KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ann-Charlotte Hammar Johnsson (M):
Jag vill börja med att säga att det är jätteviktigt att vi tar upp och klarar ut de här sakerna. Det är viktigt att veta att saker och ting händer samtidigt som det sker saker och ting som är positiva. Ni som sitter på läktaren hör att det som vi talar om är de stora problemen. Det händer också mycket som är fantastiskt.
Min partikamrat skrev häromdagen på Facebook: "Bakom varje svart siffra, rubriker och notiser finns människor. Det är viktigt att alltid tänka på i både den lilla och den stora världen. Och ibland är vanlig grå vardag det man längtar efter allra mest." Det är nog många, inklusive vi själva, i det här landet som nu längtar efter den grå vardagen. Detta drabbar människor. Polisen har ett jobb att göra.
Jag håller fast vid det förebyggande arbetet. Jag delar inte Marie Granlunds uppfattning om att det skulle vara sämre. Varje dag går lärare till sina arbeten och träffar ungdomar och barn. Varje gång de talar om och diskuterar dessa frågor gör de jättestora gemensamma insatser. Svar på interpellationer Det finns människor som har bott i Malmö i 23 år och som har befunnit sig i utanförskap med bidragsberoende.
Det har inte varit lösningen, och jag tror inte heller att det är lösningen framåt. Där skiljer sig vår politik. Det kommer säkert statsrådet att ta upp i sitt nästa inlägg. Man måste bryta utvecklingen och få människor i arbete. Det är oerhört viktigt med en förebild i vuxenvärlden för att man ska komma framåt i samhället. I dag är arbetslösheten 15 procent i Malmö. Malmö har lagt ned mycket jobb för att ta emot människor.
Men det är också viktigt att dessa människor inte fastnar i ett utanförskap. Vi måste kunna ta emot dem och de måste kunna ta sig in i samhället på ett bra sätt. Utanförskap som varat i 23 år säger att det finns ett stort problem att lösa i Malmö, med eller utan alliansregering.
Ann-Charlotte Hammar Johnsson (M):
Tack, statsrådet! Jag vill komma tillbaka till det här med ett effektivt, hållbart och långvarigt ägande. Det innebär att det finns en rad frågeställningar som måste besvaras kontinuerligt. När det gäller ökat eller minskat ägande måste man fundera igenom det och hela tiden följa bolagets utveckling.
Bolaget har hela tiden sitt uppdrag, men ägaren måste titta på detta och fundera på vad som sker i omvärlden. Ministern har nu beskrivit hur han ser på det. Frågan bör dock ställas hela tiden. Och genom att man har bolaget i sin ägo måste man vara tydlig med det.
Statsrådet var inne på att Telia säkert kommer att spela en viktig roll - det fick jag som svar också på min skriftliga fråga - och att det understryks av det Telia gör. Vilken av de olika faktorerna, inom den ram där Telia verkar, är det som gör att Telia kommer att få den bästa effekten just som statligt bolag kontra någonting annat?
Det är i den kontexten jag har frågat om statens ägande i Telia på 37 procent är optimalt. Med ministerns synsätt skulle ägarandelen kanske vara större. Men det är också mycket konkurrens på den marknad där Telia verkar.
Ministern nämnde att en pragmatisk syn präglar socialdemokratiska regeringar och inte borgerliga regeringar, om jag förstår hans tolkning rätt. Det är just sådant jag vänder mig emot, att man lägger sådant på andra. Jag tycker att det är pragmatiskt att tänka på ägandet hela tiden - ministern nickar instämmande. Det är en del i hela processen. Och det är därför jag ställer frågor.
Jag fick ett liknande svar på min skriftliga fråga: jag är del av ett parti som alltid är ute efter att sälja, vilket inte är svaret. När jag ser och hör om händelser vill jag gärna diskutera dem och i alla fall få svar. Ministern kanske kan ge ett svar på hur han ser på läget. Men det kan också vara på det sättet att det inte går att ge ett svar, beroende på vad det handlar om.
Då kan man ge det inom ramen för näringsutskottet, som så småningom bör få besked om vart bolaget ska ta vägen. Nej, vi har ingen privatiseringsagenda. Men vi har en agenda som säger att man hela tiden ska testa om det finns samhällsansvar, om det finns konkurrens som gör att staten inte längre bör ha det här i sitt ägande eller om det finns särskilda frågor som gör att man bör ha det.
