Aron Emilsson (SD):
Blott Sverige svenska krusbär har. Så lyder några bevingade ord i en litterär klassiker hos ett folk utan kultur med en regering utan minne, om man får tolka regeringen Löfven - ja, åtminstone utan förståelse för betydelsen av att vårda och förvalta det kollektiva minnet i vårt land.
Detta är en övergripande slutsats man kan dra när man läser den 240 sidor långa kulturarvspropositionen från Kulturdepartementet. Propositionen lär oss en sak: Du ska inte tro det finns unika kulturarv, ifall inte oppositionen sätter fart - sätter fart med att reagera mot den bildningsbefriade proposition som regeringen nu har lagt på riksdagens bord.
Med en bakgrund i den historiska disciplinen och som talesperson för ett parti som bryr sig om kulturarvet vågar jag påstå att detta är en av de viktigaste, om inte den viktigaste, debatten så här långt under denna mandatperiod i kulturutskottets frågor. Låt oss så, herr talman, bena ut denna ivrigt väntade kulturarvsproposition!
Den kom som ett yrväder en februariafton med ett diffust omslag och raster av normkritik, integrationshysteri och med ett uttryck av samtida intellektuella nycker. Den är fri från gemenskap och bildningsideal - en främmande fågel i det historiska museiväsendet men allt vanligare i den svenska kultursfären. Kulturen är en byggsten och en bärande balk när det gäller hur stabilt vi lyckas upprätthålla tillit och välfärd, mellan människor och till myndigheter och institutioner.
Kultur är kittet som binder samman det svenska majoritetssamhället och väver in invandrare i vår kollektiva gemenskap och det kollektiva minnet. Kultur är trygghet och tradition, levande odling och ambition. Det är sociala koder som förenar och särskiljer. Det är seder och bruk som tecknar en bild av vilka vi är.
Sverigedemokraterna välkomnar i grunden en kulturarvsproposition som sätter kulturarvets värde på agendan, vilket vi länge framfört i den politiska debatten. Men det är uppenbart att regeringen i kulturarvspropositionen förordar en ny ordning, präglad av ett ideologiskt raster av kulturrelativism och nationell självförnekelse.
Regeringen skriver i propositionen att en stor arbetskrafts- och flyktinginvandring till Sverige har bidragit till en upplevelse av ökad kulturell heterogenitet i befolkningen. Att så är fallet är snarare ett faktum än en upplevelse och har starkt bidragit till ett svagare socialt och kulturellt kapital. Regeringen erkänner att en kulturell mångfald har medfört problematiska konsekvenser för den generella kunskapsutvecklingen och vad som lärs ut gällande exempelvis litteratur och historia.
Ett sätt att stärka historisk kunskap och kulturell bildning är att införa en kulturkanon i Sveriges skolor, något Sverigedemokraterna länge förespråkat men som regeringen konsekvent avstyrkt. Hur ska man då uppnå likvärdighet? Det är vidare uppenbart att regeringen brister i flera avseenden och presenterar problematiska analyser. Man menar till exempel att kulturarv är ständigt föränderligt och öppet för omtolkningar.
Förvisso, kultur och delar av det kulturella arvet är föränderligt då det odlas, brukas och traderas. Men samtidigt är det fundamentalt att slå fast att kulturarvet både består av å ena sidan givna bevarade artefakter och minnen, som förvisso kan omtolkas utifrån nya belagda forskningsrön men som är historiska spår i sig, och å andra sidan av arv som lever och utvecklas.
Regeringen för också ett mycket motsägelsefullt och osammanhängande resonemang om vad man definierar som kulturarv. Detta kommer till uttryck då man anför att det nästan samtida kan definieras som kulturarv bara det betraktas som sådant av människor. Samtidigt uttrycker man att även om näst intill vad som helst har potential att bli kulturarv, så är inte allt kulturarv, utan någon form av avgränsning måste göras. Jag delar den bedömningen.
Det finns möjligheter till definitioner och avgränsningar, och utan dessa försvåras förvaltning, regelverk, praktiska prioriteringar och fördelningen av ekonomiska medel och stimulanser. Det vilar också ett stort värde i att förmedla vad som till exempel är unikt kulturarv för Sverige, vilket stärker såväl det sociala kapitalet som den kulturella gemenskapen. Otydlighet skapar vilsenhet, medan förståelse för rötter och sammanhang skapar trygga individer.
