KBLab/rixvox huggingface dataset:
Karin Granbom Ellison (FP):
Med ganska kort varsel kom jag till debatten här, så jag får tyvärr göra Hans Linde besviken när jag säger att jag inte kan svara för Folkpartiets del just när det gäller Honduras.
Jag ber dig, Hans, att återkomma i frågan till vår utrikespolitiska talesperson Fredrik Malm som får ge ett svar på din fråga som säkert förtjänar ett svar. Jag kom hit därför att jag ville lyfta fram frågan om Dawit Isaac - ett väldigt speciellt fall. En svensk person är samvetsfånge. Dawit Isaac är svensk medborgare så vi har ett särskilt ansvar.
Det rapporteras nu i medierna om ett väldigt stort allmänt intresse för denna person. Därför vill jag sätta extra tryck på regeringen och på alla andra som har möjlighet att göra något i det här fallet. Jag kom alltså hit för att lyfta fram Dawit Isaacs fall och för att snarast få se en frigivning av honom.
Karin Granbom Ellison (FP):
Hans Linde får väldigt gärna återkomma i frågan, och vi ska komma med svar. Det är mycket glädjande att se att Hans Linde har ett så stort engagemang för Liberala internationalen. Det är klart att liberalismen och liberaler ska stå upp för mänskliga rättigheter, demokrati och annat som är vårt hedersmärke. Liberalism står för frihet.
Ordet "liberal" kommer från latinets "liber" som betyder fri, så engagemanget gläder mig. Vi återkommer gärna med svar om Honduras. När det gäller Dawit Isaac och detta med en hög representant måste jag återigen säga att ambassadören är regeringens representant.
Självklart ska regeringen noga diskutera vad som är den mest framgångsrika strategin för att få Dawit Isaac frigiven så att vi kan hämta hem denna svenska medborgare. Hur diskussionerna går vet varken jag eller Hans Linde, för sådan är den tysta diplomatin.
Men om det sagda är vad som krävs och om det skulle vara framgångsrikt tycker jag verkligen att den diskussionen ska tas. Jag hoppas alltså att regeringen verkligen diskuterar och överväger frågan om vilken representant som det för Dawit Isaacs skull är bäst att sända.
Karin Granbom Ellison (FP):
Ja, vad ska jag säga? Jag kan bara vidhålla det jag sade i mitt anförande: Utskottets roll är att påtala när brister har inträffat. Vi kan inte se att några sådana finns. Jag vill helt enkelt bara påminna om att utskottet har rätt att återkomma i vilka frågor det vill.
Det är fritt att ta upp frågor om man tycker att något har anledning att granskas. Jag tycker dock att det är fel att "pinpointa" en särskild person och på något vis försöka insinuera att det skulle kunna finnas anledning att titta på den personen.
Jag tycker att vi ska ta upp frågan när ett fel har begåtts, granska det och i så fall påpeka det vid denna typ av granskning. I dagsläget finns det dock ingenting, och det tror jag att jag kan konstatera att vi är överens om.
Karin Granbom Ellison (FP):
Det står utskottet fritt att ta upp de frågor det vill. Likaså får Peter Hultqvist återkomma i denna fråga om han anser att det finns anledning att göra det. I dagens debatt, som handlar om granskningen av regeringens handläggning och tjänsteutövning, kan vi dock inte konstatera att några fel har begåtts.
KU har skött sitt uppdrag som kontrollmakt, och betänkandet är nu avlämnat utan reservationer. Jag nöjer mig med det svaret.
Karin Granbom Ellison (FP):
Det är ingen hemlighet att folkpartister och liberaler sätter högt värde på det fria ordet. Vi menar att ett starkt meddelarskydd är viktigt, och vi är beredda att titta närmare på denna fråga.
Jag och Folkpartiet hoppas att ni inom Yttrandefrihetskommittén har möjlighet att titta på frågan och lägga fram ett underlag. Vi är beredda att invänta det arbetet och se vad det ger för resultat. Vi menar att frågan är komplex, och det måste börja tänkas kring frågan.
Vi tycker att det är en klok ordning att se vilket arbete Yttrandefrihetskommittén kan påbörja.