Statsrådet tycker att man säljer ut saker. Men det handlar om försäljning och att få ett så bra pris som möjligt. Det har genom tiderna skett både lyckade och misslyckade affärer, om man ser det på det sättet. Men man ska aldrig bara sälja ut något. Det handlar om att man ska ta vara på det man har och se var pengarna kan användas på ett bra sätt.
Ann-Charlotte Hammar Johnsson (M):
Jag börjar där statsrådet började, det vill säga med ordning och reda på hur ägare kommunicerar med bolagen och att det ska gå att följa. En tid tillbaka kunde man nämligen ringa ett samtal; då fanns det inga papper, men man kunde mötas och göra upp affärer. Därifrån har det hela utvecklats.
2012 togs det nya steg - vilket vi också har diskuterat ett antal gånger - med hållbarhetskriterier och hur det ska gå till. Det är jätteviktigt. Ägarfrågorna följer hela tiden med den ansvariga regeringen och det ansvariga departementet. Jag ser det inte som en avstannad process utan som en kontinuerlig process.
Man måste hålla i frågan och se framåt - vad behöver vi förändra för att ta ytterligare steg? Det har jag också tagit upp med Mikael Damberg tidigare, när det gäller FN:s globala hållbarhetsregler. Det är nödvändigt och en del av hela bolagsägandet att man har ordning och reda på saker och ting. I fråga om vilka bolag som ska ses över anser jag att man bör titta på alla bolag.
Det finns ingen speciell lista. Det finns inga hemligheter när det gäller det. Jag vet att det har varit uppe i tidigare interpellationsdebatter och att ledamöter har talat om vissa bolag. Och vi har skrivit om ett par tidigare, där Telia är ett möjligt bolag. Vi tittar såklart på det. Regeringen tittar på vad som händer och sker i världen och på vilka bolag staten ska äga.
På samma sätt tittar vårt parti på hur det ser ut, på om bolagen håller sig inom ramen för det som privata bolag kan åstadkomma. Vi har sagt att det ägande staten har ska vara långsiktigt. Det håller vi fast vid, till dess vi ser att det kanske finns anledning att förändra det.
Ann-Charlotte Hammar Johnsson (M):
Tack, statsrådet, för uppföljningen! Det är glädjande att få ett rakt besked, även om det är ett tråkigt besked. Jag hade skrivit ned ett antal punkter, men jag räknar nu med att statsrådet redan har tagit tag i detta. Det var ett tydligt svar om att det inte fungerar på Arbetsförmedlingen som det ska. Jag tänker på den rapport som kom i oktober som vi talade om sist och som statsrådet hänvisade till.
Den skulle klargöra ett antal saker, och sedan skulle man ha ett möte med de ansvariga för varje snabbspår, om jag förstod det rätt. I januari såg man i besöksnäringen att det stod stilla och kändes tomt när det gäller kockar. Arbetsförmedlingen har svarat att man kan ge ett svar senast i mars. Det känns lite grann som en process som har mycket tomhet i sig, och det ser inte heller bättre ut framöver.
Det kändes lite märkligt eftersom den rapport som skrevs i oktober måste ha föregåtts av en hel del insamlande av fakta. Jag skulle vilja tillägga något i diskussionen om Lernias roll och deras arbete med att utbilda. Samtidigt har man haft en avvecklingsprocess, som jag förstår det. Lernia finns på plats på orter där man skulle ha jobbat ihop med dem.
Det sägs att det inte finns något avtal kvar trots att det egentligen finns ett avtal som inte har sagts upp. Jag undrar hur det förhåller sig med den delen eftersom det då skulle innebära att någon samtidigt får betalt för att inte göra någonting medan någonting annat inte leder vidare. Jag skulle också vilja veta om det går att få svar från ministern på om det finns målsatta medel och någon tidsplan för detta framgent.
Det görs en kontinuerlig uppföljning, men finns det några strikta tider för Arbetsförmedlingen nu när det gäller att leverera saker och ting och få det här på plats? Behöver Arbetsförmedlingen nya eller fler verktyg? Behövs det internutbildning? Är det ett annat mindset som behövs? Vad är det som behövs för att det här ska kunna sättas i verket?
