Karin Rågsjö (V):
Ja, vi har ett väldigt trevligt utskott, men ingångarna i de här frågorna är också i viss mån ideologiska. Det vill jag påstå. Jämlik sjukvård är ord som förpliktar. I dag har vi en ojämlik vård som slår väldigt hårt klassmässigt och regionalt. Det är faktiskt regionerna som har ansvar för sjukvården.
Ibland tycker jag mig höra att det är Magdalena Andersson, men det är faktiskt inte det. Och det är högerpartierna som styr majoriteten av regionerna. Ett exempel är Västra Götaland, där man i helgen kunde läsa om en kraschad förlossningsvård där förstföderskor får gå hem efter sex timmar. Så kan det se ut i regionerna, fru talman.
Vi ska också komma ihåg den offentliga vården, som räddade så många liv under pandemin och där man slet väldigt mycket. Det talas om att det behövs en ökad produktion, och det låter väl bra. Men det som behövs är en bättre arbetsmiljö för dem som jobbar inom vården. Det handlar om förkortade arbetstider för alla som jobbar skift inom vården och bättre villkor lönemässigt. Vi måste uppgradera den offentliga vården, och vi måste också anställa fler. Fru talman! Hälsa och klass hör ihop.
Skillnaden i livslängd mellan olika utbildningsgrupper ökade från 4,4 år till 6 år mellan 2006 och 2019. Det måste vi väl alla se som ett stort misslyckande. Då kanske man inte kan omfamna etableringsfriheten och ha en privat vårdförsäkring som snuttefilt eller förorda mer vårdval. Det är kanske dags att utvärdera lagen om valfrihet. Det är väl jättebra att alla får välja utifrån sitt patientbehov.
Men det är också företagen som väljer exempelvis var de ska etablera sig någonstans. Leder fri etablering för vinstdrivna privata vårdbolag till jämlik vård? Det behövs kanske inte någon jättestor kristallkula för att svara på det. Det mest ingripande beslutet i lagen om valfrihet är etableringsfriheten för privata aktörer, som vi menar motverkar en ökad jämlikhet.
Det är flera myndigheter som tittar på detta, exempelvis Myndigheten för vård- och omsorgsanalys. I deras rapport 2021:4 står följande: Vi finner till exempel flera socioekonomiska skillnader när det gäller vårdens tillgänglighet som inte motiveras av skilda vårdbehov. Sedan går de vidare med detta. Detta är så tydligt. Jag återkommer till det. Fru talman!
Varför ska Sverige ligga under EU-snittet när det gäller antalet vårdplatser? Det behövs också en analys utifrån regionala och sjukvårdsmässiga behov om var vårdplatserna bäst behövs. Det finns en obalans i bemanningen i förhållande till antalet vårdplatser som har blivit väldigt tydlig under pandemin, då personalen verkligen fick utföra ett arbete som, när man tittar tillbaka, inte var värdigt. Tolv timmars arbetsdag dygn efter dygn pressar personalen för hårt.
Det behövs också en nationell plan och analys av behovet av antalet vårdplatser, specifikt inom iva. Det behövs också en nationell långsiktig plan för utbildningsbehoven när det gäller vårdens olika yrken. Att bara göra utbildningsinsatser lite då och då är inte optimalt. Det har rörts runt för mycket i 21 grytor utan att man har haft koll på vad slutresultatet ska bli. Grundutbildning och fortbildning behöver säkras för hela landets behov.
Det behövs också en ekonomisk plan för det eftersom det kommer att kosta, men det är absolut nödvändigt. Statens uppföljning av målen för vården behöver bli mer systematisk, kontinuerlig och operativ och vara utvärderande. Inom en rad områden behövs det en nationell styrning. Det kan vi väl vara överens om? Men är målsättningen att ha en jämlik vård måste det föreslås åtgärder som leder till en ökad jämlikhet, inte minskad jämlikhet och ökade klassklyftor.
Vi vill se att det i patientlagen och i patientsäkerhetslagen skrivs in att alla patienter har rätt till en jämlik vård och att myndigheter och vårdgivare är skyldiga att organisera vården så att den utförs jämlikt. Jag yrkar bifall till reservation 37. Det saknas inte fakta kring ojämlikheten i vården.