Karin Granbom Ellison (FP):
När det gäller utbildningspolitik jobbar vi hela tiden för att vi ska höja kvaliteten i den högre utbildningen - och i alla sammanhang. Just när vi pratar om högre utbildning står jag bakom att det var rätt beslut att införa studieavgifter.
I stället för att konkurrera med att vi i Sverige ska ha gratis utbildning ska vi i stället ha en hög kvalitet som verkligen är internationellt attraktiv att söka sig till. Ja, det har blivit ett sjunkande antal studenter från andra länder till Sverige. Det här är någonting som jag menar att vi ska fortsätta att jobba för att öka.
Det handlar om att Sverige måste bli mer känt som en utbildningsnation. Nu jobbas det också från flera olika håll på att minska byråkratin. Jag är med på linjen att det kan vara något för krångligt att söka sig till Sverige och även till andra länder i Europa, precis som Cecilia Malmström uttrycker.
Vi måste förenkla byråkratin, och på det viset hoppas jag, precis som Fredrik Lundh Sammeli, att vi framöver kommer att se att det är fler personer som söker sig utifrån till våra universitet.
Karin Granbom Ellison (FP):
Jag vill inledningsvis konstatera att jag och Fredrik Lundh Sammeli verkar ha ett gemensamt anslag när det gäller att det behövs mer utbyte mellan universitet och att det är bra att det kommer människor hit till Sverige. Precis som du sade är det önskvärt att det finns ett större internationellt utbyte.
Därmed tror jag också att det finns förutsättningar för att vi ska kunna arbeta just för den fråga som jag lyfte fram, att det ska finnas en större möjlighet för studenter och doktorander att i framtiden få bättre villkor och att det då ingår att det finns större möjligheter att få stanna här och arbeta. Jag undrar om jag hörde rätt, Fredrik Lundh Sammeli.
Sade du 30 000 eller 13 000? Det är en rätt stor skillnad. Den siffra som jag har sett är att antalet har sjunkit med 13 000. Det är naturligtvis en siffra som vi ska försöka vända upp igen. Då handlar det ju om att minska byråkratin. Det handlar om att marknadsföra Sverige. Det handlar om att göra sig känd som en forskningsnation med hög kvalitet.
Det kan möjligen vara så att vi behöver se över stipendieprogram, men det finns också, som jag nämnde, ett antal viktiga instanser som har påvisat att en betydande del i att attrahera studenter är att skapa goda förutsättningar för dem att efter studier och examen kunna få stanna i vårt land och få bidra.
Jag hoppas att vi där kan hitta en samsyn framöver i denna fråga.
Alice Åström (V):
Jag kan inte kommentera Riksrevisionens rapport helt och hållet eftersom jag faktiskt inte har läst den helt och hållet utan mera ögnat i den. Men jag kan gärna svara på Karin Granboms frågor.
När det gäller behandling har man varit otroligt dålig på att över huvud taget veta om de behandlingsinsatser man gjort har gett något resultat.
Nu har det påbörjats ett arbete där man försöker ta till sig forskning och kunskap och fått program för att utvärdera och granska vad som fungerar och också ha en uppföljning efteråt. Det här har inte fått tillräckligt stort genomslag. Det finns inte på tillräckligt många platser, och det finns inte tillräckligt många som kan leda programmen, men det är en utveckling åt rätt håll.
Den situation som kriminalvården har i dag har gjort att det har blivit ännu mer bekymmersamt att få mer personal för utbildning i behandlingsprogrammen och få i gång de nya modellerna. Det tycker jag är ett svar på varför resurserna har satsats fel, för det har det gjorts. Man har inte haft någon kontroll. Men det här tror jag blir ett medel att få resurserna på rätt ställe.
När det sedan handlar om att minska återfallen tror jag inte att det är så där hemskt stor skillnad på siffrorna nu och tidigare, men det är ändå otillständigt. Vi borde kunna lyckas bättre. När de intagna kommer ut och inte får någon bostad eller något arbete och samhället bemöter dem på ett visst sätt tycker jag inte att kriminalvården ska lastas för att de återfaller.
Man får titta på även många andra delar i samhället och inte lägga allt på kriminalvården.
