KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikael Damsgaard (M):
Regeringen har i propositionen Ett modernare straffrättsligt skydd mot hemfridsbrott och olaga intrång lämnat förslag på moderniseringar och förstärkningar när det gäller hemfridsbrott och olaga intrång.
Det är förvisso välkommet att det numera går att dömas till fängelse för hemfridsbrott och olaga intrång av normalgraden, men de straffskärpningar som regeringen föreslår är inte, menar vi, tillräckligt långtgående för att stå i proportion till den kränkning av äganderätten som de nämnda brotten utgör.
Särskilt utsatta är de lantbrukare som tvingas möta hot och trakasserier från djurrättsaktivister på grund av att de bedriver köttproduktion. Dessa hot och trakasserier kan även riktas mot lantbrukarnas familjer.
Det handlar om aktivister som tar sig in i djurstallar, filmar och släpper ut djur och som riskerar att sprida smitta till djuren. Det handlar om aktioner på gårdsplaner, skadegörelse på anläggningar och blockering av vägar och liknande. Det kan se ut på många olika sätt.
Detta fenomen måste vi motarbeta.
Det som skiljer lantbrukare från andra näringsidkare är att näringsfastigheten också är deras hem, och ens hem och ens egendom är för de allra flesta något som man dels känner sig trygg i, dels vårdar och håller kärt.
När obehöriga personer gör intrång i ens hem eller på annan egendom påverkar detta tryggheten. Många som har blivit utsatta för den typen av brottslighet vittnar om känslan av att inte längre känna sig trygg i sitt eget hem. Den svåra integritetskränkning som detta innebär måste därför avspegla sig i straffskalorna. Regeringens förslag lämnar här mer att önska enligt vår uppfattning.
Regeringen föreslår att maxstraffet för hemfridsbrott och olaga intrång ska höjas från böter till ett års fängelse och att de grova brottens straffskala ska gå från fängelse i högst två år till fängelse i lägst sex månader och högst tre år. Moderaterna anser att straffskalorna för hemfridsbrott och olaga intrång av normalgraden bör vara maxstraff på två års fängelse. Därtill bör grovt hemfridsbrott och grovt olaga intrång ha en straffskala på ett till fyra års fängelse.
Det ska samtidigt understrykas att hemfridsbrottet är ett allvarligare brott än olaga intrång. Detta måste också avspeglas i utdömda straff. Fru ålderspresident! Slutligen är det glädjande att utskottet återigen riktar tillkännagivanden till regeringen. I dag föreslår utskottet två tillkännagivanden.
Det gäller dels att en särskild brottskod bör införas och att det görs en ökad kartläggning av djurrättsrelaterad brottslighet, dels att skyddet för eftersöksjägare ska stärkas. Vi moderater har för vår del utöver det tre reservationer. Vi står självfallet bakom alla våra reservationer, men för tids vinning yrkar jag bifall endast till reservation 1.
Mikael Damsgaard (M):
Det är onekligen intressant att skolministern vill få varje diskussion om svensk skola att handla om att 11 procent av Sveriges grundskoleelever går i fristående skolor som drivs av aktiebolag. I 104 av landets kommuner finns det inga fristående grundskolor.
Är det så, skolministern, att det inte finns några problem i dessa kommuner, där det skolministern beskriver som en skolmarknad inte existerar? Det är onekligen intressant att skolministern fastnar vid och koncentrerar sig så mycket på den frågan. För oss moderater är elevers och föräldrars rätt att välja skola en central princip. Men verklig valfrihet kräver också att det finns alternativ att välja mellan.
Här spelar även de skolor som drivs av aktiebolag en viktig roll för att bidra till att utveckla skolan lokalt och för att bidra till mångfald. Även om de skolkoncerner som skolministern ofta pratar om är stora nationellt är de små lokalt. De bidrar till mångfalden lokalt. Jag kan ta ett exempel från min hemkommun Västerås, där det finns ungefär 16 000 elever i årskurs 1-9.
Där går 730 elever i Internationella Engelska Skolan. Drygt 500 elever går i Kunskapsskolan. Dessa aktörer är små lokalt, och de bidrar till mångfalden. Det är fascinerande att skolministern fastnar så mycket i den frågan. Åter till interpellationen och det som vi egentligen skulle diskutera.
