KBLab/rixvox huggingface dataset:
Tobias Billström (M):
Lars Mejern Larsson har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att förbättra och utveckla samverkan mellan Migrationsverket och de mottagande kommunerna. För närvarande söker många människor asyl i Sverige. Kriget i Syrien har drivit miljontals människor på flykt och många av dem söker skydd i EU, inte minst i Sverige. Migrationsverket bedömer att det i år kommer ca 56 000 asylsökande, vilket är en ökning med 28 procent jämfört med förra året.
Senast lika många asylsökande kom till Sverige var 1992. Migrationsverket har huvudansvaret för mottagandet av asylsökande från det att ansökan ges in till dess att ett lagakraftvunnet beslut meddelas. I detta uppdrag ingår bland annat att ordna boende för de asylsökande som inte kan ordna det på egen hand. Av de ca 45 300 personer som är inskrivna i Migrationsverkets mottagande bor mer än 65 procent i boenden som Migrationsverket hyr.
Under den senaste tiden har mellan 1 500 och 1 900 personer sökt asyl i Sverige varje vecka. När Migrationsverket ordnar boende åt asylsökande måste man göra detta i enlighet med de regler som finns för offentlig upphandling. Det är med andra ord en mycket stor utmaning för Migrationsverket att upphandla bostäder för asylsökande i den takt som krävs just nu. Migrationsverket kontaktar regelbundet bostadsbolag för att ta reda på om intresse finns av att hyra ut till Migrationsverket.
Om ett bostadsbolag visar ett intresse informerar Migrationsverket ledningen för den aktuella kommunen. Det är viktigt att Migrationsverket har en tidig och tydlig kommunikation med kommunerna för att i största möjliga utsträckning underlätta arbetet med att hantera de utmaningar det kan innebära för lokalsamhället vid en större etablering.
I de fall en sökande har beviljats uppehållstillstånd och därmed övergår från att vara asylsökande till att vara nyanländ ska han eller hon anvisas en plats i en kommun och därmed påbörja sin etablering i det svenska samhället. Detta är huvudsakligen en uppgift för Arbetsförmedlingen. Regeringen följer noga utvecklingen inom de frågor Lars Mejern Larsson tar upp.
Tobias Billström (M):
Till interpellanten Lars Mejern Larsson vill jag gärna säga att det är viktigt att vi har en samsyn på de här frågorna. Jag tror dock inte att vi kommer att få det när det gäller utfallet av regeringens ekonomiska politik eller jobbpolitiken. Det är nämligen helt klart att regeringens politik har lett till att antalet sysselsatta har ökat - det är högre nu än det var när vi tillträdde. Det är fullständigt självklart att med den politik som vi bedriver ökar också förutsättningarna för nyanlända att snabbare komma in på arbetsmarknaden.
För att återgå till interpellationen som är anledningen till att vi står här i dag: Antalet personer som söker asyl i Sverige har ökat kraftigt de senaste två åren, främst på grund av kriget i Syrien. Det är den generella bostadsbristen, ett ökat antal asylsökande samt det faktum att fler asylsökande väljer att bo i Migrationsverkets boenden som gör att myndigheten tvingas att fullgöra sin uppgift att ordna boende med kort varsel under hårt tryck.
Vid anskaffning av tillfälliga boenden måste Migrationsverket följa lagen om offentlig upphandling. Detta medför att Migrationsverket inte kan påverka i vilka kommuner som boenden tas i bruk. Det är betydelsefullt - det vill jag gärna säga till både interpellanten och till Eva-Lena Jansson som också har deltagit i debatten - att Migrationsverket har en tidig och tydlig kommunikation med kommunerna och har respekt för de utmaningar som det kan innebära för lokalsamhället vid en större etablering.
Men det är också så att riksdagen har ålagt myndigheten genom lagstiftning och regeringen genom en förordning som bygger på lagstiftningen ett ansvar för att lösa de uppgifter som handlar om att ordna tak över huvudet. Det ansvaret kan myndigheten inte vika från och ska heller inte vika från. Det är en lagstiftning som har tillkommit i bred enighet genom den här kammarens beslut, och det är viktigt att komma ihåg detta när vi diskuterar det.
