KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Det var med viss förvåning vi noterade detta förslag som var nästan insmuget i budgeten, för det annonserades inte på något tydligt sätt. I regeringens budget fanns det dock med att man plötsligt skulle avveckla anslaget till finansmarknadsforskningen, och det skulle ske ganska drastiskt och snabbt. Utfasningen börjar redan under innevarande år.
I den höständringsbudget som vi ska behandla finns en neddragning på drygt 1 miljon. Sedan fortsätter detta 2015, och 2016 är anslaget helt borta, enligt regeringens förslag.
Jag har suttit i finansutskottet tillsammans med nuvarande finansmarknadsminister Per Bolund och hört honom, som jag uppfattat det, vara ärligt bekymrad över det som kan hända på finansmarknaden när det inte fungerar som det ska. Det har gällt många frågor, allt från hushållens skuldsättning till större frågor om banksektorn och finanssektorn.
Jag hade därför förväntat mig att Per Bolund skulle vara lite mer försiktig än att stå bakom en budget som gör ett sådant drastiskt ingrepp. Det finns många problem med detta förslag. Ett rent principiellt problem är att det innebär att staten bryter ett långsiktigt åtagande. Staten har gått in och gjort utfästelser om ett tioårigt åtagande gentemot denna forskning, vilket staten i så fall ensidigt bryter.
Det är problematiskt. Det handlar inte om bara finansmarknadsforskningen i sig, utan det är ett generellt problem för hur staten uppfattas som part i olika sammanhang. Dessa förpliktelser går dessutom åt båda håll. Som jag ser det kan staten inte ensidigt ta bort anslaget och sedan utgå från att den privata sidan behåller sin finansiering.
Båda sidor har ett ansvar att stå för det man har sagt. Detta riskerar statens trovärdighet som part, och det är allvarligt. Det riskerar att skada Sveriges rykte när det gäller internationell forskning. Det uppfattas dessutom som ganska oseriöst. Jag har förstått att det finns exempel där man fick besked om anslag till sådan här forskning så sent som i september.
Några veckor senare kom det nya besked från Vinnova när de sett budgetpropositionen där regeringen drar ned anslaget kraftigt för 2015 och tar bort det helt för 2016. Denna typ av ryckighet kan man inte ha i verksamheten, och det tror jag att finansmarknadsministern förstår.
Finansmarknadsforskningen, med centrum i Stockholm och i samarbete med universiteten i bland annat Göteborg och Lund, håller mycket hög kvalitet. Vinnova har utvärderat detta, vilket nämndes tidigare. Denna utvärdering hoppas jag att finansmarknadsministern har fått ta del av och läst.
Det man har byggt upp är en plattform, en infrastruktur, ett center för att kunna bedriva seriös forskning av internationell toppklass. Det borde vi vara stolta över i Sverige. Man kan också se det som att staten betalar en liten försäkringspremie i och med denna satsning, för vi vet vad som kan hända om denna sektor inte fungerar. Det kan ställa till stora problem i hela samhällssektorn.
Per Bolund svarade inte riktigt på de konkreta frågor jag ställde. Jag ber därför Per Bolund att kika på de frågor jag ställde i interpellationen och komma med ett litet förtydligande.
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Som jag har uppfattat det, finansmarknadsministern, har vi genom de senaste åren haft ett mycket brett stöd generellt sett i Sverige för det arbete med att skapa finansiell stabilitet som har bedrivits. Jag har inte uppfattat att det har varit några politiska skiljelinjer här, i varje fall inga större fast ibland i några detaljer. Generellt har jag sett att det har funnits en bred samsyn kring hur de här frågorna ska hanteras, eftersom vi alla har uppfattat det som viktigt för Sverige med en stor finansiell sektor.
