KBLab/rixvox huggingface dataset:
Julia Kronlid (SD):
Jag ska återigen läsa några citat. "Det är därför politikers ansvar att erkänna det historiska faktum som folkmordet är." "Ett erkännande är oerhört viktigt för att få en upprättelse för armeniers, assyriers/syrianers, kaldéers, pontiers m.fl. situation och identitet."
Så skrev Socialdemokraterna 2010, när man var för att erkänna det folkmord som ägde rum 1915 i Turkiet. Varför var det viktigt att då erkänna ett folkmord som har begåtts i historien när det inte är viktigt för Socialdemokraterna i dag att erkänna ett folkmord som pågår just nu?
Varför var det viktigt då, för att dessa folkgrupper skulle få en upprättelse? Behöver inte dessa människor en upprättelse också i dag, Anders Österberg?
Julia Kronlid (SD):
Jag förstår inte riktigt frågan. Jag tycker att regeringen ska agera nu. Regeringen ska vara tydlig och säga att det är ett folkmord som pågår, punkt slut, och vara glasklar i sådana uttalanden. Det är ett sådant tillkännagivande som vi i dag tycker att riksdagen ska skicka till regeringen. Jag förstår inte varför inte Socialdemokraterna kan gå med på det.
I den reservation som fanns 2010 skrev Anders Österbergs parti att det är politikers ansvar att erkänna ett uppenbart folkmord. Varför är det inte politiker ansvar i dag, Anders Österberg? Sedan tar Anders Österberg upp säkerhetsrådet. Det är ju en del av tillkännagivandet i motionen. Förslaget är ju att skicka ett tillkännagivande till regeringen om att driva den här frågan i FN:s säkerhetsråd.
Varför då inte gå med på att skicka ett sådant tillkännagivande till regeringen? Nu avslår vi tillkännagivandet. Innebär det att Anders Österberg tycker att regeringen inte ska lyfta frågan i säkerhetsrådet och att vi inte ska driva på för att få folkmordet erkänt i FN? Det ena utesluter inte det andra i andra sammanhang när det gäller att agera för att stoppa IS - snarare tvärtom.
Om vi erkänner att det är ett folkmord sätter det igång processer som gör att FN måste ta ansvar för att agera. Och den säkerhetszon som vi och andra partier, även inom Europaparlamentet, har efterfrågat kanske kan börja bli verklighet. Det ena behöver inte utesluta det andra. Vi ska agera på många plan för att stödja och hjälpa utsatta kristna.
Men det vi gör här i dag skickar en tydlig signal, och tyvärr ser det ut som att vi kommer att skicka en väldigt dålig signal från Sveriges riksdag att vi inte erkänner det här som ett folkmord i dag. Det tycker jag är skamligt.
Julia Kronlid (SD):
Jag tog i anförandet upp rekommendationen till ministerrådet om att utfärda avtal med diplomatiska garantier för att personer ska kunna utvisas utan att utsättas för tortyr och dödsstraff.
Jonas Gunnarsson röstade för den rekommendationen i Europarådet men vill ändå inte stödja ett tillkännagivande till regeringen att försöka utfärda sådana avtal här i Sverige. Jag vill fråga hur det kommer sig att ni stöder en sak i Europarådet men sedan inte vill föra frågan vidare på hemmaplan. Jag skulle vilja förstå det lite bättre.
Julia Kronlid (SD):
Jag förnekar inte att frågan är svår, men innan man får veta måste man ju försöka.
Det står i rekommendationen, som är genomröstad och som Socialdemokraterna har röstat för, att den inbjuder medlemsstaterna att arbeta för att ta fram avtal med tredjeländer för att de mottagande staterna ska garantera att terrorister ska kunna utvisas utan att bli utsatta för tortyr eller dödsstraff.
Jonas Gunnarsson borde ha vetat redan då att det såklart inte är en enkel fråga, men det här handlar om att skicka ett tillkännagivande till regeringen att titta på frågan och utreda den för att se om det här är möjligt. Vi kommer inte ens dit nu. Det här stannar här i riksdagen. Det blir inget tillkännagivande till regeringen att gå vidare med frågan. Nog sagt om det.
