KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Det var ett intressant besked att Sverige är på rätt väg. Jag hoppas att Moderaterna fortsätter med det budskapet i valrörelsen. Det tror jag kommer att gynna regeringspartierna. Jag vill gärna fråga en gång till: 5 miljarder i resurstillskott på åtta år, är det verkligen imponerande? Det är svårt att inte konstatera att de nuvarande regeringspartierna i sin första budget prioriterar utbildning brett.
Jag talar om grundskola, gymnasieskola, vuxenutbildning och högskola. Då kommer helt plötsligt Alliansen på att man ska ha råd att satsa på skolan. Man hade kunnat göra det valet tidigare, men man valde stora skattesänkningar. Det finns mycket jag vill fråga om. Jag har två konkreta saker jag vill hinna ta upp.
Det första är: Om det nu är så viktigt med förskoleklassen som skolform, skulle Camilla Waltersson Grönvall kunna utveckla för mig och alla andra varför de som arbetar där ska vidareutbilda sig till grundskollärare, så att vi gör om förskoleklassen till grundskola? Då var väl inte förskoleklassen så viktig, eller? Det sista jag vill göra är att ge ett råd i all välmening.
Jag tror att det vore klokt av Camilla Waltersson Grönvall och Moderaterna att distansera sig något från den före detta förbuds- och kontrollministern Björklund, som har styrt och ställt i skolan under bra många år. Jag tror att det vore hälsosamt för svensk skolutveckling om han fick ta sin hand från den och fler klev fram på banan. Välkommen!
Lena Hallengren (S):
Jag noterar att inte heller Ulrika Carlsson och Centerpartiet med ett enda ord berörde stödet från Sverigedemokraterna för att få igenom Alliansens budget utan enbart gläds åt de faktiska resultat som det ger. Det är beklagligt, och jag är bekymrad över vart detta ska leda oss. Det finns väldigt mycket att beröra. Jag väljer att försöka reda ut några frågor. Mindre grupper i förskolan finns det pengar till både i regeringens budget och i Alliansens budget, som nu går igenom.
Men jag har i alla fall noterat och tycker att det är lite bekymmersamt att Alliansen nu talar om att de här pengarna får man först när man har minskat barngrupperna. Jag tror att vi alla här är ganska medvetna om vilken situation många kommuner befinner sig i. Alliansen vill att kommunerna först ska frigöra resurser, anställa mer personal och åstadkomma mindre barngrupper för att sedan få pengar, snarare än regeringens förslag att faktiskt ge ett statsbidrag - inte till vad som helst utan till att anställa mer personal.
Jag är intresserad av hur Ulrika Carlsson och Alliansen tror att detta ska kunna bidra till mindre barngrupper. Jag verkar hinna med en fråga till. Fler lärare i lågstadiet - 1,1 miljarder, sa regeringen. Tidiga insatser - en halv miljard, sa regeringen. Detta strök Alliansen i stället för att utveckla en summa, och sedan kallar man det för lågstadielyft. Jag vill gärna tillägga att regeringens budget är på halvårsbasis, för det är ganska få satsningar i skolan som går att genomföra på en vecka.
Min fråga är: Vad är den stora skillnaden, eftersom anslagen var tvungna att strykas?
Lena Hallengren (S):
Vi skulle ju också kunna rikta pengarna till lärarna i årskurs 1, 2 och 3 för att de ska läsa in förskolepedagogiken. Men tyvärr är det sällan så man ser på saken. Jag tycker att det är svårt att inte göra kopplingen att de här förskollärarna egentligen ska kunna arbeta i skolan och att vi ska göra om förskoleklassen till skola. Det är en ganska intressant fråga. Behöver man den här bryggan mellan förskolan och skolan? Kan de bästa exemplen visa oss vägen, eller ska vi börja med en tidigare skolstart? Det är en fråga för framtida diskussioner, naturligtvis.
