KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
I den utredning som regeringen har tillsatt och nu gett tilläggsdirektiv i dessa frågor finns ett uppdrag. Det handlar om att se över om det är rättsligt möjligt och om det är lämpligt att aktiebolag som bedriver fristående skola delvis eller helt ska ha som syfte att bedriva utbildning av god kvalitet.
Det handlar helt enkelt om huruvida det ska vara ett krav att bolagen helt eller delvis har som syfte att ha bra utbildning. Man ska se om det är möjligt att begränsa de företag som inte har detta helt eller delvis som syfte. Det är naturligtvis bra att man tar upp frågan, men jag tycker att det är obegripligt att man ställer frågan om det är lämpligt. Det är väl en självklarhet att detta är lämpligt om någon bedriver skolverksamhet.
Syftet borde egentligen helt och hållet vara bra undervisning. Det är det minsta man kan begära att detta delvis ska vara uppdraget. Frågan är om riskkapitalbolagen över huvud taget har intresset att delvis bedriva bra undervisning.
Det undrar man när man ser till exempel hur John Bauer-koncernen har betett sig. Det verkar inte vara fallet. Det är inte bara detta att skattemedel som borde har gått till undervisning har använts till vinster i verksamheten, utan man har också kunnat se bristande kvalitet. När man har inspekterat skolorna har man sett att det inte har varit någon bra undervisning.
Trots detta har koncernen fått fortsätta att bedriva sin verksamhet och starta nya skolor. Jag undrar var regeringen egentligen står i dessa frågor baserat på utredningen, framför allt när två av regeringspartierna inte står bakom detta. Hur kan man säga att regeringen är enig?
Hillevi Larsson (S):
Cabotage innebär att utländska bilar kommer till Sverige med last och får göra tre transporter inom landet den kommande veckan efter att de lastat av. Men forskningen visar att detta utnyttjas.
De som blir utnyttjade är chaufförerna, som får svältlöner och usla villkor. Forskningen i Lund gjordes på det sättet att man under sex veckor observerade vilka lastbilar som körde runt. Det kom in 160 000 observationer.
Man kunde se att tusentals lastbilar som kommit in i Sverige och lastat av aldrig lämnade Sverige utan konkurrerade med svenska åkerier. Forskningen i Lund visar att detta antagligen dessutom bara är toppen av ett isberg. Det finns ett stort mörkertal, räknar man med i forskningen.
Nu har man utvidgat studien, bland annat för att den väckt stort internationellt intresse. Sverige är inte det enda land som är drabbat av den sociala dumpning som det handlar om, där oseriösa företag slår ut seriösa genom att utnyttja billig arbetskraft. Nu utvidgas studien till Norge och Danmark. Man håller på och sammanställer resultatet just nu.
Men det man hittills kommit fram till i den svenska studie som är färdig är att priserna är långt under svenska. Det är just det som det handlar om. Det handlar om att tjäna pengar med osjysta metoder genom utnyttjande av människor. En tredjedel eller en fjärdedel av svenska löner är vad de här chaufförerna får i betalning.
De bor ofta i sina egna lastbilar, på rastplatser eller under allmänt tvivelaktiga förhållanden. När det gäller dygnsvila och möjlighet att ta igen sig, ta pauser, äta och sova följs inte reglerna, utan chaufförerna pressas till det yttersta för att transporterna ska bli snabba och för att man i slutändan ska kunna spara pengar och göra snabba vinster.
De här utländska lastbilarna är inte besiktigade i Sverige. Ofta är de trafikfarliga, och ofta bryter de mot miljöreglerna. Det innebär också stora koldioxidutsläpp som hotar klimatet. Tidigare hade man bulgariska och rumänska chaufförer för att pressa lönerna.
Man vänder sig till fattiga länder där man tänker sig att man ska kunna betala ut en svältlön. Chaufförerna är tvungna att ta dessa erbjudanden, för de har inget annat alternativ. Vi har tidigare kunnat se att det är svenska logistikföretag som hyr in arbetskraften.
