KBLab/rixvox huggingface dataset:
Allan Widman (L):
Nej, det finns nog ingen som helst risk för det, som sagt, eftersom flera stridsgrupper kommer att organiseras och operera tillsammans. Jag märker en viss paradox i den argumentation som försvarsministern just nu framför. Hon säger att EU:s inriktning är mycket klar: Det ska vara multinationella formationer.
I nästa stund säger hon att den 22 november ska vi träffas och besluta om vissa delar, men det finns en massa detaljer som ska lösas efter det. Hon betonar också att EU:s ståndpunkt inte är klar. Man får bestämma sig för en verklighetsbeskrivning.
Alldeles oavsett om EU:s ståndpunkt är mer eller mindre formerad måste dock Sverige hela tiden ha en uppfattning om vad vi vill på det här området och vad vi tror är de bästa lösningarna, både med avseende på det politiska samarbetet och inte minst med avseende på de operativa förmågor som detta förband måste ha.
Det här är ett förband som ställs inför de allra svåraste uppgifterna, många gånger mycket svårare uppgifter än vad tidigare svenska styrkor varit inblandade i när det gäller internationell krishantering.
Detta med EU:s ståndpunkt och att man till syvende och sist, när EU har låtit klubban gå i bordet, måste anpassa sig till de krav som EU ställer upp föranleder mig att kommentera det som ministern avslutade med, nämligen att hur vi gör i de enskilda insatserna kan beslutas från fall till fall.
Jag menar att med de tidsmarginaler som gäller i detta sammanhang finns det inga möjligheter att i ett enskilt fall formera stridsgruppen innan den sätts in. Avslutningsvis tycker jag att försvarsministern underskattar de svårigheter som finns i multinationella styrkor.
Det är ingen händelse, herr talman, att såväl Försvarsberedningen som Försvarsmakten har sagt att Sverige på sikt bör sträva efter att kunna ha en egen battle group , och detta av operativa skäl.
Allan Widman (L):
Jag kan gärna instämma i Peter Jonssons kamratliga hälsning här på slutet. Om det är så att Folkpartiet hoppar av det där tåget är det mest närliggande skälet att vi förmodligen inte längre har råd att betala biljetten. Jag blir lite förvånad.
För ungefär sex månader sedan var det ett helt enigt försvarsutskott, där bland annat Peter Jonsson ingick, som beträffande det artillerisystem som nu är aktuellt skrev i sitt betänkande: "Försvarsutskottet kan inte heller bedöma vilka framtida operativa behov som skall tillgodoses.
Dessutom efterfrågar försvarsutskottet vilket behov som finns av artilleri i framtida internationella insatser då inga förband är anmälda till internationella styrkeregister ." Det här är ju en text som också Peter Jonsson ställde sig bakom för sex månader sedan. Vad är det som har fått honom att så radikalt ändra inställning till detta?
Sedan säger Peter Jonsson att det är en självklarhet att Sveriges soldater ska ha den bästa tillgängliga materiel som tänkas kan. Nu är ju inte Sverige ensamt om att framställa kanoner. Sådana framställs av ganska många länder världen över. Som framgår av ärendet finns det flera sådana här haubitsar som har prestanda och egenskaper som motsvarar dem som tas fram genom Archer. Vad är det för fel på de kanonerna? De kanonerna vet vi fungerar.
De kanonerna vet vi fungerar också tillsammans med andra länders förband. Avslutningsvis vill jag ställa en tredje fråga också. När jag var liten lärde jag mig att om man väljer en sak så innebär det ofta att man väljer bort något annat.
Vi har inte pratat om prislappen för det här projektet i riksdagen - priset har av regeringen sagts vara hemligt - men jag kan garantera dem som lyssnar att prislappen är hiskeligt hög för det här projektet.
Den motsvarar förmodligen den pengasumma som Sverige kanske hade behövt för att stärka vår förmåga till strategiska transporter. Min fråga till Peter Jonsson är: Hur löser vi nu det ekonomiskt?
