KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Ek (C):
Det står tydligt i det interpellationssvar som ni förhoppningsvis båda två har läst att Sverige inte ska hantera överskottet av AAU:er på ett sätt som innebär nettoökningar av utsläpp i andra länder. Det är ett klart besked.
Det andra klara beskedet är att så länge jag är miljöminister tänker jag inte sätta Sverige på läktaren och saka alla kort i förhandlingsspelet innan förhandlingarna ens har börjat. Även om jag är glad över att vi fick en principöverenskommelse om KP2 på plats i Doha återstår de tekniska detaljerna, hur statistiken ska hanteras och hur man ska räkna fram och tillbaka.
Då är det oerhört viktigt att vi är spelbara. Jag vet inte hur ni gör när ni spelar spel med ungar och vänner på kvällarna, men jag vill gärna vara med till finalen och kunna påverka. Det är grunden till detta ställningstagande.
Jag hoppas att ni vet att den europeiska klimatregleringen som vi tog i klimatpaketet förbjuder medlemsländerna att använda och tillgodoräkna sig dessa i den europeiska statistiken.
Det är där de verkliga utsläppen finns och räknas ned, för EU:s hantering av dessa frågor, EU:s klimatmål, är mycket tuffare än de mål vi har inom EU-systemet. Vidare hade vi debatter om detta när vi skulle fastställa den svenska positionen.
I det sammanhanget ville ni att vi skulle annullera utsläppsrätterna och gå före. Vi skulle inte vara med. Men den verkliga förhandlingen handlade inte om annullering eller inte utan om hur man kan begränsa användningen av de överblivna utsläppsrätterna.
De betyder visserligen mycket i den globala klimatdiskussionen, men debatten och förhandlingarna handlade om huruvida vi kan begränsa det på säljarsidan. Det var här den stora striden stod. Och om detta inte fungerar, kan vi då göra något smart för att begränsa användningen på inköpssidan? Det smarta blev att EU tillsammans med en grupp länder kom överens om att vi gör på detta vis.
Den svenska förhandlingsdelegationen var mycket aktiv. Detta innebar att de länder som hade med sig sina förhandlingspositioner inte kunde godkänna någonting under klimatförhandlingarna om de fick begränsningar på sin säljarsida, det vill säga att inte få ta med sig de överblivna utsläppsrätterna och sälja dem. Hade vi spärrat där hade en grupp länder åkt hem.
Vi hade inte haft arbetsplaneringen för den nya klimatregleringen, vi hade inte haft KP2, vi hade inte haft loss and damages för de fattiga länderna eller något av det som vi ändå fick på plats i Doha. Begränsningarna på inköp på köparsidan gjorde att vi kunde lösa problemet i praktiken och ändå ha denna grupp länder kvar i förhandlingarna.
Det är precis detta jag menar med att inte sätta sig på läktaren utan bidra till ett bättre klimat i världen och en internationell klimatreglering.
Lena Ek (C):
I en interpellationsdebatt är det sjyst att gå igenom fakta. Det är viktigt för dem som deltar och lyssnar. Det är anledningen till att jag ibland tar mig tid till det och inte bara talar i populistiska termer. När det gäller överskotten har Sverige tydligt sagt att vi inte ska hantera dem så att det ger nettoökning av utsläpp i andra länder. Det är ett klart och tydligt besked.
Sedan är det ett sakfel. I början av veckan samlades Belarus, Kazakstan och Ryssland på en tvådagarskonferens för att se hur de ska slutföra förhandlingarna om de tekniska frågorna i Kyotoprotokollets andra period. Det är precis därför som vi inte ska saka våra kort utan vara med och förhandla till slutet och göra allt vi kan för att miljöintegriteten ska bibehållas i detta sammanhang.
Vi ska ha vår traditionella roll av medlande och mäklande som vi har haft och hjälpts åt med och som jag hoppas att vi fortsätter att hjälpas åt med i de internationella förhandlingarna. Det här handlar om överblivna utsläppsrätter från FN:s sida på 13 gigaton. Det är 250 gånger mer än de svenska nationella utsläppen, grovt räknat.
