KBLab/rixvox huggingface dataset:
Olof Lavesson (M):
Jag vill ställa en fråga till Gunilla Carlsson. Jag vill verkligen förstå hur man har tänkt. Den absolut största satsningen man gör i kulturbudgeten är något som inte går direkt till kulturen utan går direkt till dem som nyttjar kulturen, det vill säga stimulansbidraget till kulturskolan.
Detta är den absolut största satsningen man gör, och man tycker att det är det absolut viktigaste i Sverige just nu. Jag utgår från att man har tänkt på hur man ska använda pengarna, att det finns någon form av plan för dem. Jag blir fortfarande inte klok. Jag försökte tidigare få ett svar från Rossana Dinamarca, och i fredags var det en interpellationsdebatt. Hur ska pengarna fördelas? Det här är en kommunal angelägenhet. Kommunpolitiker fattar beslut och sätter avgifter. Vi kan tycka vad vi vill om dessa i vissa sammanhang höga avgifter.
Jag skulle gärna se generellt sett lägre avgifter till kulturskolan. Det är viktigt. Det är ofta välbärgade kommuner som har höga avgifter. Det är kommuner där det bor människor med goda inkomster och där det finns goda skatteintäkter som har satt höga avgifter. Är det dessa kommuner som Gunilla Carlsson nu vill sponsra? Det måste vara konsekvensen.
Om alla barn ska ha rimliga och låga avgifter måste pengarna gå till att sponsra de barn som har högst avgifter, det vill säga till de kommuner som faktiskt är välbärgade. Är det den mest prioriterade kultursatsningen just nu att stoppa in statliga pengar i en kommunal angelägenhet som kommer att gå till de kommuner som har det bäst ställt från början? Är det kärnan i den socialdemokratiska kulturpolitiken just nu?
Olof Lavesson (M):
Det handlar återigen om att räkna på före och efter, hur man sätter ihop en budget, vad som är nedskärningar och vad som är uppräkningar. Det är inte så att vi skär ned på kultursamverkansmodellen, men vi återställer inte de 15 miljonerna som regeringen gör. Det är alldeles korrekt. För de 1,3 miljarder som det handlar om ligger regeringens alternativ 15 miljoner över Moderaterna. Det är helt korrekt. Vi har prioriterat på ett annat sätt.
Det är inte det som avgör kultursamverkansmodellen. Gunilla Carlsson säger att det ska vara fråga om ett incitament för kommunerna, och avgifterna måste sänkas för att fördela pengarna. Det innebär fortfarande att man stoppar in pengar till de kommuner som hade haft råd att sänka avgifterna själva. De gör inte det. De har valt att inte göra detta.
Vi kan diskutera varför med kommunerna, men de har valt att inte göra så eftersom det råder ett kommunalt självstyre och det här är en kommunal verksamhet. Socialdemokratin har alltid värnat det kommunala självstyret så länge jag kan minnas. Om målet är att förstatliga kulturskolan kan man säga det. Då kan vi föra en diskussion om den saken. Det är möjligt att vi ska ha den diskussionen i stället. Jag har inte uppfattat att det är ett förslag i debatten. På samma sätt är jag nyfiken på vad en nationell strategi kan innebära där man inte toppstyr och kör över det kommunala självstyret.
Ni har börjat i fel ände i varenda reform ni har föreslagit. Här stoppar ni glatt in 100 miljoner kronor till något där strategin inte är klar förrän nästan hela året har gått. Ni vet inte hur pengarna ska fördelas eller användas, men de ska inte gå till de kommuner där avgiften är som högst. Är detta verkligen den mest prioriterade kulturpolitiska reformen för Socialdemokraterna i dag? Jag måste säga att jag är lite besviken.
Socialdemokratin har alltid har stått mycket långt fram i den kulturpolitiska debatten, men det har uppenbarligen skett en stor förändring där.
