KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunilla Svantorp (S):
Låt mig återknyta till det sista som arbetsmarknadsministern sade. När man träffar dessa fas 3-personer som har fått en fas 3-anställning handlar det ofta om människor som upplever sig göra jobb som någon annan hade kunnat göra på ett vanligt jobb. Varför får de inte en vanlig anställning, frågar de?
För de människor som arbetsmarknadsministern hänvisar till som har varit utan jobb länge handlar det ofta om att de förr i tiden kunde få en lönebidragsanställning. Varför får de inte längre en lönebidragsanställning i stället för att hamna i fas 3 där de inte får kollektivavtalsenliga löner och där många ska leva på en inkomst - om de över huvud taget har en inkomst - som det inte går att leva på? De måste gå till socialkontoret.
Det är märkligt att hela tiden höra arbetsmarknadsministern prata om dem som ändå lyckas ta sig ur fas 1, 2 eller 3 i stället för att prata om de 81 procent i fas 3 som inte tar sig ur. Vi får aldrig svar på frågan: Varför får de inte studera?
Få av dem som har hamnat i fas 3 har studerat under fas 1 och 2. Det finns det statistik på. Då hjälper det inte att i talarstolen säga att många har fått studera under tiden. De 81 procent som fortfarande finns kvar har uppenbarligen inte fått något som ger dem jobb.
Gunilla Svantorp (S):
Jag tror inte att jag var ensam om att hoppa till inför nyheterna för ett par veckor sedan som talade om att allt fler barn utestängs från skolan för att de inte får det stöd de har behov av för att kunna gå i skolan. För att få utrett vad som görs i den här allvarliga frågan ställde jag den här interpellationen till utbildningsministern. År 2010 kom det in 239 anmälningar till Skolinspektionen. Det är en mycket kraftig ökning jämfört med 2009.
Jag tycker att det är extra allvarligt när det väldigt ofta visar sig vara barn och ungdomar med funktionsnedsättningar som inte får den hjälp eller det stöd de har behov av. Jag är säker på att även utbildningsministern har hört radions reportage om Anton Widing som inte varit i skolan på över ett år. Ministern kan självfallet inte kommentera ett enskilt fall, men det finns uppenbarligen 239 Anton Widing runt om i Sverige.
Man måste fundera över vad det är som sker. Jag menar att vi måste prata om lösningar för att undvika att någon gång mer behöva höra att över 200 barn inte kan gå till skolan för att de inte får det stöd de har behov av. I svaret från ministern kan jag läsa att en orsak till att det är så många anmälningar är att det har blivit betydligt enklare att anmäla. Jag kan också läsa att bara för att det har kommit in anmälningar betyder det inte att det faktiskt är missförhållanden.
Fru talman! Jag menar att detta är att stoppa huvudet i sanden och inte ta ansvar. I svaret räknas också en mängd åtgärder upp som har vidtagits för att öka kunskapsnivån och bättre ta hand om de barn som har behov av särskilt stöd. Men det verkar inte hjälpa särskilt mycket då skolresultaten i Sverige de senaste åren stadigt går nedåt och vi dessutom nu får dessa alarmerande rapporter som vi just nu debatterar.
Över 200 barn i Sverige kan inte gå i skolan för att de inte får det stöd de har behov av för att kunna genomföra en skoldag. Ministern tänker inte vidta några som helst åtgärder. Det avslutas nämligen svaret med. I det skrivna svaret står det: Min bedömning är därför att ytterligare insatser inte är påkallade just nu. Fru talman!
Det är ytterst märkligt att Jan Björklund, med ansvar för skolan i Sverige, inte tänker vidta några som helst åtgärder för att se till att alla barn i vårt land kan gå i skolan. Jag läste gamla debattartiklar av ministern i går och fastnade för en artikel från den 16 september i fjol. Det var ett svar på en debattartikel från artisten Nanne Grönvall där hon var bekymrad över den svenska skolan.
