KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulla Andersson (V):
Det är rätt tydligt att Carl B Hamilton inte ser något problem med att man avsagt sig räntevapnet i euroländerna och tycker att det är helt okej att man i stället stabiliserar ekonomin med att sänka lönerna eller neddragningar i välfärden.
Det är en linje som Folkpartiet också stöder här i Sverige, det vill säga att man sänker ersättningsnivåerna i sjukersättningen och a-kassan och jobbar för att sätta en press nedåt på lönerna genom till exempel att både ha låg nivå i a-kassan och jobbskatteavdraget. Vi har ungefär 400 000 arbetslösa i Sverige i dag. Av dem är det 370 000 som inte kan få ett jobb eftersom det inte finns några lediga jobb i dagsläget.
Visst finns det möjligheter att få jobb för en del av dem. Men det stora problemet i dag är att det är för lite jobbskapande åtgärder och att man i stället lägger fokus på de enskilda individerna, det vill säga att de inte söker tillräckligt med jobb eller att de ska ha bättre coachning och så vidare. Det är där de stora insatserna ligger. Vi ser också hur regeringen har tänkt.
Man inför ett modernt moderat slaveri, som jag kallar det, i och med att man har fas tre. Man har en stor grupp långtidsarbetslösa människor som får någon form av sysselsättning, ofta rätt meningslös, till väldigt låg ersättningsnivå och helt utan rättigheter. Snart är det 40 000 som är i fas tre.
Jag undrar hur Carl B Hamilton anser att den här gruppen personers möjligheter ska förbättras och hur vi ska skapa arbetstillfällen. Det säger inte Carl B Hamilton ett ord om. Jag tror inte att Folkpartiet har någon riktig jobbpolitik förutom någon förhoppning om att sänkta ersättningsnivåer i trygghetssystemen och sänkta löner är det sätt vi ska skapa jobb på.
Ulla Andersson (V):
Jag konstaterar att Carl B Hamilton inte vill diskutera sin jobbpolitik eftersom han inte verkar ha någon. Han pratar om att det är bra att vi har en bra bnp-tillväxt. Visst är det bra. Men det handlar väl också om hur denna tillväxt används och fördelas? Vi kan konstatera att ni själva lägger fram ett förslag där ni anser att 6 procents arbetslöshet är lika med full sysselsättning. Jag tycker att det är katastrofalt. Det är ett oerhört resursslöseri med människor och för hela samhällsutvecklingen.
Vi kan konstatera att arbetslösheten har bitit sig fast på en väldigt hög nivå. 6 procents arbetslöshet, Carl B Hamilton, är en hög nivå. Det förväntar ni er att den ska vara mitt i högkonjunkturen 2014. En tredjedel av de arbetslösa är långtidsarbetslösa.
Man kan säga att det inte bara är Vänsterpartiet som befarar att dessa människor kommer att vara utanför arbetsmarknaden för all framtid utan det gör också många andra. Ni står där handfallna.
Det enda förslag ni har är att låsa in dessa människor i något som ni kallar för fas tre med en ersättningsnivå på 230 kronor per dag utan några rättigheter över huvud taget och utan att ni kollar om dessa arbetsuppgifter har någon form av undanträngningseffekt på den reguljära arbetsmarknaden. Facken har inget inflytande alls över tillsättningen av dessa platser. Jag skulle vilja säga att det är en katastrofal arbetsmarknadspolitik vi ser.
Det är dessutom en arbetsmarknadspolitik med otroligt låga nivåer. Och Carl B Hamilton har inte lagt fram ett enda förslag på hur han anser att vi ska skapa jobb och pressa ned arbetslösheten. Han står bara och pratar om att tillväxten är rätt hög, och det är väl bra i alla fall. Ta ansvar, Carl B Hamilton, och lägg fram några förslag på hur du skapar jobb! Hur ska ni nå målet om full sysselsättning?
För Vänsterpartiet är full sysselsättning inte 6 procents arbetslöshet och kommer aldrig någonsin att vara det.
