Anders Borg (M):
Jag välkomnar att Monica Green har ett stort intresse för de här frågorna. Men jag är lite förvånad över att så fort man talar om fördelning är det ett angrepp på Socialdemokraterna. Det kan tyckas vara märkligt, inte minst när man utvärderar vad som har hänt den senaste tiden. Jag läste i dag LO:s utvärdering av inkomstskillnaderna. De har till exempel visat hur mycket den ekonomiska eliten har i industriarbetarlöner.
År 1995, när den socialdemokratiska regeringen tog över, motsvarade det 25 industriarbetarlöner. I dag motsvarar det 41 industriarbetarlöner. Det är alltså en ökning med 15 industriarbetarlöner per person i den ekonomiska eliten under det socialdemokratiska maktinnehavet. I den ekonomiska eliten ligger snittinkomsten på 4 miljoner.
Den vanliga industriarbetarlönen ligger på 260 000. Styrelsearvodena i de svenska bolagen har ökat med 54 procent mellan 2000 och 2006. Det är 7 1⁄2 procent per år jämfört med 3 1⁄2 procent för industriarbetarna. Det här är skälet till att jag tillhör de stora entusiasterna för de fördelningspolitiska redovisningar och de jämställdhetsredovisningar som görs i finansplanen.
Jag är väl en av de få som har en samlad upplaga av alla dessa redovisningar och noggrant har gått igenom dem. Det är det bästa argumentet för varför Socialdemokraternas långa maktinnehav har slutat i ett rättvisefiasko. De har byggt ett utanförskap som inte har handlat om de föräldralediga. Det har handlat om en öppen arbetslöshet när man mäter den enligt den internationella statistiken. Det handlar om människor som har fastnat i Amsåtgärder som inte har fungerat och som inte har varit effektiva.
Det har handlat om en sjukfrånvaro och en förtidspensionering som så uppenbart är kopplade till arbetsmarknadsläget. Man har stramat åt systemen och jagat människor med stor nogsamhet, men skillnaderna regionalt, vilket en annan LO-rapport visade, är tydliga. I de regioner där man har hög arbetslöshet har man också hög sjukfrånvaro och hög förtidspensionering. Det är naturligtvis det grundläggande problemet.
Man kan inte bygga ett rättvist samhälle utan att bry sig om arbetslöshet och sysselsättning. Talar man inte om jobben, arbetslösheten och sysselsättningen kan man inte hantera fördelningspolitiken. Under de år under efterkrigstiden då Socialdemokraterna regerade och klyftorna minskade skedde det under perioder då den öppna arbetslösheten kunde ligga väl under 3 procent utan att vi fick inflationsproblem.
Då rörde det sig kanske om hälften så många som var förtidspensionerade och sjukskrivna som i dag. Det är naturligtvis fullt möjligt att återupprätta full sysselsättning. Holländare, danskar, irländare, engelsmän och amerikaner är på väg tillbaka till en arbetslöshet som ligger under 4 procent, och till och med i något fall under 3 procent, och då talar vi om holländarna. Det har skett genom en konsekvent politik där man har gjort det mer lönsamt att arbeta, enklare att anställa och mer attraktivt att driva företag.
Jag är övertygad om att Monica Green och jag kommer att få föra den här diskussionen många gånger, och då gärna med utgångspunkt i de fördelningspolitiska underlagen. Jag är övertygad om att de kommer att visa att när sysselsättningen stiger, när jobben kommer, när arbetslösheten minskar och vi nu kan reducera utanförskapet med över 180 000 personer mellan 2005 och 2010 kommer det också att betyda att inkomstskillnaderna i samhället minskar. Sedan har vi naturligtvis problem att vända trenden.
Den socialdemokratiska girighetsekonomin under de senaste fem-tio åren är svår att vrida tillbaka. De klyftor som Socialdemokraterna har byggt upp, där den ekonomiska eliten har 41 industriarbetarlöner, vilket är en ökning från 25 sedan man tog över regeringsmakten, kommer vi inte att klara av att minska på kort sikt. Men målet är ett samhälle som är rättvist och byggt på låg arbetslöshet och hög sysselsättning.