KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulrik Lindgren (KD):
Jag tycker inledningsvis att det är väldigt viktigt att klara ut vilken som är statsrådets faktiska bedömning av om de handikappmål som har satts upp för år 2010 kommer att nås. I det skriftliga svar vi har fått i kväll skriver statsrådet att "arbetet har gått för långsamt".
Ska det tolkas som att målen inte kommer att nås, eller vad betyder orden egentligen? När målen sattes skapades det väldigt stora förväntningar - funktionshindrades möjligheter skulle nu radikalt förbättras på tio år. Det gäller att svara upp mot dessa förväntningar. Det gäller inte bara statsrådet och den sittande vänsterregeringen, utan alla som ställde upp på beslutet år 2000 har naturligtvis mycket trovärdighet satt på spel.
Det gäller att vi alla tillsammans gör allt vi kan för att de här målen ska nås. Därför är det väldigt viktigt att statsrådet talar klarspråk - att säga som det är är ju grunden för att vi ska kunna ha en trovärdig dialog med dem som det gäller, de funktionshindrade, som behöver få bättre möjligheter i Sverige. Kommer målen att nås, enligt statsrådets bedömning? Säg då det i klartext!
Om de inte ska nås 2010, enligt statsrådets bedömning, säg då det i klartext! Jag har också reagerat, precis som interpellanten Erik Ullenhag, på tidskriften Stilettens skildring av den här debatten den 5 oktober förra året. De skriver tydligt i texten i tidningen att statsrådets bedömning är att målen inte kommer att nås.
Det är lite grann av en ge-upp-stämning som förmedlas via tidningens referat från debatten. Den där höstdiskussionen är naturligtvis ett svar från statsrådet. Men texten i dagens svar är inte heller särskilt klargörande. Det är ungefär som när socialutskottet senast debatterade den nationella handikapplanen, då det gavs tämligen luddiga besked från Vänsterns sida.
Man trodde, hoppades och sade att det måste gå - det var den typen av svar. I svaret nu är statsrådet undvikande. Angående trafiken sägs det att trafikverken och Rikstrafiken har lämnat förslag på åtgärder som krävs för att målet ska uppfyllas. Det uttrycks på något sätt vad som fordras för att vi ska nå målet. Men statsrådet lämnar inte besked nu, utan det ska komma en trafikpolitisk proposition sedan.
Därmed får vi väl, underförstått, se då. Angående att enkelt avhjälpa hinder, som är det andra stora och viktiga målet, berättar statsrådet att många fastighetsägare inte ens känner till de krav som gäller om detta. Då är vi alltså inne på det sjätte året efter det att vi tog beslut om den nationella handikapplanen.
Saker bereds, och sedan landar svaret i att i mars presenteras en uppföljning. Men vi får alltså inget konkret besked om vilken som är statsrådets bedömning: Kommer målen att nås eller inte? Jag tycker att det är oerhört viktigt, för dem det gäller och för den politiska debattens trovärdighet på det här området, att vi får klara besked.
Ulrik Lindgren (KD):
Målen gäller, är statsrådets besked, det vill säga inte de tidigare bedömningarna och tydligen inte heller Stilettens skildring av debatten den 5 oktober. Den gäller inte heller, där det tydligt är citerat att statsrådet säger att man inte kommer att hinna angående år 2010. Målen gäller. Det gäller att återkomma med substans.
Det enda beskedet i dag egentligen är att regeringen ska återkomma i mars med en redovisning. Mer har inte Berit Andnor att berätta i dag för alla funktionshindrade angående målen 2010 än att man återkommer i mars, det vill säga om en månad. En månad före finns det tydligen inget att säga om hur väl målen kommer att vara uppfyllda till år 2010.
Vi kan alla lite anekdotiskt berätta om lite ljuspunkter hemifrån den egna byn, om att Falu rådhus exempelvis nu är renoverat och omgjort så att det är handikappanpassat trots att det är flera hundra år gammalt och tämligen omöjligt att handikappanpassa. Men det är bara anekdotiskt.
Det finns inget systematiskt arbete i Sverige som visar att vi är där 2010, i synnerhet som vi vet att det har gått sex år av planperioden 2000-2010 då alldeles för lite har hänt. Det finns egentligen inte fysisk möjlighet att trycka in allt det som återstår på de återstående fyra åren.
Det finns också ett antal exempel på att det har gått precis tvärtom genom regeringens egen försorg. Vi ser hur bilstödet har förhalats, hur man skulle kunna anpassa det och samordna kostnaderna mellan bilstöd och färdtjänst så att den enskilde skulle få en större frihet och bättre tillgång till arbetsmarknaden. Vi ser hur det utökade sjuklöneansvaret för arbetsgivarna har verkat tvärtom också, utsorterande av handikappade från arbetsmarknaden i stället för tvärtom.