Alice Åström (V):
Man ska ta ansvar för hur det ser ut i dag och inte bara säga att det är bekymmersamt och att det kommer att ta tid, säger Peter Althin. Men jag tycker att det är bekymmersamt, och det kommer att ta tid. Precis som jag sade tidigare bygger man inte fängelseplatser på en dag. För Vänsterpartiet handlar det om att ta ansvar för hur det ser ut i dag när man ska fördela resurser.
När jag får signaler om att det tar två år innan en tonårig som mår dåligt får vård på barnpsyk, då tycker jag att det är oerhört allvarligt. Jag ser ju hur det ser ut i många landsting och kommuner när det gäller skolpsykologer och så vidare. Men å andra sidan behövs det pengar till kriminalvården. Då kan jag svara: Jag tar bara ansvar för kriminalvården.
Vi satsar pengarna och resurserna där och struntar i om det finns pengar till skolpsykolog och pengar till landstinget som kan satsas på barnpsyk. Hade världen varit så enkel hade jag kunnat göra så. Men vi tar ansvar för hur det ser ut i dag. Det är därför som jag inte tvekar att erkänna att det finns saker som behöver bli bättre inom kriminalvården. Överbeläggningen är bekymmersam.
Om Vänsterpartiet hade fått bestämma skulle halvtidsfrigivningen ha återinförts från den 1 juni. Då hade vi löst en väldigt stor del av de problem med platsbrist som finns inom kriminalvården. Vi har faktiskt förslag till hur man kan lösa den akuta situationen, men där får vi inte med oss någon majoritet.
Då kan ju ni ta ansvar för att ni inte stöder våra förslag som skulle lösa problemen på ett enklare och rimligare sätt än vad det ni själva förespråkar skulle göra.
Alice Åström (V):
Jag tror att man säkert skulle vara tvungen att möta det med en hel del nya anstaltsplatser. Men det arbetet pågår ju, och det vet Jeppe Johnsson som också sitter i Kriminalvårdsstyrelsens styrelse. Jeppe Johnsson har exakt samma underlag som jag har för hur kriminalvården kan bygga ut, hur många platser man kan bygga ut och hur mycket personal man kan rekrytera för att bygga ut.
Kriminalvården själv säger att man inte klarar av att bygga ut i högre takt. Det handlar inte bara om ökade resurser. Det enda som jag kan hålla med Jeppe Johnsson om är att kriminalvården ganska tidigt såg att man ville ha en ny anstalt i Västerås.
Men det som Jeppe Johnsson glömmer att säga är det som Kriminalvårdsstyrelsen också hade i sitt förslag, att man skulle lägga ned ett par anstalter - Malmöanstalten, Kalmaranstalten och en till som jag inte kommer ihåg, eftersom man ansåg att de var gamla och uttjänta.
Förslaget från Kriminalvårdsstyrelsen att bygga en ny och stor anstalt i Västerås syftade inte till att öka platsantalet, utan man ville pröva en ny modell med ett visst antal platser. Framför allt ville man lägga ned gamla anstalter. Man ska inte blanda ihop korten, Jeppe Johnsson. Det är synd att man gör det i den här debatten.
Det är tillräckligt bekymmersamt ändå utan att man ska behöva ta hem den typen av poänger.
Alice Åström (V):
Jag vill börja med att tacka utrikesministern för svaret. Den här frågan har blivit ganska komplicerad. Precis som utrikesministern sade är det inte en myndighet som har beslagtagit materialet och upplöst arbetsgruppen mot tortyr i Turkiet, utan det är advokatsamfundet självt och dess ordförande som har ingripit.
Samtidigt finns det en komplikation som gör att jag ändå tycker att det är angeläget för Sveriges utrikesminister att i EU-sammanhang och i dialogen med Turkiet ta upp den här frågan. Amnesty lyfter fram den starka oro som man har när det gäller de beslagtagna pärmarna och datorerna från arbetsgruppens kontor.
Materialet innehöll en massa konfidentiella vittnesmål, foton och annan dokumentation om 575 anmälda fall av tortyr. Amnesty befarar att det beslagtagna materialet inte bara hamnar inom advokatsamfundet, utan det kan också hamna hos myndigheter.
Man är oroad för att människor ska råka ut för trakasserier från myndigheter, att de riskerar att fängslas på nytt eller utsättas för ny misshandel eller tortyr. Man ska inse att det i de här fallen faktiskt är anklagelser gentemot staten Turkiet och dess myndigheter som finns dokumenterade i materialet. Oron hos dessa människor är väldigt stor.
