KBLab/rixvox huggingface dataset:
Nina Lundström (L):
Det är lätt att gå in och läsa på riksdagens hemsida vilka förslag om cykelåtgärder som har lagts fram från ledamöter i Liberalerna men också från Liberalerna i sig självt. Vi kan diskutera bakåt i tiden och vad som borde ha gjorts. Det intressanta är att det nu finns möjligheter att fatta nya och bättre beslut.
Det tillkännagivande som avser just en nationell cykelstrategi fanns i en av mina egna motioner som blev välvilligt behandlad. Jag är väldigt glad över att det blev ett tillkännagivande. Det är riksdagen som har gett ett uppdrag och skickat en signal till regeringen om att detta är viktigt. Det är på grund av att det finns ett så stort engagemang i riksdagen. Det finns ett cykelnätverk. Många ledamöter från olika partier känner också ett varmt engagemang.
Det handlar inte minst om att bidra till folkhälsan, om klimat- och miljöfrågan och om att kunna fortsätta att bygga ut infrastrukturen. Förväntningarna är också höga på att få till konkreta åtgärder. Alla väntar otåligt på denna cykelstrategi. Men när det togs fram var det vissa saker som inte var tydligt accentuerade, exempelvis detta med kompetenscenter.
Statens olika egna verk och myndigheter kan se en stor fördel av att man samlar kompetensen. Varje gång som vi hör aktörer och lokala företrädare som säger "vi behöver råd", och det inte finns någonstans att vända sig för att få de bästa råden är det en stor brist. Herr talman! Med tanke på denna otålighet - även om vi närmar oss jul- och nyårshelgerna, och det inte är så helt lätt att cykla just nu - tror jag att många väntar på ett svar.
När kommer cykelstrategin? Kan ministern tänka sig att ta med de viktiga komponenterna som inte är tydligt accentuerade, kompetenscenter och ett tydligt anslag för cykling som trafikslag?
Nina Lundström (L):
De frågor som jag har ställt rör införandet av det nya signalsystem för järnvägen som kallas ERTMS. Nu, i höst, pågår en revidering av den arbetsplan som antogs för många år sedan. Varför genomförs då en revidering just nu?
Jo, därför att den tidigare arbetsplanen inte har genomförts på grund av att det finns en rad olika utmaningar kring detta. Sverige har alltså möjlighet att påverka arbetet med tanke på att Sverige är ett av de länder som omfattas av projektet med att införa ett nytt signalsystem. EU:s vision handlar om ökad konkurrenskraft för järnvägen i Europa utan hinder vid gränsövergångarna.
Det var syftet med att starta arbetet med att bland annat se över signalsystemen. Syftet är att skapa nio korridorer där tågen ska kunna rulla. Det är i sig ett viktigt och bra projekt. Men för Sverige handlar detta införande om ungefär 34 miljarder kronor i investeringar.
Vi ser tekniska problem, system som inte är färdiga och anpassningar för varje delsträcka. Det blir dyrt. Mjukvaran i tågen måste anpassas och utvecklas. Det är just implementeringen och de stora utmaningarna som har gjort att det har väckts så mycket kritik. Problemen är många. Projektet startade för flera mandatperioder sedan, och det har mött en rad utmaningar.
Problemen beror ibland på att politiken tar sikte på att bestämma teknisk lösning. Det borde egentligen handla om hur man underlättar transporter från A till B. Sverige kan lära av andra länder. Man borde ta i beaktande att Danmark håller på att rulla ut ERTMS-projektet med stora förseningar.
Norge ska snart börja sin implementering. Sverige har hela vägen hitintills valt att gå lite grann före. Varför inte invänta och se vad som händer i övriga länder? Vi behöver dra lärdom av digitaliseringen från Norge och från Danmark också för att skapa en god riskhantering.
Det är den fysiska implementeringen och driftssättningen på sträckorna som inte är fail safe på grund av de problem som finns. Jag har en följdfråga till statsrådet med tanke på att det är tydligt att det även i riksdagen finns åsikter om implementeringen och hur detta ska gå till.