Björklund svarade henne: Vi bryr oss om barnen och ungdomarna som har det svårt i skolan. Vi vill att alla ska lyckas och få en chans i livet. Därför måste jag fråga ministern om han verkligen tänker luta sig tillbaka och låta bli att ta något som helst ansvar och låta de här 239 barnen fortsätta i en tillvaro utan möjlighet att gå i skolan.
Gunilla Svantorp (S):
För att kommentera det sista vill jag säga att det trots allt är fem år sedan som utbildningsministern tog över. Fem år har man haft på sig att rätta till det som enligt utbildningsministerns åsikt inte hade hänt tidigare. Jag är fortfarande orolig och bekymrad över det faktum att vi har en skola som inte förmår ta emot alla barn och ge dem det stöd de har behov av. Det är bra att speciallärarutbildningen återinförs.
Jag kan inte historien bakom och vet därför inte varför den togs bort. Jag är här och nu, och jag tycker att det är jättebra att den återinförs. Jag är även bekymrad över den sortering av barn som vi ser i skolan i dag där alltmer ansvar för lärande och inhämtande av kunskap läggs på de enskilda barnen och ungdomarna. Om de misslyckas får de skylla sig själva.
Om de i den framtida skolan väljer fel inriktning i tio- eller elvaårsåldern och till exempel inte läser språk får de också skylla sig själva, för någon ny chans ges inte. Om de dessutom har en funktionsnedsättning som gör att de behöver särskilt stöd får de inte ens gå i skolan om de har riktigt otur. Hur man kan tillåta att så många barns förmågor slarvas bort förstår jag inte.
Det måste vi hjälpas åt med, men det är utbildningsministern som har det yttersta ansvaret. Var kommer barnperspektivet in i den undfallande attityd som jag tycker att jag hör? Hur stämmer den överens med artikel 2 i barnkonventionen som slår fast att alla barn har samma rättigheter och lika värde och att ingen får diskrimineras? Det är oacceptabelt att vi har det så i Sverige år 2011.
Det är skarpt läge för att se till att välfärden inte krymps ännu mer och vi får generationer av barn och ungdomar som får lida för minskade resurser i kommunerna. Det är också skarpt läge för att se till att svaret på Nanne Grönvalls artikel blir seriöst. Det är ett mycket bra svar om man gör någonting av det. Avslutningsvis: Nej, jag är inte nöjd med svaret. Jag skulle vilja ha ett annat svar.
Gunilla Svantorp (S):
Jag håller i princip med om det som utbildningsministern säger, att det är jätteviktigt att inga barn går i särskolan som inte ska gå där. Så tyckte hela riksdagen, och även om jag inte var med då håller jag med om det.
Men frågan handlar inte om det utan om varför det ska gå så fort, varför vi inte kan låta det ta den tid som faktiskt krävs och ha övergångsregler som gör att barnen och föräldrarna känner att de hinner med och att skolan kan arrangera den allra bästa utbildningen för barnen. Nu ska allting gå så fort. Jag resonerar inte om betyg eller om sänkta krav på skolan.
Jag resonerar om barnens framtid, om tryggheten för barnen när allt ska gå så fort. Jag talar inte alls om att sänka kraven. Det tycker inte heller jag att vi ska göra, men vi måste vara realistiska i våra krav. Det är klart att jag tar upp enskilda fall. Det måste jag göra eftersom jag måste ge exempel. Det är de enskilda fallen som man sedan grundar sina beslut på, när man har helheten. Det tycker jag alltså inte är ett dugg konstigt.
Väldigt många runt om i Sverige funderar över varför det ska gå så fort, varför det finns övergångsregler när det gäller gymnasiesärskolan men inte när det gäller särskolan och den vanliga grundskolan. Jag har fortfarande inte fått något svar på det. Jag har fått svar på en mängd andra saker men inte på det.
