KBLab/rixvox huggingface dataset:
Paula Bieler (SD):
Som sverigedemokrat har jag mycket att anmärka på i anförandet. Jag kan konstatera att det var en ganska intressant inledning att lyfta fram bilder från regeringen i dessa dagar som något slags tecken på vad som är jämställt och inte.
Det är starkt provocerande att jämställa en kamp för friheter, samma möjligheter och en lagstadgad syn på män och kvinnor som lika kompetenta med samma rättigheter till samhällets olika institutioner med att man står för kvotering och vill möjliggöra att individer i dag ska bedömas efter sitt kön i olika delar av samhället.
Man vill stödja genuspedagogikens alla former, inte bara i de delar där det finns en ökad medvetenhet om att pojkar och flickor till viss del behandlas olika och har olika möjligheter att ta för sig, utan man vill aktivt gå in och peta i och styra vad olika rum ska kallas och hur mycket barnen ska leka olika sorters lekar. Om någon gör sig löjlig över genuspedagogiken är det dessa genuspedagoger själva.
Det är dessa avarter av genuspedagogiken som förlöjligar det viktiga arbetet med att möjliggöra och säkerställa att barn ses som individer och med alla möjliga sorters intressen som de kan ha, vilket också återspeglas i den bredare politiken.
Här sker en positiv särbehandling av vuxna personer, som inte längre ses som egna individer som ska bedömas utifrån sina kompetenser utan utifrån vad de har mellan benen. Jag vill fråga hur man tänker sig att man ökar möjligheterna till jämställdhet med aktiv styrning av människors val.
Paula Bieler (SD):
Jag motsätter mig inte detta. Jag lyfte själv fram att vi tack och lov har lämnat den tid då det var begränsat vad man kunde bli och då det inte fanns några pionjärer att se upp till. När jag var barn hade jag alla möjligheter. Jag tänkte aldrig någonsin tanken att jag skulle begränsas av mitt kön.
Jag har studerat matematik och är aktiv i försvaret, men jag har också varit aktiv inom mer traditionellt kvinnliga områden. Dessa möjligheter finns i dag.
Det jag vänder mig mot är att ni tar utgångspunkt i att en viss fördelning är den mest optimala och att ni vill fortsätta att aktivt styra hur barn leker, vilka som antas till utbildningar och hur många som sitter på vilka positioner i samhället, vare sig det är nere hos arbetarna eller uppe i styrelsen. Jag anser att man går alldeles för långt här.
Man återgår till en syn där det är könet som avgör var vi ska vara i samhället, inte vilka intressen vi har eller vilka fallenheter vi väljer att utveckla och engagera oss i. Det oroar mig att Socialdemokraterna och Ann-Christin Ahlberg inte kan se skillnaden mellan dessa två saker.
Det handlar om att säkerställa ett öppnande av de vägar som tidigare var stängda kontra att fortsätta styra och säga precis hur män och kvinnor ska fördela sig. Man vill få flickor att leka mindre med dockor och mer med bilar. Den sortens verksamhet förekommer. Det finns till exempel ställen där man går in och styr och plockar bort vissa leksaker för att de är könsbundna.
Ni fortsätter också att stödja aktiv kvotering. Kalla det positiv särbehandling eller vad ni vill, men det är aktiv kvotering. Det handlar om att se till vilket kön en vuxen eller ett barn har och utifrån det avgöra vad han eller hon ska göra. Det kommer jag aldrig att acceptera.
Paula Bieler (SD):
Tack, Christian Holm Barenfeld, för frågan! Man kan ha en rent akademisk ingång till frågan, där integration handlar om att bägge samhällena ska anpassas för att skapa något nytt. Där är vi tydliga med att vi anser att en politik som bygger på att man ska välkomna in i det befintliga samhället är mer rimlig.
Det vi också har sagt är att integrationen sådan den har utformats i riksdagen och i det här betänkandet, där etiketten må vara integration men det i själva verket handlar om så kallade etableringsinsatser som gör skillnad mellan grupp och grupp, inte är något vi kan stödja. Denna så kallade integrationspolitik står vi inte bakom.