Det har inte blivit något av handikappreformens fullföljande när det gäller sysselsättningsgaranti med mera. Var är de egentliga beskeden? De kan ju inte bara dyka upp om en månad. Någonting av substans borde ju kunna meddelas även i dag.
Ulrik Lindgren (KD):
Lena Hallengren blandar friskt i sitt svar: Vi ger en för dyster bild. Förskolan toppar förtroendemätningarna år efter år - det är det som är sanning, och det andra är inte sant. Och så rör hon in maxtaxan i det hela också, fast maxtaxan sade jag inte ett ord om.
Jag sade att det var väldigt bra med barnomsorg, att det var bra med föräldraförsäkring och att det var bra med barnbidrag, och ändå blandar statsrådet in någonting helt annat, bara för att blanda bort korten när det gällde min huvudfråga angående varför regeringen inte följer riksdagens beslut. På frågan vilken verklighetsbild som är sann är svaret naturligtvis att det är båda bilderna.
Man måste så att säga vara både tondöv och blind och ha alla möjliga funktionshinder för att inte se att båda verkligheterna finns. Det finns de som lever i för stor stress, både som litet barn och som barnfamilj, och det finns en mängd föräldrar och barn som trivs och har det utomordentligt bra på dagis eller i annan barnomsorg.
Men man måste kunna bejaka att båda bilderna finns och söka göra politik som passar så bra som möjligt för att vara så bra som möjligt för så många familjer och så många barn som möjligt. Därutöver frågar statsrådet efter Kristdemokraternas politik. Den har Mikael Oscarsson redogjort för nyss, så den behöver jag inte dra igen. Jag återkommer i stället till huvudfrågan: Varför följer regeringen inte riksdagens beslut?
Om detta finns inte en stavelse och inte en bisats i statsrådets svar. Det tycker jag är märkvärdigt. Mikael Oscarsson har ganska omfattande redovisat den opinion som skulle vilja ha andra lösningar, och regeringen avvisar detta. Det tycker jag är helt okej. Det är självklart att regeringen får stå för en annan politik än Kristdemokraterna, och så får man i sedvanlig demokratisk ordning redovisa det inför valet.
Detta är en minoritetsregering, men den agerar som om den var en majoritetsregering. Det tycker jag ensamt är ett skäl för att byta regering i höst, eftersom den inte förstår att rätta sig efter de demokratiska spelreglerna. Det här är ett majoritetsbeslut som är fattat. När tänker regeringen följa det?
Ulrik Lindgren (KD):
Tack, Mats Odell, för angelägen fråga i ett mycket viktigt ämne! Under våren 2005 fick vi alla i Sverige ta del av ett antal larm om situationen i Sverige angående krigsförbrytare. Sverige utmålades som en fristad för krigsförbrytare. Det var heller ingen idé att anmäla krigsförbrytare till polisen, för det blev ingenting med en sådan anmälan. Flyktingar kunde vittna om detta.
De kunde också vittna om upprörande provocerande möten på gatan där de kunde möta sin före detta plågoande från annat land, som alltså också hade hittat sin fristad i Sverige, inte bara flyktingen. Migrationsverket kunde berätta att de inte polisanmälde ett stort antal människor som de själva misstänkte var krigsförbrytare.
Den enda polisen, som Mats Odell här har refererat till, hade inte möjlighet att lagföra dem som anmäldes. Amnesty påpekade också att Sverige gör för lite på detta område. Beskeden från början från vår justitieminister Thomas Bodström var att Sverige inte är en fristad för krigsförbrytare och att vi har bra koll på dem i Sverige, till skillnad från andra länder.
Sedan blev det ändå lite pudelrörelse från vår minister, tycker jag. I den interpellationsdebatt som jag hade våren 2005 medgav justitieministern att det kunde finnas anledning till ödmjukhet och sade att när något ändå framkommer som visar att det inte är bra i Sverige ska vi vara beredda att vidta de åtgärder som behövs. Hur har det då blivit snart ett år efter den debatten?
I det här svaret från vår justitieminister konstaterar han att samarbete nu pågår mellan Rikspolisstyrelsen, riksåklagaren och Migrationsverket. Bra! säger jag naturligtvis. Beskedet våren 2005 var att de skulle träffas. Det har också skett, med början, vad jag förstår, under våren 2005. Migrationsverket har också genomfört interna utbildningar för att bättre kunna få koll på läget.
