KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gudrun Nordborg (V):
Jag börjar med att yrka bifall till Vänsterpartiets, Centerpartiets och Miljöpartiets reservation under punkt 2. I stort välkomnas propositionens förslag av Vänsterpartiet.
Propositionens förslag syftar till att utveckla och göra lagföringen mer effektiv. Bland förslagen finns bland annat att man påverkar tingsrätterna att avgöra brottmål skyndsamt genom att underlätta delgivning.
Man får möjlighet att dela upp handläggning av ett åtal, och deldom möjliggörs i större omfattning än i dag. Dessutom möjliggörs en effektivare hantering av strafförelägganden.
Förslagen bygger på erfarenheter från försöksverksamhet med snabbförfarande i brottmål som man nu föreslår ska permanentas och implementeras i hela landet. Reformen innebär viktiga fördelar, som snabbare lagföring och bättre kvalitet i brottsutredningarna.
Bevisning är alltid färskvara, och ju snabbare vi kan komma till beslut i en process, förutsatt att vi har ett underlag, desto bättre.
Samtidigt finns det en problematik här, och Lagrådet har framfört skarp kritik i sitt remissvar när det gäller utdömda böter i samband med att man delar upp handläggningen om det handlar om strafföreläggande eller deldom om det är traditionellt brottmål.
I utskottets förslag föreslås att man inte ska beakta detta inom ramen för ett slutgiltigt avgörande. Här instämmer Vänsterpartiet definitivt med Lagrådets synpunkter.
Lagrådet ger konkreta exempel på att reformen riskerar att leda till väsentligt högre bötesbelopp om redan utdömda böter inte ska beaktas vid det slutgiltiga avgörandet.
Lagrådet skriver ganska skarpt: "Särskilt beträffande strafföreläggande skulle den föreslagna ändringen få betydande konsekvenser eftersom det vid sådana förelägganden nästan alltid är fråga om bötesstraff."
Lagrådet markerar ytterligare kritikens allvar: "Om frågan lämnas olöst ser Lagrådet inte någon annan möjlighet än att avstyrka remissens förslag i dessa delar."
Jag vill hävda att Lagrådets kritik riktas mot ett tydligt avsteg från en viktig rättssäkerhetsprincip, nämligen principen om likabehandling. Samma brott kan i det här förslaget nu leda till olika påföljder, vilket är tvärtemot tanken med likabehandling.
I propositionen avfärdar regeringen problemet med att säga att risken för att de här bötesbeloppen skulle bli disparata är relativt liten.
Att medvetet bortse från en central rättsstatlig princip är dock oacceptabelt och riskerar att undergräva respekten för rättsstaten men också medborgarnas förtroende för både politiken och juridiken.
En lösning vore därför, vilket Lagrådet också påpekar, att låta bestämmelserna vara tillämpliga även när det handlar om böter, på ett likartat sätt som vid andra påföljder. Riksdagen, vi här i kammaren, har makten att stifta lagar. Vi som ledamöter har den politiska makten, given av våra väljare.
Fyra ord kan sammanfatta detta: Juridik är frusen politik. Men dålig politik skapar dålig juridik, och det är vårt ansvar här i kammaren att beakta och respektera centrala rättsstatliga principer i beslut om såväl små som stora reformer.
Allas likhet inför lagen är en viktig sådan princip.
Gudrun Nordborg (V):
Jag riktar min fråga till justitieminister Gunnar Strömmer. Jag har förstås läst slottsavtalet, som fokuserar på gängen och vapenvåldet. Vänsterpartiet fokuserar även på våldet mot kvinnor. I slottsavtalet nämns mäns våld mot kvinnor en enda gång och då relaterat till vistelseförbud.
I budgeten för rättsväsendet nämns mäns våld mot kvinnor nio gånger, vilket alltså är en viss förändring. Men för såväl gängens våld och skjutningarna som våldet mot kvinnor gäller att det är män som dominerar som förövare och att våldet har fruktansvärda effekter på både samhälle och individer.
Kommer min förhoppning att justitieministern vill förstärka arbetet mot mäns våld mot kvinnor att infrias?
