exempel inte har en egen portfölj och inte något eget departement vet vi att arbetet blir lidande.
De senaste sex åren har vi med denna högerregering fått en hel del negativa konsekvenser på jämställdhetsområdet. Det visar också forskningen. Precis som ministern själv påpekade har tjejerna bättre betyg än killarna.
Det är tjejerna som studerar vidare, men det är också de som får mindre lön i plånboken när de tar de första jobben. Dessa ungdomar och killar ska vi satsa på så att de inte blir outbildade. Men problemet är inte detta, utan problemet är att det skiljer sig i lönekuvertet mellan killar och tjejer. Och det är en allvarlig systematisk jämställdhetsproblematik i vårt samhälle.
Därför tycker jag att de 9 miljoner i satsningar som görs är långt ifrån tillräckliga om man ser till det behov som finns i dag. Det är intressant att Sverige för ca 18 år sedan - det var väl då FN:s fjärde kvinnokonferens hölls i Peking - var ett av de länder som antecknade och skrev under åtagandena.
Vi har förbundit oss till detta när det gäller jämställdheten, lönekartläggning och delad föräldraförsäkring. Jag undrar om ministern vill göra någonting åt den delade föräldraförsäkringen. Jämställdhetsbonusen har inte varit fruktbar. Finns det andra åtaganden?
Amineh Kakabaveh (-):
Tack för svaret, Carl Bildt! Jag lämnade in denna interpellation två år efter det att revolutionen startade, det vill säga den 15 mars. Fru talman! Inbördeskriget i Syrien inleddes med fredliga demonstrationer som slogs ned mycket brutalt av Bashar al-Asads regim. Militär och polis sköt rakt in i en obeväpnad folkmassa som ville ha frihet och demokrati i Syrien.
Resultatet blev än större demonstrationer. Därefter följde en upptrappning som ledde till djupare religiösa och sociala motsättningar och än mer våld tills tillståndet inte längre kunde beskrivas som regimens övergrepp utan som ett inbördeskrig. Andra länder har sett chansen att skära pipor i vassen.
Det är en geopolitisk, regional konflikt där Saudiarabien, Turkiet, Qatar med flera stöder den fria syriska armén FSA, och även Iran har blandat sig i konflikten. Det finns anledning att oroa sig för att ännu fler länder dras in i kriget. Hizbullah i Libanon har redan dragits in i striderna på regimens sida.
Israel börjar nu stärka sin position genom att ropa på förstärkning. Denna gång nämns Sverige i sammanhanget när det gäller bevakning av Golanhöjderna på FN:s mandat. På den andra sidan finns väst med Ryssland som har försett regimen med vapen och tillsammans med Kina hindrat en FN-resolution om vapenembargot.
Samtidigt finns USA och EU som också är oeniga när det gäller huruvida vapenembargot ska lyftas, vilket i varje fall Frankrike och Storbritannien har argumenterat för. Senast i morse sades det i radio att USA nu vill hjälpa och stödja oppositionen.
Här kunde Sverige faktiskt spela en betydligt större och mer aktiv roll för en FN-resolution om ett internationellt vapenembargo mot Syrien. Detta kunde vara ett steg för att få stopp på inbördeskriget. Vad avser utrikesministern att göra för att detta ska vara möjligt? Fru talman!
Inbördeskriget har skördat mer än 93 000 människors liv, varav 7 000 är barn under 18 år och 1 700 är barn under tio år, enligt FN:s nya rapport. Detta är katastrofalt för mänskligheten. Flyktingströmmen har vuxit snabbt, mycket snabbt. Turkiet har fått ta emot över 400 000 flyktingar.
Det lilla landet Jordanien, med en befolkning på sex miljoner, går på knäna. Det finns de i vårt land, med nio miljoner invånare, som klagar över att vi tar in runt 10 000 flyktingar. Jordanien har fått ta emot 1,2 miljoner flyktingar. Det är naturligtvis en omöjlig situation som man står inför.
Denna hopplösa situation handlar inte bara om att människor bor dåligt i flyktinglägren, att de inte får tillräckligt med mat, saknar förnödenheter och att medicin till de sjuka och skadade saknas. I denna situation uppstår andra svåra, för att inte säga förödande, sociala problem.