Hur avser statsrådet och regeringen att lyssna in den kritik som finns från olika berörda aktörer? På vilket sätt kommer den kritik som finns att beaktas? Många av de aktörer som är ute i debatten påpekar nu att Sverige borde ta det lite lugnare, avvakta och se att systemen utvecklas och inte gå före på grund av de stora risker som finns.
De risker som finns handlar helt enkelt om att tågen ska rulla och rulla i tid. Man är orolig för att det blir stopp i systemet och att godstransporterna inte ska komma fram. Dessutom är det dyrt att uppgradera systemet. Min nästa fråga till statsrådet är: Är statsrådet och regeringen beredda att avvakta om man ser att problemen inte är lösta?
Nina Lundström (L):
Då passar jag på att göra några medskick i debatten när det gäller vad jag upplever att det finns för osäkerhetsfaktorer rörande implementeringen. Ett medskick handlar om frågan om de tekniska lösningarna. Kommer de här systemen att lösas in hos en leverantör? En annan fråga har varit varför det inte finns mer av ett arbete kring standardisering och en öppen standard. Nu är det ungefär 50 olika dialekter som de här systemen pratar inom EU.
Kommer det att underlätta trafiken? Hur gör man med alla andra hinder som påverkar gränsöverskridande trafik och som inte har någonting med signalsystemet att göra? Det är ytterligare en sådan faktor. Hur ska man se till att effektivt sätta systemen i drift på redan högtrafikerade banor utan att riskerna med driftsstörningar uppstår? Bryter man ny mark?
Om man bryter helt ny mark - man gör ju hela tiden anpassningar av systemet för varje sträcka som man jobbar på - är risken stor för stora förseningar. Hur ser man till att de här förseningarna inte kommer att bli av? En ytterligare fråga handlar om kompetensförsörjning och kompetensbristen inom de här systemen när det gäller projektörer, besiktningsmän och driftssättare. Hur jobbar regeringen med den frågan? Slutligen, herr talman, undrar jag hur man tar till vara synpunkterna från aktörerna rent konkret.
Det är en sak att lyssna och en annan sak att hantera den information som man får. Jag tycker fortfarande att man ska beakta möjligheten att senarelägga projektet om det inte kommer att vara driftssäkert och inte driftssätta med mer än att man ser att systemet motsvarar de kvalitetskrav som ställs.
I övrigt, herr talman, vill jag tacka infrastrukturministern för debatterna under hela den här veckan och önska infrastrukturministern, kammarkansliet och talmännen en riktigt god jul.
Nina Lundström (L):
Det handlar om transportmedel, folkhälsa, nöje, motion och turism. Jag har i dag träffat ett antal elever som, med Emma i spetsen, har en hälsning till infrastrukturminister Anna Johansson om vikten av att kunna både gå och cykla till skolan. Riksdagen fattade redan för två år sedan beslut om tillkännagivanden som rör en nationell cykelstrategi.
Danmark har en sådan, och många länder satsar på att möjliggöra för cykling, inte minst av folkhälsoskäl. Det krävs bättre framkomlighet, bättre yta, mer resurser och mycket annat. Nu pågår återigen beredning av frågorna i trafikutskottet. Svaren lyser med sin frånvaro. När kommer den nationella cykelstrategi som det finns tillkännagivanden om sedan 2015?
Nina Lundström (L):
Vi har väntat på den nationella cykelstrategin i två år nu. Den är verkligen viktig. Den kommer att behöva hantera frågor som kommer att hamna på riksdagens bord. Det handlar om lagstiftningsförändringar och förutsättningar som varken kommunerna eller regionerna har rådighet över. Vi har hört många gånger om att det snart kommer att komma en cykelstrategi. Därför vill jag än en gång fråga statsrådet: Kan statsrådet precisera när den kommer, och i så fall med vilket innehåll? Beredning av motioner pågår.
