KBLab/rixvox huggingface dataset:
Michael Rubbestad (SD):
Jag vill börja med att tacka Vänsterpartiets Daniel Riazat för att han väckt en mycket viktig fråga som jag annars hade tänkt interpellera om. Däremot kanske vi har lite olika tankar om hur omställningsstudiestödet kan finansieras. Omställningsstudiestödet syftar, precis som namnet antyder, till att ge personer möjlighet att ställa om senare i livet och antingen vidareutbilda sig eller nyutbilda sig. Förslaget i sig är bra, och jag tror nog att det kommer att vinna de flesta partiers bifall.
Däremot innebär förslaget, som debatten redan varit inne på, att räntan höjs från 0,05 procent till mellan 0,5 och 0,6 procent. Det är alltså mer än en tiodubbling som föreslås. Här, fru talman, vill jag vara väldigt tydlig med att kommunicera att Sverigedemokraterna säger nej till en sådan höjning. I januari 2021 frågade jag statsrådet om de 395 miljoner kronor som betalats ut i studielån till studenter som riskerar att lämna landet eller gå under jorden.
I Sveriges Radios larmrapport angavs att utsikterna för de svenska skattebetalarna att få igen pengarna i det läget bedöms som mycket dåliga. I maj ställde jag på nytt frågan till statsrådet, eftersom jag enligt min bedömning inte hade erhållit något tillfredsställande svar. Summan hade då ökat till 490 miljoner. Den hade alltså ökat med 95 miljoner på ungefär tre månader, eller cirka 700 000 kronor per dag om man slår ut den över den här perioden.
I juni blev jag därför tvungen att fråga statsrådet för tredje gången - denna gång via en interpellation - hur hon avser att säkerställa återbetalningen. Jag fick inte heller då något mer tillfredsställande svar än att statsrådet bevakar frågan. Sedan i somras har denna summa sannolikt ökat ytterligare. Utgår vi från takten 700 000 kronor per dag befinner vi oss nu någonstans runt 600 miljoner kronor på sista raden.
Det är således uppenbart att regeringen rent ekonomiskt inte har någon plan för hur denna reform ska kunna införas utan att det drabbar skötsamma studenter. Varför agerar inte statsrådet för att säkerställa att dessa medel, totalt över en halv miljard kronor, återbetalas till svenska folket och därmed kan finansiera omställningsstudiestödet i stället för att räntorna höjs för de personer som är kvar i landet och faktiskt sköter sina betalningar?
Michael Rubbestad (SD):
Jag kan tyvärr konstatera att jag inte heller den här gången, det fjärde försöket i ordningen, egentligen får något ordentligt svar på hur statsrådet avser att agera för att säkerställa återbetalningen, även om jag tror att statsrådet tycker att hon har gett mig ett svar. Ett rimligt svar hade enligt mig kanske varit: Ja, självklart ska dessa medel återbetalas. Jag har gett ansvarig myndighet i uppdrag att vidta åtgärderna x, y och z, och självklart kommer inga ytterligare medel att betalas ut förrän det här är åtgärdat.
Men nej, i stället för att åtgärda bristerna i sin politik höjs räntan för skötsamma studenter. Jag avser att ge statsrådet ett annat tips på var medel kan hämtas så att räntan faktiskt inte behöver höjas, och då talar jag om studiestartsstödet. Studiestartsstödet är en bidragsform som innebär att nyanlända individer slipper ta studielån och i stället erhåller bidrag. Stödet innebär således en ojämlik snedvridning i studiefinansieringen. 6 300 personer erhöll studiestartsstöd under 2019.
70 procent av dem var studenter med utländskt medborgarskap. Enligt en samlad bedömning hade ungefär hälften studerat även om de inte hade fått studiestartsstödet. För 2022 föreslår regeringen 400 000 kronor för studiestartsstödet, en reform som vi i Sverigedemokraterna menar bör avvecklas snarast möjligt. Vi menar att inte en enda krona ska satsas på politik som leder till snedvridning, skapar ojämlikhet eller försöker trixa med statistiken.