Jag tänker på prostitution, människohandel, barnprostitution och barnarbete under slavliknande förhållanden. Föräldrar tvingar sina döttrar till äktenskap för att få hemgift, det vill säga de säljer sina döttrar. Detta måste stoppas.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag instämmer i att den här debatten enar oss alla, för det handlar om att få stopp på ett krig som kostat många tusen människor livet, främst kvinnor och barn. Jag är glad att det finns ett initiativ om en fredskonferens. För ett år sedan talade vi om det. Som Carl Bildt säger ska Iran och Saudiarabien delta i konferensen.
Är det för att stormakterna ska få ännu mer att säga till om, eller är det verkligen för parternas skull i Syrien? Självklart är det viktigt att de är med, men de kommer att ta över, Carl Bildt, det vet vi. När Iran bjuds in i FN:s korridorer tar de över medan övriga backar och går ut. Man måste vara försiktig. Vi måste lära av historien och inte ge dem mer utrymme än de redan har.
Det finns en fredskonferens, och den måste gälla parterna i Syrien. Sverige måste här ha en framträdande roll. Vi har en röst. När jag och Annika besökte Syrien och Turkiet märkte vi förväntningarna på Sverige från olika håll. Sverige är visserligen ett litet land, men vi har en stark röst. Den rösten vill vi höra, Carl Bildt.
Det förväntas mycket mer av dig och Sverige just nu. Nu säger USA att de ska stödja oppositionen. Sedan har vi Ryssland, Iran, Hizbullah och alla de andra. Det kommer att bli katastrofalt. Mellanöstern kokar redan av ilska och oro. Den oron ska vi inte dämpa med vapen.
Det finns bevis på att Asadregimen har använt kemiska vapen, och sådana kommer att användas igen. Vi måste därför ta oron på mycket stort allvar. Låt mig gå tillbaka till frågan om flyktingar och humanitär hjälp. I den här situationen är det viktigt att se till att människor som skadas, människor som behöver hjälp, verkligen får det.
När vi träffade Läkare utan gränser och andra nätverk på plats fick vi höra att den humanitära hjälpen når fram utan störningar. Det finns dock en oro för att ingen av parterna ska tillåta människor som skadas att få den humanitära hjälp de behöver.
Det finns en FN-resolution som Sverige har undertecknat om att parterna i en konflikt måste ge utrymme och möjlighet att säkerställa det humanitära arbetet. I detta måste Sverige och Carl Bildt spela en större roll. Vi träffade många olika parter och organisationer, och alla förväntar sig det.
Det gör även vi i denna kammare. Anledningen till att jag lyfter fram kvinnorna och barnen är att de är krigets offer. Det är de som offras av stormakterna.
När jag senast besökte ett flyktingläger i Kurdistan märkte jag både i Turkiet och i Irak, men också i Syrien, att synen på kvinnor är fruktansvärd såväl hos oppositionen som i lägren. Kvinnorna är de mest utsatta och ses som andra klassens medborgare i sitt eget land och som tredje klassens i andra länder.
Därför är det viktigt att vårt bistånd satsas på kvinnorna. Sverige är en bra och stark biståndsgivare och ska därför satsa på kvinnorna och barnen. Vi måste jobba för det, Carl Bildt.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, Carl Bildt. Det är mycket viktigt med den humanitära hjälpen för kvinnor och barn som precis har nämnts. I de tre länder och de olika flyktingläger som jag har erfarenhet av och varit i fanns det varken svenskt bistånd eller FN:s bistånd. Det enda som fanns i Bab al-Salam i Syrien var tält som människor bor i. En del av dem är FN-märkta och är vita. Det fanns ingenting mer.
Det är klart att länderna försöker göra sitt bästa. Problemet är att flyktingströmmen också ökar de sociala motsättningarna. Den värsta formen mötte jag faktiskt i Kurdistan i Irak. Där växer gamla konflikter på etniska och religiösa grunder. Människor vill inte ha dem där. Där finns till exempel Kirkukkonflikten där Saddam Hussein arabiserade de delarna.
Människor sade: Vi vill inte ha fler av den sorten. Det finns redan massor av oro i regionen som man ska ta på väldigt stort allvar. Jag hoppas verkligen att den kommande fredskonferensen inte ska ge utrymme till de länder som redan har blodiga händer där det finns könsapartheid. Det handlar om att ge kvinnor möjlighet.
