Anders Forsberg (SD):
Allemansrätten är vårt gemensamma kulturarv. Allemansrätten är ingen lag. Den är en sedvanerätt. Den har anor sedan medeltiden och är en omistlig del av vårt gemensamma kulturarv och något nästan unikt för Sverige. Den ger rätt till att plocka bär eller kanske tälta en natt i skogen utan att fråga markägaren om lov. Det förekommer nästan inte någon annanstans i världen.
När landet Sverige en gång koloniserades genom att människor successivt spred sig över landet var det tillgången på vilt, fiske, betesmarker och slåtterängar och lättodlade åkrar som avgjorde var människorna bosatte sig. Skogen var då mer ett hinder för odling och transporter. Det var även ett faktum att där fanns ogärningsmän och fredlösa som fann sig en fristad utanför myndigheternas räckvidd.
Redan mot slutet av medeltiden hävdade kronan äganderätten över bland annat de norrländska skogarna. Detta blev än mer uttalat under Gustav Vasas tid. I ett kungligt brev den 20 september 1542 fastslogs att: Sådana ägor som obebyggda ligga, höra Gud, Oss och Kronan till och ingen annan. Områdena skulle användas till nybyggarverksamhet och utvecklingen av järnhanteringen. Den redan befintliga befolkningen fick vackert hålla sig till det som den behövde.
Gustav Vasa sa: Därmed rätter och packer ni eder efter detta. På medeltiden var det glest mellan ställena. Allemansrätten växte fram som en sedvanerätt för lokalbefolkningen och resenärer att fritt få röra sig just i skog och mark och även kunna plocka bär och svamp i första hand för husbehov. Man kan notera att ekollon och nötter, som förr i tiden hade ett kommersiellt värde, inte ingick alls i allemansrätten.
Begreppet allemansrätt etablerades dock inte förrän i början av 1940-talet. Det var i samband med 1940 års Fritidsutredning, som bland annat syftade till att bereda tätorternas befolkning bättre möjligheter att komma ut i naturen. Samtidigt gällde det att finna lösningar för att minska motsättningarna mellan markägare och allmänheten. Sedan 1994 finns allemansrätten inskriven i vår grundlag.
Av regeringsformen framgår att alla ska ha tillgång till naturen enligt allemansrätten, och av miljölagstiftningen framgår att var och en som utnyttjar allemansrätten eller vistas i naturen ska visa hänsyn och varsamhet i sitt umgänge med den. Allemansrättens gränser sätts av flera bestämmelser, framför allt i brottsbalken men även miljöbalken. Herr talman! I regeringsformens kapitel om grundläggande fri- och rättigheter står att alla ska ha tillgång till naturen enligt allemansrätten.
Vilka avses då med "alla"? Ja, formuleringen torde nog vara ganska unik. Den verkar avse alla i hela världen som vistas i Sverige. Syftet med allemansrätten har varit att garantera vår gemensamma tillgång till naturen, inte att enskilda näringsidkare ska kunna berika sig på den. För att detta gemensamma kulturarv ska kunna leva vidare måste dessa hävdvunna rättigheter och skyldigheter respekteras.
Allmänheten bör vara välkommen i markerna, men var och en måste uppträda med hänsyn till naturens krav och markägarens intresse. En allemansrätt som utövas under ansvar innebär ingen nämnvärd olägenhet för den som äger eller brukar mark. Men när verksamheten organiseras i naturen - det kan till exempel gälla vissa former av friluftsliv - ökar risken att naturen skadas och att det uppkommer olägenheter för markägaren. Självklart ska tävlingar, till exempel orientering eller annat friluftsliv, kunna utövas i naturen.
Men det är av största vikt att dessa verksamheter bedrivs med respekt för såväl naturen som markägaren. Det ställer krav på samråd och anpassning. När intrånget är större än vad som kan anses rymmas inom allemansrätten anser vi att det ska krävas markägarens tillstånd.
I dag är det direkt stötande att en anmälan primärt görs till myndigheten utan att markägaren ens vet om att det pågår en planering för en verksamhet som berör hans mark. Herr talman! Det är i dag enligt rättspraxis möjligt att med åberopande av allemansrätten bedriva en kommersiell verksamhet under förutsättning att verksamheten inte innebär skada eller olägenhet. Vi anser av flera skäl att en sådan ordning är oacceptabel.
Det gör vi dels av principiella skäl eftersom det inte bör vara möjligt att mot en markägares vilja utnyttja hans egendom i förvärvssyfte, dels därför att markägarens möjligheter att förhindra att det uppkommer skador i dag är mycket begränsade. Med anledning av detta anser vi i Sverigedemokraterna att det är önskvärt att en gång för alla införa en allemansrättsbalk så att både privatpersoner och företag kan ha fortsatt tillgång till naturen men också för att stärka den enskilda markägarens rättsliga ställning. Herr talman!
Jag vill också nämna problemet med de så kallade illegala tältlägren där markägare i dag kan stå inför stora kostnader för att få avhysa dessa. En ansökan till Kronofogdemyndigheten om handräckning kostar 300 kronor i ansökningsavgift plus 600 kronor per enskild person som man vill ha avhyst. Dessutom är det i dag markägarens ansvar att själv fastställa identiteten på alla ockupanter just för att kunna avhysa dem. Alla kostnader får markägaren själv betala.
Utöver det tillkommer utgifter för uppstädning och återställande av marken. I till exempel Dalarna har det förr om åren varit en del problem med illegala tältläger. Tidigare år har kronofogden krävt just personuppgifterna. Men från och med 2014 tillämpar polisen ett nytt arbetssätt och hämtar själva efter anmälan om illegala läger in personuppgifter på plats som den sedan lämnar vidare till kronofogden. På så vis kan kronofogden fastställa ett beslut om att avvisa ockupanterna från platsen.
Uppenbarligen anser polisen i Dalarna att det går att göra så här inom gällande lagstiftning. Det är ett exempel värt att nämna för fler polismyndigheter. Sverigedemokraterna anser att processen med att avhysa illegala ockupanter måste förenklas, och kostnaden för avhysningen borde rimligen belasta den som bevisligen begår olagligheten och inte den utsatte. Dessutom behöver regelverken anpassas så att polisen på markägarens begäran direkt kan avvisa dem som bryter mot allemansrätten genom till exempel illegala bosättningar. Herr talman!
Det är en sak att vandra i skog och mark, att tillsammans med familjen övernatta någon natt eller plocka bär och svamp i en begränsad omfattning. Det torde allemansrätten i dess nuvarande omfattning och Sveriges skogar tåla. Allemansrätten ger oss också möjlighet att fritt röra oss i skog och mark. Det är en unik rättighet som innehåller en rad skyldigheter, de flesta enkla och självklara. När allemansrätten utövas under ansvar innebär den inte något problem eller någon olägenhet för den som äger eller brukar mark.
Men när en kommersiell verksamhet organiseras i naturen ökar risken att den skadas och att det uppkommer olägenheter. Vi betraktar ofta allemansrätten som en självklarhet, ja, till och med som en nationalsymbol. Men för att behålla allemansrätten, vårt gemensamma kulturarv, är det viktigt att vi tar tag i de problem som finns och faktiskt löser dem. Ty det är så vi bevarar allemansrätten på riktigt.