KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulf Nilsson (FP):
Helt kort: Vi talar om väldigt viktiga frågor, och vi talar om ett ärende som i princip har hanterats efter samma principer som har gällt ganska länge i Sverige, förutom att vi sedan 2006 har en rättssäkrare ordning, som bland annat Kalle Larsson påpekade, när det gäller domstolsförfarande. Men när det gäller just försäkringar om avvisning och verkställighetshinder är det inga förändringar, och det är detta vi talar om.
Även om oppositionsrepresentanterna här hänvisar till mig positivt, vilket jag tackar för, kan jag inte kontra med riktigt lika positiva ord. Jag tycker nämligen att det är väl grovt att i en sådan här diskussion påstå, som Veronica Palm gjorde, att statsrådet glömmer bort det absoluta förbudet mot tortyr, som han faktiskt hänvisar mycket tydligt till i sitt svar.
Jag är inte i någon form av tvivelsmål om att alla i den här salen är tortyrmotståndare i lika stor utsträckning. Som sagt var: Samma regler som tidigare gäller. Ingenting har förändrats.
Men det är viktigt - och det var det som min fråga till statsrådet gällde - att vi skaffar oss en klar och tydlig information om hur regering och myndigheter arbetar för att försäkra sig om att verkställighetshinder inte föreligger. Hur kan jag som politiker, som medborgare, som engagerad få reda på i efterhand att det faktiskt inte har blivit den negativa följd med omänskliga straff av någon som har utvisats mot sin vilja?
Och vad behöver eventuellt göras för att ändra reglerna? Jag talar inte om någon jättestor utredning, men jag talar om ett seriöst arbete som jag hoppas att man kan sätta i gång så att vi helt enkelt får en klarhet i om det behövs en ordentlig förbättring av dessa rutiner för en mänskligare hantering av dessa svåra frågor.
Ulf Nilsson (FP):
Öppnandet av Öresundsbron ledde till en väldigt dynamisk process med hastigt ökat utbyte mellan Danmark och Sverige. De senaste åren har detta närmast slagit rekord. Nu växer det fram både arbetspendling och utbildnings- och forskningssamarbete.
Ungefär 25 000 människor arbetspendlar mellan Danmark och Sverige, mellan Själland och Skåne i första hand. Det här har skett trots att Sverige och Danmark egentligen inte hade förberett så mycket mer än att bygga bron och kommunikationerna. Man hade inte förberett så mycket för hur sociala förmåner, pensioner, a-kassa och så vidare skulle fungera.
Under många år har det varit en väldigt stor otydlighet. Jag, som många andra från södra Sverige, har engagerat mig väldigt mycket i de här frågorna och retat mig på att väldigt lite har hänt under så många år. Därför är det väldigt glädjande att vår minister för Nordenfrågor och alliansregeringen har satt upp en agenda och utarbetat en tydlig strategi. Vi ser att det händer saker, även om det finns mycket kvar att göra.
Men det händer nu saker där det tidigare stod alldeles stilla. Det är vi som bor där nere väldigt tacksamma för. Även om a-kassans svårigheter är lösta är det fortfarande osäkert till exempel hur pensionsberäkningarna görs om man jobbar delvis i Sverige och delvis i Danmark. Det är fortfarande viss osäkerhet vad gäller föräldraledigheten.
Sedan finns det två hjärtefrågor som jag gärna vill nämna men som inte tas upp i vare sig interpellationen eller svaret. Den ena är skatteavtalet. Jag har ställt en fråga om gränskommuner och skatt - att betala skatt där man arbetar. Man bor i Skåne, arbetar i Danmark och betalar då skatt i Danmark fast man använder barnomsorg, äldreomsorg i Sverige. Det finns ett avtal för att kompensera för detta.
Men enligt beräkningar där nere täcker det inte alls de kostnader som Sverige har. Jag har fått ett svar av finansministern på en skriftlig fråga om detta där han säger att han avvaktar utredningen och ska följa upp vad de senaste justeringarna har inneburit. Men vi är många som är ganska övertygade om att det vore bättre om vi använde samma principer som mellan Norge och Sverige eller mellan Finland och Sverige. I gränskommuner betalar man skatt där man bor.
