Kenneth Kvist (V):
Vänsterpartiet, som jag representerar, vill att Sverige ska lämna EU och har nu tillsammans med Miljöpartiet i en reservation uttryckt att man anser att en ny folkomröstning bör aktualiseras och anordnas om Sveriges fortsatta EU-medlemskap. Jag vill deklarera att jag i denna fråga inte längre alls delar Vänsterpartiets åsikter.
Jag kommer därför inte att kunna stödja bifallet till reservation 2. Jag vill göra följande förklaring. EU är en historisk realitet. Det grundlades i en historisk situation då Europa var en politiskt delad kontinent.
EU:s stater har med utvecklingen i världen och i Europa mödosamt och steg för steg förändrat och utvecklat sitt samarbete.
Det är något av en illusion att tro att samma stater som byggt upp, anslutit sig till och vidareutvecklat sitt förbund skulle upplösa detta för att helt börja om från början. Europas länder har många gemensamma problem som kräver gemensamma lösningar.
Ett nytt fördrag som den vilande konstitutionen som förtydligar EU-samarbetets regler och organisation var och är nödvändigt för att tydliggöra unionssamarbetets funktion och syften och inte minst för att möjliggöra ett öppet EU som tar emot ännu fler av Europas stater.
En konstitution är med nödvändighet en kompromiss mellan olika intressen och mellan olika politiska riktningar därför att den fastlägger villkoren för det politiska arbetet - i detta fall ett arbete som också sker mellan stater.
Det har ändå varit möjligt att inom ramen för arbetet med den här konstitutionen, som ännu är vilande, åstadkomma betydande landvinningar som om de kommer till genomförande är väsentliga för EU och internationellt samarbete över huvud taget.
Internationellt samarbete före EU har mest varit så kallat mellanstatligt arbete, det vill säga en affär för regeringar och deras diplomater. EU söker en ny form där demokratiska principer och öppenhet blir en del av samarbetet.
I förslaget till konstitution vill man därtill även öppna för och ta de första stegen mot en deltagande demokrati, det vill säga en direkt folkaktivitet i ett internationellt samarbete. Detta är en oerhörd landvinning och ett spännande projekt.
Det gäller att finna nya former för internationellt samarbete med demokrati och öppenhet för att möta de företeelser som redan vuxit över nationsgränsernas horisont eller de internationella förhållanden som varje europeisk stat var för sig är för liten att möta.
Själva konventsformen, fru talman, där ett stort internationellt avtal grundläggs genom arbete i full öppenhet är en historiskt banbrytande innovation. Konstitutionen skulle om den genomförs göra det gemensamma lagstiftningsarbetet i ministerråden fullt öppet för insyn.
Den skulle skapa regler som möjliggör unionens utvidgning. Den skulle stärka det demokratiska momentet genom enklare beslutsregler och en tydligare roll för EU-parlamentet. Den skulle ge de nationella parlamenten en uttrycklig och mera aktiv roll utan att gå in i deras självständiga bestämmande över sitt eget arbete.
Den skulle stärka de mänskliga rättigheternas position i Europa. Den skulle genom stadgarna om att jämställdhet och ett socialt ansvar ska känneteckna alla politikområden inom unionen kraftigt mildra de drag av nyliberalism som finns i nu, och ännu, gällande fördrag.
Nejen i Frankrike och Nederländerna har stoppat upp ratificeringsprocessen. Det ska utnyttjas till en reflexionspaus, och EU-kommissionen vill använda detta till en tid av dialog och diskussion. Detta är ett konstruktivt och ödmjukt sätt att möta kritik och missnöje.
Historien bär på alltför många exempel på att styrande svarat på missnöje på ett annat sätt. Vi har här ett ansvar att ta. Vi har att ta upp denna stafettpinne och att föra en dialog och ett aktivt brett politiskt samtal. Vad vill vi med vår kontinent? Vad vill vi med Europa?
Hur ska vi, Europas folk, tillsammans kunna bevara och utveckla sysselsättning och välfärd och spela en ännu starkare roll för demokrati, mänskliga rättigheter, global rättvisa och en god livsmiljö för människorna?
Vi kan inte låtsas som att varje land i Europa kan börja gå sin egen väg igen med allt vad det kan innebära och åter öppna för motsättningar och konflikter.
Därtill är våra öden numera alltför sammanlänkade - detta genom faktorer som till stor del verkar helt oavsett den politiska viljan. Hur ska vi då finna former för att demokratin ska återta makten över de företeelser som nu verkar oavsett nationsgränser?
Hur ska vi gemensamt staka ut vägen för ett jämlikt, jämställt, demokratiskt och fredligt Europa som spelar en roll för en fredligare och rättvisare värld? Däri ligger utmaningen, inte i det nationalistiskt snöda nej-sägeriet.
Därför ställer jag mig bakom utskottsmajoritetens yttrande men vill samtidigt uttala viss sympati för de formuleringar i den folkpartistiska reservationen som uppfordrar till aktiv diskussion.