Mia Sydow Mölleby (V):
Jag vill börja med att, precis som den tidigare talaren gjorde, betona att det är ett viktigt betänkande, att tryck- och yttrandefriheten är en grundbult i det svenska samhället. Det är något som står för vårt öppna och demokratiska samhällssystem. I dag ser vi tyvärr att den här öppenheten blir mer och mer inskränkt. Framför allt tänker jag på två viktiga orsaker till det.
Bland annat har vi överlåtit makt till EU där traditionen ser annorlunda ut, där slutenhet är mer norm än öppenhet. En annan viktig orsak är att vi för över väldigt mycket av den offentliga verksamheten i privat regi. Det förändrar också möjligheten till öppenhet och insyn.
Möjligheterna för den enskilda medarbetaren att lämna uppgifter om missförhållanden, dåliga arbetsvillkor och annat begränsas när det blir en annan utförare av verksamheten. Risken för missförhållanden i sig ökar också när insynen minskar. Offentlighetsprincip och meddelarskydd är två viktiga faktorer för att värna en bra och effektiv verksamhet.
Både i år och tidigare har det väckts många motioner i riksdagen om behovet av att utvidga meddelarskyddet som gäller för offentliganställda så att det också blir ett villkor som gäller för dem som arbetar i sådana privat drivna verksamheter som betalas av gemensamma offentliga medel.
Det är helt enkelt inte rimligt att den personal som arbetar på ett äldreboende som läggs ut på entreprenad plötsligt inte kan vända sig till den lokala tidningen på samma sätt som tidigare för att berätta om brister i verksamheten. Att personal kan vända sig till medier är som sagt en viktig kontrollfunktion.
Öppenhet, insyn och möjligheter för anställda att utan risk för repressalier kunna berätta om sådant som inte fungerar minskar risken för missförhållanden. Trots det har regeringen inte tidigare sett någon anledning att införa ökat meddelarskydd för anställda i privat driven verksamhet som finansieras med offentliga medel, inte förrän nu. Det är glädjande att regeringen aviserar att man tillsätter en utredning.
Det är också glädjande att utskottet är överens om att utredningen särskilt måste titta på frågan att arbetsgivaren inte ska ha rätt att försöka lista ut vem som möjligen har vänt sig till en tidning eller en radiostation och att arbetsgivaren inte heller ska få bestraffa den som vänder sig till medier.
Det är inte utan att jag börjar fundera över om det är förra årets otäcka avslöjanden om missförhållanden i vården av äldre personer som har bidragit till att regeringen och de borgerliga partierna plötsligt har kunnat ställa upp på det som många andra redan har krävt. För väldigt många har det länge varit självklart att med minskad insyn ökar också risken för brister i verksamheter. Att det skulle krävas avslöjande reportage om ren vanvård är förfärligt.
Men, som sagt, det är bra att man nu har tagit sitt förnuft till fånga. Det meddelarskydd som offentligt anställda har är dess värre inte alltid väl känt. Att man har rätt att informera medier om sin arbetsplats, sådant som fungerar bra och sådant som fungerar dåligt, nyttar inte mycket till om man faktiskt inte vet om att det är på det sättet.
Om man inte känner till att arbetsgivaren inte får försöka ta reda på vem som har pratat med medier, om man inte känner till att arbetsgivaren inte får bestraffa personer som figurerar med namn i lokaltidningen när de har kritiserat förhållanden på arbetsplatsen är risken stor att man väljer att vara tyst, även om det finns saker som borde bli sagda och borde bli offentliggjorda.
Förbudet för arbetsgivare att försöka ta reda på vilka anställda som har pratat med medier är inte heller alltid känt bland chefer på alla nivåer i offentlig verksamhet. Det är inte helt ovanligt med chefer som säger att anställda inte får tala med tidningen och hänvisar till lojaliteten. Det förekommer tyvärr att chefer sätter munkavle på personalen och att de blir informerade om att de ska hänvisa direkt till chefen om en tidning ringer.
En annan variant är att mediekontakter ska rapporteras till närmaste chef. Det råder en stor brist på kunskap om detta regelverk hos både personal och chefer i offentlig sektor. På samma sätt som personal inom verksamheter blir informerade om andra lagar och regler som styr verksamheten bör givetvis också information om meddelarfrihet och meddelarskydd gå vidare till all personal. Det här är en grundlagsskyddad rättighet.
Därför har vi ett extra stort ansvar för att faktiskt se till att det blir säkerställt att människor känner till sina rättigheter och att arbetsgivare och chefer känner till vad de får och inte får göra. Därför är det viktigt att riksdagen bifaller reservation 1, vilken jag yrkar bifall till.