Jag skulle vidare vilja fråga om erkännande av folkmord, som vi har debatterat tidigare här i riksdagen. Socialdemokraterna har också röstat för en resolution som definierar IS-dåd som folkmord och uppmanar staterna att agera utifrån att det är som ett folkmord. Då vill jag fråga igen varför Socialdemokraterna vill stödja en sådan resolution i Europarådet men inte erkänna det som ett folkmord här i Sveriges riksdag.
Julia Kronlid (SD):
Jag skulle vilja ställa en liknande fråga till Tobias Billström som till Jonas Gunnarsson om resolutionen och rekommendationen gällande resande och stridande i fråga om Syrien och Irak.
De moderata representanterna i Europarådets parlamentariska församling röstade för resolutionen och rekommendationen, där det finns en uppmaning till medlemsstaterna att försöka utfärda avtal med tredjeland med diplomatiska garantier för att kunna utvisa terrorister från Sverige. Jag undrar varför Tobias Billström inte vill stödja det i Sverige och skicka ett tillkännagivande till regeringen om att i alla fall titta på och utreda den frågan.
Julia Kronlid (SD):
Om man inte anser att det är en lösning undrar jag varför Moderaterna stödde rekommendationen i Europarådet. Just det här fallet tycker jag inte visar att man inte ska kunna försöka igen, utan det visar väl snarare att det inte var tillräckligt med uppföljning, tillräckligt med mekanismer för att godkänna det.
Som jag sa: Europadomstolen har flera gånger avfärdat sådana här diplomatiska garantier därför att de inte har varit trovärdiga, därför att det inte har varit tillräckligt. Men det finns också ett fall där man har godkänt det. Det hänger på hur noggranna uppföljningsmekanismer och hur noggranna kontroller avtalen innebär. Jag vill gå vidare och ställa en fråga vad gäller erkännande av folkmord. Vi har haft den debatten i riksdagen.
Men jag vill återigen ha ett förtydligande från Moderaterna.
När det finns en resolution även i Europarådet som säger att vi ska utgå från att IS dåd i Irak och Syrien är folkmord och man uppmanar medlemsstaterna att agera utifrån att det är ett folkmord som pågår, varför kan då inte Moderaterna här i Sveriges riksdag ställa sig bakom att erkänna det folkmordet och skicka en uppmaning till regeringen att erkänna det fruktansvärda som pågår i Irak och Syrien som ett folkmord?
Julia Kronlid (SD):
Det går inte att ta miste på Birgitta Ohlssons stora engagemang för Somaliland. All respekt för det! Jag har precis som Birgitta Ohlsson varit där på besök och drivit frågan på olika sätt.
Jag har även sett att Birgitta Ohlsson hade en interpellationsdebatt - det var ganska länge sedan, men ändå - med dåvarande minister Laila Freivalds om att Sverige borde vara en pionjär i frågan, driva på för att våga ta ställning för ett erkännande av Somaliland och driva detta inom det internationella samfundet.
Därför undrar jag: Nu när frågan om ett tillkännagivande till regeringen om att erkänna Somaliland och driva detta i andra sammanhang är uppe på bordet - varför stöder Birgitta Ohlsson inte detta? Varför tänker Birgitta Ohlsson rösta nej till ett tillkännagivande om att erkänna Somaliland som en självständig stat? Det finns ju ett stort engagemang och stöd för Somaliland.
Vad jag förstår är det väldigt viktigt för dem som bor där och har deltagit i strävan efter framgångar för området att få ett erkännande från ett annat land - och från ett land i Europa. Personer jag har varit i kontakt med säger att det skulle betyda oerhört mycket för dem. Jag undrar varför Birgitta Ohlsson inte stöder det?
Julia Kronlid (SD):
Nej, självklart går inte utvecklingen över en natt. Vad gäller erkännandet av Palestina är det någonting vi inte stöder, bland annat med tanke på de brister Birgitta Ohlsson förtjänstfullt tog upp. Det gäller bland annat antisemitisk propaganda, bristen på val och så vidare. Vi är alltså helt överens i den frågan. Jag tycker absolut att det är jätteviktigt att stödja Somaliland genom bistånd och olika insatser för att främja landets utveckling.
Vi vill gärna vara med och stödja sådana initiativ om det skulle komma sådana motioner från Liberalerna - eller kanske att vi lägger fram förslag om det i vår biståndspolitik. Men det ena behöver inte utesluta det andra. Om Sverige gick ut och erkände Somaliland skulle det vara ett stort erkännande för landet, och det skulle kanske också sätta fart på fler länder i Europa.
