KBLab/rixvox huggingface dataset:
Helena Lindahl (C):
Tack, ministern, för svaret! För några veckor sedan kom Tillväxtverket med en rapport om mackarnas och lanthandlarnas stora betydelse för Sveriges landsbygder. Myndigheten skrev att det verkligen behövs en ökad kunskap om den kommersiella servicens stora betydelse. Redan i dag är den kommersiella servicen på många håll på en miniminivå, inte minst när det gäller landsbygden.
Det är klart att ytterligare en minskning, om många av landsbygdsmackarna skulle tvingas lägga ned, skulle få stora konsekvenser för möjligheten att bo och leva där. För mig känns det lite märkligt att Myndigheten för samhällsskydd och beredskap när man tog detta beslut inte gjorde en konsekvensbeskrivning av hur det kunde påverka samhällsservicen på landsbygden i Sverige. Det är många mackar som omfattas, över 500 över hela landet.
Precis som Mikael Damberg sa är det inget fel på åtgärden. Problemet är förståelsen för mackarnas utsatthet, för att de kanske inte har så stora marginaler. Det är det som är bekymmersamt. De vill göra åtgärden, men de kan inte. Den är väldigt dyr. I vissa fall handlar det om hundratusentals kronor, och i värsta fall kan det faktiskt handla om miljoner kronor.
Jag har blivit uppringd av mackägare som säger att banken säger nej till kortfristiga lån, och då kan man ju inte heller göra denna investering. Det är ju inte så att man bara trollar upp de här miljonerna eller hundratusentals kronorna ur fickorna. Man kan inte heller ligga ute med de här pengarna som krävs för att man sedan ska kunna rekvirera till exempel stöd från landsbygdsprogrammet.
Dessa mackar vänder på varenda krona redan som det är i dag. Staten tjänar väldigt mycket på drivmedel i dag. Ungefär 60 procent av priset vid pumpen går till staten i form av skatt; resterande 40 procent utgör produktionskostnaden, mackens bruttomarginal.
Rent krasst kan man säga att mackägarna måste göra rena rama fantasiinvesteringarna för deras del för att tjäna några korvören per liter, samtidigt som staten fortsatt kan ta ut mer än hälften av försäljningsintäkten utan att investera en enda krona. Jag tycker inte att det är okej.
Jag hoppas att Mikael Damberg inte ser detta som något slags modern socialdemokratisk solidaritet, det vill säga att någon annan ska göra investeringarna, göra allt arbete och ta hela risken medan staten ska skörda frukterna av arbetet. Det är klart att det är helt orimligt. Det finns starka skäl att säkra mackarnas rör mot rost- och fuktangrepp. Det innebär dock inte automatiskt att det är en kostnad som mackägarna ska bära på egen hand.
Staten har faktiskt år ut och år in håvat in nästan alla pengar från försäljningen, och ingenting talar i dagsläget för att de förhållandena skulle förändras. Då borde det vara rimligt att staten också bär hela eller delar av kostnaden för att investera i sin egen inkomstkälla. Jag hoppas att Mikael Damberg håller med mig där, men jag vet inte. Jag skickar över lite god energi och hoppas på ett positivt genmäle.
Helena Lindahl (C):
Det är inte så enkelt alla gånger när man ska ställa frågor som löper över flera olika områden. Jag var faktiskt tvungen att ringa till kammarkansliet och fråga vilken minister jag skulle ställa frågan till, och då blev det i det här fallet minister Damberg. Orsakerna till att de här över 500 mackarna inte har gjort sin investering är olika. En del har faktiskt inte ens känt till detta. Jag har själv sökt på nätet, och det är inte lätt att hitta den här informationen.
De flesta har inte pengar att lägga ut för att sedan retroaktivt kunna söka tillbaka dem. Det är det som är den stora utmaningen som vi behöver göra någonting åt. Annars kommer vi att få se nedläggningar, vilket i sin tur kommer att bli katastrof för de här samhällena. Mackägaren i Harads i Norrbotten fick inte lån från banken.
