Johnny Munkhammar (M):
Det finns en rutin i politiken som innebär att regeringen alltid försvarar allting och säger att allting går bra. Man vill gärna försäkra väljarna om att man har gjort allting rätt så att allting går bra och man kan få fortsatt stöd. På motsvarande sätt innebär rutinen att oppositionen ska säga att allting är jättedåligt, för om det är jättedåligt kanske man själv får chansen att komma till makten.
Ifall man påstår att allting är kanondåligt och att allting går fel tycker jag dock att man borde ha någon sorts referens till fakta när man bygger upp denna verklighet. Jag funderade mycket på denna interpellation när jag läste den och tittade på de fakta som fanns. Det står: "Bit för bit monteras tryggheten ned i takt med att skatterna sänks."
Det skulle alltså vara så att vi har sänkt skatten, får mindre pengar till välfärd och därför har monterat ned tryggheten. Skattesatserna har sänkts, och det är vi mycket nöjda med. Det gör nämligen att människor har mer pengar kvar, att arbete blir mer lönsamt och att jobben växer fram. Men trots att vi har sänkt skattesatserna har skatteintäkterna ökat med inte mindre än ungefär 87 miljarder mellan 2006 och 2010.
Vi har mer pengar 2010 att fördela till trygghet och välfärd än vi hade 2006. Första frågan jag tycker att man ska ställa sig är alltså: Hur kan man säga att sänkta skattesatser som leder till mer intäkter skulle kunna leda till sämre välfärd? När det gäller barnfrågan och vems bord den påstods vara på tycker jag att den är på allas bord. Vi ska alla vara engagerade i att det inte ska finnas fattiga barn i Sverige.
Det är otroligt viktigt. Så länge det finns ett fattigt barn i Sverige tror jag att vi kan vara överens om att detta är ett samhällsproblem vi ska engagera oss i. Vi ska se till att vi inte har fattiga barn i Sverige. Om vi ska minska fattigdomen bland barn i Sverige måste vi dock fundera på vilken politik som kan leda dit. Är det så att den politik som har förts har förvärrat problemet, eller har den förbättrat situationen?
Rädda Barnen påstår att barnfattigdomen ungefär har halverats sedan 1997, till ca 11 procent av alla barn. 11 procent är 11 procent för mycket. Vi ska inte ha fattiga barn i Sverige, men fortfarande har barnfattigdomen halverats sedan 1997. Det är därmed uppenbart att den politik som har förts under lång tid har lett till att vi har färre fattiga barn.
Då är det ju inte läge att kasta om politiken, utan vi ska fortsätta med den politik som har lett till färre fattiga barn och som bland annat handlar om att minska utanförskap och öka antalet människor som har jobb.
Det totala utanförskapet, där ungefär 1,2 miljoner människor levde i utanförskap på olika typer av offentliga ersättningar och inte kunde påverka sin egen situation eller utveckla sitt eget liv, har minskat. Det är ungefär 150 000 färre personer sedan 2006 som lever i utanförskap.
150 000 personer är ganska många människor som nu får en chans att komma tillbaka, utveckla sitt eget liv och få en inkomst i stället för låg offentlig ersättning. Frågan är alltså: Hur kan denna minskning av utanförskapet bidra till ökad fattigdom? Mina frågor är: Hur kan det komma sig att man säger att lägre skatter och högre intäkter leder till sämre välfärd? Hur kan det komma sig att man säger att politiken leder fel om barnfattigdomen har halverats sedan 1997?
Hur kan det komma sig att man säger att ett kraftigt minskat utanförskap - trots finanskris, ska tilläggas - skulle bidra till ökad fattigdom när dessa människor kan få en ökad inkomst? Detta får jag inte ihop med fakta och verklighet. Kanske kan jag få hjälp på den punkten.