KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anna-Lena Sörenson (S):
Barbro Westerholm är väldigt klok och kan mycket, och vi känner stor respekt för henne. Jag tycker att Barbro Westerholm talar väl om patientens ställning. Det är bara det att jag undrar hur hon resonerar, för hon nämner precis det som patientlagen innefattar, bland annat rätt till second opinion, rätt till bra information och rätt till delaktighet i sin egen vård.
Jag hör däremot inte hur den här lagen skulle skärpas för att få större genomslag.
Det är ju det som saknas. Det är egentligen inte tekniken som saknas för att införa de här it-lösningarna, utan det är lagstiftning och standardiseringar av begreppsapparaten för att vi ska kunna genomföra detta.
För att kunna vända den här skutan i Sandhamnsgattet undrar jag därför om det ändå inte är i vårdens strukturer som vi skulle behöva hitta överenskommelser för att kunna göra förändringar för att förverkliga det här med att sätta patienten i fokus och göra patientens ställning starkare?
Anna-Lena Sörenson (S):
Jag hör egentligen inte någonting annat än det jag kan hålla med om och som stämmer in i mitt resonemang: att vårdens förutsättningar måste förändras så att personalen kan arbeta på det sätt som man egentligen har gått in i denna yrkesroll för att göra. Man vill arbeta med patienter. Man har ett starkt engagemang. Man vill utveckla sin professionalitet. Men med vårdens strukturer i dag fungerar inte det här, och det är därför vi inte får genomslag för patientlagen eller hälso och sjukvårdslagen om vi så vill.
Jag har inte hört från Barbro Westerholm hur detta skulle kunna omsättas i en skarpare lagstiftning. Vi kan inte genom lag tvinga huvudmännen att reservera pengar och så vidare.
Det handlar om att skapa förutsättningar på andra sätt, inte minst genom kunskapsspridning. Det handlar ytterst om vad Barbro Westerholm till sist hamnar i, nämligen mer privatiseringar och utökad valfrihet. Handen på hjärtat, Barbro Westerholm!
Gamla, sköra patienter tvingas att åka från Gävle till Sundsvall för att den nära vården inte fungerar i Gävle och för att personalen inte ges förutsättningar att ta hand om patienter med behov av sammansatta vårdinsatser som ska ges från kommun och landsting.
Ska det verkligen ligga på den gamla sköra patienten att åka till Sundsvall?
Anna-Lena Sörenson (S):
Riksrevisionens rapport behandlar ett mycket angeläget ämne. Medborgaren måste kunna känna ett starkt förtroende för att läkemedelskontrollen fungerar väl och att myndigheten, det vill säga i det här fallet Läkemedelsverket, i sin bedömning har gjort noggranna och självständiga överväganden mellan risken och nyttan med ett läkemedel.
Riksrevisionen säger sig ha funnit brister hos Läkemedelsverket och regeringen i sin granskning; det handlar om felprioriteringar, sammanblandning av roller, dubbla styrningssignaler, icke-kompensation av skevheter i kunskapsunderlag och bristande integritet gentemot läkemedelsbolagen. Herr talman!
Herr talman! I sin skrivelse bemöter regeringen rekommendationerna med att Läkemedelsverket bör delta i innovationsarbetet eftersom läkemedel spelar en stor roll för att möta en framtid med stora hälsoutmaningar i form av en åldrande befolkning, hot om smittspridning, pandemier och antibiotikaresistens.
Vidare anser regeringen att styrning av myndigheterna ska bygga på tillit och att Läkemedelsverket självt har förutsättningar och förmåga att prioritera bland de uppdrag myndigheten har. Regeringen anser liksom Riksrevisionen att patientsäkerhetsfrågorna är angelägna och menar att det inom ramen för läkemedelsstrategin finns utomordentliga möjligheter till uppdrag kring just säkerhetsfrågorna.
Vad gäller rekommendation om kunskapsstyrning som är producentoberoende påpekar regeringen att myndigheterna redan i dag samarbetar när det gäller jävsdeklarationer för sina externa experter och har genomarbetade formella strukturer för detta. Man har också börjat samarbeta med övriga nordiska länder för att bredda basen med de experter som man kan använda för arbetet. Herr talman!