Det är alltså oseriösa svenska företag som bryter mot reglerna och därmed konkurrerar ut seriösa svenska företag. Men nu kan vi se en förändring. Nu tycker man att de bulgariska och rumänska lönenivåerna är för höga. Nu vill man pressa priset ytterligare.
Man använder till exempel makedoniska bilar med filippinska chaufförer för att pressa lönerna ytterligare. Detta är en utveckling som bara blir värre. Fler och fler seriösa företag slås ut.
Hillevi Larsson (S):
Anders Ygeman frågar egentligen om varför Sverige inte har ställt sig bakom det brev som har skickats till EU-kommissionen. Det är en lång rad länder som har ställt sig bakom det. Det är Danmark, Finland, Tyskland, Frankrike, Italien, Spanien och Belgien. Det är länder som upplever problem på området. Cabotagereglerna ger möjlighet att lagligt köra två resor inom landet inom sju dagar när man har lastat av sin last.
De reglerna utnyttjas. Man bryter mot gällande regelverk. Det är problemet. Problemet är inte regelverket som sådant. Det är rimligt att man kan få göra ett par resor när man ändå lastar av sin last. Men man bryter mot regelverket. Det är problemet.
Där har Sverige inte ställt sig bakom brevet till EU-kommissionen där en lång rad europeiska länder vädjar till EU-kommissionen: Hjälp oss att göra någonting åt detta problem som är jättestort och som dessutom växer. De krav som finns i brevet är tydligare regler för cabotage och hårdare insatser mot social dumpning.
Det handlar väldigt mycket om kontroll och tillsyn av att regelverket följs. Det har nämnts tidigare i debatten att det inte alls saknas förslag för vad man skulle kunna göra för att komma åt problemet. Problemet är att förslagen inte genomförs. Det krävs omfattande insatser nationellt här i Sverige för att se till att regelverket följs men även på EU-nivå.
Det krävs att EU tar tag i frågan inte minst med tanke på hur många länder som är drabbade. Syftet med regelverket var inte alls att gynna oseriös verksamhet där man begår lagbrott och bryter mot regelverket och att man skulle utnyttja människor från fattiga länder som billig arbetskraft.
Hillevi Larsson (S):
Offentlighetsprincipen är mycket grundläggande för svensk demokrati. Den handlar om allas möjligheter och rätt att ta del av allmänna handlingar. Den handlar om insyn och om möjlighet att kontrollera arbetet. Denna möjlighet finns för att maktmissbruk och korruption ska motverkas och för att man ska kunna påverka samhällsutvecklingen genom att fullt ut veta vad som pågår.
Denna möjlighet är viktig inte bara för allmänheten utan även för massmedierna för att de ska kunna göra sitt jobb och få full insyn. När det gäller regeringens hantering av offentlighetsprincipen har det kommit kritik, till exempel från riksdagens konstitutionsutskott.
En kritikpunkt har handlat om att Utrikesdepartementets huvuddiarium inte har innehållit alla handlingar som det borde innehålla och som faktiskt är offentliga. Justitieombudsmannen talar om grundläggande brister.
Organisationen är inte anpassad efter offentlighetsprincipen enligt JO, och den förändring av departementsorganisationen som har gjorts för länge sedan har man ännu inte anpassat efter offentlighetsprincipen. Även Justitiekanslern riktar kritik mot regeringens arbete på detta område.
Man säger att handläggningen är ad hoc, det vill säga att det är lite olika från fall till fall, att det inte finns tillräckligt stöd i fasta rutiner och principer och att den normala behandlingen av handlingar inte är given på förhand utan att det kan bli lite olika. Det är inte heller klart vilka befattningshavare som är ansvariga.
Man kan se att denna kritik har förts fram under lång tid från många håll, och man talar om grundläggande brister. Framför allt är det samordningen mellan Regeringskansliet och departementen som verkar vara problematisk. Det är helt enkelt inte enhetlighet.
Enligt det regelverk som finns och som läggs fast i förordning ska rättschefen i Statsrådsberedningen se till att rättsliga frågor samordnas på ett bra sätt. Då handlar det om att främja enhetlighet och hög kvalitet i lagstiftning och förvaltning. Man kan ge direktiv till rättschefen i Statsrådsberedningen.
