KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mats Green (M):
När jag tidigare ställde ett antal frågor till Serkan Köse hänvisade han till Martin Ådahl. Det är väl korrekt. Problemet är bara att olika företrädare för januariöverenskommelsens partier konstant hänvisar till varandra när det gäller alla frågeställningar kring Arbetsförmedlingen. Man kan egentligen inte få besked eller utkräva ansvar från något håll.
Det är kanske inte hållbart när det gäller reformering av en av Sveriges största myndigheter. Jag noterar dock att Martin Ådahl kunde ge besked om saker som Serkan Köse absolut inte kunde ge besked om. Det ska alltså inte bara upp kosmetiska skyltar där det står "Arbetsförmedlingen" i alla kommuner; det ska också pågå verksamhet bakom dessa skyltar.
Det är ett intressant klargörande. Vi ska notera det på alla sätt. Jag har också lyssnat på radioprogrammet P1 Morgon från den 27 november, där Centerpartiets Martin Ådahl slog fast att Arbetsförmedlingen ska finnas i alla Sveriges kommuner. Han förtydligade även med att man ska finnas i Sveriges alla 290 kommuner.
Återigen, det som framfördes till Ali Esbati gäller alltså. Det handlar också om verklig verksamhet för Arbetsförmedlingen i Sveriges alla 290 kommuner. Om svaret på frågan om det återigen är ja, varför kunde inte Serkan Köse ge samma besked?
Mats Green (M):
Att jag och Ali Esbati inte är överens om de stora dragen när det gäller detta kan man kanske säga. Följaktligen har vi inte heller sagt att vi ska genomföra en reformering av Arbetsförmedlingen tillsammans. Det är skillnaden här.
Problemet är att man kan hitta företrädare för januaripartierna i riksdagen som egentligen säger precis vad som helst för att tillfredsställa vem som helst utan att de sedan tar ansvar för någonting. Min poäng, fru talman, är att en reform inte kan drivas på det sättet. Det måste alltid finnas någon som tar ansvaret.
Nu förklarar arbetsmarknadsministern att Arbetsförmedlingens skyltar ska finnas i alla kommuner. När man frågar henne och hennes partivänner får man inget svar. Men jag är glad att Centerpartiets Martin Ådahl ändå kan ge ett svar, det vill säga att Arbetsförmedlingen ska finnas i hela landet, i Sveriges alla 290 kommuner. Och det ska inte vara någon fejkverksamhet utan riktig, viktig verksamhet.
Det är ett besked som jag tror att många kommuner har efterfrågat. Men problemet är återigen: Varför kunde inte Serkan Köse ge det beskedet? Vi ska alltså hänvisas runt. Vi fattar att det är så det kommer att gå till. Vi kommer förmodligen att hänvisas runt till olika företrädare för januaripartierna under två år. Det är inte acceptabelt. Någon måste äga reformen.
Jag säger återigen att vi har noterat det Martin Ådahl lovade i P1 Morgon den 27 november, det vill säga att Arbetsförmedlingen ska finnas i och ha verksamhet i alla kommuner i Sverige. Men, än en gång, kan Martin Ådahl konkretisera vad den verksamheten ska bestå i?
Mats Green (M):
Låt mig börja med att yrka bifall till reservation 1. Sveriges riksdag och Sveriges regering fokuserar naturligtvis nu på att minimera skadeverkningarna av coronaviruset för både människor och ekonomi i Sverige.
Jag tänkte ändå nämna några ord kring det betänkande om arbetsrätten som vi nu debatterar, fru talman, och helt kort redogöra för de övergripande moderata ingångarna. Vi har framför allt fyra reflektioner när det handlar om den nödvändiga förändringen av arbetsrätten i Sverige.
För det första, fru talman, finns trygga och säkra jobb bara i trygga och säkra företag. Det var sant i går, det är definitivt dubbelt så sant i dag och det kommer att vara lika sant i morgon.
Det är viktigt att bära med sig just den ingången, i synnerhet utifrån de diskussioner som vi nu ser.
Coronavirusets konsekvenser för människor och för hälsan får, för att uttrycka sig milt, extremt påtagliga konsekvenser för arbetsmarknaden, för människors jobb och för hela branscher i Sverige. Återigen: Trygga, säkra jobb finns bara i trygga, säkra företag.
För det andra har Sveriges arbetsmarknad utmaningar. Den hade utmaningar redan före de extrema utmaningar som vi nu ser som en följd av coronaviruset.