När det gäller risken för skevhet i kunskapsunderlagen bedömer regeringen att myndigheterna är väl medvetna om riskerna och att man utvecklar sitt samarbete med anledning av detta. Regeringen menar vidare att förutsättningarna för samarbete förbättras ytterligare genom det inrättade statliga Rådet för styrning med kunskap. Herr talman!
Vi socialdemokrater vill gärna poängtera betydelsen av att vi medborgare kan känna förtroende för de myndigheter som ska bedöma och kontrollera läkemedel och att deras arbete följs upp. Vi känner oss dock nöjda och tillfredsställda med de svar regeringen gett i sin skrivelse och med de åtgärder man avser att vidta. Jag vill yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på reservationerna.
Anna-Lena Sörenson (S):
Emma Henriksson inledde med att påpeka att ämnet för den här debatten inte är det mest upphetsande. Men styrningen av hälso och sjukvården är en viktig fråga, och det är viktigt att vi diskuterar den.
Jag tror att vi i grunden är överens om att även staten behöver ha styrmedel för att se till att sjukvården blir behovsanpassad, jämlik och håller en hög kvalitet. Emma Henriksson säger också att regeringen kunde ha ägnat sig mer åt självkritik. Det kan man ju tycka, och det är ju bra att allianspartierna gör det.
Men vi ska komma ihåg att rapporten handlar om ett år, nämligen 2015. Många av de bidrag som man har tittat på har tillkommit under den förra regeringen, och mycket har också hänt sedan 2015 när det gäller att förändra styrningsprocessen för att den ska bli tydligare och mer uppföljbar.
En liten del av min kritik mot majoriteten i utskottet handlar just om att man inte har reflekterat över den styrprocess som den nuvarande regeringen har inlett, med årliga överenskommelser med Sveriges kommuner och landsting och mycket dialog för att man ska kunna ha en samsyn.
De flesta av oss tycker ju att de flesta beslut ska tas ute i verksamheten och av landstingen och landstingens politiker. Min fråga till Emma Henriksson blir: Tycker inte Emma Henriksson att mycket av vad regeringen gör går åt rätt håll, för att vi ska få en bättre styrprocess när det gäller de riktade statsbidragen?
Anna-Lena Sörenson (S):
Jag tror att alla håller med om att man hela tiden behöver se över styrprocessen, att man fattar beslut som går att följa upp och att man fattar beslut som fokuserar på resultat och effekter snarare än på processer och insatser. Annars hamnar man fel. Emma Henriksson lägger stor vikt vid att man ska ha en utformad styrprocess.
Som vi ser det handlar det om att man kan använda de riktade statsbidragen för olika syften. Det måste vara varje regerings val att göra detta för att kunna nå det som är målet för hälso- och sjukvården, alltså en behovsstyrd sjukvård av högsta kvalitet för var och en. Målen, syftena och målgrupperna kan vara väldigt olika.
Då måste också statsbidragen få utformas på olika sätt. Sedan handlar det mycket om hur detta fungerar ute i landstingen. I mitt anförande var jag själv inne på att detta kan störa. Så är det. Framför allt kan det störa landstingens egna prioriteringar. Det visade också uppföljningen att det kan göra många gånger. Det gjorde det säkert under den gamla regeringens tid också.
Ett gyllene exempel på detaljstyrning där man valde helt fel är väl rehabiliteringsprocessen, som fick mycket kritik av Riksrevisionen och så småningom avskaffades.
En balans mellan detaljstyrning, som är av ondo, och en styrning från staten som når sina syften - att verka för en jämlik hälso- och sjukvård av god kvalitet för alla - tror jag ändå att vi behöver komma fram till.
Anna-Lena Sörenson (S):
Jag skulle vilja börja med att korrigera bilden av hur det var under den gamla regeringens tid som Anders W Jonsson började med. När man lyssnar på företrädare för allianspartierna kan man ibland tro att det var den riktiga guldåldern för välfärden i Sverige. Men fakta kvarstår: Man sänkte skatter med 140 miljarder. Man hade en arbetslöshet när man lämnade ifrån sig makten som var högre än när man tillträdde.