Då blir det lite märkligt att anföra det som något slags argument. Du får det lite grann att låta som om Socialdemokraterna och Miljöpartiet skulle ha varit emot de här satsningarna, men så har det inte varit. Ni har aldrig lagt något annat förslag i någon budgetmotion, och ni har inte heller inför valet berättat att ni var beredda att göra den här neddragningen.
Uppenbarligen är det en omprioritering som ni har gjort, och det har ni gjort utan att berätta i förväg att den var på väg. Jag tror att det handlar om att ni har varit lite dåligt förberedda. Är man inte förberedd är man oförberedd. Ni har förmodligen inte varit överens om var ni ska hitta de pengar som ni har tyckt att ni behöver. Är man inte överens är man oenig. En regering som är oenig och oförberedd riskerar att skapa osäkerhet och otydlighet.
Det är precis vad vi ser det inom det här området. Vi har tidigare sett det på en rad andra områden, och nu kommer det på finansmarknadsforskningsområdet. Jag tycker att det är mycket olyckligt, och det riskerar att skada statens trovärdighet som långsiktig part.
Jag vill upprepa frågan till Per Bolund och hoppas att du tar tillfället i akt i ditt sista inlägg att ge ett besked: Är regeringen beredd att ompröva förslaget att fasa ut det här anslaget, om det visar sig att den här forskningen påverkas negativt av utfasningen av den statliga delfinansieringen?
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Tack, statsrådet, för kompletteringen! Statsrådet nämnde tidigare att resurser ska gå till det som de är avsedda för. Det är lätt att hålla med om det. Det tror jag att vi alla tycker. Det är klart att det är på det viset. Samtidigt är frågan lite grann hur man definierar vad de är avsedda att gå till. Och vad är det som egentligen är en kostnad? Och vad är det som i så fall skulle betraktas som onödigt?
Jag tror att man ibland glömmer bort en kostnad som man inte ser. Det är ineffektivitet. Det är ett problem när verksamheter bedrivs på ett ineffektivt sätt. Det är nämligen också en kostnad. Det innebär att skattebetalarna betalar mer för en verksamhet än vad de annars skulle behöva göra. Det är där vi har utmaningen i att kunna få in mer kostnadseffektivitet även i offentlig verksamhet utan att det ska påverka kvaliteten negativt.
Där tror jag att vi i grunden är överens, som sagt. Jag tror ändå att det är viktigt att påpeka detta. Ibland förutsätter man att det är optimalt om man inte har konkurrens utan bara har en ren, så att säga, offentlig verksamhet. Men om det finns ineffektivitet är det en kostnad. Det innebär också att skattebetalarna betalar för någonting som de inte får ut full nytta av. Sedan vill jag, när jag precis ska avsluta, vara kvar vid de frågor jag ställde till statsrådet.
Varför ändrades utredningens uppdrag? Det fanns underlagsrapporter. Hade det inte varit rimligt att låta dem vara med i Ägarprövningsutredningens slutredovisning, som beräknas komma inom kort? Jag har också en annan fråga. Statsrådet säger att den kommande utredningen ska ha ett brett anslag och titta på alla möjliga aspekter. Ska det tolkas som att er överenskommelse med Vänsterpartiet inte ska ses som bindande?
Om den gör det har ni nämligen på förväg stängt en av de dörrar som skulle kunna finnas med i en sådan här utredning.
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Finansministern tycker att jag anklagar henne för att tala om annat och att jag därmed inte skulle tycka att annat, såsom skola, utbildning med mera, är relevant. Det var inte vad jag sa. Jag underströk att det visst kan vara mycket relevant. Jag har inte något problem med att man utvecklar och gör en noggrannare redovisning också inom andra sektorer. Finansministern uttryckte det som att man borde sprida ljusskenet även till andra sektorer. Det har jag inget problem med.
Problemet är att hon försöker släcka ljuset i den del av sektorn som är relevant. Om man är ute och kör på en mörk väg hjälper det inte att man tänder en lampa i skogen, om man samtidigt släcker ljuset på vägen där man kör. Om vi ska se till att det blir fler jobb måste vi också fortsätta att mäta sysselsättnings- och jobbeffekterna av de förslag som läggs fram. Herr talman! Jag vill återigen citera ur regeringsförklaringen.
