Göran Hägglund (KD):
Tack för alla friska tankar och frågor! Tiden kommer knappast att medge att jag besvarar alla frågor, för de har kommit i en mycket stor mängd. LiseLotte Olsson börjar med att säga att vi lever i olika världar, eftersom vi har lite olika ingångar i den här frågan. Det är möjligt att det kan uppfattas på det sättet. Men utgångspunkten för min del - och där tror jag att vi skiljer oss åt - är att kvinnor och män i dagens Sverige har en förmåga att bestämma själva.
Det är möjligt att det är en något udda uppfattning i den här kammaren, där vi gärna tror att vi som politiker vet bättre än vad föräldrarna själva gör. Men jag står för den uppfattningen. Frågan om ensamstående var nästa sak som LiseLotte Olsson tog upp.
De flesta små barn - vi talar nu om barn upp till tre års ålder - växer upp tillsammans med båda sina föräldrar. Det finns en del som har valt att gå skilda vägar. Också för dem finns naturligtvis möjligheten till vårdnadsbidrag. Det står också i propositionen, som så småningom kommer att kunna läsas. Massiv kritik, säger LiseLotte Olsson. Man kan naturligtvis läsa de här remissvaren på olika sätt. En del myndigheter tar upp små tekniska saker.
Vi kan titta på kommunerna, som LiseLotte Olsson gjorde. Sveriges Kommuner och Landsting, alltså samlingsorganisationen för Sveriges kommuner och landsting, tillstyrker det här. När det gäller de enskilda kommuner som har yttrat sig är det 15 kommuner som tillstyrker och fem som avstyrker det. Där har vi alltså ett ganska starkt stöd för den här saken. LiseLotte Olsson oroar sig för att det här ska vara krångligt och tidskrävande, alltså kräva administration.
Ja, men det är ju en del av tillvaron. Se på den administration som krävs för att vi ska klara av de olika system som Försäkringskassan hanterar! Det kostar i storleksordningen 9 miljarder kronor och är ofantligt krångligt, men vi slår vakt om det, eftersom vi tycker att det är betydelsefullt att vi ska ha system som fungerar och som tjänar oss som medborgare och boende i Sverige. Sedan gäller det avgränsningar. Det finns tydligt reglerat.
Det kommer LiseLotte Olsson så småningom att kunna se i propositionen. Det är avgränsningar mot andra system, och det är förstås oerhört betydelsefullt. Där finns också mycket av svaret när det gäller att man säger: Ja, men se på Norge, se på Finland och så vidare. Sverige har alltså ett annat system, när det här så småningom kommer på plats. Det är tydligt avgränsat mot andra ersättningssystem.
Så är det till exempel inte i Norge, utan där får alla en nationell så kallad kontantstøtte . Det sägs att barnperspektivet lyser med sin frånvaro. Nej, det är tvärtom. Det är barnperspektivet som är utgångspunkten för den här propositionen, i den meningen att vi faktiskt tror att det är föräldrarna som vet sina barns bästa.
LiseLotte Olsson sitter gärna i den positionen att hon som politiker vet bättre än föräldrar själva. Där går en grundläggande skiljelinje. Carina Adolfsson Elgestam säger att detta är att gå bakåt till 50-talet, att det är skrämmande med den här typen av reformer. Ja, en del blir rädda när människor får bestämma själva. Det kan man möjligen bli om man tror att man vet bättre än vad medborgarna i vårt land gör. Jag har inte den synen.
Hon bekymrar sig över att kommunalrådet i hemkommunen inte visste hur många som skulle välja det här. Nej, det ligger i sakens natur. När man ger människor rätt att välja kan inte vi som politiker säga: Ja, det blir 32,2 procent. Människor gör nämligen det som de finner vara bäst, och människor är olika. Det kan ju vara förfärligt ur något slags administrativ eller möjligen politisk synvinkel, men det är ändå någonting som är ganska naturligt. Människor är olika.
Man lägger betoningen på olika saker. Man väljer på olika sätt. Det är någonting som jag bejakar.