Marie Wahlgren (FP):
Tack för svaret! Jag har en faster som när man frågar henne hur det är säger: Jo, det är väl okej, men man har ju lite ont. Men det ska man kanske ha när man är gammal, säger hon. Men då tittar vi på varandra och så skakar vi på huvudet och säger: Nej, det ska man inte. Jag tror att det är ett problem i vårt samhälle i dag att vi har en alldeles för stor acceptans för att man ska ha lite ont.
Det drabbar dem som inte bara har lite ont utan mycket ont. Det gör att man inte tar smärta på det allvar som den sjukdomen kräver, för jag tycker att smärta i sig är en sjukdom. Det betyder att det är många människor i det här landet som faktiskt kommer att få leva med smärta.
De kommer att få ha ont om inte kunskapen och forskningen går framåt väldigt snabbt. Men hur ont och hur man upplever smärtan beror väldigt mycket på hur vi som samhälle agerar.
Det är ofta så att patienter som har smärta inte bara lider av den fysiska smärtan utan de lider också av smärtan att inte tas på allvar. Jag tror att det är väldigt viktigt att vi nu tar ett avstamp mot att politiskt ta smärta på fullaste allvar.
Jag tycker att det är roligt att vi har den här interpellationsdebatten och att det är fler människor som är engagerade i detta. Att det är så många smärtpatienter som upplever att de inte tas på allvar i vården är väldigt allvarligt. Berättelser från människor som känt sig kränkta av vården är faktiskt allvarligt oroande.
Jag tror inte att det går att lägga skulden på enskilda läkare eller sjuksköterskor utan jag tror att det faktiskt finns ett systemfel som gör att man i frustrationen över att inte kunna ge rätt vård också behandlar patienten felaktigt socialt. Det är därför dags för Sverige att ta de över miljonen människor i vårt land som lider av smärta på allvar. Smärtsjukvården måste prioriteras upp både politiskt och medicinskt.
Jag har ställt ett antal frågor till socialministern angående smärtpatienternas situation, framför allt med fokus på rehabilitering. Skälet till det är att jag tycker att man ser en utveckling som går åt fel håll just nu, att vi får mindre resurser till bland annat rehabilitering. Cristina Husmark Pehrsson har beskrivit det ganska bra i sitt inlägg.
Jag tror också att här finns en tendens även inom professionen att smärta fortfarande inte tas på det allvar som den borde tas. Det finns vissa utredningar som visar att det är nedprioriterat bland läkare att syssla med smärta. Här tror jag att utbildning behövs.
Därför vill jag fråga socialministern om han är beredd att ge Socialstyrelsen i uppdrag att se över vilka krav man ska ställa på framför allt allmänläkare när det gäller smärta. Sedan hävdar socialministern i sitt svar till mig att det enligt hans mening finns förutsättningar för landstingen att bedriva en tillfredsställande smärtvård och rehabilitering med de kunskaper som finns om detta problem. Jag upplever att så inte är fallet.
Jag tycker snarare att det finns både brist på rekommendationer och brist på att följa upp att de rekommendationer som finns verkligen genomförs. Därför är min fråga till ministern: Är ministern beredd att ge Socialstyrelsen i uppdrag att på bred front utvärdera hur smärtrehabilitering och smärtbehandling sköts i det här landet?