Nina Lundström (L):
Jag har en fråga till statsrådet Peter Eriksson. Kan man som medborgare lita på postgången? Får vi de brev vi förväntar oss få? Försvinner ett antal brev? Om jag som medborgare inte får mitt brev, hur ska jag kunna klaga när jag inte vet om jag borde ha fått ett brev? Det är många frågor som debatteras bland medborgare. Vi som jobbar med frågorna följer dessa debatter aktivt.
Tillsynen över postverksamheten sker av Post- och telestyrelsen, men regeringen har ansvaret för det verk som hanterar frågorna. Det är uppenbarligen svårt att få fram relevanta underlag för att besvara frågan om hur leveranssäkerheten ser ut. Hur många brev kommer fram eller kommer bort? Det är en fråga som också ställs av många medborgare. Många av oss har sett exempel på när brev försvinner.
Är statsrådet beredd att vidta åtgärder för att leveranssäkerheten ska öka?
Nina Lundström (L):
Det är också viktigt att utveckla modeller för hur man mäter dessa problem. Vi liberaler har till exempel tittat på hur Skatteverket jobbar med självdeklarationer, det vill säga en digital brevlåda och ett pappersutskick. På något sätt måste vi få fram mer fakta i målet. Hur vet vi att en ändring i regelverket gör att breven kommer fram? Det är ett tydligt medskick från oss. Det handlar om att göra både regionala och nationella mätningar så att det går att se hur det ser ut över hela landet. Samma service ska ges över hela landet.
Är statsrådet beredd att titta på en utveckling av leveranssäkerheten?
Nina Lundström (L):
Det är viktigt att också diskutera hur det ser ut i vår utemiljö. Jag tror att säkert också Sara Karlsson möter mycket synpunkter från våra medborgare och från invånare i olika kommuner. Jag, som en gång i tiden var ansvarig för de yttre underhållsåtgärderna i en kommun, förfasas över vad det årligen kostar att plocka upp, ofta efter vuxna människor.
Man får lägga ned väldigt mycket skattepengar på att städa upp i den yttre miljön. Det finns anledning att fundera över det personliga ansvaret och vilka metoder som finns. Vi har ju nu möjlighet att utfärda böter för nedskräpning generellt sett.
När man ser siffrorna i de mätningar som görs - i de siffror som jag har fått mig till handa kan man se att 60 procent handlar om fimpar i den yttre miljön - får man anledning att fundera över hur vi använder våra resurser på bästa sätt. Men detta är en fråga som inte bara handlar om Sverige. Jag noterar att det finns länder ute i världen som jobbar mycket effektivare med frågorna där det är samma typ av problematik.
Det handlar ju inte bara om att det är nedskräpning utan också om vad fimparna innehåller. De innehåller kadmium och mycket annat som hamnar ute i naturen. Det är viktigt att fundera över vilka ytterligare verktyg vi har för att komma åt de problem som finns. Sedan håller jag med Sara Karlsson om att vi har ett polisväsen som också kräver andra typer av insatser. Polisen är hårt belastad.
Men vi har öppnat för att detta är en viktig fråga att se över. Där är jag lite nyfiken på att få höra från Sara Karlsson, som representerar regeringspartierna, vad ni tänker göra. Kommer ni att vidta några åtgärder för att komma åt den här typen av problematik? Vilka åtgärder är det i så fall, om nu inte dessa åtgärder är rimliga? Jag tror att det är viktigt att lyssna in medborgarnas synpunkter och försöka vidta åtgärder, men jag skulle gärna vilja ha ett svar om detta från Sara Karlsson.
Nina Lundström (L):
I mitt anförande uppehöll jag mig ganska länge vid producentansvaret. Det handlar också om hur man kan utvidga det och få in fler olika produktområden. Detta tycker jag är den första fråga som man måste ta sig an här: På vilket sätt ska producentansvaret utövas i bred mening? Sedan finns det mycket annat som också måste göras. Det ska vara enkelt att göra rätt.