Olof Lavesson (M):
Det har varit vindstilla i kulturpolitiken i åtta år. Kulturbåten har legat stilla, fast förankrad med arbetslinjens ankare. Jag vet inte om kultur- och demokratiministern känner igen orden, men det var så hon inledde sitt anförande i kammaren för ungefär ett år sedan. Det finns ingen som kan anklaga kulturministern för att det nu råder stiltje i den kulturpolitiska debatten. Nu är det storm på öppet hav. Förtöjningarna är kapade.
Arbetslinjens ankare ligger lämnat på botten medan båten driver lite fritt. Jag betvivlar inte engagemanget och viljan. Ambitionen är att segla mot horisonten, men tyvärr glömdes både sjökort och kompass på landbacken. Vad vilja Socialdemokraterna? frågade en gång August Palm. Jag ska inte begära att kulturministern svarar på den frågan, och att Miljöpartiet vill mycket råder det ingen tvekan om. Men vilja räcker inte hela vägen; man måste också ha en färdplan.
Jag visade i mitt anförande på ett antal områden där regeringen skjuter från höften men ständigt verkar missa målet. Men jag vill ge kulturministern möjlighet att här och nu ge tydliga svar på åtminstone ett område, nämligen fri-entré-reformen. Mina frågor är ganska enkla: Vem ska reformen gälla? Och till vad? Är det alla utställningar för alla eller bara basutställningar för vissa?
Ska en ny entréavgift för barn och unga på tillfälliga utställningar finansiera inträdet för etablerade kulturkonsumenter och tyska turister? Var ska museerna ta pengarna när kompensationen inte räcker? Tidigare har ministern sagt: Då tillför vi mer pengar. Har ministern fri dragningsrätt på Finansdepartementet, och hur stor är i så fall den dragningsrätten? Hur ska de museer som inte omfattas lösa sin situation när besökarna står med förväntan om att komma in gratis även där?
Olof Lavesson (M):
När vi avskaffade den förra fri-entré-reformen innebar det ett avbräck på antalet besökare. Det är alldeles riktigt. Museerna fick sedan lika mycket pengar som under fri-entré-reformen, och till och med mer, och besökarna återvände. Kulturministern säger "igen", och det är det ordet som är i fokus här, för det här är egentligen ingen ny politik. Jag hade nog väntat mig lite mer av Miljöpartiet, för det här är ju gammal sossepolitik som man kanske har hittat i någon skrivbordslåda från Pagrotskys tid.
Frågan är om man möter de utmaningar som museerna står inför med den här reformen. De säger att det är helt andra saker som behövs. De behöver breddad kompetens, mångfald, digitalisering, nya samverkansformer och långsiktig ekonomisk hållbarhet, och det är ju ingenting som det här egentligen löser. Kulturministern är tydlig i sitt svar som jag har längtat efter att få, och jag är tacksam för det. Reformen gäller basutställningarna för alla. Bra, då vet jag det.
I dag har alla upp till 19 år fritt inträde till allting. Så ska det inte längre vara. Det kanske kan bli så, det vet vi inte, men här drar man in på barn och ungas möjlighet att gå gratis på museerna för att finansiera etablerade kulturkonsumenters besök på basutställningarna. Det är tydligt. Dessutom är det en reform, och det kan inte kulturministern förneka, som slår snett geografiskt. Det här riktar sig till 19 museer varav 16 är i Stockholms innerstad.
Man hoppas att andra ska följa efter, men några pengar till det finns inte. Samtidigt säger museerna att det är långsiktig ekonomisk stabilitet man letar efter, men nu kommer man plötsligt att stå med besökare som säger: Vi vill komma in gratis, nu får ni ordna det här. Men några pengar till det får man inte. Det var också en uppmjukning från ministerns sida när det gäller vad det kommer att kosta, och det tycker jag är lite mer balanserat. För ett år sedan sa ministern att det här kommer att kosta 80 miljoner, punkt slut. Så är det inte längre.
Nu säger hon att vi får se vad det kostar, och så får vi kanske justera i efterhand. Det är väl så när man inte riktigt har förberett sig. Då får man ta det som det kommer och försöka skjuta från höften.