Det är mycket, och det är därför viktigt att vi får denna fråga att landa bra så att miljöintegriteten bibehålls. Sveriges del av detta är mindre än en halv procent. Därför är vår viktigaste roll dels att vara aktiva och visa vägen framåt genom praktisk politik inom landet och utsläppsminskning i kombination med stabil ekonomi som visar att det går, dels att bibehålla våra relationer och vår förhandlingsmöjlighet. Så tänker jag jobba.
Lena Ek (C):
Jag uppskattar interpellationen och den ton som finns i den och i den diskussion som vi har. Precis som Lena Olsson tror jag att vi gemensamt måste hitta en balanserad linje som både bevarandeintressen och människor som bor i dessa områden kan acceptera.
Detta är precis vad vi försöker göra. Med lugn och stadig hand försöker vi steg för steg hjälpa till att lösa upp de knutar som finns och hjälpa dem som har råkat ut för ett vargangrepp.
Vi jobbar också med förebyggande åtgärder och med att se till att länsstyrelserna har den finansiering som behövs för att de ska kunna jobba enligt det som jag brukar kalla Värmlandsmodellen, som är en diskussion och dialog med tydlig samhällelig förankring för varje steg och händelse som rör vargen. Vi försöker förstå och möta människors oro och engagemang.
Det gäller oron hos dem som har tamdjur och hundar och rör sig i dessa områden. Vi försöker också möta oron hos dem som värnar om våra stora rovdjur. Vi försöker hitta en lösning. Regeringen jobbar med att förverkliga det riksdagsbeslut som vi har från 2009, vilket jag redogjorde för i början av mitt svar.
Där jobbar också våra expertmyndigheter på ett förtroendeingivande och bra sätt. Jag håller med interpellanten om att saker och ting förändras. Det som förändras just nu är att vi gör det som Sverige borde ha gjort redan vid EU-inträdet, nämligen en förvaltningsplan för våra stora rovdjur. Det har varit en lång diskussion om huruvida vi ska ha en sådan eller inte.
Jag brukar säga att det är som att deklarera: diskutera inte utan gör det och diskutera avdragen sedan. Det kanske är ett raljant sätt att se på saken, men art- och habitatdirektivet säger tydligt att vi ska ha en förvaltningsplan. Därför har vi forcerat arbetet med att få in förvaltningsplaner för de andra stora rovdjuren.
Jag är angelägen om att detta ska grundas på vetenskaplig basis. Den mittlinje som vi hittar i den här frågan ska grunda sig på konkret, gedigen och stabil kunskap och forskning. Det tycker jag att vi har fått fram. Vi har fått en sammanfattning av det material som man har jobbat med i decennier i olika forskargrupper i Sverige.
När vi ska ta steget vidare finns det anledning att gå till riksdagen och förankra ett sådant beslut. Det är vad jag aviserar i mitt interpellationssvar som jag hoppas att Lena Olsson är nöjd med.
När det gäller frågan om det nordiska samarbetet inventerar de nordiska länderna vargstammen gemensamt. Det arbetet är gediget och bra. Vi har en överenskommelse om hanteringen av genetiskt viktiga individer, och myndigheterna träffas regelbundet.
Statssekreterare Anders Flanking har träffat sina kolleger i den här frågan flera gånger det senaste året. När jag var ny miljöminister och innan jag började diskutera rovdjursfrågan besökte jag och pratade med människor i Dalarna och Värmland för att få den här förankringen.
Lena Ek (C):
Jag vill återigen säga att jag verkligen uppskattar den konstruktiva tonen i Lena Olssons inlägg i den här interpellationsdebatten. Jag är självklart alltid beredd att diskutera de här frågorna. Vi ska naturligtvis förbereda en proposition till riksdagen på ett så gediget sätt som möjligt; där ingår också att träffa samtliga partier.
Det är viktigt med förebyggande åtgärder. Samtidigt kan vi inte stängsla in hela Sverige. För en vanlig medelstor fårbesättning kostar stängslingen kanske en miljon. Hur många sådana har vi inte? Dessutom finns det en massa andra djurbesättningar.
Ibland fungerar det bra med förebyggande åtgärder, men förebyggande åtgärder är inte bara stängsling. Det handlar också om att se var reviren finns och se hur man kan bidra på annat sätt så att vi inte får en kollision mellan vargen och byarna och de människor som lever i dessa områden.