Min uppfattning är att det svenska asylmottagandet över lag fungerar väldigt bra, givet de omständigheter som råder när vi nu har det högsta mottagandet av asylsökande sedan 1992. Det är ett ganska gott betyg, tycker jag.
Tobias Billström (M):
Julia Kronlids fråga om diplomatiska garantier ger mig anledning att sätta detta i ett historiskt perspektiv. Det är nu tolv år sedan avslöjandet om utvisningen av de två egyptierna gjordes, en utvisning som beslutades av den dåvarande socialdemokratiska regeringen och ägde rum 2001. Den utvisningen föregicks av diplomatiska garantier. Den grundades i en överenskommelse med den dåvarande egyptiska regeringen om att tortyr eller annan kränkande behandling inte skulle komma i fråga.
Men som FN:s kommitté mot tortyr slog fast efteråt: Avvisningen av den klagande stred mot artikel 3 i Europakonventionen. Utverkandet av diplomatiska försäkringar, i vilka det dessutom inte fanns några överenskommelser om efterlevnaden av försäkringarna, var inte tillräckligt för att ge skydd mot denna uppenbara risk för tortyr.
Detta är i mina ögon tillräckligt för att vi bör vara mycket försiktiga med att se användandet av sådana garantier som en lösning på dilemmat - för ett sådant dilemma existerar - med att utländska personer på vårt territorium som begår brott inte kan avvisas till sina hemländer. Det är alltså ingen lösning.
Tobias Billström (M):
Jag upprepar gärna mitt tidigare svar om att diplomatiska garantier inte är en enkel lösning på ett svårt problem. Jag var som statsråd ansvarig för att städa upp i frågan om utvisningen av de två egyptierna, och jag har därför en mycket hälsosam respekt för de diplomatiska garantiernas inneboende svaghet. En gång är en gång för mycket i mina ögon. Man ska också komma ihåg att diplomatiska garantier inte ingås med länder som Norge eller Schweiz.
De ingås alltid med stater där det redan från början föreligger en risk för att någonting ska hända. Det är detta som är problemet med de diplomatiska garantierna. När det gäller frågan om folkmord har mitt parti såväl i regeringsställning som i opposition varit negativt till att låta den svenska riksdagen utvecklas till ett parlament som antar uttalanderesolutioner. Vi ska huvudsakligen fatta beslut om lagstiftning i denna kammare.
För beslut om huruvida folkmord, som är en brottslig gärning som är straffbelagd i internationell rätt, har begåtts finns däremot den internationella brottmålsdomstolen. I Europaparlamentet är det däremot möjligt, och helt korrekt, att anta resolutioner av den typ som vi nu diskuterar. Och där har Moderaterna röstat för att fördöma det armeniska folkmordet, som de facto har ägt rum.
Tobias Billström (M):
Tack för svaret på min interpellation, utrikesministern! De pågående förhandlingarna mellan de turkiska och cypriotiska regeringarna är onekligen av stor regional och internationell betydelse. Möjligheterna att nu avsluta den konflikt som inleddes i samband med den turkiska ockupationen 1974, och som nu pågått i mer än 40 år, kanske för första gången är i sikte.
De första stegen mot en läkning av de sår som då öppnades mellan de grekcypriotiska respektive turkcypriotiska grupperna kan i så fall påbörjas. Cyperns osäkra ställning såväl folkrättsligt som statsrättsligt utövar för närvarande ett dåligt inflytande på både regionen och Europeiska unionen. Varför ska då Sverige engagera sig mer handfast i just denna fråga jämfört med andra jämförbara utrikespolitiska frågor? Det finns flera goda skäl till det.
Konflikten påverkar negativt förhållandet till Turkiet i ett läge där EU i stället behöver stärka sin relation och sin förmåga till konstruktiva samtal med staten. Den pågående migrationskrisen är kanske den tydligaste exponenten för behovet. Men det saknas sannerligen inte skäl till att undanröja hinder för ett politiskt närmande mellan EU och Turkiet. Cypern är i detta sammanhang en nyckelfaktor, och det är bra att regeringen inser detta.
