KBLab/rixvox huggingface dataset:
Yvonne Andersson (KD):
Jag tycker att det är väldigt intressant att lyfta den här problematiken. Först måste jag säga att varje högskolerektor naturligtvis har ansvar för att budgeten på myndigheten som han eller hon leder, ska gå ihop.
Det är klart att man, om ungefär en fjärdedel av studenterna är borta av rent demografiska skäl år 2020, måste se upp och se: Vad kan vi göra åt detta? Då kan man tänka sig att man avrundar grundutbildningen och satsar mycket mer på forskning. Och när det gäller fördelningen mellan grundutbildning och forskning på lärosäten vill vi ha en ökad andel forskning.
Jag hade förmånen att besöka Karlstad i fredags och lyssna på rektorn och höra hur det såg ut där. De har riktigt bra satsningar inom forskningsdelen på flera håll. De har riktigt bra satsningar på delar av grundutbildningen, och de förstärker naturligtvis det här. För vad är det som händer framöver?
Ja, med ett system som innebär att det inte är några förståsigpåare som talar om att där ska det vara så många platser och där ska det vara så är det systemet självt som ser till att det ska vara riktigt bra utbildning eller riktigt bra forskningsgrupper. Och då satsar vi på detta. Och de kommer naturligtvis att finnas kvar. Oron skulle jag hellre vilja se som att det är utmaningar för samtliga lärosäten i landet.
Det handlar om att de har bra utbildning, så att de får behålla sina examensrätter och att de har bra forskning, så att de kan behålla pengarna till forskningen. Vad jag säger är att alla borde vara oroliga, precis som du och jag, över hur framtiden ser ut. För vi måste alla se om vårt hus i de olika situationer som gäller för oss. Det ska naturligtvis myndighetscheferna också göra.
Yvonne Andersson (KD):
Nej, jag tror nog att min kollega ska läsa på lite grann, för det verkar som att hon debatterar utifrån hur det var tidigare. Det är inga forskningspengar som bara försvinner.
Om det inte bedrivs forskning inom ett område och om man inte kan söka de konkurrensutsatta forskningsmedlen och om man inte kan söka de forskningsmedel som har att göra med innovation eller att man får de fakultetsmedlen direkt från staten för att det finns motsvarande antal utbildningsplatser handlar det om kvalitet i stället.
De som har en kvalitetsinriktad forskning förlorar inga forskningsmedel i dag. Examensrätterna försvinner om inte Högskoleverket anser att de motsvarar den kvalitet vi kräver på utbildningen. Det är ett annat sätt att se det, och jag är glad att vi har kommit dit, för det är det som gör oss till en kunskapsnation i det globala perspektivet framöver.
Yvonne Andersson (KD):
Nej, vad jag sade om innovation, och som jag hoppas framkom, var att det var första gången det fanns en forsknings- och innovationsproposition. Vi byggde ihop kunskapen och kunskapsutvecklingen med forskningen och ihop med näringslivet. Det var det jag ville peka på att vi kom fram med. Var det sämre förr? Tja. Det är väl så att man hela tiden håller på med en utveckling för att saker ska bli bättre och följa tiden.
Det har gått galopperande fort på forsknings- och kunskapsfronten i hela världen - det är ingen tvekan om det. Och då tycker man ju att det var sämre förr. Jag tycker också att det jag gjorde förr var sämre. Annars har det ju inte varit någon utveckling. Vi försämrar väl inte saker, varken ni eller vi. Men vi har gjort mer nu.
Att vi är nära himmelriket - ja, just när det gäller forskningen är det väl det politikområde där jag tycker att det är lite kul att det går framåt. Och när det är ett intresseområde blir man lite extra tänd på det. Men vi är inte riktigt nära himmelriket, nej. Vi har mer att göra.
Jag tycker till exempel att vi måste fokusera på våra flaggskepp i Sverige för att vi ska kunna behålla positioneringarna i det globala kunskapssamhället. Det är därför jag tror på att vi måste fortsätta med rymden, att vi måste fortsätta med mycket av klimatforskningen som sker via satellit.
