Anders Borg (M):
Jämställdheten är en av våra viktigaste frågor. Vi har tydliga könsmaktsstrukturer i samhället. Vi har kulturella normer som gör att kvinnor inte har samma möjligheter att ha tillgång till välfärd, arbetsliv och olika resurser i samhället som män har. Vi har en inkomstfördelning som är sådan att kvinnors inkomster ligger substantiellt lägre än männens. Vi har löneskillnader.
När man tittar på ägandet av företagskapitalet i Sverige är det en enorm skillnad mellan män och kvinnor. Vi har också väldigt tydliga jämställdhetsskillnader i tillgången till olika välfärdstjänster. Det är väl bekant i den debatt vi har om inte minst sjukvårdens inriktning på olika områden. Det är alldeles uppenbart att Sverige har ett stort jämställdhetsproblem som vi har anledning att arbeta med. Nu ska man dock sätta detta i relativa termer.
Sverige är ett föregångsland i jämställdhetshänseende. Det gäller inte minst den tidiga utveckling vi hade på 70-talet med kvinnors inträde på arbetsmarknaden. Däremot ska man vara medveten om att det inte har sett lika bra ut under senare år. Om man som ett exempel tar perioden 1994-2006 är det tydligt att löneskillnaderna mellan män och kvinnor har ökat.
Det är tydligt att kvinnors andel av männens löner har stått still och stampat. Det är naturligtvis bekymmersamt. Vad som är än mer bekymmersamt är när vi tittar på förvärvsstatistiken och ser att den positiva utveckling vi hade från tidigt 70-tal och framåt bröts någonstans i mitten på 2000-talet när kvinnornas förvärvsarbete avtog. Det är djupt problematiskt.
I Sverige har vi en jämställdhetskostnad på i storleksordningen 15 procent av bnp mot om kvinnor hade samma tillgång till arbetsmarknaden som män har och kunde arbeta lika mycket under olika faser i livet. Även om man bortser från de allra tidigaste barnaåren är det alldeles uppenbart att vi har en stor samhällsekonomisk kostnad för bristande jämställdhet.
Det är också alldeles uppenbart när man blickar framåt att om vi ska klara att betala för välfärden långsiktigt behöver fler arbeta och fler arbeta mer. En betydande del av detta är de jämställdhetshinder vi har på den svenska arbetsmarknaden. Regeringen har fört en väldigt aktiv politik som många har betraktat som ett föredöme med jämställdhetsåtgärderna. En del av detta är jobbavdraget.
Det gör det mer lönsamt att arbeta, och skattelättnaderna är koncentrerade till dem som har en svagare ställning på arbetsmarknaden. Den genomsnittliga skatten för den som i dag går in och börjar arbeta halvtid är dramatiskt mycket lägre än vad skatten var för tio år sedan. Marginalskatterna för att gå från halvtid till heltid har reducerats väldigt kraftigt. Vi har börjat åtgärda problemen inom sjukförsäkringen så att risken för ett långvarit utanförskap minskas.
Vi har infört jämställdhetsbonusen. Det är ett system som är nyligen infört och som naturligtvis behöver utvärderas och följas. Men det är ett väldigt tydligt incitament för män och kvinnor att i stor utsträckning dela på föräldraledigheten. Vi har gjort omfattande insatser och mer är på väg för att underlätta för kvinnligt företagande. Det allra mest centrala är att underlätta för företagande i de sektorer där kvinnor är aktiva. Jag tänker på vård, omsorg och de delarna av ekonomin.
Till det ska läggas de satsningar vi gör för att förstärka det pedagogiska innehållet i förskolan. Den är av avgörande betydelse. Vi har en bra och fungerande förskola i Sverige. Men det är också centralt och viktigt att vi fortsätter att utveckla den verksamheten eftersom det underlättar för kvinnligt arbetskraftsdeltagande. Vi har ett stort jämställdhetsproblem. Vi har haft ett avstannande i förbättringarna under framför allt senare delen av 90-talet.
Nu har vi vidtagit en lång rad åtgärder. Sedan får vi återkomma på sikt och se vad det har för betydelse.