Ulla Andersson (V):
Annie Johansson talar om en modernisering av arbetsrätten i sitt anförande. Man kan se på det ur olika perspektiv. Först och främst kan man konstatera att Centerpartiet i dag verkar stå längre till höger om Moderaterna än man har gjort historiskt sett.
Man stöder fullt ut sänkningen av a-kassan och att jobbskatteavdraget ska pressa lönerna nedåt. Jag menar att det Annie Johansson står för, det vill säga att pressa ned lönerna, att sänka ungdomslönerna och att införa fler anställningsformer, inte är en modernisering av arbetsrätten utan en tillbakagång till förra sekelskiftet. Låt oss titta tillbaka på vad som har hänt i Sveriges arbetsmarknadshistoria.
Jag tror att vi hade 4 olika anställningsformer i början av 90-talet. I dag tror jag att vi har 15, och nu ska införa två nya anställningsformer. Man kan inte säga att arbetslösheten har pressats nedåt sedan alla dessa nya anställningsformer, eller de otrygga anställningarna som jag skulle vilja kalla dem, har införts. Det är snarare tvärtom. Vi ser en konstant hög arbetslöshet, och vi ser hur det alltmer blir arbetsgivarens marknad på bekostnad av arbetstagarnas trygghet.
Vi ser väldigt många unga människor som år ut och år in går in och ut i timvikariat, projektanställningar eller någon annan form av anställning. De får ingen möjlighet att vare sig sätta bo eller gå vidare i livet. Jag anser att du står för en väldigt gammal syn på arbetsrätt, Annie Johansson. Jag skulle absolut inte vilja kalla det en modernisering utan en tillbakagång.
Det vore en modernisering att prata om trygga anställningar, möjlighet till inflytande och delaktighet i arbetslivet och en möjlighet att sätta bo och känna sig trygg i livet.
Ulla Andersson (V):
Annie Johansson pratar om att fler ska ha ett jobb, men man kan också konstatera att det inte finns någonting som visar att det leder till en fast anställning om man får ett timvikariat eller ett springvikariat på något sätt. Det finns inte någonting som visar detta, Annie Johansson. Det är snarare tvärtom, det vill säga att man fastnar i dessa otrygga anställningsformer. Det finns inte heller någonting som visar att turordningsreglerna är ett hinder för unga att få ett jobb eller stanna kvar på arbetsmarknaden.
Du måste ha blundat rätt hårt för att ha missat det. Det har kommit rapport efter rapport på det området. Jag tycker att Annie Johansson borde fundera lite. Om vi nu har 17 olika anställningsformer jämfört med att vi hade 4 i början av 90-talet och ser en konstant hög arbetslöshet kan det knappast vara bristen på anställningsformer som är problemet. Det kanske snarare är motsatsen.
Ytterligare ett problem som jag menar att Annie Johansson förbiser är att man skapar alltför få arbetstillfällen. Det är alltför stort fokus på de arbetslösa i stället för på ansvaret att skapa jobb. Man vill göra arbetslösheten till ett individuellt problem.
Det är också därför som alliansregeringen föreslår sänkta ersättningsnivåer i a-kassan och tvingar människor att söka hur många jobb som helst med hot om utestängning om man inte gör det, trots att det i dagsläget saknas ungefär 370 000 jobb i förhållande till antalet arbetslösa. Du står för en rätt gammal och förlegad politik som jag trodde att vi hade lämnat för drygt hundra år sedan, Annie Johansson.
Den har tyvärr kommit tillbaka i Centerpartiets nya förhållningssätt där man pratar om en modernisering av arbetsrätten som tydligen innebär allt fler otrygga och osäkra anställningar helt på arbetsgivarens villkor. Jag skulle vilja se trygga jobb och ett skapande av jobb så att vi verkligen tar oss ur arbetslösheten. Det borde vara det som är framtiden.
Ulla Andersson (V):
Jag kan konstatera att om jag vore Anders Sellström skulle jag inte ta så stora ord i min mun. Vi har faktiskt sanerat statsfinanserna efter ert förra regeringstillfälle i början av 90-talet. Det kostade ganska mycket, måste jag säga. Anders Sellström pratar om skatteavdrag för gåvor, för välgörenhet, kan man väl säga. Först sänker ni skatten med 100 miljarder. Sedan vill ni införa ett skatteavdrag för att täcka de behov som finns, som ni brukar säga.