En annan aspekt av den bristande likvärdigheten i betygsättningen är att den också förminskar skillnaden i kunskaper hos elever i olika skolor. Skolverket släppte för ett par år sedan en rapport som konstaterade att betygsättningen i Sverige i hög grad är relativ.
Chansen att få ett högre betyg än vad som motiveras av det man presterar på det nationella provet är större i en lågpresterande skola än i en högpresterande skola därför att betygsättningen blir relativ. En del av det svar som skolministern gav här handlade om utveckling av läroplaner.
Det finns absolut behov av detta och av att dra lärdom av de tio års erfarenhet vi har av nuvarande läroplaner. Jag tror dock att det är naivt att tro att utvecklingen av läroplaner i sig kommer att öka likvärdigheten mellan olika skolor. Detta kommer att göra det lättare för lärare att sätta betyg, och det kommer att vara lättare för elever att förstå vilka betyg de ska få om läroplanerna blir tydliga.
Men jag tror att det är naivt att tro att vi kan få så tydliga läroplaner och kursplaner att det väsentligt ökar likvärdigheten mellan skolor, för det kommer alltid att finnas ett stort tolkningsutrymme.
Jag frågade i interpellationen om skolministern är beredd att överväga sanktioner gentemot skolor som systematiskt brister i sin betygsättning. Skolministern berörde inte det här i sitt svar, och jag skulle därför vilja se att hon utvecklar det något i den kommande debatten.
Mikael Damsgaard (M):
Som jag konstaterade i mitt inledande anförande: I 28 av landets kommuner fick 50 procent av eleverna i den kommunala huvudmannens egna skolor högre matematikbetyg än vad de presterade i de nationella proven. Trots det vill skolministern göra den här frågan till en fråga om friskolor.
Vi vet att det finns en viss skillnad i betygsättning mellan driftsformer, men den är förhållandevis liten och ger ett förhållandevis litet förklaringsvärde. Vad det handlar om är att vi måste få en övergripande struktur där staten tar ansvar för hur vi kan följa upp och se till att alla huvudmän och alla skolor har en likvärdig och kvalitativt sett bra betygsättning.
Här hade jag förväntat mig mer. Vi hade en diskussion som påbörjades redan under alliansregeringens sista år. Det finns tillkännagivanden från 2015 om att stärka kvaliteten i exempelvis de nationella proven. Diskussionen har varit levande. Att det har tagit så lång tid för regeringen att komma fram med någonting känns fascinerande.
Det är väldigt tveksamt om de åtgärder som skolministern redovisat här i dag kommer att leda till de önskade resultaten. Det kommer att krävas ytterligare åtgärder. Med det vill jag tacka skolministern för debatten.
Mikael Damsgaard (M):
Min hemkommun Västerås hör till de kommuner där ungdomar löper allra störst risk att bli rånade. Men utvecklingen är inte unik för Västerås utan gäller hela landet. Vad gäller ungdomsrånen har vi sett en dramatisk utveckling från 2015 till 2019, med undantag för en pandemieffekt de senaste två åren.
Det är tydligt. Situationen i Sverige är allvarlig. Vi moderater vet att det inte är en naturlag som ligger bakom att det ser ut på det här sättet. Det går att vända utvecklingen om man verkligen bestämmer sig för det. Barn och ungdomar har rätt att kunna röra sig tryggt i samhället utan att riskera att bli utsatta för brott. Deras otrygghet behöver tas på allvar. Men då krävs det en ny regering som kan få ordning på Sverige. Vi kan inte fortsätta på det här sättet.
Vi kan inte ha en regering som skyller på händelser som utspelade sig för tio år sedan. När målet om 20 000 poliser uppnåddes under alliansregeringen gjordes en tillfällig neddragning på polisutbildningen. Man gick därefter tillbaka till genomsnittet för den nivå som Göran Perssons regering hade. Det är sanningen, Morgan Johansson.
När man har suttit som justitieminister i snart åtta år kan man inte skylla på händelser som utspelade sig för snart tio år sedan. Det är dags att Morgan Johansson tar ansvar för den position han har. Sverige behöver en ny regering.