Olof Lavesson (M):
Både jag och Gunilla Carlsson tog upp det mycket viktiga tillkännagivande som utskottet gjorde för ett år sedan och som vi nu upprepar. Jag är glad för den enighet som råder kring detta tillkännagivande. Samtidigt är vi mycket noga med att regeringen följer de beslut som fattas i riksdagens kammare och agerar i enlighet med dem. Jag tänker inte säga att regeringen inte avser att göra det.
Jag uppfattar ändå att regeringen avser att göra det med tanke på de skrivningar som finns i budgetpropositionen. Jag vill fråga Gunilla Carlsson, som företrädare för Socialdemokraterna och ett av regeringspartierna: När kommer regeringen att agera på utskottets tillkännagivande, och hur definierar hon och Socialdemokraterna orden "i god tid" före nästa sändningsperiod?
Det är också hög tid för en halvtidsavstämning av nuvarande sändningstillstånd. Som vi konstaterade närmar vi oss nu verkligen tidpunkten då halva tiden har gått. Då vill jag fråga Gunilla Carlsson, som företrädare för regeringspartiet Socialdemokraterna: När kommer vi att få se en halvtidsavstämning, och vad kommer denna halvtidsavstämning att omfatta?
Olof Lavesson (M):
Jag tackar Gunilla Carlsson för att hon utvecklade anledningen till tillkännagivandet. Det uppskattas. När vi i enighet fattar ett beslut om ett tillkännagivande förväntar jag mig att regeringen också agerar med anledning av detta. Då kan man fundera på hur lång tid det ska behöva ta. Ingenting har hänt tolv månader senare. Därför lyfter vi fram detta tillkännagivande igen i betänkandet. Då kan jag tycka att en viss tidsram redan har passerats.
Dessutom påpekar utskottet i betänkandet att det bara är sex månader kvar innan halva tiden har gått. Ska vi hitta en långsiktighet där vi kommer överens om bra förutsättningar för public services finansiering framöver skulle jag vilja säga, om jag får hjälpa Gunilla Carlsson med definitionen, att det som är i god tid kommer att ha passerats om vi ska stå här många gånger till och ställa denna fråga. Jag kan lova Gunilla Carlsson att vi kommer att följa upp detta tillkännagivande liksom alla andra.
Vi förväntar oss både att regeringen agerar och att den gör det med det snaraste och inom kort. Jag ska också ge Gunilla Carlsson möjlighet att utveckla den andra frågan, det vill säga halvtidsavstämningen. Man kan tycka att en halvtidsavstämning bör komma när halva tiden har gått, och den har snart gått. Jag upprepar därför frågorna. När kommer vi att få se en halvtidsavstämning? Jag vill fråga om något som kanske är ännu viktigare med tanke på den ändrade mediesituationen och det ändrade medieklimatet.
Vad kommer halvtidsavstämningen att omfatta, och vad anser Socialdemokraterna att halvtidsavstämningen bör omfatta?
Olof Lavesson (M):
Redan 1782 lät Gustav III bygga den första kungliga opera på den plats där dagens operahus nu står. Byggnaden revs drygt hundra år senare och ersattes av Axel Anderbergs pampiga operahus 1898. För snart 120 år sedan hände det i Stockholm som nyligen har skett i såväl Helsingfors som Oslo och Köpenhamn: Staden fick ett nytt operahus. Sedan dess har inte mycket hänt.
Verksamheten på Operan har förändrats och utvecklats. Säsongernas omfattning har förändrats. Slitaget har varit omfattande. Publikens förväntningar är annorlunda i dag. Andra krav gäller, tack och lov, vad gäller tillgänglighet och arbetsmiljö. I dag är behoven av en genomgripande renovering och ombyggnad stor. Trots gott löpande underhåll leder ålderstigna system till problem med arbetsmiljön, hög energiförbrukning och störningar för verksamheten.
