Carina Ståhl Herrstedt (SD):
Jag måste få börja med att tacka Kristdemokraterna för initiativet till att debattera det aktuella rättsläget för personlig assistans. Hur står det egentligen till med rättsläget? Rättsosäkerheten är stor. Hade jag varit assistansberättigad hade jag varit rädd och orolig.
Varje gång mitt ärende eventuellt av någon orsak behövde prövas igen skulle jag vara rädd för att det skulle kunna innebära att jag faktiskt blir utan den hjälp som jag har haft och som jag behöver, trots att mitt hjälpbehov kanske är precis detsamma eller till och med har blivit större.
Det är inte okej att vi skrämmer och oroar människor på detta sätt, och det är inte okej att vi rycker bort den lilla trygga grund som de står på. Det går inte att bortse från människan bakom varje liten inskränkning, varje liten förändring eller varje liten tolkning i lagstiftningen som vi gör, för det finns alltid minst en individ som påverkas och blir drabbad. Fru talman!
Jag ska återkomma till rättsläget, men först tänkte jag ge min syn på läget i stort. Att hålla sig strikt till ämnet är inte vårt utskotts starka sida, och jag tänkte passa på att sväva ut lite grann även i dag. Jag har sagt det tidigare, och jag säger det igen: Det är min bestämda uppfattning att det är regeringens signalpolitik som har lett till det kaos, den förvirring och den inhumana situation som faktiskt råder i dag.
Jag säger inte att det nödvändigtvis är medvetet, men det är konsekvenserna av ett agerande med en rad uttalanden och en rad beslut som faktiskt har fattats. Man har talat och agerat på ett sätt som sänder tydliga signaler. Det handlar om regleringsbrevet till Försäkringskassan, det handlar om uttalanden om att dra ned på assistansersättningen och kostnaderna för personlig assistans och det handlar om direktiven i LSS-utredningen.
Det finns ingen som kan sticka under stol med att detta sänder signaler och att någonting har hänt sedan hösten 2015, enligt mig tyvärr inte i rätt riktning. Det har skett en drastisk försämring och förändring. Det vet jag till hundra procent att folk ute i den bittra verkligheten håller med om. Det är faktiskt de som har blivit drabbade.
När regeringen uttalar sig om att den är beredd att spara, när regeringen ger direktiv till LSS-utredningen om att spara på assistansen och inte komma med förslag som är kostnadsdrivande och när den ger direktiv till Försäkringskassan om att bryta utvecklingen när det gäller antalet timmar måste man vara bra naiv om man tror att det inte sänder signaler som kan få förödande konsekvenser och som faktiskt skapar en stor oro.
Situationen har lett till nya tillämpningar och tolkningar av domar som man tidigare inte har tolkat, eller i varje fall inte har tillämpat. Nu, många år senare - i alla fall tre - efter de vägledande domarna börjar man tillämpa dem. Hur kan det kan komma sig? Hur kan det vara så att allt fler får färre timmar, eller kanske till och med helt indragen assistans? Hur kan det komma sig att allt fler nekas assistans när de ansöker om sådan?
Vi får ständigt höra att ingen förändring har gjorts och att ingenting har ändrats. Likväl har vi en situation där runt 1 500 har förlorat sin assistans och där cirka åtta av tio som söker får avslag. Någonting måste faktiskt ha föranlett detta. Varje gång som jag eller någon annan här påpekar att det är regeringens signalpolitik som är en stor bidragande orsak får vi veta att några sådana signaler aldrig har sänts. Det blir inte trovärdigt.
Det är inte trovärdigt att från regeringens håll påstå att några signaler inte har skickats. Det är intressant, fru talman, att när en myndighet eller en utredare får i uppdrag att göra besparingar ska det enligt regeringen inte ses som att en tydlig signal sänds. Men om man gör tvärtom och tar bort krav på besparingar är det helt plötsligt en tydlig och viktig signal.
När regeringen tog bort besparingskravet i LSS-utredningen skrev man följande: "Vi tar bort kravet på besparingar och med det skickar vi en viktig signal till utredarens fortsatta arbete." Då är det väl bra märkligt att förneka att tidigare besparingskrav skulle ha varit en tydlig signal, precis som vi i debatten har påtalat flera gånger.
Politik handlar inte bara om att påverka och förändra utan framför allt om att ta ansvar. Försäkringskassan har på direkta order tvingats till mer restriktiva bedömningar som har lett till att människor som har mycket omfattande behov inte längre får det stöd de har rätt till.
Löfven, Strandhäll och Regnér har velat sänka kostnaderna för både sjukförsäkring och personlig assistans, men när förslagen får konsekvenser och kraftig kritik sparkar man i stället generaldirektören. Det är inte att ta ansvar. Jag kallar det svagt att skylla ifrån sig i stället för att ta sitt ansvar och stå för sina beslut och försöka rätta till dem. Det är att ta ansvar.
Det är tydlig signalpolitik som tyvärr har lett till att vi är där vi är i dag. Fru talman! Sverigedemokraterna lägger en halv miljard mer än regeringen i vår vårbudget på just det här området. Med det anser vi att regeringen bör ta initiativ till att återställa tillämpningen för alla som har sparkats ut ur den statliga assistansersättningen och som har fått avslag under de senaste åren.