Anna Wallén (S):
Jag vill börja med att tacka finansminister Anders Borg för svaret på min interpellation. Över 13 000 människor i Västmanland, som jag kommer från, är arbetslösa. Över 400 000 människor i Sverige är arbetslösa. Samtidigt ropar näringslivet efter kompetens. Var femte rekryteringsförsök misslyckas. Rekryteringsgapet blir större och större. Detta får stora samhällsekonomiska konsekvenser och hämmar tillväxten.
I det läget väljer regeringen, med finansminister Anders Borg i spetsen, att prioritera bort investeringar i det som gör människor anställbara, nämligen utbildning. Regeringen lägger i sin budget 20 gånger mer pengar på skattesänkningar än på satsningar på skolan. Bakom arbetslöshetssiffrorna finns en massa människor, en massa människor med vilja att arbeta och med erfarenheter som arbetsmarknaden behöver.
De kanske bara behöver en kort arbetsmarknadsutbildning eller en praktikplats för att kunna ta steget att bli anställda. I stället hamnar allt fler i ett socialt och ekonomiskt utanförskap. Det är alarmerande. Människor tvingas då, som sista utväg, att söka ekonomiskt bistånd för att få mat på bordet och tak över huvudet. Utbetalningarna av försörjningsstöd har ökat med 31 procent sedan 2007.
Mitt bland de siffrorna finns en massa barn, barn som oroar sig för sina föräldrars ekonomi. Sociala medier används i dag flitigt. Den senaste tiden har jag fått en massa meddelanden framför allt på Facebook, där man vädjar till mig att stödja barnfamiljer som har det väldigt tufft ekonomiskt. Det handlar om allt från att ge stöd till att de ska kunna köpa mat, blöjor och kläder, och nu i jultider är det många som vill ha hjälp med julklappar till sina barn.
Jag skulle vilja delge Anders Borg en konversation som jag hade på Facebook. Jag får ett meddelande från Maria i Västerås: - Hej, hej, min kompis är diakon och undrar om det finns några familjer som är villiga att bli hemlig fadder till en familj i Västerås genom att köpa två julklappar till barnen. Marika från Västerås svarar: - Hjälp mig lite, är ni snälla. Jag känner mig kluven. Det känns som att jag översvämmas av rop på hjälp. Och jag vill hjälpa.
Och jag har hjälpt genom gåvor till Läkare Utan Gränser, skänkt diverse saker i Facebookgrupper, exempelvis till och med trasiga skor, som samlar in kläder och nu även julklappar. Marika fortsätter: - Samtidigt växer en känsla i mig av att det här är fel. Borde inte vårt samhälle se till att barnen har mat och kläder och att föräldrarna har råd med julklappar?
Borde inte nationer världen över skicka humanitär hjälp finansierad med skattemedel i stället för att vi ska skänka hundralappar hit och dit? Borde inte Svenska kyrkan ha pengar att använda till de behövande? - Om jag fortsätter att bidra med gåvor, skriver Marika, känns det som att jag accepterar ett skitsystem och bidrar till att behålla det. Samtidigt vill jag inte att människor ska lida en enda dag i onödan. Jag känner mig så kluven. Hur tänker ni? avslutar Marika.
Jag vill därför ställa Marikas fråga till mannen som är ytterst ansvarig, nämligen finansminister Anders Borg: Borde inte vårt samhälle se till att man har mat och kläder till sina barn? Barnfattigdom hör inte hemma i Sverige och ingen annanstans heller. Det viktigaste för att barn inte ska behöva växa upp i fattigdom är att deras föräldrar får ett jobb. Det är också viktigt att vi har en skola där varje barn får en bra utbildning och fritidsaktiviteter som inte kostar skjortan.
Anders Borg har satsat stora pengar på att subventionera privatköpt läxläsningshjälp, samtidigt som Anders Borg aldrig har skjutit till resurser till läxläsningsverksamhet i skolan eller på fritidshemmen. Det spelar stor roll inte minst för de barn som har det jobbigt hemma. Jag vill nu fråga Anders Borg: Borde inte vårt samhälle fungera så att våra barn har mat på bordet och vinterkläder? Varför får inte alla barn läxläsningshjälp?