Gunilla Svantorp (S):
Jag tackar statsrådet för svaret, även om jag inte är särskilt nöjd med det. Jag konstaterar att det här är en fråga som många har arbetat med i många år. Det är en fråga som har krävt stor utredningskompetens, många sammanträden och mycket tid - tid som kostar pengar. Man kan fråga sig varför utredningar tillsätts om regeringen ändå inte tänker göra något åt utredningarnas slutsatser.
Den utredning som jag har ställt frågor om, Helikoptern i samhällets tjänst , som överlämnades i december 2008 och som är ett gediget utfört arbete har lämnats åt sitt öde. Jag undrar naturligtvis varför. Utredningen är, som sagt, gedigen. Man kan ta del av historien kring tidigare utredningar i frågan. Man kan ta del av tankar kring funktioner, personal och medicinskteknisk utrustning i helikoptrarna.
Man får en bra bild av omvärldens syn på luftburen ambulanssjukvård. I dag är det landstingen som är ansvariga för ambulanstransporter i Sverige, oavsett hur de utförs. Det regleras i hälso- och sjukvårdslagen, som statsrådet så riktigt säger. Det är säkert också anledningen till att det ser så olika ut i olika landsting. I dag finns det ambulanshelikoptrar i sju landsting.
Ytterligare två landsting har avtal med Sjöfartsverket om att använda SAR-helikoptrarna för ambulansuppdrag. Nu finns vi riksdagsledamöter här i riksdagen för att pröva lagarna. Är de rätt? Behöver något ändras? Saknas någon lag? När det handlar om ambulanstransporter och hur de ska regleras i lagen kanske vi har kommit till den punkt där vi behöver ändra i lagen.
Det är det som jag tycker att vi behöver diskutera. Det är en av anledningarna till att jag ställde interpellationen. Frågan handlar mycket om jämlikhet.
I svaret säger socialministern att utredningen skisserade flera alternativ till hur landstingen ytterligare kan öka sin samordning när det gäller luftburen ambulanssjukvård. Det stämmer inte riktigt med vad det står. Förslaget är att inrätta ett nationellt bolag för luftburen ambulanssjukvård som ägs gemensamt av staten och Sveriges Kommuner och Landsting. Mina frågor till statsrådet kvarstår.
När kommer statsrådet att se till att utredningens förslag övergår i verkställighet? Varför vill inte statsrådet att staten ska delta i bildandet av ett nationellt råd?
Gunilla Svantorp (S):
Det var ett mångordigt svar men inte direkt på vad jag hade frågat om. Som statsrådet mycket riktigt sade är det här en utredning som kanske handlar lite om den luftburna ambulanssjukvården och mycket mer om annat, men vi har ändå haft 58 andra utredningar som har handlat om ambulanssjukvård genom åren. Frågan är väl utredd.
Varför starta en ny utredning om man ändå inte tänker bry sig om utredningens slutsatser? Om man läser utredningen får man en god bild av hur andra länder har tänkt i frågan. Jag tänker främst på våra närmsta grannländer, framför allt Norge.
I Norge har staten sedan 1988 tagit ett nationellt ansvar och genom statsbudgeten finansierat upphandlingen av helikoptrar. Staten är en aktiv ägare och ställer stora krav på flygsäkerheten i upphandlingarna. I Norge har man i dag elva baser och 12 helikoptrar, och uppdraget är att ha en anspänningstid på högst 15 minuter.
Det viktigaste uppdraget är att flyga direkt ut på skadeplats, hämta hem patienten och sedan flyga till rätt vårdnivå. Man har i dag ett bolag som ägs av de fyra statliga sjukvårdsregionerna. Uppdraget är att upphandla och kvalitetssäkra ett system. I Finland arbetar man just nu med att bygga upp ett liknande system som det Norge har. Tanken är att länderna ska samverka.
Båda länderna har också uttryckt att de vill ha en samverkan med Sverige i frågan. Även i Sverige händer saker, precis som du sade, på SKL. I mitt eget län, Värmland, har man just gjort en genomgripande utredning för att undersöka behovet av luftburen ambulanssjukvård.