Ett annat skäl är givetvis det som jag redan berörde i min interpellation, vårt goda anseende kopplat till den fredsbevarande insatsen Unficyp. Flera svenska regeringar av olika politiska kulörer har varit djupt involverade i missionen. Den har inte varit partiskiljande. Ytterligare ett skäl är våra traditionellt goda politiska förbindelser med såväl Nicosia som Ankara och också Aten, inte att förglömma.
Vi är en stat som i alla delar kan axla rollen som en aktiv och pålitlig partner i arbetet med att hitta lösningar i Cypernkonflikten, framför allt som en medlemsstat i EU men också bilateralt och inom FN. I sitt svar berör utrikesministern kort frågan om de ekonomiska aspekterna av återföreningen.
Jag skulle vara intresserad av att höra mer om hur regeringen resonerar i frågan om vad som framstår som förmodligen det mest komplicerade området, nämligen det som berör förlorad egendom efter invasionen och ockupationen 1974.
Tobias Billström (M):
Detta är en fråga som är av mycket stor och central betydelse. Det finns tre principiella metoder för att gottgöra dem som har fått lämna hus och hem. Det finns återtillträde, kompensation och byte. Vad gäller egendomarna i norr är det ganska självklart att grekcyprioterna månar om de rättmätiga ägarnas intressen medan turkcyprioterna å sin sida ser till dem som kanske i decennier har utnyttjat fastigheterna.
Mellan de intressena måste naturligtvis en avvägning ske. Med hänsyn till liknande frågor där kompensationsfrågor aktualiserats - efterspelet till Balkankrigen liksom Palestinafrågan, som är bra exempel på dåliga exempel - är det viktigt att peka på att en lösning inte får ha allvarliga sociala konsekvenser.
Det skulle nämligen i sin tur kunna bygga in exakt den typ av destabiliserande effekter som måste undvikas för att återföreningen ska kunna bli av varaktig och bestående karaktär. Här måste också den svenska regeringen engagera sig på lämpligt sätt för att understödja en politisk lösning som bygger på Europeiska unionens principer och värderingar. Frågan knyter också an till frågan om territorium, det vill säga hur linjen mellan de två konstituerande staterna ska gå.
Den turkcypriotiska ledaren Akıncı hävdar att varje zon måste vara garanterad att ha en egen majoritet i den egna zonen vad gäller befolkningstal och sammantagen egendomsyta medan enligt president Anastasiadis strider sådana permanenta åtgärder mot EU-akin och de fyra friheterna för EU-medborgare.
Vad man enligt president Anastasiadis i stället ska garantera är att varje befolkningsgrupp aldrig ska kunna domineras politiskt av den andra. En möjlig lösning skulle därför kunna vara övergångsperioder. Här behövs enligt FN input från Europeiska unionen, som efter vad jag förstår numera har en permanent expert på plats i Nicosia. Svensk uppmärksamhet vore även i detta avseende önskvärt. Det får utrikesministern gärna närmare utveckla i sitt nästa inlägg.
Jag har också en konkret fråga till utrikesministern. Den 8 december informerade kabinettssekreteraren riksdagens utrikesutskott inför det förestående rådsmötet i rådet för utrikes frågor den 14 december. Efter att kabinettssekreteraren meddelat att Turkiets utrikesminister skulle medverka vid lunchen med ministrarna ställde jag en konkret fråga om regeringen avsåg att lyfta upp Cypernfrågan med anledning av den turkiske ministerns besök.
Mitt intryck från kabinettssekreterarens mycket uttömmande svar var att så var fallet. Min fråga till utrikesministern i dag, nästan en månad efter att rådsmötet i december avhölls, blir: Tog regeringen upp Cypernfrågan under lunchen eller i eventuella bilaterala samtal i anslutning till mötet?
Tobias Billström (M):
Tack så mycket för det uttalade löftet i talarstolen! Jag räknar med att vi kommer att få en återkoppling på detta. En viktig observation är att ett återförenat Cypern kommer att kunna utgöra ett påtagligt starkare medlemskap än vad landet har i dag, med en tydligare röst i Europeiska unionen. Det ligger i allas vårt intresse att så blir fallet.