Ann-Charlotte Hammar Johnsson (M):
Jag tänkte göra som Elisabeth Svantesson gjorde i den förra debatten, nämligen ta ett exempel från verkligheten. Det går lite utöver detta men bygger samtidigt på den del där man talar om att unga vuxna finns i Sverige. Våra myndigheter är inte riktigt gjorda för att klara av det tryck som har funnits.
Ibland kan man utifrån tycka att det inte finns den flexibilitet och det sunda förnuft som man skulle önska i dessa delar, och detta återkommer när vi diskuterar vidare om stödboende. I en kommun fanns det ungdomar som skulle bo tillsammans i vardagen.
Det började bra; de kunde gå ut i köket och tillreda sin mat. Det gjorde så småningom att det miljöförbund som hade att vaka över detta i stort sett - bildligt och med symboliskt värde - satte gul tejp med svarta streck runt köket, som förbjuden mark att träda in på. Det gjorde att dessa personer inte längre kunde göra sig mat, utan man fick ta dit personal som skulle laga mat åt dem.
Detta innebär att de skulle ha kunnat träna och få det de behöver för att ta vara på vardagen - vad gör jag från det jag går upp på morgonen tills jag lägger mig på kvällen - och att tillreda sin mat. Detta boende var ett stort hus som egentligen var väldigt hemlikt.
Det var inte alls en institution man skapar och där man börjar tala om vilka delar som skulle bort i inredningen, till exempel mattor och tvätt som vi har i våra hem för att det ska fungera. Allt det här sammantaget gör att vi passiviserar människor som skulle kunna göra ett jobb för sig själva, lära, träna och se hela vardagen som ett exempel på hur det skulle kunna fungera när de ska vidare i sitt liv.
Med det som bakgrund vill jag gå in på den del som handlar om självständigt boende. I den bästa av världar fungerar det som sagt. Regeringen säger själv att man måste bygga, och det måste man, för vi har den problematik vi har med bostäder.
Jag kan göra tolkningen att det här är fullt möjligt och att det i vissa fall går att dela rum i stödboenden. Man kan komma till slutsatsen att man befinner sig i ett läge där alla säger ja. Men helt plötsligt prövas detta juridiskt, och så sägs det att det här är fel.
Det kan komma till ett läge där det juridiskt sägs att det blir vite för kommunen för att den har brutit mot lagen, för det står inte så som jag läste upp, att man har möjligheten med detta "bör", utan man ska göra en tolkning utifrån någonting som inte står där. Detta är lätt att säga i teorin, men om man kommer ut i verkligheten vill man inte ta de här stegen och råka ut för att erfara att man har gjort fel. Man vill göra rätt.
Det här komplicerar det hela: Å ena sidan sägs det att det här är möjligt, å andra sidan går det inte enligt lagen. Hur gör vi då? Då sitter man fast i samma dilemma. Det är därför jag har ställt frågan om det i ett sådant läge inte kan vara vettigt och rimligt att ha ett "bör" även för stödboende under förutsättningar som gör att alla deltar.
Ann-Charlotte Hammar Johnsson (M):
Det är just det här som är problematiken. Jag måste ju fråga om det är så här jag ska tolka det som riksdagsledamot. Jag vet att ministern inte kan svara vad gäller tolkningar, men i ministerns svar står det att detta är möjligt om alla parter är med. Det är ändå så jag måste tolka det som står där. Det kan då i vissa fall ske i stödboenden. Det sägs nu också här att det inte finns något som gör att detta inte skulle låta sig göras.
Men likväl står det ju någonting annat i lagstiftningen. Även om det är så det är tänkt hjälper inte det för att lösa problematiken när den inte blir löst. Jag skulle ändå vilja veta om regeringen och ministern tar med sig den här frågan och funderar på om det inte är så att det behövs ett "bör" för att det här ska kunna bli möjligt.
Ann-Charlotte Hammar Johnsson (M):
Tack, Gunilla Nordgren, för att du har ställt den här interpellationen! Jag vill börja i den del där Gunilla pratade om att bryta upp familjer och om skolan. Det är inte alltid det här görs på rätt sätt i en värld av elever och lärare. Det råder lärarbrist, och skolan är ansträngd, och vi har pratat om att det finns mycket administrativa uppgifter.