Kvinnorna är redan obefintliga inom oppositionen och i alla lägen. Där ska kvinnornas röst bli hörd och också den minoritetsproblematik som finns i regionen. Jag betonar situationen för kvinnor och barn. Jag vet själv hur det är. Jag har varit i krig och på flykt. Jag har varit flykting.
Jag talar om hur det är inte som en abstrakt analytiker utan utifrån egna upplevelser. Det förväntas att Sverige är en röst för jämställdhet och solidaritet.
Amineh Kakabaveh (-):
Vi vet att vårt bistånd används mycket för fattigdomsbekämpning. Vi vet också att det har varit inbördeskrig i länderna i Latinamerika. Krig söndrar och splittrar, och krig förstör folks mentalitet, samhället och allt.
För att kunna säkerställa och vrida tillbaka till det civila, till freden och till demokratin behövs det ett långsiktigt arbete. Den oro som vi bär på tror jag handlar om osäkerhet. Det finns ingen logisk förklaring och inget tydligt besked om hur länge man vill och hur man vill gå vidare.
Denna oro beskrivs i medierna. Men här får vi inte ett klart besked från ministern om att man vill att det ska ersättas med andra organisationer. Vilka skulle det i så fall kunna vara? Om vi ska ge bistånd men inte låta folk vara på plats måste det göras konsekvensanalyser, och arbetet måste kunna följas upp. Det man ser på plats är enormt viktigt.
Om jag själv inte hade varit i El Salvador och i Guatemala hade jag inte kunnat inse hur viktigt det är att vara på plats och stötta det arbete som ambassaden och olika organisationer gör. Även folket i Guatemala, El Salvador, Honduras och Colombia gör ett gott arbete, men de behöver stöd i detta svåra arbete.
Det är så många som blir mördade. Det sker terror mot arbetarledare, mot fredsmäklare och mot kvinnor. Det är mycket viktigt att följa detta arbete på plats.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar Hans Linde för en jätteviktig och aktuell debatt, och jag tackar Carl Bildt för svaret. Jag har ställt en skriftlig fråga till utrikesministern om de oroligheter som vi har sett under de senaste två veckorna. Jag är oroad över vad som händer nu i Turkiet. Jag är också oroad över denna passivitet.
Regeringen och utrikesministern brukar vara snabbt på plats och agera och reagera i många andra frågor i Mellanöstern, men just i detta fall har man varit väldigt tyst trots att både USA och EU med flera har agerat och fördömt polisens övervåld.
Detta övervåld har kostat liv, och fler än 1 500 människor är skadade, till och med synskadade - och detta i ett land som är kandidat till EU. Erdogan struntar totalt i vad som händer. Han vill ha sin egen position.
Det är självfallet jätteviktigt att båda parter, det vill säga PKK och den turkiska regimen, nu helt enkelt har fått nog av det krig som har pågått i så många år. Men det beror inte endast på att Erdogan är demokrat att han vill ha detta. Han vill stärka sin egen position genom en ändring i konstitutionen, och han behöver kurdernas stöd.
Det är inte bara jag, utan jättemånga som jag träffade i Turkiet när jag var där senast sade samma sak. Analytiker och journalister på både vänster- och högersidan säger att Erdogans mål inte är fred i Turkiet. På ytan är det självfallet så, för att tysta ned det hela. Men det går inte.
Vi vet att det nu inte bara handlar om gas i Geziparken, utan konflikten är mycket djupare än så. Fortfarande finns flera tusen människor - journalister, advokater, politiker, riksdagsledamöter, borgmästare, kurder, turkar, socialister, universitetsstuderande och professorer med flera som undervisar på universiteten - som sitter i fängelse.
Om man menar allvar med freden kunde man först ha frisläppt dessa människor, som kallas för terrorister. Den så kallade terrorlagen kvarstår. Den är inte borta. Under tiden reser sig folk i de flesta städer.
Senast i går hörde vi att många advokater har blivit gripna på plats när de vill ge rättsligt stöd till de människor som grips. Jag vill se något positivt i detta, men just nu kan jag tyvärr inte göra det med tanke på oroligheterna de senaste två veckorna.
Utmaning efter utmaning kommer, och fredliga demonstrationer beskjuts. Mina vänner är på plats. Många säger: Vi står här, och vi vill ha fred, demokrati och yttrandefrihet. Men polisen skjuter oss rakt i pannan med vattenkanoner, sprej och så vidare.
