KBLab/rixvox huggingface dataset:
Christina Örnebjär (L):
Det gläder mig att statsrådet inte vill sänka trösklarna. Där är vi också helt överens. Jag tror att ett av problemen många gånger är bristen på information och kunskap vad gäller barnen och för dem som ska informera. Vi vet att många av dem som avviker gör det när de har fått ett avslagsyrkande. De vet inte ens att de kan överklaga. Jag tror att vi skulle behöva se över godmanssystemet. Jag vet att frågan inte ligger på ministerns bord, men som regeringsrepresentant har hon ändå ett sammanhållet ansvar, framför allt när det gäller barnrättsfrågorna.
Utbildningen av gode män behöver ses över. Den är olika över landet. Vi behöver också se över rekryteringen. Detta är en helt annan typ av uppdrag än att vara god man åt andra. Vi ser nu hur det ser ut, att många är gode män åt väldigt många barn. Det finns barn som får flyga och åka tåg kors och tvärs över landet. De kan ena dagen behöva åka med personal från Migrationsverket till ett boende och andra dagen åka till Migrationsverket och så vidare.
Här skulle man kunna underlätta med exempelvis mobila team, för det är trots allt ur ett barnperspektiv bättre att de vuxna förflyttar sig än att barnen gör det. Jag tror att det skulle göra att barnen skulle må bättre och att de kanske i mindre utsträckning skulle avvika. Här delar vi uppenbarligen också åsikt, och det är jag glad för. Ansvarsfrågan behöver utredas.
Det behöver framför allt vara tydligt var ansvaret ligger, vem det är som har ansvaret, vem det är som ska göra anmälan, vem det är som sedan gör uppföljningar och vem det är som tar ansvaret när barnen kommer tillbaka. Även om det ligger hos socialtjänsten måste det fortfarande vara denna person som har det ansvaret. Jag ser också fram emot det uppdrag som ministern tänker ge.
Vi måste framför allt ta ansvar för de barn som vi har valt att ta hand om och som vi är föräldrar till. Tack för svaret!
Christina Örnebjär (L):
För ett par år sedan började utredningen om särskilda banor för höghastighetståg mellan våra tre största städer. Om detta rådde bred enighet över blockgränsen. De dåvarande beräkningarna tydde på att banorna skulle kosta ca 125 miljarder kronor. Sedan dess har kostnadsprognosen skrivits upp rejält - den senaste siffran är ca 300 miljarder kronor, och då ingår inte stationsbyggnader eller anslutningsbanor.
Vi behöver utveckla järnvägen, men den kunskap vi nu har fått visar att höghastighetsbanorna blir mycket dyrare än man trott. Hur ser statsministern på risken för att en satsning på höghastighetsbanor tränger bort andra järnvägssatsningar som är ännu viktigare för oss resenärer, för godstransporterna och för klimatet?
Christina Örnebjär (L):
Vid den förra frågestunden med statsministern var Liberalernas gruppledare Erik Ullenhag orolig för de barn som är på flykt och det faktum att regeringen vill splittra barnfamiljer. Statsministerns svar var att socialtjänsten är under så hårt tryck på grund av alla ensamkommande att det inte längre går och exemplifierade med att hela socialtjänsten, alla socialsekreterare, säger upp sig. Den kommun som då var på tapeten är en i mitt eget hemlän Örebro län, Ljusnarsbergs kommun.
Jag vet att anledningen till uppsägningarna inte var flyktingkrisen utan en arbetsgivare som under lång tid inte gett rätt förutsättningar vare sig när det gäller lön eller vidareutbildningar. De som jobbar med ensamkommande barn är de facto de enda som är kvar. Min fråga är om statsministerns samlade bedömning är att det är okej att använda socialsekreterare som ett vapen i flyktingdebatten på ett sätt som inte överensstämmer med verkligheten.
Christina Örnebjär (L):
I mars sa statsrådet Gustav Fridolin i en intervju att man inte skickar ut något på remiss för skojs skull. Han kallade förslagen för kontraproduktiva och sa att de skulle få fruktansvärda konsekvenser för enskilda, exempelvis genom begränsningar i anhöriginvandringen. Nu har lagförslaget om en mer restriktiv politik för flyktingar kommit. Det är i stort sett samma innehåll som tidigare.