Sverige har som sagt redan kanske världens mest generösa system, och vi ska inte muta människor för att de ska börja studera. Varsågod, statsrådet! Det här är två förslag som ger regeringen ungefär 1 miljard mer i plånboken och därmed innebär att omställningsstudiestödet kan genomföras utan att räntan för CSN-lån behöver höjas.
Michael Rubbestad (SD):
Min fråga går till utbildningsminister Anna Ekström. En av de största grupperna utländska studenter i Sverige kommer från Kina. Majoriteten av dessa studenter går på tekniska utbildningar som exempelvis KTH driver. Redan 2019 uppmärksammade chefer på militära underrättelsetjänsten att flera studenter och forskare med kopplingar till Kinas försvarsindustri varit verksamma på svenska universitet. Must, det vill säga Militära underrättelse- och säkerhetstjänsten, tvekar inte ett ögonblick om att det varit fråga om rent spioneri.
Säkerhetspolisen skriver i sin senaste årsbok att Kina, vid sidan av Ryssland, är det land som utmärker sig mest vad gäller spionage mot Sverige. Anser utbildningsministern att högskolorna ska fortsätta att ta in studenter från Kinas försvarsindustri, eller avser regeringen att vidta några åtgärder med anledning av detta?
Michael Rubbestad (SD):
Vi hör om kvinnor som inte får skilja sig och om tidsbestämda äktenskap mot betalning där kvinnan förväntas följa Koranens påbud att de enda tillfällen de får neka sin man sex är vid menstruation och direkt efter en förlossning. I Hässelby faller en kvinna från en balkong, och en man är misstänkt för mordförsök med hedersmotiv. I Botkyrka får var fjärde flicka inte gifta sig med den de själva vill gifta sig med, och man är rädd att giftas bort utomlands under sommarlovet.
En tredjedel av Botkyrkas flickor i årskurs 9 lever med oskuldskrav, och sjukvårdspersonal ombeds utföra oskuldskontroller och utfärda oskuldsintyg. Detta är rapporter bara från de senaste fyra veckorna. Hederskultur är en våldtäkt på den svenska jämställdheten. Den som utsätter andra för hedersbrott kan dömas till så lite som ett års fängelse, och det är inte tillräckligt.
Tror jämställdhetsminister Eva Nordmark verkligen att människor som är beredda att ta livet av sin egen dotter för att bevara familjens heder kommer att avskräckas av ett års fängelse, eller varför tar regeringen inte nödvändiga krafttag mot hederskultur?
Michael Rubbestad (SD):
Tack, Sofia Amloh, för frågan! Det går ju inte att svara på om jämställdhetsintegrering bara är bra eller dåligt, utan det är ett verktyg. Frågan är hur man avser att använda det, vad det ska användas till. Det syftar ju till att se till att de sex jämställdhetspolitiska målen införlivas i verksamheten. Då måste vi gå tillbaka dit och fråga: Vad tycker vi om de här målen? I grund och botten, sett till rubrikerna, är de jättebra. Det sjätte målet, att vi ska stoppa mäns våld mot kvinnor - 90 procent av budgeten - är jättebra.
Det är ingen som tycker att det är någonting konstigt med det. Men tar man till exempel det första delmålet fokuserar det ganska mycket på att vi ska få en jämn könsfördelning bland män och kvinnor. Då tittar man helt numerärt på den här siffran, och då är frågan: Är det numerären som är det viktiga, att det är lika många män som kvinnor? Eller är det kanske viktigare att kvinnor och män har lika stor möjlighet att påverka sin samvaro, sitt liv och sitt samhälle? Rent konkret när vi tittar på detta så, ja, vi jobbar med jämställdhetsintegreringen, och vi ser till att det är lika många män som kvinnor.
Men det kan ju vara så exempelvis att ett parlament har 45 procent kvinnor där kvinnorna inte har någonting att säga till om över huvud taget. Det anses alltså vara bättre och mer jämställt än ett parlament med, säg, 39 procent kvinnor där de kvinnorna har den största möjlighet att vara med och påverka? Svaret på frågan om jämställdhetsintegrering är bra beror alltså helt enkelt på vad man bakar in i det begreppet. Som du säger ligger det kvar i budgeten, men exakt hur det ska användas, vad det de facto innebär, är ett löpande arbete som vi kommer att få återkomma till.
