KBLab/rixvox huggingface dataset:
Johan Forssell (M):
Jag tror att man behöver göra stora förändringar om vi ska kunna undvika att det vi har sett de senaste två åren, med tillkommande anhöriginvandring, slutar i en integrationskris. Med tanke på att antalet utanförskapsområden har vuxit kraftigt de senaste tio åren finns det tyvärr anledning att vara väldigt oroad. Detta skedde redan innan konsekvenserna av flyktingkrisen började märkas. Jag tror att man kan göra en hel del saker, som vi också har lagt fram på riksdagens bord. Vi vill ha en stark arbetslinje.
Det ska löna sig bättre att gå till arbetet. Vi har fortfarande ungefär 1 miljon människor som inte går till arbetet en vanlig dag. Den som tror att den här uppgiften på något sätt är slutförd efter åtta års alliansstyre måste jag tyvärr göra besviken. Jag tror att det är ännu viktigare i dag att arbetslinjen finns. Vi har lagt fram förslag om förstajobbetanställningar och skattelättnader för förstajobbet. Det här är anställningsformer som kanske har lite sämre anställningsskydd - det ska man vara ärlig och säga.
Å andra sidan måste vi fundera på vilket svar vi annars ska ge människor som kommer till Sverige med en utbildning som kanske inte ens uppgår till nio år - vi vet att ungefär hälften har max nio års utbildning. Lägg därtill bristande kunskaper i svenska språket, vilket är fullt naturligt. Vi vet ju svaret. Svaret kommer att bli försörjningsstöd, långvarigt sådant. Vi vet också att när man väl hamnar i det läget är det ofta svårt att lyckas ta sig därifrån.
Jag tycker att det ofta finns en tendens, inte minst hos Vänsterpartiet, att säga att alternativet till detta skulle vara att människor kommer in på högbetalda jobb direkt. Men verkligheten ser inte ut så. Och man måste faktiskt börja någonstans. Hur ska man kunna få sitt drömjobb om man aldrig får det där första jobbet? Låt mig också säga detta om bostadspolitiken: Det är inte byggsubventioner. De pengarna hamnar i fickorna på företagen. Det är intressant att en vänsterpartist står och håller appeller på just det temat, men detta kommer inte att lösa problemen.
Om det hade gjort det skulle vi ha märkt det vid det här laget. Det krävs helt andra svar.
Johan Forssell (M):
Det har nu gått drygt ett år sedan regeringen presenterade åtgärder för att, som den själv beskrev det, lägga Sveriges asylregler på EU:s miniminivå och skapa ett andrum i flyktingmottagandet. Det var åtgärder som presenterades av Stefan Löfven och Åsa Romson på en presskonferens. Bakgrunden till detta känner vi alla till. Sverige saknade en hållbar migrationspolitik.
Trots att statsministern bara några veckor tidigare på ett offentligt möte var tydlig med att Europa inte skulle bygga några murar hann verkligen till slut i kapp även regeringen. Jag hävdar dock att flyktingkrisen inte är över, vilket jag även sa i mitt huvudanförande. I år beräknas 30 000 människor komma till Sverige. Det är ungefär som ett genomsnittligt år före krisen. Anhöriginvandring tillkommer.
Lagstiftningen som Maria Ferm nämner i sitt anförande är tillfällig. Den kommer att sluta gälla senast 2019. Vi är ganska snart där, och det aktualiserar en viktig fråga. Hur ska framtiden för svensk migrationspolitik se ut? Så fort man nämner detta blir universalsvaret från regeringen att EU håller på och arbetar med det här. Det är sant. Det pågår ett arbete inom EU.
Lika sant är att det fortfarande är väldigt oklart vad det egentligen ska resultera i. Många länder motsätter sig exempelvis en tvingande omfördelningsmekanism. Oaktat vad som sker eller inte sker på EU-nivå tror jag att många undrar vad den svenska regeringen tycker. Vilka uppfattningar har de båda regeringspartierna? Det är egentligen en ganska enkel fråga. Anser man att lagar och regler ska förändras, och hur i så fall?
Eller ska allt återgå till det som gällde tidigare? Vi kan ta tillfälliga uppehållstillstånd som exempel. Anser Miljöpartiet att detta bör gälla i Sverige även fortsättningsvis?
Johan Forssell (M):
Maria Ferm är mångordig, men ändå väldigt fåordig vad gäller själva kärnan i min fråga. Jag håller med om en sak: Det är viktigt att man är tydlig. Jag har full förståelse för att man kanske inte har gemensamma förberedda svar för lång tid framöver. Det kommer kanske i sinom tid. Men man kan åtminstone själv ha en uppfattning. Det var detta min fråga gällde. Jag känner till att arbetet pågår i EU. Men vi ska komma ihåg att EU faktiskt är dess medlemsstater.
