KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Gardfjell (MP):
Stort tack för svaret, näringsministern! Jag vet att näringsministern är oerhört intresserad av mineralpolitik. Därför är det särskilt intressant att diskutera frågorna utifrån det här perspektivet - SGU:s arbete i Malå. Malå är en liten ort i norra Västerbotten med ungefär 2 000 invånare.
SGU har sitt huvudkontor i Uppsala, som jag kommer ifrån. Jag känner verkligen ett stort intresse för myndigheten. Att arbeta med mineralinformationsverksamhet är oerhört viktigt för att förbättra och även skapa en bättre miljömässighet i arbetet med gruvnäringens utveckling.
Vi från Miljöpartiet har pekat på att det har funnits och finns flera exempel på gruvverksamheter som just nu undersöks. De kan vara olämpligt placerade, eller det kan vara väldigt stora konflikter med andra samhällsintressen, till exempel rennäringen.
För att man ska kunna hitta mer lämpliga lokaliseringar för framtida gruvverksamhet tror jag att man behöver utveckla verksamheten med mineralinformation på flera olika sätt.
Faktum är att regeringen 2015, 2016 gav SGU i uppdrag att beskriva hur verksamheten i SGU i Malå skulle kunna utvecklas. Det har också skrivits en gedigen rapport om det. SGU har en lång historia i Malå.
SGU kom till Malå 1918, om jag är rätt informerad. Det är över 100 år sedan. För exakt 100 år sedan startade man en gruva i Adak. Och i Adak har jag mina rötter - därav intresset för den här orten.
Det är helt riktigt att SGU har utvecklats på otroligt många sätt. På 70talet var det över 200 människor som arbetade i SGU i Malå. Nu är det 5 personer. Men kontorsmöjligheterna på orten är betydligt större, och man skulle kunna inrymma många fler.
När jag besökte SGU i Malå före pandemin beskrev de bland annat regeringsuppdraget som de haft och de förslag som hade lagts fram för regeringen.
Även nu efteråt när jag har varit i kontakt med SGU i Malå har jag fått veta att det är inget eller väldigt lite från de förslag som lades fram för regeringen som man från regeringens sida har följt upp. Det tror jag är väldigt olyckligt.
Jag tycker också att det finns stor anledning att fundera på hur de statliga myndigheterna lever upp till kravet att skapa fler jobb på landsbygden.
Maria Gardfjell (MP):
Det är positivt att höra att regeringen vill förtydliga sina svar. Då kanske vi skulle kunna få svar här i dag om något av innehållet, för det är otroligt viktigt att vi får höra vilka förändringar som regeringen är beredd att göra nu. Regeringen säger att man vill ha ett aktivt jordbruk med fler unga lantbrukare.
Det är väldigt bra, och det är en av de få punkter där EU-kommissionen också håller med. Det behövs många unga lantbrukare, och det behövs en generationsväxling. Där är vi överens. EU-kommissionen ifrågasätter dock varför Sverige inte tänker tillämpa det stöd för små jordbruk som föreskrivs i den gemensamma jordbrukspolitiken.
En bärande idé med reformen är att stora gårdar ska få mindre stöd och mindre gårdar ska få mer stöd. Det handlar alltså om ett inkomststöd till lantbrukare, och regeringen tycker att de stora lantbruken ska få mest. Varför då?
Skälet till att EU nu har en politik för att vi ska stödja mindre gårdar är ju att det har kommit fram allvarlig kritik mot att för mycket pengar går till slott och gods. Var finns nu den socialdemokratiska tanken i jordbrukspolitiken? Är det att fortsätta på den inslagna vägen och slå ut de små lantbruken?
Att satsa på den anonyma maten? Att promota bulkproduktion före svensk gastronomi? Det sägs i regeringens svar att det skulle vara naturligt med en koppling mellan storlek på stöd och omfattning av verksamhet. Eller är det i själva verket tvärtom?
En lantbruksjournalist uttryckte det väldigt dråpligt för en kort tid sedan: Sveriges strukturomvandling är inget nytt sedan inlandsisen. Det är en jättelik strukturomvandling som sker inom svenskt jordbruk. Det som var tio gårdar för tjugo år sedan är en enda stor gård i dag. Blandjordbruken försvinner och specialiseringen ökar.