Jag inkluderar då också samebyarna. Det hänger ihop med den totala rovdjurspolitiken. Det finns bara en viss mängd mat i skogen. Om rovdjursstammarna är stora, som till exempel björn, innebär det att rovdjur av olika slag drivs mot byarna när det blir konkurrens om födan.
Det är något som vi måste fundera över gemensamt när vi har förvaltningsplanen framme och det underlag som då finns när det gäller våra stora rovdjur. Jag tror att det totala rovdjurstrycket är något som vi måste diskutera inför propositionsarbetet. Regeringen har anslagit mer resurser till det förebyggande arbetet, och stängselersättningarna höjdes i våras.
Vargkommittén har möjlighet att diskutera ersättningsfrågor både när det gäller det arbete som samerna gör för att hjälpa till och det förebyggande arbete som sker på andra ställen i Sverige. Det är något som man diskuterar, och man ska återkomma till regeringen med ett förslag.
Jag hoppas att man kommer fram till ett resultat som är acceptabelt för en gedigen majoritet i riksdagens kammare.
Om vi ska få på plats en långsiktigt hållbar rovdjurspolitik i Sverige som människor accepterar handlar det mycket om dialog och om att mötas och förstå människors oro av olika slag. Jag har, liksom Naturvårdsverket, lagt mycket arbete på att möta människor.
Jag nämnde att jag som nybliven miljöminister började i Värmland och Dalarna med att träffa olika intressen i rovdjurspolitiken. Jag har sedan varit i tre andra län och diskuterat detta.
Senast var jag i Junsele och träffade representanter för norra och södra Vilhelminas samebyar som under november och december med en meter snö och 20 grader kallt har ansträngt sig för att se till att kollision mellan ren och varg inte uppstår. Man har lagt ned ett oerhört arbete på att försöka se till att det inte blir fler trafikskador eller att människor i villaområden, samhällen och byar störs.
Det visade sig vara ohållbart som situationen utvecklade sig, och tre länsstyrelser begärde skyddsjakt på just den vargen. Det finns mycket att lära av den situationen. Vi jobbar mycket med att få en dialog.
Lena Ek (C):
Jag skulle vilja tacka Lena Olsson för en väldigt bra diskussion i en mycket konstruktiv anda. Det är alldeles självklart att jag som miljöminister tar diskussionen om den svenska rovdjurspolitiken på oerhört stort allvar. Det är kanske jämsides med klimat- och kemikaliefrågorna den fråga jag lägger allra mest tid på.
Vi måste ha en långsiktig lösning på plats, så att människor kan känna sig trygga med hur rovdjurspolitiken organiseras i landet och trygga i sina vardagsliv, men också så att vi kan känna stolthet över att vi har en gynnsam bevarandestatus för våra fyra stora rovdjur. Det här är ingen lätt diskussion.
Eftersom det under många år inte har kommit en lösning utan i stället en låsning i allt svårare positioner är det ganska svårt att hjälpa till att lösa upp knutarna.
Men vi ger det väldigt mycket tid och väldigt mycket av dialog, mänskliga möten och även anslag i statens budget totalt sett. Jag hoppas att vi ska kunna bli klara med frågan under det här året på ett sådant sätt att båda sidor känner trygghet och förtroende i detta.
Jag hoppas också att vi får på plats den här beslutsorganisationen och att den gör att vi får en lokal och regional känsla av äganderätt i rovdjurspolitiken, av att man är med och påverkar när de här besluten tas på lokal och regional nivå, samtidigt som våra expertmyndigheter ser till att den vetenskapliga grunden är solid och korrekt och att de ramar som den lokala nivån får stämmer med den långsiktiga förvaltningsplanen.
Jag känner att vi är på väg, men det är oerhört mycket arbete kvar. Jag uppskattar verkligen alla som är beredda att bidra till att vi löser denna fråga.
Lena Ek (C):
Låt mig först säga att jag välkomnar de här två interpellationerna. Jag tycker att det är oerhört bra att vi har den här diskussionen. Visst är det regeringens ansvar att se till att vi har övergripande säkerhetssystem på plats, att vi har en expertmyndighet som fungerar som den ska och att strukturerna är som de ska. Däremot ska man inte som politiker titta på de tekniska frågorna.
