KBLab/rixvox huggingface dataset:
Dan Kihlström (KD):
Det är med den här frågan precis som med andra frågor som jag också berörde. Integration och jämställdhet talade jag inte så mycket om, men när det gäller alla de här frågorna är det naturligtvis avgörande hur det arbetas med detta på det lokala planet. Det jag uppfattade som ett förslag från Socialdemokraterna i det här fallet handlade ju allmänt uttryckt, kan man väl säga, om ett ökat stöd.
Det vi hänvisar till i betänkandet är faktiskt också allt det som idrottsrörelsen själv har gjort på det här området. Man måste ändå säga att de har gjort en hel del. De har bland annat, bara för att ta ett exempel, utarbetat en policy. I en stor folkrörelse, om man tar det på central nivå, är naturligtvis tanken och syftet att man också ska arbeta med det på lokal nivå.
Jag är alldeles övertygad om att idrottsrörelsens eget studieförbund fyller en mycket viktig funktion, för där handlar det inte i första hand om att arbeta med frågorna på central nivå. Så pass mycket känner jag till om folkbildningen att jag vet att de vill nå ned till den lokala nivån.
Jag är alldeles övertygad om att SISU, som är idrottsrörelsens folkbildningsorganisation, också arbetar med alla de här viktiga synpunkterna och frågorna på det lokala planet. Dessutom hänvisar vi till den utredare som ser över stöden. Det handlar om att den utredaren också tittar på den här frågan, hur det har nått ut i den lokala organisationen. Därmed känner jag mig åtminstone trygg i att det pågår ett arbete. Sedan kan det göras mycket mer.
Dan Kihlström (KD):
Jag skulle på det här området kunna resonera ungefär som i vårt förra replikskifte när det gällde HBT-frågorna. Självklart ska man aldrig vara nöjd. Det kan göras många ytterligare saker. Frågan är vad som ska göras ytterligare. Som i alla fall jag upplever det är just jämställdhetsperspektivet en ganska central fråga i bidragsgivningen från statsmakterna.
Det är väl någonting som går igenom de flesta bidrag som ges från statligt håll i dag. Det prioriteras oerhört mycket. Även på det här området tycker jag att man måste säga - det framkommer inte riktigt när Wegendal tar upp det här - att Riksidrottsförbundet har arbetat och jobbar mycket med detta. Jag läser i er reservation.
Ni säger så här: Vi anser att alla goda idéer och insikter på central nivå måste föras ut till alla distrikt, föreningar, styrelser och omklädningsrum. Staten bör stödja detta arbete och i sin bidragsgivning till idrotten poängtera vikten av fortsatt arbete för en jämställd idrott. Fine , det är väl någonting som vi alla kan ställa upp på. Men det menar jag att vi uppfyller ganska väl i dag. Sedan ska jag erkänna att det naturligtvis finns fortsatta svårigheter på det här området. Här tror jag att vi får hjälpas åt.
Det gäller kvinnors möjligheter att få bra träningstider. Man kan lyfta fram de funktionshindrades möjligheter att få tillgång till arenor och annat. Inte minst handlar det om speglingen i radio och tv. Där tycker jag att det finns mycket att göra, och där kan jag som politiker som jobbar mycket med mediefrågor ha ett uppdrag. Så nog kan vi jobba på enad front när det gäller jämställdhetsfrågorna.
Dan Kihlström (KD):
När jag pratade om elitidrotten handlade det om att det fanns ett förhållande däremellan. Jag försökte ge ett litet exempel på att elitidrotten också kan vara bra när det gäller folkhälsa. Låt oss säga att jag ser en idrottstävling. Det får inte vara sådant som jag inte kan göra, men det kan vara till exempel en skidtävling.
Det kan faktiskt göra att jag blir lite inspirerad och själv tar fram mina skidor och mina pjäxor och drar ut i skidspåret. Då har det varit till nytta. Sedan måste jag säga att det är oerhört viktigt med breddidrotten, när vi pratar om både folkhälsa och annat. Det är det som det handlar om, att så många som möjligt ska omfattas. Jag försökte peka på det i mitt inlägg, att det finns många andra dimensioner i det här. Det handlar om att få vara med i ett gäng, om att blir sedd och hörd och allt det.