Samtidigt läggs många jordbruk ned helt. Sverige har i dag 3 000 mjölkgårdar. Fortsätter den inriktning som har gällt kommer det snart att vara tusen mjölkgårdar färre. Finns det då inte anledning för regeringen att börja fundera på hur strukturrationaliseringen drabbar svenskt lantbruk?
Finns det också skaleffekter eller effekter av strukturrationaliseringen för hela jordbruket även på de stora gårdarna? Ja, det finns det. Det behövs ett antal gårdar för att jordbruket ska fungera, för att man ska kunna dela på maskiner, ha tillgång till veterinär och många, många andra saker.
Det här blir ett moment 22, för regeringen säger att mat ska produceras där det är som billigast. Är det verkligen det vi vill ha?
Är det mindre och mindre lönsamma lantbruk som ska slås ut, eller är det just nu vi måste ta fasta på att bryta trenden och öka Sveriges självförsörjningsgrad och minska Sveriges och jordbrukets sårbarhet genom att få en matproduktion i hela landet?
En gastronomisk mångfald handlar om att intressant gastronomi har ett behov av intressant primärproduktion.
Maria Gardfjell (MP):
Det är sannerligen ett moment 2022 att regeringen säger att mat ska produceras där den är som billigast och att man ska ha mer konkurrenskraft. Är det det vi vill ha? Sverige har varit exceptionellt genom många tider och har aldrig velat bromsa strukturrationaliseringen. Var ska det här sluta?
Inte slutar det med ökad produktion, med större biologisk mångfald och med fler bönder i hela landet. I livsmedelsindustrin pratar man däremot om att ha matproduktion utan bonde. Är det verkligen det som regeringen vill se?
Landsbygdsministern säger att det är många som inte lever på sitt jordbruk och att man inte behöver bry sig så mycket om dem. Om man stöttar produktionsjordbruket kan man fråga sig vilka producenter det är vi vill se fler av.
Är det de som levererar produkter till gastronomin, de livsmedelsproducenter som också bidrar till att Sverige blir en turistdestination? Det är ju inte bulkproduktionen som lockar. Men de större gårdarna har också andra intäkter.
Fördelen med att stödja de små gårdarna, de små bruken, handlar också om den minskade sårbarheten. De små lantbrukarna behöver ett ökat stöd för att de ska kunna bedriva sitt jordbruk mer på heltid. Det borde regeringen ägna mycket mer tid åt.
Maria Gardfjell (MP):
Tack, landsbygdsministern, för svaret! Fritidsodlingens Riksorganisation har på sin hemsida väldigt bra information om det som de kallar pyralidaffären.
Det handlar om att rester av växtskyddsmedlen klopyralid och aminopyralid upptäcktes i organiska växtnäringar 2020 och att de det senaste året även har upptäckts i djurgödsel. Det orsakar skador på tusentals växter.
Man har samlat in uppgifter från drabbade fritidsodlare och analyserat misstänkt växtnäring under två säsonger. Resultaten är minst sagt oroande.
Pyralider hittas i nästan alla organiska råvaror - vi pratar om gödselråvaror - med ursprung i lantbruket och som används av fritidsodlare till växtnäring. Man har påvisat rester i kogödsel, hästgödsel, fårgödsel, hönsgödsel och majsstärkelse.
Det kan drabba fritidsodlare som köper organisk växtnäring på ett garden center eller dem som har tillgång till stallgödsel och halm från en ridskola eller ett lokalt lantbruk. Till och med odlare som använder hönsgödsel från egna höns men som ger hönsen inköpt foder riskerar att få växtskador.
Anledningen till att jag ställer frågor till landsbygdsministern om hur yrkesodlare drabbas är att den kunskapen ännu inte har presenterats. Alla som använder stallgödsel kan vara drabbade. Fru talman!
Det var lite av ett väntat svar att den yrkesmässiga grenen inte har råkat ut för skador i samma omfattning som fritidsodlarna. Men det hänger förmodligen ihop med att Jordbruksverket anser att yrkesodlarna använder mineralgödsel i större utsträckning. Men det gäller inte all yrkesmässig användning.
Bortser regeringen helt från de ekologiska lantbrukarna och deras situation? Problemen är kopplade till organiska gödselmedel. Lantbrukarna är själva medvetna om hur de kan motverka skador på egna efterföljande känsliga grödor när de har detta i sin egen produktion.