Allan Widman (L):
Apropå efterfrågan i internationella insatser: Jag är medveten om att det är på stående fot, men kan Peter Jonsson räkna upp några internationella insatser där Sverige bidrar eller har bidragit genom att artilleriförband har varit den valda lösningen när det gäller understöd till stridande förband? Det hade varit intressant att få veta detta.
När det gäller strategiska transporter har Sverige ett mycket tydligt krav på sig. Vi har antagit utmaningen att vara så kallad Framework Nation för Nordic Battle Group. Det innebär att de förmågor som andra länder inte kan bidra med, de måste Sverige bidra med. Och inte nog med detta elände! Vi har dessutom en deadline för det här arbetet som närmar sig i svischande fart.
Från dags dato är det ett år och sju månader kvar till Sverige ska kunna ta ansvar för de strategiska flygtransporterna av Nordic Battle Group.
Jag är inte säker på att Peter Jonsson har besinnat det fulla ansvar som följer med den här uppgiften, men jag skulle ändå vilja vädja till honom att när han diskuterar materielprojekt i första hand styra tankarna i den riktning där vi har gjort åtaganden gentemot andra länder och där det gäller resurser som är vitala för Sveriges förmåga att kämpa för fred och frihet ute i världen.
Allan Widman (L):
Lars Ångström har helt rätt i att politik är det möjligas konst och att mycket av det som vi tänker fritt och stort till syvende och sist måste monteras in i någon sorts låda med väggar och tak.
Jag är inte säker på att Folkpartiets röst i materielpolitiken skulle vara sämre när det gäller resultatet och påverkan än vad Miljöpartiets röst har varit de gångna åren. Du pekade själv, Lars, på en, tycker jag, lång rad av mindre framgångsrika ingrepp från er sida.
Jag har noga följt processen och jag konstaterar att ni har försökt men att resultatet väl har varit sisådär. Just därför att politiken är det möjligas konst, är det väldigt viktigt att vi för en debatt om de här sakerna. Jag är övertygad om att varenda gång Miljöpartiet tar upp frågorna i Regeringskansliet och varenda gång Folkpartiet skriver en motion eller följer upp med en reservation, rör vi sakerna och tingen i rätt riktning.
Därför är detta viktigt. När det nu är den sista debattdagen för detta riksdagsår för försvarsutskottets räkning och kanske faktiskt den sista för alltid för vissa ledamöter, vill jag ändå säga att jag har uppskattat Lars Ångströms bidrag i den försvarspolitiska debatten. Till sist måste jag peka på något som är viktigt, och det är skillnaden mellan Miljöpartiet och Folkpartiet när det gäller försvarspolitiken.
Vi är överens om att behovet av tungt artilleri i internationella insatser är måttligt. Men till skillnad från Miljöpartiet vågar vi inte avskriva möjligheten att Sverige någon gång i framtiden kan hotas militärt av andra makter. Det gör att vi vill att artillerifunktionen ska vara kvar. Det handlar inte om artilleri eller inte artilleri i dag. Det handlar om vilket artilleri och till vilken kostnad.
Allan Widman (L):
Efter alla dessa vänligheter känns det på sin plats att som ett fullödigt oppositionsparti återknyta till sakfrågan. Då vill jag kommentera Lars Ångströms senaste inlägg med att 24 kanoner kommer inte om 5, 10 eller 15 år att kvantitativt innebära något för Sveriges försvarsförmåga. Det vi nu köper är inte materiel i första hand. Det vi nu köper är kompetens.
Vi köper möjligheten av att kunnandet när det gäller indirekt eld ska finnas med in i Försvarsmaktens framtid.
Jag vet inte om vi egentligen ska diskutera JAS-flygplanen i det här sammanhanget, men eftersom Lars Ångström ändå kastade ut ett kort också i den delen vill jag säga att jag är övertygad om att tiden och ÖB:s tydliga inriktning när det gäller frågan om det svenska flygvapnet kommer att verka i en positiv riktning.
