KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Strandhäll (S):
Rossana Dinamarca spekulerar om något som hon faktiskt inte har en aning om. Men något kan jag vara tydlig med: Ingen ska tvingas arbeta till vare sig 67, 69 eller 75 års ålder. Något sådant skulle vi naturligtvis aldrig ställa oss bakom. Men det handlar självklart också om ren matematik.
Jag tror att alla begriper att man inte kan ha en situation i ett land där människor kommer in på arbetsmarknaden någonstans mellan 26 och 29 års ålder och lämnar den vid 63,8 års ålder och sedan tro att man kan finansiera pensioner på det. Där, bland annat, har Pensionsgruppen en uppgift. Vi ska se vad vi kan göra för att stötta upp i ett läge som är så fantastiskt att medellivslängden ökar på det sätt den gör i Sverige.
Hur kan vi i detta läge göra för att kunna fortsätta att ha ett finansiellt hållbart pensionssystem och samtidigt ta hänsyn till människors olika förutsättningar? Det är precis sådant som man sitter och diskuterar. Man ska inte börja tumma på sådant som handlar om en ekonomisk stabilitet kopplat till våra pensioner. Det vore direkt förödande och dessutom dumt. Jag måste komma tillbaka till att Rossana Dinamarcas argumentation inte går ihop.
Du tycker att vi ska rätta till ojämställdheten på arbetsmarknaden, skyla över den och åtgärda symtomen med ett pensionssystem. Med samma argumentation kunde man i så fall ha diskuterat på 70-talet och menat att det ändå kommer att ta så lång tid innan män kommer att vilja ta sitt gemensamma ansvar att vi i stället ser till att ha kvar moderskapsförsäkringen och kompenserar skattevägen eller på något annat sätt för kvinnor så att de kan fortsätta att vara kvar hemma.
Det är ett feltänk. Jag menar att detta är ett feltänk kopplat till pensionssystemet. Det är oerhört viktigt också för kvinnor att vi ser till att vi har ett finansiellt stabilt och hållbart pensionssystem som inte skjuter skulder på våra framtida generationer. Det ligger lika mycket i Vänsterpartiets intresse som i alla andras intresse.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Lars-Arne Staxäng, för ditt inlägg! Tänk att jag anade att du inte skulle kunna avhålla dig från att trycka på knappen och begära replik i denna fråga! Det går dock inte att blunda för att Sverige är världsunikt i att ha en situation där landets pensionärer betalar betydligt mer skatt än vad löntagarna gör. Det är djupt orättvist att vi har en skatteklyfta som ser ut på det här sättet.
Det är en oerhört viktig fråga för Sveriges seniorer, som upplever detta som en djup orättvisa. Därför är det också en otroligt viktig prioritering för den här regeringen att arbeta bort denna skatteklyfta. Vi har lagt ganska stora resurser under mandatperioden på att göra just detta. Sveriges pensionärer har varit med och byggt upp vårt land. De ska kunna känna att pension är uppskjuten lön och därför inte ska beskattas på annat sätt än arbetsinkomster.
Det handlar om en rättvisa mellan generationer, och det är en självklarhet för vår regering. Vi gläds naturligtvis åt att vi nu är något fler partier i denna riksdag som ser att detta inte var en klok väg att gå.
Annika Strandhäll (S):
Jag håller med, återigen. Vi behöver verkligen se till att förbättra situationen med olika medel, inte minst för de av Sveriges pensionärer som har det sämst ställt. Det är till stor del kvinnor, vilket också har sagts i debatten i dag. Gruppen som bara har garantipension, ofta en grupp äldre kvinnliga pensionärer som var ute i arbetslivet under en tid då det var comme il faut att kvinnor skulle vara hemma med barn, har en väldigt tuff ekonomisk situation i dag.
Alla politiker behöver ta ansvar för den situationen. Det tror jag att vi är beredda att göra också. Vi behöver använda de medel vi har för att göra det. Avslutningsvis, Lars-Arne Staxäng, stämmer det att ni sänkte skatten rekordmycket under alliansregeringen. Vi tog också över ett underskott på 60 miljarder för de ofinansierade skattesänkningarna. Det har vi nu vänt till ett överskott.
