KBLab/rixvox huggingface dataset:
Amineh Kakabaveh (-):
Men vill man förbättra något ska man såklart komma med konkreta förslag. Vad jag förstod handlade detta om påtaglig risk eller enbart risk. Efter Advokatsamfundets påpekanden i fråga om utredningen har man ändrat till påtaglig risk.
Det är precis som i socialtjänsten, där jag vet att man omhändertar barn när det finns påtaglig risk. Detta finns redan. Hade man från Vänsterns sida haft andra förslag hade det varit jättebra att till exempel presentera dem. Det skulle vara mer tydligt, tror jag, om man hade haft alternativa förslag.
Det är bra, Ilona, att du är aktiv i dessa frågor. Det vet jag. Du har gjort detta, så det är ingen tvekan om det. Men tyvärr finns detta fortfarande. I motionen skriver ni att detta kan uppfattas som diskriminerande. Många barn har förts ut ur landet.
De ska faktiskt känna sig diskriminerade av varenda en av oss som inte agerar. Diskriminering är när man inte agerar gentemot dem som är mest utsatta och dem som förs ut ur landet.
Det är inte diskriminerande mot de högljudda patriarkala männen, som flera gånger har anmält Sveriges arbete i FN och kallat ministern och många andra för rasister och islamofober. Det är rasistiskt att inte agera. Att alla barn och flickor och kvinnor har samma rättigheter är det som är viktigt.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, statsrådet, för ett utförligt svar och en rad viktiga redogörelser för vad regeringen ska göra!
Det finns ingen tvekan om regeringens vilja och ambitioner att satsa och göra saker på området, men så länge lagar och förordningar inte implementeras och följs upp kommer barn, särskilt unga flickor och tonårspojkar, tyvärr att vara offer för myndigheternas handfallenhet och bristande samverkan och samarbete.
Jag för min del är intresserad av barnens villkor och vill veta hur det går för dem. Jag är naturligtvis också intresserad av vad våra myndigheter och ämbetsverk gör för att förhindra att barn far illa i demokratin. Skolan ska, precis som ministern var inne på, vara en fri arena där barn kan känna sig trygga.
Dessvärre är det inte första gången vi får rapporter från medier om att barn förs ut ur landet. Det har varit ett trettiotal bara efter sommarlovet. Före sommaren kom jag själv i kontakt med några flickor som i samband med sommarlovet skulle bli bortlovade i föräldrarnas gamla hemländer.
Föräldrarna har lämnat dessa länder men vill helst ha barnen kvar där. En del tonårspojkar förs bort därför att föräldrarna helt har misslyckats med uppfostran, på grund av gängkriminalitet eller därför att föräldrarna inte vill att den svenska demokratin ska gälla deras barn. De vill inte att barnen ska kräva samma rättigheter.
Det finns lite olika aspekter på denna fråga, men när det gäller flickor är det tvångs- och barnäktenskap. Man vill gifta bort dem innan de blir 18 år, fast vi har en lag som förbjuder detta. Socialtjänsten, där mina kollegor jobbar, har det tyvärr ofta stressigt och jobbigt, och det brister i deras förebyggande arbete.
Jag har själv varit socialarbetare och kommunpolitiker och har många gånger lyft upp frågan om barn som försvinner ut ur landet, men socialtjänstens åtgärder upphör så fort barnet är i utlandet. Där är skolan helt handfallen.
Jag tycker att det borde finnas viten och att skolan ska kräva tillbaka barnen, men så länge barnen inte är aktuella hos socialtjänsten eller socialnämnden kommer de att fara illa i andra delar av världen. Detta är allvarligt.
Jag har sedan 2008 på olika sätt i denna kammare lyft upp att barn försvinner varje år. Många barn som finns i religiösa eller privata skolor vet vi inte mycket om, utan det är mest de kommunala skolorna som man har insyn i. Det är viktigt att poängtera detta.
Den enda satsning som regeringen har gjort och som jag själv varit involverad i genom Varken hora eller kuvad var den satsning som UD fick i uppdrag att göra i Amman och Nairobi, där de hade personal för att hjälpa barn som redan förts ut ur landet. För att förebygga och stödja måste samarbetet och samverkan öka.
