KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sven Otto Littorin (M):
När det gäller tredje fasen i jobb- och utvecklingsgarantin antog vi förordningen i går. Tanken är att Arbetsförmedlingen ska hålla i en anordnargrupp för att hitta den typen av arbetsgivare och den typen av platser som behövs. Min starka uppfattning är att de ska bygga på en så individuell utgångspunkt som möjligt för att man ska möjliggöra för till exempel sådana personer som har funktionsnedsättningar och har varit borta väldigt länge från arbetsmarknaden.
Under mina sista minuter ska jag utveckla de två sista delarna som jag inte hann med i mitt förra inlägg. Jag tror att goda exempel är oerhört värdefulla. Många sociala företag gör här ett oerhört bra arbete som det är svårt att koppla till den offentliga verksamheten. Men vi måste hitta former för att ta till oss kunskaper, erfarenheter och möjligheter på annat sätt. Då tror jag på att handla upp just den typen av tjänster genom kompletterande aktörer.
Fontänhusen - Sylvia Lindgren har säkert också varit där - är en oerhört spännande verksamhet för personer med olika typer av psykiska funktionsnedsättningar. Jag har talat med flera personer som arbetar med denna typ av företag. Det handlar bland annat om att erbjuda en sysselsättning, en aktivering, som gör att dessa personer känner sig tillvaratagna. Men man fyller ofta en större funktion än så i dessa sociala företag.
Man är också med och hjälper till i de övriga delarna av livet på ett sätt som gör att man får en struktur, mening och funktion som är väldigt bra. Kan vi hitta fler vägar för det vill jag gärna utforska detta. Ett sätt att lyfta fram den här typen av frågor är den stora konferens om utanförskapsbekämpning som vi inom ramen för ordförandeskapet i Europeiska unionen kommer att ha i oktober i höst. Den kommer till inte ringa del att handla just om den här typen av frågeställningar.
Jag ser fram emot att kunna delta mer aktivt tillsammans med Sylvia Lindgren och andra för att debattera den här typen av frågor.
Sven Otto Littorin (M):
Maria Stenberg har frågat mig om jag nu avser att ta initiativ till att göra det möjligt för fler arbetslösa småbarnsföräldrar, som deltar i åtgärder inom aktivitetsstöd utom pendlingsavstånd, att ta ett större föräldraansvar genom fler hemresor. Maria Stenberg påtalar att det försämrade arbetsmarknadsläget kan komma att leda till fler utbildningar utom pendlingsavstånd, oavsett lämpligheten i det, och ställer mot bakgrund av det samma fråga som jag besvarade i ett frågesvar i september.
Att arbetsmarknadsläget har förändrats förändrar, enligt min mening, inte det faktum att en anvisning till ett arbetsmarknadspolitiskt program föregås av en bedömning av huruvida programmet är lämpligt såväl för den enskilde som ur ett arbetsmarknadspolitiskt perspektiv. Jag vill dessutom hävda att den som får möjlighet att delta i en arbetsmarknadsutbildning redan med nuvarande regler får ett generöst stöd från samhället jämfört med personer som deltar i andra typer av utbildningar.
En arbetsmarknadsutbildning är ofta en dyr utbildning där deltagaren får aktivitetsstöd i stället för studiemedel som till stor del består av lån. Utöver att Arbetsförmedlingen finansierar utbildningskostnader och ersättningen till deltagaren finns möjlighet att få visst stöd för både resor och dubbelt boende. Mitt svar är därför att jag för närvarande inte avser att ta initiativ till att förändra regelverket för reseersättning i samband med deltagande i program med aktivitetsstöd.
Sven Otto Littorin (M):
Som småbarnsförälder har man naturligtvis lätt att sätta sig in i den exakta situationen. Det exempel som Maria Stenberg tar upp är onekligen belysande för de avstånd som gäller i delar av landet. Det är också därför jag tycker att det är bra att det stöd vi har är mycket generösare än nästan alla andra stöd som finns på arbetsmarknaden.