Det är den ena aspekten som gör att det är viktigt att man i Turkiets förhandlande med EU, där mänskliga rättigheter ska vara på dagordningen, lyfter upp de här frågorna i samtalen med de turkiska representanterna för att påvisa att man har ögonen öppna, att man är medveten om risken och att man också ser till att dessa människor inte råkar illa ut.
Den andra aspekten, fru talman, som gör att det finns en anledning att lyfta upp frågan, även om det inte handlar om myndighetsutövning, är att det här har varit ett EU-finansierat projekt. Projektet har varit oerhört framgångsrikt och haft stor betydelse i Turkiet när det gäller att arbeta mot tortyr och förnedrande behandling.
Det har fått ett genomslag i många andra länder som har sett den här gruppens arbete som en förebild. EU har med sitt bidrag till projektet drivit på utvecklingen i Turkiet.
När Turkiet nu har gått in i en förhandling inför ett fullständigt EU-medlemskap är det viktigt att lyfta upp denna fråga och betona att de projekt i Turkiet som stöds av EU för att utveckla de mänskliga rättigheterna heller inte får riskera att slås sönder på det sätt som hänt med det här projektet. Fru talman!
Jag vill höra utrikesministerns åsikter när det gäller att lyfta upp just det här fallet och oron, EU-projekt som blir sönderslagna inom det här viktiga området i Turkiet. Är det här en fråga som man avser att lyfta upp, även om det officiellt inte handlar om en myndighet?
Alice Åström (V):
Det känns väldigt positivt att utrikesministern säger att man följer detta noga och att man har uppmärksammat detta ur flera olika aspekter. Det finns ytterligare en aspekt, nämligen att den turkiska regeringen också har en ganska betydelsefull roll i det här sammanhanget när det gäller opinionsbildning och vilka signaler man ger om hur man vill se utvecklingen.
Det finns ju en lagstiftning i Turkiet där man försöker att ta viktiga steg framåt. Artikel 95 i den turkiska strafflagen säger att en av skyldigheterna för advokatsamfundet i Turkiet är att skydda och försvara lagen om de mänskliga rättigheterna och verka för dess tillämpning.
Där finns det en möjlighet att utöva påtryckningar på Turkiet att leva upp till sin egen lagstiftning. Jag tycker att det är ganska uppenbart att det som advokatsamfundets ordförande genomförde genom den här räden där man beslog materialet och de uttalanden han har gjort egentligen ligger väldigt långt ifrån det Turkiets egen strafflagstiftning säger att advokatsamfundet ska verka för.
Det finns ju en möjlighet för myndigheterna att agera där också. Vi är helt överens om att det inte är en finansieringsfråga. Men EU har en mängd projekt runtom i världen i länder som har regeringar som inte vill stärka de mänskliga rättigheterna.
Vi har upprepade gånger sett att olika EU-projekt, till exempel i Vitryssland, snarare ställer till problem och utnyttjas av regeringen för att förfölja människor.
Ska EU ha en trovärdighet när det gäller kampen för mänskliga rättigheter och stöd till organisationer som arbetar för detta i olika länder måste de också känna att EU, i och med att man stöder projektet, tar på sig ett visst ansvar att verka för att skydda dessa grupper. Jag tror att det också är en viktig signal.
Inför de här förhandlingarna har Turkiet ganska stora krav på sig, och man uppmärksammar och följer detta väldigt noga. Då är det viktigt att man lyfter upp de här frågorna. Fru talman! Efter det utrikesministern sade i sitt förra inlägg känner jag mig ganska säker på att man har uppmärksammat detta och att man följer det noggrant. Jag tror faktiskt på den svenska riksdagens makt. Jag tror att det också har en betydelse för utvecklingen i världen att vi tar upp de här frågorna här och att vi har den här debatten.
Därför behöver vi också lyfta upp de här frågorna här i kammaren även om vi inte alltid kan ge alla de exakta svaren och även om vi inte alltid kan agera och göra olika saker så att allt blir rätt och riktigt. Jag tror att bara det faktum att vi diskuterar och debatterar det och den uppmärksamhet som detta har fått i flera länder och från flera utrikesministrar också sätter ett tryck på advokatsamfundet i Turkiet. Jag tror att det är till hjälp för att utveckla de mänskliga rättigheterna där.