Min fråga är: Tror statsrådet verkligen att den lilla ventil som är resultatet av den massiva kritik som har framförts av såväl det egna partiet som remissinstanser och, inte minst, av statsrådet själv, kommer att leda till färre barn i gummibåtar?
Christina Örnebjär (L):
Många har redan varit uppe här och förtjänstfullt talat om vad betänkandet innehåller. Att vara sist ut innebär ofta att man får göra något av en sammanfattning, alternativt en upprepning. Det är verkligen glädjande att vi i stort är överens och att vi alla ser att kraven behöver skärpas och kvaliteten öka. De delar som vi inte är överens om har precis min allianskollega Anders W Jonsson bra redogjort för, så det ska jag inte upprepa.
Vi vet att de barn som har haft samhället som föräldrar långt oftare än andra barn hamnar i olika former av missbruk och riskbruk. Självmord är vanligare, liksom beroende av försörjningsstöd. I mars 2013 publicerade Socialstyrelsen en studie om vård och omsorg om placerade barn. Den studien visade att dödligheten är nästan fem gånger högre för placerade barn och unga.
Självskadebeteende är tio gånger vanligare, och användandet av psykofarmaka är mellan 15 och 19 gånger högre än för andra barn och unga i befolkningen i stort. Bland de 17-åringar som placerades innan de var tio år är det bara sex av tio som är behöriga till gymnasiet. Var tionde ung vuxen med ekonomiskt bistånd har tidigare varit placerad i barn- och ungdomsvården.
Fru talman! Många placerade barn har också eftersatt hälsa. De har det många gånger på grund av omsorgsbrist. De har inte fått gå på rutinmässiga hälsokontroller. För många barn är hälsovården bristfällig före placering och tyvärr också under placeringen. Kroniska sjukdomar som eksem och astma har lämnats obehandlade, och hälsoundersökningar hos BVC och tandvården kan vara mer eller mindre obefintliga.
Barnen är i behov av såväl vaccinationer som syn- och hörselundersökningar. Många gånger finns också luckor i dokumentationen när det gäller barnens hälsa. Därför är det bra att vi nu äntligen, efter enträget tjatande och massor av motioner, förslag och artiklar från oss liberaler, nu äntligen har ett förslag på bordet om att alla placerade barn ska få en hälsoundersökning.
En annan sak, som vi för övrigt kommer att fortsätta tjata om lika mycket, är LVU-utredningen, som fortfarande bereds i Regeringskansliet, som det så vackert heter. Utredningens förslag skulle innebära ett stärkt barnrättsperspektiv och ökad rättssäkerhet för de barn som är placerade i samhällets vård, särskilt för dem som behöver tvångsvård. Vi är en majoritet i riksdagen som vill att barnkonventionen ska bli lag.
Det är minst sagt dags att börja tala om barn som egna rättighetsbärare - barn med egna rättigheter, som subjekt och inte objekt. De barn som vi som samhälle har tagit på oss ansvaret för ska vi också finnas där för. Jag yrkar bifall till utskottets förslag.
Christina Örnebjär (L):
Komvux behövs. Det är vi alla överens om. Lika överens tror jag att vi är om behovet av utveckling, av att gå i takt med tiden och av att förändras när omvärlden gör det. Men det är viktigt att se till att komvux inte blir en räddningsplanka för de kommuner som inte mäktar med att ge eleverna det de behöver i gymnasiet. Alltför ofta ser vi tendensen att vi skjuter problem för eleverna framför oss.
Det de inte får i lågstadiet ska de få i mellanstadiet, och det de inte får i mellanstadiet ska högstadiet ge dem. Klarar inte högstadiet det ska det komma i gymnasiet. Risken finns att det blir samma sak här med komvux. Både ungdomar och vuxna ska få en andra chans att fullfölja och komplettera sin utbildning. Samtidigt bör utgångspunkten även i fortsättningen vara att elever i första hand så långt det är möjligt ska nå den behörighet de behöver inom ordinarie gymnasieutbildning.
