Josef Fransson (SD):
I dag debatterar vi näringsutskottets betänkande nr 17 Mineralpolitik . I betänkandet behandlas bland annat frågor som rör mineralersättningen och miljöfrågor kopplade till näringen. Det är tyvärr inte så mycket om gruvnäringens förutsättningar kopplade till exempelvis energi och transport, då dessa frågor hamnar i andra betänkanden.
Med tanke på gruvnäringens viktiga ställning som jobbskapare och den stora exportandelen tycker jag dock att dessa frågor är svåra att lämna utanför en sådan här debatt. Vid sidan av gruvindustrin har vi en stålindustri i Sverige som även den utgör en vital del av den svenska basindustrin.
Den berörs dock inte alls i detta betänkande, men när det gäller gruv- och stålindustrin har branscherna ett antal gemensamma nämnare som gör att de båda kan gynnas eller missgynnas av en viss politisk inriktning. Herr talman! I Sverige är vi vana vid ett positivt handelsnetto för varor. Under en längre tid har det dock varit en trend med ett allt sämre netto, vilket under denna mandatperiod faktiskt slagit om till negativa siffror.
Trenden är rak utan tillstymmelse till trendbrott, vilket är en högst oroväckande utveckling för vår industri och för vår ekonomi. Från Sverigedemokraternas sida är vi, vilket borde vara bekant vid det här laget, naturligtvis mycket angelägna om att stärka den svenska industrin för att kunna garantera välfärd åt våra medborgare. Herr talman! Gruvindustrin är en nyckfull bransch.
Fluktuationerna i malmpriserna har på senare tid varit enorma. När järnmalmspriset låg på topp, omkring 2011, var världsmarknadspriset över 180 dollar per ton. Det har i dag sjunkit till under 70 dollar. Det är en nedgång på ca 60 procent.
Statligt ägda LKAB:s vinster sköt följaktligen i höjden under 2011 - det var nära 15 miljarder kronor före skatt - medan man förra året i stället visade ett negativt resultat. Nu fanns det förvisso fler skäl än bara malmpriset till det senaste årets dåliga resultat, men det är helt klart att gruvnäringen kräver mer långsiktighet än kanske någon annan bransch.
Förutom de fluktuerande råvarupriserna är det långa ledtider och väldiga investeringar som föregår varje gruvprojekt. Gruvnäringen och stålindustrin utgör dock tillsammans en central del av vår basindustri och export. Även om Sverige är ganska litet i en internationell kontext är vi faktiskt den i särklass största järnmalmsproducenten inom EU.
Där står vi för omkring 90 procent. Även när det gäller produktion av andra metaller hör vi till de främsta. Något som absolut inte är att förringa i detta sammanhang är att gruvnäringen som helhet står för tusentals arbetstillfällen, dessutom ofta på platser i Sverige där det är gruvorna som håller liv i orterna. Herr talman!
Exporten av såväl malm som förädlade metaller är som sagt betydande för den svenska ekonomin. Den totala exporten av malm, stål och andra metaller uppgick till 113 miljarder förra året. Det är nästan 10 procent av den samlade varuexporten. Den viktigaste varugruppen bland dessa är alltjämt stålprodukter, där svensk industri nischat sig genom att specialisera sig på så kallat högpresterande stål.
När det gäller stål importerar faktiskt vi i Sverige ungefär lika mycket som vi exporterar, mätt i vikt. Men då vi producerar och exporterar det så kallade högpresterande stålet och importerar mer av standardprodukter är exportvärdet ungefär 35 procent högre.
Genom satsningar på mer högteknologiska produkter står sig Sverige relativt väl i konkurrensen, och man kan därmed fortsätta att ge såväl skatteintäkter som arbetstillfällen. Med detta sagt bör det stå klart för var och en hur viktiga de mineralrelaterade näringarna är för Sverige och dess välstånd.
Därför blir det ibland svårsmält att höra hur vissa, om än indirekt, vill grusa förutsättningarna för en stark svensk gruv- och stålindustri. När man pratar med representanter för industrin är det en handfull konkreta orosmoln som kommer upp. Det handlar till exempel om energipolitiken.
Man ser med oro på hur svensk politik riktas in på att byta ut allt det som har fungerat och tjänat oss väl under decennier mot kostnadsdrivande och opålitlig väderberoende elproduktion. Det handlar också om det eftersatta underhållet i viktig transportinfrastruktur, som försvårar och fördyrar för våra basindustriföretag att få ut sina varor på marknaden.
Man kan också konstatera att det bedrivs alltför svaga utbildningsinsatser för industrin inom ämnen som till exempel metallurgi och när det gäller ingenjörer inom gruvteknik. Ett av de största orosmolnen är dock den ofta ogenomtänkta och panikartade klimatpolitiken, där man gång efter annan förser svensk industri med nya konkurrensnackdelar.
EU har som bekant sitt system med utsläppshandel, som missgynnar europeisk industri och bidrar till att driva ut den ur EU och flytta utsläppen till andra delar av världen. Oavsett färg på regering har Sverige tyvärr varit pådrivande i denna självspäkning. På hemmaplan diskuteras vidare en så kallad vägslitageavgift eller kilometerskatt, som den ofta benämns.
Denna skulle vid ett införande slå mycket hårt mot såväl basindustrin som landsbygden som helhet. Regeringen backade nyligen från en utredning av kilometerskatt, vilket givetvis var ett rimligt beslut. Likväl säger man sig vilja införa en variant redan under den innevarande mandatperioden, vilket naturligtvis är en stor risk för dessa företag. Herr talman!
Ett skäl till att såväl stålindustrin som mineralindustrin har haft det tufft på senare år är att Kina har dumpat världsmarknadspriserna på framför allt stål. Då Kina svårligen kan betraktas som en marknadsekonomi uppstår därmed en högst osund konkurrenssituation. Denna fråga ligger just nu på bordet inom EU, där man diskuterar en ny antidumpningsmetod mot prisdumpad och subventionerad import från tredjeland.
Men i detta läge väljer regeringen att ta ställning mot förändringar i regelverket som gör det möjligt att införa högre skyddstullar gentemot till exempel subventionerat stål från Kina. Sverigedemokraterna är ett handelsvänligt parti som ser värdet av tullfrihet, men det måste vara sjysta spelregler och lika villkor.
Därför skulle det vara intressant att höra representanter från regeringspartierna utveckla resonemanget när det gäller varför man inte tycks ha ambitionen att skydda svensk industri mot prisdumpningar från en stor och stark ekonomi som inte följer samma regler som alla andra tvingas göra. Herr talman! I detta betänkande har Sverigedemokraterna två reservationer.
För tids vinnande yrkar jag bifall endast till reservation nr 7, som handlar om att justera den svenska mineralersättningen. Detta menar vi är rimligt i och med att en större del av värdet då kommer samhället och medborgarna till del, till exempel när utländska gruvbolag exploaterar svenska mineraler.
Vi anser vidare att det finns ett ömsesidigt intresse mellan staten och gruvnäringen, och en höjd mineralersättning skulle göra det enklare för staten att bedriva en aktiv gruv- och mineralpolitik, inte minst när det gäller infrastruktur.