Slutsatsen blev att det är angeläget att snarast införa en läkarbemannad ambulanshelikopter och läkarbil med stationering i länet - detta för att man vet att det ger stora medicinska vinster i form av minskad dödlighet och sjuklighet. Statsrådet hänvisade i sitt svar till att landstingen samverkar och använder varandras resurser utan att staten styr samordningen. Det poängterade statsrådet också alldeles nyss. Men det är en sanning med modifikation.
Vi har ändå något som heter rikssjukvård. Det var något som tillkom på statens initiativ därför att man såg att man inte kunde ställa kravet på att alla landsting kunde upprätthålla egen kompetens, erfarenhet och utrustning. Därför ändrade man i lagen och beslutade om att vissa saker i hälso- och sjukvården ska definieras som rikssjukvård för att garantera hög kvalitet och för att vara kostnadseffektiv. Jag menar att det bör finnas samma intresse från statens sida även i denna fråga.
Självklart måste det vara kostnadseffektivare att äga ett bolag tillsammans, landsting och stat, och där ha den kompetens som behövs, än att varje landsting för sig ska bygga upp kompetens på egen hand för dyra pengar. Herr talman! Med tanke på den ändrade lagen om rikssjukvård, varför detta intetsägande svar om luftburen ambulanssjukvård?
Gunilla Svantorp (S):
Jag kan konstatera att vi har helt olika åsikter i frågan. Inför valet 2010 tillsattes olika grupper i olika partier som jobbade med olika frågor.
I Alliansen tillsattes en sjukvårdsgrupp som bland annat kom fram till följande i sin rapport: Möjligheterna att få god vård i tid ska inte vara beroende av om du är man eller kvinna, ung eller gammal, infödd eller inflyttad till Sverige, har högre eller lägre utbildning eller inkomst, och inte heller var i landet du bor. Vård måste ges på lika villkor. Så är det tyvärr inte alltid i dag.
En av de viktigaste utmaningarna är att säkerställa en rättvis och jämlik vård. Det håller jag med om - det är en viktig utmaning. Hur tänker statsrådet arbeta för att säkerställa att kravet från den egna arbetsgruppen på att vård ska ges på lika villkor blir verklighet? Eller ska rapporten från den egna arbetsgruppen också stoppas i en byrålåda någonstans och glömmas bort?
När jag läser gamla interpellationsdebatter ser jag att även Alliansens riksdagsledamöter har varit oroliga och bekymrade. Så sent som förra året skrev Nina Larsson, FP, en motion med rubriken Inför en rikstäckande ambulanshelikopterresurs . Barbro Westerholm, också FP, har haft en interpellationsdebatt med statsrådet i frågan. Det är två exempel, och det finns många fler. Det visar att det är många som är bekymrade och inte nöjda med den lösning som finns i dag.
Herr talman! Det duger inte att bara konstatera att luftburen ambulanssjukvård är hälso- och sjukvårdens eget ansvar - inte när vi vet att det ser så olika ut i landstingen. Det är väldigt bra att SKL och landstingen själva nu har startat det här arbetet, men jag måste få ställa frågan till statsrådet: Hur tänker staten delta i den utredningen? Tänker staten delta i den utredningen?
Gunilla Svantorp (S):
Oj, det var mycket, Jan Ericson. Jag vet inte var jag ska börja. Ni har prioriterat upp vuxenutbildningen, säger Jan Ericson i sitt anförande. Det är för mig fullständigt obegripligt. Jan Ericson och hans kamrater kan inte ha någon som helst kontakt med de kommunpolitiker runt om i landet som just nu håller på att stänga en massa vuxenutbildningsplatser för att det försvinner statsbidrag.
I Malmö försvinner det 1 000 platser eftersom det försvinner 38 miljoner i statsbidrag. I Örebro försvinner det 12 miljoner i statsbidrag och 400 platser. Jag kan räkna upp hur många exempel som helst. Hur man då kan säga att man prioriterar vuxenutbildningen är för mig obegripligt.