Riktigt så kanske det inte är på elitidrottssidan. Så det är oerhört viktigt att breddidrotten finns och att det finns möjligheter att delta på egna villkor. Det tycker jag är oerhört viktigt. Så kom också den här frågan om OS i Kina. Det är klart att vi skulle kunna säga väldigt mycket om det. Jag har fått frågan.
Det är väldigt lätt att säga, när det gäller det här området, att vi ska bojkotta Kina, men jag tycker att frågan är långt mycket större än så. Det kan bli lite enkelt för oss, tycker jag, att liksom peka på det här området och säga att när det gäller idrottens område ska man bojkotta Kina. Man ska bojkotta invigningar och annat. Jag tror att man ska försöka påverka kineser och de styrande på andra sätt än genom att utebli. Sedan tycker jag att det är ganska sent att komma dragandes med detta nu.
Världssamfundet och de idrottsledare som finns borde i så fall ha tagit det beslutet när man beslutade sig för att lägga OS i Kina, som skedde för ett antal år sedan. Så mycket har inte förhållandena ändrats, utan vi känner till förhållandena i Kina.
Dan Kihlström (KD):
Torbjörn Björlund vidrör egentligen några viktiga och grundläggande frågor när vi diskuterar idrottsrörelsen. Jag ska först säga något när det gäller en bojkott. Det går lätt att säga att när de nu åker till Peking ska de göra si och så. Men Torbjörn Björlund och jag kanske också ska titta vad vi har för kinesiska varor hemma - våra hem är fulla med sådana - och därmed rikta frågan till oss själva. Det är ingen ny situation.
Jag tycker att man gör det lite lätt för sig genom att peka ut idrottsrörelsen. Det handlar om betydligt mer än så. Jag kan ställa upp på de tankar som Torbjörn Björlund har om att man kan önska att alla som besöker Kina står upp för demokrati.
Som politiker och demokrat kan jag önska att man som svensk medborgare, om man är politiker som sitter på läktaren eller om man är aktiv idrottsman, tar tillfället när man får frågor. Men jag vill slutligen säga att vi någonstans måste bestämma oss för om idrottsrörelsen är en självständig folkrörelse eller om den är någonting annat.
Då må vi som styr i så fall säga att: Visst, det är idrottssammanhang, men vi har lite andra saker som vi vill tillföra. Om du ska utöva idrott eller vara med i ett lag ska du göra de här sakerna också. Det tycker jag är en väldigt viktig fråga.
Då hävdar jag fortfarande att vi måste bestämma oss för att idrottsrörelsen är en stor, stark och egen livskraftig folkrörelse som själv får ta beslut om hur man lägger upp sin verksamhet och vad man säger och gör. Det tycker jag är oerhört viktigt.
Dan Kihlström (KD):
Jag vill ge majoritetens syn på de här frågeställningarna och det betänkande som vi har. Möjligtvis kan argumenten och diskussionen kännas igen, men jag tycker att det är viktigt att ta upp det. Låt mig först säga att min grundinställning är att staten ska stödja, inte styra.
För mig och för oss är trossamfundens arbete mycket mer värt än storleken på det statliga stödet som för innevarande år är ca 50 miljoner. Att ytterligare minska det bidraget är oacceptabelt. Samfundens betydelse för samhället och för enskilda människor kan inte mätas i pengar. Samfundens insats och arbete omfattar miljontals människor i hela landet. Arbetet för de svaga i samhället är väl omvittnat.
Det handlar om flyktingarbete, hemlöshet, socialt utsatta och ensamma människor, grupper som ofta står utanför samhällets insatser. De ideella insatserna inom kyrkor och samfund är omfattande. De är en kanal för människors vilja att hjälpa varandra, och därigenom stärker faktiskt trossamfunden framväxandet av ett mänskligare samhälle.