Barns signaler måste tas på allvar av skolan, som ska anmäla till socialtjänsten, som också måste ta dem på allvar. Jag hoppas att regeringen kommer att göra en satsning där så fort som möjligt.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, statsrådet! Jag instämmer i att många saker har gjorts och kommer att göras, men jag tycker fortfarande att det brister i många skolor. Det är till exempel hårt arbete, mycket stök och problem, och ibland har man inte ens en kurator.
Det är mycket skolpersonal som sjukskrivs, och när andra kommer in känner sig barnen inte trygga. Om de har hedersproblematik kan de inte berätta för vem som helst. Det gäller tryggheten för många barn och unga.
Jag rör mig mycket i skolor, men de skolor där insatser mot hedersförtryck och samhällets information om demokratiska fri- och rättigheter ska finnas släpper aldrig in sådana debatter. Jag menar de skolor som till och med S:s kongress har beslutat ska förbjudas. De är hedersväxthus.
I många av dessa religiösa och privata skolor kontrolleras flickornas sexualitet och beteende, och pojkarna ska kontrollera sina systrar och andra kvinnliga släktingar. Där måste man förebygga, och myndighetsarbete är viktigt.
Vår röst, våra lagar och våra värderingar skyddar barn, kvinnor och unga och är viktiga, men vi måste signalera att det inte går att öppna sådana skolor och andra verksamheter med skattemedel. Det blir helt kontraproduktivt.
Å ena sidan gör vi allt för att förebygga, men å andra sidan vet vi inte ens vad som försiggår i dessa skolor. Det gäller både storstäder och mindre orter. Jag har själv blivit kontaktad av flera kuratorer ute i landet, där man anställer hemspråkslärare och skolpersonal som kontrollerar flickorna.
Så fort en flicka skrattar högt rapporteras det hem, och detsamma om hon pratar med en kille. Dessa föräldrar blir varnade om att deras barn inte beter sig som de ska bete sig i hederskulturens spår. De kontrolleras och förs ut ur landet. Det är detta jag menar att man måste vara väldigt uppmärksam på.
Det spelar ingen roll att vi har alla lagar på plats om de inte implementeras. Det jag berättar om finns; det rapporterar lärare och kuratorer ute i landet. Jag fick åtta sidor brev efter den interpellation jag väckte. Några skolor varnade och sa: Amineh, detta är mycket större än så - vilken tur att det lyfts fram! Detta måste gå ut som signal till alla skolor.
Många myndigheter kommer inte heller in i skolorna. Många skolor vet inte ens att vi har en stark myndighet i Östergötland som jobbar med detta. I många skolor där detta behövs gör ideella krafter jättemycket av det arbete som skolan och myndigheterna faktiskt ska göra.
Samarbetet mellan socialtjänsten och skolan är väldigt avgörande för att vi ska kunna skydda de här barnen. När ett barn är omhändertaget enligt LVU eller aktuellt hos socialtjänsten ska det inte kunna föras bort. Vi måste på något sätt hitta en lösning på detta - hota föräldrarna om att de måste hämta tillbaka sina barn och aldrig föra ut dem ur landet.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack för det engagemang som visas här, statsrådet!
Det är väldigt bra uppmaningar, men jag tänker så här: Om huvudmannen eller skolan själv har dessa attityder och värderingar, det vill säga att attityderna finns i redan etablerade skolor, ska vi då låta barn flyttas dit från kommunala skolor på grund av föräldrarnas rädsla att barnen ska leva som alla andra barn?
Skolan ska vara en frizon där flickor ska kunna leka, skratta och faktiskt även prata med killar på samma villkor som andra. Det offentliga rummet ska gälla alla barn. Tyvärr kommer jag dagligen i kontakt med flickor som antingen har gått i konfessionella skolor eller också går där, och där finns detta i själva skolan.