Det finns inga politiker här inne som skulle säga att de inte förespråkar en jämlik vård. Däremot fattas det politiska beslut som ökar ojämlikheten. Det kanske vi måste titta på, tycker jag. För hälso- och sjukvården finns det ingen skyldighet att arbeta förebyggande.
Under coronapandemin belystes vilket behov det fanns av uppsökande sjukvård när det gäller exempelvis vaccinationstäckningen och hur den föll ut i regionerna. Det måste nu också vara en väckarklocka så att vi aktivt börjar söka upp grupper som har en sämre hälsa. Det är oerhört viktigt. Det finns annars en risk att vården utformas för oss som är mer resursstarka.
Det tror jag vore väldigt olyckligt. Fru talman! Ett fundament i det paradigmskifte som Vänsterpartiet verkar för är att psykisk hälsa likställs med somatisk hälsa. Vi är ett väldigt utvecklat land i dag. Att neka människor en god, likvärdig och adekvat psykiatrisk behandling är inte värdigt.
Samhället behöver mer gemensamma kraftansträngningar och bryta stigmat kring psykisk ohälsa och erbjuda befolkningen lättillgängliga och förebyggande insatser för att människor ska kunna leva friska liv i samhället. När det gäller utvärdering av behandling av depression och ångestsyndrom kan man notera stora regionala skillnader. Det handlar om behovet av tillgänglighet och en första bedömning och behandling. Så kan vi inte ha det.
Vi måste gå i takt. Det kan inte vara fri lek. Om primärvården ska kunna bära ett större ansvar när det gäller psykisk ohälsa - det har vi pratat om - och titta på dem som har psykiska diagnoser krävs det en tydlig förstärkning av primärvårdens resurser. Varje vårdcentral i landet ska ha en kompetens när det gäller psykisk ohälsa, och personalen ska kunna erbjuda en god vård.
Och det ska finnas rutiner att snabbt kunna remittera vidare de patienter som är i behov av en mer specialiserad psykiatrisk vård. Vi vill se en långsiktighet och en strategi för detta för att säkra en adekvat och likvärdig behandling inom psykisk ohälsa. Det finns inte nu. Jag är väldigt orolig för det. Fru talman! Så många barn och föräldrar knackar på dörrar som inte öppnas när barn och unga mår dåligt psykiskt.
Tidiga insatser och låga trösklar för att söka och få hjälp är så viktiga komponenter. Sveriges Kommuner och Regioner har tittat på detta och gjorde en kartläggning av barn- och ungdomspsykiatrin 2020. Där framgår att antalet besök inom bup har ökat med 11 procent mellan 2017 och 2020. Det är oroväckande. Och 6 procent av alla barn i Sverige står i kontakt med bup.
Det är en siffra som sticker ut väldigt mycket nationellt, och det är en siffra som vi måste börja fundera på politiskt för att ta reda på vilka olika åtgärder som behövs för att möta det. Det kan inte vara bara bup som ska ta emot. Det måste finnas andra dörrar att öppna, och dessa dörrar måste vi hitta politiskt. Vi vill också se en nationell genomlysning när det gäller utvecklingen av antalet diagnoser som barn och unga har fått.
Tack vare framsteg i forskningen inom psykiatrin vet vi i dag att tidiga stödåtgärder och psykosociala åtgärder tidigt kan förbättra den psykiska hälsan senare i livet. Man pratar mycket om gängkriminalitet i dag. Då vet vi alla exempelvis att om man går i skolan och får ett betyg från grundskolan och gymnasiet har man en skyddsutrustning på sig.
Det handlar också om att tidigt ge unga hjälp om de mår psykiskt dåligt eller har diagnoser. Det krävs ett jämlikt samhälle med fokus på behoven. Vi är ett rikt land, och vi kan mer. När hälso- och sjukvård hamnar på börsen tycker vi att Sverige är ganska illa ute. När börsvärdet väger mer än människovärdet tycker vi också att Sverige är illa ute.
När den sjukaste hamnar längst bak i kön och när barn med föräldrar som har bra ekonomi går i privatterapi för att de inte erbjuds det i samtal med bup, medan andra barn i stället endast får medicinsk behandling tycker vi att man ska börja fundera på det. Jämlik hälsa och jämlik sjukvård måste bli det överordnade. Då kan vi inte omfamna reformer som vi ser slår så illa.