Helena Bargholtz (FP):
Vi har redan av tidigare talare fått höra de skrämmande siffrorna när det handlar om mäns våld mot kvinnor. År 2008 handlade det om minst 28 000 kvinnor som anmälde att de hade misshandlats. Många av dem, inte alla naturligtvis, men de flesta, har misshandlats av en man i en nära relation.
Vi vet också att kvinnor mördas av män som de har en relation med, eller som de har haft en relation med. Det är viktigt att komma ihåg att det är många män som mördar för att kvinnorna har lämnat dem. Det finns siffror som säger att mellan 15 och 20 kvinnor per år mördas på grund av detta. Hur många som utsätts för hedersvåld, könsstympning och tvångsäktenskap vet vi inte.
Vi vet bara att det är ett väldigt stort mörkertal. Våldet mot kvinnor i världen är vår tids värsta människorättsskandal. Oberoende av kön ska man kunna röra sig fritt på offentliga platser och ta aktiv del i samhällsarbetet. Man ska kunna välja sin partner, sin livsstil och sina åsikter utan rädsla för våld.
I dag lever en stor grupp kvinnor under ständigt hot, återkommande misshandel och med sin frihet inskränkt. Dessa kvinnors mänskliga rättigheter kränks gång på gång. Våld mot kvinnor har länge inte setts som det samhällsproblem som det är utan som ett privat problem som kvinnorna får lösa själva. Så får det inte vara.
Våldsutsatta kvinnor har naturligtvis rätt att få skydd mot brott också när det förekommer i den egna familjen. Fru talman! När jag började som riksdagsledamot för drygt tio år sedan hade riksdagen nyligen fattat beslut om en lag om kvinnofrid. Men det räcker inte. Debatten om mäns våld mot kvinnor måste tyvärr fortsätta.
Skillnaden är att numera ses det inte som ett kvinnoproblem utan ett problem som också i hög grad är männens problem. Den här frågan upplever jag är en av de mest debatterade samhällsfrågorna. Att engagemanget för de här frågorna är så stort framgår av alla de motioner, interpellationer och frågor som ständigt väcks i riksdagen om detta.
Det märks i dag inte minst när vi debatterar justitieutskottets och socialutskottets betänkanden om mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och förtryck samt våld i samkönade relationer. I justitieutskottets betänkande, som jag tänker uppehålla mig vid, behandlar utskottet 110 motionsyrkanden från allmänna motionstiden 2007 och 2008.
Av de här yrkandena behandlas drygt 85 förenklat eftersom samma eller i huvudsak samma frågor har behandlats av riksdagen tidigare den här mandatperioden. Justitieutskottet föreslår att riksdagen avslår samtliga motionsyrkanden och hänvisar till alla de pågående utrednings- och beredningsarbetena. Jag yrkar naturligtvis bifall till utskottets förslag och avslag på samtliga motioner.
Under hösten 2007 fattade alliansregeringen beslut om den här handlingsplanen, just för att bekämpa mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och förtryck samt våld i samkönade relationer. Ja, det är en lång titel på en handlingsplan, men den täcker väl in alla de problem som det handlar om. Det här, fru talman, är enligt min mening ett av de viktigaste besluten som regeringen har fattat.
Handlingsplanen omfattar 56 konkreta åtgärder inom sex insatsområden som bedöms vara viktiga var för sig men som också kompletterar varandra. Insatserna i handlingsplanen är generella, men särskilda insatser görs bland annat för att motverka hedersrelaterat våld och förtryck.
De sex insatsområdena omfattar ett ökat skydd och stöd till våldsutsatta, stärkt förebyggande arbete, stärkt kvalitet och effektivitet i rättsväsendet, utveckling av insatser riktade till våldsutövare, ökad samverkan och ökade kunskaper.
Handlingsplanen, som innebär en samlad strategi på området kommer att utvecklas och preciseras efterhand, och regeringen tänker återkomma till riksdagen med en redovisning av hur arbetet bedrivs. Handlingsplanen, som också finns översatt till engelska, kan förhoppningsvis inspirera andra länder till motsvarande handlingsplaner för att bekämpa mäns våld mot kvinnor. De här problemen, fru talman, är ju universella.
Det talas om dem på flera håll i världen, i FN, i Europaparlamentet och i Europarådet, där jag som tidigare ledamot har engagerat mig i den här frågan. Oppositionen presenterar tio reservationer mot justitieutskottets betänkande.