Avslutningsvis en annan hjärtefråga för mig och ganska många andra som tror på Öresundsintegration. Alltför höga broavgifter är kontraproduktiva. Satsar man på infrastruktur tror man att det ska hjälpa till att skapa tillväxt och integration. Men om broavgifter och vägavgifter blir för höga fungerar de som handelshinder, som tullar, som skatter och acciser.
Med de orden om att det finns mycket kvar att göra vill jag samtidigt rikta ett tack till ministern för att det verkligen har hänt en hel del saker de senaste två åren.
Ulf Nilsson (FP):
När Folkpartiet gick in i regeringssamarbetet och in i alliansen var vår utgångspunkt när det gäller socialförsäkringar att en modern välfärdsstat självklart måste ha fungerande socialförsäkringar. Försäkringarna ska omfatta alla, ha ett samband mellan avgifter och förmåner och skydda vid inkomstbortfall.
Samtidigt ska försäkringarna i så stor utsträckning som möjligt också bidra till att en människa klarar av en omställning vid sjukdom. Försäkringarna ska uppmuntra till att komma tillbaka till arbetslivet. De ska naturligtvis också betalas ut till rätt ändamål. Den som är sjuk ska ha sjukpeng. Den som är frisk ska inte ha någon sjukpeng. Det är utgångspunkten.
Den som är arbetslös ska kunna få a-kassa. Den som frivilligt låter bli att jobba ska inte ha a-kassa. Den som studerar ska ha studiemedel. Den som inte studerar ska inte ha studiemedel. Ersättningsnivån ska vara rimlig. Runt 80 procent, som i dag gäller för de första tolv månaderna, tycker vi är bra.
Det blev en bra välfärdssjukförsäkring med alliansens politik, tycker vi i Folkpartiet. Det blev också en mycket aktivare sjukförsäkring, som uppmuntrar till rehabilitering och återgång till arbetet, än den vi hade med den tidigare regeringen. All erfarenhet visar att tiden innan åtgärder sätts in har väldigt stor betydelse när det gäller för en sjuk att få rehabilitering.
En mycket stor grupp av dem som är långtidssjukskrivna har antingen någon form av psykisk ohälsa eller problem med leder, muskler och rygg. Undersökningar visar att det i de fallen är nödvändigt med insatser efter helst mindre än tre månader för en aktiv rehabilitering.
I verkligheten har många av dessa människor fått vänta upp till ett år innan det har blivit någon rehabilitering, om det över huvud taget har blivit någon rehabilitering värd namnet. Det har verkligen släpat efter i Sverige. Som alla vet, men det tål att upprepas, fördes massor av människor - unga, alldeles för unga, och medelålders - automatiskt över i förtidspensionering i det gamla systemet.
Många av dem får nu en ny chans med de möjligheter att pröva arbete som förtidspensionerade - eller de med sjukersättning som det heter - får. Vi har nu tre tydliga avstämningstillfällen i sjukförsäkringen där man ska prövas på olika sätt. Man ska pröva vilken rehabilitering man har gått igenom och vilka möjligheter vi har. Reglerna är ju inte så väldigt nya.
Det nya är tydligheten och möjligheterna att pröva andra arbeten utan att bli uppsagd. Dessutom görs många andra insatser som till exempel sänkt arbetsgivaravgift om man anställer människor som har varit sjukskrivna. Interpellanten säger att reglerna puttar ut sjuka ur sjukförsäkringssystemet. Jag undrar vad oppositionen menar med det.
Är det fel på reglerna? Det har väl alltid varit diskussioner om enskilda sjukfall som vi verkligen ska ta på allvar och fortsätta att diskutera. Men menar verkligen oppositionen att människor som inte är sjuka ska ha sjukpeng? Det tycker jag är grundfrågan i denna debatt. Jag tackar ministern för svaret.
