Gunilla Carlsson (M):
Jag tar mitt ansvar. Jag tänker inte skylla ifrån mig. I svaret på den mycket viktiga interpellation som Hans Linde för fram - detta är ett sätt att från riksdagen granska om regeringen lever upp till sina intentioner - svarar jag att regeringen avser att hitta vägar för att ytterligare förtydliga denna redovisning. Jag förstår frågeställningen och kommer att återkomma.
Det är otroligt glädjande att Hans Linde nu också använder det här för att efterfråga mer av resultat, att vi kan prata om resultat både i det lilla och i det stora, både principiellt och i en ansats kring vad det är som fungerar och inte.
Vad gäller ambassaderna och hur vi styr tar jag absolut ansvaret för att vi uppenbarligen inte har kommunicerat tillräckligt tydligt med våra medarbetare i Madrid om vad vi avser att få fram. När vi införde den här schablonmodellen såg jag det som en ytterligare möjlighet att inom ramen för ett UD-system lyfta fram UD-frågorna lite mer på utvecklingsområdet.
Det här har varit något som det rapporterats rätt lite om. Man har inte sett det som en strategiskt viktig fråga alltid. Man ser inte vilket föredöme Sverige är på utvecklingsområdet och hur viktigt det är i våra bilaterala kontakter. Det här var ett sätt för mig att styra, men jag kan medge att signalerna inte riktigt har gått fram. Att skicka en signal om att man inte ska få ha medieförfrågningar kring utvecklingsfrågor är mig helt främmande. Jag ska verkligen kolla upp detta.
Är det något jag eftersträvar är det mer av transparens och mer av att berätta hur vi gör och hur diskussionerna går. Tidigare nämndes en annan ambassad, men nu har det pratats om Förenade Arabemiraten och Luxemburg. Tidigare hette min kollega i Luxemburg Jean-Louis Schiltz. Han var den som introducerade mig i hela EU-kretsen, för han var bland de äldre i antal tjänstgöringsår. Jag hade ett extramöte med honom nere i Luxemburg om hur vi jobbar i EU med detta.
Han är en av de få andra ministrar som slår vakt om enprocentsmålet. Vi hade väldigt intensiva kontakter om vad det är som funkar i biståndet och inte. Hur kan vi öka givartätheten? Vad har vi för ansvar? Hur jobbar vi med en förnyad agenda? Vi hade väldigt mycket utbyte. Jag hade nytta av att använda ambassaden.
Därför tycker jag att jag i de delarna är lika mycket minister som andra, men vi har OECD-regler och Dacregler utifrån den norm som vi har i Sverige med enprocentsmålet som gör att det blir en schablonmässig avräkning. Jag har sagt att vi är beredda att titta på det och ompröva det, men jag vill ändå vädja om att vi måste se att utvecklingssamarbete inte bara handlar om vad Sverige enskilt gör i utvecklingsländerna. Det handlar nu om att titta på om de nya givarna kommer fram och vilket ansvar de tar.
Ta Förenade Arabemiraten till exempel! Det kan bli en ny stor och viktig givare i regionen. Det kan vara en aktör som kommer att ha synpunkter och som behöver ta mer ansvar i den humanitära givarsamordningen. Det finns all anledning för oss att titta på nya aktörer.
Gårdagens icke-nationer på det här området kommer kanske nu med lösningar och idéer som inte alls ligger i linje med den biståndseffektivitetsagenda som jag valde att exemplifiera med i mitt interpellationssvar. Det pågår nu ett intensivt arbete vid våra europeiska och västerländska ambassader, men också med nya givare, för att förbereda biståndseffektivitetsmötet i Pusan i höst.
Det är tekniskt, javisst, men om man vill ha resultat är det absolut nödvändigt att man samordnar sig bättre, inte minst bland givarna, och att man hittar möjligheter att nå ut och lyssna på vad mottagarländerna förväntar sig. Det arbetet tar vi på allvar. Vi använder ambassaderna. Vi har nu en avräkning. Den är schablonmässig och har sina brister. Vi kommer att utvärdera den. Vi har varit fullt transparenta med den.
Jag hoppas att jag på ett bättre sätt ska kunna berätta om vilka resultat vi har sett av detta och vad kostnaden och konsekvensen skulle vara om vi inte gjorde på detta sätt.