Det står så här: "Ett tydligt sysselsättningsmål ska styra den ekonomiska politiken." Exakt samma formulering finns i budgetpropositionen på s. 27. Det är första sidan i finansplanen. Magdalena Andersson, vilket är detta sysselsättningsmål? Stefan Löfvens ord var att alla förslag som regeringen lägger fram måste vägas utifrån sin jobbskapande effekt.
Då vill jag fråga finansministern: Hur är det möjligt för er att väga olika förslags effekter på jobb och sysselsättning när ni väljer att inte redovisa dessa effekter?
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Tack, näringsministern, för svaret! Bakgrunden till interpellationen, som jag lämnade in direkt efter att händelserna inträffade under en vecka i början på mars, var att det blev väldigt tydligt att regeringen valde att agera olika vid de två olika händelserna som inträffade med bara två dagars mellanrum.
Måndagen den 9 mars varslade Sony i Lund 1 000 personer om uppsägning. Då var näringsministerns besked att frågan i första hand var ett regionalt och inte ett statligt ansvar. Två dagar senare, på onsdagen den 11 mars, varslade Ericsson 2 200 personer. I detta fall var det utspritt på sju orter där Stockholm var en av de orter som skulle drabbas hårdast.
Då var Dambergs besked att man ville tillsätta en krisgrupp med statssekreterare från fem departement för att koordinera Regeringskansliets arbete i frågan och för att ha kontakt med lokala och regionala aktörer. Senare har det framkommit att statssekreterargruppen ska agera generellt vid händelser i hela landet, vilket naturligtvis är positivt.
Men det som blev väldigt tydligt under dessa händelser var ju den skillnad i hur regeringen valde att bemöta och agera i de olika situationer som hade uppstått. Man ställer sig frågan varför skillnaden är så stor. Beror skillnaderna på hur stor andel av befolkningen som påverkas?
Då kan jag konstatera att för Stockholms del motsvarar Ericssons varsel 1 procent av befolkningen. I Lundafallet motsvarar det 0,9 procent av befolkningen. I Katrineholmsfallet motsvarar det 1,2 procent av befolkningen.
Det finns alltså ingen tydlig skillnad som skulle förklara det här, eftersom Lund befinner sig mitt emellan två ytterligheter. Då kan det kanske bero på hur stor arbetslöshetsnivån är i olika delar av landet. Arbetslösheten i Stockholms län är 7,1 procent, det vill säga en bit under genomsnittet i landet som är 7,9 procent.
I Skåne uppgår arbetslösheten till 10,1 procent medan den är 8,6 procent i Sörmland. Det skulle tala för ett mer offensivt agerande i Skånefallet än i de andra fallen. Poängen är inte att tala sig varm för någon favör eller extrasatsningar i Skåne, utan jag efterlyser snarare vad regeringen har för perspektiv.
Varför väljer man att agera så olika och skicka så olika signaler utåt? Det här uppmärksammades ju också i medierna. Varför väljer regeringen och näringsministern att agera så olika när det händer saker i olika delar av landet? Jag tycker tyvärr inte att näringsministern svarade på de frågor som jag ställde.
Möjligen svarade han på första frågan, men den andra frågan var: Vilka principer avgör hur ministern och regeringen gör avvägningen för när man väljer att agera och när man väljer att inte göra det? Den tredje frågan var: Vilken typ av insatser är ministern och regeringen beredda att göra i Ericssonfallet och varför är man inte beredd att göra det i Sonyfallet? De frågorna har jag inte fått svar på.
Jag vill därför be näringsministern att förtydliga sitt svar i det avseendet.