Ulf Nilsson (FP):
Den här interpellationen och debatten handlar i väldigt stor utsträckning om vad som händer när Försäkringskassan ska göra avstämningar, se vad som har hänt och ta ställning till om sjukskrivningen ska fortsätta eller inte. Hittills har en sådan stor avstämning gjorts. Det var nu vid årsskiftet.
Inför det fick vi som sagt höra under veckorna före jul hur oppositionen skrämde upp människor med att 77 000 eller 78 000 människor riskerade att kastas ut och få leva på socialbidrag och så vidare, riskerade att bli utförsäkrade, som man uttryckte sig. Bilden blev naturligtvis att en massa människor skulle bli utan sjukförsäkring oavsett om de var sjuka eller inte.
Sedan har det visat sig att antalet indragningar av sjukpenning var ungefär detsamma i januari 2009 som i januari året tidigare. Det handlar om ungefär 400-500 personer som har fått indragen sjukpeng på grund av att de har arbetsförmåga och inte är sjuka. Veronica Palm säger att statistiken om ohälsotal inte är viktig.
Beror det på att statistiken är felaktig, eller vad beror det på? Den andra frågan blir: Vad är det som är viktigt? Vi har i alla tider, både med den gamla regeringen och med den nuvarande regeringen, ibland fått läsa om gripande fall där vi tycker att Försäkringskassan kanske borde ha handlat annorlunda. Ibland har människor vunnit överklaganden.
Men har oppositionen någon statistik som inte vi har som visar att människor generellt blir felaktigt friskskrivna? Har oppositionen en mängd exempel på diagnoser som är felställda? Jag tycker att det är svagt att säga att statistiken inte har någon betydelse. Man målar däremot upp en allmän känsla av att människor i allmänhet har det eländigt.
Vi gör massor som vi inte hinner prata om nu: satsningar på vuxenutbildning, lärlingsutbildning, jobb för sjukskrivna och så vidare. Det är ingen passiv politik som förs.
Ulf Nilsson (FP):
Alla åtgärder som vi vidtar är till för att hjälpa människor till ett aktivt liv. Samtidigt måste vi säga, vilket vi förtydligar med dagens betänkande, att om tillfrisknandet riskerar att allvarligt hejdas på grund av arbetspraktik ska man naturligtvis inte gå ut i arbetspraktik. Då tillhör man de grupper som har möjlighet att få undantag och få förlängd sjukpenning.
När det gäller det andra exemplet är det naturligtvis alltid svårt att gå in i detalj i enskilda fall. De är viktiga, men det är naturligtvis svårt att veta exakt vad som ligger bakom när man inte känner till dem. Men den typen av diskussioner om tolkningar av rätten till sjukpenning har funnits både med de gamla och med de nya reglerna.
Enligt Försäkringskassans genomgång tyder, som sagt, ingenting på att bedömningen har blivit hårdare på grund av alliansens nya regler.
Ulf Nilsson (FP):
Det är alldeles riktigt att justeringarna i lagtexten i första hand gäller allvarligt sjuka. Jag kan inte skatta det. Jag vet att vi tidigare har talat om att det kan röra sig om 1 000-2 000 människor som kan räknas till den gruppen, men det är inte så lätt att definiera. Gunvor G Ericson har naturligtvis rätt i att initiativet till krav på arbetsträning har blivit mer aktivt än tidigare.
Jag menar att det inte är någonting negativt. Sedan kanske det även där finns enskilda fall som Försäkringskassan tolkar på ett sätt som den försäkrade inte gillar, och då finns det möjlighet att överklaga, även om det är få som får nej på en begäran om förlängd sjukpenning. Jag tror att det för tillfället handlar om ungefär 2 procent.
Men det är naturligtvis helt rätt att Försäkringskassan kommer att ta initiativ till att pröva människors förmåga att arbetsträna och pröva på arbete. Det tror jag att många människor är tacksamma för. Men i de fall då det blir fel är det överklagande som gäller.
Naturligtvis följer Socialstyrelsen, Inspektionen för socialförsäkringen och så vidare denna utveckling. Det sammanfattande svaret när det gäller detta är att man kommer att ta fler initiativ för att människor ska pröva ett arbete på hel- eller deltid.
