Carl B Hamilton (L):
Det är inte lätt att få detta att gå ihop. Hur kan man säga att politiken är expansiv? Definitionen på en expansiv politik är att den leder till underskott. Det kan man ha som avsikt för att man vill hålla uppe aktivitetsnivån. Men nu är det faktiskt så att den förda politiken har lett till väldigt stora överskott. Det är till och med så att Riksrevisionen kritiserar regeringen för att den har för stora överskott som den inte redovisar vad den ska göra med. Då kan man väl inte säga att denna politik är expansiv?
Läget är mycket allvarligt i svensk ekonomi och i världsekonomin. Det har dagens siffror från Konjunkturinstitutet bekräftat. Jag ska emellertid börja med att lägga mitt manus åt sidan för att ta Thomas Östros i örat. Jag tycker att Thomas Östros driver en vulgoretorik när han hela tiden glider mellan två beskrivningar.
Man kan säga att överskottet delvis beror på minskade utgifter, men de minskade utgifterna har ju Monica Green och hennes parti kritiserat. Ingenting hänger ihop. Det är ett enda stort sammelsurium. Är det bra med underskott? Det är en tolkning av Monica Greens resonemang. Att Monica Green tar avstånd från den tidigare kritiken mot minskade utgifter ligger också i resonemanget.
Den första beskrivningen innehåller ett citat från Anders Borg om att det tar två år innan regeringens politik slår igenom. Det har Anders Borg sagt. Sedan låter Thomas Östros insinuera att fallande bruttonationalprodukt, sämre offentliga finanser och färre jobb beror på regeringens politik.
Till råga på allt är även överskotten fel. Vad finns det för möjlighet att hålla nere inflationen för en finansminister? Det är väl den politik som drivs i Indonesien, nämligen att man subventionerar bränsle och livsmedel. Är det den politiken som Monica Green förespråkar, en indonesisk ekonomisk politik i Sverige?
I nästa ögonblick och i nästa stycke går han in och diskuterar situationen i USA och den internationella ekonomin och konstaterar att det är en fullständigt genomgripande förändring som har skett under det senaste halvåret. Den här glidningen är vulgoretorisk. Thomas Östros återkommer ständigt till att insinuera att det är regeringen som har startat bolånekrisen.
Det är ganska ensamt att stå tillsammans med folket i Djakarta, men det kanske är den linje som Socialdemokraterna förespråkar. Det vore intressant att veta.
Han säger ju inte det, men implikationen är att konsekvenserna för Sverige beror på regeringens politik. Oppositionen har tagit initiativ till denna debatt i och med de tre motionerna, och det tycker jag i och för sig är bra. Samtidigt är det genomgående temat att det är en passivitet från regeringens sida. Det är själva motivet. Men nu är det en annan typ av kritik vi möter.
Vi hörde Sonia Karlsson tidigare här och vi har sett en KU-anmälan från Hans Hoff. Nu gäller kritiken att det går för snabbt. De förslag som har arbetats fram med stor hastighet under hösten har tydligen inte varit tillräckligt omsorgsfullt förberedda. Kritiken förs fram mot att det inte har varit en samlad budgetbehandling. Det finns ännu inte någon sann bild av åtaganden och garantier, menar man. Det är en allvarlig kritik om den vore sann.
Men innebörden är både från Hans Hoff och Sonia Karlsson är: Var god vänta! Om vi skulle ta era råd på allvar skulle vi vänta med era åtgärder. Ni välkomnar dem, men ni KU-anmäler dem. Det är opportunistiskt, herr talman. Ta bara besluten om billånen på upp till 20 miljarder kronor!
Om man hade följt den kritik som nu förs fram hade besluten om de lånen inte kunnat fattas förrän i februari mars, det vill säga om två tre månader. Denna försening hade naturligtvis skadat svensk fordonsindustri. Självfallet är det bättre med ett något otydligare beslut nu än ett detaljjusterat beslut om flera månader.
