KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Stenberg (S):
Jag ska genast ta kontakt med den organisation och den man som har varit kontakt med mig när det gäller just gränshinder för att kunna ta ett jobb i ett annat nordiskt land när man har en varaktig funktionsnedsättning. Han berättade för mig att han för sitt liv inte kunde begripa varför Försäkringskassan hemmavid inte kunde hjälpa honom när han nu äntligen hade fått det efterlängtade jobbet i Finland.
Han bodde naturligtvis i Sverige. I sitt svar hänvisar ministern till att det inte är Försäkringskassan i Sverige som har ansvar för de hjälpmedel som jag kanske behöver när jag har en funktionsnedsättning och har fått ett jobb i ett annat nordiskt land, till exempel Finland när det gäller Haparanda-Torneå. Det är den finska myndigheten som har det ansvaret.
Jag är övertygad om att han ger en röst åt det man känner blir ett så stort gränshinder. Till slut upplever man sig diskriminerad därför att man inte har möjlighet att arbeta över gränserna.
Det handlar säkert om att man inte har information om att det är Försäkringskassans motsvarande organisation i det andra nordiska landet som har ansvar för att man får en anpassad arbetsplats på sitt nya jobb i till exempel Finland. Han tyckte helt enkelt att Försäkringskassan i hans hemland skulle kunna informera honom om hur det ser ut.
Och man skulle inte bara lämna den informationen utan också berätta för honom hur han får kontakt med det som är Försäkringskassans motsvarighet i Finland och hur arbetsgivaren som ville erbjuda honom ett jobb får kontakt med den myndighet som kan hjälpa till att bekosta en arbetsplats för hans funktionsnedsättning.
Vi vet att det är lättare sagt än gjort att säga att människor med funktionsnedsättningar eller funktionshinder ska arbeta. Det är så mycket svårare att se till att de verkligen får den chansen. Vi har bara erfarenheter från vårt eget land, och där tar inte arbetsgivare den chans som de kan få att anpassa arbetsplatsen och se till att människor med funktionsnedsättning får ett jobb.
Jag tror att det är där man upplever att gränshindren blir så stora. Man känner kanske inte till Hallå Norden. Vi känner ju till det. Man känner kanske inte heller till att man kan ta hjälp av de samarbetsorgan som finns i de nordiska länderna. Därför är jag som nordist övertygad om att vi behöver ta tag i de här gränshindersfrågorna.
Jag förstår att statsrådet har tagit dem på största allvar, och det tycker jag är jättebra. Just de människor som har svårt att få ett jobb i sitt eget hemland och som kan få chansen att få ett jobb i ett grannland behöver få den hjälp, det stöd och den information som gör att de kan ta det där jobbet.
Det kan till exempel handla om hur färdtjänsten fungerar om man ska ta färdtjänsten i Haparanda över till jobbet i Torneå i Finland. Det är två olika länder. Det är två olika lagstiftningar. Jag tror fortfarande att det finns en del saker för Gränshinderforum att jobba med.
Det skulle vara tacksamt om man speciellt skulle kunna sätta fokus på de gränshinder som människor med funktionsnedsättningar upplever i sin vardag, för krånglet upplever de.
Maria Stenberg (S):
Jag tror att vi delar uppfattningen att man ska riva ned gränshinder för att underlätta för människor att jobba i sina nordiska grannländer. Ministern pratar om Nordjobb i sitt svar. Nordjobb ligger mig väldigt varmt om hjärtat men har till och från också varit en källa till oro eftersom Nordjobbs framtid har hängt i luften.
Nordjobb handlar om att erbjuda unga människor möjligheter att lära känna sina nordiska grannländer genom att de får ett feriejobb tillsammans med aktiviteter under ordnade former. Ministern återgav i sitt svar att man 2008 dessutom gav förtur åt unga med funktionsnedsättningar.
Jag tror att det finns en hel del tips som man kan dra lärdom av där när det gäller krångel. Vad innebär det när en människa med funktionsnedsättning ska jobba i ett annat nordiskt land? Nordjobb har börjat den kartläggningen. Jag hoppas att man kan ta del av det som Nordjobb kom fram till. Herr talman! Avslutningsvis känner jag att den här debatten har varit bra.
Den kommer med all säkerhet att fortsätta. Som medlem av Nordiska rådet har jag möjlighet att ställa frågor till alla nordiska samarbetsministrar.
