Anders W Jonsson (C):
Även min fråga går till statsrådet Wikström. Primärvården är basen i den svenska sjukvården. Där har vi riktigt stora problem. Det är bristande tillgänglighet. Allt färre svenskar har en fast vårdkontakt. Ännu färre har en fast läkarkontakt. Stafettläkare bemannar allt fler av våra vårdcentraler. Men så ser det inte ut överallt. Jag besökte Söderhamnsfjärdens vårdcentral för några veckor sedan. Där är det fullbemannat.
I alla hälso- och sjukvårdsdebatter tycker jag att det är väldigt viktigt att man tar sin utgångspunkt i hur dagsläget ser ut i Sverige. Vi har ett av världens bästa sjukvårdssystem. Vi har enastående medicinska resultat till en ändå begränsad kostnad. Med detta sagt måste man också se de stora utmaningar som vi står inför.
Det är nöjda patienter och en extremt hög tillgänglighet. De nyanlända som vill kommer till hälsocentralen samma dag. Men man var ändå ledsen, för man höll på att förbereda planen för hur man väldigt snabbt skulle kunna stänga ned på tre månaders sikt.
När alla här i kammaren, våra vänner och bekanta gör besök på sjukhus träffar vi dem som ser att det finns väldigt stora utmaningar för den svenska hälso- och sjukvården. Det finns saker som helt enkelt inte fungerar, till exempel överfulla väntrum på akutmottagningarna, en primärvård som sviktar, längre och längre köer, personal som väljer att säga upp sig och gå över till andra branscher.
Min fråga är: Varför lägger regeringen ned så mycket kraft på Reepaluutredningen, som direkt är riktad mot de privata hälsocentralerna, vilka är välfungerande, i stället för att lägga ned energin på hur vi ska lösa de stora utmaningar som primärvården står inför, med stafettläkare och bristande tillgänglighet?
I det läget, herr talman, är det illavarslande att vi har en regering som inte kommer med förslag. Sedan 2014 har det i stort sett inte kommit några mer omfattande propositioner alls på hälso- och sjukvårdens område, trots att utmaningarna finns där. Det är framför allt två stora områden där jag ser att vi har stora bekymmer. Till att börja med handlar det om primärvården. Vi har en primärvård som går på knäna i dag, en primärvård där allt färre har en fast läkarkontakt.
Sverige ligger riktigt i strykklass här. Bara 50 procent av den svenska befolkningen har en fast läkarkontakt i primärvården. I alla andra länder är siffran 80-90 procent. I Norge är den närmare 100 procent. Detta får konsekvenser. Primärvården är ju basen i hela den svenska hälso- och sjukvården. Har man inte där tillgång till en fast läkarkontakt, då innebär det att man inte får den hjälp man behöver.
Man väljer därför att hellre gå till akutmottagningen och sitta där i väntrummet. Varför ska man vänta på en stafettläkare på hälsocentralen i ett läge där en okänd läkare på akutmottagningen kan ge mig samma hjälp? Det här är en jättestor utmaning för att man ska få svensk sjukvård att fungera. Om man inte har en stabil och fungerande primärvård kan man inte heller få den övriga sjukvården att fungera. Det skulle inte behöva att vara så här. Det går att förändra.
Vi är ett av de länder i Europa som har den absolut högsta läkartätheten. Men från regeringens sida kommer det inga initiativ. Nej, det var fel sagt. Det har kommit ett initiativ från regeringen. Man har beslutat att tillsätta en samordningstjänsteman på Regeringskansliet som ska samordna utvecklingen i den svenska primärvården. Det finns 10 miljoner patienter och tusentals anställda.
Det är mycket stora problem, och regeringens initiativ är att man tillsätter en samordningsperson som ska lösa dem. Så här skulle det inte behöva vara. Vi behöver bara titta på vårt grannland. Norge hade precis samma problem på 90-talet. Endast hälften av den norska befolkningen hade tillgång till en fast läkarkontakt. Där fanns det en handlingskraftig regering, en Arbeiderpartiregering, som under Jens Stoltenbergs ledning sa att de inte kunde ha det på det där viset.
De tyckte att det var fullständigt orimligt att halva den norska befolkningen hade en stafettläkare, inte sällan från Sverige, som bemannade. Därför genomförde de fastlegereformen. På bara några år hade de fått en helt annan situation. I dag har 90-100 procent av den norska befolkningen tillgång till en fast läkarkontakt i primärvården. Utifrån detta kan man bygga vidare. Arbeiderregeringen drev igenom detta med några enkla, strukturella förändringar.
De sänkte tröskeln för läkares möjligheter att etablera sig privat i primärvården. De gav patienterna rätten att välja läkare, och de sänkte dessutom utbildningskraven. Detta har gjort att man i Norge har en välfungerande primärvård. Det andra området som oroar mig väldigt mycket är de tilltagande köerna. Tillgängligheten är dålig i den svenska sjukvården.
Det är förvånande att inte mer görs när vi har en socialdemokratisk regering. Långa köer i den svenska sjukvården drabbar de människor som har det sämst. De som varken har kontanter eller kontakter tar sig inte fram i ett kösamhälle. Den som har en stark arbetsgivare eller en välfylld plånbok kan alltid skaffa sig en privat sjukförsäkring, vilket allt fler gör.
Men den ensamstående mamman med två barn tar sig inte fram. Det är hon som drabbas. Detta får konsekvenser för klyftorna i det svenska samhället när det gäller tillgången till hälso- och sjukvård. Det får dessutom medicinska konsekvenser vid ett antal sjukdomar där tidig upptäckt är mycket viktig. I dag kan man få vänta en dag, en vecka eller en månad för länge.
Jag är förvånad över att regeringen inte gör skarpare saker. Här har vi två ganska lågt hängande frukter.
Det handlar dels om att återinföra kömiljarden i en modernare form, dels att ge patienter adekvat information så att de själva kan se hur långa köerna är och därefter använda den möjlighet som patientlagen innebär, det vill säga att söka sig till en annan enhet där köerna är kortare. Här krävs krafttag. Detta är en helt oacceptabel situation.
Jag skulle vilja att regeringen lade den retorik åt sidan som handlar om att peka ut de privata vårdgivarna som orsak till bekymren. Regeringen borde försöka hitta blocköverskridande överenskommelser där vi på allvar kan ta hand om och hitta lösningar på de riktigt stora utmaningar som den svenska sjukvården har.
Den borde inte ägna sig åt det skuggspel som angrepp på privata vårdgivare innebär eller åt att utse samordningspersoner som den allena saliggörande lösningen på utmaningen inom svensk sjukvård.