Först vill jag säga att jag naturligtvis välkomnar att vi alla, över partigränser och oavsett kön, känner så stort engagemang i den här frågan och att det inte längre enbart är en kvinnofråga. På så sätt har ju positionerna verkligen flyttats fram. Men jag tycker att oppositionen slår in öppna dörrar i sina reservationer. Det pågår ett aktivt arbete vid flera myndigheter med att genomföra åtgärderna i handlingsplanen.
Brottsförebyggande rådet har fått i uppdrag att genomföra en uppföljning och utvärdering av handlingsplanen. Jag vill särskilt ta upp en reservation som jag intresserar mig mycket för. Det gäller Miljöpartiets reservation om samtyckeskravet i sexualbrottslagstiftningen. Man hänvisar till den utredning som har gjorts av professor emerita Madeleine Leijonhufvud.
Frågan om ett samtycke vid sexualhandlingar för att det inte ska handla om våldtäkt diskuterades ingående i 1998 års sexualbrottskommitté, där jag var en av ledamöterna.
Vi kom efter mycket diskuterande fram till att det finns en risk för att en reglering av våldtäktsbrottet baserad endast på att offret inte lämnat sitt samtycke till de sexuella handlingarna skulle medföra att brottsutredningen alltför mycket skulle komma att inriktas på offret.
Frågor om bland annat hur offret uppträdde eller markerade att hon eller han inte var intresserad av sexuellt umgänge, vad som skett vid övergreppet och parternas förhållande skulle få alltför stor betydelse för att bringa klarhet i om det förelegat ett samtycke. Det här skulle innebära stora tillämpningsföreskrifter. Regeringen tillsatte förra året en särskild utredare med uppdrag att utvärdera tillämpningen av 2005 års sexualbrottsreform.
I uppdraget ingår då att utreda och ta ställning till om det nuvarande kravet på tvång som grund för straffansvar bör ersättas med krav på bristande samtycke. Det här är en debatt som har förekommit på många håll i samhället. Utredaren ska, oavsett ställningstagande i sak, lägga fram ett författningsförslag. Juristprofessorer är mycket oense i den här frågan.
Därför blir det väldigt spännande att följa vad den här utredaren kommer fram till. Fru talman! Lena Olsson efterlyste uppgifter om kostnaderna för våldet. Det är en väldigt viktig fråga, för det kostar stora summor.
Jag kan hänvisa Lena till regeringens skrivelse om handlingsplanen där det står uttalat om att Socialstyrelsen i en rapport från 2006, som just handlar om kostnader för våld mot kvinnor, har beräknat att mäns våld mot kvinnor i Sverige varje år kostar ca 3 miljarder kronor. Beräkningarna gäller direkta och indirekta kostnader för olika samhällssektorer.
Kostnaderna fördelar sig på direkta kostnader om 2-2 1⁄2 miljard kronor för bland annat sjukvård, rättsväsen och socialtjänst. De indirekta kostnaderna uppskattas till mellan 720 och 760 miljoner kronor och inkluderar just det här som Lena Olsson tog upp, nämligen värdet av produktionsbortfall och värdet av ideellt arbete.
Utöver de indirekta och de direkta kostnaderna uppskattas transfereringarna till 690 miljoner kronor, varav ungefär hälften utgörs av sjukpenning. Socialstyrelsen poängterar att vissa beräkningar är mer osäkra än andra och att flera aspekter inte har varit möjliga att inkludera. Därför bör beräkningarna ses som en försiktig uppskattning av samhällsekonomiska kostnader, men det är ändå en förfärligt hög siffra.
Jag kan förstå att det här måste vara svårt att få fram, för tyvärr är det fortfarande så att många kvinnor inte vågar, när de kommer till vårdcentralerna med sår eller skador av olika slag, tala om vad orsaken är. De skyller till exempel på att de har ramlat. Det är inte alls ovanligt.
Det fina är ju då om vårdpersonalen kan hjälpa dem att få fram att skadorna har uppstått på grund av våld. Fru talman! Diskussionen om vårt arbete mot våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och förtryck samt våld i samkönade relationer måste fortsätta för alla som drabbas, inte minst barnen.
Det är ju också så att många som utsatts för våld i familjen har trott sig vara ensamma om detta. Men tack vare att frågan har blivit offentlig vet de att de inte längre är ensamma i sin utsatta situation och att de måste få hjälp från samhället. Fru talman! Än en gång yrkar jag bifall till justitieutskottets förslag.