Till slut var kommunalrådet tvungen att tåga in på banken, och så småningom lyckades man övertala banken om att man skulle få ett kortfristigt lån för att få pengar till landsbygdsprogrammet. Annars hade hemtjänsten fått köra sex mil enkel resa för att tanka bilen. Så ser det ut på många håll i Sverige.
Därför skulle jag jättegärna, om ministern vill och tillåter och om landsbygdsminstern också vill vara med - jag vet att ni har mycket att göra - boka in ett möte där vi kanske skulle kunna titta på situationen och se på vad vi skulle kunna göra i steg ett och steg två. Det ena är anstånd och det andra ett slags finansieringslösning. Det spelar ingen roll hur mycket pengar man avsätter till kommersiell service om de här små verksamheterna inte kan ta del av dem när det gäller den här problematiken.
Läget är akut, och det här måste lösas om tanken är att vi ska ha någon landsbygd kvar. Jag räcker ut en hand till ministern, och jag hoppas att han tar den.
Helena Lindahl (C):
Ni har säkert sett en av takmålningarna i Bankhallen. Den föreställer gruvarbetare, förmodligen från norra Sverige, som sliter med sina hackor för att bryta järnmalmshaltig sten. Det är en väldigt vacker målning, men den vittnar också om hur viktig gruvnäringen varit för Sverige och hur viktig den fortsatt är för Sverige och svensk industri.
Cementa har satt fingret på de långa och komplicerade tillståndsprocesserna i Sverige. Jag tror att fler i allmänheten också börjar upptäcka detta nu. Men det här har varit väldigt tydligt länge. Det är faktiskt under all kritik och gör att en del investeringar drivs utomlands. Det kan till och med vara så att industrier kommer att välja att flytta utomlands.
Det är därför den här frågan är så enormt viktig för Sverige. Låt mig ta några exempel, bland annat från norra Sverige. Boliden sa i fjol att tillståndsprocesserna är för långa och för krångliga. Man hotade med att flytta sin produktion utomlands. Samma sak var det med Critical Metals.
De avstod från en investering i Boden och valde att investera i Finland i stället. Boliden gjorde en miljardinvestering i Norge. Vi har till exempel Kallak, som nu har legat och skvalpat på regeringens bord i tre år. Fortfarande, efter sju år, har Beowulf Mining inte fått något besked. Hur kan det komma sig?
Vi har också Kaunis Iron i Pajala, Birger Lahtis hemtrakter. Där har man nu skrivit en kompletterande miljötillståndsansökan på 8 000 sidor som har kostat sammantaget 50 miljoner. Ändå räcker inte det till.
Då kan man inte bara säga att det handlar om att företagen har gjort för dåliga underlag och skickat in. Det måste handla om andra saker. Eller ta detta med att statliga myndigheter överklagar varandra. Jag skulle vilja säga, mina vänner, att det är ett stort problem och ett misslyckande när ansökning efter ansökning hamnar i domstolsprocesser.
Det måste betyda att det varit något fel innan. Vi ska inte vara rädda att titta över miljöbalken och se om den kan kompletteras. Och vi kan inte ha statliga myndigheter som överklagar varandra. Förra veckan var vår statsminister Stefan Löfven på resa i Norrbotten.
Han var i Arvidsjaur, och där deklarerade han för medierna att vi ska öppna fler gruvor i Sverige, inte minst med tanke på den nya gröna industriboomen i norr. Men om det ska vara möjligt kan ju inte Socialdemokraterna fortsätta på den här inslagna vägen, det vill säga att inte göra något åt tillståndsprocesserna.
För precis som Stefan Löfven sa: Det är inte okej att bryta kobolt i Kongo eller Kina. Vi behöver göra det här. Vi har resurserna här. Men då behöver statsministern och den socialdemokratiska regeringen tänka ett steg till, för det här duger inte för svensk industri och för svenska jobb.
Helena Lindahl (C):
Ska vi vara ärliga tycker jag faktiskt att det också åligger myndigheterna att prata med varandra i stället för att överklaga varandras beslut. I alla fall där jag kommer ifrån lyfter man luren och ringer till varandra om det skulle vara något problem. Jag antar att även statliga myndigheter kan göra samma sak.