Det ska vara möjligt för konsumenter och medborgare att bidra i processen och att vi vet vem som är ansvarig för det som finns ute på marknaden. Där delar jag uppfattningen att vi måste göra mer. Det är dock intressant att notera att det är Sara Karlsson, regeringspartierna och Vänsterpartiet som invänder mot det som föreslås i betänkandet när det gäller producentansvaret. Jag skulle vilja höra varför.
Varför vill ni inte utvidga så att det blir fler produkter som omfattas av ett tydligt producentansvar?
Nina Lundström (L):
Det är en viktig fråga hur vi både ska finansiera och se till att regelverken möjliggör anläggandet av nya cykelstråk. Jag vill påminna Karin Svensson Smith om att vi hade en helt annan lösning från Liberalernas sida vad gäller infrastrukturplaneringen 2018-2029. Vi avsatte 1 miljard extra för att se till att det fanns en långsiktig finansiering. Stadsmiljöavtalen är en kortsiktig lösning. Det har varit en rad olika bekymmer med dem.
Där noterar jag att eftersom regeringen valde att stuva om dem - för det fanns inga riktade åtgärder till cykling tidigare - blir det svårt att följa upp vad som händer med de medel som finns. Vi menar att vi ska satsa på infrastruktur för cyklingen och medel för detta, men cyklingen ska betraktas precis som alla andra vanliga trafikslag.
Därför blir jag förvånad över att inte ens Miljöpartiet uppenbarligen längre stöder tanken på att cyklingen ska finansieras och utvecklas på samma villkor som övriga trafikslag. Min motfråga till Karin Svensson Smith blir: Varför inte ha samma tänk för cyklingen som för alla övriga trafikslag? Det skulle ju göra att det blev långsiktigt, tydligt, transparent och möjligt att följa upp.
Jag noterade också i går på den sammankomst som var här i regionen att till och med regionala företrädare och kommunerna numera tycker att det vore mycket bättre att pengarna låg på statlig eller på regional nivå för långsiktighetens, transparensens och tydlighetens skull. Jag skulle gärna vilja höra varför inte Karin Svensson Smith tycker att cyklingen ska ha likvärdiga villkor som övriga trafikslag.
Nina Lundström (L):
Jag noterar inledningsvis att Karin Svensson Smith inte vill svara på frågan om varför cyklingen inte ska betraktas som ett eget trafikslag. Vad gäller satsningen på höghastighetsbanor gör Liberalerna en annan bedömning. Vi menar att i och med att det inte finns en långsiktig finansiering är det inte en klok investering. Det stod i förslaget när det antogs i samband med infrastrukturpropositionen att höghastighetsbanorna ska byggas ut i den takt ekonomin tillåter.
Om man inte kan resa från punkt a till punkt b är det inte en klok investering. Dessutom måste man prioritera de pengar som behövs till andra åtgärder. Jag noterar att Karin Svensson Smith inte har någon annan finansiering. Det kvarstår fortfarande många frågetecken kring hur detta ska finansieras. Vi menar att ska man anlägga ny infrastruktur ska man göra det där det behövs, men man ska också ha råd att ta hand om det som redan finns.
Många insatser behöver göras ute i landet, och vi menar att det inte är ansvarsfullt att påbörja byggandet av höghastighetsbanor som saknar finansiering och som vi inte vet den slutgiltiga prislappen på.
Nina Lundström (L):
Infrastrukturministern har varit inne på frågan om att ställa om transportsektorn. Den målbilden delar vi helt och hållet från Liberalernas sida. Vi tycker att det är viktigt att se till att vi får ett hållbart transportsystem. Sedan är frågan hur detta ska gå till, och där tror jag att vi har lite olika uppfattningar. Jag har två olika frågor.
Den första handlar om möjligheten att premiera det som är klimatsmart, hållbart och bra för folkhälsan men där det finns en rad strukturella problem som hänger ihop med regelverket, som regeringen och riksdagen har rådighet över.
