Ibrahim Baylan (S):
Förutsättningar och spelregler, gärna långsiktiga sådana, är väldigt viktiga för tillväxt och jobbskapande. När ett företag står inför att ta ett beslut som handlar om att investera flera miljarder, ibland flera tiotals miljarder, över en tidsperiod på fem-tio år vill man naturligtvis veta ett antal saker. Det gäller om det finns tillgång till kompetent arbetskraft.
Det handlar om förutsättningarna för att kunna skeppa ut och transportera sina varor, ibland också tjänster, till andra delar av världen. Väldigt mycket av det vi gör i Sverige har ju inriktningen mot andra delar av världen eftersom vi är ett exportberoende land. Det är mot den bakgrunden som jag har ställt frågan: När kommer ett besked, infrastrukturministern?
Hittills har beskedet, precis som Leif Pettersson tidigare påpekade, varit: Jodå, den banan kan nog byggas, om näringslivet i norra Sverige vill betala. Det är ett krav som inte ställs någon annanstans i landet. Ibland blandar man ihop det här med begreppet medfinansiering. Det försökte Edward Riedl göra igen. Medfinansiering handlar ju inte om det. Medfinansiering handlar om att man tar ut avgifter när en bro, en bana eller någonting annat är klart.
På det viset bidrar vi till att betala igen den investering man har gjort. Det har vi socialdemokrater också lagt fram förslag om. Vi har sagt, och finansierat till sista kronan, att vi är beredda att investera i Norrbotniabanan därför att det är en investering för hela landet. Det är en investering i jobb. Det är en investering i tillväxt. När den är klar har vi sagt att det självklart är så att de företag och de människor som vill använda sig av den här banan är med och finansierar den genom att betala in avgifter.
Det kan handla om biljettpriser eller om att betala för det gods man vill skicka. Det tycker jag är självklart. Näringslivet i norra Sverige har också förklarat sig vara berett att till och med betala förhöjda avgifter därför att man ser det här som en oerhört viktig investering.
Att däremot ställa krav på att näringslivet, förutom att betala in skatter på sin verksamhet, betala löneskatter, betala bolagsskatter med mera, också ska behöva betala för själva investeringen i infrastrukturen har avfärdats å det kraftfullaste. Många av de här företagen är multinationella företag. De ser framför sig att om de går med på detta i Sverige kommer samma krav i Finland, i Australien eller var det nu råkar vara.
Därför tror jag att förutsättningarna för att det skulle ske är obefintliga. Frågan återstår, statsrådet: Är det, som statsministern uttryckte det i Burträsk, fortfarande ett absolut krav för att regeringen ska se till att den här investeringen blir gjord?
Det är klart att jag kan hålla med hyllningskören om att det är väldigt bra att EU-kommissionen i sitt förslag lyfter fram detta, men då ska man vara medveten om att det inte kommer att bygga några järnvägar. Det kommer inte att leda till några investeringar i sig. Investeringen kan bara bli av om regeringen gör förändringar i den rådande infrastrukturplanen. Är regeringen beredd att göra det? När kommer i så fall besked om det, statsrådet? Det måste vi ju i den här kammaren få reda på.
Det räcker inte att, som de moderata riksdagsledamöterna gör nu, ställa sig i talarstolen och ägna sig åt hyllningar. Det kanske man kan hålla på med på moderatstämmor, men här måste vi få ett besked. Interpellationsverktyget handlar ändå till syvende och sist om att granska regeringen och ställa krav på att regeringen till denna riksdag lämnar besked om ett antal för Sverige viktiga beslut.
I det här fallet handlar det om när ett besked om byggandet av Norrbotniabanan kommer. Det är ju en viktig investering. Man bör vara medveten om att senaste gången staten gjorde en ordentlig investering i järnväg på sträckan mellan Umeå och Luleå var för över hundra år sedan. Det kan inte påstås att befolkningen i den här delen av landet är bortskämd med järnvägsinvesteringar.