Michael Rubbestad (SD):
Ta ansvar, säger ledamoten från Socialdemokraterna. Vi kan ju börja med att titta på Socialdemokraternas budgetförslag som ställs mot det gemensamma förslaget från oss; det är i princip ingen skillnad över huvud taget. Socialdemokraterna har samma siffror, med undantag för att man vill satsa 327 miljoner på kommunersättningar för flyktingmottagandet. Annars är det ju samma siffror rakt av.
Det känns som om ledamoten talar sig varm om satsningar som man sedan inte lägger en enda krona på. Det låter lite ihåligt, måste jag säga. När det gäller just ansvar för politiken kan vi titta på vad Socialdemokraterna har gjort under sin tid vid makten. Då ser vi att andelen människor som upplever sig som otrygga har ökat från 21 till 30 procent. Endast 2 av 10 utländska våldtäktsmän utvisas. Man har inte försökt avskaffa straffrabatter eller mängdrabatter.
Det är brist på barnmorskor, och där saknas 21 miljoner kronor. Jag kan fortsätta, men jag förstår alltså om Socialdemokraterna inte vill tala om sin egen politik här utan försöker rikta ljuset åt ett annat håll. Jag kan dock försäkra ledamoten om att det här är en budget som när den nu kommer på plats kommer att ta tag i de jämställdhetsproblem som finns i vårt samhälle och faktiskt göra förändring. Den väg vi har varit inne på de senaste åren har uppenbarligen inte funkat. Folket vill ha ett skifte. Nu kommer de att få det, och vi kommer att ta tag i de problem som finns.
Michael Rubbestad (SD):
Tack, Helena Vilhelmsson, för frågan! Jag håller med. Det här är en viktig fråga. Först vill jag bekräfta det du sa om mäns våld mot kvinnor. Där är vi ju faktiskt helt överens. Jag vet att Sverigedemokraterna och Centerpartiet har en del likalydande åsikter i den här frågan, och det känns ganska bra. Jag har inte varit med i de förhandlingar där man har diskuterat de exakta skrivningarna, så det blir svårt för mig att förtydliga exakt vad som avses med vandel just i det här specifika fallet.
Men i händelse av att man upptäcker prostitution och polisen kopplas in görs ju såklart en unik bedömning av det fallet. Sannolikt är det en kvinna som har tvingats till detta. Då är enligt min bedömning bristande vandel inte aktuellt när det gäller den personen, som då gör något mot sin vilja. Det är kanske snarare den person som har tvingat in kvinnan i prostitution som utgör själva problemet.
Då är det ju ganska uppenbart att det är den personen som i första hand ska lagföras och kanske utvisas, medan kvinnan snarare behöver mycket hjälp och stöd. Om det nu är så att en kvinna - förutsatt att det är en kvinna; det finns ju även prostituerade män - har rest till Sverige och själv landat i att hon vill göra detta för att tjäna pengar är det en helt annan sak. Det går alltså inte att svara på hur vi ska vi göra, utan det är alltid en individuell bedömning från fall till fall.
Mitt ingångsvärde är dock att en kvinna som ger sig in i prostitution är att betrakta som ett offer och inte någon som har utsatt sig själv för bristande vandel. Sannolikt behöver hon i första hand hjälp och stöd. Sedan kan det säkert finnas undantagsfall.
Michael Rubbestad (SD):
Det är en fråga som får avgöras från fall till fall. Ingångsvärdet är att en kvinna i prostitution är ett offer; det är ärligt talat inget snack om saken. Jag är helt övertygad om att vi är överens om det. Sedan kan det alltid finnas undantagsfall. Det finns tyvärr kvinnor och män som söker sig till prostitution, alltså att sälja sex, helt frivilligt.