Vi måste också fortsätta med humaniora, beteendevetenskap och utbildningsvetenskap just därför att vi har vissa potentiella kunskaper där vi är mycket långt framme eller till och med längst fram. Det finns också andra, inom försvarsindustrin, säkerhetsindustrin och så vidare. Nu ska man inte säga mer, för det finns många ställen.
Yvonne Andersson (KD):
Jag kan inte ta upp alla punkter, för då måste jag också prata om vad jag är emot att göra, eftersom jag vet att Thomas Strand har fel. Den första delen gäller samverkan. Det är precis vad jag har pratat om. Det var vår ambition i förra forskningspropositionen. Vi har nått en bit på väg, och vi kommer att fortsätta. Det är grönt - vi jobbar åt samma håll. Svält inte ut de mindre högskolorna! säger Thomas Strand.
Nej, det gör vi inte. Men ska vi nå framsteg måste alla göra vad de är bra på. Därför måste alla som ska vara kvar i den konkurrens som finns mellan dem som ska arbeta med detta hitta sina nischer. Inom alla områden kommer det alltid att finnas de som springer om och är säkrare.
Varken Thomas Strand eller jag får ju, fru talman, vara med på olympiaden, och vi får inte ens tävla när det gäller att dansa. Någonstans är det de bästa som får göra det. Yngre forskare har vi jobbat med. Det finns mer att göra för deras trygghet men också för de äldre. Jag vill inte ha någon åldersdiskriminering, inte ens när det gäller forskare. UVK jobbar vi båda gentemot.
Men jag tror inte på en kommitté i 12, 13, 14 eller 15 år. Jag tror på ett ämnesråd. Men det var Socialdemokraterna som en gång i tiden ville ha en kommitté för att hitta en kompromisslösning. Stärker våra globala kontakter gör vi - vi bara tutar och kör. Där hoppas jag att vi ska bli starkare. Sedan var det genusforskningen. Ja, alla människor är lika värda.
Men den senaste forskningen, som vår hjärnforskare Martin Ingvar har pekat på - jag hoppas att också Thomas Strand läser om det - säger att vi män och kvinnor faktiskt är lite olika. Det kanske vi är också när det gäller forskningen. Men alla ska ha samma möjligheter och alla ska tävla på lika villkor.
Yvonne Andersson (KD):
Utskottet anser att det är betydelsefullt att prövning för godkännande sker likvärdigt och effektivt. Skolinspektionen har härvidlag skollagen att luta sig mot. Fru talman! Omkring 17 procent av Sveriges elever går i skolor med fristående huvudman. Ungefär var sjätte elev går alltså i en skola som inte drivs av kommunen.
Är det verkligen så att en sjättedel av eleverna går i en skola av dålig kvalitet? Nej, så är det givetvis inte. Men i denna debatt låter det som att det över huvud taget inte finns några bra friskolor. Friskolorna har dock gjort det möjligt för en utveckling också av den kommunala skolan.
Det vet vi. Vi har debatterat friskolor mycket, och det behöver vi knappast göra i dag. Nu handlar det om godkännande av dem som är huvudmän för friskolor, och här vill Alliansen ha en tydlighet.
Vi vill dock invänta en överenskommelse som kan ske brett, och detta arbetar man med i den parlamentariskt sammansatta Friskolekommittén. Alliansen vill ha en reglering som ger en trygghet för eleverna och ett långsiktigt ägande. Inget av detta är nytt.
Baylan lyfte fram det som händer i Landskrona. Vi är synnerligen bekymrade över att sådant får ske, och därför engagerar vi oss i att diskutera hur det ska bli bättre i dessa delar och hur man ska hantera det. Alliansen försvarar valfriheten. Det är en kärnfråga.
Friskolorna har medverkat till att makten ligger hos föräldrarna när det gäller vilken skola de kan välja. Därmed kan man bryta den segregation som till exempel bostadsområden har inneburit.
Även om familjen bor i ett bostadsområde med många lågutbildade kan föräldrarna välja en skola som är bra för deras barn.
På detta sätt har skolorna också kunnat konkurrera, och vi har fått fram riktigt bra skolor och en bra utveckling med olika nischer och profilering i pedagogiska modeller och innehållsligt. Alliansen och Kristdemokraterna avvaktar Friskolekommitténs betänkande.