Så som situationen ser ut i dag tycker jag att landet förtjänar ett erkännande redan nu, efter all den strävan man lagt ned. Jämfört med andra länder och områden som kanske har fått erkännanden tycker jag definitivt att Somaliland förtjänar ett erkännande redan i dag. Jag vill fråga igen varför Birgitta Ohlsson inte kan stödja ett sådant tillkännagivande till regeringen.
Julia Kronlid (SD):
Moderaterna lyfter fram en befogad kritik kring hur regeringen har hanterat biståndsbudgeten - det gäller framför allt frågan om avräkningar. Jag förstår kritiken. Jag håller till 100 procent med om kritiken. Regeringen har lagt fram en budget som redan har fallit; den gäller inte längre. Men jag tycker att vi också måste gå till kärnan, själva sakfrågan, som handlar om de höga avräkningarna.
Jag tycker inte att det räcker att bara kritisera formfrågorna och hur regeringen har hanterat det här. Alliansregeringen hade också konstant väldigt höga avräkningar. Det var inte 30 procent. Men det var kanske runt 8 miljarder av biståndet som lades på flyktingmottagande. Det brukade inte sällan bli ännu högre när vårbudgeten lades fram. Vad hade skillnaden varit? Hur hade en alliansregering hanterat en liknande situation med ett ökat flyktingmottagande?
Även om Moderaterna nu har ändrat signalpolitiken i fråga om hur man ska hantera flyktingmottagandet har även alliansregeringen bidragit till det stora mottagande som vi har i dag. Vad anser Moderaterna om att man ska ta 30 procent av biståndet för att finansiera flyktingmottagandet i Sverige? Är det rätt, eller är det fel? Vilken nivå anser ni vara lämplig?
Julia Kronlid (SD):
Men det är ju i dag vi har en debatt och har möjlighet att fatta olika beslut om biståndsbudgeten. Då tycker jag inte att det duger av Moderaterna att kritisera hanteringen från regeringen men själva inte ha något konkret förslag för vilka avräkningar de vill se. Vi har ett konkret förslag: Vi vill begränsa avräkningarna till att omfatta kostnader för mottagning av vidarebosättningar.
Det är det vi framför i vårt särskilda yttrande, som ramarna redan är fastlagda. Kan inte Moderaterna framhålla något förslag på vad man tycker är en lämplig nivå? När beslutet kommer i vårbudgeten kan vi ju bemöta det, men jag tycker ändå att Moderaterna i dag borde kunna ge besked om vad de själva tycker är en lämplig nivå för avräkningar i biståndet.
Julia Kronlid (SD):
I de möjligheter som finns att avräkna enligt OECD:s regler ingår ju även vidarebosättning. Men vi tycker att man måste begränsa sig någonstans. Regeringen har använt hela den möjlighet till avräkningar som finns och tänjt på gränserna. Vi vill i stället begränsa kraftigt och bara räkna av för dem som kommer via vidarebosättning. För dem handlar det inte om kostnader för själva asylprocessen.
De har redan fått asyl. Allt är beviljat och klart. Boende i kommunerna är beviljat. Det här riktar sig också ofta till de mest utsatta människorna, inte sällan kvinnor och barn, i fall där det är ohållbart att stanna i flyktinglägren. Därför tycker jag att det i allra högsta grad är rimligt med avräkningar för dem som kommer via vidarebosättning.
Det handlar alltså om 810 miljoner som vi gör avräkningar för - till skillnad från regeringen, som vill göra avräkningar på 8 miljarder och nu kanske ytterligare 4 miljarder. Det skulle innebära sammanlagt 12 miljarder. Det är en ganska väsentlig skillnad. Vi minskar avräkningarna med 90 procent. Jag skulle vilja fråga Kerstin Lundgren vad hon tycker om avräkningar. Är 90 procent, som är den nuvarande nivån och som även den tidigare alliansregeringen hade, en rimlig nivå?
Är 30 procent en rimlig nivå? Vilken nivå tycker regeringen är lämplig att ha på avräkningar? Hur mycket pengar är det skäligt att lägga på flyktingmottagning i Sverige samtidigt som flyktinghjälpen i krisens närområde inte är särskilt stor?