Jag föreslår att rättschefen i Statsrådsberedningen skulle kunna ge ut riktlinjer kring offentlighetsprincipen enligt gällande förordning, så att det blir mycket tydligt för alla vilka regler som gäller och vilka som är ansvariga.
När det gäller Regeringskansliets förvaltningsavdelning säger Beatrice Ask att den ska ha en samordnande och stödjande roll och att denna roll har stärkts och att det har lett till ökad enhetlighet och effektivitet. Jag tycker att det är bra att regeringen erkänner de brister som ändå har funnits och att man försöker göra någonting åt dem.
Men problemet är inte löst, utan man kan se att det har varit nya problem och att det har kommit ny kritik. Kritiken har alltså inte upphört, utan det kommer nya affärer. Beatrice Ask säger i sitt svar att det är ett tänkbart instrument att rättschefen i Statsrådsberedningen skulle kunna ge ut riktlinjer kring offentlighetsprincipen. Jag tycker att det borde ske.
Hillevi Larsson (S):
Det är bra att regeringen ändå arbetar med frågorna, men tyvärr har resultaten hittills uteblivit. När det gäller Utrikesdepartementet är det jättebra att allmänheten nu kan läsa diariet och se alla punkter i det. Det har dock varit en ny affär på Utrikesdepartementet.
Det handlar om det partianknutna biståndet som har gått till Irak. Det var i det här fallet Centerpartiet som fick det. Det har väckts frågetecken kring det här, och en rättslig process har även inletts. Kritiken när det gäller detta är att det dröjde tre månader innan Utrikesdepartementet lämnade ut handlingarna i frågan.
Konstitutionsutskottets ordförande har redan uttryckt kritik mot det här, speciellt beroende på anledningen till att det dröjde så länge. Om anledningen var hänsyn till Centerpartiet är detta oacceptabelt. Här finns alltså ett stort frågetecken. Det man undrar lite över är grunderna för att handlingarna inte lämnades ut.
Till slut - efter tre månader - lämnades de ändå ut, så uppenbarligen fanns det grund för att lämna ut dem. Då undrar man varför det dröjde så länge. Sedan får man väl naturligtvis vänta med orsakerna till att det dröjde så länge - det pågår en rättslig utredning i frågan - men bara det faktum att det dröjde så länge är oacceptabelt, oavsett orsakerna till det. Det ska inte behöva ta så lång tid.
Finns det grund för att lämna ut handlingarna ska det göras tidigare. Det här går tillbaka till den kritik som både Justitieombudsmannen och justitiekanslern har uttryckt, det vill säga att det inte finns ett fast regelverk för hur frågorna hanteras.
Till exempel har JO tidigare sagt i sin kritik att om en begäran om utlämnande av handling inte omedelbart leder till att handlingen lämnas ut hamnar handlingen i ett ingenmansland - den skickas runt utan att någon på vägen tar ansvar för att handlingen skyndsamt ska lämnas ut.
Den skickas i stället runt mellan olika tjänstemän, departement och statsråd. Det tycker jag att man borde ta fasta på. När JO uttrycker en så grundläggande kritik och vi kan se att detta händer igen - det var relativt nyligen problemet fanns att det dröjde tre månader innan handlingen lämnades ut - visar det att problemet inte är löst än.
Uppenbarligen är inte problemet de tydliga fallen, utan där kan handlingarna lämnas ut snabbt. Det är där det finns en osäkerhet problemet finns, och det är därför man borde ha tydliga riktlinjer - helst skriftliga riktlinjer som rättschefen på Regeringskansliet skriver och som skickas ut till alla berörda, så att alla vet vilket regelverk som gäller.
Det har varit en del andra affärer - vi har haft Billströms aktieaffärer, där inte datum lämnades ut. Detta är förvisso en fråga där regeringen själv har bedömt att aktier ska vara offentliga, men man har bedömt att datum för aktieköp inte ska lämnas ut. Det är såklart upp till regeringen, men det är klart att det väcker frågetecken.