Det ska överlämnas den 31 maj, om två veckor. Vi är helt övertygade om att det kommer att komma fram något som mycket väl kan ledsaga oss när det gäller hur vi ska gå vidare. Jag yrkar bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på reservationerna.
Martin Andreasson (L):
Först och främst vill jag säga att det är mycket intressant att höra Yvonne Andersson tala om att andra partier frångår sanningskravet - om jag uppfattade det rätt. Samtidigt är Yvonne Anderssons parti det enda partiet som är mot en utredning för att ta fram fakta och beslutsunderlag i frågan.
Men är inte det tvärtom att verkligen se till att man har en så bra bild av verkligheten som möjligt? Det ber jag Yvonne Andersson att kommentera. Vad som egentligen gjorde att jag begärde replik är detta med barnen.
Yvonne Andersson säger att äktenskapet är grundat på hänsynen till och omsorgen om barnen och att det för barnens skull måste vara förbehållet heterosexuella par. Men i dag är det så att heterosexuella barnlösa par kan ingå äktenskap. Det är, såvitt jag vet, Kristdemokraterna inte på något sätt emot.
Däremot får homosexuella barnfamiljer inte ingå äktenskap. Om vi nu antar att äktenskapet är den bästa uppväxtmiljön för barn borde det vara till alla barns fördel om även barn till homosexuella i så fall får möjlighet att växa upp inom äktenskapets ramar.
Och omvänt: Varför kan man i så fall acceptera äktenskap mellan barnlösa heterosexuella men inte mellan homosexuella? Frågan blir då: På vad grundar man detta om det inte handlar om att man ser annorlunda på homosexuell samlevnad än på heterosexuell samlevnad?
På vad grundar man detta om det inte handlar om att man har en negativ syn på homosexualitet?
Martin Andreasson (L):
Tuve Skånberg förde i sitt huvudanförande resonemang om att äktenskapslagen minsann inte är artneutral. Jag vill göra kammaren uppmärksam på detta. Sedan gör Tuve Skånberg ett nummer av vilken bakgrund en person har innan man har kommit in i denna kammare.
Självklart har vi alla här i kammaren engagemang i till exempel trossamfund, ideella organisationer, idéburna organisationer av olika slag - det är jag fullständigt övertygad om - tillsammans med vårt politiska engagemang.
Men det är i den här debatten ganska ointressant, därför att jag står inte här som privatperson, utan jag står här som företrädare för Folkpartiet liberalerna, vars politik i den här frågan är fastlagd genom ett enigt beslut på vårt landsmöte grundat på ett enigt beslut i vår partistyrelse.
Men, Tuve Skånberg, jag är nyfiken på att höra svaret på frågan som jag ställde i min förra replik. Om utvecklingen i dag inte ska gå vidare, var någonstans i utvecklingen ska vi då sätta stopp? Ska vi tycka att det är bra att partnerskapslagen finns? Är det så att den borde avskaffas? Är det så att vi borde gå tillbaka och avskaffa sambolagstiftningen också? Eller ska vi gå ännu längre tillbaka?
Det är Tuve Skånberg och inte jag själv som använder historien som stöd för den lagstiftning som han vill ska vara rådande i samhället i dag.
Martin Andreasson (L):
Man har hamnat i en form av försäkringsnöd. Det problemet är nytt, därför att det regelverket har inte funnits tidigare som säger att den som ägnar sig åt hyresförmedling till juridiska personer ska ha den form av ansvarsförsäkring och det straffansvar som finns i fastighetsmäklarlagen och dess förarbeten.
Det var ju själva poängen med att införa en lagstiftning där man också inkluderade hyresförmedlare i fastighetsmäklarlagen. Själva poängen var ju just att man på ett starkare sätt än tidigare skulle åstadkomma en reglering av branschen. Här har nu denna nya reglering lett till denna effekt som jag tycker att det är oerhört viktigt att regeringen uppmärksammar och tar fasta på under den tid som återstår fram till dess att lagen träder i kraft.
Konsumentskyddet gäller definitionsmässigt mellan ett företag och en privatperson. Två företag kan inte stå i en konsumenträttslig relation i förhållande till varandra. Där gäller en normal avtalsrelation mellan kommersiella aktörer på marknaden.
