Ulf Kristersson (M):
För jag vet inte vilken gång i ordningen svarar jag på en socialdemokratisk interpellation där andemeningen är att det var bättre förr. När fler blev sjukskrivna var det bättre. När fler var sjukskrivna längre var det bättre. När fler människor efter sjukskrivning länge blev förtidspensionärer mitt i livet var det bättre.
Det kan vara så att vi helt enkelt tycker olika, att ni tycker att det är bättre ju fler som är sjukskrivna och ju längre de är sjukskrivna och att vi tycker att det är bättre om det inte är så. Då vore det bättre om ni sade det, att det är så här ni vill ha det: Ändra reglerna så att fler människor är sjukskrivna längre och fler människor blir förtidspensionärer! Då kan vi ändå ha en diskussion om vilket samhälle vi vill ha.
Eller också kan det vara så att dessa interpellanter på allvar tror att det är rasande lätt för människor att efter flera års sjukskrivning komma tillbaka till arbetslivet, och om det inte löser sig på en gång vore det bättre om man inte hade försökt. Men då kan ni ju säga det i så fall: Det här är en baggis; det här löser vi utan problem. Det är bara regeringen som är klantig. Vi borde skapa utrymme för något slags meningsfull debatt.
Här låtsas man som att regelförändringar som skapar tidsgränser och skapar aktivitet för att ta vara på människors arbetsförmåga, med de resultat vi har haft, skulle kunna genomföras utan att det var en ganska tuff resa.
Också tuff, och värd att nämna, är den svåra uppgift som de människor som arbetar på Försäkringskassan har - som du nästan rycker på axlarna åt. De ska efter lag och ordning bestämma vem som kan förväntas försörja sig själv och vem som ska få budskapet att "vi tänker försörja dig för resten av ditt liv". Det är en svår uppgift.
Det har alltid varit en svår uppgift - som är extra svår ju högre ambitioner man har - att inte bara förtidspensionera alla som har varit borta något år med tidsbegränsad sjukersättning som vi gjorde tidigare.
Ännu mer respekt är de värda som kämpar med detta, som vet att jag kan ha en liten förmåga för något arbete någonstans och tycker att den är värd att ta vara på, fast jag har drabbats av någonting som jag inte har bett om, fast jag inte kan jobba i mitt gamla yrke eller ens det jag har utbildning för, men att det är värt att försöka stå på egna ben så långt det bara går. Den berättelsen berättas alldeles för sällan.
Man svischar förbi dessa frågor som om de inte var värda någonting. Att tre av tio har höjt sina arbetsinkomster är inte värt någonting därför att andra inte har lyckats med det. Allra sist: I Sverige har vi försörjningsstöd, socialbidrag, av det enkla skälet att alla civiliserade samhällen måste ha ett yttersta skyddsnät för dem som inte har försäkrad inkomst.
Det är extra viktigt i ett land som i flera decennier har kämpat för att alla som kan jobba ska jobba, ha egen inkomst och vara försäkrade om man råkar illa ut. Om man då inte har ett jobb och inte har en inkomst är detta skyddsnät extra viktigt. Att baktala det och säga att ingen borde ha försörjningsstöd, när SKL:s rapport visar att det är en försumbar ökning på grund av tidsgränserna i sjukförsäkringen, är inte att vara seriös.
Däremot pekar interpellanten på ett seriöst problem som vi alltid har haft i Sverige. Det finns sjuka människor som aldrig har jobbat och aldrig haft försäkrad inkomst och därför inte kan få sjukpenning trots att de är sjuka. Det har vi alltid haft i Sverige. För dem har vi ett yttersta skyddsnät, och det ska användas, inte förtalas.