En av de uppgifter som skolan har fått är att eftersöka barn och ungdomar som försvinner från skolan från en dag till nästa. Det är ett uppföljningsansvar man har. När jag är ute och lyssnar på såväl lärare som rektorer och dem som arbetar som skolpersonal hör jag mycket ofta, inte minst i Skåne, att det här är ett problem.
Man får lägga mycket tid på att ta reda på vart personer har tagit vägen så att de inte bara förvinner ut i tomma intet. Det kan ju ha inträffat olyckor eller vad som helst. Skolan har sitt ansvar.
Jag vill understryka, när det gäller det här med att man flyttas från en kommun till en annan eller från ett boende till nästa, att det är jätteviktigt att det också blir tydligt att hela den här länken som ska fungera måste fungera på ett sådant sätt att inte lärare och skolor blir sittande med en problematik som de ska lösa.
De behöver få hjälp så att deras arbete kan underlättas och satsas på så att de kan lära eleverna det de ska och så att de som behöver höra av sig också gör det så att skolan inte blir ytterligare belastad.
Ann-Charlotte Hammar Johnsson (M):
Jag kan börja där Penilla Gunther slutade. Frågan är hur det ser ut i landet och om man har olika sorters läkare. I de kontakter som jag har haft är det neurologer som handhar detta. Det verkar rimligt att det är så. Jag tänkte också på det ministern sa om mötena om rehabinsatser. Det ser väl också olika ut i vårt avlånga land tänker jag.
Det jag har kommit i kontakt med är att man oftast sätter sig på rehabsidan. Där har de varit ett lag, ett team, som i bästa fall hållit i patienten. De har fått lära patienten att lära om. Det har gällt toalettbesök, att gå, tala och allting. Patienten får kanske träna sig att raka sig etcetera, det vardagliga. De är väldigt klara med att ha gjort en klar plan som de vill koppla på kommunen. Men där har kommunen sällan tid eller resurser till detsamma.
Jag ser inte den delen bara som en ekonomisk fråga. Jag ser mer till hela tänket kring det hela, vilket mindset man har, hur man ser på det. Det är olika mindset för hur man rehabiliterar människor. Jag vill understryka att man gör på olika sätt, och vissa har väldigt bra resultat. Jag hoppas att vi verkligen tar med detta. Penilla Gunther var inne på detta med standardiseringar.
Det är på något vis det jag kallar för min trappa, att det finns en process som är tydlig så att de som inte har någon att ta hjälp av kan få den. Jag hoppas att det kan bli en verklighet. Det finns så många därute som sitter i ett mörker eller blir inlåsta på annat sätt eftersom de inte får den hjälp och det stöd de behöver. Jag har också en berättelse. Men jag får spara den till en annan gång eftersom min talartid är slut.
Ann-Charlotte Hammar Johnsson (M):
Min fråga går också till statsrådet Ardalan Shekarabi, och den berör offentlig upphandling. Före frågestunden i dag har det varit en del interpellationsdebatter. Vi vet att det är tufft för kommunerna. Det är mycket tryck utåt. Inom ramen för offentlig upphandling finns det också en oro från kommunerna ute i landet för hur det nya förslaget blir när det kommer ut i verkligheten.
Om man sätter kommunens vardag i centrum och som exempel tar uppgrävning av en gata för att illustrera det hela kan man inse att det inte blir en uppföljning av arbetskraften före eller efter utan på plats direkt, på gatan. Då vill jag fråga statsrådet om han inte anser att det blir en tung belastning som vi lägger på kommunerna, dessutom mitt i ett ansträngt läge, för att på plats använda resurser för detta.
Ann-Charlotte Hammar Johnsson (M):
Min fråga går till utbildningsminister Gustav Fridolin. Den handlar också om Lärarlönelyftet. Vi får alla kontakt med skolan på olika sätt - via mejlboxen, genom samtal ute på skolorna och via brev och kan då få ta del av följande åsikter: Att tvingas sätta en skarp gräns genom denna grupp - man syftar på lärarna - utan tydliga kriterier än dem som vi fick är mycket ödesdigert. Varför kunde man inte ha gett oss friheten att använda den totala summan mer flexibelt?
