Anders Borg (M):
LiseLotte Olsson tar upp ensamståendes situation. Den är besvärlig. Det ska vi vara medvetna om. När Joakim Palme genomförde Välfärdskommissionens kartläggningsarbete var det tydligt att den grupp som fått störst försämringar under 1990-talet var ensamstående mammor med barn. Jag säger ensamstående mammor därför att vi har en grupp ensamstående som är män som definitivt inte har samma ekonomiska utsatthet som kvinnorna har i den situationen. Vad beror detta på?
Det finns väl belagt i annan forskning. Det beror på generell utsatthet. Man har små ekonomiska marginaler och ofta en livssituation där det är väldigt svårt att få ihop det så kallade livspusslet som gör att det blir en bevärlig vardag. Man arbetar ofta mindre och mer deltid och har en sämre förankring på arbetsmarknaden än andra grupper. Det är också så att man ofta är i yrken där löneutvecklingen har varit sämre under 1990-talet.
Ibland har jag funderat på vad det beror på att vänsterregeringar förefaller vara så systematiskt oförmögna att hjälpa den kanske mest utsatta gruppen i det svenska samhället. Jag säger den kanske allra mest utsatta av det skälet att det rör sig om människor som har en ekonomisk och social utsatthet trots att de nästan aldrig har några allvarliga sociala problem. Deras sociala problem består i att de är ensamstående mammor. De är strävsamma, sparsamma och offrar för barnen.
De prioriterar barnen och deras väl framför det mesta. Vi vet att det är så både från våra egna erfarenheter och från den forskning som finns på området. Varför misslyckas vänsterregeringar så fundamentalt med denna grupp? Det är därför att man inte ser fattigdomsfällorna. Vi har konstruerat ett system i Sverige där en ensamstående mamma har en högre marginaleffekt än vad Bill Gates har i USA. Vi har byggt ihop system.
Det blev så tydligt när Rädda Barnen för något år sedan gav ut sin bok om barnfattigdom. När man går igenom det ser man att det rör sig som familjer där föräldrarna är förtidspensionärer. Där har vi en tröskeleffekt som i vissa fall överstiger 105 procent. Det rör sig om socialbidragstagare. Där har vi en tröskeleffekt på 100 procent. Det rör sig om människor som är sjukskrivna eller som är beroende av något annat inkomststöd, till exempel bostadsstöd.
Där har föräldrarna inte någon möjlighet att med eget arbete påverka den egna livssituationen. Man har berövat dem kraften och möjligheten att styra över sitt liv. Det ser inte vänsterregeringar. De ser inte betydelsen av att det ska löna sig att arbeta. Jag vill absolut inte påstå att det är medvetet. Jag tror att de flesta människor som stöder den politiska vänstern uppfattar sig som genuina anhängare av rättvisa.
Men i den politiska praktiken har man låst in denna grupp i fattigdomsfällor. Vad gör nu denna regering? Vi kan titta på hur jobbavdraget påverkar arbetade timmar och sysselsättning. Vi skrev i budgeten att det skulle ha störst effekt för decilgrupp 1 och 2, det vill säga de 20 procenten med lägst inkomst där många av dessa människor befinner sig. Nu ser vi att vi har rekord i antalet arbetade timmar.
I oktober när siffran nådde en ny höjdnivå kunde vi se att det var just kvinnorna som svarade för den största delen av ökningen. Vi ser att dessa åtgärder inte bara i beräkningar utan även i konkreta siffror har effekter. När man får fler arbetade timmar stiger inkomsterna och minskar inkomstskillnaderna. Vi kan också se att när vi nu genomfört reformer stiger lönerna i den här gruppen.
Vi fick i oktober den högsta löneökningstakten för kommunalgruppen. Varför kunde vi få det? Jo, därför att vi fick ett löneavtal. Vi fick också en budgetproposition som lade grunden för en ökad flexibilitet på arbetsmarknaden. Då klarar vi lite högre löneökningstakt utan att inflationen drar i väg och framtvingar åtstramningar i den ekonomiska politiken.
Vår politik leder till fler människor i arbete, fler arbetade timmar och bättre löner för just de grupper som LiseLotte Olsson värnar om. Vi kan i praktiken göra det Vänstern aldrig lyckats med att göra själva.