Magnus Stuart (M):
Tack för svaret, ministern! Inte minst under pandemin har vi sett att många kulturutövare har fått stora problem och minskade möjligheter till jobb och inkomster. Alla utövare har mer eller mindre påverkats. Men de som har påverkats allra mest är nöjes- och temaparker, som tappat upp till 80 procent i omsättning, samt teater- och konserthusföretag, som har tappat 57 procent i omsättning.
Myndigheten för kulturanalys gör följande sammanfattning av hur pandemin har påverkat kulturområdet: För det första minskat och förändrat kulturbud, för det andra intäkts- och inkomstbortfall och andra ekonomiska konsekvenser samt för det tredje ökad osäkerhet om kulturens framtid. Vi hör från många att man just nu är osäker på om man över huvud taget kan komma igång med sin verksamhet igen efter pandemin.
Stödet består till största delen av egna resurser och idéer. Sedan finns möjlighet att söka sponsring och bidrag av olika slag från staten, kommuner och regioner. Det statliga stödet har kommit i olika omgångar och haft olika uppgift och olika namn, och det har varit lite olika myndigheter man ska sända sina ansökningar till. Detta har inte varit helt lätt att förhålla sig till. Många utövare kämpar för sin överlevnad och går lätt vilse i byråkratin.
Men, herr talman, och jag säger "men", för jag vet inte vilka regler som gäller och till vilken myndighet man ska vända sig, och när man inte vet det är det svårt att agera. Vi hör att regeringen har tillsatt en utredning för kulturens återstart, och det är mycket bra. Utredaren ska lämna förslag till regeringen den 30 september.
Min undran är om vi skulle kunna få veta lite mer i detalj från kulturministern hur hon tänker kring återstarten av kulturen. Jag tror att många med mig tycker att det är långt till slutet av september, och många skulle nog vilja veta redan nu. Det är många som väntar på besked.
Magnus Stuart (M):
En del positivt har också kommit fram under pandemin. Kultursektorn såväl som andra delar av samhället har tagit stora steg framåt inom digitaliseringens område. Vi kommer säkert att få se fler digitala event framöver, men vi måste finna sätt som gör att man kan få ta betalt även vid digitala konserter, pjäser, konstutställningar med mera. Tack vare digitaliseringen kan marknaden för våra utövare bli så mycket större än före pandemin.
Tänk så mycket större marknad varje kulturutövare kan få om de även i framtiden kan vara delvis digitala och nå en betydligt större publik. Tänk också på vad detta kan innebära för hållbarheten: färre resor och mindre miljöpåverkan. Jag är i grunden övertygad om att de flesta vill ha sin publik live, men en kombination av live och digitalt kan i framtiden vara hållbart. Herr talman!
I kulturutskottet har vi utbyte med bland annat våra nordiska grannländer. Under pandemin har våra grannländer och vi haft olika strategier för att hantera smittan i våra samhällen. Nu har vi en viktig gemensam fråga framför oss, och det att återöppna våra länder och få full kraft i kultursektorn igen. Många kulturutövare är beroende av att kunna ha hela den nordiska marknaden som sin hemmamarknad.
Min undran är därför till kulturministern: Sker det någon som helst samordning inom Norden inom kulturens område under återöppnandet av våra länder? Har kulturministern kontakt i denna fråga med kollegorna i till exempel Finland, Norge och Danmark? Lyssnar vi på varandra och försöker harmonisera öppnandet och strategin för framtiden så långt det är möjligt?
Magnus Stuart (M):
Jag är glad att ministern tar upp de olika myndigheterna här. Vem eller vilken myndighet kommer att vara ansvarig för återstarten inom kultursektorn? Det är nog många. I dag är det förfärligt många myndigheter som är involverade i kulturutövarnas verksamhet, och det är inte lätt att hålla ordning på vem som ansvarar för vad.
Jag räknade nyligen ut att det kan vara en åtta tio myndigheter, varav ministern räknade upp flera stycken, som varje utövare måste förhålla sig till. Det är snårigt, och detta har visat sig inte minst under pandemin. Listan på myndigheter är alltför lång, och med min egen erfarenhet som företagare i 35 år vill jag påstå att det inte finns någon möjlighet att hålla ordning på vem man ska vända sig till i de olika frågorna. Här måste det ske förändringar.