Om ett sådant företag i kontakter med en juridisk person skulle agera direkt oseriöst är det någonting som kan utgöra avtalsbrott och är möjligt att komma åt inom normal civilrättslig lagstiftning på avtalsområdet i stort.
Av det skälet menar jag att de motiv som låg bakom propositionen inte på något sätt skulle påverkas av om man här gjorde det möjligt att ha ett undantag för de företag som ägnar sig åt förmedling av tillfälliga personalbostäder till andra företag.
Orsaken till att jag tycker att regeringen bör uppmärksamma detta är omsorgen om de företag som finns och inte minst den effekt som det skulle ha för det svenska näringslivet ifall möjligheten att ordna tillfälliga personalbostäder kraftigt försvagades.
Jag tror att det är viktigt för det svenska näringslivets utvecklingskraft att vi har möjligheter att ordna tillfälliga personalbostäder på det sätt som hyresförmedlare gör. Den verksamheten är i dag hotad.
Martin Andreasson (L):
Så sent som i dag har jag undersökt läget när det gäller relocation -företagens möjligheter att få en ansvarsförsäkring. Till dags dato finns det inget företag som anser sig vara berett att erbjuda en sådan ansvarsförsäkring.
Vi kan naturligtvis luta oss tillbaka och hoppas att situationen ska lösa sig fram till den 31 mars. Men efter den 31 mars kommer hela relocation -branschen att bli olaglig, om man inte kan åstadkomma en ansvarsförsäkring.
Alternativet som har diskuterats har varit att man på annat sätt ska ställa garantier som är mycket omfattande i förhållande till verksamhetens volym. Jag blir bekymrad över att regeringen så lättvindigt sopar undan frågeställningen.
Just det faktum att företagen inte kan lösa sin situation på det sätt som lagen föreskriver visar att det måste finnas något grundproblem som det är regeringens ansvar att ta fasta på.
Själva syftet med att hyresförmedlarna skulle komma in under Fastighetsmäklarnämnden var att stärka konsumentskyddet och kunna komma åt uppenbart oseriösa förmedlare. Någon konsumenträttslig relation finns över huvud taget inte.
Om det skulle finnas ett oseriöst agerande företag emellan kan normala avtalsrättsliga bestämmelser täcka den typen av situationer.
Martin Andreasson (L):
Jag har stor förståelse för att statsrådet i dag, under pågående utredningstid, inte vill kommentera de speciella frågeställningar som ligger inom utredningen. Sedan är det viktigt att det finns en intensiv debatt. Jag hoppas att statsrådet deltar i debatten om de här frågorna ute i samhället också medan utredaren Paavo Vallius fortsätter sitt arbete.
Just därför berörde jag två frågor som inte handlar om den specifika lagstiftning som nu är föremål för utredning utan handlar om mer principiella ställningstaganden. Det ena frågan handlar om vilka övergripande målsättningar som ska råda för minoritetspolitiken vad gäller finska språket i framtiden.
Där är det ett principiellt politiskt ställningstagande, om man fullt ut utgår från att finska språket är ett minoritetsspråk som talas över hela landet och att de åtgärder som man vidtar för att bibehålla och stärka individers möjligheter att tala finska följaktligen ska stärka individers möjligheter i hela landet.
Det, fru talman, är ett principiellt ställningstagande, som inte handlar om den specifika lagstiftning som nu utreds. Den andra frågan handlar om den parlamentariska förankringen för minoritetspolitiken.
Jag menar att det är angeläget att man återkommande får en tydlig, samlad redovisning på riksdagens bord från regeringen över hur regeringen behandlar minoritetspolitiken och vilka åtgärder man avser att vidta i framtiden.
Minoritetspolitiken är ett gemensamt åtagande för oss alla i Sverige som alla partier har ett ansvar att engagera sig i. Det är således en fördel för minoritetspolitiken om man får en tydlig parlamentarisk debatt och förankring. Därför vill jag, fru talman, upprepa frågan om statsrådet är beredd att vidta åtgärder för att riksdagen kommer att få en samlad minoritetspolitisk proposition.
