Anna Wallén (S):
Jag börjar med att tacka justitieministern för svaret på min interpellation. Då det oftast är kvinnor som utsätts för hot och våld av en man är det detta som jag kommer att tala om nu. Sverige är ett av världens mest jämställda länder. Men vi har fortfarande en lång väg att vandra innan män och kvinnor har samma rättigheter och samma möjligheter. Det yttersta uttrycket för ojämställdhet är mäns våld mot kvinnor.
Vi kan nästan dagligen läsa om kvinnor som utsätts för hot och våld av en man som de har älskat. Det handlar om kvinnor som får sin rörelsefrihet inskränkt för att deras före detta partner vägrar lämna dem i fred, män som gång på gång ringer, sms:ar och mejlar och kanske helt plötsligt står mitt emot dem på gatan. Kvinnorna måste hela tiden se sig en extra gång över axeln.
De senaste tio åren har antalet anmälda misshandelsbrott mot kvinnor ökat. Ökningen beror delvis på att kvinnors benägenhet att anmäla har ökat. Men mycket tyder faktiskt på att våldet också har ökat. Men mörkertalet beräknas vara mycket stort. Brottsförebyggande rådet uppskattar att endast 20 procent av alla brott mot kvinnor polisanmäls.
Våld mot kvinnor är ett stort problem som kräver en helhetssyn när det gäller kunskap och insatser. Ofta fokuserar forskning och annat arbete mot mäns våld mot kvinnor på just kvinnorna och inte på männen. Man kallar till och med övergreppen för kvinnovåld, trots att det handlar om mäns våld mot kvinnor. Den 1 oktober 2011 trädde den nya lagen om kontaktförbud, tidigare besöksförbud, i kraft.
I lagen har elektronisk övervakning införts som ett verktyg för att kontrollera efterlevnaden av kontaktförbud. Det innebär att den som utsätter någon för hot i särskilda fall, där man bedömer att ett vanligt kontaktförbud inte är tillräckligt, kan få en fotboja. Det har nu kommit till min kännedom att det finns beslut om fall där man skulle behöva använda denna fotboja men att det inte finns någon fungerande fotboja.
Denna lag trädde i kraft för mer än ett år sedan - den 1 oktober 2011. Detta är mycket allvarligt och innebär stora risker för den som utsätts för hot och förföljelse. En kartläggning av åklagarnas hantering av lagen om kontaktförbud visar att det är stora skillnader när det gäller antalet beviljade kontaktförbud runt om i landet.
I till exempel Norrköping beviljas 52 procent av alla ansökningar, men i Eskilstuna beviljas endast 18 procent av ansökningarna. Det är mycket stora skillnader. Frågan är vad det beror på. Görs det helt olika riskbedömningar runt om i landet? Varför är det mycket lättare att få ett kontaktförbud i Norrköping än vad det är i till exempel min hemkommun Västerås?
Beatrice Ask har svarat på min interpellation om varför denna fotboja inte finns och anger att den tekniska utrustningen inte finns på plats. Det har gått mer än ett år sedan denna lag trädde i kraft, och jag undrar vad Beatrice Ask har gjort för att påskynda ett framtagande av denna fotboja. Är det rimligt att det tar ett år och sju månader innan en lag kan tillämpas när behovet är så pass stort?
Jag vill också fråga varför det skiljer så mycket mellan åklagarkamrarna när det gäller antalet beviljade kontaktförbud. Beatrice Ask säger i sitt interpellationssvar att man ska analysera detta, och jag undrar när analysen ska vara klar. Det är nämligen väldigt brådskande.