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Det är positivt, näringsministern, att regeringen tycker att det är angeläget att satsa på forskning och utbildning. Det gjorde Alliansen tydligt också. Under alliansregeringens år gjordes rekordstora satsningar på till exempel forskningsområdet. Rekordsatsningar gjordes även på infrastruktur.
Efter en lång period då både underhåll och nyinvesteringar på infrastrukturområdet varit eftersatta levererade alliansregeringen kraftiga höjningar i båda de två nationella infrastrukturplaner som man presenterade. Det var rekordstora satsningar på infrastruktur, inte minst när det gäller drift och underhåll för att förbättra situationen i det befintliga systemet. Det är positivt att den nya regeringen tycker att detta är viktigt och gärna fortsätter med den typen av satsningar.
Bostadsproblematiken som näringsministern tar upp är en annan viktig fråga. Även där var alliansregeringen offensiv och tillsatte projektet Sverigebygget, som nu går under namnet Sverigeförhandlingen. Där försöker man koppla satsningar på infrastruktur till investeringar i bostäder och se det som en helhet.
Även här tycker jag att det är positivt att den nya regeringen tycker att detta är viktigt och att man fortsätter att satsa på de här områdena i linje med vad alliansregeringen gjorde. Det är inte detta som är problemet, näringsministern, utan det är de andra sakerna som ni inte talar så gärna om. Det är inte så att all kritik hängs upp på sänkningen av arbetsgivaravgifterna för unga. Kritiken handlar om att ni chockhöjer skatterna med 27 miljarder på arbete och företagande. Det blir 34 miljarder totalt.
Arbetsgivaravgifterna för unga är bara en del i detta. Det här blir ett problem för näringspolitiken i stort. Det tror jag nog att näringsministern inser. Sedan vill jag tolka näringsministerns besked i dag positivt, att han inte avser att agera annorlunda i Skåne än i Mälardalen. Det gläder mig.
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Jag får tacka Ardalan Shekarabi för svaret. Jag kan till min glädje konstatera att jag uppfattar att jag fick ett svar när statsrådet sade att det inte hade satts en siffra. Det är riktigt. Man kan se att det inte står någon siffra i själva överenskommelsen.
Det stora problemet är att den som ni har slutit överenskommelsen med säger att ni visst är överens om en siffra även om den inte framgår av den skriftliga överenskommelsen. Man påstår att det finns en överenskommelse - en muntlig sådan, antar jag - men den framgår inte av papperet.
Jag väljer ändå att tolka Ardalan Shekarabi positivt, det vill säga att Vänsterpartiet har missuppfattat saken - vilket är glädjande. Det sprids tyvärr en lite tråkig bild av hur verksamheterna fungerar i välfärden. Visst har det funnits, och finns säkert fortfarande, en rad dåliga exempel.
Vi är överens brett i kammaren om att vi behöver skapa bättre ordning och reda i välfärdssektorerna generellt. Det har också varit ambitionen från den tidigare alliansregeringen att försöka nå breda överenskommelser för att få verksamheten att fungera utan att riskera verksamheten för många människor som berörs. Tyvärr pratar man ofta om dominerande aktörer, till exempel riskkapitalbolag.
Intrycket blir att hela välfärdssektorn består av ett litet antal stora bolag som bara är ute efter att skära guld med täljkniv och inte att bedriva verksamhet med kvalitet alls. Det är en onyanserad bild av verkligheten. Det finns ungefär 4 000 fristående förskolor och skolor. Det finns över 300 000 barn i verksamheterna.
Då kan det vara intressant att notera att över 85 procent av aktörerna driver bara en enda skola. Det är alltså fråga om små aktörer i en majoritet av fallen. Detsamma är det på vård- och omsorgsområdet. Drygt 125 000 personer arbetar i över 11 000 företag. Över 10 000 av dessa företag har färre än 20 anställda.