Det måste experter göra, och därför är det viktigt att Strålsäkerhetsmyndigheten är stark, självständig och fristående när det gäller den tekniska utvärderingen och hur man genomför de uppdrag som kommer från regeringen. Det är kanske inte alltid vi har en stabil alliansregering. Vi vet ju inte vad som händer efter valet, med olika partier i riksdagen, och hur det kommer att skötas.
Därför är det viktigt att ha ett stabilt och robust system på plats. Själva Strålsäkerhetsmyndighetens arbete har granskats av IAEA. Under en tre veckor lång period fanns de på myndigheten och gick igenom varje detalj, varje arbetsinstruktion och hur myndighetens säkerhetsarbete var upplagt. Den granskningen och revisionen utföll med väldigt gott resultat.
När det gäller själva ansvaret för anläggningsdrift är det enligt lag och enligt avtal driftbolagen och ägarna som har detta ansvar. Jag tycker att det är oerhört viktigt att det inte går att krypa baklänges ur det ansvaret. Det är de som äger och driver kärnkraftsanläggningar som har ansvar för hur man sköter säkerheten enligt de instruktioner som de får från Strålsäkerhetsmyndigheten.
Att regeringen tar det här på största allvar visas av att vi de senaste åren har lämnat fyra särskilda uppdrag till Strålsäkerhetsmyndigheten vad avser säkerheten. Vi har även beställt tre internationella granskningar. Resultaten kommer nu, och det är bara en vecka sedan vi fick långtidsuppdraget tillbaka från Strålsäkerhetsmyndigheten. Där finns påpekanden som måste åtgärdas.
Det är också så att den rapport från Strålsäkerhetsmyndigheten som har kommit om dagens säkerhet visar att det finns ett antal saker som måste åtgärdas.
Analyser visar att säkerheten vid de svenska kärnkraftverken kan upprätthållas även långsiktigt förutsatt att kärnkraftverken genomför ytterligare säkerhetsförbättringar och förstärker sina åtgärder för kontroll och underhåll av reaktorerna.
Jag kan försäkra er om att jag kommer att följa upp detta med största noggrannhet, för det är villkoret för att man ska kunna ha en långsiktig drift. Det kommer inte att kunna gå att smita undan det ansvaret, och dessa kostnader åvilar industrin själv. Dem ska inte skattebetalarna ta.
Detta kommer jag också att se till: att det faktiskt är industrin som ska ta kostnaderna för de åtgärder som måste genomföras för att man långsiktigt ska få driva kärnkraftverken.
Lena Ek (C):
Det är riktigt att Strålsäkerhetsmyndigheten på regeringens uppdrag har begärt skärpningar för de reaktorer vi har. Det är också riktigt att vi fick reda på i förra veckan att bara 60 procent av detta har genomförts. Det är självklart inte acceptabelt.
Själva bedömningen av hur det påverkar säkerheten och de återstående åtgärderna och i vilken ordning man ska ta dem och de tekniska diskussionerna runt detta är Strålsäkerhetsmyndighetens ansvar. De har fått ett uppdrag att se till att reaktorerna är säkra. De har fått ett uppdrag att specificera vad som behöver göras för att nå den standard som behövs för att man ska få tillstånd att fortsätta driften.
Det är också Strålsäkerhetsmyndigheten som naturligtvis måste se hur deras specifikation och deras lista på åtgärder uppfylls.
Hela hanteringen av den svenska kärnkraften bygger naturligtvis också på förtroende för de företag som har ansvar för driften, de som äger, driver och har tillstånden.
Jag tycker att företagen ska vara medvetna om att den uppkomna situationen inte stärker förtroendet för dem som har drifttillstånden, varken på Strålsäkerhetsmyndigheten, som har det operativa ansvaret för kontroller, hos regeringen, hos riksdagen eller hos den svenska allmänheten.
Alldeles frånsett det är det så att de krav som har ställts av Strålsäkerhetsmyndigheten ska uppfyllas, men det är Strålsäkerhetsmyndigheten som måste ta ansvar för hur, var och när man ska hantera den uppkomna frågan. De direktiv de har från regeringen är fullständigt klara. Vad handlar det här om då?