Dessutom är det nödvändigt med inte bara en renovering utan också en utbyggnad. Som ett av få operahus såväl inom som utanför Sverige har Kungliga Operan i dag bara en scen. Repetitionslokaler för orkestern saknas. I stället får man bussa musikerna till och från Gäddviken i Nacka. I andra riktningen går lastbilarna med scenografi och kulisser, eftersom de inte kan förvaras i huset vid Gustav Adolfs torg. Det är en ohållbar situation.
I samband med alliansregeringens budgetproposition för 2014 aviserade dåvarande kulturministern Lena Adelsohn Liljeroth en ombyggnad av Kungliga Operan. Statens fastighetsverk fick i uppdrag att i nära samarbete med Kungliga Operan AB genomföra en förstudie för en renovering och ombyggnad. En kostnadsram fastställdes till 2 miljarder kronor. Uppdraget var att utgå från hur man kan skapa bättre förutsättningar för den konstnärliga verksamheten och öka tillgängligheten för publiken.
Bakgrunden var just hur Operan bättre ska kunna möta de krav som dagens utövare och publik ställer på en nationalscen för opera och balett. Särskilt påtalades behoven vad gäller ventilation, brandskydd och teknik, liksom de behov som finns av modernare och mer tillgängliga publika utrymmen och flera utrymmen för föreställningar och repetition. I maj avlämnades, som kulturministern mycket riktigt sa, förstudien till Kulturdepartementet, där den nu verkar ha börjat samla damm på en hylla. Fru talman!
Jag hade inför dagens debatt en from förhoppning om att kulturministern skulle komma med ett tydligt besked till kammaren. Detta är ingen ny fråga. Snarare uppfattar jag att det finns en bred politisk enighet om den förestående renoveringen och utbyggnaden, och grundarbetet är dessutom gjort. Nu fick vi inget besked i kulturministerns svar. Men hon har chansen att ge ett nu i debatten i stället.
Olof Lavesson (M):
Kulturministern återkommer hela tiden i debatten till vilket stort projekt detta är - det största någonsin - och vilken komplex process det är fråga om. Så är det naturligtvis. Detta är ingenting som man bara slarvar ur sig. Den som följer den lokala stadsbyggnadsdebatten i Stockholm vet dessutom hur många åsikter som finns och hur känsligt det är när man gör ingrepp i stadsmiljön. Kungliga Operan är dock inte en Stockholmsangelägenhet utan en angelägenhet för hela Sverige.
Den är vår nationalscen, och den måste ges rimliga förutsättningar. Ja, en renovering och utbyggnad är en långdragen process. Det handlar om projekteringar, detaljplaner och bygglov och det handlar om kulturminnen och prövning av kulturmiljöintressen. Bara själva byggtiden beräknas till drygt tre år, och då måste verksamheten flytta ut ur huset. Desto viktigare är det då att färdplanen ligger på bordet och att någon vågar och orkar trycka på startknappen. Tidsplanen finns redan. Den är presenterad och finns med i förstudien.
Den visar att en renovering skulle kunna inledas sommaren 2020 och att en öppning skulle kunna ske nyåret 2024. Då skulle Sverige kunna få en nationalscen för opera och balett värd namnet. Detta var det svar jag både hoppades på och trodde att kulturministern i dag skulle ge. Jag konstaterar att så inte är fallet och beklagar det. Kanske kom hon inte så långt i förstudien, för det står ganska långt bak. Men jag kan tipsa om s. 31. Där finns en mycket tydlig färdplan.
Tyvärr har kulturministern och regeringen sett till att det första steget redan är försenat, det vill säga startknappsbeslutet. Det handlar inte om månader eller om ett halvår, utan det handlar om att ett helt år snart har gått sedan förstudien överlämnades. Men det går att reparera och ordna till. Ta nu den här chansen, kulturministern! Utan ett beslut kan inte den viktiga och komplicerade process vi debatterar komma igång.
Fatta de nödvändiga besluten så att Sverige till slut kan få en fungerande nationalscen för opera och balett.