Det blir ibland lite ensidigt i debatten när man talar om de stora aktörerna. Vi är överens om att kraven behöver skärpas och att vi vill ha mer ordning och reda. De dåliga exemplen på vad som har hänt ska inte hända. Det hade varit bra om vi hade kunnat få breda överenskommelser liknande den friskoleöverenskommelse som slöts mellan allianspartierna, S och MP.
Det förekommer tyvärr lite olika besked i debatten kring huruvida denna överenskommelse gäller. Då vill jag passa på att ställa frågan till Ardalan Shekarabi: Hur ser du på detta? Gäller överenskommelsen i Friskolekommittén fortfarande?
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
När man lyssnar på Ardalan Shekarabi är det mycket i det han säger som är positivt, och det är lätt att bli - jag blir det i alla fall - glatt överraskad av en del av de besked han ger. Statsrådet pratar om samtal över blockgränsen och att man gärna vill se breda lösningar och samarbete med fler partier i dessa frågor.
Då låter det på Ardalan Shekarabi som att han vill värna och vårda den överenskommelse som Friskolekommittén slöt på friskoleområdet. Vi hade också Ägarprövningsutredningen, som den förra regeringen satte i gång för att titta på dessa frågor. Allt det där låter väldigt positivt. Problemet är bara att den överenskommelse som ni har slutit med Vänsterpartiet säger någonting annat.
Det står nämligen så här: "En utredning . tillsätts i januari 2015 och ska lämna förslag i mars 2016. Propositioner utifrån utredningen ska läggas 2016. Partierna är också överens om att gemensamt utse utredare samt att proposition med ovan inriktning ska läggas fram av partierna gemensamt."
Det som står i denna överenskommelse är alltså att det är regeringen, Socialdemokraterna och Miljöpartiet, tillsammans med Vänsterpartiet som ska ta fram de här förslagen och stå för dem gemensamt. Där ser åtminstone jag uppenbara problem. Till att börja med har vi noterat att Vänsterpartiet redan gör annorlunda tolkningar av överenskommelsen än vad regeringens företrädare gör.
Vi vet också att Vänsterpartiet tyvärr har en helt annan syn på valfrihet än vad vi andra partier har, och det bekymrar mig.
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Tack, Marianne Pettersson, för anförandet! De här debatterna riskerar väl att gå lite grann på tomgång, eftersom vi behandlar ett gäng motioner. Men det är också i väntan på skarpare förslag i form av en proposition med livsmedelsstrategin som vi hoppas ska komma i sommar. Trots detta fanns det några saker i det som Marianne Pettersson nämnde som jag skulle vilja ta upp, liksom någon ytterligare fråga.
Hon nämner Från Sverige-märkningen, som även jag var inne på i mitt anförande. Det är en bra märkning, verkar vi vara överens om. Det är bra att den här märkningen kommer fram, och jag tycker att det är glädjande att det är en branschmärkning. Det visar att branschen och marknaden kan klara av att lösa det här på ett bra sätt som jag tror är till nytta för konsumenterna.
Landsbygdsministern var också tydlig här i går när han sa att han bejakar det här, att han tycker att det är bra och att det därmed inte behövs någon lagstiftning på det här området. I anslutning till detta vill jag fråga Marianne Pettersson om hon delar den bedömningen. Delar ni socialdemokrater här i riksdagen regeringens bedömning att det inte behövs någon lagstiftning längre? Därmed har ni ändrat uppfattning, för tidigare har ni ju varit inne på att man skulle behöva lagstifta om detta. Det är min första fråga.
Den andra frågan gäller målen i livsmedelsstrategin, där Marianne Pettersson tar upp en del exempel. Landsbygdsministern har också tagit upp att det i livsmedelsstrategin kommer att finnas mål för ekologisk produktion och konsumtion. Jag är lite frågande till det. Detta driver marknaden ganska bra själv. Det finns en stor efterfrågan på ekologiskt, och det finns egentligen inget behov av den typen av politiska pekpinnar, skulle man kunna säga.