Alice Åström (V):
Det viktiga i den här frågan, det som har varit frågan till utrikesministern, även om man inte kan redogöra för alla åtgärder man vidtar, är om man är beredd att trappa upp ytterligare. Är man beredd att vidta nya åtgärder, eftersom det är så uppenbart att de tidigare åtgärderna inte har räckt? Ingenting har ju hänt. Där tror jag att man måste agera väldigt skarpt.
Jag vill lyfta frågan om man skulle vara beredd att stoppa EU:s bistånd. Där måste jag säga att jag håller med utrikesministern. Det vore problematiskt att stoppa EU:s bistånd i det här läget eftersom det är ett humanitärt bistånd. Det är en mycket svår balansgång.
Är det meningen att befolkningen i Eritrea ska lida ännu värre för att en svensk medborgare sitter fast där? Jag tror inte att det är riktigt rätt väg att gå, att dra in det humanitära biståndet. Däremot är det oerhört viktigt att man har möjlighet till påtryckningar när det gäller utvecklingsbiståndet, som landet faktiskt är i ganska stort behov av. Där är det möjligt att ompröva.
Även om det delvis är ett rättsligt bistånd, ett bistånd för att utveckla mänskliga rättigheter, ser vi att den utvecklingen inte kommer någonstans i Eritrea.
Vi ser ingen positiv utveckling, och då måste man ändå ställa sig frågan om biståndet på det området har något syfte eller om det snarare bidrar till att ge Eritreas regering något slags finansiering. Det är den biten man skulle kunna ifrågasätta.
Jag hoppas verkligen, precis som utrikesministern sade, att man från EU:s sida inte drar in det humanitära biståndet, för det vore allvarligt. Jag måste ändå ställa en fråga till utrikesministern. Rekommenderar man från UD:s sida att eritreaner som vill göra ett besök i Eritrea inte bör åka på de villkor som Eritrea i dag ställer?
De villkoren innebär att man inte får ha en visumansökan i sitt svenska pass, vilket uppenbarligen är ett brott mot alla regler på det här området, och att svenska medborgare ska behöva söka utresetillstånd för att åka tillbaka till Sverige. Det måste vara en grundläggande fråga där man också driver på, inte bara i de enskilda fallen.
På vilket sätt agerar man för att få Eritreas regering att ändra ståndpunkt i det sättet att behandla svenska medborgare med eritreanskt ursprung som även kan vara födda i Sverige? Det kan inte vara rimligt att vi från svensk sida accepterar att den eritreanska ambassaden i Sverige får agera på det sättet.
Där måste vi kunna utöva större påtryckningar än vad vi kan göra nere i Eritrea. Det skulle kunna förbättra läget för dem som ändå åker dit. Den situation som råder i dag gör det svårt för Sverige att bistå. På vilket sätt agerar man när det gäller den frågan?
Alice Åström (V):
Det är oerhört viktigt att man i så fall försöker ändra inriktningen på utvecklingsbiståndet. Samtidigt måste vi ha med oss det här när vi säger att det vore att avstå från möjligheten till politisk dialog och påtryckningar, att avstå från utvecklingsbiståndet. Förr eller senare måste man ändå komma till ett läge där man ställer sig frågan om det är möjligt över huvud taget att ha en politisk dialog.
Nu säger jag inte att läget är sådant i dag. Det krävs i stället en ännu intensivare kamp för att skydda svenska medborgare i Eritrea, men också en kamp för Eritreas egna medborgare när det gäller utvecklingen där.
Att Sverige inte accepterar det sätt på vilket man administrerar svenska medborgare vid Eritreas ambassad och att vi kan utdela en varning får till följd att vi måste fråga oss: Vad gör vi i ett läge där vi kan varna och gång på gång påpeka saker samtidigt som man fullständigt struntar i de krav vi har från svensk sida?
Jag hoppas att utrikesministern ser till att denna kamp blir ännu mer intensiv och att man kanske kan göra resan. Det är ingen lätt väg att gå, men jag tror att det är oerhört viktigt att vi fortsätter att agera så att Dawit Isaak vet, och han kommer att få veta, att han inte är ensam.