Slutligen när det gäller en framtida avsättning för de JAS-flygplan som Sverige eventuellt kommer att besluta inte behövs just för användning i Baltikum kan jag glädja mig åt att Folkpartiet och Miljöpartiet just i den delen är överens.
Allan Widman (L):
Med respekt för den här debattens allvar skulle jag vilja att Lars Ångström pekar ut vilka av de rationaliseringsförslag som regeringen föreslår som Allians för Sverige försöker stoppa. Jag vill inte heller kännas vid att det inom alliansen finns något som helst vurmande för den "egna myndigheten".
Berätta vilka förslag till besparingar som vi går emot! Sedan kan inte Lars Ångström få stå här i kammaren och blanda bort korten när det gäller JAS-flygplanen. De 70 JAS-flygplan som överbefälhavaren nu föreslår ska avvecklas beställdes i början av 80-talet. Jag tror att det närmare bestämt var 1982.
Då rasade fortfarande det kalla kriget, och Sverige hade ett tydligt behov av att också ha en stark luftförsvarsförmåga. De plan som beställdes 1997 och som ingår i delserie 3 behövdes när de beställdes, och de behövs fortfarande inom ramen för insatsorganisationen.
Det är just av det skälet som överbefälhavaren föreslår att ett 30-tal, tror jag att det är, av dessa plan ska uppgraderas och moderniseras så att de kan lösa uppgiften på det internationella området. Det är viktigt att man gör klart den här skillnaden. De plan som beställdes 1997 behövs. De som beställdes 1982 behövdes inom ramen för den säkerhetspolitiska miljö som Sverige då levde i.
Allan Widman (L):
Jag vill be Lars Ångström att peka ut var i betänkandet som ett enskilt borgerligt parti har reserverat sig mot besparingsförslaget. Det är möjligt att man i en enskild Norrlandstidning kan hitta några citat som antyder detta, men var i vårt i betänkande har vi yrkat avslag på besparingar som regeringen har fört fram? Sveper man med handen och säger att den borgerliga alliansen sätter sig på bakhasorna har man också ett ansvar för att konkretisera detta.
Det är klart att Försvarsmakten alltid vill ha det senaste och bästa, och den diskussionen har vi redan fört här i dag. Men faktum är att vad vi behöver är den nyaste modellen av JAS-planen. Det är bara de JAS-planen som är interoperabla med andra länders luftförsvar. Det är de som kan lufttankas, det är de som kan bära en modern robotbeväpning, med mera.
Det är de planen som har framtiden för sig, och det är de planen som behövs också i ett framtida försvar.
Allan Widman (L):
Jag har lyssnat till försvarsministerns förklaringar angående kapaciteten för strategiska lufttransporter. Emellanåt tycker jag nästan att det antyds att vi har gett upp att klara de tidsramar som gäller för snabbinsatsstyrkan. Naturligtvis beklagar jag det djupt om det är det som är beskedet. Försvarsministern inledde med att säga att alliansen tövar och sätter sig på hasorna.
Det enda konkreta förslag som alliansen tar upp i sin reservation som diskuteras i det här ärendet handlar om att gå snabbare och längre fram, bland annat med Försvarets radioanstalt och militära underrättelsetjänsten. Vi har sagt att vi är förvånade över att de inte innefattas i betinget. Försvarsministern säger att hon har pratat med Försvarsmakten, och de kommer att klara ramarna i år och kanske att klara ramarna nästa år.
Men uppgiften var inte att Försvarsmakten skulle klara ramarna. Uppgiften var att 2 miljarder skulle föras över från totalförsvarsmyndigheterna till insatsorganisationen. Det skulle bli mer pang för pengarna! Uppgiften var att Sverige ska ha en förmåga till internationella insatser bestående av två bataljoner och ett antal mindre insatser. Det är en förmåga som vi i dag inte är i närheten av att uppnå. Men försvarsministern har hoppet uppe, och det är bra.