Det handlar om kraftbolagens åtgärder för att modernisera anläggningar, genomföra förbättringar utifrån erfarenheter av kärnkraftsolyckan i Fukushima och stresstester, men också från det som Strålsäkerhetsmyndigheten har påpekat innan de här händelserna.
Strålsäkerhetsmyndigheten kommer att besluta om ytterligare säkerhetshöjande åtgärder som kraftbolagen behöver genomföra med anledning av det senaste årets händelser, och myndigheten arbetar nu med att ta fram en nationell handlingsplan för de åtgärderna. Många av dem är faktiskt samma som finns på Strålsäkerhetsmyndighetens lista enligt den förra rapporten. Det är fullständigt klart.
Dessutom kommer de att kräva att kraftbolagen ska ta fram och genomföra program för att förstärka kontroll och underhåll av komponenter och system i de reaktorer som bolagen planerar att driva längre. De kommer också att vidareutveckla strategier och angreppssätt för hur tillsynen ska bedrivas inom reaktorsäkerhetsområdet.
Sammantaget pågår mycket arbete hos Strålsäkerhetsmyndigheten med anledning av de förra rapporterna beställda av regeringen, regeringens uppdrag med anledning av de europeiska stresstesterna och med anledning av långtidsuppdraget.
Det har nu rapporterats att de redan beslutade kraven genomförs till 60 procent. Strålsäkerhetsmyndigheten ska se till att besluten verkställs. Hur och den tekniska specifikationen måste vara expertmyndighetens roll.
Regeringens uppdrag och regeringens bestämda vilja och ambition är tydlig. Kraven ska uppfyllas.
Lena Ek (C):
Jag skulle vilja tacka interpellanterna för en bra och klargörande interpellationsdebatt. Det pågår en särskild tillsyn av Oskarshamn. Strålsäkerhetsmyndigheten granskar särskilt hanteringen och beredningen av vad som görs i Oskarshamn. Det finns anledning till det.
De tekniska besluten och bedömningen måste expertmyndigheten göra. Det är fråga om komplicerade tekniska samband. Alldeles oavsett vad man tycker om kärnkraften som energikälla - Centerpartiets syn är välkänd i sammanhanget - är regeringens samlade åsikt att säkerheten ska vara god vid svenska kärnkraftverk.
De regler och kriterier som myndigheten, SSM, ställer upp ska följas. Det finns ingen tvekan från något parti om den saken. Jens Holm ställde en fråga. Det finns två regelsystem som hanterar intrång i brottsbalken, men där finns också skyddslagen.
Greenpeace genomförde en aktion som jag måste fördöma. Det var en fredlig aktion - och det ska noteras. De regler som finns i skyddslagen täcker faktiskt inte icke fredliga aktioner. Det är ett hål i lagstiftningen som vi behöver göra något åt. Det tittar vi på just nu. Precis som Jens Holm påpekar kan vi inte förutsätta att eventuella framtida intrång har samma syfte och sker på liknande sätt.
Det är därför viktigt att ta sig an den kategorin av händelser. Det pågår, och jag hoppas att svaret var klargörande. I övrigt kan jag konstatera att regeringen har lämnat fyra uppdrag och det har varit tre internationella granskningar just för att klargöra situationen vad gäller säkerheten vid våra svenska kärnkraftverk och se till att säkerhetssystemen moderniseras och uppdateras.
Ansvaret och kostnaden för att det faktiskt sker åvilar tillståndshavarna och ägarna, och det är de som ska ta kostnaderna.
Lena Ek (C):
Jan Lindholm har ställt tre frågor till mig med anledning av att Vattenverksamhetsutredningen överlämnade sitt delbetänkande 4 kap. 6 § miljöbalken - det kallas i riksdagstrycket för SOU 2012:89 för den som vill leta reda på det - den 10 januari i år. Jan Lindholms tre frågor rör alla regeringens fortsatta hantering av delbetänkandet.
Regeringen har nu skickat ut delbetänkandet på remiss till början av maj. Remissförfarandet följer av beredningskravet i 7 kap. 2 § regeringsformen och är en viktig del i beredningen av ett betänkande. Innan jag har tagit del av remissinstansernas synpunkter kan jag därför inte uttala mig om huruvida regeringen i en proposition till riksdagen kommer att lägga fram ett lagförslag som motsvarar utredningens förslag.