Det finns personal där som har ett slags kontrakt med barnens föräldrar om att rapportera hur barnen beter sig. Detta förekommer alltså redan i de skolor som ni i alla fall än så länge inte vill ta bort, statsrådet. Skadan är redan skedd. Vi har redan ett trettiotal barn som har försvunnit. Jag var i Uppsala i förra veckan, och där pratade man om ett antal.
Detsamma gäller Östergötland, och det förekommer i Göteborgsregionen och i Malmöregionen. Detta förekommer överallt - med vårt, skolornas och myndigheternas goda minne. Dessa barns föräldrar, som har flytt från krig och fattigdom för att barnen ska få växa upp i en demokrati och få en utbildning, stannar här och skickar sina barn till släktingar de inte ens känner.
Jag hoppas att vi kommer att ta tag i detta så fort som möjligt. De här barnen ska komma tillbaka.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utrikesministern, för det utförliga svaret! I slutet av augusti träffade Irans utrikesminister vår utrikesminister. Man tog upp frågor rörande mänskliga rättigheter. Vår utrikesminister tog upp frågan om kvinnors rättigheter, vilka systematiskt kränkts i 40 år av den islamiska fundamentalismen i Iran.
Jag betvivlar inte att utrikesministern gör detta när hon träffar företrädare för den iranska regimen - inte alls. Det man kan notera är den ignorans och det totala ointresse som den iranska regimen visar för det som den svenska regeringen, med dess företrädare, framför för denna regim.
Den iranske utrikesministern hann knappt komma hem förrän man startade ytterligare tortyrmaskineri och dödande. Människorättsorganisationen Amnesty International anklagar den iranska regimen för att tysta alla som kan tänkas vittna om hur demonstranter sköts ihjäl under protesterna i slutet av november i Iran.
Även Sveriges Radios korrespondent Cecilia Uddén rapporterade hur en förtvivlad tonåring fruktar för sitt liv, eftersom han varit vittne till rena avrättningar av fredliga demonstranter. Cecilia Uddéns intervjuar en av demonstranterna: Jag såg med egna ögon hur de sköt mot oss med skarpa skott.
Jag såg med egna ögon hur de siktade mot människors huvud. Jag såg blod på marken. Det var chockerande. Jag hade tårgas i lungorna i flera dagar. Han är 19 år och viskade så att föräldrarna inte hörde. Han är homosexuell och säger: Vi har inga rättigheter i Iran. Min rättighet som bög är att avrättas.
Jag kan bli hängd. Han berättar också att han såg hur infiltratörer som inte tillhörde demonstranterna tände eld på banker, något som visats av Iran. Amnesty International har samlat vittnesmål liknande det som killen berättar.
Tusentals iranier berättar om liknande händelser, och enligt Amnesty International har över 300 människor dödats och skjutits ihjäl. Många av dem som befinner sig på sjukhus tas av säkerhetsstyrkorna Pasdaran till okänd ort, där de utsätts för tortyrliknande metoder.
I staden Ahvaz häromdagen förde floden med sig kropparna från tiotals studenter som torterats. Regimen kräver att föräldrarna ska betala för tortyren, för hängningar och för ammunitionen. Det är fruktansvärt.
Jag blev uppringd av några systrar, mammor och vänner som visste att vi skulle debattera i dag, och jag lovade att vi ska utkräva ansvar från den iranska regimen. Vi måste göra det, utrikesminister Ann Linde! Vi måste göra det ännu hårdare. Vi måste binda våra avtal med den här tortyrregimen till krav på mänskliga rättigheter.
Jag hoppas verkligen att det här kommer att fortsätta.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utrikesministern! Som jag sa tidigare betvivlar jag inte att man är engagerad och vill lyfta mänskliga rättigheter när man träffar företrädare för Iran, men det räcker inte. Jag har varit ledamot av den här kammaren i elva år, och under den tiden har jag och många andra ledamöter från olika partier lyft detta. Jag har vetat i 40 år att detta har pågått. Iran ignorerar kritiken totalt.
Om vi inte vidtar ytterligare åtgärder och strategier mot regimen kommer den att fortsätta med oförminskade kränkningar av mänskliga rättigheter.