Det finns mycket som måste göras när Sverige återstartar efter pandemin. Det kommer att bli en dragkamp om resurser, men om kulturen inte får rätt stöttning för återstarten kan det dröja alltför länge innan vi åter ser ett blomstrande kulturliv.
Tror ministern att det kan finnas möjlighet att vi i samband med återstarten efter pandemin kan få se en neddragning eller sammanslagning av myndigheter som kulturutövare har att förhålla sig till? Och vore det inte bra om vi kunde lägga ännu mer av de avsatta budgetmedlen på investeringar i kultursektorn i stället för på myndighetsbyråkrati?
Magnus Stuart (M):
Tack för svaret, ministern! Tyvärr är det bara att konstatera att plastpåseskatten inte har gjort något gott för klimatet utan snarare tvärtom. Vi ser hur användningen av plastkassar minskat drastiskt till förmån för enklare avfallspåsar, precis som vi hörde tidigare. De svenska plastbärkassarna är i regel tillverkade av förnybart material, och en plastkasse används flera gånger innan den blir soppåse.
Avfallspåsarna på rulle, å andra sidan, tillverkas nästan alltid i andra länder och produceras av fossila material. Lägg därtill de långa transportvägarna. I Arvika finns en av de ledande svenska tillverkarna av plastbärkassar.
När ni införde plastpåseskatten tappade företaget 90 procent av sin försäljning på den svenska marknaden, och man var tvungen att säga upp 30 procent av personalen i Arvika, vilket var en dramatisk förändring. Trettio personer blev uppsagda och utan arbete.
Jag funderar kring detta med plastbärkassar. I de svensktillverkade används upp till 80 procent återvunnen råvara, vilket måste vara väldigt smart sett till cirkularitet och ur miljösynpunkt. Skatten innebar att man drog undan mattan för ett av de företag som lyckats absolut bäst i denna bransch.
Anser ministern att plastpåseskatten ska vara kvar, utformad som den är i dag?
Magnus Stuart (M):
Tack för svaret, ministern! Ja, den här frågan engagerar, som alla skattefrågor - så är det. Jag skulle dock vilja hänga upp detta lite grann på EU-direktivet. Det var ju inte riktigt nödvändigt att införa en skatt, utan det hade räckt att se till att plastbärkassar inte tillhandahölls kostnadsfritt senast den 31 december 2018.
Detta framkommer från flera organisationer som är väl insatta i den här frågan. Redan 2016 genomförde Sverige det så kallade plastkassedirektivet, då butikerna började informera konsumenterna om fördelar vad gäller miljöpåverkan med en minskad förbrukning av plastbärkassar. Redan det gav ju en bra effekt.
Dessutom tog de flesta butiker betalt för bärkassarna, vilket innebar att vi uppfyllde direktivet. Vi i Sverige har också varit unika i att utveckla våra plastbärkassar med i regel väldigt låg miljöpåverkan, vilket jag nämnde tidigare.
För att återkomma till vad som kan hända för företag och branscher måste jag få läsa upp vad en näringslivsföreträdare säger: Det är klart att det känns väldigt hårt när politikerna driver en politik som missgynnar företag som ligger i framkant globalt.
Jag frågar nu finansministern: Ämnar finansministern låta plastpåseskatten finnas kvar trots den begränsande effekten både för miljön och för statsfinanserna?
Magnus Stuart (M):
Som en kommentar till Hannah Bergstedt är jag beredd att lösa frågan och ta bort skatten på alla tänkbara sätt, definitivt i en kommande regering. Oberoende av vem som sitter i regeringen ska vi kämpa för att ta bort tokiga skatter. Två år har nu gått sedan skatten på plastbärkassar infördes.
Jag hoppas att ministern håller med om att det är viktigt att skattesystemet är utformat så att en stor del av våra invånare anser att skatten är vettig och att det finns sans och balans i skatten. Ska vi få en acceptans för en skatt måste flertalet människor som ska betala skatten ändå ha någon form av förståelse för varför skatten tas ut.
I fallet med plastpåseskatten har det skrivits löpmeter av argumentation om varför den inte är vettig och varför den inte lever upp till sitt syfte. Vi har hört många exempel här. Jag har en sista fråga till ministern, men ministern har mellan raderna svarat på frågan.
