Pär Nuder (S):
Först om arbetsmarknaden. Det har, som jag sade i mitt tidigare inlägg, i dag kommit glädjande nyheter från Arbetsmarknadsstyrelsen, Ams, som konstaterar följande: Arbetsmarknaden fortsätter att stärkas. Det visar Ams månadssiffror för maj. Antalet varslade minskar och de lediga platserna ökar kraftigt. Arbetslösheten är nu 4,2 %, den lägsta sedan 2002.
Andelen arbetslösa och programdeltagare, det så kallade obalanstalet, minskar och är nere på 7,4 %, den lägsta siffran på två år. Särskilt glädjande är naturligtvis att arbetslösheten bland unga, framför allt långtidsarbetslösheten, endast uppgick till ca 1 500 personer. Det är, som Ams skriver i sitt pressmeddelande, den lägsta majsiffran sedan 1990 och en av de lägsta siffrorna för en enskild månad sedan 1990.
Jag förstår att Carl B Hamilton är frustrerad över den goda ekonomiska utveckling som Sverige just nu har.
Hela den alternativa politiken som den borgerliga alliansen har presenterat bygger ju på att ni skulle möta väljarna i dåliga tider, för i dåliga tider kan man kanske på sin höjd motivera att man måste göra kraftiga försämringar för vissa grupper, till exempel de sjuka, de arbetslösa, de arbetsskadade, de förtidspensionerade och de föräldralediga.
Ni pratar inte längre så mycket om Bankeryd i den borgerliga alliansen och de försämringar som ni vill åstadkomma, för som sagt, den ekonomiska politik som ni står för var utformad för en helt annan situation. Ibland säger man när man ändå vidgår att det går hyfsat för Sverige, för man kan ju inte säga annat än att det går ganska bra för Sverige när vi har en tillväxt på 4,1 %, att det är internationellt betingat.
Det märkliga är att samma dag som SCB presenterade att vi hade haft en tillväxt det första kvartalet på 4,1 % presenterade man i Bryssel en siffra på 0,6 % för euroområdets tillväxt under första kvartalet. Carl B Hamilton och jag var på samma linje i euroomröstningen, och Carl B Hamilton kan ju inte gärna hävda att det beror på euron att det i euroland går så mycket sämre än vad det gör i Sverige.
Det måste i stället bero på någonting annat, det vill säga att det beror på den politik som vi för här i Sverige i motsats till den man för i euroområdet. Vi befinner oss i precis samma internationella konjunkturmiljö som euroländerna, men vi har en betydligt starkare ekonomisk tillväxt, starkare offentliga finanser, bättre utveckling på arbetsmarknaden och lägre inflation, även om priserna ökat liksom de gjort på euroområdet där man precis nyligen höjde räntan till följd av en ökad aktivitet.
Det är ett naturligt beteende, Carl B Hamilton, av centralbanker att de tittar på utvecklingen framöver och tar tempen på ekonomin för att se om räntan behöver justeras. Vi får se vilka slutsatser den svenska riksbanken drar här framöver.
När det så gäller de offentliga finanserna måste jag säga att jag inte kan annat än beundra Carl B Hamilton för hans mod att våga tala om offentliga finanser, med tanke på att han ju är den i Sveriges riksdag som väl bär störst ansvar för och har kommit närmast det misslyckande som den borgerliga regeringen satte Sverige i mellan 1991 och 1992 vad gäller just offentliga finanser.
Jag har roat mig med att ta fram siffror. Den 21 januari 1992 trädde Carl B Hamilton in i Finansdepartementet som politisk sakkunnig. Han lämnade det den 8 oktober 1994. Under de åren utvecklades de offentliga finanserna från minus 5,6 till 11,1.
De läroböcker som Carl B Hamilton brukar hänvisa till hade han ju möjlighet att tillämpa i praktiken, men resultatet förskräcker.