Men nyheten som nu har kommit fram är ju att det sprids med foder till andra djur på andra gårdar vars gödsel sedan säljs i till exempel ett garden center. Det finns en övertro i det svar som regeringen lämnar på vad man kan åstadkomma med information till senare led i handeln med organiska gödselmedel.
Information från LRF är till exempel begränsad till hur man bör hantera halm och gödsel och dem som köper de produkterna. Som vi känner dessa problem nu är de inte begränsade till bara halm och gödsel. Regeringen har vänt sig till Jordbruksverket, som säger att detta är viktiga substanser för jordbruket. Men i ett miljöperspektiv ingår det inte i prövningen att värdera nyttan.
Detta är långlivade, allvarligt farliga kemikalier som påverkar fritidsodling och yrkesodling. Vad tänker regeringen göra?
Maria Gardfjell (MP):
Journalisten Lena Israelsson bidrog till att öka kunskapen om det problem som upptäcktes för ett par år sedan med växtnäringsmedel som innehöll pyralider. Detta ledde till att återförsäljarna av det här växtnäringsmedlet slutade sälja dessa medel. Krav ändrade också sina regler så att gödselprodukter inte skulle vara kontaminerade med bekämpningsmedelsrester. Nu är problemet mycket större.
Nu har det visat sig att detta finns i hönsgödsel, i alla slags gödsel, i jordblandningar - överallt. Alla fritidsodlare riskerar att drabbas av de här gifterna, som dessutom används i ökande mängd i det svenska jordbruket. När man har tittat på de här frågorna tänker man bland annat på fritidsodlarna.
Det finns 2,6 miljoner trädgårdar i Sverige, varav nästan 2 miljoner tillhör villor och 50 000 utgörs av kolonilotter. Många får nu rådet att odla mer hemma, med anledning av kriser och risker för framtiden. Att odla och kunna odla är en del av vår säkerhet för framtiden.
När vi nu ser att pyraliderna har denna negativa effekt på odlingar, både ekologiska trädgårdsodlingar och hemträdgårdsodlingar, undrar man varför regeringen inte vill agera mer kraftfullt.
Sverige har översatt rapporten och lämnat in den till kommissionen, men vad är nästa steg? Kommer regeringen att driva på så att kommissionen vidtar mer åtgärder?
Eller kommer regeringen utifrån den kunskap som finns att faktiskt förbjuda användning av pyralider i det svenska jordbruket? Det är en principiellt viktig fråga. Vi har nu nya resultat.
Problemet är inte alls begränsat till bara det som cirkuleras på ett jordbruk, utan det överförs också mellan gårdar. Resterna i hönsgödsel är ett jättetydligt exempel på det. Här har landsbygdsministern absolut ett tydligt ansvar.
Hur ska man säkerställa att den hönsgödsel som produceras i svenska jordbruk inte är kontaminerad och inte förstör för fritidsodlarna? Man kan tycka: Ja, det är ju bara fritidsodlare, eller: Ja, det är ju bara ekologiska odlare. Men det är enorma kostnader det innebär när man köper en tomatplanta och den faktiskt dör.
Jag skulle vilja veta om regeringen är beredd att gå fram med förslag om ett förbud mot pyralid i EU eller i Sverige. Förordningen ger stöd för förbud. Bekämpningsmedel får inte ha oacceptabla skadeverkningar på växter, inte heller i senare led.
Vi ska vara medvetna om, fru talman, att detta är kemikalier som Sverige förbjöd på 1970-talet för att de var så farliga.
Maria Gardfjell (MP):
Pyralider sprids alltså med djurfoder och andra växtprodukter och drabbar i senare led fritidsodlare och yrkesodlare. Den enda lösningen för att bli av med det här problemet är ett förbud mot användning av de verksamma ämnena i pyralider och att det helst införs i EU, men Sverige kan gå före.
Vad jag hör från landsbygdsministern är att hon inte är beredd att stödja ett sådant förslag. Kemikalieinspektionen har tagit upp vid möten med kommissionen i januari att det här är ett stort problem. Men hur ska nu Sverige agera? Kommer man att ställa hårdare krav på kommissionen? Förordningen ger stöd för ett förbud.