Jag ställer ändå min fråga: Anser ministern att plastpåseskatten är en bra skatt som har en tydlig acceptans bland oss skattebetalare?
Solange Olame Bayibsa (S):
Min fråga går till utrikeshandelsminister Anna Hallberg. Den 1 januari i år innebar inte bara ett nytt år utan också Storbritanniens slutliga utträde ur Europeiska unionen. Storbritannien är en av Sveriges viktigaste handelspartner. Över 6 000 svenska företag har länge handlat med Storbritannien och behöver stabilitet för att säkra tillväxten och jobbskapandet.
Samtidigt har hela 2020 bestått av intensiva förhandlingar mellan just EU och Storbritannien om ett handels- och samarbetsavtal, vilket kom på plats i slutet av december. Min fråga till utrikeshandelsministern är således: Vad kommer det nya handelsavtalet att innebära för svenska företag, den svenska exporten och svensk tillväxt?
Solange Olame Bayibsa (S):
Min fråga går till näringsminister Ibrahim Baylan. Aldrig förr har så mycket gjorts så snabbt för så många. Under coronapandemin har riksdagen fattat beslut om 13 extra budgetar, och nu tillkommer ännu fler som tar fasta på att rädda liv, företag och jobb. Genom stöden har tusentals svenska arbetstagare kunnat behålla jobben i stället för att förlora dem. Samtidigt har företagen fått det andrum som de behöver.
De breda och stora stöd som regeringen och riksdagen har beslutat om saknar motstycke i modern fredstid. Jag undrar därför om statsrådet har uppgifter om hur många jobb och företag som har omfattats och som omfattas av de kommande breda och stora stödinsatserna.
Solange Olame Bayibsa (S):
Min fråga går till utrikeshandelsminister Anna Hallberg. USA är vår tredje största handelspartner och har ända sedan 50-talet varit en viktig strategisk part i utvecklingen av den svenska industrin och i förlängningen den svenska välfärden. De senaste åren har relationen mellan såväl Sverige och USA som EU och USA erfarit utmaningar i form av tariffer, tullar och samarbetsförsvårande dialog.
Nu har USA en ny administration som åter öppnat för en ansvarsfull frihandel där en hållbar ekonomisk tillväxt för bägge parter är i fokus. För några veckor sedan träffade utrikeshandelsministern USA:s nya handelsrepresentant Katherine Tai. Min fråga är därför: Har utrikeshandelsministern någon uppdatering efter detta möte?
Jonas Andersson i Skellefteå (SD):
Innan jag kom in i riksdagen jobbade jag med ensamkommande i 15 år. Jag måste säga att jag häpnar varje gång jag hör Vänsterpartiet eller Miljöpartiet prata om åldersbedömningar och hur hemskt rättsosäkra de verkar vara. Det är en historierevision som heter duga. För oss som jobbade i branschen var det uppenbart att många av de barn som kom inte alls var barn. Det rörde sig inte om några få utan om väldigt många.
Ju fler som kom, desto fler vuxna var det som nästlade sig in bland barnen. Alla politiska incitament formligen tiggde ju om att det skulle ske. Inga åldersbedömningar gjordes. Ingens historia fick över huvud taget ifrågasättas, och den som gjorde det skulle brunmålas och hängas ut. En 18-åring som ljög och sa att han var 16 år hade allt att vinna gentemot den 18-åring som talade sanning, så det var inte så konstigt att folk ljög.
Det handlade om bättre boende, bättre skolgång, tillgång till god man, bättre ekonomi, större chans att få stanna, större chans att få hit sina anhöriga - helt utan negativa konsekvenser. Alla visste det: Det var många vuxna som utnyttjade ett system som var avsett för barn. Jag vågade 2010 skriva min första debattartikel om att det ur barnperspektivet var viktigt med medicinska åldersbedömningar. Man måste ta det stöd man kan få.
Jag kan inte förstå den vurm som finns hos Vänsterpartiet, Miljöpartiet och uppenbarligen även Centerpartiet för att vuxna män ska behandlas som barn och leva bland barn. När medicinska åldersbedömningar äntligen infördes kom facit, och många fick äntligen den ålder de hade på riktigt.