Jan Ericson säger att man satsar mer pengar och jämför med 2006. Det är mer intressant att jämföra de senaste åren. Till exempel försvinner det 1,1 miljard kronor i vuxenutbildningen mellan åren 2011 och 2012. Hur kan man säga att man satsar mer pengar när det försvinner så mycket? Dessutom säger Jan Ericson att man satsar pengar på gymnasiet.
Det är inte det vi diskuterar, men ni tar faktiskt bort 675 miljoner kronor från gymnasiet, så det stämmer inte heller. Det finns många frågor, och jag återkommer i nästa replik. Det jag vill veta nu är: Hur kan Jan Ericson mena att Alliansen har prioriterat upp vuxenutbildningen när vi hör att man runt om i landet är tvungen att skära ned på vuxenutbildningsplatser?
Gunilla Svantorp (S):
Menar Jan Ericson att krisen är över nu? Det låter konstigt. För mig handlar politik hela tiden om att prioritera. Då är det märkligt att vi har en regering som väljer att lägga 5,4 miljarder kronor på en sänkning av krogmomsen. Man har inte den blekaste aning om hur många jobb det kommer att ge.
Och skulle man omvandla arbetsgivaravgiftssänkningen för unga till studieplatser motsvarar det 55 000 studieplatser. Häromveckan kunde vi läsa en rapport från Arbetsförmedlingen som kan vara intressant för Jan Ericson som också sitter i arbetsmarknadsutskottet. Man hade tittat på jobbcoacherna och deras resultat vad gäller jobb. Här väljer regeringen att lägga 2 miljarder.
När året är slut kommer man att ha lagt 3 miljarder kronor på jobbcoacher. Rapporten visar att de som har fått jobbcoachning har högre sannolikhet att få praktik och lägre sannolikhet att få jobb än de som inte har fått jobbcoachning. Den borgerliga regeringen har alltså lagt över 8 miljarder kronor på något som man inte har en aning om huruvida det ger något resultat.
I stället kunde ni ha lagt pengarna på utbildningsplatser så att människor hade fått en chans att ta sig vidare i livet. Hur har ni prioriterat egentligen, Jan Ericson?
Gunilla Svantorp (S):
Roger Haddad inledde med att säga att vuxenutbildningen är någonting där man lappar och lagar. Den inställningen har jag mycket svårt att förstå. För mig handlar vuxenutbildning om livslångt lärande och om att man hela tiden kan rätta till det som man inte har gjort som ung men framför allt om att bygga på det som arbetslivet kräver och det som jag själv som individ kräver.
Vad menar Roger Haddad när han säger att vuxenutbildningen är någonting där man lappar och lagar? Roger Haddad sade också att vuxenutbildning ska erbjudas dem med de största behoven. När ni tillträdde efter valet 2006 tog ni bort rekryteringsbidraget som verkligen var något som gjorde att de som hade de största behoven av vuxenutbildning faktiskt också kom till vuxenutbildningen. Varför gjorde ni det?
Har ni några planer på att återinrätta rekryteringsbidraget om ni tycker att det är så viktigt, vilket det är, att de som har störst behov också går i arbetsmarknadsutbildning? Roger Haddad säger att det är viktigt med kvalitetsförbättringar inom sfi. Ja, det är det absolut. Sedan sätter han likhetstecken mellan fler att välja på och bättre kvalitet. Då kan man bara gå till hälso- och sjukvården för att se hur det är. Men det ska vi diskutera i ett annat utskott.
Men där kan man se att vårdvalsreformen har lett till fler att välja mellan. Men har det blivit så värst mycket bättre kvalitet? Nej, det tror jag inte. Sfi-bonus är ett sätt att öka genomströmningen, säger Roger Haddad. Ja, för dem som hade klarat sig bra utan sfi-bonus, för dem som har kommit hit och är mest välutbildade, men inte för dem som kommer hit och har lite utbildning. Vad menar Roger Haddad egentligen med att lappa och laga?
