Josefin Brink (V):
Jag ber att få tacka arbetsmarknadsministern för svaren. Dessvärre blev nog varken jag eller Sveriges underbetalda kvinnor särskilt mycket klokare av dem. Ministern inledde med att påpeka att det är parterna som sätter lönerna på den svenska arbetsmarknaden. Det är alldeles riktigt. Jag hoppas att jag och ministern åtminstone är eniga om att så bör det också förbli.
Däremot har jag mycket svårare att förstå det andra ledet i ministerns resonemang, nämligen att det därmed skulle finnas väldigt små möjligheter för regeringen att påverka de löneskillnader som finns mellan kvinnor och män. Om man accepterar den mest grundläggande feministiska analysen av de könsrelaterade löneskillnaderna är det helt omöjligt att hamna i den slutsatsen.
Kvinnors arbete kan ju inte på något objektivt sätt anses vara mindre värdefullt vare sig för arbetsgivarna eller ur samhällsekonomisk synpunkt. Den konsekventa undervärderingen av kvinnors arbete är alltså en fråga om strukturell diskriminering.
Godtar man denna analys samt anser att kollektivavtalen även i framtiden ska ligga till grund för lönesättningen så följer slutsatsen att det som krävs för att avskaffa lönediskrimineringen är insatser för att öka de kvinnodominerade fackens förhandlingsstyrka. Där kan naturligtvis regeringen göra en hel del om den vill, men det tycks man vara helt ointresserad av att göra.
Det enda arbetsmarknadsministern föreslår från regeringens håll är privatisering av den offentliga sektorn, som på något magiskt sätt antas leda till högre löner i kvinnodominerade yrken. Det är ju tokigt på mer än ett sätt. För det första är de könsrelaterade löneskillnaderna större i den privata sektorn än i den offentliga.
I branscher med hårt konkurrenstryck, som handel och restaurang, ligger lönerna för de kvinnodominerade yrkena långt under de manligt dominerade. Marknaden fixar inte automatiskt högre löner till kvinnor.
För det andra är det marknadsekonomiskt orimligt att en offentligt driven verksamhet, exempelvis ett äldreboende, givet att det får samma finansiering och har samma kvalitetskrav skulle avsätta ett större utrymme för löner om det togs över av ett privat företag. Tvärtom är det ju just på personal som de entreprenörer som tagit över kommunal verksamhet har sparat, och det är helt logiskt.
Ska en verksamhet som tidigare bedrivits utan vinstkrav plötsligt drivas i vinstsyfte minskar utrymmet för satsningar antingen på kvalitet eller på löner eller på bådadera. Det har också visat sig, bland annat i den utvärdering av privatiserade äldreboenden som jag nämner i min interpellation och som gjordes i Stockholms stad under den förra borgerliga mandatperioden. Både kvalitet och löner fick stryka på foten den gången.
Såväl de boende som de anhöriga uppgav att de var mer missnöjda med kvaliteten än när äldreboendena var i kommunal drift, och de anställdas löner hade halkat efter jämfört med de kolleger som var kvar i kommunalt drivna verksamheter. Att använda jämställdhetsargument för att legitimera en ideologiskt betingad privatisering av välfärden är bara en dimridå.
Därför återupprepar jag min fråga till statsrådet om han har några konkreta förslag som faktiskt kan leda till höjda löner för kvinnor.