Med anledning av det kan man tro att Migrationsverket har kommit bättre fram vad gäller att anmäla till polisen. Vi har anledning att tro att fler blir kända. Men polisens möjligheter, som Mats Odell har visat här, är ju desamma - eller omöjligheter. Det blir inte fler lagförda. Det blir inte tuffare för krigsförbrytarna i Sverige.
Frågan till vår justitieminister måste bli: Vilken är din bedömning i dag? Har det blivit bättre med Sveriges kapacitet och möjligheter att göra någonting åt situationen? Är ministern nöjd? Vid frågestunden den 27 oktober i höstas frågade jag om det fanns anledning för Sverige att göra mer med tanke på situationen i Sverige och krigsförbrytare.
Då svarade ministern att det har lagts fram en larmrapport om de saker som sades i våras, alltså våren 2005. Vi fick inte tillfälle att tala om saken då, men jag tycker att det finns anledning att i dag väcka frågan: Vad sade denna larmrapport? Det är viktigt att få del av den för flera av oss och för offentligt bruk i Sverige. Vad innehöll larmrapporten?
Vad finns det anledning att tala om i den angående situationen i Sverige med misstänkta krigsförbrytare i vår nation? Det är mina frågor inledningsvis, fru talman.
Ulrik Lindgren (KD):
Det låter bra när vi hör vår minister tala om vad som ska ha förbättras sedan sist - utredningskapaciteten i länet ska ha byggts ut, det ska ha skett en del centralt, det är mer träffar mellan centrala myndigheter, med mera. Jag är dock fortfarande skeptisk till detta med mer kompetens ute i länen. Det tycker jag inte att man kan se när man tittar ut över Sverige.
Man ska också ha i beaktande att det är fråga om en spetskompetens som behövs. Det är mycket kvalificerade och svåra ärenden. Det handlar om språken, som man naturligtvis inte kan lära upp sig på ute i länen, all möjlig internationell lagstiftning och så vidare. Detta är en spetskompetens som rimligen, i ett litet land som Sverige, skulle behöva samlas centralt så att vi har kapacitet att möta den här typen av brottslighet.
Sedan begärde jag besked om den larmrapport om läget i Sverige som skulle ha kommit, med tanke på den debatt vi hade våren 2005. Jag fick inget sådant besked av vår minister i hans första anförande. Finns den över huvud taget? Vad beskriver den? Sedan replikerar Thomas Bodström med det vanliga, fru talman, nämligen att det har blivit så mycket poliser i Sverige.
Om det nu är så att det till skillnad från tidigare kryllar av poliser, varför ser vi då inte mer action vad gäller denna typ av brottslighet? Det är fortfarande inte mycket action i polisens arbete på det här området.
Riksåklagaren, fru talman, uttalade i Sveriges Televisions Agenda den 23 oktober att vi behöver bli fler, detta apropå antalet poliser som arbetar med denna typ av brottslighet. Jag frågade vid frågestunden i oktober om ministern delade den bedömning som riksåklagaren redovisade, och jag undrar fortfarande om minister Bodström delar denna bedömning.
Då var utspelet fortfarande, som vanligt, att myndigheterna får avgöra hur många poliser som behövs.
Ulrik Lindgren (KD):
Det är alldeles riktigt att det finns väldigt många goda öar av god verksamhet där man har skippat offerrollen. Man har tagit makten i egna händer och formulerat sin strategi, och man gör också stora framsteg. Men totalt sett är bilden inte särskilt positiv ändå, även om vi försöker att brösta oss och hurta till oss lite till mans om inlandets möjligheter. Jag har egentligen inga problem med Ulrica Messings svar.
Det handlar om tillväxtprogrammen och att knyta ihop EU:s strukturfonder. Allt sådant är rätt och bra. Det behövs också i många fall riktade insatser, som nu senast av regeringen i går med att bestämma en minimigräns för post- och kassaservice. Allt är rätt och riktigt. Men jag tycker ändå inte att vår minister riktigt greppar kärnan i Inlandsdelegationens förslag.
Inlandsdelegationen talar om att vi måste ha ett kraftigt stärkt entreprenörskap. Andelen småföretagare måste bli minst lika stor som i övriga Sverige. Den målsättningen är satt till år 2020. Det kan vara eget företagande eller kooperativt företagande. Inte minst inom kooperativt företagande finns det många goda exempel även i Dalarna.
Men det har inte blivit en god fortsättning av de statliga insatserna. Det visar inte minst Riksrevisionens granskning angående statens stöd till regional projektverksamhet. Granskningen visar att en stor del av det statliga stödet inte används effektivt och inte i tillräcklig grad bidrar till det mål som riksdagen och regeringen har satt upp.
