Annicka Engblom (M):
"Du kan ingenting ta med dig dit du går" lyder början på en refräng som bland annat Edvard Persson svängde sig med i mitten av 40-talet. Och visst är det så: Allt det vi samlar på oss under ett liv kan vi inte ta med oss när vi vandrar in i evigheten.
Men de föremål vi lämnar efter oss berättar sin historia - om historiska händelser, svunna levnadsvanor, kulturer och de människor som levde i dessa berättelser.
Om man inte känner sitt förflutna kan man inte heller ha grepp om framtiden, och i det arbetet har landets museiverksamhet en otroligt viktig uppgift att bevara, berätta och föra vidare vårt kulturarv. Har fru talmannen någon som helst aning om hur många varianter av yxor det finns?
Det hade inte jag heller, kan jag säga med handen på hjärtat, förrän jag år 2016 var ute och vandrade med Veteranmarschen mellan Hudiksvall - fru talmannens hemtrakter - och Sundsvall. Vi passerade då Gränsfors yxmuseum.
Där finns nästan 2 000 olika varianter av yxor för de flesta göromål: rotyxor, knutyxor, pikyxor, stämpelyxor och dubbeleggade kastyxor, för att nämna några. Faktiskt finns det en som går så långt tillbaka som 3 500 år och som man har hittat vid åkanten. Det är lite fler än de fyra varianter jag har hemma i min vedbod. Fru talman!
I mitt hemlän Blekinge, i Olofströms kommun, finns det ett galgmuseum. Det handlar alltså om klädhängare, inte den andra sortens galge. Vem får för sig att samla på galgar? Men galgarna berättar ju också en historia. De har ungefär hundra år på nacken och har olika design, utformning och funktion.
Dessutom berättar de om en svunnen tid då de flesta samhällen hade sina egna kläd- och konfektionsbutiker.
När jag tittar i min egen garderob, som har funnits i ungefär tio år, och försöker göra den lite enhetlig och snygg kommer jag på mig själv med att behålla klädhängare från min gamla hemstad Västerås och till och med från tiden då mina föräldrar bodde i Stockholm och Göteborg. Jag håller kvar i dem, för de är också kulturföremål och har sin historia. Fru talman!
Vi ska tacka alla de entusiaster och det engagemang för vårt kulturarv som finns runt om i vårt land. Vi har ungefär 1 600, plus några hundra, olika museer runt om i vårt land, och majoriteten av dem är faktiskt ideellt eller privat ägda.
År 2016 införde den dåvarande regeringen, nuvarande övergångsregeringen, fri entré på museer. Det gällde statliga museer, vill jag understryka - och inte alla statliga museer heller, för den delen.
Reformen kan ju anses vara vällovlig vad gäller syftet, det vill säga viljan att öppna för grupper som av olika ekonomiska skäl normalt kanske inte kan tänka sig att lägga den där hundralappen som det ungefär kostar, i genomsnitt, att gå på museum. Det är vällovligt.
När man tittar på analysen av hur reformen har slagit kan man dock, bland annat i slutsatserna från Myndigheten för kulturanalys, se att detta främst har gynnat storstäder. De flesta statliga museer ligger faktiskt i Stockholm och andra storstäder.
Det har företrädesvis gynnat invånare i Stockholms innerstad - sådana som är vana museibesökare har valt att gå ännu en gång - och turister. Vi har nämligen under en tid glädjande nog haft ökande besökssiffror i det här landet, och det omfattar även våra museer.
Jag skulle snarare vilja säga, fru talman, att den här reformen trots sin vällovlighet ändå har inneburit en snedfördelning. Det är en politisk slutsats.
Även bruksmuseet i Skultuna, där Vasiliki Tsouplaki bor, ska kunna ta del av ökade besöksmöjligheter. Fru talman! En museiverksamhet innebär som sagt så mycket mer än att bara visa upp föremål från svunna tider.
Det innebär också att kunna förmedla berättelser och historia. Ett alldeles utmärkt exempel är Marinmuseum i min hemstad Karlskrona. Det är ett statligt museum som har fri entré, det vill säga fick ta del av den reformen, men som gör så mycket mer än att bara visa upp marina föremål och det marina arvet.
Det är en levande verksamhet, som bland annat mina barn älskar och är uppvuxna i. Det är väl helt fantastiskt att Marinmuseum var det första besöksmålet barnen ville gå på när de var små och var lediga på loven.
Där fanns nämligen fantastiskt spännande berättelser, och favoriten var att gå in i det lilla rummet där man visade hur fältskären, som ju var den tidens läkare, sågade av benet på en stackars sjöman. Det förstår man ju att det drog stora skaror. Så kunde det också vara ombord, tillsammans med skörbjugg och annat, och barnen lärde sig mycket om det marina livet en gång i tiden.
Fru talman! Moderaterna lovar inte allt åt alla, men vi vill stödja verksamhet i hela landet. Vi vill inte att det bara är ett fåtal museer som ska få stöd utan att detta ska gälla alla museer genom inkomstförstärkningar. Jag yrkar bifall till förslaget i kulturutskottets betänkande 1 och avslag på reservationerna.