Därför är det viktigt att utreda och följa upp hur det här med åldersgräns påverkar genomströmningen i gymnasiet. I sina remissyttranden skriver Skolverket och Skolinspektionen att särvux på gymnasial nivå inte omfattas av förslaget om rätt till grundläggande behörighet till yrkeshögskolan och komvux och de ser därmed en risk för undanträngningseffekter. Det är sant, och det gör mig väldigt orolig.
Det här är den enda målgrupp som inte omfattas av rättighetsreformen. Den inlåsningseffekt som särskolan har blir då ännu värre. Det behövs en översyn av särvux snarast. När jag ändå har ordet vill jag framföra hur viktigt det är att se till den här gruppen, de här individerna, så att de också får alla möjligheter och chanser att utvecklas så långt och mycket som de bara kan. Möjligheterna till vidare studier för den som går i särskolan är i det närmaste obefintliga, och så ska det givetvis inte vara.
Jag tror att vi är överens där. Vi anser i likhet med regeringen att det är viktigt att alla som vill ska ha rätt att läsa in den särskilda behörighet som de kan vara i behov av för att kunna antas till studier på högskola eller yrkeshögskola. Vi vill dock poängtera att det är viktigt att alltid utgå från individens egna önskemål. Vad som är bäst för en själv vet man oftast bäst själv under förutsättning att man får stöd och information av en studievägledare.
Därför är SYV otroligt viktig, för då kan individen själv i samråd med en studie- och yrkesvägledare få bestämma vilken väg man ska gå och hur man ska gå den, i stället för att kommunen gör det. Jag yrkar bifall till vår reservation nr 1.
Christina Örnebjär (L):
Jag delar helt det som statsrådet tar upp kring barn med skyddat boende. Vi vill också gärna se att barn som upplever våld ska ses som brottsoffer. Det tror jag skulle stärka barnens rättsliga ställning. Kompetenshöjningen ute i samhället och bland våra egna myndigheter är verkligen av största vikt. Det såg vi som sagt inte minst i remissvaren.
Vad jag förstår är statsrådet inte särskilt förvånad över att jag tog upp frågan, att vi har den här interpellationsdebatten över huvud taget och att jag ligger på i frågan om barnkonventionen och barnrättighetsutredningen. Det är heller ingen nyhet att vi vill ha barnkonventionen som lag; det har vi velat länge. Barnrättighetsfrågor är mycket viktiga för mig. Därför vill jag tacka statsrådet för svaren och för en bra debatt.
Jag är positivt inställd till att statsrådet tog upp regleringsbreven och hoppas att frågan om att stärka myndigheternas arbete med barnkonventionen togs upp när man fattade beslut om regleringsbreven i går på regeringssammanträdet. Jag förutsätter givetvis att barns rättigheter genomsyrar alla regleringsbrev, särskilt som statsrådet var så positivt inställd till det i debatten.
Med detta vill jag avsluta med ett stort tack till statsrådet för svaren. Jag tror att vi återkommer fler gånger till de här frågorna. Vi kommer nog att stå här fler gånger och prata om det här. Det är viktigt för oss båda. Jag vill tacka talmannen och hela kammarkansliet för i år och önska en riktigt god jul, och statsrådet likaså. Stort tack och god jul!
Christina Örnebjär (L):
Tack, statsrådet, för svaret! Först tänkte jag: Vad bra! Detta kommer ju att lösa sig alldeles finemang! Sedan funderade jag litegrann på hur i hela friden jag skulle ha någonting vettigt att säga under mina talarminuter. Men sedan funderade jag lite till och kom på att jag nog ändå har en hel del att säga. Det är bra att man, som statsrådet säger, ska se över föräldraförsäkringen och den tillfälliga föräldrapenningen.
Men som statsrådet också sa sist vi debatterade den här frågan är hon inte säker på att det är just den tillfälliga föräldrapenningen som ska lösa det här, utan man tänker att man ska tillföra mer resurser till skolan och skolhälsovården. Det är här jag fastnar och har en del att tillägga. Mer och fler resurser till skolan och skolhälsovården är i princip alltid bra. Vi är helt överens om att skolhälsovården behöver byggas ut.