Martin Andreasson (L):
Det är naturligtvis välkommet om statsrådet är beredd att ta initiativ för att skaffa sig ett underlag för att titta på frågan. Då är naturligtvis min första följdfråga: På vilket sätt kommer dessa initiativ att tas?
Det finns några ytterligare aspekter på de här frågorna som jag tycker att det är angeläget att statsrådet har med sig i arbetet eftersom hon nu öppnar för att skaffa sig ett underlag för att ta upp frågan till förnyad bedömning.
En av de aspekterna är att regeringen just nu förbereder en lagändring som ska göra det möjligt för kvinnor som lever i samkönade relationer att få tillgång till givarinsemination eller assisterad befruktning. Där finns det en departementspromemoria. Det finns ingen proposition färdig, men frågan bereds.
Den kommer inte att påverka någonting i praktiken när det gäller deras möjligheter att få tillgång till assisterad befruktning. Det är en fråga som jag gärna skulle vilja att statsrådet tog med sig och som jag välkomnar att statsrådet också kan kommentera i denna debatt. Det finns, herr talman, ytterligare en fråga som jag tycker att statsrådet gärna får kommentera.
Det gäller återigen möjligheten till uppföljning av de givarinseminationer som utförs. Vi vet att det är färre och färre givarinseminationer som utförs i Sverige. Den senaste statistiken som jag har är från 2000, och där var det ett 60-tal barn som föddes till följd av givarinsemination på kliniker i Sverige.
Samtidigt vet vi att det är många svenska kvinnor som väljer att söka sig till andra länder och få tillgång till assisterad befruktning på kliniker där.
Man behöver inte åka längre än till Danmark eller för den delen Finland för att finna kliniker som har behandlat fler svenska kvinnor än det sammanlagda antal kvinnor som fick behandling inom svensk sjukvård år 2000.
Detta är naturligtvis inget skäl i sig att ändra det svenska regelverket om vi kommer fram till att det svenska regelverket är ändamålsenligt. Men vi måste i alla fall vara medvetna om att om kvinnor väljer att söka sig till andra länder för att få tillgång till insemination där minskar ju i allra högsta grad möjligheten till forskning och uppföljning på svensk mark av vad som händer i dessa familjer.
Det, herr talman, vill jag också gärna att statsrådet kommenterar.
Martin Andreasson (L):
Jag fick inte svar på min fråga om vilka konkreta initiativ som statsrådet är beredd att vidta när hon nu säger att hon vill skaffa sig ett underlag för att på nytt titta på frågan om på vilka kliniker som assisterad befruktning ska kunna utföras eller inte utföras. Jag skulle välkomna om statsrådet använde sitt sista inlägg till att besvara den frågan.
För mig, herr talman, handlar detta som sagt om att assisterad befruktning är en verksamhet som är viktig att kunna erbjuda i Sverige under trygga former och med all den medicinska kompetens som är nödvändig för att verksamheten ska ske på ett bra sätt.
Detta är en fråga som å ena sidan handlar om att den enskilda kvinnan, eller den enskilda familjen, ska ha möjligheten att vända sig till den vårdgivare, den klinik, där man känner sig tryggast i en av de viktigaste situationer som man sannolikt ställs inför i livet, nämligen att bli förälder.
Å andra sidan gäller det också att klargöra att den medicinska kompetensen, möjligheten att erbjuda assisterad befruktning under trygga och kontrollerade former med bevarad möjlighet till uppföljning och kontroll efteråt, naturligtvis inte handlar om ifall verksamheten sker i offentlig eller privat regi.
Därför handlar det här också om synen på privata alternativ inom hälso- och sjukvården.
Martin Andreasson (L):
Mycket av det Ulf Holm har sagt om diskriminering och om jämställdhet håller jag helt med om. Vi är helt överens om hur viktigt det är att motarbeta diskrimineringen i samhället.
Vi är nog också i stort överens i analysen om vad det är som ligger till grund för diskrimineringen - detta att människor inte ses som individer utan av andra placeras in i fack och definieras utifrån gruppnormer som andra bestämmer över och inte individen själv.
För mig går detta inte ihop. För mig är detta raka motsatsen till att se till att människor får rätten att bli bedömda för dem de är. Kvotering handlar om precis raka motsatsen: Det är någon annan som sätter upp kategorier och placerar in människor i dem.