Vi lever i tider då ambitionen att minska de spänningar och spänningsytor som vi har och att verka för att mer av globalt samförstånd bör ligga mycket högt på agendan. Självfallet finns det ett positivt anslag i utrikesministerns svar till mig och över huvud taget i anslaget här i dag. Men vi bör ändå vara medvetna om att det är mycket hårt arbete som återstår vid förhandlingsbordet, inte minst när det gäller att få Turkiet att uppfylla sina förpliktelser och nå ett samförstånd i de frågor som vi i dag har berört här i diskussionen.
Ord måste följas av handling. Låt mig bara avslutningsvis peka på sakförhållandena i regionen. En varaktig och bestående lösning på Cypernkonflikten kommer också att befria vår union - Europeiska unionen - från de problem som såväl ockupationen som splittringen har utgjort i vår gemensamma relation till Turkiet.
Detta är ett makropolitiskt mål som i sig är skäl nog för att uppmana regeringen att ytterligare utöka sitt intresse för frågan och aktivt söka vägar för att såväl inom EU som bilateralt och inom FN om möjligt lämna substantiella bidrag till processen. Med denna förhoppning ber jag att få tacka utrikesministern för debatten.
Tobias Billström (M):
Jag tackar demokratiministern för svaret, även om det är svårt att uppfatta något egentligt svar på mina frågor. Det har gått tre veckor sedan den ökände salafistiske imamen Salman al-Ouda besökte min valkrets Malmö och där deltog i en insamlingsgala. Det var ett besök som helt och hållet måste fördömas. Vad Salman al-Ouda representerar är vid det här laget välkänt, och det var det också vid tiden för hans besök.
Han är salafist och bekänner sig alltså till den extrema form av islam som är bokstavstrogen i förhållande till Koranen och därmed står i ett motsatsförhållande till svensk lagstiftning vad gäller exempelvis rättigheter för hbtq-personer. Det är för övrigt en händelse som ser ut som en tanke att vi har denna debatt den 17 maj, som är den internationella dagen mot homo, bi- och transfobi.
Salafismen erkänner inte heller kvinnors lika ställning gentemot män och underkänner uttryckligen de stater som har denna grundläggande princip inskriven i sin konstitution och rättspraxis. Salman al-Ouda är därtill också en uttalad Förintelseförnekare som har kallat Förintelsen en myt av enorma proportioner. Det sistnämnda är en fråga som i allra högsta grad borde ha lett till reaktioner från regeringen med tanke på den utsatta ställning som Malmös, den stad han valde att besöka, judar lever under.
Det var alltså en av de främsta globala representanterna för denna förkastliga religiösa ideologi som besökte Sverige, Malmö och danspalatset Amiralen på valborgsmässoafton och som talade för fulla hus inför hundratals närvarande personer. Nog borde en regering som kallar sig för feministisk ha haft ett och annat att säga om Salman al-Ouda.
Man kan tycka att regeringen, när inresan blev ett känt faktum genom Sydsvenskans rapportering, borde ha uttalat sin åsikt om besöket och om karaktären hos den besökande - och att demokratiministern i hennes egenskap av statsråd med ansvar för demokrati och mänskliga rättigheter samt politiken mot diskriminering, rasism och intolerans - det sistnämnda inte minst viktigt i detta sammanhang - borde ha höjt rösten och visat vilka värderingar den svenska staten står för.
Att i stället lamt konstatera i sitt svar till mig här i dag att "regeringen kan dock inte styra över vilka personer olika föreningar väljer att bjuda in" är inget svar. Det liknar mer en undanflykt. Faktum är att det är först i dag, när vi står här i kammaren på mitt initiativ, som regeringen sett sig manad att säga någonting över huvud taget.
Dessutom finns det anledning att påminna ministern om att salafisternas och Salman al-Oudas budskap också vänder sig mot de muslimer som följer den shiitiska inriktningen av islam med hatiska budskap om krav på omvändelse från denna inriktning till vad salafisterna kallar riktig islam.