Då hade pengarna kunnat fördelas utifrån prestation. Hur ser regeringen egentligen på skolledarens uppdrag? Allt det arbete vi gör med att tydliggöra uppdrag och differentiera löner sätts ur spel med detta lärarlönelyft. Resultatet är ett antal fungerande lärare som blir sittande helt utan detta lyft. Hur motiverar vi dem att kämpa vidare? Och hur motiverar vi dem att stanna i yrket?
Vad är statsrådets svar på detta?
Ann-Charlotte Hammar Johnsson (M):
Jag har en fråga till dig, Mattias Jonsson. Det gäller din jämförelse, att det är så mycket pengar och att ni har lyckats så bra. Vi har - och jag riktar mig även till er som sitter på läktaren - gått igenom den värsta finanskrisen sedan 30-talet. Den var djup, och den som åker bergochdalbana vet vad det innebär: Man är långt ned, och sedan ska man ta sig upp därifrån. Dessutom har Sverige fått beröm av omvärlden för att vi klarade det väldigt bra och är ett föregångsland.
Detta jämför Mattias Jonsson och Socialdemokraterna hela tiden med sin situation och säger att vi inte har en så kraftig högkonjunktur sedan 60talet. Det finns ett visst spann däremellan, och man kan inte riktigt göra som Socialdemokraterna, det vill säga plana ut det och säga: Vi jämför över tid - det spelar ingen roll vilket läge vi har, utan vi har en politik som ser likadan ut. Så fungerar det inte. När det gäller stabilitet kan man fundera på följande: Om man är så duktig på att bränna alla pengar nu i högkonjunktur, hur blir det då i nästa lågkonjunktur?
Är det då vi ska rensa upp efter Socialdemokraternas högkonjunktur, då de tog chansen att göra av med allt i stället för att behålla det? Så till min fråga till Mattias Jonsson. Det finns bekymmer med pengar som stannar i myndigheterna. Vi talar EU-medel och ledtider som är långa. Planerna i kommuner och regioner stannar upp och riskerar att inte bli genomförbara därför att pengar kanske till och med kommer så sent att de inte kan användas det året.
Vad vill Mattias Jonsson göra med regeringens räkning om myndigheterna nu får sådana hinder i verksamheten? Det sägs i Leaderprojekt, och det sägs att Jordbruksverket är försenat. Tillväxtverket levererar inte, och det finns även problem med Vinnova. Det är väl det Penilla var inne på i den förra debatten.
Ann-Charlotte Hammar Johnsson (M):
Jag tycker inte att jag fick svar på min fråga om Jordbruksverket och långa ledtider. Inte heller har länsstyrelserna tidigare lyckats med sitt uppdrag. Det handlar om Leaderprojekt. Det handlar om möjligheter för de pengar vi har, som regeringen själv har sagt att man ska se till att använda bättre. Det står i vårt underlag, så Mattias Jonsson kanske kan svara på denna fråga. Påståendet att vi lägger mindre pengar på kommersiell service stämmer inte.
Vi lägger precis lika mycket pengar som vi har gjort tidigare, så det är också en felaktighet. Så är det - vi lägger lika mycket pengar som vi har gjort tidigare. Vi ska inte lägga mer pengar på matchningen på det vis som sker i dag. Om vi lägger mer pengar på någonting som inte fungerar, som inte gör att folk kommer i arbete, blir det dyrare och felaktigt. Vi ska göra på nya sätt och ta ett omtag vad gäller hur människor ska få arbete. Det är jätteviktigt.
Vi kan tala om den arbetslöshet som finns, för den finns ju ändå på några ställen. Bland annat gäller detta i restaurangbranschen, som är en del av besöksnäringen. Det finns bristyrken, och tröskeln till jobb för unga är låg. Trots högkonjunkturen ökar antalet konkurser - de är 6 procent fler än 2016. Störst är problemen i restaurangbranschen, där det bland annat behövs kockar. Det är 19 procent som i brinnande högkonjunktur går i konkurs.
Här vill Moderaterna sänka arbetsgivaravgifterna för unga, personer som är under 20 år, eftersom dessa personer har låga trösklar för att komma i arbete. Som jag förstår näringsministern verkar han anse att detta är en helt onödig åtgärd som inte alls behövs. Jag tycker att det är ett märkligt resonemang. Vi vet ju att det finns grupper i samhället som kan få ett bra jobb på ett bra sätt. Även Mattias Jonsson får gärna svara på detta. Jag vill också att han svarar på frågorna i stället för att tala om nya skattesänkningar, för det kan vara bra att få veta vad regeringen själv gör.
