Vasiliki Tsouplaki (V):
Den här debatten ska handla om en bred palett av frågor inom idrott, civilsamhälle och folkbildning. Tyvärr är det inte riktigt möjligt att hinna fördjupa sig i alla de delarna. Mitt fokus i dag kommer att bli idrotten, där vi har flera förslag med i betänkandet. Idrottssverige står inte stilla men näst intill. Tävlingsverksamheten är inställd för vuxna, och träning kan inte genomföras på samma sätt som tidigare.
Samtidigt behöver vi mer än någonsin komma ut och röra på oss. Alla barn och ungdomar behöver sina rutiner och möten med kompisar. Vi vet att risken nu är stor att många kommer att drabbas av ohälsa i det här läget, och där kan verkligen idrotten göra skillnad. Tyvärr har föreningarna tappat sponsorer när företagen har försämrad ekonomi, och många förlorar sina intäkter när de inte kan sälja matchbiljetter och måste ställa in ungdomscuper.
De 500 miljoner som nu ska fördelas är ett välkommet tillskott. Men det måste också till insatser från kommunal nivå för till exempel hyror för planer och hallar. För Vänsterpartiet är det centralt att det finns goda möjligheter till idrottande för människor i alla åldrar, oavsett bakgrund och ekonomiska förhållanden. Det handlar om rätten till en god hälsa och en meningsfull fritid och möjlighet att få ett socialt sammanhang.
Det handlar om en bred palett av insatser som behövs för att skapa de bästa förutsättningarna för människor att leva ett aktivt liv. Vi menar att plats för idrott och rörelse måste finnas med som en viktig komponent i samhällsplaneringen och har tidigare under mandatperioden motionerat om förändringar i plan- och bygglagen för att detta ska bli verklighet. Föreningslivet behöver i ett tidigt skede få lämna synpunkter när nya bostadsområden ska planeras.
I en rapport från SKL, Sveriges Kommuner och Landsting, 2014 visade det sig att antalet idrottsanläggningar har varit relativt konstant de senaste 25 åren medan befolkningen har ökat med över 1 miljon personer. Många av de hallar som byggdes på 80- och 90-talet har dessutom stora renoveringsbehov. Riksidrottsförbundet sammanställde för några år sedan en rapport om läget i kommunerna. Det visade sig att nästan hälften av landets kommuner upplevde brist på träningstider.
Problemet fanns i både stora och små kommuner, och föreningarna uppgav att de inte kunde ta emot alla barn som var intresserade av att idrotta på grund av svårigheterna att få tillgång till träningstider och träningsplats. Det är väldigt olyckligt när vi ser att stillasittandet ökar bland barn.
Utifrån de siffor som togs fram av Riksidrottsförbundet kunde vi också dra slutsatsen att kommuner och föreningar behöver göra satsningar för att få flickor att motionera mer eftersom de bara var hälften så aktiva som pojkarna. När nya idrottsytor ska planeras behöver en jämställdhetsanalys göras. Det ska vara självklart att ta reda på vilka aktiviteter tjejerna i kommunen vill ha. Fru talman!
För att komma till rätta med den här situationen vill Vänsterpartiet införa ett miljardstöd för idrottsanläggningarna. Med hjälp av statlig medfinansiering kan kommunerna investera i nybyggnation eller modernisering av en befintlig idrottsanläggning som motsvarar behovet i den enskilda kommunen, och förslaget fanns med i vår budget för i år. Äldre är en annan grupp som ofta förbises när det gäller idrott.
Just nu är det inte möjligt för dem över 70 år att delta i gruppträning. Men när vi så småningom kan återgå till mer normala förhållanden ser vi att regeringen behöver återkomma med förslag på hur äldres tillgång till idrott och fysisk aktivitet kan säkras i hela landet. Forskningen visar att det är möjligt att bygga muskelmassa upp till 90 års ålder. Äldre som tränar aktivt på olika sätt mår bättre.
Det handlar förstås inte bara muskelmassa utan fysisk aktivitet ger också rörlighet och balans. Det är något som väsentligt kan minska antalet fallolyckor bland äldre. Det är extra viktigt för kvinnor eftersom de riskerar att skadas i högre grad än män vid fallolyckor. Träning för äldre bidrar på så sätt både till en höjd livskvalitet och till minskade sjukvårdskostnader.
