Jan Lindholm (MP):
Den rödgröna feministiska regeringen arbetar, som ni numera alla vet, långsiktigt och målmedvetet med att utveckla och förstärka välfärdspolitiken.
Vem som helst av oss här i kammaren, er på läktaren eller alla er som på annat sätt följer debatten i kammaren kan när som helst drabbas av en olycka av ett sådant slag att den av oss som inte redan lever med någon form av funktionsvariation vaknar upp till ett helt nytt liv med funktionshinder. Så enkelt kan det vara.
Funktionshinderspolitiken är alltså inte ett politikområde för en viss grupp i samhället, utan det är ett politikområde som vi alla verkligen borde värna. Vi kan aldrig veta när vi som anhörig eller drabbad kan ha anledning att ångra att vi inte har lagt större vikt vid och prioriterat politiken för området funktionshinder mer.
Allas rätt att leva ett bra liv är en av de kanske grundläggande anledningarna till att vi har en gemensam sektor. De resurser som krävs ska finnas den dag vi behöver dem, oavsett vad orsaken till behoven är.
Regeringen har lämnat en proposition till riksdagen med titeln Natio nellt mål och inriktning för funktionshinderspolitiken . Socialutskottet har i sitt betänkande SoU5 behandlat regeringens förslag och dessutom ett stort antal yrkanden från ett flertal motioner.
Utskottet tillstyrker huvudsakligen regeringens förslag till målformulering för funktionshinderspolitiken men väljer att göra en del mindre kompletteringar av formuleringen. Det utskottet gör är att lägga till begrepp som "mångfald", "jämställdhet" och "barnrättsperspektiv".
Även om det kan tyckas som självklarheter i en sådan här text anser vi från Miljöpartiets sida att man aldrig kan vara nog tydlig. Jag vill därför tacka oppositionen för att ha bidragit till att formuleringen helt klart har blivit mycket bättre under behandlingen i utskottet.
Den lyder nu så här: "Det nationella målet för funktionshinderspolitiken är att, med FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning som utgångspunkt, uppnå jämlikhet i levnadsvillkor och full delaktighet för personer med funktionsnedsättning i ett samhälle med mångfald som grund. Målet ska bidra till ökad jämställdhet och till att barnrättsperspektivet ska beaktas." Jag tycker själv att det låter väldigt bra.
Däremot, herr talman, delar vi i Miljöpartiet inte oppositionens syn på hur man arbetar med ett helhetsgrepp.
Om man med "helhetsgrepp" menar att man först måste räta ut alla frågetecken, invänta alla utredningar och remissvar samt genomföra alla de analyser detta kan föranleda - det är nämligen så oppositionen formulerar sig i texten i betänkandet - finns det tyvärr en uppenbar risk att man aldrig kommer till skott.
Det är ju ganska vanligt att utredningar leder till nya frågeställningar som i sin tur måste studeras och så vidare. Miljöpartiet anser att ett helhetsperspektiv är en analysmetod och att man mycket väl kan ta steg på vägen mot helhetsgreppet i takt med att olika fakta kommer fram. Man måste inte vänta in den sista pusselbiten för att bygga en bättre och modernare politik.
I propositionen redovisar regeringen ett antal åtgärder som på flera olika politikområden bidrar till arbetet för att nå det nationella målet för funktionshinderspolitiken. Det menar jag visar att helhetsgreppet kan tas, även om det måste ske stegvis.
Det regeringen redovisar handlar till exempel om åtgärder på transportområdet, om samhällsplanering, om it-frågor, om arbetsmarknadsfrågor och om utbildningsfrågor.
I kombination med de insatser och uppdrag som regeringen presenterar och den aviserade utredningen om utformningen av ett långsiktigt system för styrning och uppföljning kan vi från Miljöpartiets sida inte se något behov av det tillkännagivande som utskottet föreslår om ett helhetsgrepp om funktionshinderspolitiken. Jag yrkar därför bifall till reservation 2.
När det gäller förslagspunkt 12 i betänkandet, om möjligheten att välja utförare för personlig assistans, tycker jag utskottet hamnat i ett lite tråkigt läge - i en sorts konflikt som tyvärr riskerar att förlöjliga politiken.
