KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Jag känner Johan Hultberg som en mycket seriös riksdagsledamot, men detta var ett ganska kraftigt lågvattenmärke, måste jag säga. Det vore intressant om Johan Hultberg kunde använda sitt nästa inlägg till att beskriva på vilket sätt cancervården har försämrats och också berätta var han hittar den statistik som säger att vi drar tillbaka pengar från cancerstrategin. Verkligheten är följande: Under förra mandatperioden infördes någonting som kallas standardiserade vårdförlopp.
Det innebär att varje enskild cancerstrategi - nu är det över trettiotalet - har ett specifikt vårdförlopp där man bestämmer hur lång tid det får ta mellan varje insats. Det är optimerat; om ingenting går fel och det inte finns några brister ska det gå i den hastigheten. Detta har snabbat på och kortat tiderna i cancervården. När det gäller barncancervården har vi dessutom en ökad överlevnad.
När det gäller resurser till cancerarbetet kvarstår 500 miljoner till de regionala cancercentren.
Lena Hallengren (S):
Det vore klokt om Johan Hultberg framöver skiljer på köerna i cancervården, där det har gjorts verkliga framsteg de senaste fyra åren med standardiserade vårdförlopp, och väntetiderna och köerna i vården generellt. Johan Hultberg har helt rätt i att de senare har ökat, och en av de viktigaste uppgifterna vi har nu är att korta de köerna och öka närheten till vården.
När det gäller resurser till att arbeta för en cancerstrategi gör vi ingen ny cancerstrategi, utan den strategi som gäller vill alla inblandade parter ska kvarstå så att vi har långsiktighet i cancerarbetet.
Lena Hallengren (S):
Tack, Ann-Christine From Utterstedt, för en fråga om ett ämne som inte har diskuterats på ett tag men naturligtvis är oerhört angelägen för dem som då drabbades och som fortfarande lider av sviterna som Pandemrix orsakade när det gäller narkolepsi.
Syftet med debattartikeln, som jag själv undertecknade tillsammans med dåvarande socialminister Göran Hägglund, var att visa att det fanns en partipolitisk enighet och en långsiktighet i synen på att människor ska våga vaccinera sig, och när man åsamkats en skada, som i det här fallet, ska man känna att staten står på ens sida.
Läkemedelsförsäkringens pengar har inte tagit slut än, men löftet kvarstår att om de 150 miljonerna tar slut ska det fortfarande finnas möjlighet att ansöka om medel från staten.
Lena Hallengren (S):
När man satte tiden till tio år var det inte ett politiskt beslut utan ett medicinskt beslut där man gjorde ett antagande att de fall där människor antas ha insjuknat på grund av vaccinationen skulle ha dykt upp inom den tidsperioden. Sanningen är väl också att oerhört få nya fall dyker upp. Men det är viktigt att vi följer den här frågan. Det har vi åtagit oss, och det är ett löfte som den här regeringen vidhåller.
Lena Hallengren (S):
Tack, Mats Wiking, för frågan! Frågan om en tillgänglig vård, en nära vård och en vård där man inte får vänta är väldigt angelägen för oss alla. När vi själva eller våra anhöriga drabbas av sjukdom är det viktigt att vården finns där. Min plan som socialminister tillsammans med de partier som har ingått januariavtalet är att dels ha en uppdaterad kömiljard, dels ha en generalplan där vi kan ta hänsyn till de olika regionerna.
Men det handlar också om att ha en samlad syn på kompetensförsörjningen. Det finns handlar om att det faktiskt ska finnas kompetens att tillgå för att ha den där närheten och för att en person med rätt kompetens ska möta den som söker vård. Det handlar alltså om en välfärdsmiljard, och det handlar om kompetensförsörjning. Ett konkret exempel är hur vi ska se till att specialistutbilda sjuksköterskor med goda förutsättningar.
Lena Hallengren (S):
Jag ska inte ägna för mycket tid åt Region Stockholm, utan tycker att det är viktigt att Stockholmsföreträdare själva tar debatten och får försvara sig. Men självklart är detta en region som i mycket är ett experiment i den meningen att det finns många vårdval och privata aktörer. Jag säger inte att de är privat försäkrade. Men i Stockholm finns det slags vårdval där man får in privata aktörer.
