Mehmet Kaplan (MP):
Brott och straff är en svår fråga, men vissa principer borde man kunna hålla sig till, som att det ur en mänsklig synvinkel borde vara oacceptabelt att dela ut straff som inte är tidsbestämda. Det är Miljöpartiets bestämda uppfattning.
Jag vill yrka bifall till reservation nr 1, som vi har tillsammans med Vänsterpartiet, och vill här lyfta fram ett antal principiella ställningstaganden.
Det kan knappast gynna samhällsklimatet att man tar ifrån fångar incitamenten att tänka över hur man bryter med sin tidigare livsstil och sitt livsval. Det är orimligt att fullt ut döma till livstid i ordets egentliga betydelse. Det skulle ge strafftider på 50, 60, 70 år när det handlar om unga människor. Det skulle bli brutalare fängelser och ett ännu brutalare samhälle.
Det är väl därför som inte något västland, förutom USA, tillämpar verklig livstid. Många länder har dessutom avskaffat de kvarlevor av livstidsstraffen som fortfarande finns kvar, nämligen det som jag här vill kalla tidsobestämda straff. Norge, till exempel, har infört en högsta straffsats på 21 år, som vi också beskriver närmare i den motion som vi har skrivit från Miljöpartiets sida.
Sverige borde följa efter detta grannland. Vi har redan avskaffat andra tidsobestämda straff, som den gamla sortens ungdomsfängelse och internering. Fru talman! Rättsväsendet ska utdöma straff efter de brott man har begått, inte efter de brott som man kan tänkas begå i framtiden. Därför måste strafflängden stå i relation till brottets svårighetsgrad och straffet vara tidsbestämt.
Det strider mot allt sunt förnuft att sätta människor i fängelse som inte kan förlora något på hur de beter sig innanför murarna. Det har begåtts brott på svenska fängelser. I de fall det handlar om mord kan det inte ge en ny påföljd om man redan är dömd till livstid. Det får bara bakas in i det tidigare straffet. Så här en bit in på 2000-talet borde humanismen få en renässans, inte medeltidens hårdhet.
Sverige måste avskaffa livstidsstraffet och erkänna att ingen handling ska kunna ge någon rätt att sätta en människa i förvar på obestämd tid. Brutalare livstidsfångar ger brutalare andra fångar och ger ett brutalare samhälle. Så enkel tycker vi från Miljöpartiet att ekvationen är. Jag har studerat hur företrädare för andra partier har resonerat kring den här frågan.
Man kan väl säga att det finns många olika åsikter. Från Miljöpartiets sida har vi tillsammans med Vänsterpartiet tittat väldigt noga på den här frågan. Från Socialdemokraternas håll finns det också funderingar, djupa funderingar, på hur man skulle kunna avskaffa livstidstraffet helt och hållet.
Där har man diskuterat frågorna som rör en speciell typ av brottslingar, nämligen det fåtal som vi inte kan riskera att allmänheten råkar ut för, som inte kan dömas till vård men som är så pass störda att de inte kan vistas ute i samhället heller.
När vi har löst denna detalj tror jag att vi skulle kunna komma fram till en majoritet som kan hantera livstidsstraffet. Tittar vi på hur de borgerliga partiernas företrädare har tänkt i frågan under föregående mandatperioder finns det lite olika tankar om hur man kan hantera detta. Till exempel vet jag att Centerstämman har tagit upp frågan tidigare.
Även om den har avslagits finns det de som har drivit frågan om ett avskaffande av livstidsstraff. När det gäller frågan om hur det fungerar med livstids fängelse i dag vill jag lyfta upp en del saker som är av betydelse för debatten. Formellt sett innebär en dom på fängelse på livstid att den dömde ska tillbringa resten av sitt liv i fängelse.
I Sverige har vi dock haft en praxis där livstidsdomar regelmässigt omvandlas till fängelse på viss tid efter att verkställigheten pågått en tid. Innan omvandlingslagen infördes skedde det genom att den dömde beviljades nåd. I praktiken har därför livstids fängelse fungerat som en inte tidsbestämd frihetsberövande påföljd.
I det hänseendet kan det sägas likna överlämnandet till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Tidigare fanns i påföljdssystemet vid sidan av livstids fängelse och överlämnandepåföljderna också vissa särskilda inte tidsbestämda frihetsberövande påföljder. Även livstids fängelse har genom åren utsatts för kritik i olika hänseenden.