Man kan konstatera att 100 miljarder hade räckt till att täcka väldigt många behov. Och det är en stor skillnad på att få sina rättigheter tillgodosedda i stället för att få det som en gåva på nåder från någon som vill stilla sitt samvete. Ett annat behov som kunde ha tillgodosetts handlar om bristen på bostäder. Vi har en rekordstor generation bostadssökande. Närmare 1,1 miljon som är födda mellan 1985 och 1994 är på väg ut på bostadsmarknaden.
216 000 unga saknar redan nu bostad och efterfrågar en sådan. Nästan hälften av landets 20-27-åringar saknar egen bostad, enligt en undersökning från Boverket. 640 000 unga kommer alltså att vilja flytta hemifrån under kommande år. Majoriteten av unga efterfrågar eget boende, helst i form av en hyresrätt. Samtidigt visar 75 procent av kommunerna upp en brist på just hyresrätter.
Lösningen på detta handlar inte om att unga ska bo i andra hand eller vara inneboende, vilket är Kristdemokraternas bostadspolitik. En undersökning visade att 0 procent av ungdomarna ville bo inneboende och att 1 procent ville bo i andra hand. Det är inget överraskande alls, men för Kristdemokraterna måste det ändå ha varit en kalldusch.
Min fråga till Anders Sellström är därför: Är nästa förslag från Kristdemokraterna att man ska få skatteavdrag om man låter någon flytta in på soffan i vardagsrummet? Ska det lösa bostadsbristen i framtiden?
Ulla Andersson (V):
Anders Sellström säger att jag tar upp olika områden. Jag skulle vilja säga: Nej, det gör jag inte. Jag pratar om hur vi ska finansiera och se på samhället. Det handlar om rättigheter. Jag anser att en bostad är en rättighet. Anders Sellström anser att mer och mer ska lösas genom välgörenhet. Det är en grundläggande skillnad. Jag kan inte se att bostadspolitik ska lösas genom välgörenhet eller skatteavdrag. Jag tror inte att det är det som bygger vår framtid stark.
Jag skulle vilja säga: Ju mer vi sänker skatter och ju mer skatteavdrag vi för in desto svagare blir väldigt många människor, framför allt de mest utsatta, men också samhället i stort. Ett samhälle som dras isär, som Anders Sellström nu håller på och bygger, utvecklas nämligen sämre. Individerna, som är i det systemet, mår också sämre, även de med högre inkomster.
Jag skulle vilja säga att ett skatteavdrag för välgörenhet inte råder bot på det. Det får man lösa på ett annat sätt. Det handlar om att vi tar hand om varandra, att vi tar ansvar för varandra och att vi inser att vi är starka och sköra på samma gång. Både du och jag kan bli sjuka. Både du och jag kan bli arbetslösa. Både du och jag kan bli utan bostad.
Låt oss då bygga ett system som håller ihop och skyddar de enskilda individerna och därmed också bygger samhället starkt. Jag konstaterar att Anders Sellström inte alls tar ansvar för bostadspolitiken. Det enda konkreta förslag ni har är att man ska få skatteavdrag för att man låter någon flytta in i sin lägenhet. Jag tycker att det är rätt oansvarigt. Det är en enormt stor bostadsbrist. Vänsterpartiet har konstaterat det länge, och vi har lagt fram förslag på förslag här i kammaren om att införa till exempel ett investeringsstöd.
Vi säger också att ROT ska omfatta hyreslägenheter. Det är ett förslag som Anders Sellström har avvisat. Han konstaterar i stället att man ska låta marknaden sköta det här. Ja, så har det väl varit ett antal år, och vi kan se att det saknas ungefär 40 000 bostäder per år. Vi har 216 000 unga som vill ha bostad nu. Din politik är inte lösningen på det problemet.