Jag tycker att det är absurt att den här typen av överklaganden leder till utdragna processer och till slut till domstol. Det gynnar ju inte utvecklingen i Sverige. Jag pratar inte bara om enskilda företag; jag pratar om jobb och utveckling. Inte minst i norra Sverige, när vi nu äntligen har lyckats vända på kartan och det är här utvecklingen sker, kan vi inte ha det på det här sättet.
Det tror jag säkert att även Maria Gardfjell håller med om. Hitintills har dock tyvärr detta inte lyckats. Jag måste ändå säga att regeringen också har tillsatt de här utredningarna under galgen. Jag kommer ihåg att när Boliden i fjol tog bladet från munnen och sa det som många industrier hade påtalat tidigare blev det fart under galoscherna hos den socialdemokratiskt ledda regeringen.
Innan dess hade det tyvärr inte hänt särskilt mycket. Likadant är det på skogssidan. Jag tycker att det är tråkigt och hoppas verkligen på en förändring. När Stefan Löfven nu var i Arvidsjaur hoppas jag att det gav honom möjligheter att fundera lite grann på hur de här gruvetableringarna ska gå till i praktiken när han reste hem till storstaden.
Helena Lindahl (C):
När det gäller konsultationsordningen kommer jag inte att uttala mig för mitt parti än. Den diskussionen pågår i partiet, så det kan jag inte avlämna något svar om nu. Det tror jag att Isak From innerst inne vet. Precis som Isak From anförde menade jag självklart att många tillstånd överklagas i domstol. Det är ett problem eftersom lagen då inte är tillräckligt tydlig.
Olika myndigheter tolkar lagen på olika sätt, och jag kan också säga att olika länsstyrelser runt om i Sverige också fattar olika beslut och gör olika tolkningar. När det gäller exempelvis gruvnäringen finns fyndigheterna bara där de finns - det går inte att flytta på dem till en annan länsstyrelse som kanske skulle passa bättre.
Jag tror att Isak From mycket väl vet vad jag menar med att statliga myndigheter i god tid bör kunna prata med varandra i stället för att överklaga varandras beslut. Slutligen tycker jag att det är jätteviktigt att alla synpunkter får höras. Jag har ingenting emot det.
Men när man får höra att Kaunis Iron har skrivit en miljökonsekvensbeskrivning på 8 000 sidor - sammantaget har processen kostat 50 miljoner - börjar man fundera på om det här är rätt och riktigt. Ska det vara helt omöjligt att öppna gruvor tror jag att det blir svårt för Stefan Löfven att hålla löftet om just fler gruvor när det gäller innovationskritiska metaller och mineral.
Helena Lindahl (C):
Jag kan inte annat än att hålla med om det Isak From säger i sitt senaste inlägg. Jag tror att Isak From är lika intresserad som jag och Centerpartiet av en mer hållbar miljöprövning och en tillståndsprocess som inte tar sju till tio år. Det kommer inte att funka att ha det som nu om norra Sverige ska ta del av den gröna omställningen och vara en motor i densamma.
Dessutom ska vi komma ihåg att EU pekar ut Sverige som det land som kan bidra till att Europeiska unionen gör sig mindre beroende av Kina när det gäller vissa kritiska material, till exempel innovationskritiska metaller. Det innebär naturligtvis att vi inte bara kommer att återvinna, utan vi kommer att ha ett större behov av att öppna fler gruvor.
Då kan vi inte säga till Northvolt i Skellefteå: Tyvärr, det blir ingen kobolt, utan vi får återkomma om åtta till tio år. Det funkar inte, och det tror jag också att ledamoten From vet, förstår och håller med om. Jag ska avslutningsvis tacka så mycket för att jag får vara med i miljö och jordbruksutskottet. Det är första gången jag är med i en debatt med er, och det är jättetrevligt! Den här frågan tangerade näringsutskottets frågor lite grann, så jag tänkte att jag kanske kunde vara med på ett hörn. Varmt tack!