Riksdagens intentioner bakom stödgivningen har inte fått genomslag i den praktiska verksamheten. Näringslivets behov ska vara vägledande för programmens inriktning, skriver revisionen, men hittar inte det ordentligt i regeringens insatser. I sin slutrapport lämnade Inlandsdelegationen flera förslag som i och för sig var spretiga som också en sådan här debatt lätt kan bli.
Vi tappar fokus från det som ändå var dess huvudpoäng, som jag uppfattade det. De ville att regeringen skulle uppdra åt lämplig aktör att utveckla det processorienterade arbetssätt som Inlandsdelegationen själv har använt sig av. Vad har det konkret landat i för fortsättning efter att vi nu har låtit ett år gå sedan de lämnade sin slutrapport?
De föreslog också att regeringen skulle samordna insatserna för den regionala utvecklingen via länsstyrelserna. De pekade på det som många upplever i inlandet och som är synligt för alla. Det finns en mängd aktörer som var för sig kanske gör goda insatser. Men det finns inte ett samlat grepp om vad denna skog av aktörer sysslar med.
Var har vi sett en fortsättning av vad Inlandsdelegationen talade för på detta område när det gäller samordning? Vad har hänt efter ett år av att länsstyrelsen har fått det samlade greppet om de regionala utvecklingsinsatserna och de många aktörerna på området?
De talade också för att Nutek, Almi, Exportrådet och länsstyrelserna skulle hamna i en mer, som de kallar det, efterfrågestyrd rådgivning och stödverksamhet på fältet. Vad är fortsättningen efter ett års arbete av detta som de talade för? Det är frågan.
Ulrik Lindgren (KD):
Vi är naturligtvis inne på att det behövs en mängd generella insatser för att åtminstone inte hindra eller motverka utvecklingen i inlandet. Vi är eniga därvidlag.
Sedan har vi haft en mängd debatter på enskilda avsnitt, till exempel kravet om heltid - så att det inte blir verklighet, åtminstone inte på det klumpiga sätt som har framstått och som stora delar av turistnäringen känner stor oro för. Vi behöver också offensiva satsningar, som det har talats om här. Vi har talat om att vi med rätt satsning skulle kunna fördubbla antalet sysselsatta inom turistnäringen på tio år.
Vi behöver dock framför allt hjälp till självhjälp, och det var huvudskälet till att jag väckte interpellationen. Inlandsdelegationen har föreslagit att det ska vara ett processinriktat arbetssätt där folk och kommuner hittar sin egen strategi för överlevnad. Jag tycker att Ulrica Messing har svarat på mina frågor: Jo, vi måste bli bättre på samordning.
Vi måste bli bättre på att använda pengarna. Men det som fortfarande saknar sitt svar är Inlandsdelegationens huvudpoäng och huvudförslag, nämligen att utveckla det processorienterade arbetssätt som Inlandsdelegationen föreslog och att det ska bli en fortsättning på det de har inlett. Var är den fortsättningen? Den frågan står fortfarande helt obesvarad.
Det här behöver gå ända ned på fältet. Folk som vill utveckla något efterfrågar var den människa finns som de kan bolla sina idéer med. Det gäller inte bara kommunen, utan det är ända ned på fältet. Slutligen har jag en symbolfråga för det omtänk vi skulle behöva i frågorna. När kommer omställningsbidraget även för en vedpanna?
Det ska inte bara vara tänket om vad som ska styras och ställas uppifrån. Man ska i stället tänka på vad som är centralt och viktigt för inlandet och anpassa sina förslag efter det. Var är omställningsbidraget för vedpanna, inte bara för pelletseldning?
Ulrik Lindgren (KD):
Jag vill tacka för svaret och även tacka för en angelägen interpellation av Erik Ullenhag. Vi har anledning att tro att bristen på jämställdhet mellan män och kvinnor också slår igenom när det gäller män och kvinnor med funktionshinder och deras möjligheter och svårigheter på arbetsmarknaden.
Jag har tidigare ställt en fråga till socialminister Berit Andnor om vad hon ska göra för att öka stödet till funktionshindrade kvinnor, detta med tanke på Socialstyrelsens rapport om handikappomsorgen för 2005. Statsrådet svarar att vi ska öka kunskapen. Det är naturligtvis alltid rätt att säga det.
Hon säger också att myndigheter getts i uppdrag att komma till rätta med både funktionshindrade kvinnors och mäns tillgång till insatser, bland annat på arbetsmarknaden. I regleringsbrevet för 2006 finns uppdrag utdelat till myndigheter.