Problemet är att elevhälsans personal inte har ansvar att utföra egenvård i skolan. Elevhälsan ska främst arbeta förebyggande och hälsofrämjande men inte arbeta med egenvård. Det gör att hela den här biten som jag frågar om - vem som egentligen ska lära upp personalen i skola och förskola och hur man ska få förutsättningar för det - faller.
Clara skrev på Facebook efter att jag skrivit att jag ställt de här frågorna: "Vår son i förskoleåldern insjuknade i diabetes i somras. Jag tog mina sista 3 veckors semester till upplärning och var med på förskolan. Nu har vår resurs slutat och vi måste lära upp en till, och i augusti byter vi till skolan inför förskoleklass och måste då lära upp ett team där också. Jag vet inte hur jag ska få tiden att gå ihop.
Jag är väldigt nedstämd och uppgiven över detta - på tippen då av att vår son blivit så allvarligt sjuk och av att vi faktiskt inte sover en enda natt i sträck längre." Problemet är vem som ska lära upp personalen om inte föräldrarna gör det. Hälso- och sjukvården har inte resurser till det. Det finns inte möjlighet, och det ligger långt utanför skolhälsovårdens uppdrag och för den delen också möjlighet, för varje barn är unikt och har en unik problematik. Då måste någon i stället lära upp skolhälsovården, och då blir det samma sak ändå.
Det här är ett moment 22. Vi kan tillföra i princip hur mycket resurser som helst till skolhälsovården utan att lösa det. Anledningen till att jag ställde de här frågorna till statsrådet är att det, precis som har sagts, har kommit ett avgörande i Högsta förvaltningsdomstolen. Sist vi stod här och pratade om samma sak hänvisade statsrådet till att vi borde invänta avgörandet, för ministern ville inte föregå beslutet. Det har jag full respekt för, för jag tycker att vi ska undvika ministerstyre så mycket vi bara kan och allra helst helt. Men nu har vi ett svar.
Man har dömt till Försäkringskassans favör. Det går inte att ta ut vab, alltså tillfällig föräldrapenning vid vård av barn, för att lära upp skolpersonal eller barnomsorgspersonal. Frågan är då hur vi ska göra med exempelvis barn med diabetes typ 1 eller autoimmuna sjukdomar - eller funktionsnedsättningar, som det också gäller - så att alla barn får det som de har rätt till, nämligen en säker skoldag.
Christina Örnebjär (L):
Tack för svaret, statsrådet! Jag kommer definitivt att återkomma och tjata, tills det har förändrats. Om jag kan göra någonting för att det ska hända tänker jag verkligen göra det. Vi har av naturliga skäl talat mycket om skolan, eftersom jag har formulerat frågan på det sättet. Men föräldrar till barn som har en kronisk sjukdom, en funktionsnedsättning eller för den delen sociala problem behöver ofta avstå från arbete av andra skäl.
Man kan behöva följa med på läkarbesök eller ha möte med skolan eller förskolan eller med socialtjänsten. Om det är läkarbesök har man rätt att vabba. Men om det gäller socialtjänsten eller kontakt med skolan har man inte möjlighet att göra det, utan man får ta ledigt utan ersättning eller ta ut en semesterdag. Då får man hoppas att man har en arbetsgivare som tycker att det är okej. Man har ingen formell rätt att ta ledigt. Det hänger på arbetsgivarens goda vilja. Här behöver vi också göra mer.
Jag skickar med det, när vi ändå är inne på att det utreds. Om vi samtidigt såg över samordningsbestämmelserna för vårdbidrag skulle det kunna lösas genom att rätten till tillfällig föräldrapenning skulle kunna omfatta även de som behöver utökade kontakter med förskola, skola eller socialtjänst, på grund av varaktig sjukdom eller liknande. Man skulle alltså inte kunna få tillfällig föräldrapenning och vårdbidrag för samma behov. I dag är det tvärtom. Det är ett förslag från oss liberaler som jag gärna skickar med.
