Stefan Attefall (KD):
Den lag vi har som reglerar statsbidrag till trossamfund är från 1998. Jag tror att det var ungefär då Vänsterpartiet inledde sitt nära samarbete med den dåvarande socialdemokratiska regeringen. Den lagen säger att samfunden ska klara ett antal kriterier, men är också tydlig med att man inte ska recensera de teologiska uppfattningarna i samfunden.
Det är en ganska rimlig lag, tycker jag, och jag tror att den också hade ett brett stöd i Sveriges riksdag. Vi vet att olika trossamfund har olika uppfattningar i olika frågor. Det kan gälla ämbetsmannasyn eller livsstilskrav. I Frälsningsarmén får man, om jag har förstått det hela rätt, gå med på ett antal livsstilskrav när man blir soldat och ännu mer när man blir officer.
Man får inte dricka alkohol, man får inte vara sambo och man får inte heller vara gift eller partner med en homosexuell, utan man ska leva i ett äktenskap mellan man och kvinna, därför att de har det synsättet och det livsstilskravet. Den teologiska uppfattningen kan vi ha många olika åsikter om, men så fungerar det i Frälsningsarmén. Frågan är då: Om vi ska ha en stat som säger att ett visst synsätt är felaktigt, var drar vi gränsen?
Vilket samhälle vill Siv Holma och Helena Leander skapa och vilka regler vill de ha på det här området? Jag är helt övertygad om att trossamfunden gör en fantastiskt viktig insats i civilsamhället. Så fort vi råkar ut för bussolyckor eller större olyckshändelser ropar man på trossamfunden.
Det kan vara Svenska kyrkan, frikyrkor eller muslimska samfund som man vill ha hjälp av med krisbearbetning. Stora sociala insatser görs också, inte minst av Frälsningsarmén. Det är en intressant fråga om Frälsningsarmén utövar någon form av diskriminering i sina hjälpinsatser. Ingen har i alla fall kunnat påvisa något sådant, och jag hoppas inte heller att någon gör det. Det skulle vara mycket tragiskt.
Vi har också den ordningen i Sverige att myndigheten SST, Nämnden för statligt stöd till trossamfund, jobbar med att följa dessa frågor löpande. Dessutom har vi Regeringens råd för kontakt med trossamfunden som jag berättade om i mitt interpellationssvar och som jag är ordförande i. Där för vi en fortlöpande dialog om många olika frågor som handlar om relationen mellan stat och trossamfund.
Innan det avsnitt av Kalla fakta som ni refererar till var aktuellt bestämde vi att vi skulle ha en diskussion kring formuleringen "samhällets grundläggande värderingar" på ett seminarium i höst. Det kommer vi också att ha. Det är viktigt att föra en fortlöpande diskussion om detta, och det gör vi gärna.
Men jag vill bestämt hävda att det är viktigt att göra skillnad på de olika uppfattningar som jag, du, ni och vi alla har samt vad som finns inom religionsfrihetens ram och trossamfundens teologiska uppfattningar.
I annat fall skulle jag vilja ha en beskrivning av var man drar gränserna när det gäller exempelvis Frälsningsarméns livsstilskrav för officerare, en befattning som kanske är jämförbar med att vara förtroendevald eller ha ett slags pastorsfunktion i ett annat frikyrkosamfund. Var drar man gränserna? Vilka krav får man ställa och inte ställa på livsstil, beteenden och uppträdanden? Ska vi ha den typen av recensioner från statens sida? Jag tror att det är att gå för långt, och jag tror inte att vi får ett bra samhälle av detta.
Sedan kan jag komma till en del andra intressanta aspekter på vad staten ger bidrag till, men det tar jag gärna i nästa omgång.