Det behövs harmoniserade regler, inte minst för att utbildning och obligatorisk utbildning på gårdsnivå inte räcker. När en lantbrukare köper in foder, oavsett om det är import av foder utifrån eller foder från Sverige, riskerar man att det innehåller pyralider.
Ut kommer skit från djuren som man sedan säljer vidare, vilket i sin tur drabbar andra odlare. Det är helt oacceptabelt. Man har känt till de här problemen sedan 60-talet när de gjorde de första försöken på SLU. Pikloram, som är ett av de här medlen, förbjöds i Sverige på 70-talet.
Nu har vi ganska nyligen fått in de här ämnena som ministern pratar om att de används, men nu används de i mer och större omfattning för varje år som går. Hur kan vi stoppa pyraliderna?
Maria Gardfjell (MP):
Nu under pandemin är det många svenskar som har hittat ut i naturen, och det är jag väldigt glad för. Många vill fortsätta vara ute i naturen. Då är det glädjande att regeringen nu aviserar en satsning till friluftsorganisationerna så att alla scouter, fågelskådare, ja, alla som är intresserade av naturen kan få uppleva mer och lära sig mer.
Naturvårdsverket har gjort en utvärdering av de av riksdagen fastställda friluftsmålen. Där har man tagit upp bland annat frågan om ökat stöd till friluftsorganisationerna men också behovet av ökat skydd av närnatur för att alla människor som är intresserade av naturen enkelt ska få komma ut och uppleva den. Vad tänker regeringen göra för att stärka friluftspolitiken ytterligare?
Maria Gardfjell (MP):
Precis som miljöpolitiken är friluftslivspolitiken något som berör många områden i politiken. Två av de satsningar där det finns behov som Naturvårdsverket lyfter fram är att stärka skolans arbete med friluftsliv och att öka kunskapen om allemansrätten.
Hur kan regeringen på bred front gå fram hårdare med fler satsningar för friluftslivet?
Maria Gardfjell (MP):
Svensk kärnkraft har de senaste åren kämpat med en rad problem. Bränsleskador, turbinproblem, olyckor och dålig lönsamhet har gjort att kärnkraften inte riktigt har levererat. Månad ut och månad in har vissa reaktorer varit stängda för revision, och samtidigt har södra Sverige behov av lokal elproduktion.
Jag skulle vilja ställa frågan till energiministern: Vad har regeringen för initiativ nu för att underlätta situationen för södra Sverige?
Maria Gardfjell (MP):
Vi vet att det tar decennier att bygga ny kärnkraft, och det kan också vara väldigt dyrt. Utifrån exemplet Olkiluoto 3 i Finland, som började 2005 och som nu planeras att starta 2022, vet vi att det kanske inte är svaret på klimatutmaningen. Det går fort på den förnybara sidan. Häromveckan startades en solvärmeanläggning i Härnösand.
Varför går det så fort nu med förnybar energi?
Maria Gardfjell (MP):
I eftermiddag kommer jag att sakna landsbygdsministern i den debatt vi kommer att ha om skogspropositionen. Det handlar om äganderätten och naturskyddet i skogen. Skogsägarnas rättigheter handlar ju inte bara om att frivilligt välja mellan att skydda skog och värdefull natur eller inte göra det, utan detta är reglerat i lag.
Skogsägarna måste också ha möjlighet att få ersättning när skogen måste skyddas av naturvårdsskäl. De måste även kunna få rådgivning. Budgeten för skogspropositionen togs dock bort när Moderaterna, Kristdemokraterna med flera röstade igenom en annan budget i riksdagen.
Vem kommer att ta ansvar för att genomföra skogspropositionens naturskyddssatsningar? Hur ska regeringen göra? Det här kommer inte att gå ihop.
Rebecka Le Moine (MP):
Klockan är 13.52 den 18 december 2018, med 409 PPM i atmosfären och mindre än 25 procent av landytan i naturligt tillstånd. Nu står vi här och diskuterar, i efterhand, en budget som har lagt ramarna för framtiden. När M och KD inte hinner bereda och analysera följderna av sin ekonomiska politik känns det som om de i stället har valt att backa i tiden.
Vi backar decennier bakåt i tiden, och mycket av det arbete som har gjorts för jämställdhet, medmänsklighet, kultur, miljö, klimat och natur är nu till stora delar raserat.
