Mikael Cederbratt (M):
Jag yrkar bifall till betänkandet och avslag på reservationerna. Just nu är 50 miljoner människor på flykt. Det är mer än fem Sverige. Inte sedan andra världskriget har så många varit på flykt. 86 procent av dessa flyktingar befinner sig i sina hemländers närområde. Sedan juni 2013 har vi en gemensam lagstiftning på asylområdet.
Nu pågår processen att implementera den i respektive medlemsstats nationella lagstiftning. Eftersom snart två år har gått borde lagstiftning och praxis vara mer lika. Vi kan ta en somalier som ett exempel på hur de olika medlemsstaterna tolkar denna lag. En somalier som söker skydd i Europa har beroende på i vilket EU-land han eller hon hamnar 17-95 procents chans att få skydd.
Det är svårt att se den gemensamma lagstiftningen i dessa siffror. Vi i Sverige äger inte den här frågan själva, utan ansvaret vilar tungt på EU-kommissionen. Det finns också olika synpunkter på var vi ska hjälpa flyktingar - här hos oss eller på plats. Svaret är enkelt: både och. Vi kan ta Syrien som ett exempel. Enligt FN:s flyktingkommissarie Guterres är hjälp inne i Syrien nästan omöjlig att ge.
Det innebär att det är möjligt att ge adekvat hjälp och skydd först i Syriens närområde. Länderna där sviktar nu under det massiva flyktingtrycket, inte minst Libanon där var fjärde person i landet är en flykting. Samtidigt pågår en cynisk människosmuggling. Det ligger i EU:s intresse att öka kapaciteten för såväl mottagning av asylsökande som vidarebosättning, parallellt med att vi har en human och effektiv gränskontroll.
Alternativet att enbart hjälpa på plats och stänga våra gränser är oerhört farligt och riskabelt av två skäl. Det första är att det på många ställen är omöjligt att ge hjälp i hemlandet. Det andra är att många länder i närområdet redan nu är mycket hårt ansträngda på grund av flyktingtrycket. Det skulle inte vara särskilt smart att säga till dem: Heja, heja! Fortsätt ni! Nu stänger vi våra gränser.
Tar vi inte detta på allvar ligger det i farans riktning att vi får en kollaps i Syriens grannländer med följden att miljoner flyktingar söker sig till oss. Ingen gränskontroll i världen skulle kunna hindra en sådan massiv flyktingvåg. Såväl ur ett humant perspektiv som av ren självbevarelsedrift bör vi hjälpa våra medmänniskor. Det är i detta perspektiv vi ska se Sveriges och EU:s utmaningar.
Sverige tar ett stort ansvar, men det är inte först och främst vi som ska göra mindre utan fler medlemsstater som ska göra mer avseende både att ge skydd till dem som kommer hit och att genom samarbete med UNHCR erbjuda vidarebosättning. Hade alla EU:s medlemsstater i förhållande till sin folkmängd tagit emot lika många flyktingar för vidarebosättning som Sverige hade EU i ett slag kunnat ta emot 100 000 flyktingar.
Sverige tar emot ungefär 2 000 per år, och enligt flyktingkommissarien är den globala kapaciteten i dag ca 100 000. Det globala behovet är just nu 380 000 platser. En del av världens orosplatser ligger mycket nära Europa, till exempel Ukraina, Syrien och Irak. Vi talar om miljoner människor. Eftersom vår EU-gemensamma asylpolitik bygger på reglerad invandring aktualiserar det vikten av en human och effektiv gränskontroll.
I detta betänkande hanterar vi EU:s gemensamhetskodex för gränspassage, gränskodex, samt sanktioner för att passera gränser utan tillstånd och hur Polismyndighetens beslut om bland annat utvisning ska överklagas. Vidare hanterar vi en skyldighet att lämna fingeravtryck och biometriska data och hur dessa sedan hanteras. Här vill utskottet tydligt markera att dessa data inte får användas för andra ändamål än vid gränskontrollen för att sedan omedelbart förstöras.
Slutligen hanterar vi ett förslag som rör bestämmelserna om så kallad uppskjuten invandringsprövning. Det finns två alternativ om två människor har bestämt sig för att leva ihop i Sverige och en av dem är från tredjeland. Det ena är att anknytningspersonen bor i Sverige, den andra partnern kommer hit och de flyttar ihop. Då används så kallad uppskjuten invandringsprövning. Det innebär att om förhållandet fortfarande består efter två år får personen beslut om uppehållstillstånd.
Det andra är så kallade etablerade förhållanden, där båda kommer till Sverige och en av dem har tillstånd att vara i Sverige. Enligt EU:s familjeåterföreningsdirektiv ska man ha rätt att ta med sig sin man eller hustru. Familjeåterföreningsdirektivet reglerar dock enbart gifta, inte sambor. Men begreppet sambo tillfördes i den nationella lagstiftningen. Begreppet sambo är definierat på andra ställen i den svenska lagstiftningen och är då definierat som att man har sammanlevt i minst sex månader.
Vid den så kallade uppskjutna invandringsprövningen ska man ha sammanbott i två år, vilket gör att sambobegreppet i utlänningslagen blir svårtolkat. Därför föreslås nu att sambo definieras i utlänningslagen som sammanboende i minst två år.