Det är de olika regeringarna runt om i Europa som nu ska diskutera och förhoppningsvis komma fram till ett gemensamt beslut. Då uppstår frågan: Vad anser regeringen? Det förslag som finns innebär att man ska ha en möjlighet. Jag känner till det. Men det är inte samma sak som att man vill att det ska bli på ett eller annat sätt. Min fråga gäller vad Maria Ferm och Miljöpartiet tycker. Ska Sverige framöver ha tillfälliga uppehållstillstånd? Jag kan utvidga frågan.
Ska man ha ett skarpt försörjningskrav vid anhöriginvandring? Det krav som fanns tidigare omfattade ju ungefär 1 procent av alla ärenden. Då har man inget försörjningskrav. Detta är ganska raka och tydliga frågor som jag tycker att väljarna har rätt att få svar på, i synnerhet eftersom Maria Ferm själv talar om vikten av tydlighet.
Det kan väl ändå inte vara så att regeringen och regeringspartierna inte har någon uppfattning i den allra viktigaste frågan just nu i svensk migrationspolitik, som i sig sägs vara den viktigaste frågan när väljarna blir ombedda att berätta vad de tycker är centralt i den politiska debatten. Kan det verkligen vara så?
Johan Forssell (M):
Migrationsministern räknar upp kommuner som inte klarar att ge bostäder till de nyanlända. Det var väl egentligen bara en kommun som inte nämndes: Stockholms stad. Det är dessutom landets största kommun. Om migrationsministern är osäker på den politiska hemvisten där kan jag rekommendera Google. Det är dessutom en kommun som upphandlar hotellrum på bred front.
Det vore intressant att höra om migrationsministern tycker att man ska lösa problemet med bostadsbristen genom att upphandla hotellrum. Nåväl, den här debatten har kretsat kring många olika frågor: omvärldsutvecklingen, vad som hände förra hösten, situationen för nyanlända, bristerna i integration och så vidare.
Men det är ändå ett betänkande som berör migration, och det finns en fråga som jag skulle säga överskuggar alla andra i det sammanhanget: framtiden. Jag gjorde alldeles nyss ett försök med Miljöpartiet, och jag är väldigt nyfiken på att höra Socialdemokraternas uppfattning om detta.
Lagen löper ut senast 2019 - det har varit lite olika bud även på den punkten från regeringspartierna. Om inget görs riskerar vi alltså en situation där vi ska återgå till den tidigare ohållbara migrationspolitiken. Jag menar att det vore ett misstag. Jag blir oroad när Morgan Johansson nu talar om att det inte längre är någon kris. Vi har fortfarande 100 000 människor som väntar på besked om asyl.
Jag skulle säga att vi har en kris i integrationen som vi fortfarande bara har sett inledningen på. Det är i och för sig tacksamt att Morgan Johansson säger att detta gäller först nu; statsministern sa redan i december förra året att krisen var över. Men anser Morgan Johansson att Sverige, även efter att lagen löpt ut, bör ha tillfälliga uppehållstillstånd som huvudregel?
Johan Forssell (M):
Faktum kvarstår. Även Stockholms stad menar i sina interna dokument att man inte kommer att klara av den kvot som man har blivit tilldelad detta år. Hur mycket migrationsministern än talar runt det är det svårt att komma bort från det. Därför är hela verklighetsbeskrivningen helt felaktig. Morgan Johansson får det att låta som att det är ett litet antal moderata kommuner som inte vill när det i själva verket är ett mycket stort antal kommuner runt om i Sverige, av olika politisk färg, som säger att de vill men att det inte går.
Det är väldigt svårt att på mycket kort tid ordna fram stora mängder bostäder till nyanlända. Det är enklare i vissa kommuner. Jag skulle säga att det förmodligen är allra svårast i storstadsregionerna, av lätt insedda skäl. Majoriteten i Stockholms stad vill hyra in hotellrum, medan partikamraterna i Malmö köper bostadsrätter. Anser Morgan Johansson att det är ett bra sätt att lösa detta?
Är det en långsiktigt hållbar lösning på bostadssituationen för nyanlända? Vi har från Alliansens sida lagt fram 30 gemensamma förslag, och jag vill betona att det i fjolårets överenskommelse var mycket tydligt uttryckt att det skulle genomföras regelförenklingar för kommunerna. Regeringen pekar med hela handen men bakbinder kommunernas möjligheter att ta ansvar. När ska det arbetet komma igång? När kommer detta?