Vad man där rustar för och hur man tänker sig framtiden kan jag inte svara på, men jag kan se vad som händer. Låt mig gå in lite mer på Karin Rågsjös fråga. Jag tycker inte att vi ska förstatliga svensk hälso- och sjukvård. Jag tror inte att det sammantaget skulle ge varje enskild patient bättre tillgänglighet och bättre kvalitet eller att professionen skulle uppleva att man kan påverka verksamheten och vara med och utveckla den på ett bättre sätt.
Tvärtom är det viktigt att vi kan anpassa svensk hälso- och sjukvård utifrån målgrupp och var i landet man befinner sig. Det ser väldigt olika ut. Jag tänker inte bara på förväntningar, utan det ser olika ut vad gäller avstånd, möjligheter att rekrytera, samverkan och så vidare. En sak vill jag dock understryka. När man talar om privata försäkringslösningar är det inte bara för att man tror att man ska få en bättre kvalitet.
Det handlar också mycket om den vridning som vi har fått i debatten och diskussionen om svensk hälso- och sjukvård, nämligen att man tolkar sina egna behov.
När man gör en bedömning och känner att man mår dåligt och behöver träffa någon från vårdprofessionen för att få ett samtal, kanske läkemedel eller någon annan form av behandling är det såklart tufft för oss alla att möta detta. Vi vill ju se till att varje enskild medborgare och patient blir tagen på allvar.
Å andra sidan har vi utmaningen att störst behov ska gå först. Detta är det som bekymrar mig allra mest när det gäller den pågående hälso- och sjukvårdsdebatten. Låt mig säga något om det absolut största problemet med privata sjukvårdsförsäkringar, och jag vänder mig kanske inte direkt till Karin Rågsjö utan till eventuella lyssnare. Det är det faktum att det inte är behoven som styr, utan man har köpt någonting och försäkrat sig för att i olika sammanhang kunna dra nytta av det.
Att teckna en sådan försäkring är en historia i sig. Vad kostar premien för någon som har en sjukdomsbild i släkten? Vad kostar en försäkring för ett barn som är för tidigt fött eller för någon som är kroniskt sjuk? Det finns skrämmande exempel från länder som har privata försäkringar.
Där kan man se att människor avstår från vissa delar av försäkringen för att de tänker att de kan ta dem när de väl blir sjuka, men då blir avgiften desto större. Kanske är sådana lösningar som privata sjukvårdsförsäkringar står för något som verkligen kan komma att segregera i ett vårdsammanhang och verkligen göra att de som har de största behoven inte har råd med vård utan får på något sätt stå sitt kast. Dit ska vi inte komma.
Jag ska göra mitt allra yttersta för att se till att vi inte kommer till denna ytterlighet och att vi inte tar några steg på vägen dit.
Lena Hallengren (S):
Jag känner inte till den situation som Karin Rågsjö avslutade med, så jag kan inte svara på den frågan här. Jag gjorde dock ett intressant besök hos min norska kollega för någon vecka sedan för att resonera lite grann om Norges primärvård och hälso och sjukvård. Det är intressant att se hur man i Norge, där man har ett annat styre, tittar på Sverige och konstaterar att man inte vill ha in vinstdrivande privata aktörer eftersom man är orolig för vad detta kan leda till.
Samtidigt har man ett fastläkarsystem och mycket annat som är intressant, men man har ändå dragit en gräns som man är angelägen om att inte kliva över. Jag har inget emot att titta på dessa exempel, men jag tror att Karin Rågsjö och jag är överens om att det krävs politiska majoriteter för den typen av stora förändringar. Låt mig avsluta med att säga hur viktigt det är att leva som man lär. Inför denna interpellationsdebatt har frågan om privata sjukvårdsförsäkringar fått en viss cirkulation i sociala medier.
