KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jörgen Andersson (M):
Under eftermiddagen och kvällen har vi hört många siffror och redogörelser för hur statistiken ser ut när det gäller barnfattigdom. Jag ska undvika att gå in på detaljerade siffror och i stället tala mer generellt. Låt mig först konstatera att vilka siffror vi än väljer att titta på är trenden det senaste decenniet sjunkande när det gäller absoluta tal.
Det är naturligtvis bra. Jag vill vara tydlig med att det fortsatt finns en grupp som befinner sig i utsatt läge. Det ska tas på allvar. Det är ändå viktigt att säga att barnfattigdomen enligt Rädda Barnens siffror har halverats under tiden 1997 till 2007. Under 2008 ser vi en marginell ökning.
Vi är överens om att den främsta orsaken till att man hamnar i ett utsatt läge är att man befinner sig utanför arbetsmarknaden och inte får sin försörjning genom eget arbete. Orsakerna till det kan vara många. Det kan vara sjukdom eller missbruk. Företaget där man arbetat kanske har lagts ned och därigenom har man förlorat sitt arbete.
Det är viktigt att försöka förhindra att människor hamnar i utanförskap. Det är viktigt att det finns ett stödsystem för dem som riskerar att hamna i utanförskap. Det är också viktigt att det finns ett stödsystem för dem som är på väg tillbaka från ett utanförskap.
Slutsatsen måste bli att de effektivaste insatserna för att bekämpa fattigdom är att sänka trösklarna för att människor ska kunna återgå till egenförsörjning. Det handlar om de reformer som regeringen har genomfört, det vill säga en politik för fler i arbete. Det är ett brett arbete som måste innefatta många områden.
Man kan nämna satsningar inom sjukvård och rehabilitering, som psykiatrisatsningar och bättre tillgänglighet inom vården och en bättre politik för integration. Det handlar om skola och utbildning. Den största betydelsen har naturligtvis satsningarna på arbetsmarknadspolitik såsom instegsjobb, anställningsstöd, resurser till arbetsförmedlingen och så vidare.
Förutom alla dessa satsningar har betydande resurstillskott till välfärdssektorn kunnat göras i den kanske värsta finansiella kris vi har skådat i modern tid. Alla de som befinner sig i utsatthet är att beklaga. Alla barn som befinner sig i fattigdom är särskilt att beklaga.
För att fortsätta att bekämpa fattigdomen krävs en trovärdig politik, stabila statsfinanser, en fungerande arbetsmarknad och en stark konkurrenskraft. Då bygger vi grunden för att över huvud taget kunna stärka resurserna till välfärden. Alliansen har varit tydlig i sin politik. Man har klarat utmaningarna och man har en trovärdig politik för framtiden.
Från oppositionspartierna väntar vi fortsatt besked.
Jörgen Andersson (M):
Jag tycker att det är bra att vi är överens om att barnfattigdomen är ett problem och att den måste bekämpas på alla sätt som går. Jag tycker också att det är bra att Socialdemokraterna numera ansluter sig till arbetslinjen och att det är den som ska gälla framåt. Det är ett bra och tydligt besked, även om tonläget ibland skruvas upp något. Men det är klart; jag har full förståelse för det. Det kan nämligen inte vara lätt att vara socialdemokrat i Sverige i dag.
Det är inte lätt att bedriva opposition när Sveriges ekonomi går så bra. Den ena prognosen efter den andra överträffar de mest optimistiskt ställda förväntningarna. Vi har en tillväxt vi inte hade kunnat drömma om så sent som för ett år sedan, och detsamma gäller sysselsättningen. Vi har en arbetslöshet långt under vad som förväntades. Det är klart att det då är svårt att bedriva opposition.
Det gäller därför för oppositionen att försöka hitta slagorden och kanske inte alltid beskriva verkligheten så som den är. Frågan måste därför ställas till Socialdemokraterna: Förutom att Socialdemokraterna uppenbarligen är emot regeringens politik i alla delar, vad vill Socialdemokraterna själva?