Vi har föreslagit att man ska förändra flyttskatterna, korta överklagandeprocessen, begränsa sakägarkretsen och förenkla privatbostadsuthyrning. Vi har också riksintressena, systemet med naturreservat och strandskyddet och så vidare. Det finns 30 förslag från Alliansen. När ska Morgan Johansson och regeringen ta den utsträckta handen och börja leverera? Det är enkelt att stå i talarstolen och säga att det är några få dumma moderater där borta som inte tar sitt ansvar.
Helt allvarligt, migrationsministern: Politik måste väl vara mer än så. Ge rätt verktyg från Sveriges regering och se till att fler kommuner också får en möjlighet att ta emot. Det är inte viljan som saknas.
Johan Forssell (M):
Jag tackar statsrådet för svaret. Jag skrev interpellationen mot bakgrund av de stora regionala skillnaderna i sjukfrånvaron i Sverige. Det är svårt att hitta en naturlig förklaring till dem.
Till exempel har Östergötland ett mycket lågt sjukpenningtal, vilket är positivt, medan Örebro län, en bit därifrån, har en betydligt tuffare situation med ett högre sjukpenningtal. Det är alltså två närliggande län.
Det är svårt att hitta en exakt förklaring till varför det är så här, och det förblir ett allvarligt problem så länge utvecklingen inte bryts. Ur individens perspektiv leder en sjukfrånvaro till försämrad privatekonomi, och en lång frånvaro från arbetslivet kan leda till att man får försämrade kontakter, färre vänner etcetera.
Vi vet också att detta riskerar att gå i arv. Barn till föräldrar som är långtidssjukskrivna tenderar tyvärr att i högre utsträckning än andra drabbas av sjukfrånvaro. En hög sjukfrånvaro sätter också de offentliga finanserna under stor press. Det är just detta vi upplever nu.
Utgifterna för sjukpenning och rehabilitering har under de senaste två åren stigit med närmare 10 miljarder kronor och uppgår till runt 42 miljarder i år. Det är mycket pengar och en allvarlig utveckling som vi redan nu ser tvingar undan andra centrala välfärdssatsningar. Låt mig vara tydlig med att det inte är människor i sjukdom som hotar finansieringen av välfärden.
Men en sjukförsäkring med snabbt ökande kostnader och utan fullgod kontroll kommer att tränga undan andra viktiga välfärdssatsningar. Försäkringskassan har det senaste året vidtagit ett antal åtgärder, vilket jag välkomnar. Moderaterna har under lång tid påpekat vikten av att upprätthålla och stärka rehabiliteringskedjan.
En viktig del i det är att faktiskt genomföra de kontroller vid 90 och 180 dagar som det tidigare har beslutats om men som inte alltid har skett. Syftet med kontrollerna är inte att jäklas med människor utan att hela tiden pröva om det finns arbetsförmåga kvar. Vi måste komma bort från tanken att man antingen är helt sjuk eller helt frisk och ställa frågan om man kan göra andra arbetsuppgifter.
Man kanske inte kan jobba 100 procent men 60 eller 50 procent. Vi måste alltid försöka se den arbetsförmåga som kan finnas kvar. Moderaterna har fått mycket kritik när vi har sagt att kontrollen måste öka. Men sjukförsäkringen är just en försäkring, och den ska användas varsamt. Det handlar ytterst om skattebetalarnas pengar. Jag är inte riktigt nöjd med svaret.
Jag känner givetvis till regeringens mål om ett sjukpenningtal på nio dagar till 2020 men efterlyser mer konkreta åtgärder här och nu och även en analys. Vilken analys gör regeringen av varför vi ser dessa stora skillnader? Vad beror de på? Jag undrar vad regeringen gör mer konkret för att minska de regionala skillnaderna.
Även om frånvaron kommer att minska generellt framöver - jag säger "framöver" eftersom det är en prognos - innebär det inte att de regionala skillnaderna kommer att minska. Jag skulle vilja be statsrådet om ett svar på dessa frågor.
Johan Forssell (M):
Det är flera saker som behöver hanteras för att få ordning på de regionala skillnaderna. Det har i och för sig pågått under lång tid, men det är ingen ursäkt för att inte göra förändringar här och nu.
Problemet har vuxit sig större under lång tid, och just därför finns det stor anledning att redan nu vidta åtgärder - inte bara för att få sjukfrånvaron att minska över lag utan för att få bukt med just de stora regionala skillnaderna. Det handlar inte om skillnader på marginalen.
