Gustav Fridolin (MP):
Tack, Daniel Riazat, för utvecklingen av interpellationen! Det är bara att säga att jag helt håller med om den problembeskrivning som finns i interpellationen och som du ger uttryck för här. Det svenska skolsystemet har på många sätt tillåtits att dras isär. Vi ser skolor i dag som under lång tid inte har gett elever möjligheter, kunskap och färdigheter och inte heller haft förutsättningarna.
Det finns många bra lärare som jobbar på dessa skolor men utan förutsättningar och verktyg att ge eleverna kunskaper och färdigheter. Det här kan vi inte acceptera i längden. Vi kan inte ha en skoldebatt, som vi på många sätt har haft sedan kommunaliseringen, där utbildningsministrar av skiftande färger har skyllt skolans problem på kommunerna, kommunerna har skyllt tillbaka och så har elever och lärare hamnat i kläm i mitten. I stället måste vi ta ansvar.
Precis som Daniel Riazat säger är det här någonting som påpekas i flera utredningar under de senaste åren, till exempel i en mycket intressant utredning som tillsattes av min företrädare och leddes av professor Leif Lewin. Skolinspektionen har i sina slutsatser av granskningar på alla landets skolor påpekat att det är styrkedjan som brister: Lärare känner sig lämnade ensamma med sitt uppdrag därför att rektor inte har tid att utöva det pedagogiska ledarskapet, eftersom man fått så många administrativa uppgifter.
Rektor känner sig i sin tur lämnad ensam av en förvaltning som inte hinner styra skolan på ett fungerande sätt därför att man sysslar mer med budgetuppföljning och annat. Förvaltningen känner sig lämnad ensam i förhållande till staten och vet inte hur man ska klara av att följa skollagens krav. För mig leder detta till slutsatsen i interpellationssvaret. Ja - staten måste ta ett tydligare ansvar för svensk skola. Det är första gången det står så i ett interpellationssvar avlämnat gemensamt av regeringen till riksdagen.
Jag kan tänka mig att min företrädare i den föregående regeringen möjligen hade velat svara så, men så uttrycktes det inte tidigare. Nu är vi där. Vi ser att staten måste ta ett större ansvar för svensk skola, och vi pekar på tre tydliga saker som vi gör i närtid för att lyckas med det. För det första handlar det om investeringar. Det är klart att riktade investeringar just på de skolor som har de tuffaste förutsättningarna ger möjlighet att anställa fler än tidigare år, med tydliga regelverk för att pengarna ska landa just där. Vi presenterade i veckan ramarna för en läsa-skriva-räkna-garanti de tidiga åren.
Detta är ett sätt att öka det statliga ansvaret. För det andra ska vi ha ett statligt ansvar för en ökad lärarrekrytering. Jag kom igår hem från Finland. Där har man tio sökande per plats på lärarutbildningen. I Sverige klarar vi inte av att fylla alla platser på alla högskolor. Det krävs ett större statligt ansvar för lärarrekryteringen, och därför går vi så långt att vi från statens sida till och med säger att vi är beredda att i samtal med parterna ge dem förutsättningar att kunna göra insatser för att höja lärarlönerna.
Det är verkligen ett större steg mot ett större statligt ansvar än vad vi någonsin har tagit tidigare. För det tredje får Skolverket som statens myndighet möjlighet att tillsammans med huvudmän sluta utvecklingsavtal om skolutveckling på enskilda skolor. Staten ska inte luta sig tillbaka.
När man ser en skola som år efter år inte ger goda kunskapsresultat och där huvudmannen inte har förutsättningarna eller möjligheterna att själv göra insatser kan staten gå in och sluta utvecklingsavtal. Det är ju i grunden väldigt feltänkt att 290 kommuner och 1 000 fristående huvudmän alla var för sig ska ha den bästa överblicken över hela landets alla goda exempel internationellt och även djup forskning. Det är ett uppenbart statligt ansvar att då kunna gå in och hjälpa till. Detta är alltså tre saker som vi gör nu, i närtid.
Vi ser dock att det krävs mer. Vi måste sannolikt ändra i regelverket och förstärka det Skolinspektionen kallar för styrkedjan och fördela och förtydliga ansvaret. Det måste vara tydligt vem som har ansvar för vad. Därför tillkallar vi också en skolkommission där profession, forskning och politik får mötas för att lägga fram ett förslag om hur detta förtydligande kan ske. Vi gör alltså saker i nutid och tillsätter dessutom den kommission som verkligen behövs för svensk skola.
Jag kan inte se ett tydligare sätt, som det står i interpellationssvaret, för staten att ta större ansvar för svensk skola.