Det är en dyr utbildning, man får aktivitetsstöd och man får stöd till hemresor och dubbelt boende. Det görs också en lämplighetsbedömning ur både det enskilda perspektivet och arbetsmarknadsperspektivet. Jag delar bedömningen att utbildning i sig är en god idé. Det är bra att tillskansa sig ny kunskap för att ta sig tillbaka till arbetsmarknaden. Det finns dock två diskussioner man måste ta.
Den ena är om alla utbildningar ska ligga inom ramen för arbetsmarknadspolitiken. Det tycker vi att de inte ska. Vi har till exempel valt att ordna utbildningsplatser utanför Arbetsförmedlingens regi. Det finns till exempel 10 000 lediga högskoleplatser. Vi ökar också antalet utbildningsplatser på andra håll. Det är den ena frågeställningen. Om man går en sådan utbildning får man ta studielån i stället och på det sättet lösa den problematik som interpellanten pekar på.
Den andra frågeställningen är hur generöst stödet ska vara. Det finns ingen exakt gräns för det. Jag bara konstaterar att det är en dyr utbildning. Man får ett aktivitetsstöd och inte ett lån som vid all annan utbildning, och man får hemresa och möjlighet till dubbelt boende. I det läget konstaterar jag bara att det är en väldigt generös åtgärd.
I dagsläget finns det inte något initiativ på gång för att ändra på den generösa regel som i dag finns.
Sven Otto Littorin (M):
Jag förstår precis problematiken. Men det är inte riktigt så svartvitt som man kanske ibland lite grann kan höra i debatten. Vad säger vi till alla de småbarnsföräldrar som utbildar sig inom ramen för det ordinarie utbildningssystemet och får låna till sin utbildning och betala alla kostnader själv? Det finns också den typen av rättviseproblematik. Slutsatsen är det som jag försöker säga i interpellationssvaret.
Detta är redan i dag ett väldigt generöst åtagande från det offentligas sida för att hjälpa till. Diskussionen gäller om man ska göra det mer generöst och erbjuda mer än en hemresa i månaden. Jag kan förstå det Maria Stenberg och också Jasenko Omanovic säger. Men det är naturligtvis en avvägningsfråga hur generös man kan vara jämfört vad som erbjuds andra grupper bland våra medborgare i liknande omständigheter.
Sven Otto Littorin (M):
Det är intressant att av de sju interpellationsdebatter jag har här i dag handlar fem om ersättningar och en - nästa med Monica Green - om jobben. Det är lite belysande när det gäller hur man ser på de här frågeställningarna. Jag förstår vad Maria Stenberg säger. Det är klart att man kan ha synpunkter och vilja ändra på det sätt som Maria Stenberg föreslår.
Samtidigt konstaterar jag återigen att det här är ett väldigt generöst system, särskilt om man jämför med de småbarnsföräldrar som i stället har valt att utbilda sig inom ramen för det ordinarie utbildningssystemet och skaffa sig just den kompetens de behöver. De får låna till nästan alltihop och får betala alla sina kostnader själva. Därför finns det i dag inga initiativ när det gäller att förändra på det sätt som Maria Stenberg efterlyser.
Sven Otto Littorin (M):
Maria Stenberg har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att motverka effekterna av varslen och uppsägningarna i Norrbotten. Peter Hultqvist har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta med anledning av det ökande antalet varsel och den ökande arbetslösheten i dels Dalarna, dels Sverige. Inledningsvis vill jag säga att jag har besvarat många andra interpellationer och riksdagsfrågor med liknande frågeställningar.
Regeringen har presenterat ett omfattande arbetsmarknadspolitiskt paket, vilket jag har redogjort för i mitt skriftliga svar som jag lämnade den 10 december 2008 avseende åtgärder för att mildra effekterna av varslen i Örebro län. Paketet finns närmare redovisat i propositionen Åtgärder för jobb och omställning som regeringen nyligen lämnat till riksdagen. I propositionen finns svar på Maria Stenbergs och Peter Hultqvists frågor, och därför sammanfattar jag endast kort propositionens innehåll.
