Maria Larsson (KD):
Jag tror, Lennart Axelsson, att vi får in mer skatter om vi har 185 000 personer fler i arbete än om vi inte har det. Det är precis detta som har varit regeringens målsättning, och vi har faktiskt lyckats. Utgångsläget inför den stundande finanskrisen var att 185 000 fler hade ett jobb i vårt land än när ni lämnade ifrån er regeringsmakten.
Vilken skillnad! Hade vi inte kommit till makten, hade det här inte varit ett faktum, hade läget i dag varit betydligt mer allvarligt i Sverige. Om inte den här upphämtningen i form av fler som hade ett jobb hade varit för handen hade Sveriges kris i dag varit mycket djupare. Så ser sambanden ut. Då hade vi fått göra mer av nedskärningar i välfärden.
Jag träffar väldigt många undersköterskor och sjuksköterskor som faktiskt tycker att de har fått en rejäl möjlighet att behålla mer av sin egen inkomst. Det som Lennart Axelsson relaterade var bara den senaste skattesänkningen. Totalt har det blivit ganska många hundralappar för de grupper som ni valde att beskatta högst i världen.
Den svenska socialdemokratiska regeringen med stöd av Vänsterpartiet och Miljöpartiet beskattade låginkomsttagare högst i hela världen. Därför är detta välgörande och viktigt. Dessutom sker det naturligtvis inte alls på bekostnad av dem som har blivit av med jobben - tvärtom. Det här är faktiskt en vinn-vinn-situation.
Dessutom accepteras jobbskatteavdraget, såvitt jag förstår, till största delen av Socialdemokraterna. Ni står här och kritiserar det; ändå har ni i er senaste budget accepterat de allra flesta delarna av det. Det blir en lite konstig retorik som inte riktigt hänger ihop.
Sedan vill jag gå över till Eva Olofssons spår och tala om välfärdsområdets personal. Äldreomsorgens personal gör en fantastisk insats, och det är klart att det är en förutsättning att de tycker att de har inflytande på jobbet och delaktighet i sin vardag och att de känner trygghet i sin anställningsform.
Men Eva Olofsson valde under Socialdemokraternas regeringstid inte att påverka eller ställa ultimatum om just heltidstjänster, utan vi har sett att detta ska vara vad varje kommun bestämmer. I det system vi nu försöker skapa och som Eva Olofsson och hennes parti har sagt nej till, nämligen lag om valfrihetstjänster, är jag övertygad om att här kan en mångfald uppstå som gör att undersköterskor har olika arbetsgivare att välja mellan.
Är jag hos en arbetsgivare där jag inte tycker att jag får delaktighet, ja, då kan det finnas en annan som jag kan byta till. Jag kan till och med få väldigt mycket större möjligheter att förverkliga en egen verksamhetsidé, om jag har en sådan.
Det här vill inte Eva Olofsson ge utrymme för, men jag tror att det är en stor förutsättning för att få mer lyhörda arbetsgivare och också en äldreomsorg som är mycket mer lyhörd mot de äldres önskemål om när de vill komma ut, hur de vill att maten ska vara, om hur det ska se ut i deras hem och vad de behöver hjälp med i sin personliga omsorg.
Detta är vad man kan se i det trettiotal kommuner som i dag låter de äldre bestämma mer själva. Där ökar lyhördheten mot de äldre, och de äldre blir mer nöjda. Jag beklagar verkligen att Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet alla har sagt nej till den här lagstiftningen som skulle kunna förändra och förbättra för de äldre och också för de anställda.