Detta måste stoppas. Det förväntas av Sverige att vi gör något. Jag hoppas att du kommer att fördöma detta, Carl Bildt. Åtminstone detta lilla kan man göra. Man kan fördöma detta så att Turkiet inte ska tro att alla viker sig eftersom fredsprocessen pågår, även om vi måste stödja denna fredsprocess.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag påpekade i mitt förra inlägg vad hela fredsprocessen bygger på, förutom att Erdogan och hans regering vill stärka sin position. Under min resa under två dagar i början av maj träffade jag både ledande politiker i den kurdiska regeringen och journalister och analytiker.
Då framkom att det har ingåtts ett avtal mellan den irakiska kurdiska regeringen och den turkiska angående oljeledningarna. Om någon ledning på gränsen mellan länderna slås sönder av någon anledning ska det kosta många miljoner dollar per vecka eller månad - jag har inte den exakta siffran.
Om till exempel en oljeledning skulle slås sönder i kriget av PKK ska den turkiska staten laga den. Motsvarande regler gäller på irakisk sida. Denna överenskommelse har påskyndat processen. Processen bygger mer på ekonomi och maktrelationer än en riktig och ärlig fredsprocess.
Det är det budskap jag har fått från många olika håll. Därför är det ännu viktigare att Sverige som enskilt land agerar, Carl Bildt. Vi förväntar oss inte bara det för att vi ska agera som en stat. Det finns också mänskliga skäl.
Det finns tiotusentals kurder, turkar, socialister och människor med olika religionstillhörighet i det här landet som dagligen vill att vi ska agera. Det gäller oppositionen, Vänsterpartiet, men också regeringen.
Därför finns det all anledning att helt enkelt påskynda den här processen men också att se till att allas röster blir hörda, inte bara fredsprocessen mellan två män, det vill säga Erdogan och PKK:s ledare, som faktiskt är i fängelse.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag skulle vilja tacka statsrådet Maria Larsson för svaret och redogörelsen. Jag vill också poängtera att det som framgick av redogörelsen om kvinnojourerna i Sverige är väl bekant. Jag saknar emellertid ett tydligt svar på hur man säkerställer kvinnojourernas ekonomiska situation i framtiden.
Föregående talare har helt riktigt pekat på de brister som i dag råder. I en interpellation från vänsterledaren Jonas Sjöstedt för några månader sedan togs frågan om kvinnojourer upp.
Enligt Roks, Riksorganisationen för kvinno- och tjejjourer, har utvecklingen tyvärr lett till att vissa kvinnojourer redan har lagts ned. Detta sker i en situation där vi vet att tjejer och kvinnor dagligen utsätts för olika former av mäns våld.
Detta är väldigt sorgligt, speciellt när statsministern i sitt tal lovade att förstärka kvinnojourernas resurser. Nu är det helt det motsatta.
Det är jättebra att man försöker arbeta mer utvecklande inom kommunerna. Jag är själv socialarbetare och vet att socialarbetarnas roll är en helt annan än en kvinnostödjares eller systerstödjares. Det är två helt olika roller.
I så fall skulle man bidra med samma ekonomiska resurser. Menar man att tjejjourer och kvinnor som stöder kvinnor också utför ett socialt arbete borde det kosta för samhället att anställa även dem. Om man likställer dem med socialarbetare måste man också se till att de får samma lön och samma utbildning, men så är inte fallet i dag.
Den spetskompetens som kvinnorna på kvinnojourer och tjejjourer har är inget som socialarbetarna har. Som socialarbetare är man myndighetsutövare. Det är en helt annan sak. Därför är det väldigt viktigt att inte blanda ihop dessa båda roller. I så fall skulle hela synen på mäns våld förändras.
Det handlar inte bara om klass. Det är inte bara de som är aktuella hos socialtjänsten som är utsatta för mäns våld. De finns i alla klasser. Det är också jätteviktigt att se till att inte klientifiera de kvinnor som inte har sociala problem. De har inte ekonomiska problem.
Deras enda problem är könsmaktsordningen, och på grund av den är de utsatta för våld. Jag tycker att det är sorgligt och allvarligt att man ser på detta problem som en socialtjänstproblematik och att man placerar kvinnojourer och socialtjänst i samma fack.
