Anette Åkesson (M):
Det gläder mig att även finansministern anser att detta är en viktig fråga. Men det bekymrar mig när finansministern säger att det enda sättet är att antalet arbetade timmar ska öka. Visserligen skiljer sig vår uppfattning om hur vi ska gå vidare, men alla är eniga om att det inte räcker med att bara arbeta mer, utan det kommer att behövas fler saker. Jag vill vidga debatten lite grann.
Alliansen tog tag i den svåra frågan om att reformera socialförsäkringssystemet. Världens friskaste folk kan inte samtidigt vara det mest sjukskrivna, som det såg ut 2006. I stället för att Socialdemokraterna uppskattar att problemet hanterades vill man nu tillsammans med Miljöpartiet backa bandet. Varför? Lagen om valfrihetssystem, LOV, har inte bara inneburit att man kan välja eller välja bort exempelvis hemtjänst. Den har också fört med sig att kommuner tvingas ta tag i sina kostnader.
Avviker dessa dramatiskt från grannkommunens utan att kvaliteten är bättre får man jobba på ett annat sätt, och därmed ökar effektiviteten. RUT-avdragen har omvandlat svarta jobb till vita och är självfinansierade. Utöver skatteintäkter har arbetstagarna bättre villkor, kunderna har garantier, och gemene man har börjat vänja sig vid att köpa tjänster. Om det är något som inte ingår i det offentliga har man råd att köpa till det själv.
Dessutom har RUT-avdragen ökat kvinnors företagande och gett nya jobb i en sektor med relativt låg tröskel. Detta är bara några exempel på reformer som Alliansen har genomfört, där vi kanske inte alltid har pratat om de positiva långsiktiga effekterna. Det är reformer som ni på ett eller annat sätt vill rasera. I pensionsfrågan lyckades man. Pensionsfrågan var en tuff nöt att knäcka men inte i närheten av en så komplex fråga som hur vi ska klara finansieringen av framtidens välfärd.
Alla svenskar får sitt orangea kuvert och har ett hum om hur mycket man kommer att ha till sitt förfogande. Det offentliga åtagandet är tydligt. Och de flesta har möjlighet att i god tid ställa in sig på det och själva förbereda sig genom att lägga undan pengar för framtiden. Gällande välfärden ser det annorlunda ut, dels för att vi har 290 ansvariga för skola och äldreomsorg och 20 för sjukvården, dels för att det är verksamheter som ska klara att lösa individers olika behov.
Och man gör det på olika sätt, det vill säga det är inte är tydligt vad som är det offentliga åtagandet. Ingen vet om man i sin kommun eller i sitt landsting om 20 år får just den hjälp man behöver. Man vet inte själv vad man kommer att behöva. Det finns också andra aktörer som bidrar. Inom näringslivet utvecklar små och stora företag sina lösningar på hur man kan erbjuda omsorg om äldre och utbildning till barnen. De gör erfarenheter som kanske kommuner och landsting ännu inte gjort men kan ta lärdom av.
En annan bransch, försäkringsbranschen, erbjuder sjukvårdsförsäkringar. De drar lärdomar ur sina underlag och börjar alltmer, och framgångsrikt, att jobba förebyggande. Människor kanske inte ens blir sjuka. Det är viktiga insikter som hela samhället kan ha nytta av. Men gränsdragningen är svår. Det som i pensionsfallet är tydligt är i välfärdssektorn otydligt. Var går gränsen för det offentliga åtagandet? Har jag som medborgare inte rätt att veta vad jag kan förvänta mig?
Vilken äldreomsorg kommer min kommun att erbjuda, och vilken sjukvård erbjuds i mitt landsting? Hur ska andra aktörer kunna komma med kompletterande tjänster om ingen talar om vad det är som invånarna kommer att behöva hantera på egen hand? Och dagens gränsdragning, är den självklar? I dag betalar man sina glasögon men inte sin hörapparat. Det finns många exempel på gränsdragningar mellan offentliga och privata åtaganden som vi inte ens reflekterar över. Svenska folket är berett att betala mer för välfärden.
Men diskussionen måste föras om hur gränsdragningarna mellan offentligt, skattefinansierat, och det som vi kommer att få betala själva i framtiden ska se ut. Det har alla rätt att få veta i god tid. Därför undrar jag: Hur kan vi alla jobba tillsammans - medborgare, kommuner, landsting, staten och näringslivet - för att på bästa sätt lösa utmaningarna? Har finansministern funderat på det?