Mikael Damsgaard (M):
Jag har tidigare påpekat att detta är en brottslighet som har blivit alltför vanlig i Sverige, och vi har varit alltför långsamma med att ta tag i dessa allvarliga problem. Sverige har blivit en arena för dessa brottsnätverk på grund av den låga upptäcktsrisken och på grund av milda straffpåföljder. Sverige har blivit en alltför attraktiv plats för dessa brottsnätverk.
Det är riktigt att det kanske handlar om en bred palett av åtgärder med allt från internationellt samarbete till att polisens befogenheter stärks. Men vi kommer inte ifrån att det ofta är tullen som står där vid gränsen och som finns närvarande mer än andra. Det är lite osjyst att tala om detta eftersom det trots allt är finansministern inom regeringen som har ansvar för Tullverket. Men vi konstaterar ändå att det går väldigt långsamt.
Den 29 april tillsattes denna utredning om en bredare översyn. Denna utredning kommer att presenteras först i maj nästa år, och i bästa fall kan vi förvänta oss en lagstiftning om två år. Samtidigt har detta problem varit väl känt och väl definierat under ganska många år. Likaså har Tullverkets bristande befogenheter och resurser varit väl definierade under många år.
Då kan man fråga sig hur det kan komma sig att det tar så lång tid att få fram en effektiv lagstiftning. När det gäller skärpta straff är de nya reglerna om inbrottsstöld som har kommit välkomna. Det är någonting som vi har efterfrågat under längre tid, och detsamma gäller kring systematiska stölder.
Men någonting som fattas och som också behövs är skärpta lägsta straff för grov stöld för att man ska kunna komma åt dessa brottsnätverk bättre.
Mikael Damsgaard (M):
Väl utförda rättsintyg utgör ofta viktig bevisning i rättegångar. Dessvärre har antalet rättsintyg som utförs av Rättsmedicinalverket minskat kraftigt det senaste decenniet. Antalet rättsintyg utfärdade av Rättsmedicinalverket som baseras på kroppsundersökningar har halverats sedan Morgan Johansson tillträdde som justitieminister, från 2 487 år 2014 till 1 243 förra året.
Det har i stället blivit vanligare att polis och åklagare enbart använder sig av patientjournaler som skadedokumentation, vilket inte minst i ärenden som handlar om sexualbrott och våld i nära relationer ofta ger ett betydligt sämre underlag i rättsprocessen. Jag vill därför fråga justitie- och inrikesminister Morgan Johansson vilka åtgärder han avser att vidta för att polis och åklagare i framtiden ska beställa fler rättsintyg och kroppsundersökningar från Rättsmedicinalverket.
Mattias Ingeson (KD):
Det vi debatterar nu handlar om dramatik och allvarliga saker, om krissituationer. Ändå är debatten högst ospännande. Vi vår väl be om ursäkt till våra åhörare på läktaren - det blir inte mer spännande än så här. Anledningen är egentligen väldigt god: Vi är överens om att detta är viktigt.
I tisdags fick vi i justitieutskottet fint besök av den norska justitieministern, Norges ambassadör, rikspolischefen och polischefen i Oslo med flera. Vi förde samtal med våra norska kollegor om aktuella utmaningar som organiserad brottslighet, unga lagöverträdare, digitalisering och säkerhetshot i en globaliserad värld.
För oss som deltog i mötet blev det uppenbart både hur mycket vi har gemensamt och hur mycket vi har att lära av varandra. Norrmännen har varit snabbare ur startgroparna än vi när det gäller lagstiftning för att möta hotet från terrorismen. I Sverige har vi dyrköpta erfarenheter av skjutningar, sprängningar och gängkriminalitet.
Jag tror inte att det var någon i rummet som ställde sig frågan om vi ska samarbeta med Norge. Det som hängde i luften var snarare frågor och tankar av typen: När tar vi nästa steg? Vad mer kan vi göra? Vilka möten ska bokas? Utvecklad polisiär samverkan med Norge är en självklarhet i arbetet med att förebygga och förhindra kriminalitet.
Ännu mer självklart borde det vara att samarbeta nära och komma till varandras undsättning i krissituationer. Fru talman! Det avtal som nu föreläggs riksdagen för godkännande och de lagändringar som följer som konsekvens av och som förutsättning för detta avtal utgör enligt Kristdemokraterna en bra grund för fortsatt och fördjupad samverkan med våra goda grannar i väster.