Ann-Charlotte Hammar Johnsson (M):
Mycket av den debatt som har förts här i eftermiddag om regional tillväxt har handlat om besöksnäringen - en besöksnäring i ett land som ligger väldigt långt norrut, med liten befolkning men med bra destinationer för att besöka och uppleva saker och ting som är unika för landet. Detta har vi alla här i kammaren, vad jag har hört, talat oss varma för.
Samtidigt påtalar Lorentz Tovatt att det är ett stort bekymmer att man reser internationellt och att vi inte är seriösa som har en annan åsikt om hur man ska lösa flygets möjligheter än vad Miljöpartiet har. För mig är flyget en möjlighet. Jag tror på teknikutveckling och på att ställa om bränslen.
Jag tror inte på stoppförbud och på att lägga ned det som vi behöver för att vi ska vara ett attraktivt land för besöksnäringen. Detta får Lorentz gärna svara på i sin replik. Det blir en börda för landsbygden, och då sa man att man ska kompensera. Okej. Å ena sidan ska man ta ut en skatt för att människor inte ska åka, och å andra sidan ska man kompensera i andra änden. Det håller inte. Det är inte rimligt att tänka så.
Vi måste ha ett hållbart system, och då måste det väl vara bättre att snabbt kunna ta sig dit man ska. Om vi kan utveckla flyget har vi icke spårbunden trafik framöver så att man kan ta sig fram i ett avlångt land med stora avstånd. Det skulle jag också vilja ha svar på.
Ann-Charlotte Hammar Johnsson (M):
Svaret på frågan vad Moderaterna gör kring flyget är enkelt. Det står i vår budget att vi har grön utveckling. Vi lägger pengar på teknikutveckling av bränsle. Så jobbar vi. Vi jobbar med utveckling, inte avveckling. När det gäller höghastighetsbanor tänker jag: Det bor 9 miljoner i Sverige. Det finns en kostnad för att bygga höghastighetståg.
Alla som finns längs sträckan tänker att tåget ska stanna hos dem, men ordet höghastighetståg innebär att ta sig från en punkt till nästa och att inte stanna däremellan. Det är en stor kostnad och en stor alternativkostnad för vad som kan göras i ett land som befinner sig i det läge man gör, om man jämför. Vi har många spår som dagligen behöver renoveras till exempel, och vi behöver också bygga ut motorvägen. På E6:an i Skåne står det helt stilla. Man kan knappt ta sig från Malmö till Helsingborg om man åker eller pendlar varje dag.
Samtidigt finns det inte tåg som man kan ta sig fram med på sidan om. Lorentz skrattar, men jag tycker faktiskt att det är ganska allvarligt. Samtidigt händer det olyckor. Jag har en fråga tillbaka. När Karin Svensson Smith fick en direkt fråga om att sju flygplatser riskerar att läggas ned på grund av flygskatten var hennes svar i Dagens Nyheter: Det är bra i så fall. Som jag har varit inne på finns det många människor som ska röra sig i vårt land. Det handlar om inkomster och tillväxt.
Man ska kunna pendla med flyg till andra delar av landet, man ska kunna utbilda sig, man ska kunna göra affärer, man ska kunna jobba fackligt och man ska kunna resa och besöka sina nära och kära och vänner. Jag tänker så här: Är detta en fråga där ni allihop i Miljöpartiet delar uppfattning? Är det detta som är lösningen? Är lösningen Karin Svensson Smiths besked om att flygplatser ska läggas ned? Är hennes uttalande någonting som ni står bakom? Jag kan ta exemplet med Gotland, som jag tog upp tidigare.
Jag ser att Lorentz skakar på huvudet här. 29 800 000 kronor säger Swedavia att de förlorar på det som ni föreslår. Det innebär att de inte kommer att ta bort flyg för affärsresenärerna. De kommer att ta bort flyg för vanliga människor som ska resa, och då blir det flygavgångar som försvinner för att kunna lösa denna uppgift. Det är också jobb som försvinner.