Håkan Svenneling (V):
En dag kom ett brev till bostadsrättsföreningen Lyran i Ånge från den statliga banken SBAB som man var kund hos. I brevet stod det: Vårt uppdrag och vårt ansvar är att ge kunderna bästa service och samtidigt uppfylla ägarnas lönsamhetskrav. Vidare skrev man: Vi ska framför allt inrikta vår kreditgivning på expansiva regioner runt våra kontor i Stockholm, Göteborg och Malmö samt större tillväxt- och högskoleorter.
Lite längre ned i brevet skrev man: Vi kommer därför inte framöver att ha samma möjlighet att erbjuda samma villkor som tidigare och inte samma servicegrad. Avslutningsvis skrev SBAB: Ni kommer framgent inte att erbjudas bundna lån med längre löptid än två år. Herr talman! SBAB är en statlig bank. Det betyder att vi alla tillsammans äger banken.
Det gör att de som bor i bostadsrättsföreningen Lyran i Ånge inte bara är kunder utan också ägare i SBAB. Då borde det vara rimligt att banken inte själv kan bestämma vilka man ska ge service till utan att man ska ge service till alla ägare, oavsett var i landet de bor. Too big to fail, för stor för att falla, är ett uttryck som användes för att rädda banker vid den senaste finanskrisen 2007-2008.
Det handlar alltså om att privata banker har blivit så stora att de har blivit samhällsviktiga. Det gör att vi tillsammans måste rädda dem för att det ekonomiska systemet inte ska haverera - trots att det inte är våra sparkonton som har sett till att de har hamnat i kris utan deras investmentverksamhet, alltså deras spekulationsverksamhet. I det amerikanska presidentvalet är frågan om bankdelning het.
Det amerikanska folket fick rädda många Wall Street-banker samtidigt som 5 miljoner amerikaner tvingades lämna hus och hem. I Europa har förslagen om bankdelning funnits, men de har snabbt gömts undan och tystats ned. Låt oss ta Nordea som exempel. Deras verksamhet i Norden och Baltikum omfattar tillsammans 161 procent av Sveriges bnp.
Ansvaret för Nordeas risker kan vi tyvärr inte sprida på våra grannar i andra länder, utan hela ansvaret vilar på oss i Sverige. Det är inte socialism bara för att man föreslår att småspararnas sparkonton och börshajarnas aktieportföljer inte ska vara i samma bankbolag.
Det är sund ekonomi att vi som skattebetalare inte en dag ska behöva rädda de banker som gör enorma vinster på att ta enorma risker med oss andra som säkerhet och garanti i bakgrunden. Alla borde ha rätt att öppna ett bankkonto. I dag är så inte fallet. Men inom kort kommer en EU-lagstiftning att implementeras i Sverige, och då kommer det att bli så. Det betyder dock inte att man kommer att ha rätt till internetbank.
Fortfarande kommer personer med skuldsättning att kunna nekas rätt till internetbank eller andra smidiga betalfunktioner av sin bank. I stället hamnar de i ett beroende med dyra betallösningar som enda alternativ för att kunna betala sina räkningar. Herr talman! En del människor har i dag långa avstånd till att kunna ta ut kontanter. För dem som bor i Vittangi, Hakkas och Fredrika är avståndet till närmaste bankomat mer än fem mil.
I Svappavaara finns en statlig gruva men ingen bankomat; den ligger tre mil bort. Vidsel kallas för raketbyn eftersom Försvarsmaktens anläggning för att testa raketer och drönare ligger där. Men någon bankomat har inte byborna sedan förra året.
Sammantaget har 117 000 personer mer än två mil till att ta ut kontanter. Av dessa är 36 000 äldre än 65 år. Någonstans mellan 1 miljon och 1 1⁄2 miljon människor berörs av problem med betaltjänster och skulle ha nytta av att det blev lättare att få tag i grundläggande betaltjänster för kontanter.
De som enligt länsstyrelserna upplever mest problem med betaltjänster är föreningar, funktionsnedsatta, äldre, nyanlända och företagare på landsbygden och skärgården. Enligt Riksbanken görs drygt 20 procent av alla betalningar fortfarande med kontanter. 87 procent av alla svenskar använder kontanter varje månad, och 20 procent av oss använder inte internetbank.
Kontanter har alltså fortfarande stor betydelse. Det är inte konstigt att det är svårt att nå grundläggande betaltjänster i verkligheten. Antalet uttagsautomater har minskat med närmare 500 stycken mellan 2011 och 2015. Bankkontor som hanterar kontanter har minskat kraftigt sedan 2011, från 1 415 stycken till 694 stycken i dag. Det är alltså en halvering.
Utöver det har 154 bankkontor stängts. Handelsbanken var länge en av få banker som valde att behålla kontanthanteringen. Men i mitten av oktober förra året meddelade Handelsbanken att de skulle sluta med kontanter vid 95 kontor runt om i landet. Det innebar att det sista uttagstället för kontanter upphörde på 13 orter.
Utöver det har ytterligare 16 orter blivit av med tillgången till kontanter då kontor från andra banker slutade hantera kontanter under förra året. Remisstiden för Betaltjänstutredningens förslag gick nyligen ut. Flera instanser anser att lagstiftning är nödvändig för att man ska komma till rätta med dagens problem. Tyngst är nog Riksbankens besked. Riksbankschefen Stefan Ingves skrev på DN Debatt: "Ett förslag som borde övervägas är att införa ett lagkrav på bankerna att upprätthålla rimlig kontantservice.
Det skulle innebära att bankerna får ett tydligt krav på sig att göra det som förväntas av dem, nämligen att de tar sitt samhällsansvar och ger kunderna den service de förväntar sig." Många andra remissinstanser har instämt i Riksbankens ställningstagande, särskilt bland de ideella organisationerna. Regeringen ska lämna sin proposition till riksdagen före hösten. Det bästa vore att de föreslår lagstiftning för att skydda konsumenternas tillgång till kontanter.
Det näst bästa vore att de föreslår tuffare regler så att det inte ska vara bankerna, framför allt inte storbankerna, som bestämmer om vi ska betala med kort eller kontanter. Bankerna gör nämligen samtidigt miljardvinster. De fyra storbankerna tjänade tillsammans 106 miljarder kronor förra året och delade ut nära 60 miljarder kronor till sina aktieägare. Det är uppenbart att marknaden inte löser landsbygdens utmaningar.
Att se till att det finns tillräckligt god geografisk spridning av grundläggande betaltjänster bör därför fortsätta vara ett statligt ansvar. Till skillnad från i dag skulle en reglering av bankernas ansvar för betaltjänster innebära att det ytterst är staten som avgör när marknaden kan och bör tillgodose kundernas behov eller när det i stället ska vara en statlig uppgift. Det är naturligtvis ingen lätt uppgift. Men länsstyrelserna gör redan i dag bedömningar av när staten ska gå in med stöd till olika åtgärder.
Det viktiga är att det är politiken som styr utvecklingen och att det inte är storbankerna som bestämmer om vi ska betala med kort eller kontanter i vår affär. Vänsterpartiet har fyra reservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall bara till reservation 1.