Vi välkomnar avtalet, och jag yrkar bifall till utskottets förslag i sin helhet.
Mattias Ingeson (KD):
Vi har börjat förstå att religion och utveckling hänger samman, och ni vet saker som vi inte vet. Detta uttalande kommer från en enhetschef på Sida vid ett möte med en av Sidas ramavtalsorganisationer. Förra veckan svarade statsrådet Peter Eriksson på en fråga från Anders Österberg om övertygelse och religionsfrihet i regeringens demokratisatsning.
Peter Eriksson skrev då bland annat om vikten av att integrera religion som en del i kontextanalys och i multidimensionell fattigdomsanalys. Mot denna bakgrund skulle jag vilja ställa en fråga till Peter Eriksson om vilka kompetenshöjande åtgärder som han anser bör genomföras för att ge UD och Sida de kunskaper om religion och religionsfrihet som de behöver för att göra dessa analyser.
Är Peter Eriksson och regeringen beredda att ge de tydliga uppdrag och tillföra de resurser som behövs?
Johanna Öfverbeck (MP):
Jag har en fråga till statsrådet Isabella Lövin. Som ny ledamot i denna församling vill jag ställa en fråga som ligger mig mycket varmt om hjärtat. En välfungerande skolgång är en av de allra viktigaste skyddsfaktorer våra barn kan få. Utbildning och sociala relationer har stor betydelse för alla barn, men särskilt för de barn som kommer från tuffa villkor.
Covid-19 har gjort att många elever har varit hemma från skolan på grund av symtom, på grund av rädsla för smitta och ibland på grund av okunskap om vilka regler som gäller. I min hemstad Malmö har ibland uppemot 40 procent av eleverna varit hemma samtidigt. Jag är orolig för att inte tillräckligt mycket har gjorts för att stötta dessa elever som går sista året i grundskolan.
Därför är min fråga till statsrådet Isabella Lövin: Avser regeringen att vidta åtgärder som underlättar för dessa barn att avsluta grundskolan med godkända betyg och därmed bli behöriga till gymnasiet?
Magdalena Schröder (M):
Inledningsvis vill jag yrka bifall till utskottets förslag. Den proposition vi nu debatterar är tyvärr ett tydligt exempel på för lite och för sent. Regeringen föreslår i denna proposition åtgärder för att stärka det straffrättsliga skyddet mot köp av sexuell handling av barn.
I sak föreslås att straffskalan för köp av sexuell handling av barn ska skärpas, dels genom att minimistraffet skärps från böter till fängelse, dels genom att maxstraffet höjs till fängelse i fyra år. Minimistraffet blir därmed allmänt fängelseminimum, det vill säga fängelse i 14 dagar.
Vidare föreslås att brottsbeteckningen ändras till utnyttjande av barn genom köp av sexuell handling. Moderaterna välkomnar en bättre och förtydligad brottsbeteckning och att det straffrättsliga skyddet mot köp av sexuell handling av barn stärks men invänder att skärpningen är otillräcklig. Det är helt enkelt för lite och för sent, och detta är särskilt olyckligt när det handlar om brott mot barn.
Riksdagen beslutade redan för ett och ett halvt år sedan att straffskalan för köp av sexuell handling av barn skulle skärpas. De gärningar som träffas av bestämmelsen innebär alltid en allvarlig kränkning av barnet. Det finns skäl att tydligt markera att köp av sexuella handlingar av barn har ett högre straffvärde än motsvarande handlingar som begås mot vuxna.
Barn som utsätts för sexuella övergrepp kan skadas för livet och utsätts för ett enormt lidande som inget barn ska behöva utstå. Barn som har blivit utsatta för sexuella övergrepp har det svårare i skolan, lider oftare av psykisk ohälsa och uppvisar ofta självskadebeteende. Barn är också experter på att intala sig själva att allt som händer i deras omgivning och allt som händer dem är deras fel.
Barn som utsätts för sexuella övergrepp lider därför ofta av stor ångest, skam och skuld. Sverige har kritiserats av FN:s kommitté för barnets rättigheter, den så kallade barnrättskommittén, för att inte se tillräckligt allvarligt på bland annat köp av sexuell handling av barn och för att påföljderna för detta brott inte varit proportionerliga.
