Annika Lillemets (MP):
Jodå, medborgarlön är kvar som en vision på lång sikt för oss miljöpartister. Precis hur den ska utformas behöver vi givetvis en debatt om i samhället och göra ett ganska grundligt arbete om. Det är därför jag vill lyfta denna fråga nu. Vi skulle behöva ett basinkomstnätverk som i Tyskland. Där ingår ledande politiker från alltifrån kristdemokraterna CDU, till vänsterpartiet Die Linke, och även många tyska ekonomer ingår.
Jag vill nämna kristdemokraten Dieter Althaus, som tidigare var regeringschef i Thüringen och en av Tysklands tyngsta politiker. Han har föreslagit en medborgarlön på 800 euro i månaden utan motprestation. Han anser att en sådan reform skulle kunna genomföras inom fyra fem år och vara budgetneutral genom att den ersätter en stor del av de nuvarande välfärdssystemen och minskar byråkratin. Systemet skulle också fungera så att arbete alltid skulle löna sig även för dem med mycket låga inkomster.
Althaus framhåller vidare att villkorslös medborgarlön skulle uppvärdera det obetalda arbetet i hem och samhälle. Ännu en god effekt som han framhåller skulle vara att människor med medborgarlön för reell möjlighet att välja bort underbetalda jobb med dålig arbetsmiljö. Förslaget utreds vidare av Konrad Adenauer-stiftelsen, CDU:s idéutvecklingsstiftelse. Dessa tankar verkar inte har spritt sig till svenska kristdemokrater. Jag undrar lite varför.
Det belyser också vad jag är ute efter när jag talar om detta. Det finns andra förslag. Finlands tidigare statsminister Matti Vanhanen har uttalat sig försiktigt positivt om medborgarlön, och Brasilien är ännu ett land där frågan drivs seriöst. Jag vill också nämna USA.
Där finns ett väldigt intressant exempel, Alaskan Permanent Fund som funnits sedan 1982, där företag som utvinner naturresurser får betala royalty till en fond vars avkastning går dels till gemensam välfärd, utbildning och sjukvård, dels till en utdelning till alla som bor i Alaska. Den utdelningen är inte så stor att den går att leva på. Men den har ändå haft betydelse. Alaska är den amerikanska delstat som har minst socioekonomiska skillnader där inte heller klyftorna ökat nämnvärt sedan 1980.
I en tung motion till världens mäktigaste lagstiftande församling, amerikanska senaten, föreslår två kvinnliga senatorer, en republikansk och en demokratisk, ett liknande system, Cap and Dividend. Tanken är att sätta tak för hur mycket utsläpp av koldioxid USA får göra inom ett rättvist och hållbart utrymme, auktionera ut utsläppsrätterna och sedan dela ut en del av intäkterna till alla som bor i USA och låta en del gå till statskassan. Det skulle kunna ha en mycket bra fördelningspolitisk effekt.
Det bygger på en mycket positiv och liberal människosyn om att alla har rätt till frukterna av våra gemensamma tillgångar. Det handlar inte om bidrag. Det handlar om att varje individ själv anses kapabel att ta ansvar för sitt liv. Även erfarenheterna från ett tvåårigt försök i Namibia förtjänar att begrundas. I en utfattig by, Otjivero, fick alla invånare under pensionsåldern en liten summa pengar varje månad.
Resultatet blev att fattigdom och hopplöshet byttes mot framtidstro och kreativitet när människor slapp den frätande oron för försörjningen. Farhågan att människor skulle bli lata och passiva av att få pengar utan motprestation kom på skam i Otjivero. Det var tvärtom. När människorna fick råd med mat och sjukvård ökade såväl den demokratiska aktiviteten som den ekonomiska aktiviteten. Arbetslösheten sjönk, företag startades och byråd organiserades. Mycket är förstås annorlunda i Sverige.
Men i grunden är nog människor lika överallt. Får vi förtroende växer vi med det. Varför skulle inte svenskar klara att ta samma ansvar som namibier? Jag är övertygad om att de flesta svenskar skulle det. Det vore en väldigt viktig förändring att gå från att se människor som lata som ska piskas på för att göra någonting bra till att se dem som kapabla och ansvarstagande.