Josef Fransson (SD):
Jag tackar integrationsminister Ullenhag för svaret på interpellationen. Jag kom in i debatten med ganska kort varsel, men förhoppningsvis blir det en intressant diskussion i alla fall. Dagens interpellation handlar om det ökade antalet invandrare till Sverige som aldrig lärt sig läsa ens på sitt eget språk och alltså är analfabeter.
Att få en person som aldrig lärt sig ett skriftspråk att bli en del av det svenska arbetslivet och kunna försörja sig genom eget arbete är av förståeliga skäl en extrem utmaning. Personligen tror jag att en stor del av de invandrare som kommit på senare tid aldrig kommer att göra en enda riktig arbetstimme på den svenska arbetsmarknaden helt enkelt för att det inte finns tillräckligt många arbeten av den typen, arbeten med så låga krav på teoretiska kunskaper.
Många kommuner har, som integrationsministern själv brukar uttrycka det, tagit ett stort ansvar genom att ta emot invandrare. Men nu börjar det bli rejält besvärligt i många av dessa kommuner. Ett moderat kommunalråd i Växjö varnade i dagarna i ett reportage i SVT för en tickande socialbidragsbomb.
I samma reportage kunde man se hur en somalisk kvinna efter två år i sfi hade en läsförståelse på ungefär samma nivå som en förstaklassare samtidigt som hon behövde tolkhjälp för att kunna föra ett enklare samtal på svenska. Det är rimligt att tro att den kvinnan står många år från den svenska arbetsmarknaden, och det påfrestar naturligtvis det svenska välfärdssystemet alldeles enormt. Det borde stå klart för var och en.
År 2009 rapporterade Dala-Demokraten att mer än varannan, 53 procent, av alla nyanlända i Borlänge var analfabeter. En centerpartist med uppgift att utveckla partiets välfärdspolitik gick i dagarna ut i Sveriges Radio med att hon tyckte att outbildade somalier kunde jobba med att hämta fikabröd.
Man tar sig verkligen för pannan när man hör den typen av yttranden. Är det så vi ska bygga framtidens välfärd? Alla företag i Sverige har en ständig press på sig att effektivisera och rationalisera. De måste skära i sina kostnader för att klara den globala konkurrensen.
Att i det läget lägga på en mängd hittepåjobb, som ökar kostnaderna, kan på sikt bli skillnaden mellan att vara eller inte vara för Sveriges företag. Det blir ytterligare en konkurrensnackdel, som gör att våra kvarvarande industrijobb riskerar att flyttas till låglöneländer. Att hitta på jobb är inte speciellt svårt.
Jag har hört att man på sina håll i de gamla kommuniststaterna placerade folk i vägkorsningarna för att de skulle slå på och stänga av lamporna i trafikljusen, detta som ett led i att sätta folk i arbete. Varje någorlunda funtad människa måste inse att den typen av jobbskapande åtgärder blir oerhört kostsamma för samhället och kommer att stå i vägen för tillväxt och utveckling.
Precis samma sak gäller om vi hittar på jobb åt nya, stora grupper, såsom att springa och hämta fikabröd. I många andra sammanhang har integrationsministern och olika proffstyckare - alltså fler än Ullenhag - framhållit att invandringen är en nödvändighet för att klara framtidens välfärd. Att sedan många ansedda ekonomer helt avfärdar invandringen som ett sätt att lösa framtidens välfärd verkar man inte bry sig om.
Nils Lundgren, tidigare Junilistan, som åtminstone jag hyser stor respekt för när det gäller ekonomiska frågor, skrev ganska nyligen klokt i ämnet. Han ondgör sig i sin text över många av dem som tror sig kunna lösa ekvationen med en åldrande befolkning. Han menar att lösningen förutsätter att vi kan ta in färdigutbildade människor i 25-årsåldern som sedan jobbar i Sverige till pensionsålder och därefter återvänder till hemlandet.
Men så ser inte invandringen ut.