Det är ett jättebra stöd som socialtjänsten ger, men den spetskompetens som kvinnojourerna har finns inte hos socialarbetaren. De har inte ens tid och möjlighet att ta sig an detta. Därför behövs en förändring. Kvinnojourerna ska inte behöva komma till kommunerna och söka pengar.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag skulle vilja poängtera att det är viktigt med metodutveckling. Jag tror att både socialtjänsten och den ideella verksamheten gör det. Kvinnojourerna har en historia på 35 år när det gäller till exempel arbetet med mäns våld mot kvinnor.
Sedan 1995 har tjejjourerna också stöd via chatt, telefonsamtal och andra samtal. De vet vad de gör.
Jag tycker att det är orimliga krav som ställs på kvinnostödjarna genom att man helt enkelt ställer samma krav där bara för att vi har socialtjänstlagen som reglerar detta arbete.
Regeringen har säkerligen gjort den regelförändringen i all välmening, men det har gett negativ påverkan. Vi ser att kvinnojourer stänger sina verksamheter inom kommunerna. Det var inte meningen, eller hur?
Meningen är att det i varje kommun ska finnas boende för de kvinnor som har skyddad identitet, så att de kan stanna i sin egen kommun. Men så är inte fallet nu. Tyvärr har det blivit negativt.
Jag hoppas att man har gjort denna regelförändring i all välmening, men stödet har blivit sämre eller helt uteblivit. Då är det en allvarlig situation. Vill regeringen verkligen rätta till detta? Ska vi vänta i ett år, tills en rapport kommer?
Detta är ett allvarligt problem, enligt Världshälsoorganisationen. WHO menar att ett av de största hälsoproblemen för kvinnor i världen tyvärr är mäns våld mot kvinnor. Det har vi insett länge.
Med den insikten hoppas jag att Maria Larsson och regeringen skyndsamt ska se till att man helt enkelt kommer till rätta med detta. Ännu fler kvinnojourer ska inte behöva stänga sin verksamhet, för då blir det väldigt kostsamt för både samhället och individerna.
Det är, som sagt, korrekt att många kvinnojourer samarbetar med socialtjänsten. Så är det i många fall där det finns barn med och där familjen är aktuell hos socialtjänsten. Men det finns tusentals kvinnor som inte har någon kontakt med socialtjänsten. Och det är inte heller meningen.
Det skulle vara förödande för socialtjänstens arbete om det var alla kvinnor, barn och ungdomar som är utsatta för hedersrelaterat våld, till exempel. Det skulle vara väldigt kostsamt för samhället. Och inte ens socialtjänsten skulle klara av det. Därför finns det all anledning att göra detta.
Jag undrar om regeringen vill satsa på kvinnojourerna, enligt det man har lovat. Eller ska man vänta på den här utredningen?
Amineh Kakabaveh (-):
Tack Maria Larsson, Gustav Fridolin och allesammans! Det är en jätteviktig debatt. Vi har fått de här signalerna från kvinnojourerna, från deras ledning och från de kvinnor som dagligen jobbar med att stödja våldsutsatta.
De tycker att det är helt obegripligt att ställa samma krav på tjejjourer och kvinnojourer som på socialtjänsten, och detta regelverk har tyvärr haft negativa konsekvenser för flera jourer. Därför kvarstår frågan: Hur gör man nu? Det är klart att vi förstår att det finns en samordnare, vilket är väldigt viktigt.
Regeringen har tillsatt Carin Götblad och det finns många förväntningar på detta, men jag tror inte att den utredningen tillsattes just för att detta regelverk har förändrats. Det finns jättemycket annat man måste utreda när det gäller mäns våld mot kvinnor, hur stödet kommer fram och hur man ska göra för att förebygga.
Det är viktiga frågor, men för att man också ska kunna tillgodogöra sig samordnarens arbete behövs faktiskt den ekonomiska finansiering som säkerställer och garanterar ett kvalitativt arbete. Det är på väg att hotas nu därför att man lägger ned kvinnojourer. De är oroliga.
Jag har tagit emot gråtande kvinnor som jobbar med detta. De säger: Vad ska vi göra, Amine? Vi är inte socialtjänst och heller inte socialarbetare. Vi har erfarenhet av att stödja och vi samverkar, men vi behöver stöd. Jag hoppas att man ser till att finansieringen garanteras.