Julia Kronlid (SD):
Vi har i alla år haft en väldigt begränsad politik vad gäller avräkningar. När vi i tidigare budgetar har sagt att vi ska minska asylmottagningen med 90 procent har det varit beräknat på att ta emot ungefär 10 000 asylsökande. Jag kan förklara hur vi finansierar detta: Det gör vi genom utgiftsområde 8, inte genom utgiftsområde 7.
Det var svaret på den frågan. Däremot vill vi nu, när vi har så oerhört hög asylmottagning och även ser att asylrätten inte är anpassad efter den här typen av stora migrationsströmmar, i stället stärka asylrätten i första säkra land så som det egentligen är tänkt. Vi vill stärka de länder i angränsande närområden som tar emot flyktingar, oavsett var i världen det är.
Skulle Sverige vara första säkra land ska vi ta det ansvaret. Då hoppas jag att det internationella samfundet kan bistå med hjälp till Sverige. För de människor för vilka det är ohållbart att stanna i närområdet tycker vi att en laglig, säker väg via vidarebosättning är en mycket bättre väg till Sverige än att åka i livsfarliga båtar över Medelhavet. Nuvarande flyktingpolitik är fullständigt ohållbar; det måste vi alla inse.
Därför vill vi kraftigt minska antalet asylsökande till Sverige. Vi har en nollvision på det området, för vi vill hjälpa på ett annat sätt. Vi anser inte att det nuvarande asylsystemet är hållbart. Vi vill hjälpa via vidarebosättning och bistånd i närområdet.
Julia Kronlid (SD):
I hela vår budget har vi en helt annan politik för hur vi ska hantera flyktinghjälp. Vi vill minska utifrån nuvarande situation, där vi har en oerhört hög asylmottagning som vi inte ens klarar av att hantera och där människor sover på gatan. Vi vill i princip minska det till noll och i stället satsa på vidarebosättning och bistånd till närområdet.
Det är på den grunden vi har beräknat den totala budget som vi har lagt fram här i riksdagen. Vi tycker att det är en fullständigt ohållbar situation i dag, när människor har större chans att få hjälp genom att ta sig den illegala vägen till Europa än genom att stanna i UNHCR:s försorg i närområdet eller komma via vidarebosättning.
Vi skulle kunna göra så mycket mer för närområdet. Ja, det kanske är ohållbart att stanna i närområdet med de premisser som råder just nu. Men skulle alla anstränga sig mycket mer för att verkligen bistå närområdet med olika typer av insatser, från långsiktiga insatser för att stödja länderna till humanitärt bistånd, skulle situationen bli avsevärt mycket bättre. Det är också de signaler jag har fått när jag har besökt länder i närområdet.
När det sedan gäller hur vi ska minska asylmottagningen i Sverige har vi lagt fram ett ganska detaljerat grundläggande förslag nu när regeringen kom med förslaget om identitetskontroller. Vi har också andra typer av juridiska förslag som gäller aktivt handlingsprogram för migrationskrisen här i riksdagen med anledning av flykting- och migrationskrisen. Det finns alltså att läsa hur vi vill hantera detta, och jag rekommenderar till läsning.
Vår budget är grundad på vår syn på flyktingmottagandet och hur vi vill hantera det. Den är inte skriven utifrån regeringens hantering och regeringens signalpolitik. Avräkningar kan bara göras för första året. De kan inte göras för dem som har varit här under längre tid. Det får man finansiera på annat sätt, och det får även regeringen göra.
Julia Kronlid (SD):
Jag måste börja med att kommentera att Birgitta Ohlsson kritiserade Hans Linde för att ha gjort ett val. Men jag skulle vilja säga att Liberalerna också har gjort ett val att stödja regeringens budget. Liberalerna hade också en möjlighet att göra som Sverigedemokraterna, det vill säga att i andra hand rösta på Moderaternas budget. Alliansen hade också kunnat lägga fram en gemensam budget som hade kunnat fälla regeringens budget. Men Liberalerna valde i stället att stödja den här regeringens budget. Det är ett val som ni har gjort.
Nu kommer jag till min fråga. Birgitta Ohlsson talar mycket om att stödja demokrati och en utveckling för mänskliga rättigheter, och hon säger att många människor lever där sådana saker brister. Ett sådant område är Västbanken och Gaza och de palestinska områdena där det inte råder mycket till yttrandefrihet. Inga fria val har hållits, och det finns även andra stora brister.