Men hur viktiga dessa insatser än är för samhället i stort är det i mötet med den enskilde som kyrkor och samfund har sin centrala betydelse. Religiös tro, längtan och frågeställningar är fundamentalt mänskliga. Det handlar om frågeställningar som berör vårt innersta, vår bild av oss själva. Kyrkor och samfund ger röst åt dessa frågor och bidrar därmed till att stärka den enskilde.
Än en gång: Ungefär lika många människor i vårt land besöker varje vecka en religiös sammankomst - det kan vara i en kyrka, en moské eller en synagoga - som det är som besöker ett idrottsevenemang.
Fördelat per deltagare handlar det om ungefär 60-70 kronor per år, jämfört till exempel med det betänkande vi diskuterade förut - inga jämförelser i övrigt - med idrottsrörelsen som också är en självständig och fri folkrörelse som har 1,8 miljarder i olika statliga stöd.
Precis som det tydligt uttrycks i betänkandet är målet för det statliga stödet att bidra till att skapa förutsättningar för trossamfunden att bedriva en aktiv och långsiktigt inriktad religiös verksamhet i form av gudstjänst, själavård, undervisning och omsorg. Statsbidrag får lämnas till ett trossamfund som bidrar till att upprätthålla och stärka de grundläggande värderingar som samhället vilar på och som är stabilt och har egen livskraft.
Vad är ytterligare motiven till att staten ska stödja trossamfund? Svaret är väldigt viktigt och avgörande, och det är viktigt att understryka detta. Jag menar att trossamfund är generellt samhällsnyttiga organisationer som medverkar i den ständigt pågående normbildningsprocessen och att denna process är nödvändig för att upprätthålla och stärka de grundläggande värderingar som vårt samhälle vilar på.
Inom parentes ska jag säga att jag personligen tycker att trossamfunden skulle delta ännu mer i samhällsdebatten. Självklart ska också varje fri förening, kyrka och vad vi nu kallar dem uppmärksamma de frågor som tas upp i betänkandet och reservationerna. Men som fria och obundna måste det vara deras eget beslut och deras egen process att arbeta med dessa viktiga frågor.
Dan Kihlström (KD):
Jag hade kanske förväntat mig något litet utbyte här också. Vi har ju diskuterat den här frågan förut. Vi kan göra det igen. När det gäller Svenska kyrkan först och främst har den inget statligt stöd på det sättet. Det är en egen organisation som har en egen beskattningsrätt och på så sätt får sin finansiering. Det staten bidrar med är på kulturområdet när det gäller kulturbyggnader och annat där man får stöd och hjälp. Där har vi gemensamt sagt att det tillhör vårt gemensamma kulturarv.
Då är den saken utredd. När det gäller de andra frågorna försökte jag säga i slutet av mitt anförande att det är självklart att trossamfunden som fria folkrörelser också ska diskutera de frågor som Siv Holma tar upp. Men grunden var så tydlig som anges i betänkandet och som jag också försökte nämna, de grundläggande punkter som samhället ställer upp.
Mot det ska naturligtvis det statliga stödet utvärderas. Jag vet, och det vet också Siv Holma, att de frågor som Siv Holma tar upp på många olika sätt redan är föremål för en dialog, i den allmänna debatten, och jag vet också att de frågorna har förekommit i kontakten mellan trossamfunden och regeringen. Så det är inte något nytt.
De här frågorna är inte nya på något sätt, utan det är frågor som vi har levt länge med i samhället. Den dialogen förekommer.
Dan Kihlström (KD):
Jag tror att vi i den här rundan i alla fall kan lämna Svenska kyrkan därhän. Det som är grunden till Vänsterpartiets synpunkt på det här är en sänkning av det statliga stödet till trossamfunden med 10 miljoner från 50 till 40 miljoner, om jag inte alldeles missminner mig. Det är relaterat till reglerna för det statliga stödet. Jag vet att det pågår en dialog.