Om vi hade gjort som kritikerna nu inom socialdemokratin argumenterar för hade fler människor hunnit bli arbetslösa innan besluten hade fått verka. Färre hade blivit sysselsatta i framtidsinriktat arbete i svensk fordonsindustri.
Om den här vänta-och-se-linjen hade gällt beträffande det forsknings- och utvecklingsbolag som det beslutades om i går hade det sinkat ett regeringsbeslut med tre fyra veckor minst. Det hade dröjt till långt efter helgerna. Det hade varit dåligt. Det hade varit dåligt för människorna runt om i landet som hade fått finna sig i en större osäkerhet och ovisshet om framtiden.
I stället, med regeringens inriktning på snabba motåtgärder mot krisen, kan nu planering och framåtsyftande arbete omedelbart sätta i gång och regeringen successivt under 2009 komma tillbaka med mer i information och fler beslut.
Med den inställning som finns i KU-anmälan och i Sonia Karlssons inlägg här tidigare till undsättningslånen - tänk bara namnet undsättningslån - som vi beslutade om i går hade det inte blivit någon undsättning. Det hade kanske blivit undsättning om en eller en och en halv månad, och då hade det kanske varit för sent. Det kan visa sig vara för sent för Saab och Volvo då. Jag tror att man får besluta sig från Socialdemokraternas sida för om vi är passiva eller om vi är för snabba.
Välj vilket ben ni ska stå på! Ni kan inte stå och vackla fram och tillbaka på det sätt som ni nu gör. Det är inte trovärdig. Ni är opportunister; ni vill rida på båda hästarna samtidigt. Men samtidigt faller ni om inte mellan stolarna så i alla fall mellan hästarna. Vad vill ni egentligen med dessa dubbla budskap om att regeringen är både för långsam och för snabb?
Östros mantra under hela hösten om passivitet är nu effektivt dementerat inte bara av oss på regeringssidan utan också av Sonia Karlsson och av den KU-anmälan som Hans Hoff inlämnade i går. ROT-avdraget som alla känner till och som det kom ett beslut om hade inte heller kunnat starta om vi hade varit passiva.
Nu vet ett antal byggare och fastighetsägare att de har kunnat lägga ut beställningar med ROT-avdrag från i början av december och i allt arbete som sker därefter. Med er senaste linje om passivitet och att vänta och se hade det inte varit möjligt. Då skulle man sitta och vänta på ett makroekonomiskt prognosarbete och nya budgetprognoser innan man vidtog någon åtgärd. Herr talman!
Tiden går och jag ska undvika att dra över alltför mycket. Låt mig säga att det som jag har slagits av under den här debatten är att den gamla sanningen om att Sveriges offentliga finanser är extremt konjunkturkänsliga är totalt bortglömt av oppositionen. De siffror som har kommit på detta område i dag är skrämmande.
Jag trodde faktiskt inte att de fortfarande var så konjunkturkänsliga. Jag satt här i bänken och gjorde en del överslagsberäkningar. Konjunkturinstitutets siffror visar att de offentliga finanserna förbättrades med 83 miljarder 2007, i år med 26 miljarder och nästa år försämras de med 30 miljarder. Det är ett omslag på 113 miljarder.
Det beror inte på regeringen utan på den internationella finanskrisen. Ekonomistyrningsverkets beräkningar av de så kallade statens finanser, jag är inte på det klara med hur de har definierat detta begrepp, visar ett omslag mellan 2008 och 2009 på 176 miljarder. Det är skrämmande tal.
Det måste vi ta hänsyn till i vår ekonomiska politik. Man kan inte bara blåsa på och låtsas som om det finns hur mycket pengar som helst. Jag vet att Socialdemokraterna nu har slagit sig ihop med Lars Ohlys sedelpress. Nu har det tydligen utvecklats till ett helt tryckeri, men det accepterar inte vi på regeringssidan.