Göran Hägglund (KD):
Jag tycker att de siffror jag nämnde är oerhört glädjande. När det gäller frågan om man får föda på det sjukhus man valt visar de senaste siffrorna - åtminstone de jag har - att fler än nio av tio får göra det.
Om man öppnar en möjlighet för människor att välja kan det naturligtvis från tid till annan bli så att det är fler som önskar än vad det finns plats för. Det ligger i sakens natur. Lösningen på det kan inte vara att upphäva valmöjligheten. Såvitt jag kunde höra var det ingen av talarna som förordade att det fria valet skulle upphöra.
När det gäller de frågor som togs upp berörde Ingela Nylund Watz hur många som får föda på det sjukhus de valt eller som hänvisas vidare. Som jag ser det är siffrorna väldigt goda.
Strävan måste alltid vara att alla ska få vård i enlighet med sitt val, men vi vet att det är svårt att i verkligheten genomföra hundraprocentig perfektion eftersom vi arbetar med sådant som vi inte riktigt har grepp om, som inte riktigt går att planera i tid. Marie Granlund ställde frågor om likvärdigheten i vården mellan Skåne och Stockholm. Det går att resonera om i många olika termer.
Vi mäter det numera på ett ganska bra sätt, vilket gör att vi har indikatorer presenterade bland annat genom det som kallas för öppna jämförelser. Vi vet att ett problem i vården i stort är att den varierar. Den kan variera inte bara mellan landsting utan också inom landsting. Det handlar om många olika faktorer som leder till olika resultat. De är viktiga att mäta.
Det är viktigt att lära av dem som lyckas bäst. En jämlik vård är det som vi hela tiden ska ha i blickpunkten, och vi arbetar intensivt tillsammans med landstingen på det området. Vi ser att det förekommer brister på många håll, men vi arbetar intensivt för att höja lägstanivån och se till att dra nytta av erfarenheterna hos dem som lyckats bäst.
När det gäller utbildning har regeringen kraftigt utökat både sjuksköterske- och läkarsidan. Den siffra som jag har hyggligt aktuell i huvudet är att vi under vår regeringstid har ökat nyintaget till läkarutbildningen med i storleksordningen 40 procent. Det är otroligt mycket. Jag skulle säga att det egentligen är ofattbart mycket.
Den ena slutsatsen vi drog var att vi hade ett för litet intag under ganska många år dessförinnan. Den andra slutsatsen är att vi inte använder vårdpersonalens resurser på bästa möjliga sätt. Det gäller läkare, sjuksköterskor, barnmorskor och många andra kategorier. Därav den beskrivning jag gav i slutet av mitt inledande svar.
Vi måste få en situation där man kan ägna sig åt det som man är utbildad för och kunna arbeta på toppen av sin förmåga. Meeri Wasberg säger att arbetsmiljöfrågorna väl inte enbart kan vara en fråga för landstingen. Nej, det är de förstås inte. Både Socialstyrelsen tidigare, numera Inspektionen för vård och omsorg, och Arbetsmiljöverket har ett jobb att göra.
De har slagit ned på flera håll i landet och sagt ifrån när de tyckt att förhållandena inte varit tillräckligt bra vad gäller patientsäkerheten och i vissa fall för personalen. Där har staten en roll att spela, men jag tror att vi ska vara tydliga med vad som är statens uppgift. Det är landstingen som driver verksamheterna, anställer personalen och är arbetsgivare.