Jag tror att just när det gäller den här gruppen människor i våra nordiska länder behöver vi sätta extra fokus på de gränshinder som de upplever när de ska vidga sina möjligheter att få ett jobb, gå en utbildning eller ta del av ett grannlands kulturella arrangemang. Jag är fullständigt övertygad om att den nordiska debatten kommer att fortsätta i den här frågan.
Maria Stenberg (S):
Jag vill börja med att tacka ministern för svaret på min interpellation, även om jag och säkert många andra inte kan vara helt nöjda med svaret. Det kanske inte är så förvånande. Arbetet för att motverka mäns våld mot kvinnor ingår i våra nationella jämställdhetspolitiska delmål.
Samhället, det vill säga vi alla, har därför ett ansvar för att försäkra oss om att vi i princip har gjort allt för att förhindra att våldet mot kvinnor fortsätter. Just den här debatten ska handla om utländska kvinnor som kommer till Sverige i hopp om ljus kärlek och ett gott liv. Men tyvärr råkar en del av dessa kvinnor väldigt illa ut.
Det finns svenska män som utnyttjar, kränker, hotar, slår och dessutom använder grovt sexuellt våld mot en del av de här kvinnorna. Kvinnojourer runt om i landet vittnar om att det finns kvinnor som har blivit utsatta för fruimport. Varför ordet fruimport? Vad är beskrivningen av det?
Det finns egentligen ingen annan riktigt bra förklaring eller beskrivning av fenomenet mer än att det finns ett antal svenska män som träffar och bjuder hit utländska kvinnor och i vissa situationer utövar våld mot dem. Många av de kvinnorna kommer från sydöstra Asien.
De kommer till Sverige som anhöriginvandrare och blir direkt hänvisade till männens liv och de förutsättningar som männen lever under. Jag vill poängtera att jag inte pratar om de sunda relationer som också finns.
Tyvärr blir en del av de kvinnor som blir utsatta för våld i nära relationer och kommer från andra länder dessutom utkastade från vårt land om männen tröttnar på dem eller tycker att de inte duger. Det i sig kan innebära att kvinnor stannar i osunda relationer. De vet att om de inte stannar i relationen i två år måste de lämna Sverige.
Det skulle jag kunna säga många ord om, men det har jag inte talartid till här i dag. Jag hör av ministerns svar på min interpellation att han inte planerar att vidta några ytterligare åtgärder. Då känns det som att ministern på ett sätt abdikerar från sitt ansvar.
Jämställdhet, frihet och rätt till sitt eget liv och sin egen kropp måste väl omfatta alla kvinnor, även om de är i Sverige temporärt under en viss tid? Vi har gett de kvinnorna rätt att komma hit. Vårt system har gett dem rätten att vistas här tillsammans med en partner upp till två år. Det förutsätter att de stannar i samma relation med samma man, oavsett om det är en sund eller en osund relation.
Jag tror att många av de kvinnorna kan känna att konsekvensen av tvåårsregeln blir att de stannar i relationen för att de är rädda eller känner sig misslyckade om de ska återvända till sitt gamla liv. Jag vill fråga ministern: Finns det verkligen inga fler instrument att använda för till exempel Migrationsverket när det gäller att informera kvinnor som löper uppenbara risker i sina relationer?
Är det inte en skyldighet för oss alla med tanke på alla människors lika värde och okränkbarhet? Finns det verkligen ingenting som ministern ser går att göra för att skydda de här kvinnorna och barnen?
Maria Stenberg (S):
Då blir det lite konstigt. Ministern hänvisar till allt som är gjort, och fortfarande är det alltför många kvinnojourer runt om i Sverige som möter utländska kvinnor som har blivit utsatta för våld i sina nära relationer.
Jag tror att det var drygt 500 kvinnor som hade haft kontakt med kvinnojourer som var här tillfälligt i Sverige och som hade blivit utsatta för våld. Hur mycket vi än gör tyder det på att de 500 kvinnorna ändå är utsatta för våld.
Det har varit ett antal uppmärksammade tidningsartiklar om det här, men man måste väl erkänna att det inte har varit alltför stor politisk debatt om just den här gruppen kvinnor som är utsatta för våld.
Antalet beviljade tillfälliga uppehållstillstånd för kvinnor ökar dramatiskt samtidigt som kvinnojourerna vittnar om att det blir fler kvinnor som söker sig till dem för att få hjälp. Hur det än är finns det väl en hel del luckor i det vi vet.
Till exempel verkar det vara svårt att få reda på hur många relationer som avslutas innan det tillfälliga uppehållstillståndet går ut och hur många nya kvinnor som dessa män ansöker om ska få komma till Sverige. Det känns som att det finns en hel del kvar att göra även om jag också vet att det vidtas vissa åtgärder.