Jämför vi olika län som har likartade förutsättningar och faktorer är skillnaderna mycket stora. Regeringen har gett ett uppdrag som ska rapporteras någon gång nästa år. Jag hade önskat att man redan vidtagit mer konkreta åtgärder eftersom det ofta tar lång tid.
Jag tror att de regionala skillnaderna behöver mötas med ett större fokus på rättssäkra prövningar hos Försäkringskassan; det är en viktig del. Lagen ska gälla alla, och lagen ska också tillämpas likadant över hela Sverige. Det ska inte spela någon större roll om man råkar bo i Östergötland, Örebro eller för den delen Stockholm eller någon annan del av vårt land.
Moderaterna har därför föreslagit ett särskilt uppdrag till Försäkringskassan att följa upp olika handläggares agerande inom sjukskrivningsprocessen. Det finns en svensk studie på området som visar hur enskilda handläggares attityder påverkar sjukförsäkringen och sjukskrivningsprocessen.
Om handläggaren är relativt positivt inställd till gällande regelverk, vill uppfylla gällande verksamhetsmål och känner sig trygg med centrala begrepp i sjukskrivningsprocessen kommer, allt annat lika, återgången i arbete att påskyndas.
Detta är ett område som måste prioriteras hos Försäkringskassan, även på individnivå, det vill säga att enskilda handläggares bedömningar måste följas upp systematiskt. Det är bra att Försäkringskassan nu på ett helt annat sätt än tidigare genomför kontroller vid 90 och 180 dagar. Men att jämföra hur det ser ut i olika delar i landet är fortfarande ett område där mycket är ogjort.
Jag önskar att regeringen kunde ge en tydlig instruktion till Försäkringskassan att göra detta redan nu, för vi ser att det tyvärr ofta tar lång tid att vända kurvorna för sjukfrånvaro, både i uppgång och nedgång.
Johan Forssell (M):
Vi ska snart ha ännu en interpellationsdebatt, om den psykiska ohälsan. Det är så lyckligt att vi då kommer att gå in lite mer på hur vi ser på situationen just nu. Jag vill höja ett varningens finger för att slå sig till ro och tro att det kommer att gå galant med utvecklingen framöver. Jag hoppas att det kommer att bli så - det gör jag verkligen av hela mitt hjärta - men vi ska komma ihåg att en prognos är just bara en prognos.
Den ligger långt fram i tiden och visar dessutom att regeringen inte kommer att nå sitt mål om 9,0 sjukpenningdagar. Jag tycker att det förtjänar att sägas att det finns fler osäkerhetsfaktorer. Vilka följder kommer till exempel flyktingkrisen att få för socialförsäkringen och även sjukförsäkringen?
Man kan backa bandet lite och titta på hur konsekvenserna har blivit på en lång rad andra områden, inte minst det vi debatterar närmast dagligdags här i kammaren, nämligen frågan om nyanländas bostäder. Där har det funnits en stark tendens hos många att hela tiden underskatta effekterna. Men vi får se. Regeringen talar ofta om jämlikhet och har höga ambitioner på området.
Jag tycker att regeringen inte bara ska skjuta frågan framför sig. Det är bra att vara analytisk och noggrann, men jag tycker nog att man redan nu skulle kunna titta på Moderaternas förslag att ge ett uppdrag till Försäkringskassan att följa upp handläggarnas agerande inom sjukskrivningsprocessen. Vi ska se till att lagen tillämpas likadant överallt.
Varför ska en person i ett län mötas av andra regler och få ett sämre bemötande? Kontrollerna finns faktiskt till för att i grund och botten underlätta för människor att ta sig tillbaka. Varför ska ett län ha ett sämre bemötande på den punkten än ett annat? Det är bra att man tillsätter utredningar för att få mer information, men jag vill gärna att man handlar redan nu på detta viktiga område.
Johan Forssell (M):
Jag tror att man ska vara försiktig med att ta ut segrar i förskott. Det är glädjande om prognoserna kommer att infrias och sjukfrånvaron vända ned, men det är som sagt bara en prognos. Det vi vet i dag är att sjukfrånvaron har ökat i Sverige. Det har den gjort under ett antal år. Bara under de senaste två åren har kostnaderna för sjukpenning och rehabilitering stigit med 10 miljarder kronor, från ungefär 32 miljarder till 42 miljarder.
Det är en väldigt stor ökning. Det är också viktigt att komma ihåg att en minskning i prognoserna inte är en redan uppnådd framgång. För ett år sedan beräknade Försäkringskassan att kostnaderna för sjukpenning och rehabilitering skulle överstiga närmast svindlande 50 miljarder. Det har i den senaste prognosen reviderats ned till 44 miljarder kronor, men det är ändå en mycket stor ökning om den prognosen skulle visa sig stämma.