Jag konstaterar till exempel att det är svårt att få infrastruktur på plats, att få åtkomst till mark, att planera över region- och kommungränser och mycket annat. Så är inte fallet när det gäller till exempel vägar, men för en viss typ av trafikslag finns, som jag ser det, ett stort bekymmer.
Det finns två-plus-ett-vägar, där det inte är förbjudet att cykla men där det däremot inte finns några alternativ och är nästan omöjligt ur trafiksäkerhetssynpunkt. Det finns mängder av servicevägar som inte kan användas på grund av regelverket, vilket hämmar utvecklingen. Problemen är många och hindrar att infrastruktur kommer på plats så att man kan vara den klimatsmarta resenären.
Därför är min fråga till infrastrukturministern: Varför vill inte regeringen betrakta cykling som ett eget trafikslag?
Nina Lundström (L):
Då ska man väl studera budgeten som helhet, och jag konstaterar att regeringen hade 622,5 miljarder för infrastruktursatsningar; Liberalerna hade 623,5 miljarder - 1 miljard mer till cyklingen - plus de pengar som finns på olika utgiftsområden. Där har alltså infrastrukturministern fel. Jag menar att regering och riksdag faktiskt kan göra skillnad här.
2015 fattade riksdagen beslut om ett tillkännagivande som innefattade två delar. Den ena var en nationell cykelstrategi, och den andra var att betrakta cykling som ett eget trafikslag. Jag noterar att regeringen i budgetpropositionen skriver att tillkännagivandet är färdigbehandlat. I och med att cykling inte betraktas som ett eget trafikslag tolkar jag detta som att regeringen inte kommer att genomföra den förändringen.
Då är min fråga till infrastrukturministern: Hur tänker ministern lösa frågorna om markåtkomst, möjligheten att planera och dra fram stråk, möjligheten att se över två-plus-ett-vägarna och möjligheten att använda servicevägarna så att infrastrukturen kommer på plats?
Om man är mountainbikecyklist och gillar single track kan man kanske ta skogsvägen, men för de flesta andra handlar detta med att byta från bil till cykel om att skyltning, stråk, underhåll och infrastruktur ska finnas på plats. Då kan man bli en klimatsmart resenär. Då kan man bidra genom att också nyttja möjligheterna till cykling, men om infrastrukturen inte finns blir det väldigt svårt.
Jag tycker att vi ska hjälpa alla, så att det blir lätt att göra rätt. Vi ska bidra till att människor får den möjligheten. Där hör jag inga nya reformförslag från regeringen. Därför kvarstår min fråga: Varför inte betrakta cyklismen precis som andra trafikslag?
Nina Lundström (L):
Jag räknade upp ett antal åtgärder som vi i Liberalerna anser vara helt självklara för att flyget ska bli mer miljö- och klimatsmart. Men det jag inte kan förstå är hur Lorentz Tovatt resonerar kring en skatt som inte premierar dem som försöker göra rätt saker.
Den är så trubbig att den som skitar ned och kör med gamla flygplan som slukar mängder av energi får betala lika mycket som den som har nya, smartare och lättare plan som är energieffektiva. Vi kan göra en liten tankeövning om detta med skatter. Låt oss anta att försöket med elplan lyckas.
Låt oss anta att forskarna i Luleå har hittat ett sätt att tillverka biobränsle som Sverige skulle kunna vara självförsörjande på. Om flyget då blir miljö- och klimatsmart, på vilket sätt kommer då flygskatten att premiera dem som försöker göra de rätta sakerna?
Lorentz Tovatt har inte svarat på varför han och regeringspartierna reserverar sig i frågan om att kunna flyga den smartaste vägen från A till B inom Europa. Då kan man spara in massor av bränsle, någonstans mellan 10 och 15 procent, vilket är mycket mer än den marginella effekt det får på svenskt område.