Under månader har det rasat en debatt om synen på våra klassiska bildningsinstitutioner, såsom museiväsendet. I propositionen framför regeringen en djupt ideologisk syn på museiverksamhet. Man skriver att museerna ska bidra till en önskvärd samhällsutveckling och att museerna ska granska och utmana den som har makten för dagen.
Museerna ska engagera sig i samhällsdebatten, och den nya museilagen påstås vara positiv för jämställdheten mellan kvinnor och män och för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. Ja, ni hörde rätt. Den generella uppfattning man får är att debattmuseer och integrationspolitiska mål är viktigare än museernas kärnverksamhet, nämligen att förvärva, vårda och förvalta artefakter och historiska spår och minnen.
Regeringen väljer att fortsätta på den kultur- och bildningsförnekande väg man tidigare slagit in på, nämligen att urholka inte bara vårt lands kulturarv, som lämnats åt oss att förvalta, utan också andra unika historiska arv, till exempel de som finns vid Statens museer för världskultur, och då primärt Östasiatiska museet, som varit på agendan de senaste månaderna.
Regeringen ger uttryck för det faktum att den ökade invandringen till Sverige bidragit till segregation samtidigt som man lägger fram förslag som går i direkt motsatt riktning mot strävandena för den kulturella gemenskap vi så väl behöver i vårt kluvna land. Det är djupt problematiskt.
Ett mycket stort problem är att man, i sin frustration över att inte kunna angripa en vetenskaplig och i någon mån konservativ sektor med trovärdiga argument, i stället nyttjar kulturarvsinstitutioner som slagträ i politiska och ideologiska syften, genom att till exempel ge museer i uppdrag att motverka segregation och främlingsfientlighet - vad det nu har med samlingsvård att göra.
Världskulturmuseet i Göteborg etablerades i och för sig i ett politiskt och vänsterliberalt syfte då Marita Ulvskog drev igenom förslaget om en administrativ sammanslagning av Etnografiska, Medelhavsmuseet och Östasiatiska museet, inrättandet av en ny myndighet och byggandet av Världskulturmuseet i Göteborg på bekostnad av det gamla världsberömda Etnografiska museet.
På agendan fanns krav på att museerna skulle spela en viktig roll i diskussionen om det mångkulturella samhällets möjligheter och frågor. De måste påverka vår framtid genom att delta i samhällsdebatten snarare än genom vetenskaplig kunskapsförmedling. Devisen lever kvar. Kulturministern påstår att politiker inte ska lägga sig i definitioner av kulturarv.
Samtidigt använder man det som ett slagträ i sin egen politiska övertygelse, då man med rödpennan i högsta hugg stryker alla formuleringar i kulturmiljölagen som fastslår att Sverige har ett nationellt kulturarv och att det är vårt - väl värt att vårda, värna och visa. Samtidigt tillåter och uppmuntrar man att beprövade strukturer och samlingar bryts upp och omdanas utifrån tillfälliga intellektuella trender, såsom fallet vid Statens museer för världskultur.
Det som pågår just nu är en byråkratisk kulturrevolution i syfte att få nya generationer av Sveriges folk att inte känna stolthet och engagemang för ett vi, utan vi är alla ett och samma världen över, och vad som är kulturarv och vems det är ligger i betraktarens ögon. Det är naturligtvis falskt och fel, då det utan tvekan finns unika och varma kulturella gemenskaper och arv även i vårt land.
Genom att förringa givna arv och miljöer visar man heller ingen uppskattning för alla svenskar som på något vis uttrycker intresse för eller brinner för den kultur vi ärvt av våra förfäder och som ideellt gör insatser för att vårda detta - tvärtom. Det gäller att komma ihåg att historia är vårt förlängda minne.
Med förståelse för och kunskap om historia kan vi se oss själva i ett större sammanhang, ordna våra tankar till något sammanhängande helt och känna samhörighet med släktled bakåt och framåt. Förringandet, eller i värsta fall förnekandet, av historiska gemenskaper riskerar i förlängningen att medföra en kollektiv minnesförlust, och rehabiliteringen för det kan för ett samhälle bli lång och smärtsam. Det ska vi inte utsätta Sverige för.
