Erik Ullenhag (L):
Låt mig inleda med att verkligen välkomna att det börjar finnas ett större engagemang i socialdemokratin för mänskliga rättigheter. Den traditionella diskussionen under 1900-talet har ju snarare varit den motsatta - vi har haft en socialdemokrati som inte har fokuserat på individens mänskliga rättigheter. Jag minns ganska famösa uttalanden av ledande socialdemokrater om att jurister inte ska styra politiken. Detta som ett svar på krav på starkare skydd för mänskliga rättigheter. Jag välkomnar detta engagemang. Låt mig däremot ifrågasätta den historieskrivning som nu görs.
När vi ser vad som har skett sedan 2006 - i synnerhet vad som har skett sedan 2010 då jag tog över ansvaret - nämner även interpellanten ett par av de saker som har spelat otroligt stor roll när det gäller mänskliga rättigheter. En är romastrategin vi har tagit fram. Interpellanten glömmer ett antal stora insatser vi har gjort mot främlingsfientlighet och rasism. Vi driver på för att få ett starkare skydd för mänskliga rättigheter på Europanivå. Jag kan göra uppräkningen längre. Den konkreta frågeställningen gäller det samlade greppet runt mänskliga rättigheter.
Det är det interpellanten efterlyser i form av ytterligare en handlingsplan för mänskliga rättigheter. Låt mig först säga att jag tycker att det är viktigt att hela tiden ha detta perspektiv, att vi har en hemläxa att göra även i Sverige. Du jämför med länder och säger att det finns MR-institutioner i andra länder. Sverige ligger mycket långt framme när det gäller mänskliga rättigheter, men det finns två saker vi ska ha med oss där. Det ena är att vi inte heller fullt ut har säkerställt skyddet för mänskliga rättigheter.
Det andra är att ska man ha ett samhälle som präglas av mänskliga rättigheter är det en fråga som man hela tiden måste arbeta med. Vi har en historia i Sverige där vi har trott att vi är bäst i världen på allting. Vi har ibland åkt ned och skrivit på en internationell konvention om någonting. Vi kan gå tillbaka lite längre i tiden. Jag tänker på Europakonventionen om mänskliga rättigheter. Vi har tänkt att den gäller andra; den gäller inte oss själva. Sedan har det under de senaste tio åren kommit ett antal internationella utslag mot Sverige som har gjort att vi har börjat inse att det också gäller oss.
Utöver den uppräkning jag gjorde för en stund sedan kan jag lyfta fram minoritetspolitiken. Vi har kraftigt förbättrat skyddet för de nationella minoriteterna. Om vi ska se någonting där det har varit internationell kritik gentemot Sverige kan vi se att det har handlat om minoritetsskydd för sverigefinnar, för tornedalingar och för de tre andra minoriteter som vi har i det svenska samhället. Där har vi gjort mycket. Vi gör en del även i år. Den internationella kritik vi har fått inför i år gäller rätten att läsa sitt minoritetsspråk och möjligheten för alla barn att göra det.
Intresset har ökat tack vare minoritetspolitiken. En del rektorer har sagt nej till att man ska få läsa till exempel finska eller meänkieli. Det är åtgärder som vi har i årets budget. När det gäller de utmaningar som jag ser på MR-området skulle jag säga att det största hotet även i Sverige mot mänskliga rättigheter är främlingsfientlighet och rasism. Vi har fortfarande människor i Sverige som varje dag drabbas av främlingsfientlighet, diskriminering och rasism.
Det är kränkningar av deras mänskliga rättigheter. Då är MR-strukturen sådan att det är staten som ytterst har ansvar för att garantera mänskliga rättigheter. Det är också en bakgrund till varför jag och regeringen har fokuserat väldigt mycket på kampen mot främlingsfientlighet och kampen mot intolerans. Anledningen till att jag lyfter upp just den frågan är att vi ser en annorlunda utveckling i flera andra europeiska länder. När det gäller den konkreta frågeställningen om hur vi får ett samlat grepp är svaret det som jag har lämnat.
Vi återkommer till riksdagen med en skrivelse under våren. Vi har haft ett par utredningar, som jag nämnde. Vi har utvärderat de tidigare handlingsplanerna. Vi ser ett behov av ett samlat grepp, men vi ser också ett behov, som lite grann har saknats tidigare, av finansiering. Det vi har gett besked om redan i årets budget är att vi har 15 miljoner årligen från 2014. Det är klart att de pengarna också kommer att kopplas till den strategi som vi kommer att presentera för riksdagen i vår, som jag ser som en naturlig fortsättning på tidigare handlingsplaner.