Jag tänker inte kommentera frågan om Arvidsjaur, även om jag bra gärna skulle vilja. Jag kommer att i stället satsa på frågorna. Fortverket tar ut ockerhyror. Verket har 1 miljard kronor i sin kassa. Är det riktigt att det ska få fortgå att Försvarsmakten ska vara med och betala i alla ändar? Sedan var det frågan om fördyringen av utlandsstyrkan. De senaste fyra åren har kostnaderna per soldat nära nog fördubblats.
Om den utvecklingen fortsätter blir inte den internationella förmåga som vi lovat av. Vad tänker försvarsministern göra?
Allan Widman (L):
För ordningens skull vill jag säga att jag aldrig har dömt ut försvarsministern i någon debatt. Jag är tveksam till att någon annan har gjort det. Jag förstår inte varför försvarsministern pratar om att vi har varit motståndare till den process som vi nu är inne i. Inledningen på reservationen av Allians för Sverige lyder: "Strävan är att få ett bättre försvar för de pengar som nu satsas. Sverige försvaras inte av staber och förvaltningar.
De fasta kostnaderna måste reduceras och ge utrymme för insatsförband." Detta, fru minister, är en lovsång till inriktningen på de här förslagen. Däremot finns det ett antal utestående frågetecken som vi har uppehållit oss omkring i den här debatten. Ett av dessa frågetecken, som försvarsministern vägrar att kommentera, är frågan om ockerhyrorna för Försvarsmakten. 1 miljard kronor ligger i kassan på Fortifikationsverket. Riksdagen har sagt att det skulle vara självkostnadsprincipen.
Varför säger regeringen att Fortifikationsverket ska skicka in de här pengarna? Då blir det mindre pang för pengarna och mindre sannolikhet för att den nya och bättre förmåga som Sverige vill ha på det internationella planet verkligen ska bli av. Nu märker jag, herr talman, att jag har lite kort om tid, och då vill jag ändå återvända till Arvidsjaur. Försvarsministern sade att den gången ville de borgerliga förhala.
Bakgrunden var att Försvarsmakten och Regeringskansliet tillsammans i en arbetsgrupp hade bestämt hur Sveriges kommande grundorganisation skulle se ut, dagen innan försvarsbeslutet, så till följd av parlamentariska bekymmer skulle Arvidsjaur räddas. I vår regeringsform står att varje myndighet som berörs av förändringar ska ha möjlighet att yttra sig över detta. Vi slogs för att Försvarsmakten skulle få yttra sig över denna extrasatsning av regionalpolitisk natur som regeringen, på initiativ av Vänsterpartiet, beslutade om.
Min avslutande fråga är: Tycker inte försvarsministern att vi i detta avseende skulle ha respekterat grundlagen?
Allan Widman (L):
Om Berit Jóhannesson hade lyssnat noga var den slutsats som inte jag utan den engelske militärhistorikern John Keegan drog inte att man genom att avskaffa pliktsystemet tar bort krigsrisken. Vad jag pratade om var att effekten av ett krig - alltså det totala krig som vi upplevde under andra världskriget - inte blir möjlig med de små förband som finns i Europas stater i dag. Det var hans poäng.
Jag håller naturligtvis med om att det är allmän nedrustning, förtroendeskapande åtgärder och internationellt politiskt agerande som minskar konfliktrisken. Vad han talade om var att minska omfattningen av krigiska handlingar. De siffror som jag nämnde emanerar från Brottsförebyggande rådet. Jag konstaterar att Berit Jóhannesson tar upp vägransfallen.
Hon tar upp avvikarfallen men inte de så kallade mönstringsvägrarna. De träffas också av straffrättsliga påföljder. Det kan nog åtminstone delvis förklara skillnaden mellan din och min statistik. Jag kommer att i skrift tillhandahålla de uppgifter som jag har stött mig på i riksdagen i dag. Jag har dem inte tillgängliga här.
