Hans Wallmark (M):
Herr utrikesminister! Det Nikos Papadopoulos fäster uppmärksamhet på i sin interpellation är något som jag också kan bära vittnesmål om. När man träffar kristna i Sverige som kommer från andra delar av världen, bland annat samlade i Sveriges kristna råd, ger de uttryck för just den typ av starka känslor och sorg som Nikos Papadopoulos här formulerar från riksdagens talarstol.
Jag har också läst utrikesministerns korta och kärnfulla svar som egentligen är en läsanvisning till interpellationsdebatter bland annat med ledamöterna Mats Pertoft och Hans Linde för att inte upprepa argument som redan hörts härifrån talarstolen. Jag har också tagit del av dem, och jag måste säga att jag tycker att utrikesministerns svar i de tidigare interpellationsdebatterna i oerhört stor och väsentlig grad är väldigt kloka.
Det utrikesministern ger uttryck för i svaren på de ställda frågorna är att han avvisar tanken på att man ska fatta politiska beslut om historien. Han säger också att det endast är parterna själva som kan vara med och starta en process mot försoning och diskutera det som har skett.
Detta tycker jag är väldigt klokt av utrikesministern, och jag vill i allt väsentligt ställa mig bakom det. Det viktigaste när vi tittar på historien är att komma ihåg att historien är ett tveeggat svärd. Vi kan lära oss en hel del av historien. Vi kan tolka, vi kan förstå och vi kan till och med bli klokare av historien. Vi kan också av historien påbörja ett arbete mot försoning.
Så tror jag att historia rätt ska hanteras, och då är det fel att i politiska sammanhang och politiska församlingar som Sveriges riksdag fatta formella beslut om hur man ska tolka olika historiska händelser. Herr talman! Vi kommer om två dagar att uppmärksamma märkesåret efter freden med Ryssland 1809, där Sverige och Finland gick skilda vägar.
Detta är en stor historisk händelse, men vi ska inte nödvändigtvis fatta riksdagsbeslut om hur vi ska tolka rikssprängningen som historiskt faktum. Däremot är det naturligtvis bra att vi på olika sätt uppmärksammar det, för en diskussion och har en dialog om det. Samma sak är det med slaget om Poltava som också ger väsentliga bidrag till en politisk diskussion. Men det är ingenting som man nödvändigtvis ska fatta politiska beslut om i Sveriges riksdag.
Man kan också diskutera, om man går ytterligare ett par hundra år tillbaka, försvenskningen av Skåne efter freden med Danmark. Den har otvivelaktigt också blodiga inslag men kräver inte nödvändigtvis ett riksdagsbeslut, däremot en diskussion. Herr talman! Jag tror att man dessutom ska peka på några saker. Det som är hoppfullt är den så kallade fotbollsdiplomati som utvecklas mellan Turkiet och Armenien.
Där finns inslag av att man räcker varandra händerna, trots åratal av mycket starka känslor. Samtidigt, med allt detta sagt, finns ändå all anledning för oss i Sveriges riksdag att se kritiskt på utvecklingen. Vi ser hur kristna har förföljts i närtid. Vi vet också hur den ortodoxa kyrkan på olika sätt har haft problem i Turkiet med pogromer in på 50-talet.
Vi ser också svårigheten för den ortodoxa kyrkan att kunna utse en ny patriark när Bartholomeus av olika skäl försvinner och man från Turkiets sida kräver att det ska vara en turkisk medborgare. Allt detta mynnar ut i en slutsats, herr talman och herr utrikesminister. Jag tror att det absolut bästa för alla minoriteter i Turkiet, etniska såväl som religiösa, är en förstärkning av det legala och det konstitutionella.
EU-medlemskap och processen mot EU-medlemskap innebär den typen av säkerhet. Därför är det viktigaste inte en politisk diskussion om historien, det är en process mot EU-medlemskap.