Amineh Kakabaveh (-):
Först vill jag tacka ministern för svaret. Jag vill bara tala om varför jag är så övertygad om att den här förmånen för föräldrarna inte gäller alla föräldrar. Många kvinnor, framför allt kvinnor från olika förorter till våra större städer, tvingas till detta. Jag kan ge några exempel utifrån uppgifter från slutet av november.
95 föräldrar i Rinkeby-Tensta och 63 föräldrar i Spånga-Tensta har ansökt om vårdnadsbidrag, vilket kan jämföras med 19 ansökningar från föräldrar i Upplands-Väsby, 6 ansökningar från föräldrar i Salem och 15 ansökningar från föräldrar i Danderyd. Jag menar att detta visar på en väldigt tydlig skillnad mellan de olika kommunerna eller stadsdelarna.
Att skattepengar nu börjar gå till att hålla barn borta från en pedagogisk verksamhet som utvecklar barns sociala förmåga är helt fel utveckling, tycker jag. Jag talar också utifrån egen erfarenhet. Som socialarbetare har jag i tio år arbetat med barn och ungdomar.
Jag håller med ministern om att ett barn behöver sina föräldrar, oavsett om barnet är ett år eller om barnet är 15 år - det tycker jag absolut - men lösningen är inte att föräldrar som har barn som är yngre än tre år helt enkelt ska få 3 000 kronor i månaden för att ta hand om sina barn.
Sänk arbetstiden så att båda föräldrarna har tid i stället för att satsa på den här reformen! Jag tänker på de kvinnor som liksom jag kommer från delar av världen där man aldrig haft möjlighet vare sig till högre utbildning eller till att finnas på arbetsmarknaden. Man har aldrig fått den chans som finns här i Sverige. Jag är jag rädd att man på ett eller annat sätt försöker ta ifrån dem den möjligheten. Det tycker jag är väldigt olyckligt.
Jag bor i Skärholmsområdet. Södersidans tidning har skrivit om 35 kvinnor från Afrika och andra delar av världen som inte ens har en chans att komma in på arbetsmarknaden. Såvitt jag vet är denna regerings målsättning att man ska komma ut på arbetsmarknaden. Man ska helt enkelt ha utbildning och arbete och inte vara bidragsberoende. För mig är det hela en paradox.
Även om jag inte var politiker eller en vanlig socialarbetare eller så skulle jag tänka: Men, Herre Gud, hur ska jag förstå den här politikern? Hur ska jag kunna ta in det som sägs som något som verkligen gynnar föräldrarna, både kvinnor och män? Varför är det här viktigt? Ja, det är självklart att vi i Sverige hävdar att Sverige är världens mest jämställda land. Men vi upplever inte det här målet.
Jag har inga sådana förväntningar från något land i Afrika eller i Mellanöstern. Där kräver ingen detta. Det är inte lagstadgat, och ingen strävar efter det. Men här strävar alla efter jämställdhet. Detta är motsägelsefullt. Jag vet och är övertygad om att barn behöver båda föräldrarna. Lösningen är inte de 3 000 kronorna.
Erfarenheter från Norge och Danmark visar på ett misslyckande. Där gällde det ensamstående kvinnor, föräldrar som stod längre bort från arbetsmarknaden och invandrade kvinnor. Det är precis som i Skolverkets remissvar på propositionen om vårdnadsbidraget, nämligen att erfarenheterna visar att det hela är helt olyckligt och att det här har varit ett misslyckande i andra delar av världen.
Varför ska vi lyckas med det här när vi redan vet att det finns så många kvinnor som står utanför arbetsmarknaden, framför allt kvinnor med invandrarbakgrund?