Med den kritik och den verklighetsbeskrivning de har utgår jag ifrån att det finns ett förslag för omprioriteringar. Vilka är dessa omprioriteringar i så fall? Kan vi få ett besked om det i dag?
Jörgen Andersson (M):
Ulla Andersson gör det väldigt enkelt för sig. Hon tror att bankverksamhet och den finansiella marknaden lätt kan flyttas bort utan att det påverkar någonting annat. Ulla Andersson gör det väldigt lätt för sig när hon tror att det finns några bankaktieägare långt borta någonstans som inte berörs det minsta av den ekonomiska verksamheten i övrigt i samhället.
Sanningen är att bankverksamheten fyller en viktig funktion för det ekonomiska systemet i samhället. Det är helt nödvändigt att vi har en finansiell marknad för att kunna ha aktiviteter i det ekonomiska systemet så att vi kan upprätthålla den välfärd som vi har. Det är inte så enkelt som Ulla Andersson vill ge uttryck för.
Dessutom: 80 procent av de aktieägare som Ulla Andersson pratar om som skyddas är faktiskt du och jag, Ulla, i form av vårt pensionssparande. Jag skulle vilja påstå att Ulla gör det lite enkelt för sig. Däremot vill jag ge dig rätt i det hänseendet att det är oerhört viktigt att upprätta en sund konkurrens på marknaden.
Kan man få till en bättre konkurrenssituation, så att exempelvis de små sparbankerna tar en större del av kreditmarknaden, kommer systemviktigheten hos de stora bankerna inte att bli lika tydlig, och då kommer det inte heller att vara lika stort behov av att rädda dem.
Det är ett komplext system som dessutom inte begränsar sig till vårt land utan är globalt, så jag tror inte att det är alldeles enkelt.
Jörgen Andersson (M):
Det är inte på något sätt så att jag säger emot Ulla i det hänseendet att det finns obalanser på den finansiella marknaden. Däremot säger jag att Ulla Andersson gör det väldigt enkelt för sig. Hon utgår från att hon har lösningen och att det är en lösning som kommer att fungera i verkligheten. Jag tror inte att det är så enkelt. Det var allt jag försökte säga.
Låt mig också säga: Man har tillsatt en finanskriskommitté som ska utreda frågorna och se över hur det svenska regelverket kan formas för hanteringen av finansiella kriser. Dessutom har man när det gäller våra svenska banker inrättat en stabilitetsfond.
Den är till för att balansera den implicita garantin. Man kompenserar genom avgifter till den fonden.
Det finns ett uppdrag att undersöka vilka målnivåer man ska ha och på vilket sätt man ska kunna utforma en eventuell riskdifferentiering och hur avgifterna ska förhålla sig till det. Även om jag inser att det finns obalanser på finansmarknaden är det på något sätt lovligt byte i dag.
Man får kritisera finansmarknaden precis hur mycket man vill utan att det ses som märkligt. Men vi ska ha med oss att det inte bara är en finansiell finansmarknadskris som vi har, utan det är faktiskt en kris för hela vår välfärd. Jag vill påstå att finansmarknaden fyller en oerhört viktig roll för att upprätthålla välfärden i vår del av världen.
Jörgen Andersson (M):
Jag motsätter mig egentligen inte det Valter anför här. Jag tror att jag redan i mitt anförande sade att det är alldeles uppenbart att man har byggt upp obalanser på den finansiella marknaden och att det finns en likformighet på marknaden som inte är sund.
Detta drivs ju mycket av våra egna krav på en fungerande välfärd och av våra krav på avkastningar till våra egna pensioner. Det ger en del av det. Detta handlar om att förändra attityder i samhället, så det är inte alldeles enkelt. Mycket har hänt sedan Glass-Steagall Act 1933.
Jag vill inte på något sätt avfärda tanken, men vi ska ändå vara medvetna om att globaliseringen har varit betydande sedan dess.
Jörgen Andersson (M):
Det finns anledning att låta de utredningar som redan finns och de regelverk som är tänkta att träda i kraft finna verkan innan vi går vidare med ytterligare utredningar.