Det gäller att kunna få information som kvinna om jag i princip ska resa runt jorden till en man som jag kanske inte har en alltför lång relation till.
Då borde jag åtminstone kunna få information om vad mannen har i bagaget på mitt eget språk, i bästa fall på plats innan jag beslutar mig för att jag ska ta mitt barn med mig och resa runt halva jorden. Även om kvinnor runt om i världen är fattiga är de inte dumma.
Det är klart att om en kvinna har information om att hon kanske är den här mannens femte kvinna i rad eller att han har blivit fälld för misshandel tidigare kan det avgöra om hon reser runt halva jorden eller inte, hur trevlig hon än tycker att mannen är, hur kär hon än och hur mycket hon än tror att hon ska få ett bättre liv.
Jag tror nämligen att det är ett väldigt stort steg att ta för en kvinna även om hon lever under fattiga förhållanden. Vi vet inte riktigt hur det här ser ut, och därför vill jag fortsätta fråga. Det finns ingen riktigt bra statistik över hur många av de här relationerna som avslutas innan det tillfälliga uppehållstillståndet avslutas.
Finns det verkligen inte något mer som ministern anser att man kan göra i uppdraget till Migrationsverket? Vad jag förstår använder sig kanske inte Migrationsverkets utsända tjänstemän av informationsverktyget fullt ut för att försäkra sig om att kvinnor verkligen vet vad det är de reser till eller vilka rättigheter och skyldigheter de har när de kommer till Sverige.
Pratar man inte språket och inte får delta i samhällslivet blir man ju väldigt sårbar. Känner fortfarande inte ministern att det finns någonting mer han kan göra, eftersom vi delar problembilden?
Maria Stenberg (S):
Detta är som sagt ett väldigt angeläget ämne. Det är säkert så att många människor tar otroligt stora risker för att skapa sig ett bättre liv, men jag tror fortfarande att en del av dessa kvinnor faktiskt kan göra andra val om de hade den kunskapen. Det här är en fråga som engagerar och har engagerat.
Regeringens egen tjänsteman i form av landshövdingen i Värmland, Eva Eriksson, har uppmärksammat detta. För några dagar sedan publicerade hon en rapport som bygger på tolv berättelser från kvinnor som har kommit till Sverige med önskan om kärlek och ett bättre liv. Jag kan bara säga att den här rapporten är värd att läsa, för den förskräcker. Jag begriper inte hur män kan behandla kvinnor på det här sättet.
Det är väldigt upprörande. Herr talman! Vad jag förstår vill Länsstyrelsen i Värmland med Eva Eriksson i spetsen försöka ta ett nationellt ansvar just för kartläggningen av fruimporten och vilka kvinnojourer som har haft kontakt med kvinnor som blir utsatta för våld i de här relationerna.
Jag är övertygad om att hon också vill ta sitt ansvar och kanske lägga fram konkreta förslag på hur man skulle kunna förbättra situationen för de här kvinnorna, eftersom vi vet att de också har svårt att få hjälp i Sverige.
Min fråga blir: Kommer landshövdingen i Värmland att få uppdraget av regeringen och ministern att kartlägga fruimporten som vi faktiskt vet sker i Sverige och kanske också lägga fram ett eller annat konkret förslag som vi kan få ta ställning till här i kammaren?
Maria Stenberg (S):
Jag vill tacka ministern för svaret på min interpellation och berätta att det var en hemsk förkylning som var orsaken till att jag var tvungen att dra tillbaka min interpellation i förra vändan. Jag har med intresse tagit del av både ministerns svar i dag och av innehållet i debatten som fördes i början av mars. Den debatten handlade om precis samma ämne som vi debatterar här i dag, alltså grundläggande betaltjänster i framför allt glesbygd.
Hur vi än vrider och vänder på frågan om betaltjänster och betalservice i gles- och landsbygd kvarstår bekymren för en hel del människor, organisationer och företag som har sitt liv, sin vardag och sina företag i vår gles- och landsbygd landet runt. Problemen som stöts på är hantering av dagskassor för glesbygdsföretag och uttag av kontanter för äldre personer och personer med funktionsnedsättningar.
Det handlar om möjligheter till inlösning av avier från Bankgirot, kontantuttag med bankkort från andra svenska banker än Nordea, Swedbank, Länsförsäkringar Bank och Ica Banken, kontantuttag med bankkort från utländska banker, till exempel norska banker, och kontantinsättningar till person- och bankkonton. Ja, man visar på att det uppstod en hel del problem när Svensk Kassaservice lades ned.