Jag var i kontakt med en intresseorganisation för några år sedan som gick ut och tog ställning för prostitution i samband med att det fanns någon form av bordell uppe i norr. Då fördes också en politisk dialog med de här människorna. Så jo, det finns människor som vill sälja sex och som inte på något vis är tvingade till det. Som ledamoten säger är det också enligt lagstiftningen i dag tillåtet. Men ingångsvärdet ska självklart vara att kvinnan betraktas som ett offer.
När vi pratar om bristande vandel kopplat till prostitution handlar det såklart om att vi vill komma åt människorna bakom det hela - själva människohandeln. Tidöavtalet är mycket, mycket bra för Sverige. Men det som är bra kan alltid bli bättre. Uppenbarligen finns frågetecken kring innebörden av vissa formuleringar, och jag kan absolut ställa mig bakom att vi ska se över dessa så att de blir tydliga och alla förstår vad det är som gäller. Det får vi ta med oss.
Michael Rubbestad (SD):
Min fråga går också till jämställdhetsminister Paulina Brandberg. Målet för Sveriges jämställdhetspolitik är att kvinnor och män ska ha samma makt att forma samhället och sina egna liv, vilket görs genom sex jämställdhetspolitiska delmål. Det första målet, jämn fördelning av makt och inflytande, har två indikatorer som bägge är rent numerära, vilket riskerar att leda till kvotering, som ligger nära till hands för att nå en bra statistik.
Detta verktyg har regeringspartierna till skillnad från den tidigare regeringen varit tydliga med att de inte ser som rätt väg att gå. Ser man till de rent numerära faktorerna skulle ett parlament med 49 procent kvinnor som inte har något som helst att säga till om ses som mer jämställt än ett parlament bestående av säg 40 procent kvinnor där samtliga har ett konkret inflytande och stor möjlighet att påverka.
För Sverigedemokraterna innebär jämställdhet att kvinnor och män de facto har samma makt och inflytande i praktiken, inte att statistiken ser bra ut. Hur ser regeringen på dessa indikatorer för hur en jämn fördelning av makt och inflytande nås?
Michael Rubbestad (SD):
Nyligen nåddes vi av den mycket tragiska nyheten om den åttaårige pojken som mördades av sin egen förälder i Luleå. Fallet fick stor uppmärksamhet. Och återigen lyftes kritiken fram om att det oftast är pappor som tar livet av sina barn och att barn tvingas umgås med just våldsamma pappor. Det är därför värt att uppmärksamma det faktum att när det gäller våld mot barn skiljer det endast 8 procent mellan könen på gärningspersonerna. I 46 procent av fallen är det en mamma som tyvärr tar livet av sitt barn, och i 54 procent av fallen är det en pappa.
Inte sällan finns det en koppling till psykisk ohälsa. Barn ska självklart aldrig tvingas till umgänge med en förälder som de är rädda för, oavsett kön. Forskningen styrker att föräldrar som tar livet av sina barn inte är en könsfråga.
På vilket sätt avser jämställdhetsministern att agera för att fokus ska läggas på huvudproblematiken, att barn misshandlas och i extrema fall mördas av sina föräldrar, i stället för att på felaktiga grunder fokusera på att specifikt män utgör en större fara för sina barn?
Amanda Lind (MP):
Mattias Karlsson har frågat mig hur jag ser på fackföreningarnas möjlighet att köpa lagstiftning och politiskt inflytande och om jag har för avsikt att ta några initiativ på området. Låt mig börja med att slå fast att ett fritt och självständigt föreningsliv är en bärande del av vårt demokratiska styrelseskick. En viktig princip är föreningars och organisationers självständighet i förhållande till staten.
Vidare står det var och en fritt att enskilt besluta vilket politiskt parti de ska stödja i allmänna val. Vårt öppna demokratiska styrelseskick kännetecknas också av att en mångfald intressen, åsikter och perspektiv konkurrerar om utrymme och söker påverka det politiska utfallet. Att många aktörer uttrycker åsikter och försöker påverka politiken är i grunden positivt eftersom det bidrar till ett bättre och mer levande demokratiskt samtal och till mer välgrundade beslut.