Jag tycker att det är intressant med svaret som ges när det gäller fler anställda i lågstadiet och lågstadielyft. Någonstans måste man bestämma sig för om det är retorik eller om det är på riktigt. Jag förstår det som att det är mer av retorik, att det handlar om att vi använder olika ord snarare än att det är några genuina skillnader. Det finns en fråga som jag noterar att ingen alliansföreträdare har berört, i alla fall inte så här långt. Det gäller höjda lärarlöner och en nationell samling för läraryrket.
Hur ska jag förstå ert förslag? Kommer det att finnas pengar för framtiden, om Alliansen får bestämma, till de höjda lärarlönerna i form av 3 miljarder? Jag frågar eftersom det inte är en given fråga, då det ligger i budgeten för 2016, och det är inte den vi presenterar nu. Men jag har kunnat utläsa det på olika sätt. Och tidigare alliansföreträdare, inte minst Jan Björklund, har varit oerhört tydliga med att det här är fel väg att gå. Vad säger Ulrika Carlsson och Centerpartiet?
Lena Hallengren (S):
Jag noterar att inte heller Christer Nylander eller Folkpartiet har några som helst problem att få igenom sin budget med hjälp av 49 sverigedemokratiska röster. Inte med ett ord berörs det parlamentariska läget eller situationen vi står inför. Det är högst anmärkningsvärt, och jag noterar det tydligt. Det är intressant att diskutera budget. Tre år och 25 miljarder är stort. Det är viktiga satsningar på skolan. Jag sa i mitt inledningsanförande att det är resurser som tillförs skolan.
Men det är inte så att vi har ett bättre ekonomiskt läge nu än 2006 när Alliansen tog över. Då tyckte jag att det gick att hitta 5 miljarder på åtta år. Det är siffror som jag har tagit från era egna företrädare i talarstolen. Det är anmärkningsvärt. Det är svårt att inte göra en koppling till att när en rödgrön regering tillträder uppvärderas skolan, och då ska Alliansen naturligtvis möta detta och anslå mer medel. Jag kan inte låta bli att ändå beröra det som Christer Nylander ägnar mycket tid åt att beskriva.
När kan man tänka sig att skolresultaten vänder? När Alliansen vann valet 2006 påstod inte Jan Björklund att det behövdes 15 år för att vända skolresultaten. Det var fyra fem år som skulle ge effekt om bara Björklund fick sätta tänderna i den svenska skolan. Nu pratar Christer Nylander om att först ska rätt personer söka utbildningen, sedan ska de utbildas, sedan ska de hinna jobba och helst börja med en oförstörd sexåring.
Vi är inne på åtminstone ett och ett halvt decennium med det sättet att räkna. Det låter deprimerande. Där finns exemplet Kanada, som varken Christer Nylander eller jag har hunnit besöka än under vår kortvariga tid som presidium i utbildningsutskottet. Vi kommer inte att hinna åka dit nu, men vi vet att många andra har varit där. Där har de vänt resultaten på fem sex år. Vad är det som har varit problemet för Jan Björklund, som inte har lyckats på åtta år?
Lena Hallengren (S):
Jag antar att ni på den motsatta sidan i kammaren hörde inviten. Det är klart att det är fråga om ett ansvarstagande i detta parlamentariska läge. Det förvånar mig att ett parti som Folkpartiet negligerar det - men jag hör vad Christer Nylander säger. Det är att förlöjliga diskussionen, som jag vet att utbildningsministern kan svara på själv, att nämna 100 dagar. Det är klart att man ska ha en ambition om vilket arbete man ska starta. Jämför inte det med att det under åtta år har varit ett folkpartistiskt skolpolitiskt styre.
Det hade varit roligt om vi hade kunnat stå här i dag och konstatera resultaten. Det är väl ingen som tycker att utvecklingen är rolig. I går kunde vi läsa att allt färre tar ut sin yrkesexamen. Det är naturligtvis en ambition. Jag tror inte att det vidtogs förändringar för att det inte skulle bli en bra utbildning, men vi kan konstatera att de inte ger avsedd effekt.