Ulla Andersson (V):
Jag vill också först och främst säga att jag blev väldigt glad över nyheten att ni hade kommit överens på skatteområdet inom EU-länderna om att man inte ska konkurrera skattemässigt. Det var en bra nyhet. Det jag framför allt vill prata om just nu är den växande barnfattigdomen i Sverige. Vi kan se att ungefär en miljon människor i dag lever i relativ fattigdom i Sverige. 12 procent är i farozonen, och bland de arbetslösa är det nästan 30 procent.
Drygt en tiondel av Sveriges två miljoner barn lever i fattigdom, och nästan hälften av dem lever under socialbidragsnormen. Det är framför allt barn med utländsk bakgrund, barn i storstädernas förorter och barn till ensamstående. Men ingen siffra är väl lika uppseendeväckande som den för barn till i utlandet födda föräldrar, där nästan hälften av alla barn lever under den relativa fattigdomsgränsen, det vill säga nästan vartannat barn.
Bland svenskfödda föräldrar är det nästan vart tionde barn. Min gissning är att försämringarna i trygghetsförsäkringarna, framför allt sjukförsäkring och arbetslöshetsförsäkring, är bidragande orsaker till den växande barnfattigdomen. Om jag minns rätt har barnfattigdomen ökat med nästan 33 procent på fyra år. Vi vet dessutom att fattigdom är starkt kopplad till andra riskfaktorer.
Det handlar om risk för dålig hälsa, fetma, diabetes, hjärt-kärlsjukdomar men också att man har kortare livslängd och har större risk att utsättas för våld. Barn som har erfarenhet av fattigdom får sämre utbildningsresultat, sämre boende, sämre kontakter med arbetsmarknaden och så vidare. Den PISA-undersökning som kom häromdagen visar detta mycket tydligt.
Rädda Barnen har länge efterfrågat en åtgärdsplan från regeringens sida för att möta det här med förslag om förbud mot vräkning av barnfamiljer, en avgiftsfri skola, stöd vid läxläsning och så vidare. Man har också begärt att regeringen ska analysera konsekvenserna av förändringarna i ekonomin och trygghetssystemen. Men ingenting händer. Jag skulle vilja fråga: Varför, finansministern?
Ulla Andersson (V):
Jag vill också säga tack för att finansministern verkligen gjorde försök för att vi skulle komma överens om paketet för Irland. Från Vänsterpartiet valde vi att ansluta oss till irländska LO:s krav. Vi ansåg att de sociala konsekvenserna var alltför förödande i de förslag som fanns. Jag är också glad över att Irland har ändrat sin inställning till att ta över banker på det sätt som finansministern tog upp. Jag vill sedan återgå till den ökande barnfattigdomen.
Vi har sett en konstant ökning av barnfattigdomen under de fyra senaste åren. Jag sade tidigare att om jag minns rätt är barnfattigdomen ungefär 33 procent. Att leva i utsatthet och fattigdom får oerhörda konsekvenser i människors liv. Det påverkar självfallet också ens hälsa mycket.
Beträffande det Anders Borg tar upp: Jag håller i grund och botten med om att jobb är helt avgörande för både samhällsutvecklingen och ekonomin i stort och självklart också för individerna. Men i dag lever vi i ett samhälle där det är 370 000 fler arbetslösa än antalet jobb, och det är det grundläggande problemet.
Man löser inte människors utsatthet och fattigdom genom att skära i trygghetsförsäkringarna, till exempel i a-kassan eller i sjukförsäkringen. I sjukförsäkringen har Anders Borg skurit rätt rejält för att kunna sänka skatterna framför allt för dem med höga inkomster. Det gäller att se att alla i dag tyvärr inte kan få ett jobb. Vi får arbeta med och lägga fram konkreta förslag för att skapa jobb.
Men samtidigt måste vi ha ett omfattande skyddsnät runt samhället och individerna, och det är det ni har skurit rätt rejält i för att ha råd att sänka skatterna. Det får konsekvenser. Jag hörde inte att Anders Borg sade ett enda ord om att lägga fram ett förslag till åtgärdsplan och en analys utifrån barnens situation kring det som har hänt och de förändringar som ni har vidtagit, vilket Rädda Barnen vill se.