Just otryggheten är otroligt stor. I en mindre undersökning, där nära 400 föräldrar svarade, var det 41 procent som kände lite så där kring trygghet. 8 procent kände ingen trygghet alls. Hälften av alla som svarade kände sig alltså inte trygga med att skicka sina barn till skolan. Vi måste ge föräldrar och hela familjer möjlighet att leva med barnets diabetes, epilepsi eller allergi och inte mot den. Stärk gärna skolhälsovården! Det hurrar jag för. Men det räcker inte. Vi jobbar vidare.
Och jag kommer att fortsätta tjata. Med det vill jag tacka statsrådet för en konstruktiv debatt.
Christina Örnebjär (L):
I regeringsförklaringen sa statsministern att kvalitet och valfrihet ska prägla välfärden. Det låter lovande att regeringen antyder att man förstår att kvalitet och valfrihet hänger ihop.
Samtidigt jobbar regeringens utredare Ilmar Reepalu med ett förslag om att inskränka företags möjlighet att verka i välfärden som är så hårt att utredningens egen expert säger att det i praktiken skulle innebära ett förstatligande av välfärdssektorn, vilket allvarligt skulle skada Sverige, dess tillväxt och allas vårt välstånd. Redan i dag är vi många som är oroliga.
Därför frågar jag statsrådet Ardalan Shekarabi: Hur ska ni få kvalitet och valfrihet i välfärden om det inte finns några företag där och inte heller något välstånd?
Christina Örnebjär (L):
Det finns bottennapp både inom privat och kommunalt driven välfärd. Många mätningar visar dock att välfärdsföretagen i genomsnitt har högre kvalitet och mer nöjda servicetagare. Oseriösa företag ska inte ha vinsttak; de ska inte finnas över huvud taget i välfärden. Kvalitet säkras genom höga krav och skarp tillsyn, inte genom att man jagar väderkvarnar.
Vad svarar statsrådet de seriösa välfärdsföretag och nöjda servicetagare som nu är oroliga för framtiden?
Christina Örnebjär (L):
Jag tänker fortsätta på samma tema. Vi fick inte riktigt svar på hur elever med en intellektuell funktionsnedsättning ska få möjlighet till vidare studier, nu när den inlåsning som särgymnasiet innebär ska tas bort. Jag är otroligt glad i dag över det tillkännagivandet. Det innebär bifall på en motion från bland andra mig. Jag är fullt medveten om att beslutet inte är taget i kammaren än. Det är ett par timmar kvar. Men det är inte en ny fråga, och det är ett enigt utbildningsutskott som står bakom.
Jag vill veta hur gymnasieministern avser att gå vidare med hur inlåsningseffekten av särgymnasiet ska tas bort.
Christina Örnebjär (L):
Min oro blev egentligen lite större nu. Jag är orolig för att det här med gymnasiesärskolan och vidare studier på högskola kommer att försvinna bland andra reformer, som givetvis också är viktiga. Min kollega Barbro Westerholm brukar säga att politik är som ett maratonlopp. Jag hade hoppats att vi nu skulle befinna oss på upploppet så att vi snart skulle se någonting, få ett beslut och snart vara i mål. När tror statsrådet att vi kommer att ha något på bordet som vi kan besluta om och som leder till att elever i särskolan också får läsa vidare på högskola och universitet?
Christina Örnebjär (L):
Min fråga går till statsrådet Åsa Regnér. Det är många av oss som har sett och hört och inte minst förfärats av fallet Kevin och den otroligt tydliga och skrämmande bristen på barnkompetens hos dem som skulle höra och förhöra de två små barn som var misstänkta för mordet. Mycket har blivit bättre nu, men det är långt ifrån bra. Liberalerna har tidigare lagt fram ett förslag om att de som hör barn ska ha särskild kompetens för det.
Utskottets svar var att det hanteras i beredningen av barnkonventionen som lag. Jag undrar om Åsa Regnér kan bekräfta att så är fallet.