Risken man tar - det är något som är ganska normalt i ett krisskeende - är att den första delen handlar om ett förnekande, den andra delen om passivitet och den sista delen om en överkompensation.
Tar man till alltför många åtgärder finns en risk för att man inte vet vilken av dem som hade effekt och inte, och det finns också en risk för att man överkompenserar.
Även om jag inte på något sätt vill avfärda de tankegångar Valter Mutt uttrycker tycker jag att det finns anledning att låta de åtgärder som redan är påbörjade vinna kraft.
Jörgen Andersson (M):
Jag vill börja med att säga att det i grunden inte råder några motsättningar mellan mig och de tidigare talarna när det gäller vikten av att analysera och mäta samhällsutvecklingen. Men låt mig ändå kort beskriva ärendet.
Detta är ett motionsbetänkande som berör förslag om ett bredare mått på tillväxt i förhållande till bnp. Jag vill i det sammanhanget understryka att det råder bred enighet i synen på vikten av en hållbar utveckling när det gäller aspekter som social sammanhållning, jämställdhet, hälsa och miljö.
Det råder inga tvivel om att ett samhälle gynnas av att samtliga medborgare bereds möjligheten att aktivt vara delaktiga och att alla får ta del av ett samhälles utveckling eller att vi alla är beroende av att rätt hushålla med våra gemensamma resurser och omvårdnaden om vår miljö.
Med rätt mått och information kan analyserna göras av vilka åtgärder som är mest effektiva och vilka åtgärder som till äventyrs är kontraproduktiva. När man på ett effektivt sätt kan utvärdera och analysera utvecklingen i ett samhälle och om man därigenom kan identifiera eventuella obalanser finns också möjligheten att optimera styrmedlen till en än mer gynnsam utveckling.
I detta är jag den första att instämma. I vissa avseenden produceras redan i dag en hel del statistik och olika indikatorer för att säkerställa utvärdering och analys av en hållbar och optimal utveckling medan det i andra avseenden fortfarande finns en hel del att göra för att fortsatt utveckla metoder och modeller för att rätt mäta och analysera samhällsutvecklingen.
Vi ska samtidigt vara ärliga och erkänna att det har visat sig vara problematiskt att i vissa avseenden tillskapa indikatorer, metoder och modeller för att kunna kvantifiera vissa mått. Jag vill påminna om att Konjunkturinstitutet nyligen fått ett utökat uppdrag och nya anslag på området miljöräkenskaper efter en bred överenskommelse där både Miljöpartiet och Vänsterpartiet har ingått.
Till detta ska också ett vetenskapligt råd inrättas för att bistå i frågor om metoder och modeller i den miljöekonomiska verksamheten. Det är viktigt med ett internationellt arbete och internationella standarder i det här sammanhanget för att ytterligare effektivisera och tillse att rätt åtgärder vidtas på rätt ställe.
Sverige är i många avseenden ett föregångsland i dessa frågor och är också pådrivande för att rätt mäta och utvärdera hållbarhet utifrån olika aspekter. Sverige är pådrivande både inom EU-arbetet och i det internationella arbetet med FN och OECD. Vi kan konstatera att på EU-nivå finns nu rättsliga ramar på plats för att säkerställa produktionen av miljöräkenskaper.
Den förestående Rio + 20-konferensen, som Per Bolund nämnde, är också ett exempel där dessa frågor finns på dagordningen. Därför finns det anledning att se optimistiskt på att frågan får det fokus den förtjänar. Herr talman!
Med detta vill jag yrka bifall till utskottets förslag till beslut.
Jörgen Andersson (M):
Som jag sade i mitt anförande tidigare är det mycket riktigt så att det inte har varit alldeles lätt att kvantifiera vissa mått, och det har varit besvärligt att få till fungerande nettonationalräkenskaper kring de här frågorna.