Men det debatterar vi mer vid ett annat tillfälle.
Annika Strandhäll (S):
Jag håller med om Aron Modigs beskrivning av problematiken. Det är ett stort bekymmer i dag. Genomsnittsåldern för inträde är som sagt 29 år för kvinnor och 26 år för män. Det är alarmerande sent. För att vara noga är det otroligt viktigt för den slutgiltiga pensionen att man kommer in tidigare.
Men om vi ska se till vad man får i pensionskuvertet är det kanske än viktigare att ha förutsättningarna att orka lägga till något ytterligare år i slutet. Ett extra år i slutet av arbetslivet innebär i genomsnitt 8 procent högre pension, eftersom man får ett betydligt lägre delningstal. Det gör stor skillnad. Det här är en viktig fråga också för regeringen.
Vi tittar på olika vägar för att skapa möjligheter för fler att komma in tidigare och enklare på arbetsmarknaden. Jag tror att Aron Modig känner igen många av de delarna från arbetsmarknadspolitiken. Det har att göra med just hur man ska kunna komma in snabbare och etablera sig, lära sig jobbet på arbetsplatsen tillsammans med möjligheten att studera till exempel. Vi har flera sådana åtgärder. Jag tror ärligt talat att det här är en fråga som vi kommer att behöva fokusera mycket på under kommande år.
Det är också en fråga som vi har diskuterat mycket i Pensionsgruppen. Vi måste ha helhetsfokus på de olika delarna. Det kan till exempel handla om justeringar i studiemedelssystemet, för att stimulera till att ta examen tidigare.
Annika Strandhäll (S):
Jag kan garantera att den delen av frågan inte är bortglömd. Glädjande nog ser vi nu också den högsta sysselsättningen bland unga sedan, tror jag, före finanskrisen på 90-talet. Det är väldigt bra. Fler unga kommer i jobb och bidrar.
Den andra sidan av det här myntet, som gör att jag som socialminister är övertygad om att frågan kommer att stå högt upp på agendan, är att vi har en skriande arbetskraftsbrist på arbetsmarknaden - inom många olika yrken. Det handlar inte bara om akademiska yrken utan i allra högsta grad också om hantverksyrken. En viktig reform som regeringen genomför nu är till exempel att se till att även yrkesgymnasierna kommer att ge högskolebehörighet.
Det var när den tidigare förändringen genomfördes som söktrycket till yrkesutbildningarna dippade. Jag tror att det kommer att få en viss påverkan. Under arbetslivet ska man kunna ställa om och byta inriktning snabbt och enkelt. Därför är det viktigt att också yrkesgymnasierna ger högskolebehörighet. Jag vill tacka för en bra diskussion. Jag ser fram emot en fortsatt sådan.
Annika Strandhäll (S):
Saila Quicklund har frågat mig när jag avser att ta frågan om bildandet av en nationell antidopningsorganisation vidare. Jag vill, liksom i ett tidigare frågesvar, redovisa att regeringen i budgetpropositionen för 2018 anger att vi vill se en ökad samordning av de resurser som staten ger till antidopning inom elitidrotten och inom motionsidrotten. Det är en samordning av insatserna som bör komma även andra delar av samhället till del.
Regeringen bedömer att det sammantaget bör ge ett aktivt mervärde i kvalitet, effektivitet och tillgänglighet av insatser mot dopning. Därtill kan svenska idrottsaktivas och ledares trovärdighet säkerställas internationellt. Det kan även stärka tilltron till att svensk idrotts antidopningsarbete är förenligt med Sveriges åtaganden i internationella antidopningskonventioner och i världsantidopningskodens bestämmelser.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Saila Quicklund, för en bra och viktig interpellation! Jag tror att vi i grunden är väldigt överens. Jag för som sagt en löpande dialog med företrädare för Riksidrottsförbundet. Vi har diskuterat också denna fråga, och jag har träffat Arne Ljunqvist som brinner för frågan om en fristående antidopningsorganisation.
Vi får se hur vi kan ta oss dit. Precis som Saila Quicklund säger är detta också en bredare fråga som man långsiktigt måste ta ansvar för. Det är även en folkhälsofråga.