Jag vill avslutningsvis försäkra Jan Lindholm om att regeringens avsikt är att så snart som remissvaren kommit in till regeringen hantera ärendet skyndsamt.
Lena Ek (C):
Det finns ett stort engagemang när det gäller vattenfrågor och naturligtvis också när det gäller biotopskydd och skydd av hotade arter. Det är oerhört viktigt, och det är någonting som alldeles självklart hjälper mig i mitt arbete som miljöminister. När riksdagen gör en beställning på det här viset ska vi i regeringen respektera den. Det har vi gjort. Det har tillsatts en utredning skyndsamt.
Och det snabbaste sättet att få fram ett underlag var att ge ett tilläggsdirektiv till den utredningen som jag och regeringen redan hade tillsatt, den om vattenverksamheter allmänt. Det är ett område där vi har lagstiftningar i fyra fem olika lager tillbaka som ska tillämpas samtidigt. Det är alltså oerhört krångligt och inte särskilt miljöeffektivt och heller inte särskilt effektivt från ett företagarperspektiv. Därför tillsattes utredningen.
När riksdagen gjorde tillkännagivandet kom vi fram till att det bästa sättet att skyndsamt efterkomma riksdagens beställning, vilket jag tycker att man ska göra från en regerings sida, var att ge tilläggsdirektiv till den redan sittande utredningen. Det tycker jag är att visa respekt för riksdagens beslut.
Men i regeringsformen är det klarlagt och beskrivet hur ett utredningsförslag sedan ska remissas. Remissförfarandet är väldigt tydligt beskrivet, och även de reglerna måste vi ur demokratiskt perspektiv respektera. Nu har utredaren lagt fram ett förslag.
Alla berörda intressen och de som är intresserade av frågan har möjlighet att fram till i början av maj göra sina yttranden, skriva sina förslag, tala om vad man tycker och lämna in det till Miljödepartementet, och sedan ska vi sammanfatta detta. Jag tycker att det ur demokratiskt perspektiv vore konstigt om jag skulle föregripa hela detta utredningsförfarande och hela denna remissomgång som betyder väldigt mycket för många människor i vårt land.
Jag får väl då lägga band på mig här och respektera regeringsformen i det här hänseendet och be att få återkomma. Jag tar väldigt gärna en debatt när vi har sammanfattat remissomgången och det material som kommit in och sedan lagt fram ett förslag till riksdagen. Jag är alldeles säker på att det kommer att vara fler ledamöter närvarande när vi debatterar det förslaget än vad det är den här fredagseftermiddagen.
Lena Ek (C):
Återigen: Det finns regler som ska avväga intressen runt vattenkraften, och de finns huvudsakligen i miljöbalken. Civilutskottets åsikt är att dessa regler inte fingerar och har gjort ett tillkännagivande. Regeringen har gett tilläggsdirektiv till en pågående utredning eftersom det var praktiskt, snabbt och effektivt att den utförde arbetet. Materialet lämnades nyligen över till oss och är utskickat på remiss.
Det handlar om några månader innan remisserna är inne, och sedan ska det sammanställas. Med hänsyn till regeringsformen, som är en viktig del av vår grundlag, och den demokratiska processen är det viktigt att avvakta remissomgången.
Här på läktaren sitter det kanske åhörare som är intresserade av vattenkraft och fiske och som vill att deras åsikter och remissvar ska respekteras. Det tycker jag också, och därför tänker jag vänta med att uttala mig till dess att vi gör sammanställningen.
Jan Lindholm påpekar i den andra delen av sitt senaste inlägg att utredaren ger en antydan om att vissa delar av detta kan komma att diskuteras i den stora, fullständiga och ursprungliga utredningen om vattenverksamheter.
Det är inte så konstigt eftersom denna paragraf inte kan ses isolerad från övrigt regelverk som hanterar hur våra vattenkraftsanläggningar ska utformas och drivas.
Det är naturligt att utredaren också ser till helheten i sitt fortsatta arbete och tittar på hur vi kan säkerställa att all tillståndspliktig vattenverksamhet har tillstånd i överensstämmelse med de miljökrav som ställs i miljöbalken och i EU-rätten vad gäller såväl vattenkvalitet som påverkan på djur, växtliv, biodiversitet och ekosystem.