Det är kanske anledningen till att man i stället har förflyttat fokus till att mer utvärdera finanspolitiken och vad den betyder för de uppsatta miljömålen. Låt mig också säga att det är viktigt i det här sammanhanget att man faktiskt får en utvärdering som gör att man optimerar insatsen och åtgärderna så att man får maximal effekt av sina åtgärder.
I det sammanhanget är det ytterst viktigt att Sverige är en föregångare internationellt sett, föregår med gott exempel och faktiskt ser till vad våra åtgärder får för effekter i ett globalt perspektiv. Jag skulle vilja ställa en fråga till Per Bolund.
Miljöpartiets inställning har ju alltid varit att man ska göra alla insatser i Sverige och att man inte alls är med på att se det i ett globalt perspektiv och utföra arbetet på internationell bas. Har Per Bolund ändrat uppfattning när det gäller detta? Är han mer förespråkare av att faktiskt rikta åtgärderna mot ett globalt perspektiv?
I så fall välkomnar jag det.
Jörgen Andersson (M):
Jag delar inte Per Bolunds uppfattning om att vi inte mäter någonting i dag. Jag skulle vilja påstå att vi har en rätt omfattande statistik och indikatorer när det gäller olika aspekter rörande hållbarhet i samhället. Då pratar jag om hållbarhet i det breda perspektivet. Att det är svårt att kvantifiera vissa mått är en annan sak.
Per Bolund har ju varit med och beslutat om att ge Konjunkturinstitutet mer medel och uppgiften att utvärdera den politik som förs och vad det betyder för miljön. Det tycker jag i grunden är bra. I grunden är vi rätt överens om att det är bra om vi kan mäta, värdera och analysera den politik som vi för så att vi kan se om vi får maximal nytta av våra insatta resurser.
Vi ska väl inte sticka under stol med att det i den här kammaren har fattats en hel del beslut historiskt sett som kanske inte har varit helt optimala för miljöarbetet och kanske inte heller för hållbarheten i det breda perspektivet. I den bemärkelsen är vi helt överens. Jag tycker att det är bra om det finns metoder och modeller för att utvärdera samhällsutvecklingen och för att se till att resurserna gör maximal nytta.
Det ska naturligtvis när det gäller miljön vara i ett globalt perspektiv så att vi gör insatser som inte är kontraproduktiva internationellt sett. I det är vi helt överens.
Jörgen Andersson (M):
Det är ett enigt utskott som beslutat lämna en subsidiaritetsinvändning och därtill ett motiverat yttrande angående förslag till ny förordning om kreditvärderingsinstitut, så som kommissionens förslag nu är utformat. Det kommer således inte att bli någon debatt, men det kan vara intressant att kort beskriva ärendet i alla fall.
Subsidiaritetsprincipen anger att EU ska vidta en åtgärd endast om och i den mån som målen bäst kan nås genom åtgärder på unionsnivå. Därtill föreskriver proportionalitetsprincipen att åtgärderna inte ska gå utöver vad som är nödvändigt för att nå de uppställda målen. Det är viktigt att säga att det inte är sakfrågan vi hanterar i det här ärendet, utan det är en subsidiaritetsprövning.
Den kan dock inte göras utan att vi granskar sakfrågan för att kunna göra en riktig bedömning. Låt mig därför börja med att säga att utskottet välkomnar kommissionens arbete med att försöka stärka regelverket omkring kreditvärderingsinstitut och användningen av kreditbetyg samt att kvaliteten ökar inom detta område.
På en väl fungerande finansmarknad är det viktigt att kreditvärderingsinstituten fungerar och att kreditbetygen är trovärdiga. Finans- och skuldkriser har tydligt visat att det funnits problem på det här området, och därför är det viktigt att fortsätta arbetet med att komma till rätta med de problem som finns.
Utskottets uppgift har varit att bedöma på vilken nivå detta bäst görs, och i det stora hela är detta en global verksamhet som inte begränsas av några nationsgränser varför mycket av detta arbete lämpar sig bäst på EU-nivå och på global nivå.
