Eva Olofsson (V):
Jag tror att de flesta socialsekreterare hellre skulle vilja ha fler arbetskamrater än guldstjärnor. Det är riktigt att jag har tagit upp denna situation, men den är mycket bredare än socialsekreterarnas arbetsvillkor. Det handlar om möjligheterna att göra ett bra jobb med de människor som behöver socialtjänstens stöd. Det handlar om att man har ansvar för människor som befinner sig i ett svårt och tungt missbruk. Det kan handla om liv och död.
Det handlar om barn som far illa och om att kunna ingripa tidigt och ta svåra och tuffa beslut. Det handlar om människor som lever i ekonomisk utsatthet. Jag tänkte återkomma till några av kraven och konsekvenserna av att det ser ut på detta sätt på många håll inom socialtjänsten i dag och kanske alldeles speciellt i de större städerna. Detta är krav som har förts fram i Göteborg och de flesta även i Malmö.
Man har bland annat lyft fram att man behöver bli fler för att kunna följa lagen. Personalomsättningen behöver minskas till en rimlig nivå. Man behöver vikarier när några är lediga eller sjuka. Man har ställt krav på att man ska få behålla erfaren personal. Det måste finnas tid och pengar för yrkesintroduktion, en bra ledningsstruktur och administrativt stöd.
Det måste satsas pengar på socialt arbete så att det finns resurser att möta medborgarnas behov. Sedan har det naturligtvis kommit upp frågor om lön, processhandledning och kompetensutveckling. Jag ska berätta lite grann om hur det kan bli när det inte fungerar så värst bra. Det fungerar naturligtvis bättre på flera håll, som ministern sade. På en enhet som jobbar med barn och unga har den som har jobbat längst på enheten jobbat där i två år.
Personalomsättningen är stor. De erfarna socialsekreterarna söker sig till bättre betalda och lugnare arbeten. Man får rekrytera ganska nya och oerfarna personer, och man har inte tid och resurser att ge dem det stöd och den introduktion som de har rätt till. De slängs ganska direkt in i jobbet. Då blir det sjukskrivningar och ytterligare personalomsättning.
För att ändra på detta tror inte jag att det räcker med de satsningar som regeringen har aviserat i dag. Det behövs mycket mer. Ett annat exempel är Tensta-Rinkebys rapport om socialtjänstens arbete med barn och unga. År 2010 uppgav man att man hade tagit emot 1 400-1 600 anmälningar per år. Första halvåret 2011 hade man 52 anmälningar i månaden när det gäller barn och unga mellan 0 och 12 år.
Sedan ökade det till 85-90 anmälningar i månaden. Samma period hade man för barn och unga mellan 13 och 18 år 181 anmälningar per månad. Sedan ökade det till 255. Hur ska man klara det i en stadsdel och på en enhet där man har försökt omfördela? Man har flyttat resurser från förebyggande åtgärder trots att man vet att förebyggande åtgärder verkligen behövs där. Man har vänt ut och in på sig för att klara detta.
Nu börjar en mycket bra och sammanhållen arbetsgrupp också där att få en rörlighet. Personal börjar söka jobb på andra håll. I Göteborg där socialsekreterarna demonstrerade i maj har majoriteten tillsatt en arbetsgrupp för att se över socialtjänstens arbetssätt och struktur.
I denna arbetsgrupp kommer det att finnas representanter från de båda facken Vision och SSR, representanter för de närmaste enhetscheferna, forskare och naturligtvis representanter för stadsledningskontoret i Göteborg. Här ska man alltså ordentligt se över hela socialtjänsten. Skulle Maria Larsson vara beredd att göra något motsvarande på nationell nivå?