Man hade färre anställda i den offentligt finansierade välfärden än efter krisen på 90-talet. Man lämnade ett underskott i statsfinanserna efter sig. Allt det här lämnade stora revor i välfärden, som den nuvarande regeringen gör allt för att laga. Man satsar 10 miljarder i det här årets budget i generella statsbidrag som kommuner och landsting kan använda för att laga de här revorna och för att utvecklas i framtiden.
Man har aviserat minst 5 miljarder för 2018 för att bland annat utveckla sjukvården, primärvården och andra delar av välfärden. Anders W Jonsson ondgör sig mycket över de riktade statsbidragen. Då måste frågan ställas om den här guldåldern då Anders W Jonsson var med och kunde utöva stort inflytande.
Jag tror att han till och med var ordförande i socialutskottet och sitt partis sjukvårdspolitiska talesperson. Varför utövade ni då inte ert inflytande för att rätta till bristerna när det gällde de riktade statsbidragen? Det hade ju funnits all möjlighet i världen att göra det.
Anna-Lena Sörenson (S):
Jag tycker att vi ska hyfsa till debatten lite grann. En skrivelse som svar på Riksrevisionens rapporter handlar ofta om vad regeringen gör för att rätta till de brister som man ofta ser. Regeringen erkänner också i sin skrivelse att man gör det arbetet - precis som andra regeringar, som Anders W Jonsson påpekar.
Därför tycker jag att det är konstigt att varken Anders W Jonsson eller företrädarna för de andra allianspartierna kan se det som regeringen gör och faktiskt erkänna en del av det, att det kan vara ett bra arbete. Regeringen arbetar mycket med att göra de riktade statsbidragen generella. Man arbetar med dialog. Man arbetar med de här överenskommelserna. Anders W Jonsson säger att beslut ska fattas där ansvar kan utkrävas. Det håller jag med om.
Det håller vi med om, och vi håller det kommunala självstyret väldigt högt. Samtidigt ser vi - det tror jag att både Anders W Jonsson och jag gör - de stora utmaningar som inte minst hälso och sjukvården står inför. Man skulle kanske ha behövt mer muskler så att man hade kunnat utveckla kunskapsstyrningen i hälso och sjukvården.
Därför tycker jag att det är beklagligt att Centerpartiet fällde den regionreform som hade kunnat lösa en del av de problemen.
När Anders W Jonsson försvarar det kommunala självstyret tänker jag på att han i andra sammanhang inte drar sig för att tvinga kommuner och landsting att införa vårdval och fri etablering, där reglering och certifiering ska ske hos tjänstemän i Stockholm och inte hos de folkvalda politikerna i kommuner och landsting.
Anna-Lena Sörenson (S):
Cecilia Widegren inledde sitt anförande med att räkna upp de utmaningar som svensk hälso- och sjukvård står inför. Det var i princip detsamma som jag anförde i mitt inlägg. Det tycker jag är positivt; det är bra att vi gör samma analys av hur det står till i svensk hälso- och sjukvård och vad det är som behöver göras.
Cecilia Widegren fortsätter med att säga att detta är ett onödigt lagförslag och att vi slår in öppna dörrar. Men låt oss titta på hur det ser ut i verkligheten i till exempel Stockholms läns landsting. Där har man lagt ut väldigt mycket på entreprenad. Man har alltså splittrat verksamheter.
Då finns det stora risker för att man också lägger ut verksamhet som hör tätt samman med en universitetssjukhusverksamhet. Cecilia Widegren ägnar stort utrymme åt att tala om definitionerna av ett universitetssjukhus och vad det är.
Det är svårt; det medger regeringen i sin proposition. Regeringen vill också ha ett bemyndigande för att under sitt konstitutionella ansvar genom myndigheten själv definiera det när så behövs.
Jag tänker att det som är enkelt att definiera i hälso- och sjukvården, till exempel mödrahälsovården eller planerade operationer, oftast är det som de privata vårdgivarna vill och kan bedriva. De gör det också oftast bra. Det är lätt att följa upp, det är lätt att upphandla och det är lätt att kravspecificera.