Jag gick in i politiken mitt under en klimatkris och en artutrotning, i en människoskapad era som kallas för antropocen, där vi människor är den största drivande faktorn, för jag har insett att det varken är kunskapen, engagemanget eller medvetenheten som saknas, utan det är den politiska viljan.
Det ser vi nu svart på vitt när Moderaterna och Kristdemokraterna med stöd av Sverigedemokraterna väljer att stryka miljön från agendan. Det finns kanske någon som sitter och tittar och tänker: Det här har väl utvärderats och diskuterats? Då vill jag säga att svaret är: Nej, det har det inte. Naturvårdsverket förlorar omkring 40 procent av sitt totala anslag, och man fick reda på det först när beslutet redan var taget.
Den gröna sektorn och landsbygden kommer att drabbas hårt, med fler än 1 500 förlorade jobb och uteblivna ersättningar på grund av denna ogenomtänkta budget. Hur ska Sverige kunna agera förebild för andra länder när vi aktivt återinför fossilsubventioner för hundratals miljoner på bekostnad av framtida generationer?
Hur ska vi kunna ge hopp till de människor som protesterar varje fredag utanför riksdagen för att politiker ska lyssna på forskarna och på riktigt ställa om och prioritera miljön? I M:s och KD:s budget försvinner hälften av anslaget till värdefull natur. Det försvinner 750 miljoner kronor från den posten.
I en tid då vi måste göra mycket mer väljer de att skära ned. Hur ska vi någonsin kunna nå upp till våra nationella och internationella mål om biologisk mångfald med dessa nedskärningar? Fru talman! Vad vi ser nu är en budget som har klubbats igenom tack vare en pakt, som har gett den högerkonservativa skaran tillräcklig kraft att genomföra en total miljöslakt.
Detta sker i en tid då vi förlorar arter i en rasande takt, innan ens pusslet är lagt!Men sista ordet är inte sagt.
Jag trodde nog att vi alla, oavsett parti kunde känna grundläggande empatiför den här planeten.Men nej, nu befinner jag mig mitt i smeten! Jag kan bara säga att jag djupt beklagaratt det finns politiker som inte bryr sig om miljön ens i dessa dagar.
Rebecka Le Moine (MP):
Klockan är nu 19.32 den 14 februari 2019. Vi har 412 ppm koldioxid i atmosfären. Vi lever i en klimatkris och i en massutrotning av arter. Ändå agerar politiker inte tillräckligt. Medan vi står här i kväll och talar om för varandra vilken väg som är bäst för att gå framåt missar vi målet.
Vi hör om hur man ska lappa och laga i stället för att ta itu med grunden till problemet. Fru talman! Vi kan inte nöja oss med att byta bränsle eller köpa eko, utan vi måste jobba för att minska behovet och för att minska trycket på planeten totalt sett så snabbt som möjligt och så mycket som möjligt. Vi måste anpassa oss efter planetens gränser snarare än efter ekonomiska mål.
Naturens gränser går inte att kompromissa med, och för att vi ska ha en chans måste vi skydda och stärka våra ekosystem. Fru talman! Därför kan vi inte bara tro att naturen ska vara en oändlig resurs som kan industrialiseras och förse oss med biobränsle från hotade skogar eller fisk från hotade arter. Det kommer att krascha våra chanser att ha en levande planet till kommande generationer.
Ibland tror jag att vårt största hinder för att bevara naturen är att den bjuder på helt gratis tjänster, eftersom vi värderar monetära värden högre än ovärderliga och livsnödvändiga värden. Därför måste vi anpassa vår ekonomi efter vår ekologi.
Så länge som vi inte kan tänka oss att sluta tjäna maximalt med pengar på det som förstör planeten, så länge kommer vi aldrig att ha råd att rädda världen. Fru talman! Vi politiker måste våga säga nej till ekonomiska särintressen som utarmar våra ekosystem och våra möjligheter att tackla klimatkrisen.
Det är vi här som måste våga säga nej till ekonomiska intressen och inte bara se till kortsiktiga intressen för att verkligen värna framtida generationers möjligheter att också bedriva verksamheter. Där någonstans måste vi börja bygga en hållbar ekonomi och hållbara samhällen på riktigt.