Helena Lindahl (C):
Nu är det inte jag som ska besluta om Gállok. Jag har inte heller satt mig in i alla detaljer som regeringen och näringsministern sitter på. Det jag vet är att ett ärende inte kan ligga sju år på Regeringskansliet utan att vare sig urfolk, markägare eller gruvbolag får besked.
Jag tror att alla mår mycket sämre av det, oavsett om det blir ett ja eller ett nej. Sedan förstår jag mycket väl att det tar tid, för det är ett omfattande ärende. Men det är ändå under all kritik att man har fått vänta så länge, precis som i en del andra gruvärenden som också finns på Regeringskansliet och väntar på beslut.
Amanda Palmstierna pratar om Sveriges rykte som mineralnation och att man ska respektera urfolk. Jag kan tycka att vi är lite hycklande när vi pratar om att vi ska hämta hem kobolt och andra innovationsmineral och metaller från andra länder där vi vet att människor nyttjas, att det finns barnarbete och att mänskliga rättigheter kränks. Det är andra urfolk, och vi kan ju inte säga att det är okej.
Vi kommer att behöva dessa mineral och metaller för att ställa om till ett mer klimatsmart och grönt samhälle, och då kan det inte vara okej att andra länders urfolk och människor ska lida för att vi ska ha vår bakgård ren. Det där med vårt rykte som mineralnation tror jag inte handlar bara om vad vi gör inom Sveriges gränser. Det var egentligen bara det jag skulle vilja lägga till.
Helena Lindahl (C):
Jag vill bara säga så här till ledamoten Palmstierna: Det är klart att Centerpartiet och Miljöpartiet har något olika åsikter när det gäller gruvnäringen. Jag kommer från Västerbotten i norr där vi har vi en hel del av dessa fyndigheter, och där ser jag att det finns ytterligare en aspekt, en tredje, som man sällan tar upp.
Det är arbetstillfällen i områden där människor skriker efter jobb. Finns det inga jobb får man flytta. Med all respekt tror jag inte att alla kan jobba med naturturism - frågan är så mycket större. Centerpartiets val att rösta på sin egen motion tycker jag inte är så konstigt; det har väl partier gjort i alla tider. Man har valt att rösta på sitt eget förslag därför att man har tyckt att det varit bäst, och sedan har man avstått.
Jag måste säga att det är lite svårt att telepatiskt lova Miljöpartiet att man ska vara med på en budget som man inte har förhandlat.
Helena Lindahl (C):
Centerpartiet ställer sig bakom utskottets betänkande Krav på rapportering av betalningstider . Jag yrkar bifall till förslaget till beslut. Fru talman! Nu är mycket redan sagt av tidigare talare. Det är ju ett betänkande som ett enigt utskott står bakom.
Jag kommer säkert att repetera en del av det som ni andra som varit uppe i talarstolen redan har sagt. Men som gammal lärare vet jag att repetition är bra för att man ska lära sig och ta till sig något, så håll till godo! Precis som Mathias Tegnér inledde med har under lång tid mindre företag fått agera som ett slags bank åt större företag som inte betalar sina fakturor i tid.
Det gör att det kan bli väldigt tufft för små företagare, för de har i sin tur också räkningar att betala i slutet av månaden, liksom löner till eventuell personal.
Enligt undersökningar som Intrum Justitia gjort och som också tagits upp här i talarstolen uppger en del av de mindre företagarna att de skulle vilja anställa fler men att försenade betalningar från kunder gör att de inte vågar. Nu lägger regeringen fram ett lagförslag som näringsutskottet som helhet ställer sig bakom, som jag nämnde.
Förslaget innebär att företag med över 250 anställda ska rapportera in sina betalningstider när de har köpt varor och tjänster från företag med färre än 250 anställda. Informationen ska innehålla genomsnittliga betalningstider och genomsnittliga avtalade betalningstider. Fakturor som betalas för sent ska också rapporteras.
Om man som större företag inte rapporterar ska man kunna få böter. Det här ska vara uppgifter som leverantörer lätt ska kunna hitta i register för att få en uppfattning om betalningsrutinerna för till exempel ett storföretag som man ska förhandla med. Fru talman!