Det beklagar jag djupt, och jag hoppas att Anders Borg kommer att ändra sig på den punkten.
Ulla Andersson (V):
Vi ska debattera insättningsgarantin, och det finns inte någon politisk skiljaktighet i Sveriges riksdag om vi ska en insättningsgaranti eller inte. Det som denna debatt egentligen borde handla om är hur långt skattebetalarnas ansvar ska sträcka sig och hur en insättningsgaranti faktiskt påverkar bankernas risktagande. Vi har redan en insättningsgaranti i Sverige och i EU-länderna.
Tidigare var den på 50 000 euro. Det var en nivå som Vänsterpartiet gick med på, även om vi var kritiska eftersom vi tycker att den höjningen kunde ifrågasättas och att redan den tidigare nivån omfattade de allra flesta småsparare. Nu föreslås en höjning till 100 000 euro.
Vi menar att skattebetalarnas ansvar inte ska sträcka sig så långt. Vi gick emot detta förslag i EU-nämnden när det var uppe för överläggningar eftersom vi menar att en insättningsgaranti i sig leder till en ökad moral hazard, som man brukar säga, det vill säga att bankerna och finanssektorn är medvetna om att det är andra som går in och garanterar deras förluster.
Det ökar i sig riskbenägenheten, vilket också en svensk statlig utredning har konstaterat. I vår fond i Sverige för insättningsgarantin finns det i dag ungefär 23 miljarder kronor avsatta. Det täcker inte på långa vägar de insättningar som faktiskt finns som är på totalt 948 miljarder.
Det betyder att ungefär 2,4 procent av insättarnas pengar är garanterade genom fonden. Resten kommer troligtvis skattebetalarna att få stå för om det skulle hända något så allvarligt som att banksektorn skulle gå omkull. Det är detta som är den djupa problematiken.
Nu vidgar vi denna insättningsgaranti i än större utsträckning och till än större belopp, och vi vet redan i dag att avgifterna inte täcker de avsättningar som borde göras. Herr talman! Jag yrkar bifall till vår motivreservation eftersom vi menar att detta går för långt. Så här långt ska inte skattebetalarnas ansvar sträcka sig.
Vi ska inte ta över det ansvaret från banksektorn på detta sätt.
Ulla Andersson (V):
Ja, visst är insättningsgarantin ett skydd och en trygghet för konsumenter och bankkunder. Det känns ändå som en form av chimär när man ser sig omkring och ser hur det är även i vårt land med tanke på finanskrisen och dess effekter - allt större inkomstskillnader bland människor samt en stor social otrygghet och en växande arbetslöshet. Vi ser hur land efter land går på knäna.
Men det är också glädjande att även Moderaterna nu anser att det behövs en omfattande reglering av finansmarknaden. Kanske är det till och med så att ni nu kan erkänna att den så kallade Chicagoskolan eller den nyliberala politik som nu varit rådande i ungefär 20 år och som är orsaken till krisen nu för gott kan begravas. Moderaterna i denna kammare har faktiskt velat gå längre när det gällt varje avreglering av finansmarknaden som föreslagits i denna kammare.
Det är den historia som ni moderater har med er. Det skulle vara lite intressant att få en kommentar till det av Jörgen Andersson. Ni har ju drivit linjen och ansett att marknaden ska klara sig själv och att den ska få ett ansvar som den faktiskt inte vare sig kan eller bör ta. Det är därför vi i dag har en finanskris.
Jörgen Andersson säger också att det är viktigt att insättningsgarantin inte kommer på nivåer som motverkar ansvarstagande från banksektorn. Vilka nivåer handlar det då om? Hur långt ska vi gå? Hur långt ska skattebetalarnas ansvar sträcka sig i det som borde vara banksektorns eget ansvar?
Ulla Andersson (V):
Jag kan konstatera att Jörgen Andersson valde att inte kommentera Moderaternas syn på avregleringar och inte heller sin historia av att vilja låta marknaden ta det ansvar den faktiskt också fick. Men Moderaterna ville gå ännu längre. Vi ser nu effekterna av det systemet och av den ideologi som under lång tid drivit den moderata politiken. Jörgen Andersson återkommer kanske till det.