Problemet är att det i dag finns en dold kvotering som leder till att svenskar har lättare att få jobb, att män rekryterar män till ledande uppdrag och så vidare. Jag har två frågor till Ulf Holm. Den första är: Vem är det som ska ges rätten att placera in människorna i dessa fack? Vem ska ha rätten att avgöra var du och jag ska hamna i de här kvoterna?
Den andra frågan är, fru talman: Vad finns det för positiva erfarenheter som Miljöpartiet stöder sig på från andra länder?
Martin Andreasson (L):
Ulf Holm svarar på en annan fråga än den jag ställde. Hur det går till när man väljer människor till bolagsstyrelser är en intressant debatt som vi gärna kan ha, men jag tror inte att den hör hemma i just det här betänkandet. Där handlar det nämligen inte om att man anställer personer.
Jag tror att vi båda är helt överens om att ifall man vid anställning av personer, oavsett om det gäller företagsledningen eller andra poster i en organisation, könsdiskriminerar folk så är det ren diskriminering, och det ska vara förbjudet. Problemet med bolagsstyrelser är ju att det där handlar om vad oberoende ägare utser för representanter. Det är inga anställningsbeslut. Det ligger inte i den här lagstiftningen över huvud taget.
Om Miljöpartiet vill att val till styrelseuppdrag i föreningar eller företag ska inkluderas i den här lagstiftningen är det en stor nyhet. Vad detta handlar om är kvotering på arbetsmarknaden och i utbildningssektorn. Jag tror att detta är en farlig väg att slå in på.
Om nu Miljöpartiet på andra områden säger att man vill vänta på remissrundan vill jag bara vädja till er att också här vänta på de remissvar som kommer. Vi är överens om den sjukdom som diskrimineringen är, men kvotering är en medicin som kommer att riskera att ta livet av patienten.
Jag tror att man är inne på en farlig väg om man tror att etnisk kvotering kommer att lösa diskrimineringen.
Martin Andreasson (L):
Först vill också jag säga att jag tycker att det är strongt av Luciano Astudillo att så tydligt här i kammaren ta avstånd från förslaget om positiv särbehandling på etnisk grund. Lycka till med arbetet att övertyga partikamraterna i socialdemokratin i den frågan! Vi från Folkpartiet har ju tagit ställning.
Jag tycker att det som kom upp är lite intressant. Luciano Astudillo ställde frågan vad Folkpartiet anser om Diskrimineringskommitténs förslag.
Det är ingen hemlighet att vi under hela tiden som kommittén har pågått har varit kritiska mot att kommittén fått en arbetssituation som tyngs av att det hela tiden duggar nya tilläggsdirektiv, samtidigt som det har spretat med att man har tillsatt andra utredningar som har jobbat parallellt. Luciano sade själv i sitt anförande att varje gång som regeringen har kunnat ta initiativ har ni gjort det.
Ja, men problemet är att det ofta har gjorts genom att man har gjort en symbolhandling, genom att tillsätta ännu en ny utredning, och ännu en ny utredning. Till slut har man haft ett virrvarr av olika processer som har pågått parallellt, och man har tappat den helhetssyn som har varit så viktig med Diskrimineringskommitténs arbete. Det är ingen hemlighet att det finns mycket i kommitténs förslag som är väldigt bra och mycket som vi är kritiska till.
Poängen är just att Folkpartiet ända sedan 90-talet har drivit att vi ska ha en gemensam lagstiftning, ända sedan 90-talet har drivit att vi ska ha en gemensam ombudsman. Det är i våra motioner som det hela tiden har stått att vi ska ha diskrimineringsskydd för funktionshinder, ålder och könsidentitet.
Förslaget om anonyma ansökningsförfaranden finns med i en rapport som jag tror att Luciano Astudillo själv har uppmärksammat som lades fram av Folkpartiets integrationspolitiska grupp, ledd av Mauricio Rojas. På punkt efter punkt är detta förslag där kommittémajoriteten nappar på Folkpartiets politik. Det bjuder vi gärna på. Låt oss då tillsammans se till att Folkpartiets politik blir verklighet.