Amnesty rapporterar att de 17 mödrar vars minderåriga barn sitter i fängelse fått följande svar från företrädare för regimen: "Vi kan göra vad vi vill med era barn, vi kan hålla kvar dem i tio år om vi vill, vi kan avrätta dem och ni kan inte göra något åt saken."
Det var alltså mammor till 12åringar och många andra under 18 år som blivit gripna. En hel del har dödats. Vi hörde också i Sveriges Radio hur borgmästaren i en av de här städerna sa att man hade dödat hundratals.
Han sa det som att det var någonting viktigt de gjort och någonting de helt enkelt var stolta över. Detta är den regim vi har att göra att med. Jag menar att det handelsavtal som Sverige har med Iran kan villkoras.
Man hänger till exempel människor i lyftkranar - det är värre än på medeltiden - och vi skulle faktiskt kunna beordra alla svenska eller europeiska företag att inte sälja till Iran eller importera därifrån.
Om vi inte kan stå upp för detta är det hypokritiskt; vi bara pratar, men det händer ingenting i den verkliga världen. Kan inte utrikesministern till exempel säga att vi kräver att alla de tusentals demonstranter som blivit gripna ska släppas?
Kan hon inte säga att de som har begått dessa brott ska ställas inför rätta - faktiskt inför internationell rätt? Iran mördar journalister, ungdomar, studenter, kurder, socialister, människorättsaktivister och arbetaraktivister. Det är de som mördas i dag. Oftast säger man att det har med narkotika att göra.
Så fort det handlar om kurder, balucher eller araber i södra Iran säger man att de är narkomaner eller har sålt narkotika, men oftast handlar det om politisk aktivism. Regimen vill inte att det ska finnas i statistiken som upprättas internationellt varje år. Det finns vittnen; det är många föräldrar och släktingar som vittnar om detta. Det är min fråga.
Vill utrikesministern kräva av Iran att Nasrin Sotoudeh, Ahmadreza Djalali och de andra tusentals människorna släpps - alla arbetaraktivister och kvinnor som kämpar för sina grundläggande mänskliga fri- och rättigheter? Annars kan man helt enkelt vidta andra åtgärder.
Dialogen mellan såväl Sverige och Iran som EU och Iran varit helt verkningslös, och då måste man vidta andra åtgärder. Jag vill ha ett svar.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar utrikesministern för att hon vill fortsätta att följa detta och fortsätta att utkräva ansvar samt frigivning av samtliga politiska fångar och av de demonstranter som har gripits under de senaste veckorna. Det är klart att dialog är viktigt. Det borde vara den optimala metoden för att påverka. Problemet är att Irans intressen är ekonomiska.
Iran är inte intresserat av dialog. Programmet gällande kärnvapen är endast på Irans villkor. Om man handlar med, duckar för och daltar med Iran kommer de att följa reglerna - annars inte. Så är det med dem. Det gick att ha en överenskommelse om det.
Då kan man också till exempel ha en överenskommelse om mänskliga rättigheter och säga att vi i Sverige, som är ett humant land med en feministisk utrikespolitik, kräver detta. Då kan man säga att vi vill ha en dialog med Iran men att vi också vill att Iran ska lyssna på oss. Annars går det inte. Den ärligaste utrikesministern var Lena Hjelm-Wallén.
Hon var den enda som sa att det är verkningslöst att ha dialog med denna regim - det går inte. Det ser vi också. Irans nuvarande regim är samma regim som har varit i 40 år. Utrikes vill de vara öppna; inrikes är de bödlar. Så är det. Därför vill jag att vi ska fortsätta, och därför är jag glad att utrikesministern vill föra denna dialog.
