Hillevi Larsson (S):
Det är såklart väldigt mycket vi måste göra för att förebygga självmord. Socialstyrelsen säger att hälften av självmorden sker i nära anslutning till kontakt med vården. Det visar att människor desperat söker hjälp. De vill inte dö, utan de vill ha hjälp, men de är så sjuka att det ändå slutar med ett självmord.
När hälften har haft kontakt med vården inom en månad före självmordet och Socialstyrelsen konstaterar brister i vårdens hantering av de här självmorden - till exempel har man ofta inte gjort tillräcklig analys av självmordsrisken för patienterna - borde vi verkligen fokusera på det. Självklart ska vi göra det andra också, men det här tycker jag är alarmerande.
Det kan ju handla om hundratals liv varje år som vi skulle kunna rädda om vi såg till att vården följde de riktlinjer för Socialstyrelsen som handlar om att förebygga självmord. Jag har också varit i kontakt med personal inom psykvården, och de är fullständigt förtvivlade.
De vill ingenting hellre än att rädda patienternas liv och dessutom vårda patienterna, inte bara göra livsuppehållande insatser utan insatser för att förbättra livet för patienterna så att de mår bättre. Det rör sig om stora nedskärningar. Även när det gäller barn- och ungdomspsykiatrin finns det problem. Många ungdomar får vänta väldigt länge innan de får hjälp. På den avdelning i Skåne som jag besökte är det en blandning av olika patienter.
Där finns rätt så många unga tjejer med självskadebeteende, och det finns en del dementa patienter som har blivit våldsamma. Det kan vara fullständigt kaotiskt på avdelningen. Sedan finns det sådana som är extremt självmordsbenägna. Där får man avsätta en hel personalresurs för att följa den självmordsbenägna personen dygnet runt. Det innebär ett enormt avbräck i verksamheten.
Man får följa de här personerna vid varje steg, både dag och natt, och vaka över dem därför att de är så självmordsbenägna. Det här området måste vi satsa mer resurser på. Det är klart att vi måste ha mer kunskap, men vi kommer inte ifrån att vi också måste satsa mer resurser och se till att det finns tillräckligt många vårdplatser och tillräckligt många i personalstyrkan.
De som jag varit i kontakt med inom psykvården sade det är en fruktansvärd arbetsmiljö och att det kommer att bli ännu värre, men det de är mest oroliga för är patientsäkerheten. Det är en maktlöshet man känner när man vet att patienternas liv hänger på om de får hjälp eller inte. För de svårast sjuka patienterna räcker inte öppenvården.
Det kan vara till exempel på helgen eller mitt i natten att de känner sig ensamma och har ångest. Då är inte öppenvården tillgänglig, utan då hade det varit bättre att de var inom slutenvården. Det finns patienter som inte har råd med mediciner. Det här är en grupp patienter som är mycket fattiga. De blir utsläppta därför att det inte finns vårdplatser. Sedan har de inte råd med mediciner, och många har inte heller ett riktigt hem.
De får skrivas in igen för att de har blivit sämre därför att de inte har råd med sina mediciner. Hela tiden laborerar man med att försöka skriva ut folk så tidigt som möjligt. Då är det risk att de kan behöva komma tillbaka eller att man helt enkelt får säga nej och porta patienter vid dörren. Det känns fruktansvärt, för många mår väldigt dåligt.
I en tid när de psykiska diagnoserna ökar borde vi satsa mer på psykvården för att ytterst rädda liv.