Det går att göra insättningar på konton, men det tar flera dagar och måste ske via bankens bankgiro med uppgivande av konto, kontoinnehavare med flera uppgifter. När rapporten från länsstyrelserna kom pekade både Norrbottens och Kalmars länsstyrelser på att tillgången till grundläggande betaltjänster inte motsvarade samhällets behov.
Organisationer, kommuner och privatpersoner uppger att effekterna efter nedläggningen av Svensk Kassaservice har blivit negativa. Det är avsaknaden av den service som lantbrevbärarna stod för som medfört de negativa konsekvenserna för såväl privatpersoner som företagare i glesbygd.
I interpellationsdebatten i mars om betaltjänster menade infrastrukturministern att lösningen på problemet - hon hänvisade också till det i svaret till mig - är att man ska stimulera de marknadsdrivna initiativen. Det är nog inte helt enkelt eller rätt när vi pratar om de glesa områdena.
Det finns väldigt lite pengar att tjäna på betaltjänster åtminstone i de områden där jag lever och bor.
Det måste vara ett ansvar för samhället att de här tjänsterna finns och att människor som av olika anledningar lever i glest bebyggda områden har möjlighet att hantera sina bankärenden, betala sina räkningar och få ut sin pension oavsett om de är äldre eller råkar ha ett funktionshinder. Det måste vara möjligt att driva ett litet företag kanske långt ut på landsbygden och kunna hantera sina bankärenden.
Min fråga kvarstår trots att jag har lyssnat på ministern och läst att ministern följer länsstyrelsernas arbete med detta. Vardagsbekymren finns där. Det finns ingen lösning på dem än så länge. Människor som lever och bor där jag bor har fortfarande problem.
Maria Stenberg (S):
Våra ideologier skiljer sig så mycket åt att jag inte kan se att det finns några större initiativ för marknadskrafter att ta över en marknad som ministern säger sjönk med 40 procent. Det handlar om en ren samhällsservice som lantbrevbärarna var. Jag flyger nästan två timmar varje vecka för att komma hem. När jag landar har jag tio mil kvar innan jag är hemma. Jag har ändå valt att bo i tätorten.
Min hemkommun är lika stor som Skåne och Blekinge tillsammans. Vi är färre än 3 300 invånare. I tätorten i detta stora län finns det en bank och en bankomat. När Svensk Kassaservice lade ned försvann den andra bankomaten.
Det är klart att det finns människor i min hemkommun som har väldigt långt till närmaste ställe där man kan utföra sina bankärenden. Många är gamla och andra försöker leva på sina företag ute i byarna. Jag har en liten stuga i väglöst land. Jag kör bil dit i nio mil och parkerar. Där bor en familj som försöker överleva. De har en husvagnscamping.
De säljer lite fisk och anordnar skoterturer och andra turistattraktioner. Dagskassorna kanske inte är gigantiska. Men tänk er själva att förvara företagets dagskassa under madrassen eller under en bänk i köket. Det är förenat med kostnader, tidspassning och annat krångel för de små företagen att handskas med dagskassorna.
Det är synd att de inte ingick i upphandlingen. Människor som liksom jag bor i glesbygden är nog rätt luttrade. Folk försöker få sin vardag att fungera trots en del negativa effekter av nedläggningen av Svensk Kassaservice. Det är en del besvärligheter.
Jag tvivlar på att jag, herr talmannen eller ansvarig minister skulle vilja tala högt om att vi var tvungna att ta ut hela vårt arvode och förvara det i madrassen. Det är faktiskt så en del pensionärer i min hemkommun har det.
Vi skulle nog också ha svårt att säga att vi inte riktigt förstod hur det nya brevgirot fungerade och att vi inte vill ligga samhället, hemtjänsten eller barnen som bor långt bort till last för att kunna sköta vår ekonomi. Det handlar om människors självständighet och frihet att åtminstone så länge man klarar sig själv kunna sköta sin ekonomi.
Det är väl rimligt att alla medborgare i landet har tillgång till en fungerande betalservice oavsett var man bor. Vi vet att Sverige är avlångt. Det är glesbefolkat och tätbefolkat och folk lever under olika villkor. Därför känns det lite otillfredsställande. Den samlade rapporten kom i november. Tiden går fort. Nu har det gått ett halvår och vi ska vänta på nästa rapport.
Människor lever sina liv i den vardag som vi har skapat åt dem. Det måste vara ett samhälleligt ansvar att se till att människor åtminstone kan sköta sin egen ekonomi på ett tillfredsställande sätt.