Jag återkommer när det gäller de mer komplexa områdena.
Anna-Lena Sörenson (S):
För att kunna möta de utmaningar som vi är överens om finns för svensk hälso- och sjukvård måste vi ha universitetssjukhus. Vi måste ha universitetsverksamhet som håller ihop hälso- och sjukvård, forskning, utbildning och utveckling. Det är i dessa miljöer som lösningarna till problemen föds.
Det är här man kan arbeta med evidensbaserade metoder, det är här innovationerna föds och det är här idéerna föds till hur man ska lösa problemen. Jag kan se på den föregående, borgerliga, regeringen som hade åtta år på sig att komma med lösningar för svensk hälso- och sjukvård. Utmaningarna är inte nya, utan dem har vi sett så länge jag har varit sjukvårdspolitiker.
De lösningar som presenterades då var privatiseringar och sänkta skatter. Har det löst någonting av de utmaningar vi ser i svensk hälso- och sjukvård, Cecilia Widegren? Det som oroar mig är att den privatiseringsiver som vi ser i Stockholms läns landsting också finns här i riksdagen.
De borgerliga partierna kommer ofta tillbaka till att de lösningar som vi ska lansera för att möta utmaningarna är mer av vårdval, mer av privatiseringar - och sänkta skatter, förstås. Det kommer ju som grädde på moset. Är det detta vi ska lösa utmaningar för svensk hälso- och sjukvård med?
Nej, vi är allvarligt oroade för att en utveckling ska komma till stånd där man lägger ut viktiga verksamheter i landstingen på ett sätt som gör att man inte kan ta tillbaka dem. Då kan man inte använda dem i den verksamhet och i de komplexa miljöer som måste till för att man ska kunna forska, utbilda och utveckla.
Anna-Lena Sörenson (S):
Staffan Danielsson har inte hört någon östgöte uttrycka oro över att universitetssjukhuset ska säljas ut. Det har inte jag heller hört. Jag har däremot hört många förslag, hemma i Östergötland och inte minst här i kammaren, om att lägga ut delar av sjukvården till privat verksamhet.
Flera av de tidigare talarna har kommit tillbaka till att förslaget, om det skulle gå igenom, skulle hämma utvecklingen inom hälso- och sjukvården. Jag återkommer till det jag sa i mitt anförande: Det finns inget sådant i förslaget. I förslaget talas det om vilka "någon annan" är, och som man inte får lägga ut verksamheten till.
Det står också klart och tydligt att om landstinget vill förändra sin verksamhet på olika sätt, om man till exempel anser att en del av universitetssjukvården har utvecklats till basal sjukvård, kan man lägga ut det på annan vårdgivare.
Men man kan också - det är viktigt i sammanhanget - utveckla och organisera universitetssjukvården på ett sådant sätt att man till exempel kan lägga en del av verksamheten på Motala sjukhus, på Vrinnevisjukhuset i Norrköping eller inom primärvården. Grejen är att man har kontroll över den här sjukvården. Den kan vara av högspecialiserat slag, men den behöver inte utföras på universitetssjukhuset utan kan ligga på andra ställen. Man har dock kontroll över verksamheten.
Man kan bedriva forskning. Och man kan bedriva utveckling och utbildning. Detta kan lätt förstöras. Jag ska återkomma till det i min nästa replik.
Anna-Lena Sörenson (S):
Jag skulle gärna diskutera sjukvårdens utmaningar. Och det gör vi på sätt och vis i dag. Sjukvårdens utmaningar måste nämligen mötas med bland annat det som sker på universitetssjukhusen. Därför är det otroligt viktigt att vi kan hålla ihop dem. Om Staffan Danielsson har läst remissvaren noga har han förmodligen också upptäckt att universitetet i Linköping har en annan mening. Man stöder förslaget. Det kan man läsa på om.