Berit Jóhannesson säger att pliktsystemet gör att vi får en väldigt representativ sammansättning på våra grundutbildningsförband. Jag ifrågasätter det. Bland de människor som i dag utbildas till soldater i vårt land är det ett bedövande stort inslag av etniskt svenska män med gymnasieutbildning; de är dessutom väldigt unga.
Det är en ytterligt liten del av hela vårt befolkningsspektrum som är representerat med det system som Berit Jóhannesson talar så varmt för. Jag vill som avslutning ställa en fråga. För tre eller fyra veckor sedan dömdes en ung man i Blekinge till frihetsberövande därför att han hade vägrat att tjänstgöra. Tycker Berit Jóhannesson att detta är humant i Sverige 2006?
Allan Widman (L):
Jag kan konstatera att den myndighet som i fredstid har rätt att bruka våld mot enskilda medborgare, polismyndigheten, utan ett pliktsystem lyckas mycket bättre med att få en representativitet som är bred när det gäller sammansättningen i poliskåren. Berit Jóhannesson säger att de dessutom ska vara med och försvara sitt land. Ibland tycker jag att Berit Jóhannesson sitter på olika stolar.
Hon ingår i Försvarsberedningen, och hon skriver varje år till försvarsutskottet här i riksdagen: Inom överskådlig tid föreligger inga militära hot mot Sverige. Hon är med och beslutar om en internationell inriktning. Men när hon ska försvara pliktsystemet faller hon tillbaka i den gamla goda territorialförsvarstanken. Jag tycker att detta är något märkligt.
Jag tycker också att det är märkligt att de som försvarar ett pliktsystem som nu har varit i kraft i snart 100 år fortfarande säger: Jo, vi har lite problem med representativiteten. Vi ska ha fler kvinnor, vi ska ha fler invandrare och så vidare. Ni har haft 100 år på er att fixa detta. Slutsatsen, Berit Jóhannesson, är att detta system inte levererar den representativitet som du efterlyser.
Allan Widman (L):
Jag har väl också glömt att bekräfta att enigheten kring de förslag som finns i den här propositionen är förhållandevis stor. Jag tror att jag vid något tillfälle tidigare beskrivit de politiska skillnaderna mer som en fråga om tempo än skillnader i sak.
Man ska då samtidigt komma ihåg att den stora enigheten har goda förutsättningar i det att Försvarsberedningens förslag inte fick världen att skälva, om jag uttrycker det milt. Det var väntade reformer. Jag tror inte att de innebar någon överraskning för en bredare allmänhet.
Jag tror också att det är viktigt - och det kan vara mitt bidrag till den här debatten - att inte alltid betona enigheten som ett självändamål. Jag tror att debatten ska fokusera på det som är brister. Det är på så sätt som man för tingens utveckling framåt.
Jag misstänker att det faktum att den analys- och beredskapsenhet som vi tidigare fått besked om skulle vara operativ fullt ut först mot årets slut blir operativ redan i sommar kan vara ett utslag av de kritiska röster som från tid till annan har hörts i den här kammaren. Jag vill ställa ett par frågor till försvarsministern. Jag förstår inte riktigt när det handlar om Statens räddningsverk och Krisberedskapsmyndigheten. Ministern säger att det är två olika processer.
Samtidigt vill jag minnas att jag på en färja mellan Åland och Sverige hörde försvarsministern ganska tydligt koppla ihop de här två processerna. Det antas vara en underförstådd självklarhet ute i Krisberedskaps-Sverige att det är de myndigheterna som i relevanta delar ska bilda den krisledande myndigheten. Min fråga är: Varför anges detta inte fullt ut?
Allan Widman (L):
Det finns ett talesätt som lyder: I am still confused but on a higher level . Jag känner för att ta till det i det här ögonblicket. Jag inledde med att säga att det som jag kanske har varit mest kritisk mot när det gäller utvecklingen av den nationella, regionala och lokala krishanteringsförmågan har varit den relativa saktfärdighet som har präglat processen.