Myndigheterna ska redovisa vilka åtgärder som vidtagits för att stödja, som det heter, jämställdhetsintegreringen inom socialtjänsten. Hon avslutar sitt svar med att hon ska återkomma med regeringens uppföljning av handikappolitiken i mars i år. Nu är det mars.
Min första fråga blir därför: Har statsrådet Hans Karlsson något att bidra med i den uppföljningen vad gäller de funktionshindrade kvinnornas möjligheter till en förbättrad situation på arbetsmarknaden?
Förutsättningen för att få i gång åtgärder är förstås att statsrådet delar bedömningen att kvinnor med funktionshinder har tuffare villkor på arbetsmarknaden än män med funktionshinder. Socialstyrelsen redovisar i sin rapport att män oftare har lönebidrag inom Samhall medan kvinnor i högre grad har sjuk- och aktivitetsersättning.
Av det drar Socialstyrelsen slutsatsen att män verkar ha mer aktiverande insatser än kvinnor. Insatserna för kvinnorna är passivare. Följden av att inte ha en plats på arbetsmarknaden är inte enbart sämre ekonomi utan enligt Socialstyrelsen finns det också en tendens att socialtjänsten blir den som får ansvaret för sysselsättningen.
Det i sin tur innebär att det inte blir en sak för hela Myndighets-Sverige att ordna aktivitet, och helst arbete, för bland annat kvinnor med funktionshinder. Jag undrar därför om statsrådet delar den bedömning som Socialstyrelsen gjort i sin granskning, nämligen att kvinnor med funktionshinder verkar ha en klart svagare position på arbetsmarknaden.
Av statsrådets skriftliga svar kan man tro att nästan allt är väl. Kvinnor prioriteras totalt sett i högre omfattning än männen. Drar statsrådet av detta slutsatsen att det egentligen är bra som det är? Det finns i slutet av svaret en brasklapp som säger att "jag vet att vi kan bättra oss".
Föreligger det enligt statsrådet ett problem med tanke på Socialstyrelsens rapport om bland annat funktionshindrade kvinnors situation på arbetsmarknaden? Vilka ytterligare åtgärder kommer uppföljningen av handikappolitiken nu i mars att redovisa på det här området?
Ulrik Lindgren (KD):
Då tycker jag att vi i alla fall har klarhet om del ett här, nämligen att statsrådet delar bedömningen att kvinnor med funktionshinder har sämre position, sämre möjligheter i Myndighets-Sverige, än män med funktionshinder på arbetsmarknaden. När det däremot gäller min andra fråga om innehåll i regeringens uppföljning av handikappolitiken, som jag gissar ska presenteras vilken dag som helst i mars månad, har vi i alla fall inte ännu fått något besked i den här debatten.
För Kristdemokraterna är det oerhört viktigt att man får den ordinarie arbetsmarknaden att fungera så bra som möjligt, så att kvinnor med funktionshinder också får plats på den, inte bara övriga. Det ska vara förenklade regler. Det ska inte vara ett helt företag att driva ett företag.
Det är viktigt att inte samhället ska behöva kompensera med så oerhört mycket åtgärder utöver detta. Fungerar arbetsmarknaden väl slipper samhället förstås lindrigare undan vad det gäller åtgärder. Men när åtgärder måste sättas in tycker vi att det är viktigt med sänkta arbetsgivaravgifter för nyanställningar. Och när vi måste sätta in ännu starkare åtgärder är det viktigt med stöd till anställning.
Och alliansen och Kristdemokraterna har lyft fram att vi måste ha fler lönebidragsanställningar, inklusive, som Gabriel Romanus presenterade, för egenföretagare. Framför allt får vi inte motverka, hindra, anställningar av funktionshindrade som jag menar att medfinansieringen medför.
Det är märkligt att en minister kan stå här och säga att det knappast finns anledning att anta att en arbetssökande med funktionshinder löper större risk att bli långtidssjukskriven än andra arbetssökande. Det är märkligt eftersom det ligger i en mängd funktionshinders karaktär att de medför mer sjukskrivning, och ofta är det förenat med kronisk sjukdom att vara funktionshindrad. Detta ger naturligtvis mer sjukskrivning.
Men hur som helst är huvudfrågan: Vilken ska inriktningen vara? Ska vi ta risker med funktionshindrade på arbetsmarknaden, eller ska vi försöka undvika risker? Ja, rimligen borde alla ansträngningar vara inriktade på att förhindra att funktionshindrade slås ut på arbetsmarknaden.