Gunilla Svantorp (S):
Det andas från Roger Haddad att man ska vara färdig när man lämnar gymnasieskolan. Det tycker vi också. Men däremot skiljer vi oss i synen på vad som händer under resten av livet. Som jag sade tidigare visar forskningen att man kommer att ha ungefär 20 olika jobb. Det kan jämföras med hur det var när vi lämnade gymnasieskolan. Det kräver att det finns utbildningsplatser så att människor hela tiden kan omskola sig.
Då kan man inte se vuxenutbildningen som någonting som ska rätta till det som har varit fel, utan den måste ses som någonting där människor fyller på kunskap som arbetslivet ställer krav på. Jag förstår därför inte Roger Haddad när han säger att man ska vara färdig när man lämnar gymnasieskolan. Så ser inte vi på vuxenutbildningen. Vuxenutbildningen är mycket vidare än så. Jag skulle vilja ställa en annan fråga.
Häromdagen hade vi en gemensam interpellationsdebatt om just vuxenutbildningen och framför allt om yrkeshögskolan. Statsrådet sade att hon är nöjd.
Hon tycker att dimensioneringen i fråga om platser är rätt inom yrkeshögskolan och att man satsar 1,6 miljarder under 2012 på yrkeshögskolan, trots att man vet att 86 procent av dem som har gått den har fått jobb och trots att man vet att 29 procent av dem som ansökte har fått ja till att börja. Håller Roger Haddad med om att det är rätt dimensionering?
Skulle det inte med tanke på det som du precis har sagt vara bättre med fler platser inom yrkeshögskolan?
Gunilla Svantorp (S):
Det gläder också mig att ministern har ändrat ståndpunkt till viss del. När vi satt här i kammaren för ett tag sedan och lyssnade på en interpellationsdebatt mellan ministern och Mikael Damberg som handlade just om legitimationen för fritidspedagoger var ministern ganska tydlig med att fritidspedagogerna inte är lärare och inte har den kompetens som lärare har.
Jag skulle vilja fråga ministern om han fortfarande har den inställningen. För att följa upp Jabars fråga: Är det möjligt att ministern tänker ändra sig även när det gäller legitimationen för fritidspedagoger?
Gunilla Svantorp (S):
Längst ned i interpellationssvaret från Jan Björklund kan man läsa att regeringen har vidtagit flera åtgärder för att kvalitetssäkra fritidshemmen. Då måste jag få ställa en fråga. Är det att kvalitetssäkra fritidshemmen att ge så diffusa signaler att väldigt många människor som har utbildat sig till fritidspedagoger känner att de nog får göra något annat i livet än att fortsätta jobba som fritidspedagog? Det håller i alla fall inte jag med om.
Jan Björklund pratade också om att de som har en äldre examen nu tydligen ska få ansvar men inte bli legitimerade. Jag tycker att det är en väldig inkonsekvens i det.
Vi fick i utbildningsutskottet häromdagen en föredragning från Skolverket om att lärarna inte är medvetna om att de kan få legitimation i 14-15 olika ämnen, till exempel för att man har OÄ, orienteringsämnen som det hette på den tiden, i sin utbildning.
Nu kan man alltså få en legitimation i till exempel fysik och kemi som man kanske inte alls har undervisat i. Å ena sidan säger Jan Björklund okej till att man kan få legitimation för någonting som man kanske aldrig har undervisat i, å andra sidan säger han nej till människor som har en gedigen utbildning och har jobbat i 20-30 år. Det är väldigt inkonsekvent.
Vi i Socialdemokraterna sade i vår motion att vi inte ville stoppa lärarlegitimationen men att vi såg detta som ett första steg. Det var vi mycket tydliga med, och vi gav er också i uppdrag att återkomma med förslag, vilket vi ännu inte sett.