Vi ser också en skevhet i balansen på arbetsmarknaden, och det är också en del av de frågor som hanteras i detta motionsbetänkande. Man måste erkänna de utmaningar som vi har vad gäller svensk arbetsmarknad. För det tredje: Vad är det då som behöver göras?
Vi behöver trygga, säkra och växande företag, fru talman, likaväl som vi behöver trygga, säkra löntagare som ser en ökad rörlighet på arbetsmarknaden som en väg till ökade möjligheter.
Men man ska också kunna vara trygg och säker på att man inte kan bli av med jobbet på oklar, felaktig eller godtycklig grund. Det måste vara klart och tydligt.
För det fjärde och sista kan jag konstatera att det nu finns en ganska bred enighet i Sveriges riksdag om att vi behöver förändra arbetsrätten över hela linjen. Det är bra.
Vi kommer utan tvekan att behöva ha många och ganska svåra debatter om hur vi gemensamt över parti- och blockgränserna kan hantera den situation som vi nu fokuserar på.
Men diskussionen om arbetsrätt kan inte avstanna där, utan vi måste gemensamt se till att vi får så bred enighet som möjligt i Sveriges riksdag om att göra förändringar för att få trygga löntagare och företagare samt den balans som behövs på Sveriges arbetsmarknad. Så och bara så, fru talman, får vi ett samhälle och ett land som håller ihop.
Mats Green (M):
Jag vill tacka statsrådet för svaret och hälsa välkommen till den första av många interpellationsdebatter i riksdagen. Nu till saken, det vill säga friåret. Regeringen har ju, fru talman, inom ramen för januariöverenskommelsen mellan Socialdemokraterna, Miljöpartiet, Centerpartiet och Liberalerna föreslagit ett återinförande av friåret i omstöpt form, numera kallat utvecklingsår.
Detta ska ske till en årlig kostnad av 1 miljard. Satsningen har dömts ut av i stort sett samtliga experter, institut och remissinstanser, däribland den organisation som Eva Nordmark ledde fram till för bara några veckor sedan, nämligen fackförbundet TCO.
I dessa tider med eskalerande gängkriminalitet och otrygghet väljer regeringen att satsa dubbelt så mycket på friåret som på polisen. I regeringens argumentation för utvecklingsåret har man framfört att detta framför allt skulle vara en lösning på rekryteringsproblematiken inom Sveriges bristyrken.
När ministern var i arbetsmarknadsutskottet för någon vecka sedan ställde jag, mot bakgrund av denna argumentation, de frågor jag ställt i den interpellation vi nu hanterar, det vill säga: Varför har förslaget om friår ingen som helst inriktning mot bristyrken, och hur många och vilka utbildningar till bristyrken kan över huvud taget genomföras inom tidsutdräkten för utvecklingsåret, det vill säga minst tre och högst tolv månader?
När jag ställde dessa frågor till ministern för några veckor sedan kunde varken hon eller någon av alla hennes medföljande medarbetare ge ett enda exempel på detta trots, fru talman, att detta varit regeringens huvudargument för friåret. Vi har nu hört ministern läsa upp sitt svar.
Trots att man haft all förberedelsetid i världen är det uppenbart och, ärligt talat, anmärkningsvärt att man inte kan ge ett enda exempel på hur utvecklingsåret skulle kunna vara lösningen när det gäller rekrytering till Sveriges bristyrken. Ändå påstår man att detta är själva anledningen till att man lägger fram förslaget till att börja med.
Jag har därför, fru talman, egentligen inget annat val än att återigen ställa de uppenbara frågorna: Kommer utvecklingsåret att ha en inriktning mot bristyrken, och kan ministern ge ett enda exempel på en utbildning till ett bristyrke som över huvud taget kan genomföras inom friårets tidsutdräkt?
Mats Green (M):
Olof Palme brukade säga att man bör kalla saker och ting vid deras rätta namn. Det är därför detta kallas friår; det handlar om att inte jobba på arbetande kollegors bekostnad. Med all respekt - det som ministern läste upp är ärligt talat inte svar på någonting, och det är dessutom felaktigt.
Att utvecklingsåret skulle handla om att fylla bristyrken är bara ett i en rad av absurda hittepåargument. Man kan säga mycket om friåret, och det gör de flesta. Men det saknas alltså pengar till att kapa vårdköer, höja polislöner och göra satsningar på skolan, samtidigt som det finns pengar till ett års ledighet och andra bidragsgivningar.
I tider av stigande arbetslöshet är detta det sista Sverige och de som över huvud taget inte har ett jobb att få ledigt från behöver. Låt mig citera LO: "Den aktiva arbetsmarknadspolitiken är i fritt fall.