Efter åtta år, efter ett val som inte kan beskrivas som en jättesuccé, vilka slutsatser ska bland annat Folkpartiet dra när det gäller framtida satsningar på skolpolitiken? Det är i högsta grad intressant att fundera över hur vi kan stärka professionen. På vilket sätt ska vi se till att på riktigt vända resultaten? Inte kan det väl vara så att vi ska behöva vänta 15 år innan vi ser en utveckling?
Vi kan inte hålla på att hänvisa till den förrförra regeringen. Vi kan inte hänvisa till hur många regeringar som helst. När är det rimligt att vi börjar se resultat? Är det så att allt arbete som bedrevs under åtta år borde fortsätta?
Lena Hallengren (S):
Vi kan ta en liten minibudgetdebatt - det blir alltid så när utskottet ska debattera - även om detta inte riktigt är frågor i det här betänkandet. Jag vill börja med att säga att vi inte är avvisande när det gäller mer matematik. Jag själv kanske inte hann säga det, men jag vet att Gunilla Svantorp sa det i sitt anförande. Vi vill se timplanen i sin helhet. Det handlar ju om att få ihop detta. Men i grund och botten har regeringen ingen annan uppfattning än att det behövs mer matematik i skolan.
När det gäller karriärtjänsterna tackar jag för möjligheten att få utveckla den frågan lite grann, för jag tycker att det är en väldigt märklig bild som sprids. Det finns 17 000 karriärtjänster. Nu tror jag faktiskt att jag har hört samtliga företrädare för de fyra borgerliga allianspartierna säga att vi kanske borde göra på ett annat sätt. Vi kanske skulle försöka få dem att vara mer samstämmiga och leda mot skolutveckling. Det kanske inte är så att varje kommun ska ha sitt eget sätt att arbeta med detta.
Jag är övertygad om att karriärtjänster kommer att vara en del av den nationella samlingen där det ju finns 3 miljarder som parterna nu diskuterar användningen för. Jag är inte med där, så jag har ingen insyn och kan inte säga att jag vet, men det skulle förvåna mig mycket om det inte fanns den typen av inslag, och då är 3 miljarder en stor satsning.
Jag skulle i min tur vilja fråga Camilla Waltersson Grönvall om hon kan tala om hur mycket pengar som låg i Alliansens budget för just de här 5 000 karriärtjänsterna eftersom det är en stor kostnad förknippad med dem. Jag ska ta en pengafråga till. 600 miljoner till skolsamverkan i utanförskapsområden kan leda till olika insatser beroende på vad skolorna anser vara det mest väsentliga.
Det kan handla om fortbildning för lärarna, förstelärare eller någonting annat, men det ska göras skolprogram för utanförskapsområden, där inte lösningen är given.
Lena Hallengren (S):
Först vill jag säga att jag tycker att det är lite småtramsigt att prata om 100 dagar i ett läge där regeringens budget inte ens var den som vann i riksdagen. Det är klart att det då är lite svårare att driva både skolutveckling och genomföra de insatser man hade planerat. Att det sedan finns idéer och tankar tror jag faktiskt i ärlighetens namn inte att Camilla Waltersson Grönvall har några tvivel om. Hon missar att tala om att 26 miljoner kronor är budgeterat för karriärtjänster.
Den verkliga kostnaden är 500 miljoner kronor, så det återstår väl att visa det i kommande budgetar. Kommunerna har bidragit till att höja lönerna, det är alldeles riktigt. De har det ganska knapert däremot. De har det inte så lätt att hantera både de välfärdsutmaningar som finns och samtidigt höja löner. Därför skulle jag säga att det är välkommet att regeringen nu har de här 3 miljarderna som ska bidra till att också höja lönerna.
Hur hanterar man tillkännagivanden? Det skulle vi kunna ha en lång diskussion om. Det är väl ganska allmänt och inte specifikt för just den här debatten. Däremot tycker jag att det finns en konstig bild av att ett tillkännagivande är något annat än ett tillkännagivande. Regeringen har nu klart för sig vilken majoritet som finns i riksdagen för vilket beslut. Nu ska regeringen arbeta vidare med detta. Jag hade bara ett anförande på fyra minuter och valde ändå att fokusera på just tioårig grundskola för att kunna ge en del av de svar som jag märker att Alliansens partier efterlyser. Då vore det ju önskvärt om ni lyssnade på vad vi sa.
