Christian Holm Barenfeld (M):
Jag vill börja med att tacka utrikesministern för svaret på min interpellation. Frågan om Vitryssland, eller Belarus som landet allt oftare omnämns, är viktig och har så varit under lång tid. Tyvärr har vi kunnat se att den demokratiska kräftgången i grunden trappats upp alltsedan den nuvarande diktatorn Aleksandr Lukasjenko tillträdde presidentposten för drygt 20 år sedan, 1994, i det som skulle bli det sista demokratiska valet i landet sedan dess.
Turerna har varit många, och relationerna med omvärlden har därigenom också varit komplicerade. Det har gått upp och ned. Utvecklingen i Ryssland och den putinistiska regimen i Kreml har självklart inte förenklat situationen. Lukasjenko har i många fall med framgång spelat ut EU och Putin mot varandra och i vissa fall kunnat kamma hem segrar från båda håll.
I spelet med EU har det oftast handlat om att så att säga "lura" fram en mjukare hållning och löften om att göra demokratiska förbättringar om EU tar bort sanktioner eller avstår från att införa sådana. Detta skedde bland annat inför parlamentsvalet 2008 då den vid det tillfället sista politiska fången, Alexander Kazulin, släpptes ur fängelse. Då mjukades EU:s attityd upp.
Förhoppningar om en ljusare framtid för EU fanns i mångas hopp, liksom en viss tilltro till att Lukasjenko var beredd att ta en annan väg framåt. Som vanligt, tyvärr, visade sig detta vara fel, och en enad omvärld fick se sig blåst på konfekten.
Det vitryska folket fick återigen se sig bestulna rätten att välja sina politiska företrädare i det presidentval som hölls 2010 - det val som kom att bli det mest våldsamma hittills, förknippat med misshandel, förtryck och massfängslanden av hundratals människor.
Efter dessa händelser antogs, i hög grad på svenskt och polskt initiativ, en lång rad restriktioner för att dels straffa dem som begått de grövsta övergreppen, dels upprätta påverkansmöjligheter på en alltmer hårdför regim. Sanktioner med krav på demokratiska förbättringar i form av bland annat frisläppande och rehabilitering av politiska fångar, en reformerad vallag och friare medier infördes.
År 2012 hölls återigen ett parlamentsval, som än en gång kom att uppvisa i stort sett bara brister. Det levde inte på något sätt upp till internationella krav på demokratiska val. Man fortsatte framåt på den inslagna vägen som diktatur, och omvärlden som givits löften om förbättringar kunde återigen se sig blåst. Fru talman! I höstas, i oktober 2015, var det så åter dags för presidentval.
Tyvärr kunde alla vi som var på plats återigen konstatera att det vitryska folket ytterligare en gång berövats sina demokratiska möjligheter att välja företrädare, och vi kunde inte se några som helst framsteg.
Inte bara i Sverige utan även rent allmänt används ibland termer som att det har skett förbättringar, men oavsett vem jag har frågat har jag hittills aldrig kunnat få ett enda svar på frågan vilka de framstegen är mer än att vi möjligen var några fler som tilläts komma in i landet och övervaka den falska valprocessen. Frågan är dock hur många som blev gladare av det. Självklart har man också släppt politiska fångar, men det brukar man göra inför varje val.
Jag har debatterat denna fråga tidigare med utrikesministern, och jag är glad att vi delar oron över situationen i landet. Jag har också läst olika uttalanden och noterat vad utrikesministern har sagt på EU-nämndens möten. Exakt vilken linje regeringen har drivit har jag däremot lite svårt att överblicka i allt det jag tagit del av, och jag skulle därför vilja be ministern att redogöra för den linje som hon och den svenska regeringen har drivit.
Vad hade blivit EU:s beslut om Sverige ensamt hade fått bestämma i den här frågan?