Regeringens politik har skapat förutsättningar för en hållbar ekonomisk utveckling och frigjort resurser för att hantera den rådande konjunkturavmattningen. För att möta de företag och människor som drabbas av varsel och nedläggningar har regeringen gett regionala samordnare i uppdrag att för regeringens räkning samordna insatserna lokalt och regionalt.
Dessutom har regeringen inrättat en nationell samordningsfunktion i form av en statssekreterargrupp samt även presenterat ett stimulanspaket som omfattar ca 23 miljarder kronor under åren 2009-2011.
Paketet innebär bland annat att regeringen intensifierar förmedlingsverksamheten, utökar antalet platser i arbetspraktik, inför praktisk kompetensutveckling, förstärker nystartsjobben för att hjälpa de långtidsarbetslösa, satsar på fler utbildningsplatser inom yrkeshögskolan och kommunal gymnasial vuxenutbildning samt föreslår att arbetslösa ska kunna få studiemedel med den högre bidragsnivån vid studier inom kommunal gymnasial vuxenutbildning med yrkesinriktning.
Dessutom föreslår regeringen stärkta infrastruktursatsningar och införandet av en skattereduktion också för reparation, underhåll samt om- och tillbyggnad för att stärka efterfrågan på arbetskraft inom byggsektorn. Detta är en kraftfull satsning som innebär att ca 60 000 personer 2009, 70 000 personer 2010 och 30 000 personer 2011 bereds möjlighet till antingen arbete, utbildning eller annan sysselsättning.
Sven Otto Littorin (M):
Beskedet är enkelt. Det blir inga permitteringslöner. Det har jag sagt många gånger förut och kommer att fortsätta säga. Skälet är att vi inte vill göra det som Berit Högman och Socialdemokraterna vill, nämligen skyffla över hundratals miljoner av skattebetalarnas pengar till amerikanska ägare i de stora företagen - pengar som borde gå till att ta hand om arbetslösa och få dem tillbaka i arbete. Så enkelt är det. Jag förstår inte riktigt. Vill Socialdemokraterna införa permitteringslöner?
Vill Patrik Björck, till exempel, se till att man frångår turordningsreglerna i LAS som man gör i Metalls verkstadsavtal? Är det er poäng? Det är märkligt. Låt mig svara på några av Peter Hultqvists frågor som jag inte hann med att svara på förut. När det gäller kommunerna har Anders Borg flaggat för att man i den ordinarie budgetprocessen kommer att titta över också kommunernas ekonomi i framtiden. Det får Peter Hultqvist säkert anledning att debattera med finansministern om så småningom.
Det är bra att Socialdemokraterna är aktiva när det gäller ungdomsarbetslösheten. Vi kommer att ha en interpellationsdebatt på det temat strax. Det är bra. Problemet uppstår när man räknar ihop det. Först höjer ni arbetsgivaravgifterna med 20 miljarder, sedan har ni kommit på en idé som kan jämföras med nystartsjobb för unga och lägger tillbaka några hundra miljoner. Det är bra att ni ansluter er till den idén, men det blir en dålig ekonomi och en dålig arbetsmarknad för ungdomar. När det gäller Jan Ericsons fråga om ESF-rådet är det helt korrekt.
12,6 miljarder, varav hälften är samfinansierat över den svenska statsbudgeten, står redo under programperioden för att just kunna erbjuda den typ av utbildningar som kan behövas. Det är precis det som samordningsmännen jobbar mycket aktivt med tillsammans med svenska ESF-rådet. Vi har varit mycket pådrivande gentemot kommissionen för att få tydligt besked om att pengarna kan användas på det sättet.
Slutligen vill jag som svar på Kurt Kvarnströms fråga säga att den 11 februari ska samordningsmännen träffa statssekreterargruppen och redovisa sina önskemål.
Sven Otto Littorin (M):
Luciano Astudillo har frågat mig vilka åtgärder jag är beredd att vidta i syfte att skapa gränsöverskridande samordningsregler och en ändamålsenlig lagstiftning vid arbete utomlands. Först vill jag säga att Sverige precis som övriga EU/EES-länder omfattas av det inom unionen gemensamma regelverk som syftar till att samordna de olika nationella regelverken inom bland annat arbetslöshetsförsäkringen.