Konstitutionsutskottet har framhållit att det framstår som mindre lämpligt med hänsyn till föreningsfriheten, inte minst för dess betydelse inom arbetsrätten och den svenska arbetsmarknadsmodellen, att införa bestämmelser som begränsar vad organisationer på arbetsmarknaden får använda sina egna medel till eller som griper in i sådana ideella föreningars beslutsprocesser . Jag instämmer i den uppfattningen.
Amanda Lind (MP):
Organisationerna på arbetsmarknaden är, precis som politiska partier, organiserade som ideella föreningar. De är demokratiskt uppbyggda, vilket innebär att deras ledning agerar utifrån det mandat den har fått av medlemmarna. Inom ramen för föreningsdemokratin är det, i det här fallet, fackförbundets medlemmar som ytterst avgör om föreningen vill stödja exempelvis ett särskilt politiskt parti ekonomiskt eller på annat sätt.
Jag tycker att det är viktigt att slå fast att en av de bärande principerna i en öppen och liberal demokrati är att staten inte ska reglera eller kontrollera vad organisationer i det civila samhället tycker, tänker eller gör. Varje individ har rätt att vara medlem i vilka föreningar eller organisationer de vill. Det är viktigt att påpeka att ingen ska tvingas att ingå i en förening mot sin vilja.
Jag vill lyfta fram att konstitutionsutskottet i närtid har gjort bedömningen att det skulle vara olämpligt i förhållande till föreningsfriheten att införa bestämmelser som begränsar vad organisationer på arbetsmarknaden får använda sina medel till eller gripa in i ideella föreningars beslutsprocesser. Denna bedömning delar jag.
Det är viktigt att understryka att uppgifter om ekonomiska stöd som organisationer på arbetsmarknaden lämnar till partier ligger öppet på Kammarkollegiets hemsida sedan 2014. Och lagen om insyn i finansiering av partier utökades 2018 till att gälla även partier på lokal och regional nivå. Det är viktigt att vi fortsätter att upprätthålla denna transparens.
Amanda Lind (MP):
Först vill jag säga att jag inte delar Mattias Karlssons uppfattning att fackföreningar i dag har möjlighet att köpa lagstiftning och inflytande över politiska partier. Snarare är det varje förenings eller organisations självklara rättighet att bedriva påverkansarbete gentemot politiska partier.
Varje förening eller organisation är också i sin fulla rätt att föra en dialog med sina medlemmar om partier och partipolitiska frågor och att fatta självständiga beslut om hur de vill använda sina ekonomiska medel.
Kärnan i den bedömning som både utredningen och konstitutionsutskottet gjort i närtid var att det skulle vara olämpligt i förhållande till föreningsfriheten att införa bestämmelser som begränsar vad organisationer på arbetsmarknaden får använda sina medel till eller gripa in i ideella föreningars beslutsprocesser.
Jag vill påpeka att i Sverige är fackföreningarna, precis som de politiska partierna, självständiga och demokratiskt uppbyggda organisationer. Ingen av organisationerna kan tvinga de andra att driva frågor i strid med de egna medlemmarnas vilja. I en öppen och liberal demokrati är det rimligt att föreningar och organisationer ska ha rätt att både samarbeta, stödja och föra en dialog med varandra.
Amanda Lind (MP):
Jag vill börja med att återigen konstatera att den lagstiftning som trädde i kraft 2018, mot bakgrund av förslagen i den parlamentariskt sammansatta Kommittén om insyn i finansiering av partier, bidrog till att öka transparensen och synligheten i finansieringen av vårt politiska system och våra politiska partier, vilket är bra.
Jag konstaterar också att det vore mindre lämpligt, med hänsyn till den föreningsfrihet vi har, att gå in och reglera på vilket sätt man använder sina pengar och gå in och ställa villkor när det gäller hur ideella föreningar fattar sina beslut, hur de utövar dialog med politiska partier och hur de uttalar sig i den offentliga debatten.