I motsats till Norge där livstids fängelse avskaffades och ersattes med ett fängelsemaximum om 21 år har lagstiftaren i vårt fall, alltså tidigare riksdagsledamöter, valt att behålla möjligheten att döma till livstids fängelse. Frågan diskuterades under förra mandatperioden i den proposition som låg till grund för omvandlingslagen. De som då satt i riksdagen minns detta väl.
Som grund för att behålla livstidsstraffet åberopades främst två skäl. Dels ansågs det vara en fördel att ha kvar livstidsstraffet i straffskalorna för de allra svåraste brotten för att på ett tydligt sätt visa avståndstagande från dessa, dels åberopades ett samhällsskyddsperspektiv.
Det var enligt vad som uttalades i propositionen en rimlig utgångspunkt att en person som gjort sig skyldig till mycket allvarlig brottslighet kan hållas frihetsberövad om det föreligger en risk för återfall i sådana brott. De åberopade skälen för livstidsstraff och då särskilt samhällsskyddsperspektivet är i princip av samma slag som också tidigare åberopats för denna påföljdsform.
Det finns ett antal skäl, fru talman, till hur man kan hantera omvandling från livstidsstraff till tidsbestämt straff. Jag vill lyfta upp de fem skäl som åberopas. Det ena är den tid som den dömde har avtjänat. Det andra är vad som av domen framgår om de omständigheter som legat till grund för straffmätningen. Det tredje är om det finns en risk för att den dömde återfaller i brottslighet av allvarligt slag.
Det fjärde är om den dömde har åsidosatt vad som gäller för verkställigheten. Det femte och sista är om den dömde har medverkat till att främja sin anpassning i samhället. Tittar vi på hur den offentliga debatten har varit när det gäller rätt straff för mord har den av och till varit rätt så hätsk. Vi måste alltid påminna oss om att den grövsta kränkningen när det gäller människors liv och leverne är denna typ av brott.
Det har i debatten framkommit många olika åsikter. Men genom att låta personer sitta inlåsta under många år håller staten individen ansvarig för den person som vederbörande var en gång för länge sedan. Särskilt gäller detta mot slutet av verkställigheten. Idén om att man som individ alltid är densamma genom hela det vuxna livet är enligt min mening absurd.
Det finns en absurditet i att låsa in folk under extremt långa tider. Föreställningen en gång kriminell alltid kriminell är lika oförnuftig som om man skulle säga en gång outbildad alltid outbildad. Människor förändras och utvecklas, inte minst de som sitter i fängelse.
Sett till individen är det således ologiskt och orimligt att en person sitter i fängelse för något vederbörande gjorde för kanske 20 år sedan. Det är värt att notera att avskaffandet av livstidsstraff i Norge inte har ökat den dödliga våldsbrottsligheten, vilket en del kritiker menade skulle bli fallet.
Genom att följa vårt grannland Norge och sätta en maxtid skulle straffskalan för mord kunna hållas inom de gränser som vi har skrivit om i vår motion. Det skulle ge domstolarna ett bredare spektrum att döma inom. Nu är steget taget med det föreslagna, och en del av tanken blir till verklighet genom regeringens försorg.
Jag vet också att det inom de borgerliga partierna finns företrädare som vill kapa ovanifrån och göra så att det blir tidsbestämda straff. Jag är nyfiken på att höra hur deras ställning är i dag. Trots vikten av att samhället markerar att brottslighet, i synnerhet mord, är oacceptabelt måste alla straff vara tidsbestämda. Det är vår absoluta uppfattning. Till och med samhällsnyttan kräver det.
Att tala om pengar kan verka absurt i och med att en människas död för hennes nära och kära inte går att värdera i pengar, men det finns teoretiker som har räknat på detta. Ur ekonomisk synvinkel är det betydligt billigare att hålla någon inlåst en begränsad tid och rehabilitera än att straffa någon för all framtid.
Avsikten är inte att värdera människoliv i pengar, men även denna aspekt måste man tänka på. När det gäller Norge ser vi att det har varit lyckosamt. Betänk också att vi de senaste åren inte har dömt på det sätt som man gjorde under framför allt 90-talet då det blev hårdare och hårdare. Med detta, fru talman, vill jag än en gång yrka bifall till reservation nr 1.