Det är bara positivt, om det görs på rätt sätt, och det utgår jag från att det görs även om det naturligtvis alltid kommer att finnas olika uppfattningar i enskilda fall. Så var det också på den gamla regeringens tid. Vi har för övrigt också fått information från Försäkringskassan om att det finns mycket att göra när det gäller till exempel att tolka läkarintyg. Där utgår jag från att man med stöd av Socialstyrelsen kommer att sätta i gång ett seriöst arbete för att förbättra dessa rutiner.
Ulf Nilsson (FP):
Bodil Ceballos sade att olika förslag låter olika i början och i slutet när de kommer från olika partier. Det är ju så när det är flera partier som samsas i en regering. Man har ibland olika utgångspunkter. Det vi i Alliansen har visat, inte bara på migrationsområdet, är att vi i nästan alla fall har landat på gemensamma förslag som har varit bra att genomföra.
Vi har kunnat hålla ihop en bra enighet i regeringen även om alla naturligtvis vet att det kan finnas olika nyanser när det gäller våra åsikter i olika frågor. Det har vi ännu inte sett något exempel på från den rödgröna sidan, inte under den förra regeringsperioden och inte nu i opposition. Det återstår att se hur det blir sedan, men ännu så länge har vi inte sett att det kommer någonting som gör att vi kan skriva upp att de och de punkterna vill De rödgröna genomföra.
I princip tycker jag att vi har en rättvis utlänningslag om man med det menar att man tydliggör att människor som kan arbeta och försörja sig får flytta hit, att människor som har flyktingsskäl och andra skyddsskäl får flytta hit och att människor som har familjeanknytningar har rätt att flytta hit.
Det finns tydliga regler, men det finns säkert detaljer i lagen - det visar sig kanske i den här uppföljningen av synnerligen ömmande omständigheter - och rutiner i tillämpningen som man bör se över.
Jag tycker att Migrationsverket gör ett väldigt bra arbete med att se över hur man utbildar handläggare, hur man behandlar asylsökande med olika bakgrund och så vidare, men det finns alltid saker och ting att se över och förbättra. Jag tycker att det är väldigt angeläget för oss som arbetar inom det här politikområdet att följa detta, men som helhet vill jag nog påstå att den lag som riksdagen antog i enighet 2006 är rättssäker och rättvis.
Om vi lyckas genomföra Stockholmsprogrammet, det är ju inte genomfört ännu, blir det en förbättring för flyktingar i Europa.
Ulf Nilsson (FP):
Det är min utgångspunkt att med en lagreglerad migrationspolitik måste människor som enligt rättssäkra principer, efter överklagandemöjligheter och så vidare, får nej på ansökan om permanent uppehållstillstånd återvända. Annars är det meningslöst att ha en lagreglerad politik. Om vi tycker att det är fel beslut som fattas får vi justera, ändra eller nyansera och förtydliga regler, bestämmelser och lagar.
Återvändandet ska naturligtvis ske på ett värdigt och respektfullt sätt. Vi ställer starka krav på bra samarbete med mottagarländerna och på att förhållandena i mottagarländerna är sådana att man kan återvända. Vi har bestämmelser om till exempel verkställighetshinder som gör att en människa inte ska kunna skickas tillbaka trots att man har fått nej om man riskerar att utsättas för hot, våld eller förföljelse.
Jag tror att Bodil Ceballos och jag är överens om att återvändandet ska ske på ett humant sätt där människor inte utsätts för fara. Jag tycker att det är viktigt att varenda gång vi tvekar om detta ska man ta en seriös diskussion om hur det ska gå till. Jag har till exempel flera gånger lyft fram att Sverige borde utveckla kunskapen om vad som händer med de människor som vi utvisar för att kunna dra slutsatser.
Det är en sak att diskutera det sakliga innehållet i återvändandepolitiken, men det är en annan sak att ifrågasätta allt återvändande. Jag har en känsla av att jag aldrig får reda på vilka människor som Miljöpartiet faktiskt anser ska vara tvungna att återvända. Har vi en politik som bygger på lagreglerad invandring måste ändå slutsatsen bli att de som får nej på ett eller annat sätt ska kunna återvända till sina länder.