Enligt Intrum Justitia är det faktiskt inte bara bland vissa storföretag som det är problem med långa betalningstider. Vi har inte nämnt det, men det är också så att småföretag känner press från offentlig sektor att acceptera dåliga betalningsvillkor. Där tar man även längst tid på sig att faktiskt betala räkningarna till småföretagen. Visste ni det?
Trots att offentlig sektor lyder under en tvingande lag när det gäller betalningstider verkar det inte alltid fungera. Därför borde regeringen även sätta press på de kommuner, regioner och myndigheter som inte sköter sig.
Helena Lindahl (C):
Jag måste nog göra ledamoten Lahti lite besviken, för jag begärde bara replik därför att jag glömde att tala om vilken reservation som Centerpartiet och jag vill stödja. Vi stöder reservation 12, som jag yrkar bifall till. Jag ber om ursäkt för att jag lockade min fina kollega till talarstolen på det här sättet, men jag kan i alla fall säga att jag hade en praktikant här i förra veckan.
Hon sa: Jag och mina klasskamrater tror att ni politiker oftast bara bråkar, och speciellt om ni tillhör olika partier. Sedan fick hon träffa många av er här inne, och hon tyckte att vi visade sådan respekt gentemot varandra. Och jag vill verkligen säga till ledamoten Lahti att han alltid, ända sedan den första dagen jag träffade honom, har visat respekt även om vi inte har haft samma åsikt. Det ska ledamoten ha all heder för.
Sedan delar vi åsikten om mineralavgiften, och jag hoppas att detta - samt återföring av vattenkrafts- och vindkraftspengar - kommer de små kommunerna till gagn.
Helena Lindahl (C):
Nu när jag ändå står här kan jag försöka att drista mig till en slutreplik. Jag håller med. Många av de kommuner som bidrar till dessa stora värden är, som jag sa i mitt anförande, bland de fattigare kommunerna i Sverige. Det handlar om Jokkmokk, Ragunda och många fler.
Samtidigt är det så att en större del av de pengar som kommer från det kommunala utjämningssystemet går till storstadsregioner och inte alls till landsbygden, som det var tänkt från början när systemet kom till på 60-talet. Många kommunalråd som jag har träffat säger att de har så ont i magen innan löpande räkningar ska betalas i slutet av månaden att de inte kan sova. Så ska det ju inte vara.
Jag hoppas och tror att fler partier i den här kammaren kommer att ställa sig bakom exempelvis att fastighetsskatten från energiproducerande fastigheter ska kunna gå tillbaka till de producerande kommunerna och regionerna. Det vore inte mer än rätt.
När jag nu ändå passar på att stå här uppe kan jag också slå ett slag för att norra Sverige inte ska vara en koloni för resten av landet, som jag upplever att det har varit under lång tid. Är det så att vi ska ha ytterligare etableringar ska också lokalsamhällena få ta del av den vinst som genereras på plats.
Helena Lindahl (C):
Jag tackar Mattias Bäckström Johansson för frågan. Det finns också, som jag poängterade i anförandet, en del som kallas för säkerhetspolitik. Jag tror att det är viktigt att tänka på det. Om jag inte missminner mig har man delat upp Telia, det vill säga att den del som handlar om infrastruktur har hamnat i ett särskilt bolag.
Det tror jag är väldigt bra, så att man separerar detta. I övrigt kan jag säga att Centerpartiet inte har någonting emot att avveckla den del som inte hanterar infrastrukturen. Det har vi aldrig sagt. Det som diskussionen handlade om var att när man hade helheten i bolaget med den känsliga infrastrukturen skulle det helt enkelt kunna fördelas till ett separat bolag.
Jag tror att Mattias Bäckström Johansson också är mycket väl medveten om varför.
Helena Lindahl (C):
Jag tackar så mycket för frågan. Egentligen kan jag nog säga att vi är ganska överens. Personligen har jag ingenting emot att sälja av delar av den statliga bolagsportföljen när så krävs. Jag tror snarare att Sverigedemokraterna kanske är större vurmare för de statliga bolagen än vad Centerpartiet är.