Jag menar att vårt öppna demokratiska styrelseskick ska kännetecknas av en mångfald aktörer som ska vara aktiva och försöka påverka det politiska utfallet. Det har de sin fulla rätt att göra - lyfta fram intressen, åsikter och perspektiv. Här spelar också organisationerna på arbetsmarknaden en viktig roll, och det är i grunden positivt. Det bidrar till ett bättre och mer levande demokratiskt samtal.
Amanda Lind (MP):
Alexandra Anstrell har frågat mig hur jag ser på Idrottssveriges möjligheter att bedriva elitverksamhet för ungdomar utan att dessa ungdomar och elever kan kombinera elitsatsning med studier. Interpellanten frågar mig även om jag har för avsikt att agera för att rädda Idrottssverige från ett massivt ofrivilligt avhopp bland elitidrottande ungdomar. Låt mig konstatera att dessa frågor har en nära koppling till utbildningspolitik.
Jag vill hänvisa till den tidigare behandlingen av interpellation 2018/19:49, där även Alexandra Anstrell deltog i debatten med utbildningsminister Anna Ekström tidigare i år. Låt mig vara tydlig: Regeringens ambition är alltjämt att det även framöver självklart ska vara möjligt för elitidrottande ungdomar att kombinera elitsatsning med gymnasieutbildning. Jag ser fram emot att diskutera detta vidare.
Amanda Lind (MP):
Låt mig först ge en bild av hur det idrottspolitiska ansvaret ser ut när det gäller verksamhet vid idrottsgymnasierna. Staten har tagit på sig ett särskilt ansvar när det gäller specialidrott vid riksidrottsgymnasier, så kallade RIG, vilket innebär att Riksidrottsförbundet har ett uppdrag att föreslå Skolverket vilka kommuner, enskilda huvudmän och idrotter som får anordna RIG samt antalet elevplatser för respektive RIG.
Därtill har Riksidrottsförbundet i uppdrag att fördela statsbidrag för verksamheten och att följa upp och utvärdera kvaliteten på dessa utbildningar. Sedan är det Skolverket som har det övergripande ansvaret för all gymnasieutbildning, inklusive specialidrottsämnet, och som slutgiltigt godkänner vilka huvudmän och idrotter som blir anordnare av RIG.
Genom denna ordning ges även specialidrottsförbunden rätt att i samverkan med huvudman utveckla och följa upp verksamheten, anställning av specialidrottslärare och antagningsprocessen. Eleverna omfattas av den interkommunala ersättningen.
För att komplettera studieverksamhet och stödja elevernas ambition att kombinera gymnasiestudier med idrott på hög nivå ger staten i år, utöver anslaget Stöd till idrotten, 43 miljoner till Riksidrottsförbundet för denna specialidrottsverksamhet vid RIG. Med detta vill jag betona att det är viktigt att ha möjligheter till studier och en elitidrottssatsning samtidigt - alltså till dubbla karriärer.
Detta är en väldigt relevant fråga för många barn och ungdomar som vill satsa på sin idrott och ändå ha möjlighet att genomföra gymnasieutbildning och ta med sig vad detta innebär. Det är nödvändigt i dagens samhälle för att man ska kunna klara sig bra i livet och för att få ett jobb och kunna delta i samhället som en aktiv samhällsmedborgare. Jag och regeringen vill självklart att denna möjlighet ska finnas för alla elever, också för dem som vill satsa på elitidrott.
Det handlar inte bara om att få en inkomst utan också om ett sammanhang och en självkänsla som inte bara är beroende av ens fysiska kapacitet som aktiv idrottare. Det handlar om att man efter att ha avslutat sin eventuella elitidrottskarriär ska ha en god utbildning i grunden att falla tillbaka på. Vi måste såklart också inse att alla som går idrottsgymnasier inte kommer att kunna leva på sin idrott, så detta är en viktig fråga.
Det är fortsatt så att det enskilda beslut som Skolverket har fattat i denna fråga inte är någonting som jag som statsråd eller utbildningsministern har att uttala oss om. Vi är dock överens om att detta är en viktig fråga och om att vi självklart behöver se till att det ska gå att kombinera elitidrottande med gymnasiestudier.