Ola Johansson (C):
Jag vill också instämma i Eva Bengtson Skogsbergs anförande på det här området. Dessutom vill jag uttrycka min stora glädje över att det råder enighet kring vandringsfisken och det tillkännagivande som utskottet har. Det innebär att vi till och med bifaller motioner, och det har nästan inte hänt så länge jag har varit med här, i några månader. Det är trevligt. Men jag vill yrka avslag på reservationen från Miljöpartiet om skydd av riksintressen.
Bara hälften av de livsmedel som konsumeras i Sverige i dag produceras av svenska jordbruk - resten är importerat. Just nu genomgår framför allt grisbranschen en kris som har sin orsak i en tysk dioxinskandal, som i sin tur har lett till ett överskott och lägre priser för konsumenterna och desto lägre för producenterna.
Utöver det har producenternas ansvar för djurskyddet ifrågasatts genom aktivisters intrång i ladugårdar och som en följd av det en snedvriden medial exponering. I själva verket har ingen av dessa producenter anmälts för brott mot djurskyddslagen. Alla har friats. Men trots det har en hel bransch ifrågasatts på osakliga grunder.
Centerpartiet håller med om att åkermarken är fundamental för våra möjligheter att producera mat för kommande generationer, speciellt i ljuset av den låga inhemska konsumtionen av svenskproducerad mat, klimatförändringarna och befolkningsutvecklingen i världen. Få länder har som Sverige lyckats producera bra och säker mat utan att förgifta grundvattnet och utan att lämna kvar rester av läkemedel i köttet.
Utifrån den aspekten har svensk åkermark och kompetensen hos svenska bönder ett värde som är väl värt att ta vara på för framtiden. Snacka om riksintresse! Men hur ser framtiden ut för Sveriges landsbygd, om Miljöpartiet får gehör för förslag om handelsgödselskatt och dieselskatt?
För vems skull ska vi bevara åkermarken som ett riksintresse, om ni samtidigt verkar för en utslagning av dem som brukar jorden? Tätortsnära djurhållning är ett ständigt återkommande problem i svensk kommunal planering.
Det händer titt som tätt att klagomål på lukt och allergier leder till att djurhållare i närheten av planområden måste flytta på sig sedan de boende har börjat klaga, detta trots att lantbruket kanske har legat där i hundratals år, ja i generationer. Att avväga näringsintresset i förhållande till bostadsexpansion är därför ett svårt och tungt ansvar för kommunerna.
Jag kommer från en kommun, Kungsbacka, som växer med 1 200 personer per år netto. Det mesta av den tillväxten sker i tätortens utkant, där markägarna, oftast bönder, har sålt sin mark till byggbolag mot löfte om exploatering och kanske senare ett ekonomiskt utfall för den säljande parten när området slutligen exploateras.
Att sälja marken för bostadsexploatering är betydligt mer lönsamt än att bruka jorden, särskilt under de svåra villkor som råder för svenskt lantbruk. Vi är ju alla överens om att det behöver byggas fler bostäder - inte sant? I samma ögonblick som åkermarken blir ett riksintresse försvinner äganderätten och möjligheten att själv besluta om man vill fortsätta bedriva åkerbruk eller inte.
Ett sådant beslut ska fattas på grundval av huruvida det är något man anser sig kunna leva på långsiktigt, nu och i framtiden och kanske också för kommande generationer. Verkligheten är sådan att åkermark runt våra tätorter ligger i träda eftersom det lönar sig bättre att vänta på bostadsbyggande än att fortsätta bruka marken.
Vill vi ändra på detta måste vi naturligtvis först se till att det blir lönsamt att bruka marken utan att inskränka äganderätten. Kommunens planering ska gå ut på att förtäta bebyggelsen, att bygga högre och att välja exploateringsområden utifrån största möjliga miljönytta. Då väger man in tillgång till kollektivtrafik, minimerade transporter och en långsiktigt hållbar markanvändning.
Då tar man också hänsyn till behovet av åkermark. Men förslaget om riksintresse tar ifrån kommunerna deras ansvar för att själva förfoga över markanvändningen. Vi pratar mycket om det kommunala självstyret och vetot i andra sammanhang. Här tar man bort möjligheten för kommunerna att besluta hur de ska använda sin egen mark, eller kommuninvånarnas mark, planmonopolet.
Dessutom innebär det att äganderätten inskränks genom att markägaren fråntas rätten att få avkastning på den jord som hon eller han har ärvt. Herr talman! Menar vi allvar med att åkermarken ska bevaras för livsmedels- och energiproduktion borde vi se till att det lönar sig att bruka jorden nu och inte vänta tills det är för sent att lära upp en ny generation.