Det finns säkert också en och annan som lyssnar på denna debatt som tror att politiker har sina egna försäkringar och lever sina egna liv. Jag vill verkligen ta tillfället i akt att säga att det inte är så. Oavsett om man är statsråd eller riksdagsledamot går man till samma hälsocentraler som alla andra. Man går till samma tandläkare, går på samma mammografi, gör samma livmoderhalscancerscreening och så vidare.
Jag tror att det är viktigt att slå fast detta, för det är en otroligt viktig del av tilltron till vårt välfärdssystem att politiker och de som fattar beslut lever som de lär och att man upplever att den hälso- och sjukvård som finns för alla i detta land är till just för alla. Så ser det inte ut om vi ser oss om i världen; då bygger man upp sjukvårdssystem medan de som fattar besluten själva löser det hela på ett annat sätt. Det inger inget förtroende.
Jag vill verkligen understryka hur viktigt det är att vi har en fantastisk hälso- och sjukvård samt hur viktigt det är att vi själva talar om denna. Den är offentligt finansierad efter behov, och så ska det fortsätta att vara.
Lena Hallengren (S):
Ulla Andersson har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att de fyra kommunerna Ludvika, Aneby, Ödeshög och Nordanstig ska införa habiliteringsersättning samt hur långt lagstiftningsprocessen har kommit för att göra habiliteringsersättningen obligatorisk i kommunerna. Daglig verksamhet är en insats enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade. Personer som deltar i denna form av verksamhet kan få habiliteringsersättning från kommunen.
Syftet med ersättningen är att aktivt stimulera den enskilde att delta i verksamheten. Jag delar Ulla Anderssons uppfattning att daglig verksamhet är viktig, även om den inte är en så kallad vanlig anställningsform. Det är frivilligt för kommunerna att betala ut habiliteringsersättning.
Som Ulla Andersson nämner införde regeringen 2018 dock ett stimulansbidrag på 350 miljoner kronor i syfte att stödja kommunerna i deras arbete med att stimulera deltagande i daglig verksamhet genom att till exempel införa eller höja en låg dagpenning. Sammanlagt 198 kommuner rekvirerade år 2018 medel från Socialstyrelsen, som har i uppdrag att betala ut statsbidraget till kommunerna, varav 24 inte hade habiliteringsersättning tidigare.
Det statliga bidraget har alltså medfört att kommuner både har infört och höjt ersättningen till personer i daglig verksamhet. Flera kommuner valde att inte rekvirera medel. Anledningarna till det är flera. Bland annat har kommunerna framfört osäkerhet kring var gränsen går för låg ersättning samt oro för långsiktigheten i statsbidraget. Regeringen förtydligade därför i år att statsbidraget även får användas för att bibehålla en tidigare höjning. För mig och regeringen är det viktigt att habiliteringsersättningen används, och därför följer vi frågan.
Lena Hallengren (S):
Jag ska försöka svara på Ulla Anderssons frågor. Tycker jag att de återstående fyra kommunerna ska införa habiliteringsersättning? Ja, det tycker jag. Det är därför 350 miljoner kronor finns, inte bara som en stimulans för dem som redan har habiliteringsersättning utan som en stimulans för dem som inte har habiliteringsersättning för att införa en sådan. Jag tycker att det är väldigt tydligt vad staten och regeringen har för uppfattning när det gäller habiliteringsersättningen.
Jag utlovar ingen lagstiftning här och nu. Därför kan inte Ulla Andersson utläsa det av interpellationssvaret. Det finns inte heller något beredningsunderlag från LSS-utredningen som är berett och som vi kan använda oss av.
Den tredje frågan vill jag ägna lite tid åt eftersom Ulla Andersson dessutom är så väl bevandrad i budgeten, i hur statsbidrag fungerar och så vidare. Om vi skulle bestämma oss för en lagstiftning om habiliteringsersättning har jag svårt att se att 350 miljoner kronor, som nu finns som en stimulans för att införa eller höja ersättningen, skulle räcka. Då har vi en annan finansieringsprincip.
Detta säger jag bara för att komplettera frågan. Man kan inte bortse från att det inträder en helt annan princip, nämligen att staten skulle betala från den första kronan i vad som i dag är habiliteringsersättning.