Däremot gjorde vi förra året en betydligt bredare satsning med tydligt fokus på just insatser för att stärka medborgarskapet och samhörigheten i vårt land och för att knyta samman inte bara dem som kommer till vårt land och dem som är födda här utan också stad och landsbygd och äldre och yngre. Det handlar om att skapa en integration i den bemärkelsen att hela landet ska växa samman.
Problemet med att fokusera på ord och etiketter blir ofta att man talar om olika saker fastän man har ett och samma ord på det. Jag vill passa på att ställa en fråga tillbaka.
Bland annat från Moderaternas sida lyfter man - det kunde vi höra i anförandet nyss - behovet av enkla jobb för att möta det faktum att det numera är många i vårt land som har en helt annan bakgrund och kanske inte har någon som helst utbildning som passar på den svenska arbetsmarknaden. Det kan ju låta fint att man vill få in alla och engagera alla, men det som har oroat mig under lång tid är att vi riskerar att få en helt ny underklass på etnisk basis.
Jag undrar hur Moderaterna tror att man ska komma ifrån detta om man bygger upp enkla jobb som lösningen på att personer som kommer från andra länder inte kan ta sig in på den reguljära arbetsmarknaden.
Paula Bieler (SD):
Jag kan inledningsvis säga att jag emotser förslag från Moderaterna om hur man kan vidareutbilda sig under tiden i de enkla jobben och hur man kan stärka möjligheterna att komma in till utbildning. I min värld är Sverige känt bland annat för att vi vill satsa på bland annat utbildning och hög kompetens snarare än på att ha så kallade enkla jobb som huvudsakligt försörjningsmedel, med stora klyftor i samhället. Det är inget som jag vill att vi ska bygga in.
När det gäller integration är vi emot - detta sa jag inledningsvis - den politik som särskiljer grupper från varandra. Vi har också kommit med många förslag om att skapa fler jobb. Bland annat har vi velat se över skattesystemet i dess helhet för att höja nivån för skattefri inkomst, så att man ska kunna ta första steget in på arbetsmarknaden. Det är något liknande.
Man kommer sedan per automatik i kapp genom lönerevisioner och liknande. Det är alltså inte knutet till att någon helt ny bransch ska inrättas. Vi talar också mycket om stärkt medborgarskap, insatser genom kulturen för att knyta samman, visa upp vad Sverige står för och hur vi kan välkomna människor in i det. Vi gör satsningar på projekt som är öppna för alla invånare i landet och alla medborgare.
Vi talar om samhällsplikt för alla medborgare, så att man får ett tydligt band medborgare emellan och mellan stat och enskild individ. Om du, Christian Holm Barenfeld, vill ha ett förslag på quickfix, i likhet med dem som ni i samtliga andra partier brukar vara snabba med att lägga fram med stor stolthet - inte sällan säger ni att ni kommer att lösa integrationen inom ett par år - måste jag tala om för dig att det inte kommer att gå.
Den segregation som har byggts upp i vårt land har byggts upp under tiotals år - kanske 20, 30 eller 40 år. Det kommer att ta lång tid att hela det här landet och överbrygga de klyftor som har byggts upp. Som jag har sagt hela tiden handlar det om mänskliga relationer om man vill ha ett samhälle som håller samman. Och mänskliga relationer trollas inte fram i ett slag genom en enskild insats.
Paula Bieler (SD):
Inledningsvis måste jag knyta an till den debatt vi precis hade om vinster i välfärden, inte minst för att vi också fick oss en liten känga i något replikskifte. Jag kan bara konstatera att Vänsterpartiet kommer att anse att inga av de verksamheter som bekostas med skattemedel ska få ta ut vinster oavsett om det handlar om att bygga vägar, leverera materiel eller någonting sådant. Det är alltid skattemedel som används.
