Jacob Johnson (V):
Det borgerliga budgetförslaget innehåller beräknade skatteintäkter på ca 800 miljarder kronor. Det rödgröna alternativet slutar på netto ca 16 miljarder kronor mer, det vill säga en skillnad på ganska exakt 2 procent, alltså en relativt blygsam skillnad. Men det hindrade inte borgerliga politiker att under valrörelsen beskriva det rödgröna alternativet som en skattechock.
Jag beklagar, fru talman, att den viktiga debatten om våra skatter, vad de används till, hur de är utformade och, kanske allra viktigast, omfattningen på våra skatter för att vi ska nå det samhällsmål som vi strävar efter vulgariseras med sådana påståenden.
Låt mig börja med några ord om den senare frågan, det vill säga vilken skattekvot eller andel skatter av bruttonationalprodukten som krävs för att vi ska klara ett långsiktigt hållbart samhälle, och då menar jag socialt, ekonomiskt och ekologiskt.
Enligt den borgerliga budgeten för 2011 kommer skattekvoten att ligga på 44-45 procent för hela planperioden fram till 2014, vilket kan jämföras med situationen år 2005 då den låg på 50 procent, år 2000 på 52 procent och under 90-talet stundtals ännu högre.
Det rödgröna alternativet för 2011 är alltså 16 miljarder högre, vilket motsvarar ca 0,5 procent av bruttonationalprodukten, och skulle ge en skattekvot på knappt 45 procent. Det är alltså återigen endast marginellt högre än det borgerliga förslaget. Talet om skattechock blir med denna jämförelse än mer ovidkommande och vilseledande. Fru talman!
Samhällets skatteinkomster används till övervägande del för välfärdstjänster i skola, äldreomsorg och sjukvård men även för de sociala transfereringssystemen som sjuk- och föräldraförsäkring, barnbidrag och arbetslöshetsförsäkring. Beskattning, inklusive socialavgifter, är ett effektivt sätt att finansiera dessa utgifter, och den ska ske efter principen skatt efter bärkraft.
Den borgerliga regeringens försämringar av sjukförsäkring och a-kassa måste återställas och försäkringar dessutom förbättras, så att inkomstbortfallsprincipen kan omfatta flertalet av lönearbetarna. I vårt gemensamma rödgröna budgetalternativ har vi också finansierat väsentliga förbättringar inom dessa områden.
Men frågan är om en skattekvot på 45 procent är tillräcklig för att på längre sikt finansiera en välfärd av världsklass och goda trygghetssystem. Det är naturligtvis vanskligt att uttala sig om hur stora behoven är av skatteintäkter i framtiden.
Men med tanke på det jämförelsetal jag nämnde tidigare, ökande krav från medborgarna på kvalitet i skola, omsorg och sjukvård men även insikten att klimatutmaningen gör att vi måste vara proaktiva och investera i utbyggd infrastruktur av olika slag tror jag att vi bör räkna med behov av en högre skattekvot i framtiden.
Ann-Marie Lindgren, Arbetarrörelsens tankesmedja, kom i en rapport häromåret fram till att en skattekvot på ca 48 procent kan vara nödvändig och tillräcklig fram till 2020. I sitt resonemang har Lindgren även räknat med en produktivitetsförbättring med en halv procent per år inom välfärdssektorn. Fru talman!
Ann-Marie Lindgrens beräkning är naturligtvis inget facit, men jag ställer mig bakom bedömningen att samhällsbehoven de kommande åren kräver resurstillskott som vi bäst tillgodoser genom en något, successivt ökad skattekvot.
Dock föreligger på kort sikt inom ramen för sunda offentliga finanser, till exempel uttryckt som EU:s stabilitetspakt, också möjligheten att under en övergångsperiod finansiera de nödvändiga investeringarna för klimatomställning genom ett minskat finansiellt sparande. Nettoskillnaden mellan det rödgröna budgetalternativet och regeringens budgetproposition vad gäller skatterna är som sagt endast 16 miljarder.