Jag vill ifrågasätta om det som görs nu verkligen är tillräckligt om man menar allvar med att nå målet om ett sjukpenningtal på 9,0 dagar. Den här prognosen visar väl att man inte kommer att nå dit. Det är bra att vi har en samsyn om att vi måste göra mer. Frågan är vad. Vi har från Moderaternas sida föreslagit ett brett reformpaket som innehåller flera delar.
Vi förstärker det förebyggande arbetet och ser till att människor inte, som i dag, måste vänta lång tid på att få rätt hjälp, utan vi anslår pengar till det. Vi har sagt att vi måste ta krafttag mot de dåliga arbetsgivare som finns. Vi vill ha ett förstärkt kontrolluppdrag. Det handlar, inte sällan, om offentliga arbetsgivare inom vård, skola och omsorg, kommunala arbetsgivare på landstingsnivå etcetera. Det finns problem på andra ställen också, men det är ändå en uppenbar skillnad.
Vi vill också införa en separat rehabiliteringskedja för de här psykiska diagnoserna som vi talar om i dag av den enkla anledningen att den kedja vi har i dag framför allt är anpassad till andra sjukdomstillstånd. Som jag sa tidigare vet vi redan ganska exakt hur lång tid det kommer att ta att bli frisk för någon som bryter benet. Men när det handlar om de här psykiska diagnoserna kan man inte vänta så här länge. Det är för sent att göra en första kontroll efter 90 dagar.
Vi verkar ha en samsyn om detta, och det välkomnar jag. Frågan är vad vi gör åt det. Jag hoppas verkligen att regeringen tar till sig av förslaget som vi moderater har lagt fram. Vi tror att det kan vara effektivt tillsammans med alla de andra bitarna för att få en förändring här. Fru talman! Mycket av det som har sagts i debatten har handlat om samarbetet med näringslivet och arbetsgivarna. Det tycker vi är bra, för vi behöver ha med oss arbetsgivarna på tåget.
Samtidigt är det ingen hemlighet att regeringen egentligen hade önskat sig ett annat förslag, nämligen en medfinansiering. Jag vill ställa frågan om socialförsäkringsministern uppfattar att det kommer att vara tillräckligt med de här avsiktsförklaringarna för att få bukt med detta. Jag vill ifrågasätta det. Vi har lagt fram förslaget om ett separat rehabiliteringsspår för den psykiska ohälsan, och jag hoppas ärligt menat att regeringen tar till sig av det och tittar på förslaget.
Johan Forssell (M):
Jag vänder mig starkt emot tendensen hos socialförsäkringsministern att hela tiden använda siffror från olika årtal för att försöka bevisa olika saker. Kan vi inte enas om principen att vi utvärderar en regering från dess inträde i regeringsställning till dess utträde? Då är facit för alliansregeringen en mycket kraftig minskning av sjukfrånvaron mellan 2006 och 2014. Det är facit.
Det var en bra utveckling, och den åstadkom vi trots en häftig kritik under hela den tiden från socialförsäkringsministerns eget parti om att kontrollerna var för hårda etcetera. Den kritiken kom löpande under den här tiden. Det är alltså lite märkligt att säga att vi inte gjorde tillräckligt. Jag tycker att vi gjorde det, och det är märkligt att höra den kritiken från just Socialdemokraterna när man så konsekvent motsatte sig varje förändring på varje punkt.
Jag hoppas som sagt att sjukfrånvaron kommer att minska framöver. Det vore positivt, men en prognos är just bara en prognos. Om prognosen ändå skulle visa sig stämma kommer kostnaderna för sjukpenning och rehabilitering alltså att ha ökat till 44 miljarder 2018. Det är lägre än tidigare. Men det skulle samtidigt innebära stigande kostnader under den här mandatperioden med 40 procent.
Är det den utveckling som socialförsäkringsministern tycker är glädjande och har varit positiv? Jag har svårt att ställa mig bakom det. Vi moderater är inte nöjda med det här. Vi vill göra mer. Vi inte bara vill lägga fram ett brett reformpaket, utan jag vill påpeka för socialförsäkringsministern att vi har lagt fram ett sådant. Det ligger redan på riksdagens bord. Det kommer att komma upp till behandling i den här kammaren väldigt snart.
Vi ser nämligen att den psykiska ohälsan måste hanteras med andra medel än de traditionella verktygen. Om Annika Strandhäll också vill göra mer för att vända utvecklingen rekommenderar jag regeringen att ta en titt på Moderaternas förslag och den hand som vi har sträckt ut.