Regeringen har haft god tid på sig att bereda och komma till riksdagen med de förslag som riksdagen redan har begärt men har inte förmått åstadkomma de nödvändiga förslagen. Detta är beklagligt, särskilt eftersom det handlar om brott mot barn.
Riksdagen blir därför tvungen att i och med morgondagens omröstning på nytt tillkännage för regeringen att straffet för köp av sexuell handling av barn bör skärpas och att minimistraffet bör vara sex månaders fängelse.
Magdalena Schröder (M):
Det blir lite märkligt när man följer denna debatt under eftermiddagen. Vänsterpartiet skriver i sin reservation att en straffskärpning för sexköp av vuxna skulle markera att samhället ser väldigt allvarligt på detta brott och att det skulle vara en tydlig markering att prioritera detta. Vänsterpartiet har alltså uppenbarligen förmågan att se kopplingen mellan hårdare straff, samhällets markering och en avskräckande effekt.
Det hade Vänsterpartiet inte tidigare i dag när vi diskuterade det kanske allvarligaste brottet, mord. Då såg man inte kopplingen mellan hårdare straff, samhällets markering och en avskräckande effekt. Min fråga tillbaka till Vänsterpartiet blir därför: Varför ser Vänsterpartiet kopplingen mellan hårdare straff och en avskräckande effekt i det här fallet, men inte när det gäller andra brott?
Magdalena Schröder (M):
Alla brottsoffer ska få upprättelse. När det gäller köp av sex av en vuxen person finns fängelse på straffskalan och ska användas om det anses behövas. Men vad gäller just det här betänkandet och det vi diskuterar nu föreslår Vänsterpartiet att det ska vara samma minimistraff om man har köpt sex av en vuxen som om man har köpt sex av ett barn.
Är det verkligen rimligt att det anses vara samma kränkning att köpa sex av en vuxen som att utnyttja ett barn?
Magdalena Schröder (M):
Sverige har ett av världens största bistånd, både sett till andel av bni och i faktiska tal. Sverige är också ett av de länder som ger absolut mest bistånd i form av obundet kärnstöd till olika FN-organisationer.
Sverige befinner sig i den absoluta toppen av finansieringen av många organisationer, och i flera organisationer står svenska skattebetalare för över 10 procent av organisationens centrala budget. Här finns möjlighet att tydligare fokusera och prioritera det svenska stödet, exempelvis för att kunna ge mer stöd till Ukraina. Statsrådet har aviserat att regeringen kommer att ta fram en ny och egen strategi för Ukraina.
Jag undrar om statsrådet kan berätta när denna nya strategi kommer att vara på plats, om det sker någon samordning med andra länders stöd och om det sker någon dialog med Ukraina för att säkerställa att svenskt bistånd gör största möjliga nytta.
Lars Jilmstad (M):
Inledningsvis vill jag säga att jag naturligtvis till fullo instämmer i Lars Beckmans och Saila Quicklunds beskrivning av hur de optimistiska förhoppningarna angående den svenska arbetslösheten har grusats. Jag tänkte dock ta upp en annan aspekt i mitt anförande, nämligen företagsklimatets betydelse för hur det går med tillväxt och jobb. Fru talman!
För knappt en vecka sedan hade vi datumet den 4 oktober. Aha, kanelbullens dag! kanske någon då utbrister. Aha, en dag då företagsamheten finns i fokus! kan den något äldre kanske i stället utbrista.
Jag och bortemot hundra tusen andra i ungefär min ålder förknippar den 4 oktober med den stora protesten mot löntagarfonder. Företagens protester kom så småningom att förpassa den idén till historiens skräphög. Men de kom också att leda till att betingelserna för näringslivet över huvud taget kom att uppmärksammas.
Just hur betingelserna ser ut är avgörande för vår tillväxt och för hur många jobb som kommer till i våra företag. Eller formulerat på ett annat sätt: Hur står det egentligen till med det svenska företagsklimatet - och, vill jag säga, klimatet för företagare? Organisationen Svenskt Näringsliv mäter årligen företagsklimatet i alla våra kommuner.