Min företrädare Gabriel Wikström svarade på en interpellation tidigare i år att regeringen under senare år har ökat bidragen till idrottens antidopningsarbete. Så sent som i februari år gav regeringen Folkhälsomyndigheten i uppdrag att stödja STAD i det dopningsförebyggande arbetet genom att vidareutveckla arbetsmetoden 100 % ren hårdträning och samordna nätverket Prodis, Prevention av dopning i Sverige.
Gabriel Wikström var också tydlig med att det därtill pågår en beredning i Regeringskansliet i fråga om en samlad nationell antidopningsorganisation. Det som har tillkommit under året är att Wada har granskat Riksidrottsförbundets antidopningsarbete i förhållande till världsantidopningskoden. Man har gjort tre observationer.
Bland annat säger Wada att som koden ser ut just nu är det okej för RF att bedriva arbetet som man nu gör. Men utifrån planerna på att ändra koden 2019 och införa bestämmelser som är tänkta att träda i kraft 2021 kommer det troligtvis inte vara okej att bedriva antidopningsarbetet på det sätt som görs i dag.
Detta är naturligtvis också RF uppmärksammat på. Wada rekommenderar Riksidrottsförbundet att i dialog med staten skyndsamt organisera om antidopningsverksamheten så att den förläggs i en från idrotten fristående nationell antidopningsorganisation. Jag är säker på att Saila Quicklund också känner till att det är den väg som man har valt i stora delar av resten av världen.
Vid årsskiftet kommer Island att bryta loss Nado från sitt riksidrottsförbund och göra det till en fristående organisation. Sedan finns det två länder kvar i Europa som inte har idrotten i en fristående organisation, och det är Sverige och Lichtenstein.
Samtidigt vill Riksidrottsförbundet och idrottsrörelsen självklart att i god anda ta varandra i hand i förändringsarbetet, och jag kommer att fortsätta att föra den dialogen med Riksidrottsförbundet. Samtidigt är jag medveten om de rekommendationer som Wada har lämnat.
Annika Strandhäll (S):
För att börja i den sista änden är detta naturligtvis oerhört allvarligt, och jag känner också till den här bilden. Precis som Saila Quicklund gör är det viktigt att understryka att det inte ska falla någon skugga på det arbete som görs inom Riksidrottsförbundet. Där gör man ett utmärkt jobb.
Men när utvecklingen går i en viss riktning, vilket vi kan konstatera att Wada ger uttryck för, måste vi också vara beredda att ta steg i den riktningen. Vi och även min företrädare har varit väldigt tydliga med att vi - om detta ska göras inom RF:s ansvarsområde - vill att förbundet ska samtycka. Den dialog som vi har med RF i den här delen är viktig.
Det är klart att Wadas analys, rekommendationer och observationer stärker en dialog som går i riktning mot ett mer fristående Nado.
Det är självklart att vi ser att en från idrotten fristående Nado på ett tydligt sätt kan ta hela ansvaret för antidopningsverksamheten bredare i samhället, vilket också kommer att gynna samverkan mellan idrott, gym, träningsbransch och ANDT-samordning i länsstyrelser och kommuner.
RF har ju varit tydligt med att man som folkrörelse vill ta ett eget ansvar, besluta om sina egna interna regler och kontrollera reglernas efterlevnad.
RF har framfört att man tycker att verksamheten fungerar bra och att man därför inte ser något behov av att förändra den samt att idrottsrörelsen i Sverige är unik och inte kan jämföras med rörelser i andra länder.
RF menar att om koden förändras ska den nya koden antas senast 2019, och då kommer förändringarna att ske senast 2020-2021. Man menar väl att "if it ain't broken, why fix it?" Nu gör jag mig till talesperson för någon annan, men det är för att redogöra lite för hur diskussionen går. Samtidigt tar vi Wadas rekommendationer på stort allvar.
Det handlar inte minst om det som Saila Quicklund var inne på tidigt i debatten, nämligen vår trovärdighet internationellt och att det kommer att ta tid att få en eventuell ny organisation på plats.
Annika Strandhäll (S):
I grund och botten finns det en tydlig samsyn i denna fråga. Det handlar mer om hur vi processar vägen framåt. Samtidigt är jag enig i att om denna förändring ska göras kommer det inte att gå över en natt. Politiken har självfallet ett ansvar.