Men de shiamuslimer som lever i Sverige i fredlig samexistens med oss måste få ett tydligt besked om att de också skyddas gentemot intolerans och att den svenska staten står på deras sida i fråga om religionsfrihet. Min fråga till demokratiministern blir naturligtvis: Varför gjordes inga uttalanden om besöket från regeringens sida?
Tobias Billström (M):
För mig är det uppenbart att en svensk regering, efter de många deklarationer mot antisemitism och för tolerans som Europarådet och dess parlamentariska församling har antagit, inte borde ha kunnat förhålla sig passiv när en sådan person som Salman al-Ouda uppträder på vårt territorium. Vårt medlemskap i Europarådet och vår ställning som en av de första staterna som grundade denna institution till skydd för de mänskliga rättigheterna förpliktar oss till detta.
Ändå var det precis motsatsen som regeringen gjorde. Ingen reaktion kom från regeringen när det blev känt att Salman al-Ouda hade bjudits in till galan i Malmö. Den tydlighet som ministern hänvisar till här i kammaren i kväll lyste med sin frånvaro.
En detalj som kan ha bidragit till detta är självfallet det faktum att inbjudan till Salman al-Ouda gjordes av en lokal miljöpartistisk kommunal förtroendevald och partikamrat till demokratiministern och att denne sedan intensivt försvarade inbjudan när vederbörande blev intervjuad i medierna, framför allt i Sydsvenska Dagbladet. Jag och flera andra ser i detta ett mycket oroande mönster, liksom i det faktum att demokratiministern personligen förhöll sig passiv i frågan.
Det får mig och flera andra, tror jag, att fundera över och förvånas över regeringens brist på intresse för de här centrala frågorna. Intolerans kan inte bekämpas genom tystnad. Inte heller kan man undvika att diskutera svåra frågor bara därför att man är orolig över dem eller över eventuella reaktioner, precis som min kollega Andreas Norlén har lyft fram i sitt inlägg här i dag. Tvärtom är det i dessa stunder som det krävs ett starkt och tydligt ledarskap.
Ministern har i sitt svar till mig här i kammaren i kväll räknat upp vad som sägs i regeringsförklaringen och regeringens ambitioner och strategier på området att bekämpa intolerans och antisemitism. Men dessa är ju till intet förpliktande om samma regering tystnar och går och gömmer sig så fort någon kommer till vårt land med avsikt att sprida åsikter som är stridande mot dessa våra grundläggande värderingar, vilket är precis vad som hände i detta fall för tre veckor sedan.
Vad nyttar i så fall regeringsförklaringar och strategier till? Vem är det som i så fall ska utöva ledarskapet? I fråga om Europarådet bedriver Europarådets parlamentariska församling, där jag ingår som representant för Sverige, ett aktivt övervakningsarbete gentemot sina medlemsstater, vilket ju vårt land är. Vi ska i morgon ha ett besök av demokratiministern hos församlingens utskott för jämlikhet och icke-diskriminering, som håller ett sammanträde här i Stockholm i riksdagen.
Jag vill påpeka för demokratiministern att församlingen kommer att återkomma med en begäran om en redogörelse för hur Sverige arbetar för att förhindra och motverka såväl antisemitism som intolerans. Min rekommendation är att under tiden fram till att detta sker intensifiera denna kamp och sluta att vara tysta när personer med förkastliga budskap reser till vårt land för att torgföra dem.
Yttrandefrihet innebär inte frihet från att kritiseras för sina åsikter, och regeringens uppgift är inte att vara en passiv åskådare utan att leda.
Tobias Billström (M):
Jag tycker att kvällens diskussion har visat två saker. Den har visat att det är viktigt att vara konsekvent i sitt motstånd mot ideologier, mot religioner och mot rörelser som inte vill tillerkänna alla människor samma och lika värde. Det är en plikt för den som vill göra anspråk på att företräda Sverige att aldrig avstå från att stå upp för lag och rätt eller för de konventioner som Sverige har undertecknat.