Jag har egentligen inget annat att tillägga, utan jag vill hålla med om Ullas inledning och understryka det jag själv har sagt i interpellationssvaret: Det är otroligt viktigt att det finns daglig verksamhet som en del av all annan verksamhet inom ramen för LSS. Jag vill tacka Ulla Andersson för att hon lyfte frågan eftersom vi allt som oftast glömmer den.
Vi talar om personlig assistans och kanske om några andra delar, men det talas alldeles för lite om detta. Jag mötte för inte så länge sedan en företrädare för FUB i en kommun i södra Sverige som var otroligt upprörd, inte för att det inte fanns någon habiliteringsersättning alls utan därför att majoriteten i kommunen inte ville gå med på att söka stimulansen för att kunna höja habiliteringsersättningen.
Jag inser att det är många som går med förväntningar, och möjligheten finns ju. Ärligt talat har jag genuint svårt att förstå varför man inte bara söker den habiliteringsersättning som man har möjlighet att söka om man inte så här långt har mäktat med att plocka fram resurserna ur den kommunala budgeten.
För alla som möjligen lyssnar och inte har sökt: Detta är resurser som kan användas för att införa habiliteringsersättning, för att höja en redan befintlig habiliteringsersättning och för att bibehålla en habiliteringsersättning som man har höjt. Det är dessutom långsiktigt. Vi har inte sagt att det här är någonting som finns bara under ett år, utan det finns långsiktigt. Jag tycker att det här är tydliga besked om vad förväntningarna från regering och stat är.
Lena Hallengren (S):
Jag har ingen kommentar till de olika lokala argumenten. Ulla Andersson och jag delar samma uppfattning, nämligen att den person som deltar i en daglig verksamhet bör ha en habiliteringsersättning. Annars skulle det inte utgå 350 miljoner kronor årligen från staten för att införa eller höja en habiliteringsersättning. Jag tycker att det är väldigt tydligt vad det står för.
Egentligen har jag inte så jättemycket mer att komplettera med. Jag vill säga en gång till att jag tror att bara detta att frågan diskuteras är viktigt. Jag vill understryka det ännu en gång. Risken är väldigt stor att detta blir en grupp, en ganska stor grupp, som ingen tycker att det är värt att tala för.
Det finns alltid andra som skriker högre, det finns alltid grupper som är större och det finns frågor som tar mer utrymme och skapar större rubriker. Jag vill återigen tacka Ulla Andersson för interpellationen. Vi är inte överens här i dag om att en lagstiftning ska införas, men jag ser väldigt positivt på att det i dag är endast fyra kommuner som återstår.
När jag säger att jag följer frågan menar jag det, för det är klart att det är av stort intresse att få kunskap om vad som faktiskt hände. 350 miljoner kronor är ingen liten stimulans. Ibland är stimulanser sådant som kommunföreträdare kanske rycker lite på axlarna åt - det är väl ingen idé att söka det där, det ger nästan ingenting, det kostar mer än det smakar, det är mycket medfinansiering. Det är inte så det är. Därför använder jag den här kanalen en gång till och säger till dem som lyssnar: Det är inte en massa medfinansiering. Det är inte pengar som finns ett år.
De är långsiktiga. Pengarna får användas både till att införa habiliteringsersättning, till att höja en låg habiliteringsersättning och till att bibehålla en höjd habiliteringsersättning, så att man inte tror att man varje år måste höja ytterligare. Den ambitionen kan man få ha. Det har jag ingenting emot. Men det är inte det vi förväntar oss för det statsbidrag som utgår.
Lena Hallengren (S):
Jag vill också tacka Ulla Andersson för att vi får ha den här diskussionen på internationella funktionsrättsdagen. Sedan kan vi diskutera detta varje dag, men det känns rimligt. Jag har samma krav och förväntningar på alla kommuner, oavsett vem som styr dem, i min roll som socialminister. Sedan har jag varit väldigt tydlig med min uppfattning i mina tidigare inlägg.