Därför var det viktigt för mig när jag under hösten klev in i rollen att skaffa mig en bred bild, att ha en tydlig dialog med Riksidrottsförbundet men också med dem som liksom Arne Ljungqvist förespråkar en annan hållning och att ta del av de olika rön som har kommit fram inte minst under hösten. Nu tar vi frågan vidare till nästa steg. Jag tackar för en bra interpellationsdebatt.
Annika Strandhäll (S):
Saila Quicklund har frågat mig hur jag avser att agera för att regeringens rapportering till riksdagen om statens stöd till idrotten ska kunna förbättras samt hur jag avser att agera för att barnrättsperspektivet ska kunna följas upp bättre inom idrotten. Låt mig börja med att tacka för den idrottspolitiska rapport som kulturutskottets uppföljnings- och utvärderingsgrupp har lämnat.
Det är bra att idrottspolitik debatteras och diskuteras, och i den dialog jag för med idrotten om en förbättrad användning av det statliga idrottsstödet är rapporten ett värdefullt underlag. Som regeringen ger uttryck för i budgetpropositionen behöver även idrottsrörelsen beakta och ta till sig av kritiken.
När det gäller rapportens bedömning att regeringens rapportering till riksdagen behöver förbättras vill jag dock framhålla att regeringen följer den av riksdagen beslutade ordningen för uppföljning och återrapportering av statens stöd till idrotten. Denna ordning innebär att Centrum för idrottsforskning, CIF, ansvarar för att genomföra en regelbunden och långsiktig uppföljning av statens idrottsstöd.
Uppföljningen består av en fortlöpande bevakning av det statliga idrottsstödets betydelse utifrån ett antal indikatorer, fördjupade analyser och kompletterande forskning samt bevakning av forskningsresultat med relevans för statens stöd till idrotten. Med detta sagt tar jag till mig rapportens bedömning och strävar efter att ytterligare förbättra rapporteringen till riksdagen.
Samtidigt tror jag att vi måste vara ödmjuka inför att resultatredovisning för verksamheter inom idrotten, trossamfunden och det övriga föreningslivet inte rakt av kan jämföras med annan statlig resultatredovisning.
För regeringen är det självklart att barnrättsperspektivet ska genomsyra alla politikområden och att barn och unga ska respekteras och ges möjlighet till utveckling och trygghet samt delaktighet och inflytande. Barnrättsperspektivet har varit föremål för flera uppföljningsuppdrag till CIF.
I 2012 års uppdrag skulle CIF specifikt bedöma om någon del av statsbidraget går till idrottsverksamhet som inte ser till barnets bästa och inte är tillgänglig för alla i enlighet med barnkonventionen. Jag kan konstatera att kulturutskottets uppföljnings- och utvärderingsgrupp i sin rapport inte har uppmärksammat detta specifika uppdrag.
CIF:s slutsats var att det råder en konflikt mellan idrottsrörelsens decentraliserade styrmodell och Riksidrottsförbundets möjlighet att upprätthålla ett barnrättsperspektiv i barn- och ungdomsidrotten.
Riksidrottsförbundet är enligt min bedömning väl införstått med denna konflikt, och jag förutsätter att förbundet tar detta i beaktande i den pågående översynen av stödformer, i framtagandet av en etisk kod och i inrättandet av en idrottens ombudsman. För mig som ansvarig minister är detta en självklar fråga att bevaka.
Annika Strandhäll (S):
Regeringen följer den beslutade ordningen för återrapportering till riksdagen. Nu uttrycks, vilket jag svarar på i mitt svar här i dag, att det finns önskemål om ytterligare uppföljning. Jag tar självfallet till mig av detta.
Dock är detta, som Saila Quicklund själv påpekade alldeles nyss, ingen enkel sak. Saila Quicklund känner ju väl till att det faktum att det inte finns särskilda anslagsposter för till exempel LOK-stödet är en följd av Riksidrottsförbundets uttalade vilja att självt bestämma över det statliga stödets användning.
