Veronica Palm (S):
I förmiddags fick jag ett telefonsamtal från en man på drygt 40 år. Han är frisk och har ett bra jobb som är välbetalt. Han bor i en av Stockholms södra villaförorter. Han var orolig, och han var arg. Han var egentligen inte orolig för sin egen skull.
Han var orolig över hur grunden för en av de viktiga välfärdsförsäkringarna håller på att rämna. Han sade till mig: Jag har jobbat i hela mitt liv. Jag tjänar rätt bra. Jag har betalat till en försäkring under hela mitt yrkesliv.
Jag har betalat genom avstått löneutrymme till en sjukförsäkring, för om olyckan skulle vara framme ska jag veta att jag har en trygg försäkring om jag skulle behöva bli sjukskriven. Och nu ändrar man försäkringsvillkoren! Efter all den inbetalade tiden ändrar regeringen villkoren i min försäkring.
Han tänkte ett varv till och sedan sade han: Det kanske är så att regeringen vill att jag ska teckna en privat försäkring och att det bara är så jag ska kunna känna mig trygg. Det där tycker jag var ganska viktigt.
Det visar på själva poängen med att ha gemensamma försäkringar - den där upplevelsen av att det faktiskt inte räcker, att försäkringen inte är till för mig och att vi har en välfärd som bara är till för dem som har det allra tuffast. Då måste jag själv betala min välfärd.
Jag är hundraprocentigt övertygad om att detta är det största hotet mot en generell och allomfattande välfärd, mot ett Sverige där vi faktiskt bryr oss om varandra även om man råkar vara sjuk. Om man har ett bra jobb ska man ändå kunna känna trygghet.
Sjukförsäkringen är till för oss alla, för att också du och jag som är friska ska kunna känna en trygghet i att vi har en försäkring som vi har betalat och har ett försäkringsvillkor till om olyckan skulle vara framme, om vi skulle bli sjuka, råka ut för en olycka, förlora arbetsförmågan eller om vi skulle få ett barn som har ett funktionshinder.
I höstas kom en rapport från LO-ekonomerna. De hade mätt samtliga löntagare, inte bara LO-medlemmar utan medlemmar i LO, TCO och Saco. Man konstaterade att varannan löntagare saknar förtroende för att sjukförsäkringsärendena behandlas rättssäkert. Man saknar förtroende för rättssäkerheten i försäkringen.
Det är en generell, allomfattande och solidariskt finansierad försäkring med bred riskspridning, som vi vet att vi alla betalar till via avstått löneutrymme. Vi vet också att vissa grupper löper större risk att utsättas för en arbetsmiljö där man riskerar att förlora arbetsförmågan.
Det är det bästa sättet att bryta en fattigdomsfälla och att öka jämlikheten.
Det är grunden för det som vi lite slarvigt brukar kalla den svenska modellen eller den skandinaviska modellen - en generell, allomfattande välfärd och en väl fungerande arbetsmarknad är de två grundpelarna som den svenska eller nordiska modellen vilar på. Båda dessa pelare rämnar nu, och jag vill koncentrera mig på det som handlar om välfärdsförsäkringarna.
Det som är viktigast är tilliten, för det är bara när vi i de breda befolkningslagren - du och jag och alla andra - känner att försäkringen är till för oss och att vi själva är beredda att betala för att andra som kanske löper större risker än vi själva också ska ha ett gott skydd. Regeringen Reinfeldt har nu förändrat villkoren i försäkringen.
Det leder till två saker, först och främst det uppenbara som vi har sett de senaste veckorna och som beslutet för ett och ett halvt år sedan har resulterat i, nämligen att enskilda sjuka människor drabbas hårt. Försörjningen rycks undan, sjuka människor kastas ut ur försäkringen och ställs längst bak i kön på Arbetsförmedlingen.
Men det har också - och det är minst lika allvarligt - lett till att tilliten till försäkringen brister. Tilliten till den generella välfärden brister, tilliten till att man har ett skydd om olyckan är framme.
Denna tillit brister i alla löntagargrupper, men bristen på tillit är störst hos akademikergrupper. I dag debatterar vi ett ärende som heter Ändringar i sjukförsäkringen . Jag har längtat efter att debattera ett ärende med den rubriken.
