Tobias Krantz (FP):
Ömsom vin, ömsom vatten, måste jag karakterisera statsrådets senaste inlägg som. Jag blir inte riktigt klok på ministerns egentliga position. Å ena sidan säger ministern att det nu sker en modernisering av det svenska utredningsväsendet. Å andra sidan konstaterar statsrådet precis som jag att det finns stora kvalitetsbrister i det svenska utredningsväsendet som det är i dag.
Ministern måste göra klart för sig vilken analys som är den viktiga och vilken som ska vara grundval för vilken politik regeringen har på detta område. Jag tycker att det frapperande är att vi får allt sämre och allt mindre väl underbyggda utredningar. Och det leder till allvarliga brister i de beslut som vi fattar i riksdagen, och det får också allvarliga konsekvenser för de beslut som regeringen fattar därför att underlaget inte är tillräckligt bra.
Jag har erfarenhet från forskning och har läst en hel del utredningar under en tidsperiod. Jag har forskat om regionala frågor, och jag har sett hur utredningarna på detta område under 30-40 år har blivit betydligt sämre och betydligt mindre väl underbyggda. Jag tror att det är på samma sätt på rätt många områden, precis som Riksrevisionen och tidigare Riksdagens revisorer har konstaterat. Utredningarna blir mindre välunderbyggda, och därför fattar vi också sämre beslut.
Jag ska ta upp en annan sak som också har med utredningsväsendet att göra och som anknyter till den fråga som vi just nu diskuterar. Det handlar inte bara om kvaliteten, som jag menar är ett bevis på att utredningsväsendet i Sverige håller på att förflackas, utan det handlar också om den medborgerliga förankringen och öppenheten i processen kring kommittéerna och utredningarna. Här ser vi att antalet parlamentariska kommittér har minskat kraftigt under de senaste 20 åren.
1981 var en tredjedel av utredningarna parlamentariska kommittér med en bred politisk sammansättning. 2002 var bara en tiondel av utredningarna parlamentariska. Samtidigt ser vi att antalet utredningar som är så kallade enmansutredningar och som leds av särskilda experter, tjänstemannautredningar, och som är utan politisk kontroll och utan politisk insyn har ökat från 40 % till 62 % under en 20-årsperiod.
Jag tycker att det är allvarligt eftersom det är väldigt viktigt att vi får en tydlig medborgerlig insyn och en medborgerlig kontakt tidigt i en beslutsprocess. De tendenser som vi har kunnat se under de senaste 20 åren verkar i klart motsatt riktning.
En annan sak som också har med den medborgerliga öppenheten och insynen i processen att göra handlar om hur vi förfar med det underlag som utredningarna och kommittéerna kommer fram till, det vill säga remissförförfarandet. Att utredningarnas förslag, efter att de har lagts fram, går ut på en bred remiss är också något som jag uppskattar med det svenska utredningsväsendet. Det handlar delvis om kvaliteten genom att olika remissinstanser granskar förslagen.
Men huvudsakligen handlar det om att fler ska få tycka till och att vi ska få förankring för de förslag som så småningom läggs fram. Riksrevisionen pekar också i sin rapport på att det viktigaste med remissomgången kanske handlar om att man får en offentlig debatt som är viktig. Men vi ser en tendens till att de större och bredare remissomgångarna blir allt färre.
I stället bjuder regeringen in till remissmöten, hearingar och så vidare där det inte alls finns samma möjlighet att ge bra och tydliga synpunkter på de utredningsförslag som har lagts fram. Min fråga till statsrådet gäller först och främst vilken egentlig analys som regeringen har av tillståndet i utredningsväsendet och på vilket sätt regeringen kommer att återkomma till riksdagen för att presentera tydliga åtgärder.
Kommer det att vara regelbundna avstämningar för riksdagen när det gäller hur man hanterar utredningsväsendet? Och beträffande de andra frågorna: Hur skapar vi en bättre medborgerlig förankring för det svenska utredningsväsendet enligt det som jag har talat om här?