Det är samma sak med de knapphändiga anslagsvillkoren, och detta är i grunden en följd av någonting som det inte har rått någon särskilt partiskiljande uppfattning om, nämligen att idrottsrörelsen ska vara fri och självständig och själv slå fast målen för sin verksamhet och att statens roll bara är att ange mål och syften med det statliga stödet.
Det är den här retoriken som egentligen utgör hela grunden för den statliga idrottspolitik som riksdagen har beslutat om. Självfallet hör jag när jag säger detta den uppenbara konflikten mellan vårt intresse av statlig styrning och kontroll och idrottens självständighet, som också är någonting som vi som stat värnar.
Vi har försökt lösa denna konflikt genom det implicita kontrakt som bygger på att vi ska ha en nära och förtroendefull dialog. Vi har också uppföljning som handlar om det arbete som CIF gör, där vi pekar ut områden. Nu senast har vi pekat ut att jämställdhet är ett sådant område som ska följas upp.
Till exempel ser man nu över hela fördelningssystemet när det gäller bidraget. Det tycker jag är en viktig del i detta. Man har antagit nya jämställdhetspolitiska mål. Man kommer troligtvis att börja arbeta med kvotering. Man kommer att göra jämställdhetsanalyser. Man tar steg i rätt riktning. Vi måste självklart se till att vi i den dialog vi för med idrottsrörelsen får resultat som går i den riktningen.
Men vad jag vill höja ett varningens finger för är att vi blir kamerala och börjar hantera den svenska idrottsrörelsen som vi gör med våra egna myndigheter eller bolag när det gäller redovisning.
Annika Strandhäll (S):
Du lyfte upp flera viktiga frågor i ditt inlägg, Saila Quicklund, men det är samtidigt några frågor som inte heller du svarar på.
Det utgår från barnens intresse att delta i idrott och förkovra sig. Låt oss inte glömma hur viktigt detta är och hur mycket bra som sker varje dag inom ramarna för den fantastiska, aktiva idrottsrörelse som vi har i Sverige. Det är den ena delen, som man måste understryka i det här. Det är lätt att fastna i det som man inte tycker har fungerat tillräckligt bra.
Men det finns mycket inom svensk idrottsrörelse som fungerar fantastiskt bra varje dag, och det vill jag verkligen understryka. Du lyfter upp några viktiga perspektiv här. Jag har sagt att jag och regeringen tar kulturutskottets rapport på största allvar i stora delar.
Jag har ingen annan synpunkt än att vi följer dagens regelverk när det gäller återrapportering. Jag tar gärna med mig tankar om konkreta förslag på hur vi kan förbättra rapporteringen och uppföljningen av det statliga idrottsstödet med utgångspunkt i att det här inte är någon enkel historia.
En tydlig del i det här handlar om att den dåvarande regeringen sedan barnrättsperspektivet införlivades i idrottspolitiken 2009 vid två tillfällen har gett CIF i uppdrag att utvärdera detta.
I 2012 års uppdrag till CIF var det ett tämligen explicit uppdrag att man slutligen skulle bedöma om någon del av statsbidraget går till idrottsverksamhet som inte ser till barnets bästa eller inte är tillgänglig för alla i enlighet med barnkonventionen. Jag tror att vi alla förstår den goda ambitionen bakom detta.
Men med 600 000 engagerade människor och 20 000 föreningar i en verksamhet som pågår varje dag - stundligen, höll jag på att säga - nästan dygnet runt i hela vårt avlånga land är det inte heller för CIF en lätt uppgift att bedöma. Det var ganska uppenbart. Det var ett svårt uppdrag. Det var känsligt, och CIF hade också svårt att hantera frågan.
En av frågorna jag ställde mig när jag satte mig in i det här var: Vad kom CIF egentligen fram till? Förstår du vad jag menar? Jag tror inte att vi är oeniga i sak, men hur ska vi då göra detta med respekt för den unika del av Sverige som idrottsrörelsen är? Inte heller när jag diskuterar de här frågorna med företrädare för idrottsrörelsen möter jag något motstånd.