Den här debatten kommer att fortsätta. Så länge förtrycket och repressionen består och så länge mänskliga rättigheter kränks måste denna dialog och denna debatt fortsätta. Avslutningsvis vill jag önska fru talmannen, utrikesministern, alla medarbetare, personalen i Riksdagsförvaltningen och alla följare god jul och gott nytt år.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, statsrådet Åsa Lindhagen, för ett engagerat och ambitiöst svar! Det är positivt att regeringen vill prioritera och lyfta fram denna viktiga fråga om jämställda löner. Om två dagar är det den 8 mars, Internationella kvinnodagen. Därför är det viktigt att man både internationellt och lokalt ser vad vi gör.
Jag kommer precis från Järva, där jag träffade kvinnor som har helt andra problem när det gäller jämställt arbete och jämställda löner. Men vi ska komma ihåg att vi i det här landet, där vi kan vara mycket stolta på många områden, firar 100 år av kamp för jämställdhet.
Det var faktiskt i slutet av förra året som firandet av demokratin började. Genom kvinnors kamp med svett och tårar har vi fått det jämställda samhälle som vi har. Kvinnor, både unga och äldre, som har högre utbildning än män tjänar ändå mindre.
Skillnaden i lön för män och kvinnor är som sagt 10,7 procent. Det motsvarar 50 000 kronor mindre i budgeten varje år för kvinnor. Inkomstskillnaderna är också stora mycket på grund av att kvinnor arbetar deltid i betydligt högre grad. Det får stora konsekvenser för kvinnors makt, inflytande och frihet.
Bland annat uppger var femte kvinna att hon inte skulle ha råd att separera från sin partner. Skillnaderna skulle dessvärre vara ännu större bland kvinnor i förorterna, de som lever i hederskultur och inte ens kan komma ut och arbeta. Därför är det så viktigt att vi kämpar på olika områden.
Siffrorna talar för sig själva när det gäller lönegapet i vissa yrken mellan män och kvinnor. Löneläget i kvinnodominerade yrken är sämre än i andra jämförbara yrken som är mansdominerade eller könsbalanserade.
Det beror bland annat på att vi har en lönebildningsmodell där industrin sätter normen för löneökningstakten, vilket gör det svårt för kvinnodominerade yrken att komma i kapp. Det behövs också resurser för att säkerställa konkurrenskraftiga löner för kvinnodominerade yrkesgrupper, till exempel socionomer, sjuksköterskor, undersköterskor och lärare.
Hur ska vi annars klara av att möta den stora bristen på arbetskraft i vår gemensamma välfärd? Det måste naturligtvis kosta att diskriminera. Det är väldigt positivt att regeringen nu tillsätter en utredning, för det är helt ofattbart att om andra inte följer lagen blir det en påföljd, men inte om arbetsgivare inte gör det. Osakliga löneskillnader måste rättas till.
När rörelsen Lön hela dagen startade för åtta år sedan fick kvinnor lön bara till klockan 15.51. Nu, åtta år senare, deklarerades häromdagen att vi får lön till klockan 16.09. Det innebär att vi har oerhört många år kvar tills vi tjänar lika mycket som männen.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar statsrådet för engagemanget och för att hon lyfter fram både funktionsnedsatta kvinnors och invandrarkvinnors situation. I Kalla fakta berättades för några veckor sedan att det är 100 000 invandrarkvinnor som står utanför arbetsmarknaden.
Om de kom in med lägre lön och deltidsanställningar skulle gapet mellan män och kvinnor vara ännu större. Vi måste göra något i budgetar och satsningar. Annars kommer jämställdheten att försämras och gå bakåt i stället för framåt.
På många områden gör vi stora framsteg, men inte på alla. Lagen är tydlig. Kön ska inte avgöra lön. Det har jag hört under alla mina år i Sverige. Ändå kan arbetsgivare lönediskriminera utan att det får några konsekvenser.
Men nu måste arbetet påskyndas och påföljderna skärpas. Det ska kosta att diskriminera. Trots att många kvinnor har både bättre utbildning och högre befattning tjänar de i genomsnitt 3 900 kronor mindre i månaden än män.
Sedan 40 år tillbaka är det förbjudet att lönediskriminera, och sedan 1994 ska arbetsgivare göra lönekartläggning för att upptäcka och rätta till osakliga löneskillnader. Ändå händer alldeles för lite. En orsak till att lagen är tandlös är att tillsynen är otillräcklig.
