Ebba Hermansson (SD):
Jag yrkar bifall till reservation nr 7. I dag har det gått exakt 1 980 dagar sedan Sveriges regering deklarerade att den är världens första feministiska sådan. En bra och viktig symbolhandling tyckte vissa; en onödig och intetsägande plakatpolitik ansåg andra.
Oavsett vilken uppfattning man har om den saken kan nog alla instämma i att det är en benämning som förpliktar och något man behöver leva upp till varje dag. Ord kan trots allt vem som helst yttra, men faktisk politisk handling är svårare. Något som också kan vara svårt är att skriva ett anförande.
Det fick jag erfara när jag inför denna debatt drabbades av så kallad skrivkramp. Efter en stunds panik insåg jag dock att jag kunde rädda situationen genom att damma av mitt anförande om kvinnors otrygghet från 2018. På detta område har utvecklingen nämligen inte gått framåt.
I mitt anförande från 2018 hänvisade jag till Nationella trygghetsundersökningen för 2017, som då var ganska dyster läsning. När jag i dag hänvisar till undersökningen för 2019 gör jag det tyvärr inte i mer positiva ordalag. Otryggheten består och är numera ett alltmer ovälkommet inslag för många fler.
Något som särskilt utmärker sig i förra årets upplaga av undersökningen är att bland kvinnor i åldersgruppen 20-24 uppger hela 49 procent att de är rädda för att utsättas för någon form av sexuellt angrepp. 45 procent i samma åldersgrupp uppger att de har tagit en annan väg för att undvika att bli utsatta för någon form av övergrepp.
Vi kan alltså konstatera att vi nu har nått en punkt där kvinnor aktivt ändrar sina egna vanor och beteendemönster för att undvika att utsättas för brott. Kvinnor känner sig så pass otrygga att de självmant väljer att begränsa sin egen frihet till rörelse utomhus.
Vi har med andra ord hamnat i en situation där unga killars och tjejers beteendemönster och villkor utmanas och nu inte längre är jämställda. Då är det naturligtvis också värt att nämna att inte heller unga killars villkor utomhus alltid är jättebra, även om de absolut inte kan jämföras med tjejers utsatthet i just det här fallet. Fru talman!
Jag måste säga att jag saknar en större diskussion om den här aspekten av jämställdhetsfrågan, och jag tror inte att jag är ensam om det. Jag tror inte att jag är ensam om att uppleva att den här typen av frågor ofta får stå tillbaka till förmån för andra frågor. Det är naturligtvis inte någonting man kan lasta enbart regeringen för, även om jag personligen hade hoppats och förväntat mig mer av den.
Det kan ibland upplevas som att unga kvinnor ska acceptera situationen och lära sig att leva med den. De gånger frågan har lyfts fram av andra partier har regeringens svar ofta inte varit upprördhet och ilska över själva situationen med otryggheten i sig, utan man har snarare blivit upprörd över att frågan har lyfts fram över huvud taget.
Ett tydligt exempel på detta var när Kristdemokraternas ledare Ebba Busch Thor lyfte fram ituationen med tjejers otrygghet i Uppsala. Motreaktionen då blev inte att visa sympati med tjejerna som upplevde otrygghet och att visa förståelse för och ilska över situationen. I stället riktades ilskan mot Ebba Busch Thor själv för att hon hade mage att ta upp det här.
Jämställdhetsministern gick till och med så långt att hon anklagade Ebba Busch Thor för att svartmåla och överdriva. Slutligen kallade hon Ebba Busch Thor för Sverigehatare. Fru talman! Om det är Sverigehat att beskriva tjejers otrygghet utan skönmålningar, vad är det då inte att som feministisk regering inte ens vilja erkänna dess existens över huvud taget?
Jag har vid ett flertal tillfällen både här i kammaren och i andra sammanhang lyft fram ett antal saker man skulle kunna göra för att påbörja arbetet för ökad trygghet. Det handlar bland annat om bättre belysning utomhus på särskilt otrygga och mörka platser. Det handlar om mer kameraövervakning för att lättare kunna identifiera misstänkta gärningsmän. Det handlar om fler patrullerande poliser på gator och torg för att återupprätta trygghet.
Och det handlar om att skärpa straffen för de individer som åker fast så att de inte kan utsätta en annan person för fara inom en snar framtid. Det här är naturligtvis bara en början på att lösa situationen med otryggheten, men någonstans måste man i alla fall börja.
Jag vägrar nämligen att finna mig i en situation där unga tjejer ska acceptera att det är så här det ser ut - att man ska acceptera att vid utevistelse kommer otryggheten ständigt att göra sig påmind och att ansvaret läggs på en själv snarare än där det faktiskt hör hemma. Ingen ska någonsin behöva känna någon som helst tacksamhet över att man inte har råkat ut för ett brott.
Jag kommer att fortsätta att påpeka detta i debatten i dag och alla andra dagar, och sedan får regeringen kalla mig för precis vad den vill.