Det pågår en dialog internt i samfunden om de här viktiga frågorna. Det är en process som trossamfunden får gå igenom precis som alla andra folkrörelser. Men som Siv Holma nämnde i sitt anförande måste man också ha respekt för religionsfrihet och annat. Det ska man ha också när det gäller trossamfunden.
Jag tycker att Vänsterpartiet någonstans måste bestämma sig för synen på trossamfunden. Ser man trossamfunden som en nyttighet i samhället eller som någonting annat - en belastning eller något som ska jagas på olika sätt? Precis som jag sade i mitt anförande uttrycks reglerna för att få det statliga stödet klart och tydligt.
Statuterna för det är att skapa förutsättningar för trossamfunden att bedriva en aktiv och långsiktig religiös verksamhet genom gudstjänst, själavård, undervisning och omsorg. Statsbidragen får lämnas om samfundet bidrar till att upprätthålla och stärka de grundläggande värderingar som samhället vilar på. Det hela ska vara stabilt och ha egen livskraft. Det är precis detta det handlar om. Det är på samma sätt som för alla andra.
Vi diskuterade tidigare reglerna som idrottsrörelsen och andra folkrörelser får leva efter. De reglerna är uppsatta, och man får följa upp detta och se om kraven uppfylls. Om de uppfylls får samfundet statligt stöd.
Dan Kihlström (KD):
I ett inlägg försöker man lyfta fram några saker som man vill kommentera. I betänkandet nämns två områden, nämligen Internet och den ekonomiska situationen för ungdomar. Jag valde att kommentera Internetsituationen. Precis som det står i betänkandet och som Leif Pettersson vet har det gjorts en rad insatser.
Kronofogdemyndigheten och Konsumentverket har utrett frågan och lagt fram förslag. Regeringen håller också på med ett omfattande arbete när det gäller en strategi för ungdomspolitiken som ska läggas fram i höst. Då tycker jag att det är ganska rimligt att man också har med dessa frågor. Det är viktiga frågor som Leif Pettersson berör. Det är inte så att det ena väger tyngre än det andra, utan självklart är det så att ungdomars situation i dag är en mycket viktig fråga.
Det gäller det ekonomiska området. Det kan gälla på psykiatriområdet - hur ungdomar mår. Det gäller också ungdomars trygghet i samhället på olika sätt - på dagarna i skolan och på kvällarna i stan och så vidare. Det är alltså många fler frågor än de som Leif Pettersson berör här. Ungdomars ekonomiska situation är en del av deras verklighet i dag. Alla dessa frågor är oerhört viktiga.
Låt oss samla dem i en gemensam ungdomsstrategi som läggs fram i höst. Jag är alldeles övertygad om att dessa frågor också kommer att beröras.
Dan Kihlström (KD):
Jodå, vi har både i det här betänkandet och i förra betänkandet diskuterat många aktuella frågor. Men det är väl lite grann av oppositionens roll att driva på. Själv har jag i många år här verkat i opposition. Man har många konkreta förslag som man vill lägga fram och säger att beslut måste tas "nu". Frågan är väldigt viktig.
Det kan hända att den så att säga accelererar, men på något sätt måste man också på det här området se till helheten när det gäller ungdomspolitiken. Därför vill jag återigen hänvisa till det jag förut sagt, nämligen att den här frågan tillsammans med många andra frågor är en viktig del av ungdomspolitiken. Men jag är inte alldeles säker på att det ens tillhör vårt kompetensområde att besluta i frågan.
Kanske vill också andra utskott vara med och diskutera frågan. Den är viktig, så låt oss ta med den. Den kommer att ingå som en del också i den strategi som regeringen till hösten presenterar.
Dan Kihlström (KD):
Jag vill inte stå här och hålla något föredrag om hur arbetet fungerar i riksdagen. Det kan Anneli Särnblad lika bra som jag. Någonting av förutsättningarna för arbetet i riksdagen är att majoriteten genom regeringen lägger fram olika förslag - de kan vara större eller mindre.