Det är lite uppfriskande att höra någon annan stå i talarstolen och diskutera integration och bekräfta att det inte bara handlar om arbete och ekonomi utan att det är hur man knyter samman och får hela samhället att fungera som är den viktiga delen i integrationen. Att vi har väldigt olika syn på hur vi ska åstadkomma detta är en annan sak, men det skönt att vi är fler som kan enas om att det handlar om betydligt mer än bara de ekonomiska aspekterna.
I sitt anförande konstaterade Christina Höj Larsen att man inte kan tala om integration utan att också tala om migration. Det har vi också påpekat under lång tid, men det är en typisk fråga där vi har helt olika syn på vad som behöver åtgärdas. Min fråga grundar sig på vad som hände 2015.
Då insåg de flesta andra partierna i denna kammare att det finns gränser för vad vårt samhälle kan prestera för att få ett välfungerande mottagande - även om vi också där har skilda åsikter om vad ett välfungerande mottagande är. Ser Vänsterpartiet över huvud taget att det finns en sådan konflikt, och inser man att det behövs någon form av regleringar?
Det största problemet enligt Christina Höj Larsen tycks nämligen vara att det finns regleringar och att man försöker se till att dessa efterlevs.
Paula Bieler (SD):
Jag fick inget svar på mina frågor, så de kvarstår. Anser Vänsterpartiet att det över huvud taget finns några begränsningar till följd av ett stort mottagande i vårt land? Anser Vänsterpartiet att det bör finnas regler och att dessa regler ska efterlevas? Enligt Christina Höj Larsen tycks nämligen huvudproblemet vara att vi har regleringar. Jag hoppas få svar på detta.
Jag hör på Christina Höj Larsens svar om välfärden att det inte alls handlar om att skattemedel går till vinster utan om kvaliteten på det som levereras. Ett otal undersökningar visar att kvaliteten inte avgörs av om utföraren är offentlig eller privat.
Det finns såväl offentliga som privata utförare som levererar dåligt, och det finns såväl offentliga som privata som levererar bra. Innan valet ställde vi oss bakom att ha betydligt tydligare kvalitetskrav eftersom kvaliteten och att våra skattemedel används så effektivt som möjligt är det viktiga.
Att hela tiden riva upp och bygga nytt vore inte bra och skulle kosta betydligt mer pengar än att bygga en bra väg från början - för att knyta an till första exemplet. Måste man riva upp har det gått åt väldigt mycket skattemedel i onödan. Det är som sagt en separat debatt. Det jag vill ha svar på är: Finns det begränsningar? Påverkas integrationsmöjligheten av hur många som kommer till vårt land?
Vad vill Vänsterpartiet i så fall göra för att hålla det på en rimlig nivå så att vi kan garantera ett mottagande värt namnet?
Paula Bieler (SD):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservationen i betänkandet från Sverigedemokraterna och Liberalerna. Vi hörde just en stor del av de fördelar som finns med ett välutbyggt välfärdsland med socialavgifter som är en grund i just det skatteuttag som vi har och det försäkringssystem som vi har i vårt land. Det är en trygghet som vi bygger tillsammans. Herr talman!
Bara för att något överlag är välmotiverat betyder det inte att det inte kan förbättras och att man inte kan uppnå större klarhet i fråga om vad som gäller och i fråga om en sammanhållen syn och lagstiftning på var man ska ta ut avgifter och vad som motiverar dessa avgifter. Det är precis detta som reservationen handlar om. I dag har vi nämligen ett undantag från socialavgiftslagen gällande idrottsutövare.
Men trots det faktum att visst friluftsliv redan med gällande lagstiftning kan räknas in i detta undantag, givet att det räknas som idrott, gäller det inte all friluftsverksamhet. Där uppstår en otydlighet, och där uppstår problematik för utövare. Det är helt enkelt inte riktigt tydligt vad som gäller och var gränsen ska dras.
Det är vår mening att de anledningar som från början motiverade detta undantag vad gäller idrottsutövare rimligtvis bör gälla hela den del av friluftslivet som en stor del av våra svenska medborgare deltar i. Vi vill helt enkelt påpeka att den diskrepans som finns i dag bör elimineras. Man bör tydliggöra lagstiftningen genom att se till att hela det svenska friluftslivet omfattas av det undantag som redan i dag omfattar en del av det.