Miljöpartiet svarar aldrig på det över huvud taget.
Ulf Nilsson (FP):
Jag är inte orolig för att De rödgröna har olika reservationer. Jag blir nog orolig först om ni får makten, därför att då har jag ingen aning om vilken migrationspolitik ni kommer att föra.
Det är sant och i och för sig inte så konstigt att man är mer oenig i opposition än i majoritet, men ni har ju regerat tillsammans, visserligen inte i en koalitionsregering men ändå med stöd av Vänsterpartiet och Miljöpartiet.
Ingen av de här sakerna som jag räknade upp - arbetskraftsinvandring och utredningar om att lösa problemen med sjukvård och skola för gömda med mera - åstadkom ni ju någon lösning på under de tolv år som ni faktiskt regerade och hade ansvar för detta. Det i kombination med att ni inte har några eniga förslag just nu gör att er oppositionspolitik för mig är mer eller mindre ett blankt papper.
Vad jag skulle vara glad över att höra är naturligtvis på vilka punkter som Socialdemokraterna har ändrat sig och om ni har tagit beslut på er kongress eller på annan nivå. När det gäller till exempel sjukvård för gömda och när det gäller arbetskraftsinvandring med mera har Socialdemokraterna nu en annan inställning än under förra mandatperioden.
Jag tar inte åt mig äran utan sade tvärtom flera gånger att jag är glad över att en i stort enig riksdag antog den nya lagen om processordningen som vi utgår från. Jag tycker att den är bra och vill inte alls hävda att just Folkpartiet har varit ensamt om att få fram det. Tvärtom var vi tillsammans allihop om detta. Men jag är väldigt glad för att det faktiskt har hänt någonting under de här fyra åren.
Jag ska inte upprepa det igen, men det har hänt saker och ting som har gjort svensk migrationspolitik öppnare, och det inträffade inte under era år i regeringen.
Ulf Nilsson (FP):
När det gäller arbetskraftsinvandringen konstaterar vi att Socialdemokraterna röstade för avslag på propositionen och var fixerade vid att en myndighet och inte arbetsgivarens behov skulle avgöra. Man var inte nöjd med den lagreglering vi har infört om att kollektivavtal eller praxis ska gälla. Jag vet inte om ni har ändrat er där eller om ni är beredda att riva upp hela propositionen och börja om från början igen.
När det gäller vård för gömda har jag inte sett någon motion i riksdagen, annat än med allmänna formuleringar, som skulle tyda på att ni har samma inställning som Miljöpartiet och Vänsterpartiet har, nämligen rätt till vård för gömda med subventionerade villkor.
När det gäller andra frågor som nu är lösta, till exempel propositionen som kommer om att förhindra familjesplittring och så vidare vet jag inte vad ni tycker, men det är i alla fall frågor som ni inte löste under förra perioden.
Stockholmsprogrammet har jag väl ett intryck av att Magdalena Streijffert tycker är bra i många avseenden men samtidigt menar blir svårt att genomföra. Vi tror på att EU-länderna solidariskt ska ta ansvar för bland annat en human flyktingpolitik. Det är väl därför det är viktigt att vi i Sverige driver de här frågorna.
Magdalena Streijffert har inte på något tydligt sätt sagt att det skulle vara något fel på det sakliga innehållet i Stockholmsprogrammet, utan nu gäller det att genomföra det. Jag hoppas att vi kan få ett brett stöd i riksdagen för Sveriges linje när det gäller det. Faktum kvarstår alltså. Jag vet inte riktigt vilken linje Socialdemokraterna och den rödgröna alliansen tänker driva när de kommer till makten.
Blir det en fortsatt utveckling mot en öppnare migrationspolitik, eller blir det samma stillastående politik som under den förra perioden?
Ulf Nilsson (FP):
Jag håller med Thomas Strand om att utbildningsvetenskaplig forskning är viktig och kommer att bli allt viktigare. Fram till för några år sedan har det till och med varit svårt att använda de pengar som redan den förra regeringen avsatte till den, eftersom det inte har funnits så många spännande och intressanta vetenskapliga projekt. Men det har utvecklats och blivit mer och mer.
