Runar Filper (SD):
När det gäller betänkande MJU9 Naturvård och områdesskydd vill jag först och främst yrka bifall till reservation nr 12 Allemansrätten och ockupation av privat mark . När det gäller MJU16 Utvidgning av Tivedens nationalpark vill jag yrka bifall till reservation nr 1 Parkens syften och föreskrifter för att säkerställa syftena .
Men vi står givetvis bakom Sverigedemokraternas samtliga reservationer. Herr talman! I regeringsformens kapitel om grundläggande fri- och rättigheter står det att alla ska ha tillgång till naturen enligt allemansrätten. Sedan 1994 finns allemansrätten inskriven i vår grundlag.
Av regeringsformen framgår att alla ska ha tillgång till naturen enligt allemansrätten, och av miljölagstiftningen framgår att var och en som utnyttjar allemansrätten eller vistas i naturen ska visa hänsyn och varsamhet. Allemansrätten är emellertid ingen regelrätt lag, utan den är en sedvanerätt med anor från medeltiden, och den är en del av vårt gemensamma kulturarv.
Allemansrätten ger rätt till att plocka bär eller tälta åtminstone en natt utan att fråga markägaren om lov. Syftet med allemansrätten har varit att garantera vår gemensamma tillgång till naturen, inte att enskilda näringsidkare ska kunna berika sig på den. För att denna sedvanerätt ska kunna leva vidare måste hävdvunna såväl rättigheter som skyldigheter respekteras.
Allmänheten bör alltid vara välkommen i markerna, men var och en måste uppträda med hänsyn till och respekt för naturen och för markägarens intressen. När allemansrätten utövas under ansvar innebär den i allmänhet ingen nämnvärd olägenhet för den som äger och brukar mark. Herr talman!
Fastighetsägare som vänder sig till myndigheterna för att få hjälp att få tillbaka sin mark och bli av med människor som olagligen bosatt sig på deras mark i illegala bosättningar får ofta till svar att detta inte är en fråga för polisen utan en fråga om avhysning för kronofogden. Det mest naturliga vore att samhället agerade kraftfullt mot alla illegala ockupanter.
Emellertid tenderar myndigheterna att stå handfallna inför problematiken med markägare som genom olagliga tältläger och kåkstäder berövats sin äganderätt. Fastighetsägaren tvingas att stå för avsevärda kostnader för att få bort sådana läger genom Kronofogdemyndighetens försorg. Dessutom är det fastighetsägarens eget ansvar att själv fastställa identiteten på alla de boende i en illegal bosättning för att de ska kunna avhysas.
Det är ytterst märkligt, kan man tycka. Utöver ansökningsavgifter för varje person som ska bli avhyst tillkommer dessutom ofta betydande kostnader för uppstädning och återställande av marken. Även kommuner drabbas av olagliga bosättningar som ger upphov till oförutsedda kostnader och tar resurser från kärnverksamheterna i anspråk.
För en kommun tenderar det också att bli upprepade kostnader då ockupanter ofta flyttar sin illegala bosättning till en ny plats i stället för att helt upphöra med att ockupera mark. Mot denna bakgrund måste processen att avhysa illegala ockupanter förenklas, och den eventuella kostnaden för avhysningen måste rimligen belasta den som bevisligen begår olagligheten, inte den utsatta markägaren.
Sverigedemokraterna anser inte heller att kronofogden borde ha ansvaret för dessa frågor, utan ansvaret bör ligga direkt på polisen. Dessutom anser vi att det aldrig kan föreligga någon så kallad besittningsrätt i dessa fall. Polisen bör också när som helst kunna avlägsna ockupanter som bor i illegala bosättningar utan något specifikt krav på identifikation eller dokumentation. Herr talman!
Sveriges stränder är en naturtillgång av mycket stort värde. Stränderna längs sjöar och vattendrag liksom stränderna längs kusterna och skärgårdarna är mycket betydelsefulla för allmänheten och för det växt- och djurliv som är beroende av vattenmiljöer.
Det generella strandskyddet på 100 meter från strandkanten gäller Sveriges samtliga stränder vid havet, sjöar och vattendrag oavsett storlek. Bestämmelserna gäller både i tätortsområden och i glesbygd, oavsett om det finns mängder av sjöar och vattendrag i området och oavsett vilka naturtyper eller arter som finns i de aktuella miljöerna.
Nya regler för strandskydd trädde i kraft den 1 september 2014, och de innebär att länsstyrelserna fick möjligheten att upphäva strandskyddet vid små sjöar och vattendrag, om det område som upphävandet avser har liten betydelse för att tillgodose strandskyddets syften. Tvärtemot intentionerna har i stället länsstyrelserna på många håll i landet beslutat om ett utvidgat strandskydd.
Naturvårdsverket konstaterade vid en översyn att det fanns stora områden med utvidgat strandskydd som saknade tydliga motiv. Ändå har en del länsstyrelser valt att fortsatt driva frågan genom att föreslå en utvidgning av strandskyddet med upp till 300 meter.
Detta riskerar att leda till negativa konsekvenser för såväl lantbruks- som besöksnäringen, och det påverkar även kommunernas möjligheter att locka nya invånare genom att erbjuda attraktiva strandnära bostadstomter. Sverigedemokraterna vill att strandskyddet ska förändras så att kommunernas makt stärks och länsstyrelsernas möjlighet att överpröva kommunala bygglov i strandskyddslägen begränsas.
Vi hävdar också att 100 meters strandskydd, tillsammans med allemansrätten och övriga skyddsformer, är fullt tillräckligt. Herr talman! I radioprogrammet Vetenskapsradion kunde man i måndags få sig berättat att principen om fri utveckling i naturreservat visade sig vara förödande efter stormen Gudrun.
Efter stormen för tolv år sedan blåste mycket skog ned i naturreservaten, och länsstyrelsen i Växjö lät tusentals vindfällda granar ligga kvar. Det blev yngelhärdar för granbarkborren, som angrep skog i och utanför reservaten. I naturreservatet Kråketorpsskogen massförökade sig granbarkborren och dödade i stort sett all gammal granskog.
Fram till förra året var skogen stängd eftersom det var för farligt att gå in i reservatet på grund av alla döda träd som kunde falla omkull. Enligt de föreskrifter som i dag gäller för Tivedens nationalpark får man varken avverka eller på annat sätt skada levande eller döda träd eller buskar, upparbeta vindfällen eller vidta någon som helst skogsbruks- eller skogsvårdsåtgärd.
Det finns en stor risk när skogsbruk förbjuds i nationalparker att skadedjursangreppen i skogen ökar, till exempel efter stormfällning, och sedan sprider de sig till angränsande fastigheter. Vi anser därför att det av skötselföreskrifterna ska framgå att skogen ska kunna skötas i enlighet med gällande lagstiftning, i synnerhet skogsvårdslagen.
Sveaskog har nyligen tagit beslut om att skapa buffertskogar på närmare 2 000 hektar runt Tivedens nationalpark. Det finns en risk att sådana här initiativ blir normgivande, med påbud från myndigheter och allmänhet att skapa så kallade buffertskogar, exempelvis runt samhällen, nationalparker, naturreservat och andra områden som kan anses ha ett socialt värde.
Vi i Sverigedemokraterna motsätter oss därför denna utveckling.