Maj Karlsson (V):
I dag ska vi debattera en av samhällets mest stigmatiserade grupper och en av de mest osynliggjorda delarna av politiken. Vi ska tala om fattigdom och ekonomisk fördelning. Vi ska tala om klass. Fattigdom är inget en människa väljer. Det är ett resultat av ett samhällssystem som tillåter att vissa människor tilldelas väldigt mycket och andra extremt lite. Det är en fråga om ekonomi, ideologi och människosyn.
Jag har som vana, utifrån att länge ha levt och jobbat med människor som lever i fattigdom, att titta på människors skor. Det är en mycket förenklad men tydlig indikator på människors livssituation. Jag går aldrig på ett tåg eller en spårvagn, på ett besök på en förskola eller på en promenad genom en stadsdel utan att begrunda vad folk har på fötterna. Det jag ser talar sitt eget tydliga språk.
Jag har verkligen sett allt från små barn i vinterskor en varm sommardag till äldre damer i slitna finskor mitt i smällkalla vintern. Jag kan på en och samma spårvagnsresa från Göteborgs innerstad ut mot någon av våra förorter se hur dyra blanka skor byts ut mot trasiga tygskor. Ibland ser jag till och med människor som inte har några skor alls. Nej, herr talman, fattigdom är inget fritt val.
Det är inte så, som vissa borgare verkar tro, att när våra nyfödda ögon möter livets första ljus ställs frågan till oss vilken klass vi vill tillhöra eller vilken socialgrupp vi tycker verkar vara mest chill. Det är inte så att vi där på BB beslutar oss för hur hela vårt liv ska präglas, eller för den delen våra barns. Vi vet alla att det inte är så det går till.
Vi vet att det är den klasstillhörighet våra föräldrar har, vårt kön och även vårt påbrå som avgör såväl vår egen som våra barns ekonomiska och sociala framtid. De som är mest ekonomiskt utsatta i vårt land är de ensamstående mammorna och de kvinnliga pensionärerna. De välbeställda är däremot främst vita män. Nej, fattigdom är inte ett fritt val. Det är en fråga om ideologi och aktiva politiska val rörande ekonomisk fördelning. Herr talman!
De senaste åren har det gjorts skattelättnader i mångmiljardklassen i det här landet. Fattigpensionärer, ensamstående mammor, arbetslösa och sjuka har fått betala för att de välbärgade ska få sina hem städade. Män med inkomster som Ulf Kristerssons har fått en lätt löneförhöjning på tusentals kronor i månaden genom att man trollat bort värnskatten, och om det är någon som vill ha ett sprillans nytt kök är även det något som vi alla ska betala för.
Samtidigt lever 150 000 barn i Sverige med ekonomiskt bistånd, vissa under större delen av sin uppväxt, på grund av att deras föräldrar har låg inkomst eller helt saknar inkomst. Närmare 200 000 barn lever i fattigdom i vårt rika land. För att betala för denna ofantliga orättvisa har den generella välfärden kraftigt raserats. Bostadspolitiken har bytts ut mot en marknad för dem med stora inkomster, och arbetsmarknaden har försvagats.
Konsekvenserna blir att allt fler människor får sociala problem. När de som drabbas sedan blir hänvisade till att söka stöd och hjälp hos samhället får de höra att de själva bär ansvaret för sin situation. Det finns ingen självinsikt om att det är den rådande politiken som bidragit till människors utsatthet. Ekonomiskt bistånd är ett av de yttersta sociala skyddsnäten i vårt välfärdssamhälle.
Det är skapat för att vi som medborgare ska vara garanterade en skälig levnadsnivå. Det är en garant för att vi inte ska hamna i fattigdom och falla utanför samhällets ramar, utan ska få stöd att kunna ta oss ur en svår situation - en fin tanke om ett samhälle som vill att alla ska leva i värdighet. Ekonomiskt bistånd har två huvuduppdrag: att hjälpa människor att dels tillgodose grundläggande behov, dels på sikt uppnå egen försörjning. Det är två delar som hänger samman och är mycket viktiga.
Men med tiden har fokus hamnat på det senare. Det verkar som att det finns en skev bild av att människor som är berättigade till bistånd njuter av den tillvaron, krampaktigt vill fortsätta med det och därför måste piskas till förändring. Kraven för att få försörjningsstöd är rigorösa. Risken att förlora sin berättigade inkomst kan hänga på en felskrivning i en ansökan, ett felredovisat kvitto eller ett uteblivet besök.
Men det riktigt stora problemet är att när en förälder förlorar inkomst eller får fördröjd inkomst drabbas även barnen. Vi i Vänsterpartiet menar att det här inte är acceptabelt. Vi vill att systemet ses över. Barn ska garanteras en trygg ekonomisk situation, och deras bästa ska alltid sättas i fokus. Herr talman! Det här är en fråga som gör mig riktigt förbannad.
I mitt land växer barn upp som inte har ordentliga skor på sina fötter. Här finns ensamstående mammor som sliter som djur för att kunna servera sina barn ett mål mat. I mitt land har vi gamla människor som har byggt det här landet men som blivit tackade genom att bli fattigpensionärer - inte av någon fri vilja utan för att det är så politiken har bestämt. Alla som sitter i den här riksdagen är skyldiga till att det är så här det ser ut. Därför är det också vår förbannade skyldighet att ändra på det.
Vi i Vänsterpartiet menar att en fungerade socialtjänst som ger skälig levnadsstandard och sätter barns rätt i fokus är en mycket viktig del för att få till den förändringen. Vi står bakom alla våra reservationer, men jag yrkar bifall endast till reservation 28.