Vi kommer att lyfta fram problemet, ställa frågor och driva detta till den dag Dawit Isaak, och även andra, är tillbaka i Sverige igen.
Alice Åström (V):
Jag vill särskilt tacka utrikesministern för det sista, om de internationella företag som befinner sig i området och utför prospektering. Prospektering är ändå ett försteg som visar att man faktiskt vill utvinna de naturresurser som finns, och när situationen är som den är ökar det ofta spänningen. Det är viktigt att man betonar detta ansvar, och det tackar jag utrikesministern för.
Jag tror också att det är viktigt att man får ett större regionalt samarbete kring frågan. Det är även betydelsefullt att Marocko och Algeriet nu har tagit någon kontakt. Sedan får man se hur det utvecklas. Men det är också viktigt att betona att man i detta närmande och i det regionala samarbetet inte får sälja ut västsahariernas rätt.
Det är viktigt att betona att det är FN:s säkerhetsråds resolution 1598 som ska gälla. Sedan, fru talman, vill jag ytterligare lyfta upp den oerhört svåra humanitära situation man haft i flyktinglägren. En stor del av biståndet, också från EU, har i dag minskat.
Delvis beror det på regelförändringar och svårigheter i byråkratin, men det har uppenbarligen varit ett minskat inflöde. Där är det oerhört viktigt att Sverige agerar inom EU för att EU:s bistånd också ska komma till västsaharierna eftersom behoven är så stora.
Jag vill också, fru talman, återigen lyfta upp frågan om påtryckningar på Marocko.
Jag vet inte men skulle gärna vilja höra från utrikesministern, när man diskuterar att båda parter måste vara beredda att göra kompromisser och att ge med sig, på vilket sätt den svenska regeringen ser att Polisario skulle kunna agera eller verka i dag för att lösa upp konflikten.
Vid mina möten med västsahariska representanter från olika håll säger man att man egentligen inte ser någon möjlighet att göra någon ytterligare kompromiss eller eftergift utan att förlora kontrollen över situationen. Hopplösheten breder ut sig.
Risken för att man återigen tar till vapen, att våldsspiralen trappas upp och att vi kommer att få se terrordåd också i den här delen av världen på grund av denna konflikt är oroande. Jag skulle vilja höra hur man ser på den frågan, utrikesministern.
När man betonar att båda parterna har en skyldighet att vara konstruktiva och göra kompromisser tycker jag att det är viktigt att man också utgår från det faktiska läget i dag och vad man ser att Polisario skulle kunna bidra ytterligare med.
För jag tror att det eventuellt skulle kunna vara en hjälp för västsaharierna och för Polisario om man också fick tydliga signaler att någonting ytterligare förväntas av en för att man ska kunna föra en dialog kring det här.
Alice Åström (V):
Jag vill också lyfta fram att det här inte bara är en fråga som handlar om Marocko och Västsahara. Det är egentligen en större internationell fråga. Den har betydelse för FN:s trovärdighet. Den har betydelse för internationell rätt. Den har betydelse för folkrätten.
Och det är viktigt att FN:s resolutioner, som bygger på de folkrättsliga principerna, också följs varje gång Marocko obstruerar. Varje år som går då ingenting händer och då västsaharierna får lida är också en förlust för det internationella samfundet. Det är en förlust för internationell rätt.
I dag förs diskussioner i världen om FN:s roll, FN:s reformering, betydelsen av att FN blir starkare och att internationell rätt också får ett genomslag i verkligheten och inte bara blir lagstiftning som är fin men som inte tillämpas i verkligheten.
Därför är frågan om västsahariernas självbestämmanderätt och att man ökar trycket på Marocko inte bara en fråga om att lösa den här konflikten utan det är en fråga om att stärka FN:s trovärdighet.
Det är en fråga om att stå upp för internationell rätt, och det är en fråga för att få en världsordning där svagare grupper, svagare folk alltid ska kunna få sin rätt tillgodosedd genom att FN och det internationella systemet finns där som skydd. Därför är det viktigt att påtryckningarna på Marocko blir starkare och att västsaharierna får sin självbestämmanderätt.