Lena Ek (C):
Jens Holm har ställt frågor till mig om EU:s klimatfinansiering, om EU:s minskningsmål för växthusgaser och om flexibla mekanismer, som är ett sätt att hålla nere utsläppen utan lagstiftning. När det gäller klimatfinansiering är Sverige alltjämt en av de mer betydande givarna av klimatbistånd i absoluta tal och en av de största i förhållande till sin ekonomi per capita eller invånare.
Regeringen fortsätter under 2014 att bidra med klimatbistånd via bilaterala, regionala och multilaterala kanaler. Nya och additionella resurser är ett komplext begrepp som förekommer i olika multilaterala förhandlingar. Multilaterala förhandlingar är förhandlingar mellan många länder till skillnad från bilaterala förhandlingar som bara är mellan två länder. FN-systemet är alltså typiskt multilateralt. Det saknas enighet internationellt om hur begreppet ska definieras.
En vanligt förekommande tolkning, som många länder förordar, är att klimatfinansieringen ska vara additionell, det vill säga utöver det internationella biståndsmålet om 0,7 procent av bruttonationalinkomsten. Detta mål uppnår Sverige med bred marginal, eftersom Sveriges bistånd uppgår till 1 procent av bruttonationalinkomsten.
Den gröna klimatfonden, som beslutades i Köpenhamn för fem år sedan och som vi hoppas ska träda i kraft och kunna fungera under nästa år, väntas bli en central kanal för internationell klimatfinansiering.
Sverige arbetar aktivt i fondens styrelse för att få de regelverk på plats som krävs för att fonden ska kunna börja bedriva operativ verksamhet på ett effektivt och ändamålsenligt sätt och därmed börja finansiera klimatrelaterade program eller projekt. Regeringen har nyligen annonserat beredskap att bidra med ca 300 miljoner kronor till Gröna klimatfonden 2014, under förutsättning att fonden blir operativ.
Finansieringskällor är ett viktigt område, men jag vill först påminna om att Sveriges och EU:s positioner om klimatfinansiering tas fram inom ramen för Ekofin, det vill säga av EU:s ekonomi- och finansministrar. Höginkomstländernas finansieringsåtagande under FN:s klimatkonvention är formulerat så att klimatfinansiering ska mobiliseras via offentliga, privata och alternativa finansieringskällor.
Sverige har under 2013 haft en aktiv roll som vice ordförande i Klimatkonventionens arbetsprogram om långsiktig klimatfinansiering. Detta arbetsprogram har en viktig roll när det gäller att driva fram diskussionerna om hur uppskalningen av klimatfinansiering från höginkomstländerna fram till år 2020 kan ske. De två vice ordförandena har överlämnat en rapport med rekommendationer till COP 19 i Warszawa.
Det är alltså Klimatkonventionens parter som sammanträder för 19:e gången - det är därför som det heter COP 19 - i Warszawa. Sverige kommer även fortsättningsvis att agera konstruktivt för att de lösningar som kan bli aktuella utformas på ett effektivt och hållbart sätt. Ytterligare utsläppsminskningar före 2020 är helt avgörande för att nå framgångar i det globala klimatarbetet. EU ska agera kraftfullt och konstruktivt för att åstadkomma en global klimatöverenskommelse.
EU behöver därför utarbeta och besluta om ett klimat- och energiramverk för år 2030 redan tidigt under 2014, inklusive ett ambitiöst bindande klimatmål. Regeringen vill också se en utveckling där EU:s mål för utsläppsminskningar gemensamt kan höjas från 20 procent till 30 procent redan till 2020.
Jag tar varje chans att framföra detta, så även under klimatförhandlingarna i Warszawa, COP 19. Slutligen när det gäller flexibla mekanismer: Marknadsbaserade mekanismer är en viktig del av en global klimatöverenskommelse och kan skapa både internationellt samarbete och ett pris på växthusgasutsläpp.
Alla parter i klimatkonventionen är överens om att man vill ha en fortsättning av de marknadsbaserade mekanismerna, och Sverige driver på för att utveckla detta arbete. En konkret och viktig fråga inför Warszawa var även revideringen av CDM-regelverket, alltså regelverket för clean development mechanism.
Det är viktigt att trovärdigheten och miljöintegriteten är hög samtidigt som dessa projekt ska kunna leverera utsläppsminskningar - och gärna mer utsläppsminskningar än i dag. Avgiften från CDM-projekten som går till FN:s globala anpassningsfond är också en viktig del.
Men det grundläggande problem vi ser i dag och som gör att önskvärd finansiering till Anpassningsfonden uteblir är att vi behöver få mer fart på global utsläppsminskning och därmed ökad efterfrågan på CDM-projekt. Då skulle intäkterna till Anpassningsfonden öka. Att ändra storleken på avgiften är inte en lösning på det problemet. Det skulle ta väldigt lång tid.