De presenteras i en proposition för det mesta, ibland i skrivelser. Så kommer de hit, och sedan har oppositionen möjlighet att reagera. Jag har själv varit i den situationen; jag har arbetat åtta år i opposition i riksdagen. Jag har läst regeringsförslag och reagerat på dem. Ibland håller vi med, och då skriver vi ingenting och säger ingenting. Ibland håller vi inte med, och då lämnar vi en reservation.
Sedan debatterar man det i utskottet och i kammaren, och så har man en omröstning. Så går det politiska arbetet normalt till i riksdagen. Emellanåt förekommer det utredningar. Anneli Särnblad och jag har till exempel tillsammans deltagit i ett arbete i kulturutskottet som handlar om lokalhyror.
Vi hade fina diskussioner där alla partier var med och där vi gemensamt lämnade ett utlåtande till utskottet om hur vi såg på lokalsituationen för vissa myndigheter och institutioner. Så går arbetet till här i riksdagen.
Dan Kihlström (KD):
Jag ber om ursäkt för att jag lite grann vek ut i min första replik. Det är några saker som jag vill kommentera i Anneli Särnblads inlägg. Jag noterade i det anförande Anneli hade att hon anklagade oss för att ta väldigt snabba beslut, utan utredning. Så har det inte låtit hela mandatperioden. Förut blev vi anklagade för att vi bara utredde, hade stora utredningar på gång och aldrig kom med några förslag.
Någonstans får ni bestämma er. Apropå det här att konstnärer kämpar och har olika förhållanden: Dem som vi pratar om är ett stort kollektiv. Det är långt fler än de 157 som vi nu har pratat om som får en inkomstgaranti. Jag för min del kan inte se att det skulle försämra villkoren för konstnärerna att fler får möjlighet att få stöd.
Till slut skulle jag vilja säga att jag kommer ihåg att allianspartierna 2005 när vi satt i opposition skrev en motion om konstnärernas villkor som bland annat handlade om inkomstgarantin. Vi hade ett förslag om en översyn och om ett samtal. Då var situationen omvänd. Vi undrade om regeringen skulle kunna göra en översyn.
Vi fick ganska snabbt ett svar att det inte var aktuellt.
Dan Kihlström (KD):
I dag diskuterar vi avveckling av inkomstgarantier för konstnärer. Precis som jag sade i mitt anförande menar jag att konstnärerna och kultursektorn är speciella, alltså att man har speciella arbetsvillkor.
Det var också därför som jag sade att det är viktigt att vi - och det får vi göra tillsammans på olika sätt - kommer med olika, konkreta förslag för att förbättra villkoren för konstnärerna. Jag menar att det förslag som vi diskuterar i dag - jag säger inte att det är hela lösningen - kan vara en klar förbättring, att fler kan få möjligheter.
Det har ju sagts här i anföranden att det finns goda utvärderingar som visar att när fler får möjlighet till lite längre stipendier, det vill säga fem eller tio år, har man fått ett större fäste och kanske nått ut på ett bättre sätt. Därmed har man också fått möjlighet att försörja sig på det man gör.
Därför menar jag att det är ett steg i rätt riktning att styra om från livstidsgarantier till långtidsstipendier så att fler kan utföra sitt konstnärskap på ett bättre sätt. Och då pratar jag om alla åldrar, inte bara yngre. Jag är alldeles övertygad om att också äldre konstnärer kan få del av det här.
Dan Kihlström (KD):
Ett bevarande av inkomstgarantin eller inkomstgarantin i sig förbättrar inte villkoren för konstnärskollektivet, vad jag kan förstå. Inom de närmaste åren kanske det handlar om fem till tio personer som skulle kunna få del av inkomstgarantin i den form som ni vill ha kvar.
Det är alltså väldigt få personer som då skulle kunna få en förbättrad situation. Vi, däremot, förändrar nu och försöker se till att fler ska få del av det här. Jag vill sedan påminna om att alliansregeringen har gjort insatser som gör att fler konstnärer har möjligheter att förbättra sina villkor. Vi har byggt ut allianserna.