IAF anser, precis som påpekats, att flera gränsproblem inom ramen för arbetslöshetsförsäkringen delvis har sin grund i avsaknad av gränsöverskridande samordningsregler. Vidare konstateras att flertalet av de gränshinder som inspektionen belyser, i den rapport som genomförts på regeringens uppdrag, kan få en lösning genom förändrat regelverk och praxis.
Flertalet av de gränshinder som IAF lyfter fram i rapporten kommer sannolikt att få en lösning inom en snar framtid, detta bland annat efter att Regeringsrätten konstaterat att ett medlemskap i en svensk arbetslöshetskassa inte automatiskt upphör vid arbete utomlands. I övrigt anser jag att Sverige har ett ändamålsenligt regelverk inom arbetslöshetsförsäkringen för migrerande arbetskraft. Mot bakgrund av detta avser jag inte att vidta några åtgärder för att förändra i gällande regelverk.
Sven Otto Littorin (M):
Den finns i utvecklingen under de senaste åren. Jag delar Berit Högmans bild av de nackdelar med visstidsanställningar som går att se. Det är självklart så att en fast anställning är att föredra.
Det ger utrymme för precis det som Berit Högman talar om - delaktighet, uppmärksamhet och utbildning som en bra arbetsgivare ger sina medarbetare. Samtidigt kan det vara en bra inkörsport med en visstidsanställning om man därigenom får det lättare att så småningom kunna ta ett fast heltidsarbete.
När man tittar lite grann på statistiken märker man att det i huvudsak är de fasta anställningarna som har ökat i antal under de senaste åren. I jämförelse med det fjärde kvartalet 2006 var antalet fast anställda personer drygt 160 000 fler det fjärde kvartalet 2008. De fasta anställningarna ökade med 160 000 personer under de första två åren av denna mandatperiod.
Samtidigt har det under framför allt 2008 skett en tydlig minskning av antalet tidsbegränsade anställda. Det var fjärde kvartalet 2008 drygt 70 000 färre tidsbegränsade anställningar jämfört med fjärde kvartalet 2007. Det är en väldigt kraftig nedgång av antalet visstidsanställda och en kraftig ökning av antalet fast anställda. Det är väldigt glädjande.
Vi har debatterat detta flera gånger i olika debatter i kammaren. Det fanns goda exempel på framför allt offentliga arbetsgivare. Det är också intressant därför att när det gäller tidsbegränsade anställningar pekar Berit Högman på ett tydligt problem. Det är ungefär sex av tio kvinnor med tidsbegränsade anställningar som jobbar i offentlig sektor.
Det är samma problematik när det gäller deltidsarbete, nämligen att det är kommunerna som i de allra flesta fall är de största arbetsgivarna. Varför kommunerna, med i många fall flera tusen anställda, har en oförmåga att erbjuda heltidsanställningar eller fasta anställningar till dem som vill tycker jag är oerhört märkligt. Den frågan bör man ställa till kommunerna. Det har vi debatterat många gånger förut. Det finns goda exempel.
Nynäshamn, som är en socialdemokratiskt styrd kommun, erbjuder heltidsanställningar till sina medarbetare. Linköping, som är en borgerligt styrd kommun, gör samma sak. Det finns alltså olika vägar att gå. Tydligt var att den gamla vägen, den socialdemokratiska vägen, inte ledde till det heltids- och fastanställningsnirvana som Berit Högman efterlyser.
Sven Otto Littorin (M):
Det är möjligen att lite grann slåss med väderkvarnar när andemeningen i interpellationen är att man utgår från att det har blivit så mycket värre och när jag precis berättat att det har blivit så mycket bättre - att antalet fasta anställningar och heltidsanställningarna har ökat mycket kraftigt.
Icke desto mindre: I det svar som vi skrev till kommissionen konstaterar vi naturligtvis bara att det, om risken finns att det blir så som Berit Högman är orolig för att det ska bli, på nytt finns - det står i propositionen om de tidsbegränsade anställningarna - anledning att överväga frågan om en yttersta gräns.
Det där finns alltså redan i den proposition som låg till grund för den lag som reglerar de allmänna visstidsanställningarna.