Staffan Danielsson talar också om hur förfärligt det kommer att bli om man måste söka tillstånd i Stockholm för saker och ting. Hans partikamrat i utskottet brukar stå här och tala om att alla ska söka tillstånd för olika verksamheter i Stockholm. Det gäller även centerstyrda kommuner och regioner och landsting där Centerpartiet är med och styr.
De ska också söka tillstånd i Stockholm för att kunna bedriva sina verksamheter. Ni talar alltså inte riktigt samma språk, Staffan Danielsson. Vi måste komma tillbaka till varför de borgerliga och Sverigedemokraterna har en sådan motvilja mot det här förslaget att man inte ens vill lyssna på det som står i propositionen om att det går bra att utveckla sin verksamhet inom landstingen.
Jag tror att det handlar om att man ytterst vill - som Per Ramhorn specifikt uttryckte det - ha möjlighet att privatisera olika delar. De delar som kommer att privatiseras är det som är enkelt att definiera och det som man kan tjäna mycket pengar på. Det kommer inte att vara det som är komplext, som är svårt och som är dyrt.
Då kommer vården att fragmentiseras. Det kommer att vara mycket svårare till exempel vid universitetssjukhuset i Linköping att bedriva brännskadevård om man lyfter ut det som är lite enklare att definiera och det som man kan tjäna mycket pengar på, till exempel plastikkirurgi.
Anna-Lena Sörenson (S):
Per Ramhorn pratar om regeringens arbete för att förbättra situationen i svensk hälso- och sjukvård och har sagt att all kraft läggs på den här propositionen, vilket alla kan konstatera inte är sant.
Vi har ganska många debatter framför oss här i kammaren som handlar just om hur regeringen lägger fram förslag för att skapa förbättringar i hälso- och sjukvården i Sverige, inte minst här nu i slutet på terminen före sommaren. Man kan undra om Per Ramhorn inte har tagit del av det som vi arbetar med i socialutskottet.
Nästa vecka, tror jag, kommer en debatt som handlar om till exempel samverkan mellan landsting och kommun för att förbättra situationen för de gamla och som vi kan hoppas mycket på. Tänker man ställa upp på den eller inte?
Per Ramhorn använder också en stor del av sin talartid till att säga att det här är ett hypotetiskt problem och att det redan är klart att det inte förekommer någon utträngningseffekt i hälso- och sjukvården på grund av försärkringspatienter hos privata vårdgivare med offentligt finansierade medel. Varför lägger då Sverigedemokraterna kraft på att ge förslag på en motion om att den här saken ska utredas? Det är min fråga.
Anna-Lena Sörenson (S):
Vi är mycket medvetna om att riksdagen redan har tagit beslut om hur prioriteringar ska ske i vården och att vården ska vara behovsstyrd. Men det här lagförslaget handlar om att vi ska förtydliga principerna och att vi ska undvika de risker som ett ökande uttag av privata sjukvårdsförsäkringar innebär. Det är en drivkraft i sig att de privata sjukvårdsförsäkringarna fortsätter att öka.
Jag måste fråga Per Ramhorn: Bekymrar det inte dig och Sverigedemokraterna att vi riskerar att få ett parallellt sjukvårdssystem på grund av detta? Behöver vi inte förtydliga den här lagstiftningen och dessutom ställa krav på att man följer upp och att det faktiskt är på det här sättet? Vet Sverigedemokraterna någonting som vi inte vet?
Har ni sett en utredning om att lagen följs ute i Sverige och att de privata vårdgivarna inte tar emot försäkringspatienter på det offentligas bekostnad och därmed tränger ut dem som har större vårdbehov? Om Sverigedemokraterna har en undersökning som vi inte har sett så låt oss se den!
Anna-Lena Sörenson (S):
Jenny Petersson avslutade sitt anförande med att prata om oron för att sjukvården inte ska finnas när man behöver den. Det är ett faktum på många håll. En förklaring till oron är att man bekymrar sig för att man inte ska få vård på lika villkor och efter behov.
En utveckling där vi ser allt fler teckna sjukvårdsförsäkringar via sin arbetsgivare understöder att det finns en risk för denna oro. En utveckling mot alltmer privatfinansierad vård riskerar att skapa parallella strukturer och parallella sjukvårdssystem med en tydlig gräddfil för dem som har råd att betala en försäkring.