Christina Örnebjär (L):
Jag till rikta ett tack till Christina Höj Larson för den här debatten. Ibland har regeringen väldigt bråttom. Vissa lagar, vissa förändringar, vissa regleringar och vissa förordningar ska fram och igenom väldigt snabbt. Det var bråttom med gränskontroller, id-krav och nya migrationslagar och väldigt bråttom med gymnasielagen. Man kan absolut mena att det behövs snabba beslut.
Men uttrycket fort men fel finns av en anledning. Har man bråttom hinner man inte gå igenom allting. Man hinner inte titta på alla eventualiteter och alla konsekvenser. Just när det gäller migration och flyktingpolitiken har mycket ändrats på väldigt kort tid. Förutsättningarna för myndigheter har förändrats på kort tid.
När förutsättningar förändras behövs tid till omställning. Det är tid som varken myndigheter eller de det berör i processen, i det här fallet asylsökande, har fått. Det ser vi inte minst när vi har vissa retroaktiva lagar. Varför var det så vansinnigt bråttom? Var man inte medveten om att den här typen av kritik skulle komma?
Nu har vi nästan en forskningspolitisk debatt, inte minst i medierna. I och för sig tycker jag som liberal inte att det är helt dumt. Det är kul att vi diskuterar forskning. Men tog man inte det i beaktande när man tog fram förslagen? Det ligger ett uppdrag hos Socialstyrelsen. Man ska fördjupa kunskapen om magnetkameraundersökningar.
Det ska redovisas den 31 maj. Vad gör man från regeringens sida om metoden visar fel med si eller så många procent, med si eller så många personer eller med si eller så många månader? Vad händer då med de bedömningar som redan har gjorts? Ska de göras om? Ska man få en ny prövning av de beslut som inte har hunnit verkställas?
Det här handlar mycket riktigt om rättssäkerhet. Det har sagts många gånger i tidigare debatter och även i denna. Tycker verkligen statsrådet att detta är rättssäkert? Tycker verkligen statsrådet att det blir en rättssäker behandling när man låter undersökningarna pågå och väntar på utvärderingen?
Jag undrar som sagt: Vad kommer man att göra när bedömningen och utvärderingen kommer om det visar sig att detta är en metod som är fel?
Christina Örnebjär (L):
Jag vet inte om statsrådet noterade att jag egentligen inte kritiserade metoden som sådan. Det kan man absolut göra, och jag skulle kunna göra det. Men det gjorde jag inte. Det jag ifrågasatte och frågade var varför det har varit så bråttom och vad man tänker göra när utvärderingen kommer beroende på vad den visar. Det är en helt annan sak.
När det gäller vad den borgerliga regeringen gjorde är det lite lustigt att skylla på någonting som den tidigare regeringen gjorde och som man tycker var dåligt och sedan fatta ett nytt dåligt beslut. Jag har svårt att köpa det. Man gör nu på RMV just det som regeringen har bett dem att göra. Men frågan handlar inte bara om de medicinska bedömningarna. Det står inte heller i interpellationen någonting om de medicinska bedömningarna. Det här handlar om så mycket mer. Hur är det exempelvis med biträden och tolkar? Hur är det med gode män?
Många gör ett fantastiskt jobb medan andra inte gör ett lika fantastiskt jobb. För många handlar det om förutsättningarna för att göra just det här jobbet. Låt oss se på det vi kan kalla för en systemkollaps, för det ordet används i så många andra sammanhang. När det gäller just systemet för bedömningar av ålder och asylsystemet måste jag kalla det för en systemkollaps. Detta måste ses i ett sammanhang.
Frågan är, och frågan i interpellationen var, varför statsrådet inte har svarat på den massiva kritiken i granskningarna, i artiklarna och i reportagen. Vi har sett reportage efter reportage, och ansvarigt statsråd har inte svarat.
Jag undrar fortfarande över precis den fråga som ställdes i interpellationen: Varför har inte statsrådet svarat på den kritik som kommer från medierna, från bekymrade medborgare, från olika journalister, från radio och tv och från diverse tidningar? Det skulle jag fortfarande gärna vilja ha svar på.