När resultatet blir dåligt händer det ofta att kommunledningarna, precis som arbetsmarknadsministern nu gör, hänvisar till diverse olika myndighetsåtgärder eller anslag till myndigheter som ska ha som uppgift att medverka till att det blir fler jobb. Nu är det bara det att den typen av åtgärder sällan uppnår önskat resultat.
Det går inte att dirigera fram jobb, och företagare låter sig inte luras att anställa bara för att någon tillfällig stödåtgärd sätts in. Vad Svenskt Näringsliv mäter är företagens upplevelser av företagsklimatet.
Tror man att regeringen, och för den delen den egna kommunen, genuint vill skapa långsiktigt stabila och förmånliga villkor för företagande vågar man också satsa framåt. Man vågar expandera, och man vågar också anställa. Fru talman! Från riktigt lokal nivå, när det gäller en stadsdel här i Stockholm och även från andra håll, får jag ofta höra frustrerade företagares klagomål över företagsklimatet.
Vad de säger kan handla om alltifrån skattefrågor till parkeringsmöjligheter eller gatuarbeten som gör det svårt för företagens kunder Gemensamt för många företagare är att de upplever att regeringen inte bryr sig nämnvärt om företagen annat än som skatteobjekt.
När därför det moderata företagarrådet i Stockholm för en knapp vecka sedan återigen gjorde en företagsamhetens dag av den 4 oktober räckte inte den väl tilltagna lokalen till. Intresset var enormt. Fru talman!
Det går förstås att exemplifiera med många nödvändiga åtgärder för att förbättra företagsklimatet, men en bra början är att regeringen lyssnar till företagen och inser att en trovärdighet kring regeringens jobbpolitik kräver just långsiktigt stabila och förmånliga villkor. Därför är min fråga till arbetsmarknadsministern vad hon avser att göra för att åstadkomma detta och för att få ett bra företags- och företagarklimat.
Lars Jilmstad (M):
Vi ser förstås fram emot att arbetsmarknadsministerns tal om vikten av långsiktigt stabila och bra villkor för företagen också manifesteras i handlingar av olika slag, så att det inte bara stannar vid fagra och för all del välmenande ord. Jag har erfarenhet av lokalt samarbete med företag.
Min första åtgärd när jag blev ordförande i en stadsdelsnämnd här i Stockholm var att tillskapa ett näringslivsråd för stadsdelen som hade 60 000 invånare. När 3 000 jobb plötsligt försvinner i Farsta, vilket också hände när Telia lade ned sin verksamhet där, blir konsekvenserna inte desamma som i Ånge.
Här kan man nämligen flytta till jobb på andra ställen i staden. Men det är likafullt viktigt att med kvarvarande företag och potentiella Farstaföretag klara ut vad som egentligen krävs för att man ska vilja vara i eller flytta till Farsta, etablera sig där och få företag att växa.
Det är viktigt att ha den kontinuerliga dialogen med företag och företagare. Vad kan vi göra för att man ska vilja växa här och nu och ha den framtidstro som krävs för att våga anställa?
Vad kan vi göra för att man inte ska gå omkring med en känsla av att vad som helst kan drabba oss bara därför att det råkar gå bra för tillfället och att man då återigen ska bli intressant som kassako? Långsiktigt stabila villkor kräver också handling.
Lars Jilmstad (M):
Sedan en tid tillbaka har vi återigen ett försvar på Gotland, och det är givetvis bra. Men när Officerstidningen nyligen besökte vårt nyaste förband var det nära nog ren misär som visades upp. Stridsgruppen och dess stab sitter i en barack med ett dieseldrivet elverk och utan eget avlopp. Först 2025 beräknas en riktig stabsbyggnad finnas på plats.
Det finns inga kaserner, ingen matsal, ingen försvarshälsa och ingen mäss. Tillståndet för skjutfältet har överklagats. De anställdas boendesituation gränsar till ren katastrof. Lägg till detta att nya P 18:s bemanning uppvisar försvarets sämsta åldersstruktur, där många ska gå i pension inom fem år. 300 värnpliktiga borde utbildas per år på Gotland - i dag finns det plats för 40. Fru talman!
Min fråga till försvarsministern är: Vad avser försvarsministern att göra för att rätta till de många problem som förbandet nu dras med?