Regeringen verkar rädd för nationell gemenskap och nationalanda, men märk väl: Det är inte historia som skapar förutsättningar för krig och diktaturer - det är bristen på historia. I regeringens förslag ser kulturarvssektorns viktigaste uppgift ut att vara att verka för integration, jämställdhet och inkludering.
Men frågan är: Hur har man tänkt sig att kunna uppnå en inkluderande gemenskap om man inte kan definiera och erkänna vad det är vi ska känna gemenskap kring? Att värna om banden till det förflutna är att värna om rätten att tänka fritt. Forskare och kulturarbetare från höger till vänster har deltagit i den museidebatt som i månader rasat i Svenska Dagbladet.
Kungliga Vetenskapsakademien anför - apropå situationen på Statens museer för världskultur, där museer hotas slås samman, artefakter riskerar att förrådsställas och forskning riskerar att bli lidande - att: Det som nu har hänt är att dessa institutioner är på väg att, med stöd av statsmakterna, förlora eller redan nästan helt har förlorat sin vetenskapliga kompetens.
Möjligheterna att hålla samlingar tillgängliga utan hänsyn till politiska konjunkturer minskar. Ingen grupp och inget samhälle, särskilt ingen demokrati, kan fungera utan någon form av tankegemenskap, en gemensam föreställningsvärld med rötter i gruppens förflutna.
I Sovjet efter 1917 och i Kina efter 1949 försökte man skapa ett samhälle utan band bakåt, men snart tvingades man inse att det samhälle man försökte skapa var oupplösligt sammanflätat med det förflutna.
Regeringen verkar vara beredd att ta upp samma kamp mot det folk man är satt att företräda, då man i sin iver att slå samman Historiska museet, Livrustkammaren, Skoklosters slott och Hallwylska museet till en ny myndighet gör det med intentionen att det ska bli en avgörande kraft när berättelsen om nationen laddas om och fylls med nytt innehåll.
För att orka hantera alla nya intryck behöver vi något som inte förändras, något som vi inte ständigt måste ta ställning till. Sveriges historia ska inte skrivas om med politiska pekpinnar. Herr talman! Jag gläds åt att en riksdagsmajoritet enats om sex stycken tillkännagivanden i vilka vi uppmanar regeringen att gå tillbaka till ritbordet. Jag vill innan jag avrundar mitt anförande omnämna regeringens konsekvensanalys.
I sin konsekvensanalys nämner inte regeringen Statens fastighetsverk. Vi menar att det är sannolikt att regeringens halvering av anslaget till Statens fastighetsverk får omfattande konsekvenser för myndigheten och bevarandet av kulturarvsfastigheter.
Det är det särskilt eftersom SFV larmat om att halveringen av deras anslag i kombination med ett utökat uppdrag och ett övertag av fastigheter från Riksantikvarieämbetet inte resulterat i en hållbar situation för dem; det omöjliggör för dem att fullfölja sina åtaganden. En konsekvensanalys som inte berör en konsekvens av denna magnitud är ofullständig.
Det undergräver trovärdigheten i regeringens konsekvensanalys, sammantaget, och gör det omöjligt för oss som beslutsfattare att känna oss trygga med regeringens bedömning. Sverigedemokraterna anser därför att en fullständig konsekvensanalys ska genomföras och läggas fram. Herr talman! Det mesta tyder på att en av Kulturdepartementet orkestrerad kulturomdaning, med toner av politisering av museiväsendet och nationell kulturell självironi, kommer att passera riksdagen med ett antal tillkännagivanden.
Det finns dock ett yrkande om att lyssna till stora delar av kulturarvssfären och avslå propositionen - den ska då skickas tillbaka till ritbordet, och så får man komma tillbaka med en politik för svenskt kulturarv och inte mot detsamma. Lyssnar man till den borgerliga debatten i stort finns det, som det verkar, också ett stöd för att göra så. Möjligheten ligger hos Alliansen - och bedömningen - om man är beredd att agera ansvarsfull opposition och stödja Sverigedemokraternas yrkande.
Eller nöjer man sig med att låta en rödgrön kulturarvspolitik gå igenom med ett antal uppmaningar som vi vet regeringen kan komma att negligera? Jag yrkar på att man ska värna, vårda och visa kulturarvet och på rätten till politiskt fri bildning och vetenskap. Jag yrkar avslag på propositionen och därmed bifall till reservationerna 1, 9 och 20. Vi står samtidigt bakom samtliga våra reservationer i betänkandet.