Paula Bieler (SD):
Jag tackar Mathias Tegnér för frågan. Givetvis är det, precis som i fråga om många andra fall inom politiken, en bedömningsfråga och en fråga från fall till fall. Vår mening är att den möjlighet som finns i dag för undantag i grund och botten handlar om att stärka möjligheterna i fråga om folkhälsan. Det handlar om att stärka det idrottsliv vi har och att säkerställa att vi har goda förutsättningar i vårt land för de personer som faktiskt tar till vara de möjligheter som finns att leva gott och hälsosamt.
Givet att vi ändå har formulerat detta som just att man ska höra till Svenskt Friluftsliv eller deras underorganisationer kommer det absolut att uppstå nya gränsdragningsfall, där föreningar anser att de bör omfattas av ett undantag men i dagsläget inte är anslutna till Svenskt Friluftsliv.
Men då får man också den sorts kontroll som Mathias Tegnér efterfrågar, det vill säga att man har en övergripande syn med något slags kontroll över vilka verksamheter som omfattas och vilka som inte omfattas. Det tycker jag ändå är fortsatt rimligt. Jag tycker inte att man ska släppa undantag helt vind för våg.
Men det som jag och mina partikamrater anser, och som framförs i motioner och i reservationen, är att folkhälsofrämjande aktiviteter ska omfattas av undantaget alldeles oavsett om de sker inom ramen för klassiska idrotter inom Riksidrottsförbundet eller om de är av det slag som omfattas av Svenskt Friluftslivs verksamheter.
Paula Bieler (SD):
Jag kan tala om att som sverigedemokrat tycker jag också om trygghet och säkerhet och att man har en sammanhållen syn och en tydlighet i vad som gäller. Gällande budgetar kan vi konstatera att ni röstade ned vår budget, som också innehöll ett antal förstärkningar på ett antal olika områden. Men det är en separat fråga. Gällande det exempel som Mathias Tegnér tar upp anser i alla fall jag att det finns en solklar skillnad.
Det ena är en förening som regelbundet sysslar med en särskild sorts aktiviteter, som i det här fallet är jämbördiga och likvärdiga vare sig man gör det för idrottens skull eller för den egna hälsans och rekreationens skull. Man gör det återkommande och med fokus på den sortens aktiviteter. Det andra, i det här fallet Unga Örnar, är en förening som kanske någon enstaka gång väljer just denna aktivitet. Jag tycker kanske inte att detta exempel var det bästa man kan komma på om man vill prata gränsdragningsproblematik. Jag tycker att det vi föreslår är tydligt.
Det handlar om att de personer som regelbundet sysslar med någon form av idrotts- eller friluftsverksamhet ska behandlas likadant avseende detta. Det är väl jättebra att fler får möjligheten att ta tag i det här och att fler få vara delaktiga i vardagliga aktiviteter som gynnar deras egen hälsa och stärker rekreationen och vårt land.
Det är mycket bättre än att det ska vara förbehållet något slags elitistisk klick som sysslar med detta bara på professionell basis.
Paula Bieler (SD):
Detta är som sagt en lagstiftning som går åt rätt håll men inte når hela vägen fram. Om man bara lyssnade på Yilmaz Kerimos anförande och inte var fullt uppmärksam kunde man tycka att det lät ganska bra och som att regeringen går ganska långt. Kerimo tog upp att det i den nya lagtexten står att en åldersbedömning ska göras om det finns skäl att ifrågasätta att sökanden är under 18 år.
Innan beslut fattas om att den sökande bedöms vara 18 år ska en medicinsk åldersbedömning göras. Skillnaden här är dock att den medicinska åldersbedömningen bara ska genomföras om Migrationsverket överväger att justera upp åldern och inte i samtliga oklara fall. Jag har många gånger hört personer tro att det per automatik är medicinsk åldersbedömning det handlar om bara man pratar om åldersbedömning.