Rebecka Le Moine (MP):
Rättviseskäl är ofta något som får människor att engagera sig politiskt. Det handlar om orättvisa som genomsyrar vårt samhälle och våra strukturer alltför tydligt än i dag. Min anledning till att engagera mig politiskt är orättvisan mellan oss människor och alla andra varelser som vi delar planeten med. I Miljöpartiet känner vi solidaritet med alla djur och växter.
Vi anser att allt levande har rätt att leva och ett existensberättigande oberoende av eventuell nytta för oss människor. För mig känns detta som en självklarhet. Det hemskaste ordet jag känner till är "utrotning".
Ändå finns det finns det en skrämmande stark koppling mellan människans frammarsch och utrotningen av djur, särskilt stora predatorer. Vi har sett dem som ett hot - som en fara att minimera - och ibland har vi valt att aktivt utrota dem. Herr talman! Det kan ursäktas som en gammal instinkt att försvara vår egen ras, och jag kan på något sätt acceptera det som en dålig ursäkt.
På den tiden visste vi kanske inte bättre. Då fanns det nämligen inga data och ingen forskning eller kunskap om hur stora populationerna behövde vara för att på lång sikt kunna överleva. Det fanns ingen bild av arternas utbredningsområden eller populationernas skörhet. Men i dag finns detta, och vi vet att toppredatorer är oerhört viktiga för hela ekosystemet.
Vi har dessutom förbundit oss att bevara alla arter inom nationens gränser. Därför kan jag inte acceptera en politik där vi fiskar och jagar utrotningshotade djur. Herr talman! En arts existens får inte avgöras av en hobby eller ett ekonomiskt särintresse. Jag vill se rovdjursstammar som är långsiktigt livskraftiga, och därför kan jag inte acceptera licensjakten på varg, lodjur och järv.
Däremot måste de som drabbas negativt ersättas. Jag vill förbjuda fisket av ål och andra utrotningshotade arter och få slut på bottentrålningen. Herr talman! Jag vill se en framtid där vi inte jobbar mot naturen utan med den - ett förhållningssätt där vi låter livet frodas i det vilda i stället för att försöka kontrollera och hämma det.
Jag och mitt parti ska kämpa för den naturpolitik som får oss att komma ifrån massutrotningens era och in i en tid som blomstrar av biologisk mångfald.
Rebecka Le Moine (MP):
Licensjakten är ju någonting som enligt EU:s art- och habitatdirektiv egentligen inte bör inträffa. Däremot finns skyddsjakt som ett verktyg i de fall där det är vargar som är väldigt närgångna och det finns anledning att ta bort en viss individ.
Vad vi har sett sedan licensjakten infördes är ju inte ett bättre läge. Den illegala jakten har fortsatt att öka, och det har inte på något sätt gett några positiva resultat, att vi accepterar vargen ju fler som skjuts. Det är snarare tvärtom. Vi kan gå tillbaka till facit från historien och se att det inte funkar att bara skjuta mer och mer av ett utrotningshotat djur.
Rebecka Le Moine (MP):
Tack, Kjell-Arne Ottosson, för frågan som upprepades! Jag kan också upprepa mitt svar som är att vi inte kommer att lösa acceptansen genom att skjuta mer varg. Facit bakåt i tiden är att vi inte har löst acceptansfrågan genom att skjuta mer varg. Jag kan fylla på svaret med att spekulera lite om hur vi kan komma bort från skrämselpropagandan kring vargen.
Den ses som ett oerhört farligt djur, fast det inte har skett något dödsfall sedan 1800-talet, vad vi vet, om man inte tar hänsyn till incidenten på Kolmården. Vi har också skrivit på en annan konvention, konventionen för biologisk mångfald, där vi har förbundit oss att bevara arter inom nationens gränser.
När det gäller vad vetenskapen säger hör vi att det är ett ganska stort spann i den här kammardebatten - det talas om alltifrån 50-100 vargar till 1 000 vargar. Och det här är just vetenskap. Vi måste förlita oss på forskare och vetenskap. Och vi har en myndighet som heter Naturvårdsverket, vilken har tagit fram riktlinjer för en gynnsam bevarandestatus. Utifrån dessa kan vi som politiker göra politik och fatta beslut.
Jag hänvisar tillbaka till Naturvårdsverkets siffror.