Vi säger att vi vill ha en tioårig grundskola men att det ska vara möjligt att ha förskollärare det första året. Hade Camilla Waltersson Grönvall haft möjligheten till en replik skulle hon ha fått utveckla varför förskollärarna inte kan få arbeta kvar i förskoleklass. Det är ju den enda stötestenen som återstår, och jag är även där hoppfull om att vi kan finna varandra.
Lena Hallengren (S):
Vi har väl alla lite att jobba med när det gäller att försöka förstå varandra snarare än att missförstå varandra. Det är naturligtvis så att man har ett lärande under fem år i förskolan. Men vi kan väl alla vara överens om att man oftast då är i vissa lokaler med viss personal, viss struktur och en egen läroplan, och därefter börjar man i stället i skolans lokaler. I dag är första året någonting som vi kallar förskoleklass. Vi har i utskottets regi fått en föredragning från Skolverket som har gjort en kartläggning.
De avråder inte alls utskottet från att fortsätta ha någonting som heter förskoleklass, men de visade på en hel del förbättringsområden där vi behöver jobba med likvärdigheten. Jag vill nog påstå att vi inte har jobbat särskilt mycket med att försöka utveckla förskoleklassen, och jag tror att det är dags att vi gör det. Alternativet är inte bara att säga att årskurs 1 blir ett år tidigare och så utbilda bort alla förskollärare till grundlärare.
Om jag får anlägga ytterligare en aspekt på det så är det ett faktum att vi har ganska svårt med lärarrekryteringen framöver. Att då utbilda bort förskollärare så att de inte ska vara behöriga att arbeta i förskoleklass längre är något som vi kraftigt motsätter oss. Däremot är det naturligtvis så att en förskollärare kan bedöma barns utveckling och deras behov av lärande utifrån sina förutsättningar.
Nu är snart läsa-skriva-räkna-garantin på plats som vi gemensamt har arbetat för, och med den måste naturligtvis både förskollärarna i förskoleklass och grundlärarna i årskurs 1 arbeta ur olika aspekter. Det är ju inte så att det arbetet ska börja i årskurs 1. Det tror jag, om jag inte minns fel, att utbildningsministern också har beskrivit för oss alla i utskottet.
Jag tror inte att min son i förskoleklass är den enda som har jobbat med just matematik, att knäcka läskoden, hålla på med fem- och tioskutt och väldigt mycket annat. Det är ett lärande som sker även i förskoleklass, men den där skola-in-perioden och ett långsamt övergående till det som är lite mer traditionell skola tror jag faktiskt är någonting som är ganska klokt, och jag tycker inte att någon har avrått oss från detta.
Lena Hallengren (S):
Skolan fungerar olika på olika ställen i landet utifrån hur många elever den har, var den ligger, vilka kompetenser lärarna har och så vidare. På samma sätt är det såklart med den sluss eller bro in - beskriv det hur ni vill - som förskoleklassen förväntas vara. Ambitionen är såklart att det ska vara flexibelt. Jag minns verkligen debatten om flexibel skolstart.
Även om jag inte själv hade barn i förskolan i början av 2000-talet var jag förskoleminister i fyra år, och jag märkte att den debatten på något sätt ebbade ut lite i och med att förskoleklassen fyllde mycket av de behov som föräldrar kände. Det handlade om funderingar som till exempel: "Ska mitt barn börja nu? Ska barnet gå kvar? Ska barnet börja som fem, sex- eller sjuåring?" Nu behöver man inte stå inför ett sådant, som man upplever det som förälder, ganska dramatiskt val om barnet ska gå kvar ett år till eller inte. I princip alla sexåringar börjar förskoleklass.
Men det gäller att få en flexibilitet. Man får ändå säga att förskoleklassen är en ganska ny skolform. Hur hittar vi sätt för att underlätta samarbetet mellan professioner? Jag har inget alls emot dubbla kompetenser. Men jag är också realist och funderar över hur mycket utbildning det är rimligt att förvänta sig att en lärare som arbetar med de tidiga årskurserna ska ha. De kommer nästan att bli de mest välutbildade lärarna vi har i skolsystemet. Och jag är inte säker på att vi avlönar dem därefter.