Jag tror att man hade kunnat räta ut frågetecknen om man hade varit mer för att offentliggöra.
Hillevi Larsson (S):
Ja, det är enskilda exempel som tas upp, men det är de enskilda exemplen som tillsammans utgör helheten. Dessutom kan enskilda exempel vara väldigt allvarliga. Om det är små missar är det kanske inte så mycket att bry sig om, men det kan vara väldigt kontroversiella, heta och känsliga frågor.
Om dessa uppgifter inte lämnas ut till medier när det har visat sig att de borde ha lämnats ut och skyndsamt är det inte bra. Ett exempel är ett mejl i Saudiaffären som inte lämnades ut till Ekot när man begärde det. Det visade sig sedan att mejlet hade raderats. Det kan ha varit ett olycksfall i arbetet.
Men när det är sådana här känsliga affärer väcker det ändå frågetecken, även om det bara är i ett enda fall som detta har hänt. När det är känsliga, heta och kontroversiella frågor, inte minst politiskt, är det extra viktigt att regelverket följs till punkt och pricka.
Förutom att insynen försämras kan det väcka frågetecken kring regeringens arbete, så jag tror att det skulle vara i regeringens eget intresse att så långt som möjligt tillämpa offentlighetsprincipen fullt ut.
De enskilda exemplen är allvarliga och återkommande, och Justitieombudsmannen och Justitiekanslern säger att det finns grundläggande brister i hanteringen, det vill säga inte bara enstaka olycksfall i arbetet. Det är en mycket allvarlig kritik som riktas. Jag hoppas att regeringen tar till sig mitt förslag att rättschefen på Statsrådsberedningen ska få i uppdrag att utarbeta tydliga riktlinjer för detta.
Hillevi Larsson (S):
Lösningen på alla problem är inte hårdare straff. Det framhålls här att det redan i dag finns påföljder. Problemet är att risken att åka fast är så liten. Det är det man måste förstärka. Dessutom har skatteutskottets S-grupp väckt en kommittémotion som handlar om många åtgärder som vi vill vidta på området. Bland annat gäller det krav på månadsredovisningar och krav på personalliggare.
Det är exempel på reformer för att öka upptäckten och ringa in dem som skattefuskar. Det handlar både om att förebygga att man fuskar från början eftersom man vet att man riskerar att åka fast och om att ringa in dem när man väl har fuskat. Min motfråga är: Vad gör regeringen för att följa upp dessa förslag, som skulle kunna leda till att vi minskar skattefusket och får in mer skattepengar?
Inte minst skulle vi kunna förbättra situationen för de seriösa företagen. Det är nämligen ett av de allra största problemen: Företagare säger att de riskerar att få lägga ned om ingenting händer och om regeringen inte kommer till skott med åtgärder. När så många andra har satt i system att skattefuska blir det ju en dominoeffekt där man tvingas antingen följa med och själv skattefuska, för att överleva i konkurrensen, eller lägga ned sin verksamhet.
Det är den verklighet många seriösa företag står inför i dag, och det har inte förbättrats. Inom vissa branscher har det mångdubbelt förvärrats. Mina frågor är därför: Vad gör egentligen regeringen på det här området? Om man inte ens vill titta på var skattefusket finns, hur ska man komma åt det? Det första steget är ju att se en aktuell redovisning, och sedan gäller det att ringa in områdena där det finns skattefusk.
Det här är en investering, för om vi genomför de förslag där man ökar kontrollen av oseriös verksamhet kan vi få in mer skattepengar. De miljarder vi går miste om varje år ska vi ha in, och de seriösa företagen ska ha bra villkor.
Hillevi Larsson (S):
Vi socialdemokrater anklagas ofta för att ha försökt gömma folk på vår tid. Men om man tittar på regeringens politik verkar det enda problemet vara de som uppbär ersättning från försäkringarna, som regeringen kallar bidrag. Men är det då inget problem med alla dem som hamnat utanför? Är det inget problem med alla utförsäkrade, varav många drabbats av fattigdom?