Det är väldigt positivt om diskussionen om habiliteringsersättning också handlar om varför man får habiliteringsersättning. Jag tror nämligen inte att det finns någon som föredrar habiliteringsersättning framför att vi också diskuterar själva verksamheten. När jag till exempel invigde det nya äldreboendet i Ö-vik för något år sedan var det just daglig verksamhet som skötte en del av det nya kaféet. De gick i precis samma kläder som undersköterskorna och vårdbiträdena och var verkligen en del i gänget.
Det var fantastiskt roligt att se. Det är viktigt att man verkligen arbetar målmedvetet i kommunerna och funderar: Om alla nu har en plats i vår kommun, var har de den platsen? Hur ser den ut? Hur skapar vi verkligt meningsfull sysselsättning? Om det nu finns kommuner som känner att de inte har tillräckligt bra kvalitet är väl det insiktsfullt, men frågan är då: Hur skaffar man sig bättre kvalitet?
Vilka kommuner kan man samarbeta med och kika på så att det blir en fjäder i hatten att utveckla också denna verksamhet och så att man känner att de där listorna ska vi toppa?
Lena Hallengren (S):
Det finns några olika skäl till att jag svarar på frågorna, och ett är att det ganska ofta blir en hälso- och sjukvårdsdebatt. Det är klart att det är en fråga om hur vi ska se till att kompetensen räcker till.
Det är ju inte bara en fråga om resurser som saknas när man inte har tillräckligt med personal, till exempel, eller en primärvårdsreform som handlar både om tidigare insatser för att på sikt minska kostnaderna för specialiserad vård och om ett förebyggande arbete, som också är otroligt viktigt och som inte går att ta ut i år eller nästa år.
Om vi inte lyckas med ett förebyggande arbete kommer inte bara behoven utan också kostnaderna att öka för till exempel läkemedel. Det finns ett annat skäl till att jag har fått interpellationen.
Jag tror att Ulla Andersson är medveten om att även om finansministern skulle ha stått här i en interpellationsdebatt, innan budgeten för 2020 är klubbad, skulle hon inte ha berättat för Ulla Andersson hur tankarna går inför vårändringsbudgeten och nästa budget. Men det är tydligt - det har till och med Stefan Löfven varit tydlig med - att välfärden prioriteras väldigt högt. För oss går det före andra satsningar.
Men precis som när Ulla Andersson och Vänsterpartiet under förra mandatperioden var med är det alltid en fråga om att ta och ge. Det var inte så svårt att samarbeta när det gällde resurser till hälso- och sjukvård, äldreomsorg och socialtjänst. Men det är alltid en fråga om att prioritera även då.
De tuffa tiderna i kommuner och regioner går inte staten förbi, vilket är viktigt att understryka, så det kommer att vara viktigt att stå upp för prioriteringarna för välfärden framöver.
Välfärdskommissionen är ett arbete som också är viktigt att sätta i verket och börja arbeta med för att långsiktigt inte bara räkna fram vad underskotten blir och fundera på vem som ska täcka eventuella underskott, utan också hur man kan minska kostnaderna och fundera över hur man långsiktigt ska säkra välfärden. Kostnadsutjämningssystemet nämner jag därför att det spelar roll.
Någon region har fått förstärkning - jag tror att det var Jämtland - men de använde inte pengarna till mer vård utan för att förbättra sin likviditet. Den frågan debatteras och diskuteras i Jämtland, gissar jag. Men det var förstås ett tillskott som var viktigt och som jag hade föreställt mig skulle gå till att förstärka hälso- och sjukvårdens förutsättningar. Det är klart att de satsningar som har gjorts de gångna åren kommer att fortsätta.
Även om kommunerna tycker att de 5 miljarderna årligen till kommuner och regioner redan är inräknade är det sammantaget ett stort tillskott. Jag är väl medveten om att det inte kommer att räcka utifrån behoven och underskotten i allt fler regioner. Detta är en fråga som vi verkligen får följa, och det inkluderar såväl mig själv som finansministern och övriga regeringen.