När det gäller just den här delen tycker jag absolut att man skulle kunna se över detta, men det behöver jag ta en diskussion med min riksdagsgrupp om.
Det har ju blivit väldigt tydligt för oss den senaste tiden att de säkerhetspolitiska frågorna är viktigare än vi tror, och då tror jag att vi behöver titta på detta i lugn och ro - precis på samma sätt som vi behöver utvärdera och titta på exempelvis vindkraftens ägande. I dag ser vi att stora kinesiska bolag äger ganska stora delar av svensk vindkraftspark.
Vad betyder det egentligen för säkerhetspolitiken i en framtid? Det finns alltså en hel del man behöver se över. Det ska vi absolut göra och återkomma, för frågan är väldigt viktig.
Helena Lindahl (C):
För knappt ett år sedan träffade jag ett par i Nordmalings kommun i Västerbotten som äger Levar hotell där man även driver en restaurang. De är en av många arbetsgivare runt om i Sverige som har varit försenade med avstämningen.
I deras fall handlade det om en vecka, vilket resulterade i att de fick betala tillbaka hela det stöd de hade fått för att helt enkelt kunna behålla sin personal.
Det är klart att det blir ett problem att pengarna utbetalades innan och att de då betalade lönerna till sina anställda men att de långt efteråt får veta att de på grund av den veckans försening måste betala igen alla de pengar som de inte har. Det försatte dem i enorma trångmål, precis som för många andra företag runt om i Sverige.
Det försöker vi nu göra någonting åt. Vi drev tidigare på för det. Men ingenting hände. I våras togs dock ett utskottsinitiativ ibland annat den här frågan. Det var inte tack vare att Magdalena Andersson hade sparat i ladorna. Det är inget argument. Hon har gjort ett bra jobb i mångt och mycket.
Men det här var näringsutskottets initiativ, det vill säga att vi inte kan acceptera att stöd som har betalats ut måste åka tillbaka på grund av mindre förseelser. Jag har blivit kontaktad av företag som till och med på grund av en dags försening med avstämningen har varit tvungna att skicka tillbaka pengarna. Det är sanslöst. Så kan vi inte ha det.
Det hade varit en sak om man hade betalat ett litet vite för förseningen. Så blir det ju när vi betalar räkningar. Om man är försenad får man kanske betala en förseningsavgift, men så är det inte här. Vi måste inse att det här varit ett jättestort problem. Men tack vare att många partier i näringsutskottet drev frågan hårt fick de sedan hela utskottet med sig.
Låt oss vara ärliga om detta. Jag yrkar bifall till näringsutskottets förslag i betänkandet liksom även utskottsinitiativet, som handlar om att man ska titta på frågan om de företag som har hamnat hos kronofogden utan egen förskyllan.
Man kan ha hamnat där av olika anledningar, till exempel på grund av att man har varit tvungen att betala tillbaka stöd som man har haft rätt att få men har varit försenad. Det finns olika orsaker. Självklart hamnar människor hos kronofogden av olika anledningar. Men vi behöver titta på och analysera om någon hamnar där utan egen förskyllan.
Någon sa att det inte handlar om många. För mig är det dock viktigt att den eller de personer det gäller, oavsett om det är en eller hundra, ska ha rätt att få sin sak prövad om de har hamnat där utan egen förskyllan. Hur kan man resonera på något annat sätt?
Jag tycker dessutom att det är väldigt märkligt av Socialdemokraterna att säga att om vi lägger fram ett utskottsinitiativ utanför propositionen är det okej. Men om vi lägger fram det inom propositionen är det inte okej. Det kan väl inte spela någon roll? Antingen är saken viktig, eller så är den inte viktig. När vi hade myndigheterna hos oss i går sa de att det inte alls var omöjligt att kontrollera.
Tvärtom fanns det en möjlighet. Jag kan därför inte för mitt liv förstå att det ska vara ett så stort problem att lägga till denna del till propositionen. Detta vill jag ha en förklaring på.