Men i de enda fallen där det verkligen gäller att en åldersbedömning ska göras om åldern är oklar kan det fortfarande vara en godtycklig, mer eller mindre okulär, bedömning eller en bedömning baserad bara på ett kortare samtal och så vidare. Det finns alltså inga garantier för att man verkligen ställer hårda krav på någon form av bevis i de oklara fallen.
Min första fråga, fru talman, är därför helt enkelt varför man från regeringens och Socialdemokraternas sida har valt att ha en lagtext som har detta hål där det fortfarande finns en risk att man inte gör medicinska åldersbedömningar i samtliga fall där det råder oklarhet.
Om det finns godtagbara handlingar eller om det är uppenbart att en person är minderårig ska det givetvis inte behövas, men det går att föra in även sådana textstycken i stället för att lämna en stor, öppen lucka för godtycklig åldersbedömning även framöver.
Paula Bieler (SD):
Då har du tyvärr missförstått min fråga, Yilmaz Kerimo. Jag säger inte att samtliga alltid ska ha en medicinsk åldersbedömning. Jag sa just att det i fall där det är uppenbart att personen är minderårig inte ska behövas. Har man styrkta identitetshandlingar som är uppenbart giltiga ska det inte heller behövas. Problemet är att där det står att åldersbedömning ska göras, kopplat till de oklara fallen, står det bara "åldersbedömning".
Det finns fortfarande en lucka där den åldersbedömning som görs om det finns en osäkerhet inte behöver baseras på vetenskaplig grund. Om Migrationsverkets handläggare gör en åldersbedömning på vilka grunder som helst och säger att en person nog är under 18 - kanske för att det är lättare att fatta det beslutet eller vad det nu må vara - finns det inga garantier för att det är personen själv som har bevisat sig vara under 18 år.
Ett sådant krav finns inte, och jag undrar varför man har den luckan. Jag vill passa på att ställa en till fråga. Precis som jag nämnde i mitt anförande talade Migrationsverket så sent som i januari om att det finns ungefär 19 000-20 000 öppna ärenden där en stor del skulle kunna komma i fråga för åldersbedömningar. Ändå väljer regeringen att lägga fram ett lagförslag som bara omfattar dem som har registrerats från och med februari.
Alla dessa 20 000 ärenden, som då var öppna, omfattas alltså inte av lagstiftningen. Varför väljer man det datumet? Varför har man en lucka där Migrationsverkets handläggare fortfarande kan göra åldersbedömningar på i princip vilka grunder som helst och där man inte ställer krav på vetenskapliga grunder för åldersbedömningen om det finns osäkerhet om åldern?
Paula Bieler (SD):
Jag kan börja med att svara på frågorna. Jag säger att jag kämpar för en lagstiftning och ett system som gör att personen aldrig hade behövt fly över halva världen och riskera sitt liv utan i stället hade fått hjälp så tidigt som möjligt. Jag reagerade på många saker i Christina Höj Larsens anförande, men det är en sak jag tänker lyfta upp. Christina Höj Larsen sa nämligen att Vänsterpartiet generellt sett inte tycker att amnesti är ett bra tillvägagångssätt.
Samtidigt företräder man en önskan om att återgå till den tidigare politik som faktiskt ledde till den situation vi har i dag. Min fråga är därför: Hur ofta anser Vänsterpartiet att man, trots att man egentligen är emot amnestier, ska bevilja amnestier därför att man bedriver en politik som skapar situationer där Vänsterpartiet anser att amnesti är den enda möjliga utvägen?
Paula Bieler (SD):
Jag kan börja med att ge Christina Höj Larsen ett tips: Om man vill verka seriös kanske man ska inse att vi ser olika lösningar men att det inte betyder att vi inte ser samma problem och att vi inte ser andra personer som människor och vill hjälpa dem. Jag tycker att det är alldeles onödigt att sänka sig till en sådan nivå. Jag anser att Vänsterpartiets politik skadar mer än den gör nytta, men jag skulle aldrig drömma om att anklaga vänsterpartister för att göra det med illvilja och med mening.