Lena Hallengren (S):
Låt mig påminna Ulla Andersson om att konstellationen i kammaren har förändrats sedan 2014 när socialdemokrater, miljöpartister och vänsterpartister gjorde budgetar tillsammans. Jag är stolt över alla de budgetar vi gjorde såväl i opposition som i majoritet under bra många år. Nu ser majoritetsförhållandena annorlunda ut. Vi hade kunnat strunta i det hela och satt oss på hasorna och konstaterat att budgeten varken skulle bli bra eller tillräckligt socialdemokratisk.
Då kunde vi ha stått här i gemensam opposition, och M, KD och SD, kanske ihop med Centern och Liberalerna, kunde ha styrt landet. Då hade det inte räckt med 13 miljarder i skattesänkningar, utan det hade blivit mer än så. Jobbskatteavdrag nummer 6 för 20 miljarder hade förstås inte varit det sista, utan de hade rullat på för varje år som gick.
Låt mig avslutningsvis korrigera Ulla Andersson och säga att Socialdemokraterna gick till val både på att välfärden skulle stärkas och på att värna vunna fri- och rättigheter. Människor ska ha rätt att känna trygghet i Sverige. Oavsett vilken bakgrund eller kön man har ska man känna att man hör hemma i detta land. Socialdemokraterna tycker att Sverigedemokraterna är ett parti som inte står upp för detta. Vi har lovat att inte förhandla med dem, och det varken gör eller kommer vi att göra.
Det är också ett av skälen till det samarbete regeringen har med Centerpartiet och Liberalerna. Det handlar om att stå upp för ett samhälle som har utvecklats under bra många decennier till ett samhälle som står upp för fri- och rättigheter och för jämställdhet och jämlikhet. Det kommer att krävas mycket framöver av samlade goda krafter för att vi ska bibehålla detta. Vi kommer att fortsätta att lägga fram budgetar som givetvis värnar och utvecklar välfärden.
Men oavsett hur många gånger Ulla Andersson ställer frågan i en interpellationsdebatt kommer hon inte att få några förhandsbesked om nästa års budget.
Lena Hallengren (S):
Jag ska göra en jättekort kommentar om möjligheten att höja skatter. Det är viktigt att Vänsterpartiet ser att riksdagen har en annan sammansättning. Det gäller att lägga fram budgetar som vinner stöd i kammaren. Det är ingen oviktig insikt. En annan sak som Karin Rågsjö ställde en fråga om i ett tidigare inlägg hann jag inte svara på.
Karin Rågsjö frågade: Är det verkligen rätt tid för omställning från sjukhusvård till primärvård när man inte kan tillföra pengar i systemet? Jag tror att det verkligen är rätt tid att förstå att vi inte bara kan öka sjukhusvården. Vi måste se till att stärka hemsjukvården och ge möjligheten att inte behöva åka in till sjukhus. När vi har en åldrande befolkning blir detta ännu viktigare.
Vi vet att äldre många gånger vänder sig till sjukhus och akutsjukvård trots att de inte skulle behöva det. Det får som följd att de får sitta på en akutmottagning och inte riktigt bli omhändertagna. Men även när de blir omhändertagna är det inte säkert att de får den vård de behöver. Alla olika former av samverkan mellan hemsjukvård, primärvård och slutenvård är väldigt viktiga när vi går mot en situation där fler blir äldre och inte skulle behöva sjukhusvård.
Jag vill också säga någonting om 1177. Det är ett exempel på hur man kan använda digitaliseringen. Vi ska inte göra som man tidigare har gjort att var och en utvecklar sin egen modell. 1177 är en portal som jag tänker att alla har kontaktat någon gång. Man har googlat eller ringt. Möjligheten att göra detta för att sedan bli slussad vidare utan att man själv behöver lägga på luren och ringa ett nytt nummer tror jag kommer att spela en väldigt stor roll.
Man vänder sig helt enkelt till 1177, blir hänvisad till egenvård och får kanske boka en tid på sin vårdcentral eller få kontakt med en digital vårdaktör. Det kommer att spela en roll när man utvecklar detta gemensamt. Till det har regeringen beviljat resurser och kommer att fortsätta att göra det de kommande två åren. Det är en tjänst som kommer att utvecklas mycket mer än vad vi ser i dag.