Då tycker jag att när man inte talar klartext och inte öppet från regeringens sida redovisar vilka organisatoriska lösningar man tänker sig dras tyvärr tempot ned ytterligare i den här processen. Det bör beklagas.
Jag vill ta den sista repliken i mitt replikskifte med försvarsministern i anspråk för att tacka alla som har varit snälla och stått ut med mig och Heli de här fyra åren. Jag vill framför allt tacka kanslipersonal och även ministern för alla trevliga debatter som har varit.
Allan Widman (L):
Jag vill tacka vice statsministern för det svar som han har givit på statsministerns vägnar. Emellertid är jag inte helt nöjd med detta svar.
Statsministern inser säkert att Lars Danielsson i den nu uppkomna situationen är oförmögen att på egen hand bringa klarhet beträffande sina kontakter och förehavanden annandagen 2004 och att detta också kan äventyra förtroendet för statsledningen.
Mina frågor ska ses mot bakgrund av att både konstitutionsutskottet och massmedierna har misslyckats med att få fram de dokument och uppgifter som skulle kunna skingra denna osäkerhet. Både sekretess och tekniska begränsningar har lagt hinder i vägen för detta.
Statsministern själv torde dock ha både befogenheter och resurser för att på egen hand klarlägga vilka åtgärder hans närmaste medarbetare vidtog den 26 december 2004. Men trots detta fortsätter statsministern att hänvisa till Lars Danielsson.
Han ser "ingen anledning att utgå från annat än att Lars Danielsson redovisat i enlighet med vad han kan minnas". Faktum är att statsministerns svar bringar än mer oreda och förvirring. Mot slutet av detta finns nämligen en nyhet.
Statsministern pekar på att Lars Danielsson sagt att han kan ha förväxlat dagar och vilka personer han talat med en viss dag.
I sammanhanget måste detta uppfattas som att Lars Danielsson förvisso ringt Hans Dahlgren men att detta kan ha varit en annan dag än den dag då Sverige nåddes av nyheterna om tsunamikatastrofen. Uppgiften är helt enkelt sensationell.
Hittills har Lars Danielsson uppgivit dels att han har ringt Hans Dahlgren tre gånger på annandagen, dels att han inte har velat ifrågasätta Hans Dahlgrens påståenden om motsatsen. Nu är det inte alls säkert att det var just på annandagen som Danielsson talade med kabinettssekreteraren. Det kan ha varit en annan dag. För den som söker sanningen har nu en tredje möjlighet uppenbarats.
Herr talman! Jag tror att de flesta svenskar har en hygglig uppfattning om vad de gjorde dagen då nyheten om tsunamin spreds, även om de inte själva direkt eller indirekt drabbades och oavsett om de var inbegripna i hanteringen av denna kris eller inte. Men få personer torde väl ha haft lika stor anledning att minnas denna dag som en tjänstgörande statssekreterare i Statsrådsberedningen.
Han var nyckelpersonen på den enhet som enligt regeringen har en nyckelroll i svensk krishantering. Ändå kan det, enligt vad statsministern erfarit, ha varit en annan dag som Danielsson ringde Dahlgren. Kanske ringde Danielsson Dahlgren. Kanske ringde han inte. Kanske ringde Danielsson Dahlgren en annan dag. Kan det kanske också vara så att Danielsson inte var på Statsrådsberedningen just den dagen?
Kanske kan det ha varit en helt annan dag. Herr talman! Det var min förhoppning att statsministern i sitt svar på min interpellation skulle kunna skingra dimmorna. I ett tillagt sista stycke där statsministern inte längre talar i tredje person utan i jagform lämnas uppgifter som har den rakt motsatta effekten.
Och jag vill fråga vice statsministern om skälet till att denna nyhet levereras nu, ett och ett halvt år efter tsunamin. Kanske finns det ett skäl, eller kanske finns det inte.