Det finns en siffra som man aldrig analyserar, nämligen hur många som försörjs av sin partner eller av sina föräldrar. Det är ingen självklarhet att man får försörjningsstöd i dag. Det är hårda, rigorösa regler även där. Trycket har också ökat på socialtjänsten. Dessutom är man inte berättigad till försörjningsstöd om man har en partner som har en inkomst.
Det som händer då är att hela familjen blir fattigare. Hela familjen ska leva på en inkomst. Det mäts aldrig i statistiken. Man talar om att utanförskapet har minskat och att det inte finns någon fattigdom. Men antalet människor som inte är registrerade någonstans har ökat. Många av dem försörjs av sina föräldrar, inte minst arbetslösa ungdomar. Den som till exempel blivit arbetslös eller sjuk får försörjas av partnern.
Hela familjen döms då till fattigdom. Samtidigt som vi tittar på den förda politiken måste vi komma ihåg att befolkningen har ökat med nästan en halv miljon. Då är det inte konstigt att sysselsättningen ökar. Den intressanta siffran är hur stor andel av befolkningen som är arbetslös, och den siffran är högre nu än tidigare. Det är vad regeringen borde fokusera på.
Det är 20 procent fler i dag som inte är behöriga till gymnasiet jämfört med 2006. Det finns enorma behov inom utbildningssystemet. Det är ett av de områden som regeringen borde satsa på, men av någon obegriplig anledning gör man inte det.
Hillevi Larsson (S):
Det är viktigt att vi sopar rent framför egen dörr och förstärker kontrollen i vårt eget land. Det är kanske svårt att komma till rätta med att regelverket utnyttjas, till exempel att svenska grisar fraktas till Tyskland, men på något sätt borde vi agera mot det. Man kringgår ju det svenska regelverket. Frågan om livdjur känns som rent fusk.
Om djuren ska till slakt är de slaktdjur, inte livdjur. Där skulle vi kunna göra en hel del på hemmaplan, vilket jag tror skulle öka vår trovärdighet också när vi driver frågorna på EU-nivå. Det allra viktigaste är att få till stånd rimliga regler på EU-nivå. Det här blir en form av social dumpning eftersom det handlar om att konkurrera med sämre villkor.
Ytterst handlar det förstås om att kunna göra snabba pengar medan djurens lidande, och även miljöhänsyn, kommer i andra hand. Den här frågan handlar också om att främja seriös verksamhet där det finns ett djurskydds- och miljötänkande.
Trots det missbruk som finns även i Sverige tror jag att ett sådant regelverk till stor del vore positivt för den svenska näringen. Vi skulle kunna konkurrera på ett bra sätt med nya regler. Vi har redan en åttatimmarsgräns i Sverige, så det missgynnar inte oss om vi även får det på EU-nivå.
Europaparlamentet har vacklat i frågan, men det finns ett tryck. För inte alltför länge sedan fattade Europaparlamentet beslut om att stå bakom max åtta timmars transport. Jag tror därför inte att frågan är död. Ju mer vi ser av miljöproblemen, ju mer vi ser av djurens lidande, desto större tryck får vi i den här frågan. Jag hoppas därför att ministern driver frågan.
Hillevi Larsson (S):
Man skulle självklart gärna vilja prata om det positiva. Projektet Hjärnkoll för att minska fördomar och öka kunskapen om psykisk ohälsa är jättebra. Men man måste ändå fokusera på det negativa när hälften av självmorden sker i anslutning till vården och i många fall hade kunnat förhindras. Så säger ju Socialstyrelsen själv i sin analys.
Det rör sig om hundratals liv varje år som skulle kunna räddas. Därför kommer jag att fortsätta att tala om det negativa, för det är väldigt negativt när en människa tar livet av sig och avslutar sitt liv i förtid. Det är ett fruktansvärt trauma för familjen runt omkring som man kanske aldrig någonsin kommer över.