Jag vill göra ändringar i sjukförsäkringen. Jag vill ha en sjukförsäkring som ger trygghet för den som är sjuk och som är trygg också för mig som arbetar. Jag vill ha en sjukförsäkring där den som är sjuk och inte kan arbeta har rätt till ekonomisk ersättning och rätt till aktivt stöd tillbaka på arbetsmarknaden.
Bara med de två ingredienserna kan vi ha en väl fungerande och generell välfärd. Annars brister tilliten. Det som vi ska debattera handlar inte om detta. Det som högermajoriteten ger sken av är att det handlar om förbättringar i försäkringen. Efter två veckor av mediestorm kryper man till korset.
För ganska exakt en vecka sedan, en fredagskväll, kallade man till presskonferens och sade: Vi ska försöka fixa det här. Man ger sken av att man ska förbättra försäkringen. Sanningen är att stupstocken i försäkringen är kvar. De dogmatiska tidsgränserna som bara handlar om att rycka undan pengar för folk, inte om att ge stöd, möjligheter eller rehabilitering, är kvar.
Bristen på rehabilitering är kvar. Rehabilitering får man möjligen efter att man kastas ut ur försäkringen, har gått den långa passiva sjukskrivningstiden och fått pengarna undanryckta. Då hamnar man i en introduktionsaktivitet. Det är den ena sanningen. Det förändrar inte sjukskrivningsreglerna. Den andra sanningen är att det inte finns några pengar.
Det finns ingen budget för det här förslaget. Om sjuka människor verkligen skulle slippa kastas ut ur försäkringen borde det rimligen betyda att de får ersättning, och då borde det finnas ett budgetkonto för det. När jag frågar om det blir svaret nej.
Dessutom har det här förslaget blivit hårt kritiserat, framför allt av Försäkringskassan, som säger att tolkningen av nya begrepp som "oskäligt" är väldigt oklar. Det är oklart vad skillnaden mellan "allvarlig" och "mycket allvarlig" sjukdom är rent juridiskt.
Och man säger att detta försätter Försäkringskassans handläggare i ännu en svår situation när de ska göra bedömningar. Det är alldeles för dåligt förarbete, vilket ju inte är så konstigt när det är en vecka sedan man kom på idén om att ändra lagen. Dessutom är ärendet ytterst dåligt berett. Det är inget ovanligt för regeringen Reinfeldt att ärenden är dåligt beredda.
A-kasseförsämringarna hade man ute på två veckors remisstid. Förändringarna i sjukförsäkringen genomfördes med remisser, men man tog uppenbart inte hänsyn till och kanske inte ens del av remissvaren. Den dåliga beredningen är alltså inget unikt, men i det här fallet är ärendet osedvanligt dåligt berett. I tisdags fick vi ett papper.
Då krävde en samlad rödgrön opposition att vi skulle snabbremittera detta och att vi skulle få möjlighet att titta på detta tillsammans med de tunga remissinstanserna. Jag är övertygad om att de stod på tå utanför för att få möjlighet att kanske den här gången få majoriteten att lyssna på kritiken. Det röstades ned. Då krävde vi att åtminstone få ha ett extra sammanträde med statliga myndigheter.
Det kunde majoriteten inte rösta ned eftersom vi har ett minoritetsskydd där. Därför hade vi möjlighet att höra åtminstone Försäkringskassans kritik mot både ärendet och beredningen. Med anledning av detta väljer Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet de gröna att avstyrka det förslag som nu ligger på kammarens bord.
Vi vill upphäva utförsäkringsreglerna. Vi vill att regeringen återkommer med ett förslag som faktiskt stärker den enskildes rätt till individuell prövning, tar bort de dogmatiska tidsgränserna och slutar kasta ut människor ur försäkringen. Det förslag som ligger på kammarens bord i dag duger inte.
Min uppmaning är i dag samma som den var i går hela veckan: Backa tillbaka! Tänk om! Gör om, och gör rätt! Med detta, herr talman, vill jag yrka avslag på utskottets förslag i betänkandet och bifall till reservationen från Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet de gröna.