Då är det helt fel att skapa ett system för utbildning som bara riktar sig till dem som redan är väletablerade på arbetsmarknaden. Över 700 000 personer saknar fast jobb, många av dem kvinnor, och de lämnas utanför det här förslaget", säger Therese Guovelin, förste vice ordförande för LO, till Arbetet.
Och hon lägger till: Man missar dem som är otryggast på arbetsmarknaden. Fackförbundet TCO och dess medlemmar, under Eva Nordmarks ledarskap dessutom, avfärdade friåret: "Det är en alldeles för oflexibel lösning. När vi frågar våra förbundsmedlemmar hur de vill kompetensutveckla sig så svarar de allra flesta att de vill kombinera studier och arbete. Att man studerar och arbetar heltid.
Det uppfyller inte det här förslaget." Dessutom, menar TCO, är studieledighetslagen redan mer generös när det handlar om rätten att studera. Svenskt Näringsliv konstaterar att regeringen väljer att återigen satsa stora pengar på att ge dem som redan haft jobb betalt för att vara frånvarande från arbetet.
Det är knappast vad svensk arbetsmarknad behöver i dag. Jag skulle kunna fortsätta läsa upp kritiska instanser i oändlighet, men det medger inte tiden. Fru talman! Det finns inga friår. Det är alltid någon som betalar.
Att pensionärer och löntagare ska betala för att vissa ska vara lediga från jobbet med det här så kallade utvecklingsåret är inte rätt, och det är framför allt inte rättvist. Med all respekt tror jag att det är väldigt få av dem som lyssnar på den här debatten som tycker att det är rimligt att de ska gå upp och slita varje dag på jobbet för att någon annan ska kunna ta ledigt. Fru talman!
Låt mig avsluta med att konstatera hur det faktiskt är: Detta är en gräddfil för en liten skara personer. När vanliga människor får ta studielån för att utbilda sig och arbeta för att försörja sig får en liten grupp förströ sig på andras bekostnad. Detta är ojämlikhet när den är som värst, och den är skattefinansierad.
Mats Green (M):
Återigen, som Olof Palme sa: Man bör kalla saker och ting vid deras rätta namn. Friår och utvecklingsår handlar om att inte jobba och att de som jobbar ska betala för det. När det gäller polisen kan jag konstatera att de siffror som Eva Nordmark anför är korrekta bara om man accepterar de satsningar som Moderaterna och Kristdemokraterna gör i sin budget.
I den budget som Socialdemokraterna och deras samarbetspartier har lagt fram är man ytterst ointresserad av att ge några större resurser till polisen över huvud taget - det blir bara symboliska nålpengar som inte förslår till någonting. Rätt ska vara rätt, ministern. Regeringen säger att utvecklingsåret handlar om att vi ska kunna försörja våra bristyrken.
Arbetsmarknadsministern kan inte ge ett enda exempel på en utbildning som man skulle kunna börja och fullfölja under ett utvecklingsår. Detta argument utgör fundamentet för regeringens argumentation här, men man kan alltså inte ge ett enda exempel. Det är djupt orättfärdigt.
Ni satsar alltså mer på friår, utvecklingsår, än på polis, vårdköer och skola. Det är helt oacceptabelt.
Även Miljöpartiet, som har föreslagit detta, konstaterar i sin egen utredning att det kommer att kosta totalt 8 miljarder, och Arbetsförmedlingen, som ska hantera det, har sagt att de inte klarar av det. Jag skulle uppskatta att få en kommentar kring detta sista, statsrådet.
Mats Green (M):
Bakgrunden till interpellationen om Riksarkivets försök till konfiskering av Jönköpings och Gränna stads båda privilegiebrev är följande. År 1284 utfärdade Magnus Ladulås det privilegiebrev som gav Jönköping stadsprivilegier.
Det är inte bara det äldsta bevarade privilegiebrevet i Sverige, utan det är ett av de äldsta bevarade privilegiebreven i hela världen. År 1652 utfärdade drottning Kristina Gränna stads privilegiebrev. Båda dessa unika och enastående vackra dokument har alltid rent fysiskt funnits i Jönköping.
Med tanke på att Jönköpings privilegiebrev är både det äldsta och bland de bäst bevarade är det minsta man kan säga att förvarandet har varit förstklassigt på alla sätt.
Breven har regelbundet visats upp och hållits levande och relevanta för allmänhet, besökare och forskare och i övrigt varit tillgängliga på ett ärligt talat föredömligt sätt av Jönköpings stadsarkiv.