Den enskilt klart största skillnaden gäller inte en skattehöjning utan att vi rödgröna avvisar den nedsättning av socialavgifterna för unga under 26 år som regeringen infört, vilket kostar skattebetalarna nästan 10 miljarder kronor. Berättigad kritik mot denna kostsamma åtgärd har bland annat framförts av regeringens finanspolitiska råd.
Sänkningen beräknas kosta ca 900 000 kronor per nytt jobb för dessa ungdomar. Det kan jämföras med Riksrevisionens påpekande att en plats i en arbetsmarknadsutbildning kostar ca 275 000 kronor per person.
Det vore alltså en mycket mer kostnadseffektiv satsning för att ge de ungdomar som riskerar att ställas utanför arbetsmarknaden en reell möjlighet att komma in på arbetsmarknaden. Fru talman! Skatt ska betalas efter bärkraft. Det finns en bred uppslutning bakom detta i Sverige. Men vi vet samtidigt att skillnaderna ökar och att regeringens skattesänkningar har gynnat de rikaste i landet.
I det rödgröna budgetalternativet föreslår vi att jobbskatteavdraget ska skalas ned med 2,5 procent på inkomster över 40 000 kronor i månaden. Till exempel innebär det på en inkomst på 50 000 kronor per månad en skattehöjning på 250 kronor i månaden. Totalt beräknar vi att det skulle förstärka statsbudgeten med 2,1 miljarder kronor.
Eftersom jag själv som högavlönad riksdagsledamot tillhör denna grupp kan jag konstatera att en skattehöjning på några få hundralappar i månaden är rena felräkningspengar för mig och bara motsvarar cirka en tjugondel av den partiskatt som vänsterpartister i riksdagen betalar.
Bärkraften hos oss riksdagsledamöter och rimligen även hos andra höginkomsttagare är alltså väsentligt högre om behoven för rättvisa, solidaritet och investeringar för en hållbar utveckling kräver detta. Fru talman! Skatter ska inte bara betalas efter bärkraft. Intäkterna ska också användas effektivt för avsedda ändamål.
De senaste årtiondenas privatiseringar och bolagiseringar har medfört att så ofta inte är fallet. Vi kan bara se på kaoset i tågtrafiken som delvis förklaras av uppstyckning av ansvaret och att olika aktörer skyller på varandra. Här försvinner många skattekronor.
Andra exempel är privatiseringarna inom sjukvård, äldreomsorg, skola och förskola där skatter går till vinster i riskbolag - vinster som försvinner ur landet till olika skatteparadis - och att kommuner fått fördyringar när planeringen av till exempel skolväsendet försvåras.
Det rödgröna förslaget att av klimatskäl höja koldioxidskatten med 10 öre motsvarande en prishöjning av 29 öre i konsumentledet per liter bensin 2011 diskuterades mycket under valrörelsen. I den valanalys som den socialdemokratiska kriskommissionen presenterade häromdagen anges det som en av anledningarna till den rödgröna valförlusten.
Det kan inte uteslutas att denna mycket begränsade skattehöjning spelade en roll i valutgången. Låt mig dock påpeka att bensinpriset i Sverige är ett av de lägsta inom Europa. I Norge, Danmark, Finland, Tyskland, England, Holland, Frankrike och Italien ligger bensinpriset högre, och en höjning med 29 öre skulle inte förändra detta.
Dessutom vet vi att användningen av fossila bränslen måste minska och inom en några decennier helt fasas ut. Jag noterade att Mona Sahlin i sitt tal till Socialdemokraternas förtroenderåd försvarade det rödgröna förslaget, vilket gladde mig. Förslaget innehåller också riktade kompensatoriska åtgärder som höjt reseavdrag och sänkt skatt för bussar. Fru talman!
Jag ställer mig bakom De rödgrönas särskilda yttrande i betänkandet. Tiden medger ej att jag här utvecklar våra övriga skatteförslag till exempel vad gäller pensionärer, fastigheter, alkohol och tobak med mera. Jag efterlyser avslutningsvis en seriös och saklig debatt om skatterna såväl i denna kammare som i den allmänpolitiska debatten. Jag yrkar bifall till reservationerna 1 och 3.