Sven Otto Littorin (M):
Vänta nu! Lagen om anställningsskydd är dispositiv. Det innebär just att man kommer ifrån, att man kan förhandla bort, de här reglerna i olika kollektivavtal. Därmed finns inte det problemet när man har kollektivavtal, utan det gäller i så fall just när man inte har kollektivavtal. Det borde alltså vara ett argument för att kräva det. Andelen visstidsanställningar i sig är inte problemet i just diskussionen om de 57 procenten.
Problemet är i stället om man så att säga i omfattning staplar visstidsanställningar, vikariat och annat på varandra så att det blir väldigt långa tider med icke fasta anställningar. Det är alltså inte andelen i sig utan staplingen som är problemet. En sak som Berit Högman valde att inte nämna är att vi har skärpt reglerna när det gäller kraven på att erbjuda fast anställning vid olika vikariat. Där har vi faktiskt skärpt reglerna i förhållande till det gamla regelverk som Socialdemokraterna införde.
Samtidigt måste man självklart, tycker också jag, se detta i relation till utvecklingen på arbetsmarknaden. Om det är så att det är de fasta heltidsanställningarna som står för en förkrossande majoritet av alla de nya jobb som tillkommit under de senaste två åren är det naturligtvis en bra utgångspunkt. Jag vidhåller att vi, om vi kan leda i bevis att det förekommer ett stort antal staplingar på varandra, naturligtvis kommer att vara beredda att titta på det.
Men i dagsläget finns inte den typen av bevis.
Sven Otto Littorin (M):
Berit Högman har frågat mig vad jag avser att den tredje fasen ska innehålla och på vilket vis de långtidsarbetslösa enligt mina avsikter ska utvecklas och stärkas genom det varaktiga samhällsnyttiga arbetet. De som blir aktuella för tredje fasen inom jobb- och utvecklingsgarantin är personer som trots omfattande insatser från Arbetsförmedlingen inte lyckats få ett arbete. Det handlar om personer som inte haft ett arbete på många år.
Syftet med den tredje fasen är därför att ge den arbetslöse en relativt långvarig sysselsättning hos en anordnare som kan vara en offentlig eller privat arbetsgivare, till exempel ett socialt företag. Personen får därmed viktig arbetslivserfarenhet samt arbetsgemenskap. Kontakten med Arbetsförmedlingen och den personliga coachen ska vara kontinuerliga för ett fortsatt stöd till övergång till arbete. De första deltagarna i jobb- och utvecklingsgarantins tredje fas blir aktuella under våren 2009.
Regeringen har därför gett Arbetsförmedlingen uppdraget att bilda en så kallad anordnargrupp som ska bestå av olika intressenter. Anordnargruppens uppgift är att bidra till att säkerställa sysselsättningstillfällen för deltagarna i den tredje fasen av jobb- och utvecklingsgarantin. Regeringen har nyligen fattat beslut om regelverket kring den tredje fasen. Därmed har nu Arbetsförmedlingen och anordnargruppen förutsättningarna för att intensifiera arbetet med att hitta lämpliga anordnare. Regeringen har inte preciserat vad varje sysselsättningsperiod i tredje fasen ska innehålla.
Det är en uppgift för Arbetsförmedlingen, som ska svara för preciseringen utifrån deltagarnas och anordnarnas förutsättningar. Jag vet att det finns många uppgifter som behöver utföras inom både privata och offentliga verksamheter.
Sven Otto Littorin (M):
Det är naturligtvis lätt att sluta upp bakom den inledande diskussionen, att det här är en målgrupp som är oerhört svår. Samtidigt, om jag ska vara lite polemisk i mitt avslutningsanförande, är vi naturligtvis inte beredda att använda de resurser vi har avsatt till arbetslösa för att subventionera lönekostnader i privata, dessutom utlandsägda företag. Det tycker jag är fel väg att gå. Den debatten har vi haft.