Dokumenten är en viktig och avgörande del av vår lokala historia och vår lokala identitet och ska inte ligga och samla damm tillsammans med miljoner andra anonyma dokument i ett otillgängligt nationellt arkiv.
Nu har Riksarkivet tillskrivit Jönköpings kommun och klargjort att man ämnar beslagta och bortföra båda privilegiebreven från deras månghundraåriga, nästan tusenåriga, förvaringsplats. Man hänvisar till en intern förändring av Riksarkivets utlåningsregler.
Nuvarande Jönköpings kommun har för övrigt inte bara varit förvaringsplats för dessa privilegiebrev i flera hundra, och snart tusen, år utan är ju också själva mottagaren och föremålet för dessa handlingar till att börja med. Jag kan tillägga att ägarskapet av dessa privilegiebrev inte på något sätt är utrett, så det saknas dessutom lagligt stöd för att säga att de tillhör Riksarkivet.
Jönköpings kommun har i tydliga och bra formulerade skrivelser klargjort att man inte ämnar medverka till ett överlämnande så länge inte den rättsliga frågan har avgjorts. Ett antal uppenbara frågor inställer sig här, exempelvis: Vilken respekt för historien visar Riksarkivets ambitioner och förfaringssätt?
Vilken respekt för själva föremålen för dessa privilegiebrev till att börja med, det vill säga Jönköping och Gränna, och vår rätt till vår egen historia visar Riksarkivets förfaringssätt? Och vad önskar då Riksarkivet uppnå med detta? Om man ska vara ärlig görs det uppenbarligen inte i något konstruktivt syfte. Med anledning av detta ställde jag ett antal frågor till kulturministern som gällde om hon var beredd att vidta några åtgärder för att hantera detta.
Ministern konstaterar egentligen att Riksarkivets förfaringssätt strider mot de kulturpolitiska målen om att värna kulturarvets lokala förankring. Jag citerar det ministern uttryckligen säger: "Kulturföremål kan bevaras på platser de har en historisk anknytning till." Hon säger också att det lokala kulturarvet ska hållas tillgängligt. Ministern slår fast att de kulturpolitiska målen ska vara styrande för Riksarkivets verksamhet och att dessa ska följas.
Men hon vill ändå inte agera när Riksarkivet agerar tvärsemot dessa. Jag skulle vilja att kulturministern tydliggör sitt något motsägelsefulla svar.
Mats Green (M):
Jag vill ta upp tre saker. Det är ingen som har påstått att ministern ska gå in i det enskilda ärende som gäller just de här båda privilegiebreven. Vi vet hur ministerstyre fungerar.
Det jag efterfrågar är att man gör generella förändringar när man ser att Riksarkivet går tvärsemot den generella politik och den huvudsakliga kulturpolitik som den här regeringen har ansett sig föra.
Då skulle jag uppskatta om ministern kunde öppna upp för någon form av utredning eller hantering i regleringsbrev eller övrigt när det gäller den generella frågeställningen.
I och med att ministern hänvisar till den politik som regeringen har fört vad gäller museer kan jag bara konstatera att den enskilt största kulturpolitiska reformen de senaste fem åren har varit fri entré på statliga museer. Nästan alla dessa ligger i Stockholm.
De ca 2 300 övriga museerna i Sverige har inte fått någon fri entré. Med detta vill jag påpeka att det i kulturpolitiken finns ett ganska uppenbart fokus på Stockholm men inte på den övriga delen av landet. Då är vi inne på min tredje och sista punkt.
Kulturministern säger ju själv i sitt svar att det är viktigt att det lokala kulturarvet ska finnas tillgängligt lokalt och också ska kunna förvaras lokalt. Jag har lite svårt att se något kulturarv som skulle kunna vara viktigare än just privilegiebrev.
Det kan inte vara så att man menar att bara för att runstenar, ruiner och övriga minnesmärken inte kan flyttas ska de förvaras lokalt, men om något möjligtvis går att dra in till en central myndighet ska det också göras. Det går precis på tvärs mot den politik som regeringen påstår sig föra.
Kulturministern säger att det är viktigt att det lokala kulturarvet ska vara tillgängligt lokalt och också kunna förvaras lokalt. Då måste man kunna se att Riksarkivet här gör precis tvärtom. Det enda man har att hänvisa till, fru talman, är interna arkiveringsrutiner.
Jag konstaterar att om dessa går på tvärs mot den nationella kulturpolitiken är det någonting som är fel. Då förväntar jag mig att ministern är beredd att agera, med direktiv eller generella åtgärder, för att se till att detta helt enkelt inte blir möjligt.