Vi liberaler tror på styrmedel, men ska man argumentera ur ett miljöperspektiv ska man verkligen se till att de som gör rätt saker och tar miljösmarta initiativ premieras - inte att alla ska betala lika mycket oavsett vilka åtgärder de har vidtagit. Där är Miljöpartiet svaret skyldigt. Sedan förstår jag att Miljöpartiet tycker att alla ska åka tåg och vill använda styrmedel för att uppnå det, men säg det då!
Då ska man tala om att det handlar om att prisa ut flyget.
Nina Lundström (L):
Huvudfrågan är: Tror vi att det går att ställa om flyget? Vi menar att allting tyder på att det som sker just nu gör att flyget kommer att ta ett större miljöansvar. Det sker redan i dag. Flyget betalar i dag start- och landningsavgifter. Flyget betalar i dag för all den infrastruktur som finns kopplad till flygandet. Det finns alltså redan möjligheter att utveckla ett system utifrån det.
Men det som Tovatt inte svarar på är: Varför ska den som kör med gamla flygplan, som slukar mängder av energi, betala lika mycket som den som kör med de mest klimatsmarta flygplanen, de nya flygplanen, som är oerhört mycket mer bränslesnåla? Var är den miljöstyrande effekten i flygskatten för att premiera dem som gör rätt? Det svarar inte Tovatt på. Herr talman! Det finns också mycket kring detta med statistik.
Jag skulle vilja upplysa Tovatt om att det finns en uppföljningsgrupp inom trafikutskottet som har tittat på flygets påverkan och vilka möjligheter som fanns. Där lyfte man fram möjligheten att utveckla alternativa bränslen och att det finns en teknikutveckling. Man kan konstatera: Skulle man ställa allt flyg i hela världen skulle man uppnå kanske 2 procent av alla CO2-utsläpp, och höghöjdseffekterna är 4-5 procent.
Denna utredning heter 2013/14:RFR16. Jag rekommenderar Tovatt att ta del av den, för där finns det mycket bra statistik. Vi från Liberalerna tror på att vi ska ställa om flyget, och vi ska se till att premiera det med politiska beslut. Men ska vi prata miljöstyrande avgifter ska de verkligen ha den effekten och ingenting annat. Vi ser med stor spänning på vad som händer i Norge, och vi ser med stor spänning på vad forskning har kommit fram till.
Vi är helt övertygade om att teknikutvecklingen kommer att medge stora möjligheter. Men Tovatt är svaret skyldig. Varför ska den som smutsar ned komma undan, och varför ska den som gör rätt saker betala mer?
Nina Lundström (L):
Jag vill ställa samma fråga till Emma Wallrup som jag också har debatterat med andra i kammaren. Det handlar om synsättet på styrmedel. Hur ser Vänsterpartiet på detta?
Vi från Liberalernas sida tycker att om det ska finnas styrmedel som syftar till bättre miljöalternativ, måste det finnas en konstruktion som premierar dem som gör insatser för färre och mindre utsläpp jämfört med dem som faktiskt inte gör något alls.
Konstruktionen av flygskatten ger konsekvensen att de som har gjort insatser, köpt nya energieffektiva plan, till och med försökt blanda in biobränsle, har betalat lika mycket som de som inte har gjort någonting alls, flugit med halvtomma plan eller kört med en gammal flotta. Hur ser Emma Wallrup och Vänsterpartiet på detta?
Ni står ändå bakom regeringens förslag. Utifrån de internationella möjligheter som finns, varför agerar inte Vänsterpartiet mer envetet för att verkligen vidta åtgärder så att flygsträckor som går från A till B på europeisk nivå planeras på smartaste sätt? Där har ni reserverat er, precis som Socialdemokraterna och Miljöpartiet. Det handlar om att flygplanen kan flyga rakaste vägen. Varför har ni reserverat er?
Varför vill ni inte ställa upp på detta? Där skulle man kunna spara bränsle på motsvarande 10-15 procent. Det vore också en viktig åtgärd - förutom att arbeta internationellt. Flygplan flyger över hela världen. De stannar inte i Sverige, utan de flyger över hela världen. Då måste det finnas internationella skatter. Vad är Emma Wallrups svar?