Regeringen är inte heller beredd att överge arbetslinjen och fördubbla arbetsgivaravgifterna för unga och därmed stampa ut unga i öppen arbetslöshet som Socialdemokraterna uppenbarligen vill. Vi är heller inte beredda att pekpinnestyra våra myndigheter utan vill i stället se till att de har goda resurser, goda förutsättningar att nå de mål som jag är övertygad om att Berit Högman och jag i grunden är överens om, nämligen att den här gruppen, den allra svagaste som står allra längst ifrån arbetsmarknaden, ska ha möjligheter att leva ett värdigt liv och i bästa fall också ta sig tillbaka till en reguljär anställning.
Men här är jag ödmjuk. Det här är ett problem som vi, som jag sade förut, delar med i princip vartenda annat land i världen. Väldigt många olika vägar har försökts för att hitta former för detta. Avsikten med att vi lyfter fram den här frågan under ordförandeskapet är ju att vi, eftersom processen i EU ser ut som den gör - vi har ett nytt parlament, vi vet inte hur det blir med fördraget och vi vet inte hur det blir med kommissionen - kan fokusera på att lyfta fram goda exempel.
Det finns ett och annat gott exempel runt om i Europa på lyckade sätt att arbeta med just den här målgruppen som står allra längst bort. Det finns all anledning att ta till sig av det och se om det finns något som vi kan lära av andra länder. Kanske vi kan lära ut någonting till en del andra länder också. Hur kan vi tillsammans försöka hantera den här frågan på bästa sätt? Där vill jag faktiskt gärna sträcka ut en hand till oppositionen och Socialdemokraterna, för här behövs nog alla goda idéer.
Sven Otto Littorin (M):
Luciano Astudillo har frågat mig på vilka grunder jag avser att verka för en fortsättning av en politik som inte leder till att fler ungdomar kommer i arbete. Vidare har han frågat om jag avser att verka för att resurserna används för att fylla jobbgarantin för ungdomar med ett reellt innehåll. Slutligen undrar han vilka andra åtgärder jag avser att vidta för att stärka och förbättra ungdomars etablering på arbetsmarknaden. Att vår politik inte leder till att ungdomar får arbete är fel. 55 000 fler i åldern 15-24 år var sysselsatta andra kvartalet i år jämfört med andra kvartalet 2006.
Extra glädjande är att det är personer med tillsvidareanställningar som har ökat, medan antalet personer med tidsbegränsade anställningar i princip är oförändrat. I jobbgarantin för ungdomar är fokus på jobbsökaraktiviteter eftersom forskning samt erfarenheter från andra länder visar att detta är ett mycket effektivt sätt att få ut ungdomar i jobb. Sedan starten i december har nästan 24 000 personer påbörjat jobbgarantin. Av dessa har drygt hälften lämnat garantin. Över 70 procent av ungdomarna har lämnat för ett arbete eller för en reguljär utbildning.
Den relativt höga kostnaden för att anställa en ungdom anges ofta som en förklaring till den höga ungdomsarbetslösheten. Regeringen har därför vidtagit flera åtgärder för att göra det billigare att anställa ungdomar. Personer mellan 20 och 24 år kvalificerar sig till nystartsjobb redan efter sex månaders arbetslöshet. I dag har drygt 1 200 ungdomar ett nystartsjobb. Regeringen har dessutom infört en nedsättning av socialavgifterna för dem som anställer personer mellan 18 och 24 år. Vi avser nu att ytterligare sänka socialavgifterna för ungdomar från och med den 1 januari 2009.
Kombinerat med nystartsjobb kommer då nedsättningen att uppgå till nästan 40 procent av lönekostnaden. Målsättningen är att det ska bli lättare för yngre att komma in på arbetsmarknaden. Fler unga får arbetslivserfarenhet, vilket minskar risken för långvarig arbetslöshet senare i livet. Samtidigt pågår ett omfattade reformarbete som berör alla delar av utbildningssystemet. Ett av regeringens mål är att fler ungdomar ska välja utbildningar som ger dem kvalifikationer som efterfrågas på arbetsmarknaden.
Vi fortsätter således att bekämpa utanförskapet bland ungdomar genom flera olika insatser, som förstärker varandra. På så vis ökar vi ungdomarnas förutsättningar att få arbete.