Där odlas det ett hat mot judar i skolmagasin som är sponsrade av den palestinska myndigheten. Det sprids också ett hat mot judar, och det är en mycket hög grad av antisemitism i tv. Terrorhandlingar belönas också. Om någon har begått terrorhandlingar för att döda israeler belönas denna person via den palestinska myndigheten.
På senare tid har Jan Björklund, er partiledare, varit ganska kritisk till utrikesminister Margot Wallströms uttalanden om Israel och försökt framstå som att stödja Israel. Men hur kommer det sig då att Liberalerna vill fortsätta stödja ett ovillkorat bistånd till den palestinska myndigheten, där man faktiskt indirekt bidrar till terrorism och antisemitism?
Jag tycker att orden från Liberalerna där ni kritiserar Margot Wallström i detta avseende är ganska tomma när ni inte på något sätt kan ställa er bakom den kritik som Sverigedemokraterna har i detta betänkande. I stället är det enda svaret från er att ni inte delar vår bild. Finns det alltså inga problem över huvud taget?
Julia Kronlid (SD):
Om Liberalerna nu vill stå för en Israelvänlig politik räcker det inte med lite interpellationsdebatter, debattartiklar och att kritisera utrikesministern i medierna. Det måste vara konkreta politiska beslut. Det som vi säger när det gäller stödet till den palestinska myndigheten handlar inte om att vända folket ryggen. Vi ser gärna att det humanitära biståndet blir kvar och även en viss annan typ av bistånd via det civila samhället.
Men vi måste, som Birgitta Ohlsson säger, vara glasklara vad gäller att villkora biståndet till den palestinska myndigheten. Vi säger inte att det oavsett vad ska avvecklas. Vi säger att vissa villkor måste ställas upp. Det måste vidtas kraftiga åtgärder för att motverka antisemitism. Terrorism ska inte belönas - punkt slut. Vi måste säga att löneutbetalningar till terrorister måste upphöra om de ska få motta svenskt bistånd, eftersom vi inte accepterar detta.
Varför kan Liberalerna inte ställa upp sådana villkor och ställa sig bakom en reservation som handlar om att dessa villkor ska ställas upp för biståndet? Om vi faktiskt vill stödja en demokratisk utveckling i de palestinska områdena med respekt för mänskliga rättigheter måste vi också kunna ställa vissa grundläggande krav.
När det gäller Jordanien och Libanon har Sverigedemokraterna det absolut högsta anslaget på 9 miljarder för flyktinghjälp i närområdet, som även Jordanien och Libanon kommer att få del av. Det är jättebra att Liberalerna vill öka anslaget till UNHCR till 500 miljoner. Men det är tyvärr inte tillräckligt, anser vi.
Jag vill ställa följande fråga: Vad är det som gör att Liberalerna inte kan ställa sig bakom en reservation där vi faktiskt anger att vi vill ställa upp tydliga villkor för biståndet till den palestinska myndigheten? Liberalerna kan inte heller i andra sammanhang, till exempel i EU-nämnden, ställa sig bakom krav på att Hamas måste avväpnas om vi ska bryta blockaden. Det räcker inte med interpellationsdebatter och uttalanden i medierna. Det måste också vara konkret politik här i riksdagen, där vi fattar besluten.
Julia Kronlid (SD):
Kenneth G Forslund vill gärna tala högt om enprocentsmålet, men det har inte så stor bäring vilket procentmål regeringen har om man sedan räknar med att avräkna 30 procent. Det går att ha ett enprocentsmål och sedan avräkna kanske 50, 60 eller 70 procent.
Det väsentliga i sammanhanget är vad man lägger på faktiskt internationellt bistånd i utgiftsområde 7, och där ligger vi över regeringen i år. Det är viktigt vad man har för innehåll i biståndet, och där vill jag fokusera på det mer långsiktiga biståndet. Vi har ett mål för biståndet, nämligen att ge förutsättningar för bättre livsvillkor för människor i fattigdom och förtryck.