Vår bedömning är dock att kommissionens förslag i vissa delar går för långt för att man ska uppnå målen på bästa sätt och att vissa åtgärder i stället riskerar att försämra marknadens funktionssätt. Särskilt gäller det i de delar som rör ett harmoniserat civilrättsligt ansvar, och det är det som är motivet till vår invändning och vårt motiverade yttrande.
Den nu gällande förordningen gör det möjligt för varje land att reglera det civilrättsliga ansvaret i enlighet med respektive lands rättsordning i övrigt, och vi anser att det är en handlingsfrihet som är helt nödvändig även i framtiden.
De skadeståndsrättsliga regelverken ser olika ut i olika medlemsländer, och därför uppstår både principiella och praktiska problem med en långtgående harmonisering i denna del. Fru talman! Enligt utskottets mening skulle detta innebära att målen inte bäst nås genom åtgärder på unionsnivå, så som kommissionens förslag nu är utformat i dessa delar.
Det ger därför grund till en subsidiaritetsinvändning enligt utskottets mening. Med andra ord anser inte utskottet att förslaget i dess nuvarande utformning är förenligt med subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna. Jag vill därför yrka bifall till utskottets förslag till beslut.
Jörgen Andersson (M):
Jag ska inte anklaga Patrik Björck för att inte tala sanning. Men vi kan ändå konstatera att det finns olika sanningar som man kan välja att presentera. Patrik Björck väljer att presentera en sanning, det vill säga att redovisa hur relationen är mellan antalet medborgare och arbetslösheten. Man kan också välja att se på arbetslösheten eller sysselsättningen utifrån nominella tal.
Då ser man att antalet sysselsatta har ökat sedan 2006. Man kan som sagt välja vilken sanning man vill visa. Dessutom har antalet helårsekvivalenter, som det så fint heter, i utanförskap minskat sedan 2006 - bara för att ge en annan bild av sanningen.
Kan vi inte åtminstone konstatera att den största fattigdomsfällan är att man hamnar i ett utanförskap - att man hamnar långt ifrån arbetsmarknaden? Kan vi inte vara överens om det? När vi nu ser att utanförskapet har minskat i nominella tal - kan vi inte se det som någonting positivt? Jag tycker att det är någonting som är ett bevis för att vi bedriver en politik som är riktig. Sedan finns det säkert mer att göra.
Det finns säkert fler insatser som vi ska göra, och då ska vi väl fortsätta med dem. Om man kom med lite nyanser och inte bara målade allt i svart skulle det kanske öka förtroendet och kreditvärdigheten en aning.
Jörgen Andersson (M):
Jag har den största respekt för den som hittar en enskild företeelse som man känner en stor vikt av att sätta fokus på, eller för all del för den som brinner för en särskild fråga och återkommande tar upp den frågan. Jag förstår också den och har respekt för den som har en vision om en annan ordning och en idé om ett annat system. Jag respekterar det.
Det som jag har svårt att acceptera är när man kategoriskt målar upp en bild som om det vore totalt raserat i det här landet, en bild av och en föreställning om att läget skulle vara värre än i de mest drabbade länderna i ett brinnande Europa i krisens spår. Det är en bild som inte alls stämmer med verkligheten.
Sveriges prestationer i detta perspektiv går inte att förneka. Sverige har en av världens mest konkurrenskraftiga ekonomier, ett ökat antal sysselsatta i absoluta tal och ett minskat antal människor i utanförskap genom satsningar på rehabilitering och satsningar och riktade insatser på arbetsmarknadsåtgärder.
Sverige har kanske haft de mest stabila finanserna i Europa med låg skuldsättningsgrad och en stabil tillväxt genom hela krisen. Till detta ska läggas att vi har riktat stora satsningar i välfärden genom kommuner och landsting. Herr talman! Ni har möjlighet att bryta inlägg som kraftigt avviker från ämnet.
Jag önskar, herr talman, att ni också hade möjlighet att bryta inlägg som kraftigt avviker från verkligheten. Då tror jag att tonläget kraftigt skulle sjunka från den socialdemokratiska trojkan här i kammaren.