Vi har tidigare motionerat om att avsätta särskilda pengar för äldres idrottande. Fru talman! Vänsterpartiet ser också ett behov av att stärka möjligheterna till idrottande för personer med funktionsnedsättning. Var femte person mellan 16 och 29 år som har en funktionsnedsättning motionerar aldrig, enligt siffor från Statistiska centralbyrån. Det är dubbelt så höga siffror som för övriga i den åldern.
Ohälsa är nästan tio gånger vanligare bland personer med funktionsnedsättning jämfört med befolkningen i övrigt, enligt Folkhälsomyndigheten. Det är väldigt allvarliga siffror som vi behöver ta till oss. I dag finns en hel del hinder för att personer med olika funktionsnedsättningar ska få samma möjlighet till motion och idrottande som andra. Vi hörde här tidigare att Centerpartiets representant också nämnde en del av detta. Det kan handla om rent fysiska hinder i form av idrottsanläggningar som inte är anpassade.
Det kan vara så att man bor på en mindre ort och det saknas organiserad föreningsidrott inom parasportgrenar. Den försämrade rätten till assistans sätter käppar i hjulet för dem som behöver stöd för att kunna utöva sin sport, och för den som bor på ett särskilt boende kan det vara låg bemanning som skapar problem. Det kan också finnas en känsla av osäkerhet och utanförskap som gör att man inte vågar bege sig till föreningen och pröva på en idrott.
Det behövs med andra ord insatser på flera olika områden och inblandning av såväl stat som kommun och föreningsliv för att komma till rätta med det. Parasporten kan delas in i tre kategorier: sport för personer med rörelsehinder, för dem med synnedsättning och för dem med intellektuell funktionsnedsättning. I dag är det Riksidrottsförbundet som ansvarar för att fördela de statliga medlen till de olika specialidrottsförbunden.
Traditionellt har parasporterna och därmed idrottare med funktionsnedsättning varit organiserade i ett eget förbund. Men sedan några år tillbaka finns en målsättning och ett arbete med att föra ut dessa idrotter till respektive idrottsförbund. Den här utvecklingen leder förhoppningsvis till att parasporten tar mer plats och att fler föreningar engagerar sig för tillgänglighetsfrågor och gör plats för alla idrottsintresserade.
Vi tycker att det skulle vara av intresse att utreda huruvida riktade bidrag från politisk nivå till parasporten kan vara en väg att stärka ställningen och öka incitamenten för fler föreningar att satsa för att i förlängningen få fler idrottsutövare inom parasporten. Flera av sporterna är väldigt kostnadskrävande. Exempelvis kostar en rullstol specialbyggd för rugby runt 75 000 kronor.
För den som är blind och behöver en ledsagare för till exempel skidåkning eller löpning blir det väldigt kostsamt. Färdtjänsten är ytterligare ett hinder och en kostnad. Vi vet också att familjer med barn med funktionsnedsättning dessutom har lägre inkomster än genomsnittsfamiljen. Allt det talar för att parasporten behöver en stärkt ekonomi.
Vi föreslår att regeringen ska utreda konsekvenser av och förutsättningar för att vi i den statliga anslagstilldelningen fastställer en bidragsnivå till parasporten. Jag yrkar bifall till min reservation 8. Fru talman! Jag vill här på slutet också säga några ord om villkoren för civilsamhället. Jag tror att jag hinner med det. Det organiserade civilsamhället är en viktig del i samhällsbygget.
Civilsamhällets organisationer bidrar i sin roll som röstbärare till att en mångfald av idéer och uppfattningar synliggörs och till att intressen och uppfattningar hos olika grupper i befolkningen företräds i offentligheten. Civilsamhället har även en viktig roll i kristider då ideellt engagemang och medmänsklighet fungerar som en motvikt till polarisering och motsättningar. När kulturen, idrotten och näringslivet har fått stödpaket har tyvärr civilsamhället blivit bortglömt av regeringen.
Jag hoppas att vi snart får se insatser för den här viktiga sektorn.