Fullt ut kommer man ju aldrig över det, men många kan inte gå vidare över huvud taget. Vi har en nollvision mot självmord som infördes 2008. Det var jättebra att den infördes, men det är ju nära 1 500 per år som tar livet av sig, även om det fluktuerar från år till år. Antalet har dock inte minskat sedan 2008.
Därför måste man tyvärr fokusera på det negativa, men självklart på ett konstruktivt sätt. Det gäller att hitta det som man kan göra någonting åt. Även om det fungerar på en del håll nås man tyvärr av rapporter om personer som till och med har försökt att ta livet av sig, men som avvisats från vården därför att det inte finns plats.
Det finns exempel där man har skurit upp handlederna och blir hopsydd så att det slutar att blöda. Men man skickas hem utan åtgärd. Så ska det självklart inte gå till, och i de flesta fall gör det inte heller det. Men så här får det inte vara. Jag hoppas verkligen att ministern tar till sig att vi inte har lyckats med nollvisionen. Vi måste göra mer och lyssna på Socialstyrelsen.
Hillevi Larsson (S):
Det som är mest skrämmande i frågan är det stora mörkertalet. Bara var femte våldtäkt anmäls, och bland dem som anmäls leder bara en bråkdel till fällande dom. Det är över huvud taget få som leder åtal.
Om man ska komma åt detta stora mörkertal, alla som har blivit utsatta men som inte vågar anmäla eftersom de är rädda för att inte bli trodda eller för att det helt enkelt inte är lönt, måste man se till att rättssäkerheten för våldtäktsoffer ökar. Det viktigaste i sammanhanget är egentligen offrets upprättelse.
Självklart ska vi fälla de som har våldtagit, men vi måste hela tiden ha respekten för våldtäktsoffret i fokus. Det är många som upplever rättsprocessen som en andra våldtäkt. Man blir våldtagen om igen. Det handlar om intima fysiska undersökningar, och man får berätta allt som har hänt - intima detaljer.
Det värsta av allt är att många upplever att de inte blir trodda; det är kränkande frågor. Därför är det viktigt att respekten för offret hela tiden måste vara i fokus, från att man anmäler fram till att det blir en dom, friande eller fällande. Brister har faktiskt konstaterats.
När det gäller förundersökningar har man kartlagt hur det ser ut, och det förekommer tyvärr problem på området. Det har riktats kritik mot att man inte alltid säkrar bevis när det gäller just våldtäktsoffer. Man kollar inte alltid skador på kroppen. Det måste man göra direkt för att det ska hålla i rätten senare. Våldtäktsoffer får inte heller alltid målsägandebiträden.
Ett målsägandebiträde är ett stort stöd för ett våldtäktsoffer, för att orka ta sig genom processen. Men det blir även en hjälp för åklagaren så att det kan leda till fällande dom så småningom. Det är extremt många friande domar. År 2006 var 22 procent av de fall som gick upp i rätten friande domar.
Nu är vi uppe i 33 procent friande domar. Det har alltså blivit mycket värre. En del av detta beror på att domar från Högsta domstolen har tolkats av tingsrätter och hovrätter som att det krävs stödbevisning. Här måste man slå fast att rättsväsendet har fri rätt att värdera bevisen.
Det hör också till saken att dåliga och bristande förundersökningarna bidrar till friande domar. I de fallen kan man inte klandra domstolarna, alltså tingsrätt och hovrätt, eftersom det då handlar om att man helt enkelt inte har skött insamlingen av bevis eller förhör av vittnen. Man har inte gett en heltäckande bild för rätten att ta ställning till.
Det är väldigt allvarligt, och det blir ett dubbelt övergrepp på offren där en slarvig rättsprocess leder till en friande dom. Det kan alltså bli så att det blir en fällande dom i tingsrätten men en friande dom i hovrätten. Det är väldigt allvarligt. Man måste faktiskt också kunna rikta kritik mot hur tingsrätter och hovrätter dömer.
Det finns en rad uppseendeväckande mål där det finns bevis, offret har gjort motstånd och det finns en bra grund för åtalet, men ändå blir det friande dom. Det ska inte vara omöjligt att fälla någon för våldtäkt. Det är inte bra för rättssäkerheten.