Maria Stenberg (S):
Jag kan inte låta bli att fascineras. I denna kammare kan både ledamöter och ansvarig minister debattera, ifrågasätta, berätta om hur det var förr, vem som tillsatte en utredning då eller vem som verkligen genomförde saker och ting. Man kanske glömde att berätta att det faktiskt var den borgerliga regeringen som genomförde det. Men i politiken är det lättare att skjuta tillbaka bollen till andra sidan och säga: Det var ni som påbörjade detta.
Snart har fyra år gått då ni har styrt detta land. Människor i min hemkommun är bekymrade och oroliga. De funderar på hur det ska gå. Var ska man göra av dagskassan? Ska man spara den en vecka eller två veckor innan man åker till närmaste bank? Där jag kommer ifrån finns det byar som ligger kanske tio mil från den enda banken. Människor lever faktiskt på det viset.
I min hembygd är många människor dessutom äldre och har kanske inte lika lätt att ta sig all denna nya teknik som är självklar för oss. Den är inte lika självklar för dessa människor. Bredbanden fungerar inte lika enkelt, och allting är inte lika lätt. Det är alltid lättare att säga: Det där var nog ert fel.
Men det finns en hel del frågor som är ställda, och det krävs svar av ansvariga politiker. I detta fall är det den borgerliga regeringen med infrastrukturminister Åsa Torstensson i spetsen som frågorna ställs till och svaren avkrävs från. De ställs inte till mig, och det efterfrågas inte heller svar i någon budgetmotion på måndag, utan det är den borgerliga regeringens politik man vill ha svar på när det gäller hur hela landet ska leva.
Maria Stenberg (S):
Jag börjar med att tacka ministern för svaret, även om jag inte kan säga att jag är helt nöjd med innehållet, men det kanske inte är så förvånansvärt. Att ha tillgång till telekommunikationer, framför allt till ett mobilnät och en mobiltelefon, har blivit mer och mer viktigt för oss alla, för alltmer service och allt fler tjänster erbjuds i dag via din mobiltelefon.
Exempelvis kan då få ett sms när ditt beställda paket kommit till utlämningsstället, det går utmärkt att få din tågbiljett via ett sms och fler och fler företag skickar erbjudanden och information till oss via ett snabbt och enkelt sms. Med det sagt har jag konstaterat att service och samma möjlighet är viktigt för alla människor oavsett var man bor. Kommunikation är en stor del av vår vardag, och mobiltelefonen är oftast verktyget.
Ett fungerande mobiltelefonnät är jätteviktigt för oss, även för oss som bor och lever vår vardag i glesbygden. Mitt hemlän, Norrbotten, är som bekant ett geografiskt stort län, sisådär 25 procent av Sveriges landareal. Vi har ibland extremt klimat och långa avstånd. Därför är det viktigt för människor och för våra småföretagare, inte minst, hur kommunikationen verkligen fungerar praktiskt i vardagen för människor.
Trygghet i människors vardag handlar bland annat om att kunna kommunicera med omvärlden. Med din mobiltelefon kan du meddela om du behöver hjälp, du kan skicka en bild via mms eller om du som företagare vill kan du skicka din senaste information till dina kunder snabbt och enkelt. I påskas mötte jag en renskötare i Arjeplogsfjällen som just då vaktade renarna.
Han konstaterade helt krasst över en kopp kaffe att om han råkade ut för någonting fick han nog försöka kravla sig upp på någon fjälltopp för att kommunicera med omvärlden. Det är hans vardag.
Det finns många vita kommunikationsfläckar där ute, Åsa Torstensson. Jag håller till fullo med om Åsa Torstenssons svar att det är bra och nödvändigt att hastigheterna i Sveriges bredband ökar, men det är en helt annan fråga. Vad är då kruxet? Jo, att det fanns någonting som med vardagsspråk kallades för 450-systemet där hemma. Det var ett system som var för oss som bodde liksom lite perifert.
Bland annat innebar det ett mobiltelefonsystem som var lite mer anpassat för oss som verkar och bor i glesbygd i landet. För ett antal år sedan såldes tillståndet för det så kallade NMT 450-systemet, men i tillståndskraven skrevs det in att mobiltelefoni med handburna enheter var ett krav.
Min fråga till statsrådet Åsa Torstensson blir om hon och den borgerliga regeringen är nöjda med hur tillgängligheten till just mobiltelefoni har utvecklats sig i det gamla NMT 450-systemet de senaste åren.