Anna-Lena Sörenson (S):
Vi debatterar i dag frågan om ökad tillgänglighet till sprututbytesverksamhet i Sverige. Jag börjar med att yrka bifall till utskottets förslag och avslag på motionerna. Syftet med regeringens lagförslag är att förbättra tillgången till sprututbyten i hela landet. För oss socialdemokrater handlar det om likvärdiga möjligheter för personer som injicerar att slippa drabbas av smittsamma sjukdomar.
Det handlar också om att de ska få möjlighet att komma i kontakt med vård och sociala insatser som kan motivera till behandling och till att de slutar med missbruk. På samhällsnivå finns det samtidigt mycket att tjäna på att minska riskbeteenden och spridning av farliga sjukdomar. I dag är tillgången till sprututbyten alltför begränsad. De hinder som finns för att bygga ut och utveckla verksamheten bör rivas. Det är det som föreslås i propositionen.
Det är samtidigt viktigt att påpeka att det går mycket bra att förena en verksamhet som syftar till att förebygga ohälsa och till att hjälpa missbrukare med en restriktiv narkotikapolitik. Herr talman!
Flera studier och rapporter, både internationella och nationella, visar att det finns tillräckligt med vetenskap och beprövad erfarenhet för att säga att verksamheten med sprututbyten är bra när det gäller att bekämpa smittspridning. Mycket talar också för att verksamheten, som är ett komplement, är ett effektivt sätt att skapa möjligheter att förbättra hälsan hos personer som injicerar.
Dessutom kan den utgöra en kontaktyta för olika myndigheter och insatser runt personerna. Just motivationsarbetet och det delade ansvaret mellan sjukvården och socialtjänsten runt personer som missbrukar förklarar också varför sprututbytesverksamheten bör regleras i en särskild lag och att insatserna görs bäst på lokal nivå och att det därför är det lokala självstyret ska råda.
Mer än tio år har gått sedan lagen om sprututbyten infördes, och väldigt få landsting har hittills inrättat verksamheter. Det är då dags att renodla ansvaret till landstinget, som blir ensam huvudman för att ansöka om och driva verksamheten. Det är naturligt eftersom verksamheten främst är en smittskyddsinsats. Borttagandet av det kommunala vetot kommer inte att innebära att det inte finns krav på samråd mellan sjukvården och socialtjänsten.
Men det kravet får inte bli ett hinder för att ansöka hos IVO om att starta sprututbytesverksamhet. Sprututbytesverksamhet är fortfarande ett komplement till andra insatser för personer som missbrukar. Och det lagkrav som råder om överenskommelser mellan kommun och landsting gäller även fortsättningsvis. Herr talman!
Lagförslaget innehåller också ett förslag om att sänka åldersgränsen för att kunna byta sprutor till 18 år - dagens gräns är på 20 år. Flera studier visar att debutåldern för många personer som injicerar är lägre än 20 år. De personer som är under 20 år och som missbrukar och injicerar bör få tillgång till verksamheten på samma villkor som andra för att förhindra smittspridning.
Och det handlar inte minst om att kunna erbjuda en kontaktyta när det gäller andra insatser mot missbruket. Att åldersgränsen är satt vid 18 år är, precis som föregående talare sa, viktigt i sammanhanget just för att man ska kunna använda sig av anmälningsskyldigheten vid oro när det gäller barn. Herr talman! En motion från Vänsterpartiet rör bosättningskravet.
Krav på bosättning i kommunen eller i landstinget kan, precis som motionären anför, skapa onödiga hinder när det gäller att nå den verksamhet som missbrukande personer har behov av. Flera remissinstanser har också påpekat detta. Mot det kan man anföra att det är viktigt att sprututbytesverksamheten utgör en kontaktyta gentemot andra myndigheter och organisationer vars insatser behövs för att motivera och för att förebygga och behandla missbruket.
Detta blir också en väsentlig del i ansökningen om tillstånd för att få inrätta verksamhet. Redan i dag finns det en flexibilitet i myndigheternas syn på bosättningsbegreppet såtillvida att det är personens vistelseort snarare än folkbokföringsadress som utgör grund för insatser riktade mot dem som faktiskt behöver den här verksamheten.
Det är viktigt, precis som det står i propositionen, att bosättningskravet liksom övriga delar av lagförslaget följs upp och utvärderas och att det utvecklas systematik och struktur för kontinuerlig uppföljning och kunskapsinsamling. Herr talman!
Det är med glädje vi i dag får ta del av ett beslut i Sveriges riksdag som kommer att innebära att fler personer som tillhör samhällets mest utsatta kan få del av insatser som innebär att smitta av allvarliga sjukdomar begränsas, att dessa personer kan få fler möjligheter att förbättra sin hälsa och att de kan erbjudas en kontakt för att få ytterligare vård och behandling.