Och det är klart att i takt med att man uppmuntrar det blir det mer. Den resursökning som vi nu har gett både till högskolorna, och därmed också till lärarutbildningar, och till Vetenskapsrådet, och därmed till utbildningsvetenskapliga kommittén, innebär ett lyft. Det ska naturligtvis fortsätta att utvecklas.
Sedan får vi inte glömma bort att vid sidan om resurserna i den utbildningsvetenskapliga kommittén har vi ett lärarlyft med möjlighet till forskarutbildning. Det är många lärare som redan har utnyttjat det och forskar och doktorerar med hjälp av de statliga fortbildningssatsningarna.
Vi har också ämnesforskning som i allra högsta grad berör lärarna, oavsett om det är studier och doktorsavhandlingar i ungdomslitteratur inom ämnet litteraturvetenskap eller studier i sex och samlevnad inom ämnet sociologi, och så vidare. Det är inte så att det är tömt på resurser när det gäller utbildningsvetenskaplig forskning, men naturligtvis kommer den att utvecklas.
Jag tycker att det är kraftigt överdrivet att säga att den utbildningsvetenskapliga forskningen är styvmoderligt behandlad när även den har fått del av höjningen.
Ulf Nilsson (FP):
Thomas Strand har säkert ett genuint intresse för utbildningsvetenskap. Det klingar dock konstigt och falskt när Thomas Strand frågar "Varför satsar ni inte mer pengar?"
samtidigt som vi diskuterar en forskningsbudget vars ökning är dubbelt så stor som någon gång tidigare och mycket större än ni någonsin föreslog i regeringsställning - även för de kommande åren efter nästa mandatperiod. Frågan varför vi inte satsar mer pengar blir därför konstig. Man kan alltid diskutera fördelningen.
Nu tycker inte jag att lärarutbildningen och utbildningsvetenskapen är styvmoderligt behandlad. Det är så mycket annat som behöver rättas till. Thomas Strand glömmer att Sigbrit Frankes och Högskoleverkets utvärderingar också visade att lärarutbildningen var katastrofalt dålig och innehöll stora brister.
Huvudbudskapet i den proposition Thomas Strand nämnde är att nu kommer vi att få lärare som ska kunna undervisa små barn i hur man lär sig läsa och skriva och i matematik. Vi ska få gymnasielärare som kan sin matematik, sin historia och sitt språk. Det är en enorm satsning.
Svaret på frågan varför vi inte satsar mer pengar blir en motfråga: Varför satsade ni aldrig några ordentliga pengar på svensk forskning under förra mandatperioden?
Ulf Nilsson (FP):
Det är ingen entydig uppfattning att detaljstyrningen har ökat. Jag håller helt med om att det behövs fri forskning.
Vad vi har gjort i motsats till förra perioden är att öka den andel som högskolor och fakulteter disponerar själva. Den andelen av forskningsbudgeten är i procent i dag större än vad den var när Miljöpartiet var med och stödde den förra regeringen.
Jag minns att jag då fick reda på hur fördelningen var, och jag var bekymrad över att andelen fakulteterna bestämde över var mindre än 50 procent. I dag är den över 50 procent. Rent faktiskt har den del forskarna själva styr över ökat.
Det underlag vi har hört flera berätta om, som ligger till grund för den strategiska satsningen, bygger också på vetenskaplig grund, dels av Vetenskapsrådet och andra forskningsråd, dels av utländska experter.
Det var alltså inte politiker som satt och tyckte att man skulle satsa på diabetesforskning, utan det var experter inom akademin som plockade fram områden där Sverige skulle ha möjlighet att bedriva spetsforskning. Avslutningsvis, bilden som Lage Rahm målar upp, att forskarsamhället som helhet talar om ökad detaljstyrning, är felaktig.
Det finns förstås alltid forskare och andra som tycker att regeringen skulle ha prioriterat annorlunda; det kommer vi aldrig ifrån. Helhetsbilden är dock inte den.