Dessutom är risken stor för att man framöver, när de som i dag är förskollärare har kompletterat sin utbildning, kommer att få rekrytera grundskollärare till förskoleklasserna eftersom de inte har de dubbla kompetenserna. Jag blir mest bekymrad över att förskolans pedagogik långsamt försvinner när man blir en del av en stor skola. Jag vill på olika sätt värna förskolepedagogiken, men i en god dialog. Vi bör ta vara på Skolverkets kartläggning över vad vi kan göra och vad vi behöver göra för att få en mer jämlik förskoleklass.
På samma sätt som det spelar roll vilken förskola man går på i fem år, spelar det roll vilken förskoleklass man hamnar i och vilken skola man sedan går på. Allt detta måste vi arbeta för.
Lena Hallengren (S):
Välkommen till utbildningsutskottet och till debatt i kammaren, Erik Bengtzboe. Det tillhör artigheten att säga det, och det är roligt att diskutera skolpolitik. Jag hör verkligen ditt engagemang. Inledningsvis vill jag påpeka att inte allt påbörjades 2006 i och med den borgerliga regeringen. Jag tror att det för klimatet i hela skolpolitiken vore klokt för samtliga företrädare för Alliansen att inse det.
Med viss ödmjukhet kanske de någon gång kan erkänna att alla skolresultat inte vände uppåt 2006 i och med Björklunds oändliga reformer och den reformtrötthet som det har skapat i svensk skola. Jag tycker att det faktiskt stundtals fordrar lite eftertanke. Det finns väldigt mycket att säga efter moderaten Erik Bengtzboes anförande, inte minst om ekonomiska prioriteringar.
Under åtta år med skattesänkningar valde Alliansen hela tiden konsekvent en annan väg än att satsa resurser på skolan. Jag väljer under den tid jag har kvar av denna replik att fokusera på den reservation som Erik Bengtzboe särskilt lyfte fram.
Jag är lite besviken över att det inte finns ett resonemang om att vi ska se varje elev, att vi ska förstå att elever är olika och att vi ska förstå att alla elever har olika förutsättningar och möjligheter. Vi måste vara intresserade av att förstå vad som ligger bakom det som faktiskt är ett elevmisslyckande och framför allt ett skolmisslyckande.
Jag vill inte på något sätt avvisa möjligheten för en elev att få gå ett tionde år i grundskolan om det är detta som kan hjälpa den eleven bäst. Men om det är ständiga skolmisslyckanden kan det finns mobbning och alla andra skäl bakom det. Man måste lyssna på eleven och hitta det bästa sättet för eleven att klara av sin grundskolebehörighet. Det bästa kanske är att få komma vidare till en ny miljö som gymnasiet är.
Lena Hallengren (S):
Jämför man åtta års ekonomiska satsningar på 2000-talet med åtta års satsningar på 1970-talet begriper ju var och en att det är klart att det är skillnad i kronor och ören. Man hade kunnat göra väldigt mycket mer; det är ändå alldeles uppenbart så. Vad jag vill återkomma till - om vi nu ska tro att ett replikskifte kan leda till någonting - är att försöka begripa varför det är en förlängd skolplikt och inte en möjlighet att gå kvar ett år, om det är den bästa lösningen.
Ett introduktionsår på gymnasiet kanske är en bättre lösning, och det kanske finns ytterligare varianter som innebär att man på ett eller annat sätt ges förutsättningar att nå de mål man hittills inte har lyckats med för grundskolans del. Jag kan inte hjälpa att jag hela tiden ser i Alliansens förslag att man vet hur man ska göra. Det är skolplikt här, och det är fler prov där. Man sänker åldern för betyg. Man har liksom den ultimata lösningen.