Vi stiftar lagar här i kammaren, men tyvärr följer vi inte upp dem, vilket är ett generellt problem. Arbetsgivare som struntar i att åtgärda löneskillnader måste uppmanas att följa lagen. Om de inte gör det ska det kosta. Tillsynen är otillräcklig sedan Diskrimineringsombudsmannen tog över ansvaret från Jämställdhetsombudsmannen.
JämO genomförde bland annat Miljongranskningen, där osakliga löneskillnader på 70 miljarder upptäcktes och korrigerades. Fru talman! Flera åtgärder måste vidtas för att lönerna ska bli jämställda och jämlika.
Det är positivt att regeringen har tillsatt en utredning om tillsyn och påföljder, men det är inte tillräckligt. Mer måste göras, till exempel att kräva fler insatser för att uppnå jämställda löner.
Instämmer statsrådet i att lönediskrimineringen måste åtgärdas, tillsynen öka och sanktionerna skärpas? Det nämns nästan inget om att Diskrimineringsombudsmannens tillsyn ska skärpas.
Instämmer statsrådet också i att en ny miljongranskning bör genomföras för att sanktionerna mot arbetsgivare som bryter mot lagen ska skärpas? DO och arbetsmarknadens parter måste också arbeta mer aktivt för att motverka alla typer av diskriminering, till exempel sexuella trakasserier och övergrepp i arbetslivet.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utrikesministern, för en ambitiös redogörelse av de insatser som Sverige gör för jämställdhetsarbete ute i världen.
Jag betvivlar absolut inte Sveriges och utrikesministerns ambition att på olika nivåer och genom olika mekanismer bedriva arbete för kvinnors rättigheter i FN och EU och via bistånd och våra ambassadörer ute i världen.
Men jag frågade i min interpellation om en kommission som skulle kartlägga länder som till exempel sitter i FN - många av dem är FN-stater som själva har skrivit under FN:s deklaration. De bryter mot FN:s deklaration om mänskliga rättigheter.
Jag vet att några länder, till exempel Sudan, Iran, Sydsudan och Somalia, inte har skrivit under Cedaw, men många andra länder har gjort det. Saudiarabien sitter till och med - eller har suttit - i FN:s råd för mänskliga rättigheter och har varit ett av de länder som suttit som sammankallande.
Det är förfärligt att det i dessa länder också förekommer könsapartheid i lagstiftningen. Enligt Unicef handlar det om 12 miljoner barnäktenskap varje år, och antalet kommer att öka - mörkertalet är stort. Barn under 18 år gifts bort.
Det finns 650 miljoner kvinnor under 18 år som har gifts bort. I Pakistan, Afghanistan, Jemen och många andra länder finns många fall där 8-, 9- och 13-åringar har förblött och dött under den så kallade bröllopsnatten, men jag väljer att kalla det våldtäktsnatten. De här länderna ska bestraffas.
Det måste finnas någon straffmekanism. Tyvärr har det inte räckt med vare sig Cedaw eller andra mekanismer som man har för att granska om medlemsländernas lagstiftningar följer de internationella rekommendationerna när det gäller mänskliga rättigheter, hbtq, kvinnors rättigheter och rätten till abort.
I och för sig är till och med USA ett av de länder som inte skrivit under Cedaw, till exempel, så det är inte bara Saudiarabien. Tyvärr är det i dag många repressiva män och stater som står i vägen för fred och säkerhet och kvinnors och barns rättigheter.
Jag menar att länder som Sverige, som är ett feministiskt land, och andra likasinnade, demokratiska länder borde våga säga: Det här är inte rätt. Det här har vi försökt, men det måste finnas andra mekanismer för att utreda.
Könsapartheidregimer ska inte sitta på samma villkor i organisationer i det internationella samfundet.
Unicef beräknar att det kommer att bli nästan 500 miljoner barnäktenskap - för att inte tala om de hundramiljontals flickor som könsstympas i många av de här länderna. Man blir så upprörd över att detta sker.