Regeringen har gett LSS-utredningen i uppdrag att titta på frågan och gör bedömningen att det därför inte längre finns någon anledning att rikta uppmaningar om ytterligare åtgärder. Utskottsmajoriteten delar dock inte regeringens uppfattning utan vidhåller att ytterligare ett tillkännagivande är nödvändigt.
Den inställningen kan man faktiskt använda som ett exempel på att den sortens helhetsgrepp som oppositionen anser att man bara kan ta när allt är utrett, remissbehandlat och utvärderat aldrig kommer att bli möjligt. Om utskottet aldrig upphör med tillkännagivanden i ett och samma ärende och om regeringen varje gång skulle reagera med att tillsätta en ny utredning kommer ju aldrig den situation som oppositionen eftersträvar att uppstå.
Det kommer alltid att finnas ej avslutade utredningar, pågående remisshanteringar och så vidare. När ska man då kunna ta det där helhetsgreppet? Miljöpartiet delar i stället regeringens uppfattning, i alla fall tills vidare, att tillkännagivandet är omhändertaget på ett rimligt sätt - vi får väl se sedan vad det resulterar i - och att frågan är på väg att få ett svar.
Därför är ytterligare tillkännagivanden egentligen inte särskilt konstruktivt utan kanske till och med kontraproduktivt. Herr talman!
Att det finns behov av att förbättra rutiner och uppföljning för att rätt ersättningar inom välfärdssektorn ska utbetalas till rätt person, och då inte minst inom funktionshindersområdet, fick vi än en gång en påminnelse om i gårdagens nyhetsflöde. Tidningarna rapporterade då om en person som på oriktiga grunder lyckats lura systemet på 4,7 miljoner.
Varje gång sådant sker, och varje gång medier rapporterar om det, riskerar legitimiteten för stödformerna för de mest utsatta och de mest behövande tyvärr att undermineras.
Det är därför en viktig uppgift för de berörda myndigheterna att ständigt utveckla och förbättra sin handläggning för att minimera risken att stöd ges till personer som inte ska ha det.
Även om det är en väldigt liten del av det totala beloppet som hamnar i fel händer är det varje gång det sker ett allvarligt problem för legitimiteten och för solidariteten i samhället.
Frågan om att göra FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning till lag behandlas också i betänkandet, liksom frågan om en nationell institution för övervakandet av hur införandet av mänskliga rättigheter framskrider i Sverige.
Jag har uppfattat det som att vi i Sverige har varit ganska överens om att tolka de så kallade Parisprinciperna så att denna typ av kontrollmekanismer för sådana verksamheter måste lyda under riksdagen för att på så vis garanteras självständighet från regeringen. Som jag har förstått det har tanken därför varit att placera en eventuell sådan myndighet som ett komplement till JO.
Regeringen har därför lämnat över frågan till riksdagen, och konstitutionsutskottet har utrett den. Utredaren konstaterade emellertid att det finns andra sätt att garantera självständighet än att placera en sådan kontrollinstitution under riksdagen och att det kanske till och med kan finnas problem med att göra det på det sättet.
Jag tror att konstitutionsutskottet har justerat sitt betänkande i dag och att detta innebär att frågan nu åker tillbaka till regeringen. FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning ger ju egentligen inte några nya rättigheter till gruppen med funktionsvariationer.
Denna konvention handlar mer om verktygen för att säkerställa att de rättigheter för denna grupp som redan finns i deklarationen om mänskliga rättigheter verkligen efterlevs och uppfylls. Därför är frågan om en institution för uppföljning av MR-frågorna väldigt viktig.
Det ärendet ligger inte på vårt utskotts bord, åtminstone inte för tillfället, men självklart är det vår uppgift att hela tiden följa detta och bevaka frågan. Det är viktigt att vi på något sätt får till stånd en sådan institution, särskilt för de människor som detta betänkande handlar om. Herr talman! Miljöpartiet står självklart bakom sina reservationer i betänkandet, men för tids vinnande yrkar jag bifall bara till reservation 2. I övrigt står vi bakom betänkandet.