Jag tycker tyvärr att den nuvarande biståndspolitiken inte riktar sig direkt till människor i fattigdom och förtryck utan snarare är inriktad på att ge regeringar och institutioner bättre förutsättningar. När det gäller att ge bättre förutsättningar för människor i fattigdom och förtryck uttrycker utskottet att det främst ska ske genom att förändra samhällssystem. Jag anser att det har ett gott syfte.
Jag kan förstå syftet men anser att det inte har fungerat så väl i praktiken. Vi borde i stället satsa på att biståndet ska nå fram till människor i fattigdom och förtryck och förbättra deras livsvillkor i den omedelbara vardagen.
Enligt uppgifter från Openaids hemsida har regeringen tidigare endast lagt ungefär 740 miljoner på bistånd till vatten och sanitet, som är fullständigt grundläggande för människors överlevnad. Där vill vi i stället satsa 2 miljarder. Vad gäller jordbruk och skogsbruk, som många människor är beroende av, har man endast 791 miljoner, att jämföra med 2 miljarder. Varför gör man denna prioritering?
Julia Kronlid (SD):
Jag vill kommentera detta med remitteringar. Det är ett ganska långsökt sätt att bedriva biståndspolitik att människor först ska ta sig hela vägen till Sverige, få asyl och någon typ av ekonomi här och sedan skicka remitteringar. Jag anser att det vore mer effektivt att skicka pengar direkt till utsatta människor.
Om det nu är så effektivt med remitteringar, varför är då FN fortfarande så extremt underfinansierat att World Food Programme till och med har fått stänga ned sitt matprogram under vissa perioder? Det går inte att hänvisa till att det pågår remitteringar från Sverige och att vi därför inte behöver öka biståndet till World Food Programme. Det håller inte.
Det handlar inte bara om det generella budgetstödet, som jag fokuserar på nu, utan om en annan typ av institutionellt stöd med ett stort fokus. Vi kan jämföra bistånd som direkt påverkar människors vardag - vatten, sanitet och jordbruk.
Dessa får mellan 700 och 800 miljoner vardera, medan 5,5 miljarder satsas på offentlig förvaltning, mänskliga rättigheter och demokrati, vilket är ett av de största områdena i biståndet. Missförstå mig inte.
Det är jätteviktigt att satsa på mänskliga rättigheter i biståndet, men rätt till vatten och sanitet, rätt till livsmedel och att motverka extrem hunger är också mänskliga rättigheter. Någonstans måste man börja. Jag hörde ett vittnesbörd en gång från en biståndsarbetare som försökte bilda en samtalsgrupp för att tala om mänskliga rättigheter, men ingen kom. Varför?
Jo, därför att kvinnorna hade fullt upp med att försörja sin familj, med att få tag på mat och vatten, med att överleva. Ska vi inte börja i rätt ända, Kenneth G Forslund?
Julia Kronlid (SD):
Jag vill tacka biståndsminister Isabella Lövin för att hon deltar i debatten. Biståndsministern sa i anförandet att många internationella organisationer går på knäna. Till exempel försöker World Food Programme nå ut med näringstillskott till 300 000 barn för att de inte ska svälta. Vintern närmar sig. Det innebär allvarliga konsekvenser i många flyktingläger.
UNHCR har startat ett vinterprogram för att dela ut vattensäkra tält, värmeelement, små spisar, vinterkläder och olika typer av isoleringsmaterial. De har hittills bara nått en tredjedel av människorna. Förra vintern var det små barn som frös ihjäl på grund av bristen på stöd. FN har också ett program, 3RP, som försöker satsa på både långsiktiga och humanitära insatser. De har inte ens finansierats till hälften.
Ungefär en tredjedel har de fått. Behoven är alltså skriande. Hur kan regeringen försvara att flyktinghjälp i krisens närområde inte ska få en förstärkning på mer än 800 miljoner, enligt det senaste beskedet jag fick i utrikesutskottet? Om det finns ytterligare konkreta satsningar får biståndsministern gärna redogöra för det.
Samtidigt ska regeringen ta 8 miljarder av biståndet för att finansiera flyktingmottagningen, som budgeten ser ut nu. Det kommer antagligen att bli ytterligare 4 miljarder - detta är väldigt stora pengar i relation till de pengar som satsas på flyktinghjälp i krisens närområde. Vi vill i stället lägga tyngdpunkten på flyktinghjälp i närområdet. Men hur kan regeringen försvara en orättvis fördelning av biståndet?