Det som var påbörjat har vi byggt vidare på. Det gör att fler har möjlighet till inkomst. Vi har satsat mer pengar på folkbildningen, och jag vet att folkbildningen i sig engagerar många konstnärer. Vi har också inrättat Skapande skola, som är en bra plattform för konstnärer att få komma ut till skolorna och dela med sig av sitt konstnärliga liv. Så vi har vidtagit konkreta åtgärder för att förbättra villkoren för konstnärerna.
Siw Wittgren-Ahl (S):
Nej, de man pekat ut är de som ska vara de stora vindkraftsområdena för att därmed kunna byta och säkerställa energi för framtiden. Jag tycker nog att det är bra. Sedan behövs det mycket information - bland annat att detta sker i samarbete med markägare, vilket jag redogjorde för i mitt huvudanförande, och även i samarbete med kommunerna, som påtalats här. Det är väldigt viktigt att man pekar ut dem.
Vad jag tycker är rätt så fantastiskt är hur man från alliansens sida egentligen ställer sig. Å ena sidan vill man ha dispositiva regler. Å andra sidan vill man att lagstiftaren ska skapa reglerna. Hur tänker ni agera i framtiden när det gäller att anlägga de stora vindkraftverken?
Siw Wittgren-Ahl (S):
Det här uppdraget skulle slutredovisas den 31 maj 2005. Det är viktigt att avvakta. Om en instans ges ett uppdrag och det ska redovisas den 31 december 2005 kan man inte gå in mitt i uppdraget och säga: Vi anser inte att ni har gjort vad ni ska. Sedan kanske det tog lång tid innan man gav uppdraget - åtta år, som Kerstin säger - men det är det man har gjort.
Jag brukar högakta Rigmor Stenmark, men ibland blir jag lite irriterad på henne när hon säger att vi bara utreder och väntar. Men att utreda är också att samtala och att komma fram till lösningar. Då måste man få ta tid på sig. Det är så demokratin och statsförvaltningen fungerar.
Siw Wittgren-Ahl (S):
Jag tycker inte att detta står i motsats till varandra. Det är viktigt, som Sven-Erik Österberg säger, att man fortsätter att satsa storstadspengar och tittar på perspektivet med den sociala integration som måste till.
Detta hindrar dock inte att de enskilda människor som bor i Gärdsås och våra ytterstadsdelar får betala 7 000 kr i självrisk, vilket jag i sig tycker är diskriminerande. Vi har en försäkringslagstiftning som bygger på att sprida riskerna.
Om man då blir hänvisad till en bostad i våra ytterområden har man svårare att teckna försäkring, och kan man teckna försäkring kan man inte betala självrisken. Så är det många gånger i dag. Man har en försäkring mot större skador, men ofta löser man inte in den för man har inte pengar till självrisken. 1 500 kr är jättemycket pengar för den som inga har.
Rätten att teckna försäkring finns alltså, men många har i dag svårt att göra det. Roten ligger mycket i det som Sven-Erik Österberg tog upp. Man kan teckna kollektiv försäkring om man till exempel är medlem i en fackförening. Då sprids riskerna, och då är riskerna helt plötsligt inte beroende av var man bor.
Har man ett arbete och bor i Gärdsås betalar man inte den höga självrisken, utan det gör man om man är arbetslös, inte tillhör någon fackförening eller inte har råd att lösa medlemskap i Hyresgästföreningen vilket också ger mindre självrisk. Frågan kvarstår: Hur gör man för att sprida riskerna? Det är de människor som har det sämst ställt som alltid kommer att stå utanför. När det gäller människor som har arbete har vi löst det genom kollektiva försäkringar.
Jag undrar fortfarande över att man kan säga att vi ska komma åt de sociala och ekonomiska orättvisorna. Jag tycker att detta är en ekonomisk orättvisa som beror på att man har hamnat i en sådan situation som ibland gör att man inte släpps in på arbetsmarknaden.