Meeri Wasberg (S):
Interpellationen handlar inte om att få sälja eller inte sälja, utan snarare om under vilka former man får sälja. Även tidigare fanns det butiker som försålde receptfria läkemedel genom att de var apoteksombud. Det var framför allt vanligt i glesbygd. På min egen ö, där jag bor, finns en sådan butik. De hade också möjlighet att lämna ut läkemedel på recept, men då fanns en annan typ av kontroll och en annan typ av tillsyn.
Frågan är alltså inte vem som får och inte får utan snarare hur det ska gå till. Visst kan man säga att ett tillstånd i sig inte gör någon skillnad. Men jag tror att tillståndet i sig gör skillnad i signalen om att detta inte är ett livsmedel vilket som helst. Det är inte en handelsvara vilken som helst. I det perspektivet skulle ett tillstånd ha stor betydelse.
Det handlar också om det som jag nämnde i mitt tidigare inlägg: Om det finns ett tillstånd som butikerna ska söka hos Läkemedelsverket kan man redan innan man ger det säkerställa att någon verkar vara en bra näringsidkare som kan göra detta på ett bra sätt. Man kan säkerställa att de har den kompetens som de behöver ha.
Det handlar inte om att de behöver ha den farmaceutiska kompetensen, utan om att de har förstått det regelverk som gör att de ska hänvisa frågor till dem som har den kompetensen, till exempel apotek eller helt enkelt läkare. Jag var inne lite grann på Läkemedelsverkets egen undersökning vad gäller detta med råd.
Verket lämnade en rapport i somras, tror jag att det var, som heter Försäljning av receptfria läkemedel - Hur gör personalen? Där visade studierna i butik utanför apotek och utan den farmaceutiska eller medicinska kompetensen att de inte alltid följde rekommendationen att hänvisa till apotek eller sjukvård då en person efterfrågade ett läkemedel utifrån att han eller hon hade ett medicinskt behov. Personalen gav helt enkelt råd.
Återigen - med tanke på vilken dag det är i dag - kan man konstatera att kvinnor är de som tar den övervägande största delen värktabletter. För dem som till exempel är eller önskar bli gravida kan ett felaktigt råd få minst sagt oönskade konsekvenser. Därför är frågan oerhört viktig. Det är klart att mycket går att råda bot på med hjälp av bättre information.
Nu har vi det regelverk vi har, och då skadar inte ytterligare information. Så skulle jag kunna uttrycka mig. Men som socialdemokrat hade jag ändå föredragit en tillståndsordning som gör att näringsidkarna blir bedömda innan de får möjlighet att sälja. Det skickar också en stark signal om att det inte bara är att ställa upp ett antal värktablettskartonger på hyllan och börja sälja.
Läkemedelsverket har konstaterat att de av de anmälningar som de får in uppfattar att många av dem som säljer läkemedel innan de har anmält sig till registret gör det därför att de inte visste och inte förstod att de skulle anmäla sig. De förstod inte att det var så himla viktigt. Då kanske man löser det genom att man får den informationen. Men om man var tvungen att söka tillstånd skulle signalen vara mycket tydligare.
De kommunala inspektörerna är mycket riktigt ute på plats, men som statsrådet själv nämnde har de en väldigt diger dagordning. De har ett väldigt stort uppdrag med olika saker som de ska kontrollera. Det här området är ändå lite speciellt, skulle jag vilja säga, för det kan få så långtgående konsekvenser för enskilda individer, framför allt om de får felaktiga råd.