Gunilla Carlsson (M):
Tack till båda riksdagsledamöterna, och tack också för interpellationen som gör att vi får anledning att fundera över vad Sverige har för ansvar.
Vi har en väldigt generös och ambitiös biståndsbudget som går till långsiktigt utvecklingssamarbete, där vi i viss grad också jobbar väldigt nära med ländernas regeringar, deras egna program för att ta människor ur fattigdom och driva på för utveckling. Det är utvecklingsbistånd.
Det vi i dag diskuterar är Sveriges humanitära bistånd och också det humanitära imperativet, det vill säga vilket ansvar vi faktiskt har. När vi ser att människor lider som inte kan få stöd av sin egen stat har vi också ett ansvar, och Sverige har kanske mest av de flesta länder i världen tagit detta ansvar på allvar.
Vi har en stor finansiering av det humanitära systemet, men vi lägger också ned oändligt mycket tid på att inte minst inom FN jobba på plats för att se till att biståndet fungerar och att det har fortsatt legitimitet. Når pengarna fram? Jobbar vi tillräckligt effektivt? Kan vi göra mer för dessa dubbelt utsatta människor?
Dels lever de under förhållanden där de inte har någon chans att komma till egen rätt, dels förhindras de ibland av en diktatur att organisera sig själva för att få utveckling i landet. Därför är jag tacksam för den uppmaning som nu kommer från Gunnar Andrén att vi inte kan lämna människor åt sitt öde genom att bara hjälpa med humanitärt bistånd. Kan vi någonstans knacka på dörren?
Kan vi våga ha något engagemang med de människor som lever inne i det här slutna systemet? Kan det vara så att det med det humanitära engagemanget också kommer en möjlighet för oss att spela en särskild roll?
Genom att våga sträcka ut en hand, att resa, att vara närvarande och att ha en ambassad visar vi att människor i det här landet bryr sig om Nordkorea och Nordkoreas utveckling och också kräver av grannländerna att de ska ta sitt ansvar. Det är nu ett väldigt skört läge i och omkring Nordkorea givet vad de har gjort.
Tonläget har nu tonats ned en aning, och vi ser också att grannländerna har reagerat. Men det handlar inte bara om den svältande befolkningen i Nordkorea, utan det handlar också om internationell fred och säkerhet. Där har vi, som sagt, också diskuterat mänskliga rättigheter.
Det handlar om att kräva att Nordkorea fullgör sina skyldigheter enligt internationella normer oavsett om det handlar om kärnvapen eller att ge människorna i landet mänskliga rättigheter. Det är det som det handlar om. Under tiden som vi upprätthåller det humanitära imperativet och tar vårt ansvar är det viktigt att vi försöker följa pengarna i denna mycket svåra situation.
Ibland kan det vara så att humanitärt bistånd kommer på villovägar på grund av att regimen inte skyr några som helst medel och till exempel tar rissäckar och delar ut dem till partilojala.
Att vi nu har ett system även i Nordkorea, inom ramen inte minst för ett FN-samarbete men också med på marken aktiva organisationer, kan vi nu försöka distribuera våra skattepengar på ett sådant sätt att de kommer denna ytterst nödlidande befolkning till del. Den humanitära situationen i Nordkorea är alarmerande, och det är bra att vi diskuterar den här i kammaren i dag.