Jörgen Andersson (M):
Vi har både nu och i en tidigare debatt i dag redogjort för vilken politik vi står för. Vi tror på en politik för arbete och på människans kraft. Vi vill inte ge upp om en enda människa. Det är välfärd för mig när alla får chansen inte bara en gång utan kanske ytterligare en gång och en gång till.
I det sammanhanget har vi i Sverige presterat om man jämför med övriga länder i Europa. Vi kan inte förneka att vi har gått igenom ett stålbad i Europa med en finanskris och nu ytterligare en skuldkris. Det måste ändå tas med i resonemanget.
Om vi tittar på tiden från 2006 och fram till i dag har vi sett hur sysselsättningen kraftigt har ökat fram till finanskrisen. Det har skett en avmattning i samband med den. Det är inget konstigt i det. Det är tragiskt men fullt förklarligt. Det är viktigt att ha med sig det när man gör en bedömning av hur politiken har fungerat för att få fler i arbete.
Jag vill påstå att det är en politik som har fungerat. Det S står för är att ge upp om människor, cementera fast människor i ett utanförskap och skjuta bort människor från ett deltagande i samhället. Det var det som hände när S styrde från 90-talet och fram till 2006. Det är dit ni vill tillbaka. När är ni nöjda?
Är det när en miljon människor är i utanförskap eller när två miljoner är i utanförskap? Hur många är det ni vill skjuta bort från deltagande? Ni står för en gammal politik som inte fungerade förut och som inte kommer att fungera framåt heller.
Jörgen Andersson (M):
Den här debatten handlar om statens roll som ägare, i det här fallet på den finansiella marknaden. Min uppfattning är att det är olyckligt att agera både som lagstiftare och aktör på marknaden. Vi kan konstatera att det historiskt inte varit särskilt lyckosamt. Politiken ska inte ha rollen av att agera som ägare och på det sättet förändra.
Vi kan se på SBAB, som varit högst delaktig i att bygga upp obalanser på exempelvis bolånemarknaden. Det förtar inte vikten av att vi debatterar dessa frågor. Jag tror dock att förändringarna görs bäst genom att vi agerar i vår roll som regelförändrare.
Samma villkor måste gälla både för de aktörer som staten råkar vara delägare i och för de andra aktörerna. Man kan inte särskilja dem, utan det måste råda en sund konkurrens med samma villkor för alla banker. Vi måste därför se till att stimulera och stärka konkurrensen.
Också konkurrensen i sig medför förändringar på marknaden. Jag tror att det är den rollen vi måste ha. Det är där vi måste försöka göra förändringar. Icke förty spelar opinionsbildning stor roll, och i det avseendet är det bra att dessa frågor debatteras.
Har vi då ett bra tonläge och en nyanserad debatt tror jag att vi kan göra rätt stora framsteg. Om Peter Persson vill ha lite större trovärdighet får han kanske försöka vara lite mer nyanserad i debatten och inte måla allt i svart.
När vi får en god opinionsbildning, när konsumenterna får hela bilden klar för sig och får en starkare ställning på marknaden kommer de att se till att vi gör framsteg i de obalanser som till äventyrs finns.
Jörgen Andersson (M):
Peter Persson glider i väg något extremt mycket i debatten. Vi hamnar långt bort i Carema där han intar extrema positioner om att politiken ska bestämma vem som är kund i banken.
Det är en extrem positionering från Peter Perssons sida. Sin vana trogen har Peter Persson ett högt tonläge.
Det gäller även i Caremafallet. Det är snarare ett tecken på att det har varit en alltför dålig konkurrens och alltför dåligt utbud av producenter än tecken på något annat. Det måste gälla även på bankmarknaden. Det är kunderna som har den bästa kunskapen om vad som är en bra produkt eller inte.
Om vi kan föra en sansad och nyanserad debatt om vad som är obalanser i marknaden måste det ha bättre effekt än att toppstyra som ägare i olika aktörer. Det är helt fel väg. Jag tror att Peter Persson måste nyansera sig lite i debatten.