Vad är grunden till den situation vi har i dag? Det är faktiskt inte den nuvarande lagstiftningen i Sverige utan snarare den lagstiftning vi har haft tidigare. De prioriteringar som vi och andra länder i vår situation har gjort under alltför lång tid har skapat en situation där personer utan asylskäl söker sig hit och där personer med asylskäl inte får asyl så snart det är möjligt.
Det är en situation där vi inte ställer krav på att de som faktiskt kan erbjuda en säker hamn också gör det. I stället har vi skapat ett system som skapar incitament för människor att söka sig till andra länder och som döljer en ekonomisk migration under locket av att det kallas asyl. Detta är fullkomligt förståeligt. Det finns otroliga välfärdsklyftor globalt sett, och det är oerhört tragiskt.
Jag har full förståelse för dem som vill söka sig till exempelvis vårt land för att de har en urusel situation där de bor för tillfället. Det är dock inget som skyddar dem med störst behov.
Min fråga, lite modifierad, är: Om Vänsterpartiet anser att den lagstiftning vi har nu gör att man behöver ge amnesti till alla som befinner sig här i landet, och om svaret är att de egentligen skulle ha fått uppehållstillstånd redan från början, menar då Vänsterpartiet att man bör ha ett totalt okontrollerat mottagande i Sverige? Är det korrekt uppfattat?
Paula Bieler (SD):
Trots att jag är emot lagstiftningen kan jag börja med att lämna ett sådant förslag. Man kan ha centralrättade prov och knyta uppehållstillståndet till faktiska skolresultat. Då kommer man åtminstone en bit på väg där lärarna inte åläggs denna börda. Precis som Fredrik Malm fascineras jag av Carina Ohlssons svar där hon helt enkelt hänvisar till professionens arbete och ignorerar det faktum att man ålägger dem uppgifter som kommer att få konsekvenser.
Vare sig de fullföljer sitt professionella uppdrag eller inte är detta en extrabelastning på professionen. Det har vi också lyft fram i vår följdmotion och i vår kritik mot lagförslaget. Men det var inte därför som jag begärde replik, utan det gjorde jag för att ställa en väldigt enkel fråga.
Delar Carina Ohlsson den bedömning som hennes parti och regeringen gjorde av att våra system i Sverige var så pass överbelastade under hösten 2015 att man behövde införa den tillfälliga lagstiftningen?
Paula Bieler (SD):
Av svaret inser jag att jag får ta vidare diskussioner med Morgan Johansson. Jag anar att det inte är en full enighet inom Socialdemokraterna. Jag står fast vid det ansvar som läggs på lärare. Hur man än vrider och vänder på det - tro mig, jag har själv studerat till gymnasielärare, så jag har lite hum om vad som gäller - säger Carina Ohlsson att hon litar på att professionen ska göra sitt arbete.
Hon slår ifrån sig all den kritik som riktas mot att lärarna åläggs en personlig börda genom att hon säger att hon tror att de kommer att sköta sitt jobb i alla fall. Hon ökar bördan ännu mer genom att säga att lärarna inte ska tänka på att deras bedömning får konsekvenser. Lärarnas bedömning avgör om en person får stanna i Sverige eller inte.
Det är det som jag tycker är så fascinerande, att det är en fråga som tydligt handlar om huruvida lärarna och rektorerna på skolan ska tvingas leva med att deras bedömningar avgör om en person får stanna i Sverige eller inte, trots att det inte är kopplat till deras utbildning och yrke. Man vrider på det och säger att lärarna nog ska vara kapabla att ändå göra sitt jobb.
Det är två helt olika aspekter på två helt olika frågor. Än en gång är jag fullt medveten om att den här lagstiftningen inte är baserad på betyg. Det är ett av problemen. Det jag sa var att om man nödvändigtvis ska ha en sådan här lagstiftning borde man åtminstone koppla den till betyg och låta proven rättas anonymt och centralt, så får man bort bördan från lärarna.