Det är intressant att höra att Jörgen Andersson anser att just 90 procent av insättarnas pengar är en rimlig nivå när det gäller skattebetalarnas ansvar. Det finns en fond i dag till vilken avgifter avsätts från banksektorn. Men vi kan konstatera att det motsvarar 2,4 procent av insättarnas pengar. Med den här förändringen lär det beloppet bli ännu lägre.
Därmed har vi byggt in en form av stort risktagande för skattebetalarna. Jag menar att frågan blir lite väl enkelt hanterad. Dessutom menar jag att den statliga utredning som tog upp det här med risken för moral hazard vid sådana här garantisystems införande är rätt stor.
Jag menar alltså att alla system vi nu i finanskrisens kölvatten bygger upp runt omkring kanske i sin tur bidrar till ett ännu större risktagande, för nu vet banker och finanssektorn att staterna går in. I land efter land efter land är det skattebetalarna som får stå där med kostnaderna - direkt i pengar räknat men också i form av försämrade levnadsförhållanden.
Den signalen kommer att ha stor betydelse för framtiden, för hur detta framöver kommer att hanteras, och det är jag otroligt rädd för.
Ulla Andersson (V):
Man skulle kunna sammanfatta Anna Kinberg Batras anförande så här: Blir du bara tillräckligt fattig kommer arbetsviljan fram och dessutom blir du så frisk att du kan ta dig samman och kliva upp ur sjuksängen. Blir man bara tillräckligt fattig blir man nog frisk. Om man blir tillräckligt fattig tar man nog ett jobb till eller jobbar mer i övrigt.
Det innebär väl också att om man har låg lön ska man ha två jobb. Eller hur tänker Anna Kinberg Batra? Den ideologiska basen för Moderaternas politik är tydlig. Människor med låga inkomster som har turen att ha ett jobb och vara friska ska vara glada över en hundralapp till i plånboken. Anna Kinberg Batra glömmer att de har vräkt pengar över framför allt män med höga inkomster.
De har fått stora skattesänkningar. Riksdagens talman till exempel har fått 100 000 kronor i månaden i skattesänkning. Det är skillnad mot några hundralappar i månaden. Hur motiverar du att fattiga människor ska piskas medan rika människor ska belönas för att jobba lite mer?
Ulla Andersson (V):
I Sverige har de 1 procent rikaste 10 procent av de totala inkomsterna. De 10 procent rikaste har 30 procent av de totala inkomsterna. De 10 procent rikaste har fått över hälften av regeringens inkomstförstärkningar. Så ser er politik ut, Anna Kinberg Batra. Mer än 50 procent - 56 procent, om jag minns rätt - har gått till män.
Det är en tydlig fördelning ur ett klassperspektiv. Er politik bygger på att försöka få det att framstå som att människor med låga inkomster ska bli glada och hurra över några hundralappar mer i månaden. Visst är det många som behöver inkomstförstärkningar. Men du glömmer att det framför allt är högavlönade, och framför allt män, som har gynnats av er politik.
Anna Kinberg Batra glömmer också alla de sjuka som inte har rätt till någon ersättning över huvud taget och alla arbetslösa som har kraftigt försämrad ekonomi. Hon glömmer också hur hon har kränkt många människor med sin politik. Pensionärer ska betala mer i skatt, trots att de har jobbat hela sitt liv. Sjuka ska betala mest i skatt just för att de är sjuka.
Arbetslösa som har förlorat sitt arbete till exempel under krisen ska straffas ekonomiskt både genom sänkta ersättningar och genom att de ska betala högre skatt. Ni gör skillnad på människor. Ni sorterar människor efter närande och tärande. Tydligen är män som redan har det gott ställt närande, medan människor som är sjuka, arbetslösa eller har låga inkomster ses som tärande. Det är er ideologiska bas.
Ni bygger klassamhället starkt. Jag tror att de 10 procent rikaste smäller champagnekorkar varje dag och jublar över den här utvecklingen. Resten av befolkningen är nog rätt orolig.