Det gäller särskilt om aktiviteter i motsatt riktning - mot demokrati och för intolerans - äger rum på vårt eget territorium, och i synnerhet om de utförs av individer som reser till Sverige eller som återvänder med sådana avsikter eller åsikter.
Diskussionen har också visat behovet av att demokratiministern i fortsättningen inte förblir tyst eller selektiv utan kraftfullt tar avstånd från den som sprider hatiska budskap, oavsett om det sker bakom en religiös eller politisk fasad, och att hon är uppmärksam när det gäller besök till Sverige av sådana individer som har en dold eller öppen agenda av diskriminering mot andra människor. Det är en viktig del i att slå vakt om den svenska demokratins kärna.
Dra gärna bort statsbidragen från den som inte lever upp till regelverken - absolut. Men var inte tyst i dessa frågor. Med dessa ord vill jag tacka statsrådet för debatten.
Tobias Billström (M):
Tack så mycket för svaret, inrikesministern! Det är ganska tydligt att synen på huruvida den här frågan är angelägen eller inte skiljer oss åt. Jag menar att ingenting just nu kan vara viktigare än att på alla sätt forcera arbetet med att öka antalet poliser som kan ta itu med den växande grova brottslighet som just nu plågar våra storstäder, som ödelägger framtidstron och som förstör det dagliga livet för många människor i Sverige.
Polisens svårigheter att rekrytera och behålla sin personal är något som under lång tid har varit föremål för diskussion. I grunden är det en fråga om två saker. Det handlar om lön, och det handlar om arbetsvillkor. I den första frågan har vi moderater tydligt lagt fast linjen att de duktiga män och kvinnor som dagligen arbetar och sliter för att skydda oss måste få lönevillkor som står i relation till detta arbete.
Den personalflykt som Polismyndigheten upplevt de senaste åren saknar motstycke, och den kan inte bortförklaras utan handlar om arbetsvillkoren. Denna situation måste hanteras framför allt genom att lönerna höjs, och det anser jag att inrikesministern här i dag tydligt borde uttala. Den andra frågan rör utbildningsmöjligheterna. I svaret hänvisar inrikesministern till att det är Polismyndighetens ansvar att som uppdragsgivare bestämma över vilka och hur många lärosäten det ska finnas.
Det må så vara, men i regeringens åliggande att styra sina myndigheter finns det gott om utrymme att meddela vilken inriktning som man önskar. Vill man ha en ny polishögskola förlagd till Malmö och Rosengård kan detta kommuniceras inom myndighetsdialog och i regleringsbrev. Det går utmärkt att som minister ha en tydlig uppfattning - om man vill. Det är därför oroande att regeringen inte tycks se den viktiga kopplingen mellan utbildningsort och bostadsort för den som utbildar sig till polis.
År 2005 tog jag som riksdagsledamot för Malmö det första stora initiativet till att här i riksdagen motionera om en polishögskola i Rosengård därför att jag efter åtskilliga möten med enskilda polismän och efter att ha mött invånare i stadsdelen insåg att fördelarna med en sådan placering var mycket stora.
Närheten till befolkningen skulle kunna ge stadga åt relationen mellan dem som skyddar och dem som ska skyddas, och behovet av att förstärka den etniska bakgrunden i poliskåren för att öka dess auktoritet gentemot befolkningen skulle också kunna fyllas lättare. Dessutom är Malmö en stad som mer än många andra med rätta kan göra anspråk på särskild uppmärksamhet vid rekryteringen av nya poliser.
Det senaste torde efter den katastrofala utveckling vad gäller dödsskjutningarna av unga människor som plågat staden under det fruktansvärda 2016 vara uppenbart. Ska trenden vändas, brottslingarna gripas och lagföras och människor återfå tryggheten krävs fler poliser. Ändå är det tydligt i det här svaret att inrikesministern tvekar och att han inte vill ge något bestämt svar i frågan om en ny polishögskola med placering i Malmö. Det är inte bra, ministern.
Det ger intryck av att regeringens engagemang trots löften och besök ändå inte finns där. Det ger intryck av bristande uppriktighet inför verkligheten.