Olof Lavesson (M):
Ministern säger att regeringen har mandat att fatta beslut, och det var också precis det mandatet som riksdagen tog i juni. Sedan säger ministern att det handlar om att vilja, att våga och att göra. Det är bra att man är exekutiv och vill göra saker. Men det gäller att göra rätt. Jag förstår ambitionen, men på färden lyckades kulturministern göra sig till ovän med nästan hela filmbranschen. Det ministern säger i dag är att man ska följa tillkännagivanden.
Ja, men då stämmer ju inte det man har sagt under hela sommaren: att det här fortsätter enligt plan. Då kommer det ytterligare en omsvängning under hösten. När kommer den i så fall? Och vad gäller gentemot Svenska Filminstitutet, de förbund som finns och alla de andra som agerar inom svensk film? Jag skulle vilja avsluta med att rikta mig till statsrådet i hennes roll som kulturminister och vädja till henne att nu fatta de nödvändiga besluten för att rikta filmpolitiken rätt.
Att det inte blev som ministern hade tänkt sig visar redan de remissvar som finns när det gäller den nya modellen för inflytande under Svenska Filminstitutet. "Det förslag som SFI har lämnat brister på flera punkter och lever inte upp till de ambitioner som riksdag och regering presenterade", konstaterar Teaterförbundet. "Vart tog inflytandet vägen som kulturministern lovat?" Det frågar man sig med all rätt. Såväl Sveriges Biografägareförbund som Sveriges Filmuthyrareförening konstaterar helt riktigt att förslaget strider mot riksdagens beslut och avvaktar därför med att yttra sig.
Jag vill vädja till kulturministern att nu sätta politiken framför prestigen. Ta den chans som ges att göra detta på ett bra och genomarbetat sätt! Utrymmet finns, både tidsmässigt och ekonomiskt. Det visas som sagt av att aktörerna erbjuder sig att fortsätta vara med och finansiera filmen även framöver, allt för att ge svensk film den förankring och genomarbetning som den så väl förtjänar. Gör om, ministern! Dra nu lite i bromsen, och tuta inte vidare i fel riktning!
Gör rätt!
Olof Lavesson (M):
Min fråga riktar sig till kultur- och demokratiminister Alice Bah Kuhnke. Det kan inte ha undgått någon att den svenska filmpolitiken är i gungning. Redan i maj lovade kulturministern att riva upp den svenska filmpolitiken så som vi i dag känner den, och i budgetpropositionen gjorde man verklighet av detta löfte. Att regeringen vill se över och modernisera filmpolitiken välkomnar vi, men vi beklagar det sätt på vilket det har skett. Det är en oskicklig hantering där regeringen har börjat i helt fel ände.
Den avtalsmodell som har tjänat oss sedan 60-talet har man sagt upp utan någon som helst utredning av konsekvenserna eller av vilka alternativ som ska finnas i stället. Vi vet inget om vilka filmpolitiska mål som ska gälla, vi vet inget om hur stödet ska fördelas, vi vet inget om vilka parter som är tänkta att bidra och vi vet inte hur regeringen ser på filmens långsiktiga förutsättningar. I maj utlovade kulturministern på DN Debatt en filmpolitisk proposition innan årets slut. Mina frågor blir därför: Blir det en proposition? När kommer den?
Vad kommer den att omfatta?
Olof Lavesson (M):
Jag tackar kulturministern för svaret, men det är lite förvånande. Regeringen har kastat ut Filmsverige i en osäker situation, och man har ingen kontroll över vad konsekvenserna blir och ingen aning om vad som ska komma i stället. Vi får veta att det kommer någon ny form av filmpolitik, men det är oklart vilken den blir. Oavsett innebär det ett av de största paradigmskiftena i svensk filmpolitik. Nu är det dessutom oklart om detta ska underställas riksdagens prövning eller på vilket sätt det ska göra det. Det är orimligt. Herr talman!