Låt mig därför ställa en motfråga till ledamoten Höj Larsen: Vilken är felmarginalen och rättssäkerheten när det gäller en muntlig uppgift från en person som har allt att vinna på att ljuga?
Jonas Andersson i Skellefteå (SD):
Jag tackar för svaret. Jag håller med om att vi ska ha en så bra rättssäkerhet som möjligt och att bedömningarna ska göras på ett så bra sätt som möjligt. Jag blev också förvånad när den utredning som tittade på de medicinska åldersbedömningarna kom fram till att denna metod var den bästa. Men du svarar fortfarande inte på frågan: Vilken är felmarginalen för en muntlig uppgift? Detta ska vara ett stöd, något som minskar felmarginalen. Det finns fortfarande en felmarginal.
Man kan inte bestämma någons födelsedatum genom en medicinsk åldersbedömning, oavsett vilken metod man använder. Men man kan göra ganska klart om en person är vuxen eller inte. Ska man prata om att ta till vara barns rättigheter måste man börja med att avgöra om det rör sig om barn eller inte. Problemet blir annars att man tillvaratar vuxnas rättigheter på bekostnad av barnens, för detta är vuxna som tar resurser från barn och som lever bland barn.
Då får vi boenden där vi har prison rules och där vuxna bestämmer över barn. Så vill vi inte ha det.
Jonas Andersson i Skellefteå (SD):
Som jag nämnde tidigare jobbade jag med ensamkommande i 15 år innan jag kom in i riksdagen. Jag såg varje dag de praktiska konsekvenserna av den politik som fördes av både alliansregeringar och vänsterregeringar. En sak som var återkommande från de ungdomar jag träffade var att de ville ha två saker: snabba besked och raka, tydliga besked. I stället fick de politiska beslut som ledde till väntetider på flera år samt beslut från Migrationsverket som man behövde vara jurist för att över huvud taget förstå.
Den otydligheten fortsätter än i dag. Nu rör det sig inte om ensamkommande barn utan om fullvuxna, myndiga män. Någon gång blir ju även utländska barn vuxna; det kan säkert även ledamoten Larsson hålla med om. Detta är män utan skyddsgrund som har misshandlats i flera år av förment goda krafter i en enda lång utvisningsprocess.
Man ska dock ha klart för sig att denna misshandel är självvald - ingen tvingades att söka asyl och att stanna i landet enligt gymnasielagen, utan det har alltid funnits ett val att ta 30 000 spänn i näven och återvända till sitt hemland. Återvändande är ju nämligen en del av en reglerad invandring. Nu lockar regeringen med nya lättnader och rena amnestier som tillägg till Migrationskommittén.
Menar Socialdemokraterna på fullaste allvar att utvisningar inte ska vara en del av migrationspolitiken och att vuxna män utan skyddsskäl ska få asyl? Och hur kommer det här att påverka budgeten inom utgiftsområde 8? Vad är ledamoten Larssons snabba, raka och tydliga besked till dessa män och till svenska folket?
Jonas Andersson i Skellefteå (SD):
Jag tackar för svaret! Jag skulle vilja påstå att åtminstone era samarbetspartier uppfattar det så. Jag uppfattar det nog också som att det rör sig om rena amnestier. Apropå det här med att vara talesperson är jag talesperson för Sverigedemokraterna när det gäller denna fråga. Jag vill egentligen följa upp detta genom att fråga ledamoten Larsson vad han generellt anser om att Sverige har en politik som lockar föräldrar att skicka sina barn över halva jordklotet, med flyktingsmugglare, på farliga resor genom säkert land efter säkert land för att de till sist ska hamna i Sverige.
Anser ledamoten att man har ett bra barnperspektiv här? För de flesta ensamkommande som jag har träffat genom åren - och jag har, återigen, träffat några stycken på 15 år - är separationen från föräldrarna det största traumat. De skickades iväg till ett främmande land mot sin vilja. Det skulle vara intressant att höra ledamotens uppfattning i den här frågan, speciellt då vi vet att en stor andel av dessa barn kommer från förhållanden som inte innebär att de har skyddsskäl. Det kan exempelvis handla om afghaner som har levt i Iran.