Risken med detta är att det kan innebära att utländska ekologiska produkter konkurrerar ut svenska konventionella produkter som kanske egentligen är miljömässigt sett bättre än de utländska ekologiska i en del fall. Hur ser Marianne Pettersson på den saken?
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Tack, Marianne Pettersson, för svaret! Det gläder mig att vi verkar vara överens om att det inte finns något behov av lagstiftning. När det gäller begreppet ekologisk handlar det om både produktion och konsumtion. Det är vad landsbygdsministern har sagt i alla fall. Jag håller inte med Marianne Pettersson om att det alltid är bra att sätta upp ett mål. Det måste finnas en tanke bakom och mening med att sätta upp ett mål. Man måste också fundera igenom vilka konsekvenserna kan bli.
Jag är rädd att man inte har gjort det. Det finns en bild av att det ekologiska är det som alltid ska vara bäst för miljön. Jag delar inte den bedömningen. Jag tror att man ofta behöver väga in andra aspekter också och se var miljönyttan blir störst och hur mycket som kan tas ut från en bit mark. Jag antydde i min fråga att om ett mål sätts upp för ekologisk produktion och ett mål för ekologisk konsumtion kan detta påverka just konsumtionsbeteendet.
Om svenska kommuner ställer krav på att det ska vara ekologiska produkter vid upphandling, och det inte finns tillräckligt med ekologiska produkter, blir man tvungen att handla produkterna från någon annanstans. Ekologiska produkter från andra länder är inte alltid bättre än svenskodlade konventionella produkter.
Då blir det en konflikt i att offentlig sektor inte köper svenska produkter och dessutom inte köper de som är bäst för miljön. Det är feltänkt att fokusera på ekologisk produktion och konsumtion. Ekologiskt kan vara bra i vissa fall. Konsumenterna är väl medvetna om detta, och vi ser att efterfrågan ökar. Då är ett politiskt satt mål helt onödigt. Det viktiga är att ha ett mål för ökad produktion och ökad export.
Det tycker jag att regeringen borde fokusera på. Därför är jag orolig över de besked som landsbygdsminstern har gett.
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Tack, Stina Bergström, för anförandet! Jag vill börja med att rikta samma fråga till dig som jag gjorde till Socialdemokraterna tidigare, och den handlar om lagstiftning när det gäller märkning. Landsbygdsministern har sagt att den nya frivilliga märkningen som branschen har tagit fram och som lanserades i går gör att det inte behövs någon lagstiftning. Då undrar jag om Stina Bergström anser att detta är hela regeringens ståndpunkt och om Miljöpartiet alltså står bakom den.
Stina Bergström talade en hel del om ekologisk produktion och konsumtion och nämnde programmet Kaliber .
Där tydliggjordes en del av problemen som jag försökte nämna i den förra repliken, det vill säga att om man ställer krav på det vis som man gör i svenska kommuner på att handla ekologiskt finns risken att miljövänliga svenska produkter trängs undan av ekologiska produkter som produceras någon annanstans, där miljönyttan inte nödvändigtvis är större utan tvärtom kan vara betydligt mindre.
Hur ser Miljöpartiet och Stina Bergström på detta? Det viktiga borde ju vara att se till den totala miljöpåverkan på de produkter man köper. Man gör det kanske lite enkelt för sig på kommunerna om man bestämmer att man ska köpa just ekologiskt. Det vore mer relevant att ställa specifika miljökrav utifrån vilken miljönytta man vill uppnå. Då skulle svenska produkter kunna klara sig väl så bra i den konkurrensen.
Jag undrar också hur Miljöpartiet ser på problemen med växtskyddsmedel. Kemikalieinspektionen gör nu en helt annan tolkning av EU-regelverken än vad andra länder gör. Det här riskerar att slå ut svenskt jordbruk till stora delar. Är det verkligen rimligt? Hur ser Stina Bergström på det, och vad är man från Miljöpartiet beredd att göra för att lösa de här problemen?