Riksdagen är inte ett rundningsmärke. Filmpolitiken och de filmpolitiska målen samt filmens finansiering och långsiktiga förutsättningar är givetvis något som riksdagen både ska debattera och fatta beslut om. Det gör man inte med en skrivelse. Moderaterna och Alliansen förutsätter att regeringen håller fast vid sin tidigare utfästelse och det som kulturministern aviserade i maj och återkommer med en proposition, och jag vill gärna veta när den kommer.
Vi kommer annars att se över vilka verktyg vi har till vårt förfogande för att se till att regeringen kommer med en proposition.
Olof Lavesson (M):
I maj rev kulturministern upp filmavtalet och utlovade en proposition före årets slut. Så blev inte fallet - först i tisdags lades ett förslag på riksdagens bord. Det är en oskicklig hantering som har försatt Filmsverige i ett väldigt osäkert läge. Man kan ha synpunkter på det tidigare filmavtalet, men en av fördelarna var att det borgade för verklig samverkan och inflytande från branschens olika parter vad gäller såväl finansiering som innehåll. Nu har kulturministern kastat denna samverkan över bord. Man talar om inflytande, men det är det inte fråga om.
All makt koncentreras nu till Svenska Filminstitutet, SFI. Ett antal tyckargrupper ska inrättas i form av branschråd, men de får varken beslutsmakt eller reellt inflytande. De får tycka, men de får inte fatta beslut. Deras synpunkter kan SFI behandla som det vill, och det är dessutom SFI självt som ska utse branschråden. Den möjlighet till inflytande som tidigare fanns i form av styrelseposter skrotade man. Min fråga är på vilket sätt det gagnar svensk film att så totalt lämna över makt till en fristående stiftelse och samtidigt strypa branschens möjlighet till samverkan och verkligt inflytande.
Olof Lavesson (M):
Att erbjuda inflytande som kulturministern gör är som att erbjuda en hönsgård till en kastrerad tupp. Man talar om samverkan och om en ny filmpolitik, men detta är ju inte en ny filmpolitik - det är en delegerad filmpolitik. All makt lämnas över till en privaträttslig stiftelse i form av SFI. Det enda som är kvar är i princip samma gamla mål men med något enstaka nytt ord. När det gäller vilka som får bestämma får SFI själva bestämma vilka som ska stå för insynen, och de får även bestämma indikatorer för måluppfyllelse. Vi har mottagit propositionen.
Vi tackar för den och kommer att återkomma till hur vi ska förhålla oss till den.
Olof Lavesson (M):
Jag noterar Gunilla Carlssons något generösa avrundning när det gäller nivån på den moderata kulturbudgeten. Vi gör ett antal andra prioriteringar, varav folkbildningen är en. Vi säger också nej till den fri entré-reform som regeringen har genomfört och som vi tycker slår fel och gynnar museerna i Stockholms innerstad. Dessutom tycker vi inte att det är rätt att man lägger ut en massa pengar på kommunal kultur i form av kulturskolan.
Snarare tycker vi att regeringen skulle koncentrera sig på att stödja den verksamheten på annat sätt. Gunilla Carlsson tog upp integrationssituationen och efterdyningarna av migrationskrisen. Det stämmer att vi träffade en uppgörelse, och den är vi stolta över. Men vi har också varit väldigt kritiska till regeringens övriga arbete för att få fart på integrationen, för att klara av att bygga broar in på arbetsmarknaden samt för att tidigt få människor i arbete och utbildning.
Folkbildningens verksamhet gör en fantastisk insats; det ska man ha all kredd för och det står vi bakom. Men vi tycker inte att den extrasatsning som regeringen gör slår så väl ut. Vi använder hellre de pengarna till att satsa på riktiga jobb och broar in på arbetsmarknaden. Vi har också lagt fram förslag om det i vår stora budget. Det är den politik som vi står fast vid.
När man ser på det totala anslaget till folkbildningen tror vi inte att de 175 miljoner kronorna är det som är avgörande för det stora viktiga arbete som organisationerna utför.