Jag är besviken på om Jan Björklunds tydlighet i att alltid veta bäst smittar av sig på Moderaterna. Jag tror att det vore klokt att försöka tänka lite annorlunda och vara öppen för att fundera på hur vi på riktigt skapar en skola som ser individen och där vi inte från politiskt håll, och framför allt inte från den här kammaren, tror oss veta bäst vad som ska gälla för varje enskild elev i varje enskild skola. Det stärker nämligen inte tilliten till professionen.
Man kan inte å ena sidan säga det och sedan säga någonting annat i nästa sekund.
Lena Hallengren (S):
Detta är en viktig debatt som förtjänar minst lika mycket uppmärksamhet som den som handlade om flygplatsernas betydelse för tillgänglighet, jobb och tillväxt i Sverige. Detta handlar verkligen om tillväxt, jobb och utveckling för Sverige. Det gäller att fundera seriöst och konstruktivt om hur vi får dagens unga att fixa gymnasiet. Vi bestämmer inte själva i denna kammare vilka krav arbetsmarknaden ska ställa. Jag tänker inte bli så långrandig. Det är bra att det finns ett stort engagemang.
Det är väldigt positivt att vi har en gemensam frustration över situationen som finns i dag. Några av oss som ingår i utbildningsutskottet har i dag fått träffa en OECD-delegation som är här för att titta på den svenska skolsituationen. Den är inte så himla positiv och smickrande, utan vi har rätt mycket att göra. Vi måste ta oss samman, ha konstruktiva idéer och föra ett samtal som leder framåt snarare än att försöka måla upp skillnader som jag har svårt att se.
Det handlar om hur vi ska hantera den situation som innebär att unga människor hoppar av gymnasiet. En del börjar inte ens. Det är väldigt allvarligt att så många hoppar av och därmed lämnar den svenska skolan och tonåren utan att egentligen ha några kvalifikationer som arbetslivet kräver.
Jag har ändå en stor förhoppning om att vi ska kunna fatta beslut i ganska stor konsensus om vi bestämmer oss för det Jag tänkte komplettera med en fråga till statsrådet. Det finns så mycket mer att göra. Den här interpellationen handlar om obligatorisk gymnasieskola, men det finns så mycket mer. Jag är nyfiken på vilka åtgärder i övrigt regeringen har för avsikt att vidta för att ge unga bättre förutsättningar att lyckas på arbetsmarknaden.
Vi måste sätta det i ett mycket större sammanhang för att se helheten.
Lena Hallengren (S):
Jag konstaterar att en annan fråga dök upp i debatten och som Tomas Tobé väckte. Den handlar om huruvida alla gymnasieutbildningar verkligen ska ge vidare behörighet. Det kan förvisso fordra en helt egen debatt. Men det är verkligen väsentligt. Det är inte så att det riskerar att slå ut unga, utan det är snarare det som vi har sett blir konsekvensen när man inte har högskolebehörighet för yrkesprogrammen. Vi har sett en dipp som är total när det gäller antalet ansökningar till yrkesprogrammen. Det måste vi verkligen vända. Låt oss fortsätta denna diskussion.
Hur minskar vi avhoppen? Det vore intressant om det fanns någonting att säga i de kommande inlägg alliansföreträdarna ändå har. Det är nämligen precis det samarbetsregeringen önskar möta och som jag läser in i det förslag vi talade om i valrörelsen. Är gymnasieskolan obligatorisk handlar det ju inte bara om kraven det ställer på den enskilda eleven utan också om vilka signaler det skickar samt vilka krav det faktiskt ställer på huvudmannen, alltså på kommunen.
Det är precis det Annika Eclund beskriver - vilka krav ställer det, och vilken typ av insatser måste man sätta in för att eleverna ska klara gymnasiet? Då kan vi alltid diskutera och vrida och vända på vilket som kommer först. Kan det vara ett obligatorium som gör att man anstränger sig extra för att se till att eleverna lyckas? Det är absolut en diskussion jag tycker är värd att följa. Jag vill upprepa min fråga till statsrådet; jag förstår att du inte riktigt hann svara på den i ditt förra inlägg.
Vilka åtgärder i övrigt avser regeringen att vidta för att se till att unga får förutsättningar att lyckas etablera sig på arbetsmarknaden?