Däremot problematiserar de, vilket jag har respekt för. Sedan vill jag bara säga: Självklart ska vi inte prata om några preskriptionstider som idrottsrörelsen har uppfunnit när det handlar om kränkningar eller liknande. De ska polisanmälas och anmälas till de sociala myndigheterna. Detta vill jag vara väldigt tydlig med.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Saila Quicklund, för en bra debatt och för det stora engagemanget! Jag känner mig också efter den här debatten mer trygg med att vi har en gemensam grundsyn när det gäller att värna det som är unikt med svensk idrottsrörelse.
Samtidigt konstaterar vi, ni och idrottsrörelsen själv att det finns brister, och vi önskar ibland att vi skulle kunna gå fortare fram. Som idrottsminister kan jag naturligtvis också se potentialen om man lyckas integrera tjejer på ett bättre sätt. Vi vet att bara två av tio tjejer rör på sig tillräckligt.
Vi har integrationsfrågorna. För någon vecka sedan var jag i Bergsjön och besökte Bergsjö IF, min gamla fotbollsförening där. Jag var egentligen djupt oroad över att allt fler idrottsföreningar läggs ned i de segregerade områdena, för de får inte tillräckligt många ideella krafter som engagerar sig. Föreningarna betyder oerhört mycket för vägarna in i samhället och för integration på olika plan.
Det finns ett gemensamt engagemang här, och vi måste ta ett steg framåt. Vi måste se resultat. Vi tycker också att det har gått för långsamt - det tycker man många gånger själv inom idrottsrörelsen också.
Riksdagen och utskottet ska kunna känna sig trygga med den återrapportering de får och den eventuella utveckling som vi måste se till att få på plats för att kunna göra detta ännu bättre. Tack för en bra debatt!
Annika Strandhäll (S):
Jag konstaterar, som Johan Forssell sa i ett av sina inlägg här, att jag inte har någon lust att frisera statistik. Det var precis vad som skedde med den bortre tidsgränsen i sjukförsäkringen: Man räknade de människor som hade snurrat runt i försäkringen en, två och tre gånger som nya sjukfall varje gång de kom in. Det är klart att då blir ju inga sjukfall långa.
Då ligger man på en väldigt låg nivå av långa sjukfall. Men det är de facto bara en chimär. Det görs arbete för att följa upp de långa sjukfallen. Bland annat har samordningsförbunden getts ökade resurser för att göra just samordnade insatser för långtidssjukskrivna.
Det är ju så att om man är långtidssjukskriven och har snurrat runt i försäkringen under alliansregeringens tid vid makten - en, två och tre gånger - är man ganska skör. Därför behöver också insatser samordnas kring de här individerna. De har en ganska lång väg kvar för att ta sig in på arbetsmarknaden.
Det finns en fråga till som jag funderar mycket över, och det är att den nuvarande nivån för antalet individer som går vidare till sjukersättning ligger extremt lågt, historiskt sett. Tidigare har vi i Sverige legat på i genomsnitt runt 18 000 personer på årsbasis som går vidare till någon form av förtidspensionering.
Nu tror jag att det är 8 000 personer, och det är klart att det innebär att många blir kvar i sjukförsäkringen. Vi vet att det finns individer där som kanske aldrig kommer att komma tillbaka, och det är också någonting som vi kommer att fundera på när vi utformar vår fortsatta politik. Man ska få stöd och hjälp vidare på det ena eller andra sättet. Jag tackar för en bra och viktig debatt.
Annika Strandhäll (S):
Saila Quicklund har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att komma åt problemet med övergrepp inom idrotten samt hur jag ser på att inrätta en särskild barnidrottsombudsman med befogenhet att agera i det enskilda fallet. Jag vill tacka interpellanten för engagemanget och för att hon i detta forum återigen lyfter upp frågan om skyddet av barn inom idrottsrörelsen. Att skydda barn och deras rättigheter är en central fråga också för regeringen.
Det svar dåvarande statsrådet Gabriel Wikström lämnade på en interpellation tidigare i år gäller fortfarande. Jag hänvisar därför till det svaret och betonar att inte heller jag tror på idén om att staten ska inrätta en särskild barnombudsman för just idrotten. Som interpellanten vet arbetar Riksidrottsförbundet för tillfället med att ta fram en etisk kod inom idrotten och med att inrätta en idrottens ombudsman.
Jag välkomnar detta arbete och bevakar det med stort intresse.