Jag skulle önska att ministern utvecklade sin inställning vad gäller just detta.
Mats Green (M):
Det var statsrådet själv som lyfte fram museipolitiken, och det var därför jag kommenterade den. Jag köper inte argumentet att statsrådet inte ska gå in här, då det skulle vara ministerstyre. Jag kräver ju inte att man ska göra detta bara för Jönköpings stads och Gränna stads privilegiebrev utan att man ska hantera det som en generell åtgärd.
Om ministrar inte är beredda att agera när de ser att statliga myndigheter agerar på tvärs mot den nationella kulturpolitikens eller den övriga politikens ambitioner skulle de inte kunna ägna sig åt någonting. Jag konstaterar också att statsrådet i sitt svar fokuserar på att de nationella kulturpolitiska målen gäller även Riksarkivet.
Att de då hänvisar till en intern arkiveringsrutin som upphäver de nationella kulturpolitiska målen kan faktiskt inte vara acceptabelt. När det gäller att det skulle finnas ett mervärde i att detta förvaras med andra handlingar är det ju inte så att Riksarkivet tänker göra någonting med breven. Man tänker trycka ned dem i ett arkiv tillsammans med miljoner andra handlingar och inte förevisa dem på något sätt, om inte någon ber om det.
Det kan jag tycka är dels felaktigt, dels djupt tragiskt. Jag skulle vilja avsluta med att önska både talmannen och statsrådet en god jul. En av mina jultraditioner har alltid varit att dagen före julafton besöka stadsarkivet i Jönköping och fika med de mycket drivna och kompetenta medarbetarna där.
Då tittar jag också regelbundet på både Jönköpings stads privilegiebrev och Gränna stads privilegiebrev. Jag vill också inbjuda ministern att tillsammans med mig eller ensam göra detta vid ett annat tillfälle. Men jag efterfrågar fortfarande agerande från ministern. Tack och god jul!
Mats Green (M):
Jag har ställt denna interpellation om Arbetsförmedlingen, januariöverenskommelsen och kommuner till arbetsmarknadsministern mot bakgrund av en ökande arbetslöshet, en växande frustration bland kommunerna och den tilltagande splittring som blir alltmer uppenbar mellan januariöverenskommelsens partier i fråga om förändringen av Arbetsförmedlingen.
Det är väl ödets ironi, fru talman, att det svar som arbetsmarknadsministern nu läste upp var inaktuellt redan innan det lästes upp.
Den splittring vi i arbetsmarknadsutskottet har kunnat notera under väldigt lång tid har kanske varit uppenbar för alla och envar som har tagit del av de olika - och inbördes stridande - massmedieuttalanden som har gjorts från januariöverenskommelsens partier.
Min första fråga handlade om huruvida den i januariavtalet formulerade, överenskomna och utlovade inriktningen för en förändrad arbetsförmedling fortfarande gäller. Nu har arbetsmarknadsministern slagit fast att den gäller, samtidigt som Liberalerna i dag - för en timme sedan - har gått ut och klargjort att den inte gäller.
Jag hade också frågor kring kommunernas roll i allt detta, inte minst mot bakgrund av den frustration som mina egna gamla kommunkollegor känner. Därför hade jag frågor om kommunernas roll - i synnerhet i ett system som bygger på lagen om valfrihetssystem, som inte är särskilt enkelt.
Jag hade alltså frågor om kommunernas roll i detta, och vi har fått svaret att man exempelvis ska låta en utredning titta på det. Jag kan dock konstatera att Liberalerna nu har slagit igen den dörren och sagt att det inte kan finnas någon roll för kommunerna i ett valfrihetssystem av det här slaget.
Vi fick alltså ett svar uppläst för ett par minuter sedan, och vi såg den presskonferens som arbetsmarknadsministern höll förra veckan. Där tillsattes en utredning, fru talman, som har till uppgift att klargöra för regeringen vad man egentligen kommit överens om i regeringens egen januariöverenskommelse - och konsekvenserna av denna.
Jag förstår att det blir lite omständligt för dem som sitter och lyssnar på debatten, men det är för att det just nu är väldigt turbulent och omständligt rörande vad som egentligen gäller från regeringens sida och vad som egentligen gäller från januariöverenskommelsens partiers sida. Jag skulle uppskatta om arbetsmarknadsministern ville bringa klarhet i allt detta.
Jag måste också konstatera följande, fru talman: Om jag hade varit arbetssökande i Sverige i dag, eller om jag hade suttit i ledningen för en av Sveriges kommuner, hade jag inte blivit på något sätt lugnare av de svar som vi har fått här och nu.