Jenny Petersson påstår också att det i propositionen finns förslag att begränsa sjukvårdsförsäkringarna. Det finns inget sådant uttalat förslag till begränsningar. Det handlar om att förtydliga det som redan finns i hälso- och sjukvårdslagen så att dessa system inte uppstår och minimera riskerna för undanträngningseffekter som gör att det blir plånboken som avgör sjukvårdsinsatserna, inte behovet.
Det handlar om att reglera, och det handlar om att behålla förtroendet för hälso- och sjukvården. Frågan måste ställas. Precis som Karin Rågsjö sa tidigare är detta en modest begäran. Det är svårt att förstå varför de borgerliga partierna inklusive Sverigedemokraterna inte kan gå med på att göra ett förtydligande för att komma över osäkerheten.
Ingen av oss vet i dag hur det egentligen står till i verksamheten, och vi vet inte riktigt vad framtiden bär med sig. Men vi får en möjlighet att utvärdera med hjälp av ett uppföljningsinstrument om landstingen kräver i sina avtal att det ska ske en redovisning för huvudmännen.
Anna-Lena Sörenson (S):
Det är precis vad regeringen gör. Det går att ha flera saker i huvudet samtidigt och på gång samtidigt. Det kommer en rad propositioner. Regeringen har föreslagit ytterligare miljarder för att utveckla primärvården, och det har tillsatts en utredare som lägger fram sitt första betänkande i juni. Det sker många saker i hälso- och sjukvården.
Det finns en professionsmiljard för att undanröja grundorsaken till en inte så bra tillgänglighet i dagens läge. Det vi pratar om i dag är kanske lite svårbegripligt för våra medborgare. När vi säger att det är oklart om det finns undanträngningseffekter i dag är det för att det är just oklart.
Varken Jenny Petersson eller jag vet om det finns undanträngningseffekter eller inte. Vi skapar nu förutsättningar för att få kunskap. Landstingen ska, enligt regeringens förslag, i sina avtal med de privata vårdgivarna ställa krav på att behovs- och solidaritetsprincipen upprätthålls. Det ligger på vårdgivarna tillsammans med landstingen att utforma uppföljningsinstrument.
Det tycker jag inte att staten, regeringen eller vi i riksdagen, behöver utforma. Vårdgivarna och landstingen kan själva komma överens om hur de på ett bra sätt kan skapa uppföljningsmöjligheterna. Det ser olika ut för de olika privata vårdgivarna, som så väl behövs. Alla landsting har god nytta av dem, och de har haft det sedan urminnes tider.
Men det går också att skapa bra möjligheter för landstingen och medborgarna att få demokratisk insyn för att förvissa sig om att det inte förekommer undanträngningseffekter. Därmed går det att behålla tilliten till och förtroendet för hälso- och sjukvården.
Anna-Lena Sörenson (S):
Vi ska i dag besluta om en ny hälso- och sjukvårdslag. Det låter kanske mer dramatiskt än vad det är, för propositionen handlar om att anpassa hälso- och sjukvårdslagen efter de förändringar som har inträffat sedan lagen tillkom och att göra den mer överskådlig, tydlig och lättillgänglig.
I stort sett förs alla bestämmelser i den nuvarande lagen över till den nya lagen, men för att det ska bli mer av en målinriktad ramlag, som det är tänkt, förs en del detaljregleringar över till förordningar eller föreskrifter. Herr talman! Betänkandet innehåller också beredning av en följdmotion och ett antal enskilda motioner från allmänna motionstiden.
Samtliga motioner innehåller kloka och behjärtansvärda förslag, och mycket återkommer säkert till riksdagen i andra sammanhang där det passar bättre, kan göra mer nytta och få mer genomslag.
Somt tillgodoses redan i lagstiftningen, utreds eller är under arbete i Regeringskansliet, och somt kan mötas klokare och mer effektivt genom överenskommelser och i samverkan med andra myndigheter och välfärdsaktörer. Därför, herr talman, yrkar jag bifall till förslaget och avslag på motionerna.