Jonas Andersson i Skellefteå (SD):
Centerpartiet har verkligen gett vindflöjeln ett ansikte. Det är alltid lika spännande att se åt vilket håll ledamoten Cato ska hamna under paraplyet långsiktigt hållbar migrationspolitik den här dagen. Man talar om ansvar, och sedan landar man i amnestier. Det får vara slut på lappandet och lagandet, säger ledamoten Cato, för att i nästa andetag lappa och laga igen. 9 000 vuxna barn har kostat oss 5 miljarder bara på några år.
Nu vill Centerpartiet ge samma möjlighet åt tiotusentals utlänningar. Jag tycker att det här kräver vissa svar. Hur mycket kommer detta att kosta? Det dubbla, alltså 10 miljarder? Eller kanske 20 miljarder? Vi vet att det finns miljoner människor på flykt - i ordets vidaste bemärkelse förstås; många är också ekonomiska migranter. Var drar Centern egentligen gränsen för vilka volymer vi kan ta emot? Finns det en gräns över huvud taget?
Är det de 30 miljoner nya invånare som Annie Lööf nämnde för några år sedan som fortfarande gäller för Centern? Hur ska man finansiera det här? Hur mycket vill Centerpartiet ta från den svenska välfärden för att finansiera detta? Är det sjukvården eller kanske fattigpensionärerna som ska betala?
Eller vill Jonny Cato kanske höja skatterna för svenska arbetare och företag för att bekosta skydd åt människor som saknar skyddsskäl?
Jonas Andersson i Skellefteå (SD):
Jag tackar ledamoten Cato för svaret. Att ställa grupp mot grupp och göra prioriteringar och bortprioriteringar är något som varje politiker måste göra. Vi vet ju det. Det måste göras prioriteringar och bortprioriteringar, för vi har inget ymnighetshorn att ösa ur. Detta är kanske en lärdom som vore bra att göra även för Centerpartiet. Jag har bara en snabb fråga när det gäller arbetskraftsinvandringen. Det talas om att den är en stor vinst för Sverige, och Jonny Cato var väldigt stolt över den.
Men uppemot hälften av arbetskraftsinvandringen handlar ju om lågkvalificerade jobb, trots att Sverige är en av världens mest avancerade ekonomier och att hundratusentals utrikes födda i Sverige är utan arbete i dag. I dagsläget är det pizzabagare, taxichaufför och servitris som är bristyrken i Migrationsverkets förteckning, inte dataingenjör eller spetskompetens. Detta ger vissa undanträngningseffekter på den svenska arbetsmarknaden.
Är det verkligen så Centerpartiets migrationspolitik ska se ut när det gäller arbetskraftsinvandring?
Jonas Andersson i Skellefteå (SD):
Jag tycker att det är lite olyckligt att humanistargumentet har kidnappats av Miljöpartiet. Resurser är begränsade. Alternativet för privatpersoner är till exempel Lyxfällan eller kanske skuldsanering. Detta finns inte för staten. Det innebär att det krävs prioriteringar och bortprioriteringar. Allting kommer med en alternativkostnad. Miljöpartiets humanism sträcker sig till dem som har resurser, styrka och kontakter för att betala flyktingsmugglare för att ta dem över gränsen till Sverige.
De som gör den resan får kosta hur mycket som helst. När de får kosta pengar för att ni vill vara humana får någon annan vara utan samma pengar - alternativkostnader. En asylsökande som får uppehållstillstånd i Sverige kostar pensionssystemet netto 800 000 kronor. Asylprocessen kostar tiotusentals eller kanske hundratusentals kronor. Sedan tillkommer det faktum att inte ens hälften är självförsörjande efter mer än tio år i landet.
När det gäller asylsökande från vissa länder blir majoriteten aldrig självförsörjande. Då måste man ställa sig frågan: Hur många kunde man hjälpa på plats för samma pengar - kvinnor, barn, fattiga? Det handlar om att ge tak över huvudet, filtar, sängplatser, medicin, vatten, mat och basal hjälp till dem som behöver det.
Det Miljöpartiets humanism gör är att stjäla resurserna direkt ur munnen på dem som är mest utsatta. Vår humanism fokuserar på den totala motsatsen.