KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Svaret är nej. Men jag ska naturligtvis ändå ge ett något mer utförligt svar. Vad det handlar om är hur rättsordningar förändras och om detta faktiskt leder till att situationen blir bättre för enskilda människor. Det finns skäl till att det är så få länder som ännu har undertecknat detta och naturligtvis till att det är ännu färre som har ratificerat det, och det är att detta är ny materia på det rättsliga området.
Det går inte riktigt att jämföra andra rättigheter med dem som finns till exempel på det sociala området. När det gäller införande av demokrati och politiska rättigheter är det väsentligt lättare att hantera än det som rör sociala förhållanden.
När det gäller svenska förhållanden tillhör Sverige kretsen av de mest jämlika länderna. Det ska vi vara stolta över. Vi ska arbeta hårt för att säkerställa att alla människor har så jämlika förhållanden som vi någonsin kan ha. Vi vet att det finns betydande krafter som drar isär.
Jag kan som exempel ta en internationaliserad arbetsmarknad där den välutbildade kan söka jobb i Schweiz, Sverige eller USA. Det finns ett sug efter den typen av arbetskraft. Det är klart att dessa människor har det mycket väl förspänt, medan förhållandena för dem som kanske har haft det svårt i den svenska skolan och kommit ut med ett mediokert eller rent av dåligt resultat är sämre.
Det dras isär. Det finns alltså krafter att kämpa emot för att vi så långt som det över huvud taget är möjligt ser till att vi bibehåller det som har karaktäriserat Sverige och övriga nordiska länder, nämligen en ordning där vi har en god sammanhållning, små skillnader mellan hög och låg, gammal och ung etcetera.
Men Sverige behöver och ska i alla internationella sammanhang verka på ändamålsenliga sätt som leder till att situationen för människor, framför allt för dem som lever under de allra sämsta förhållandena, förbättras. Vore jag övertygad om att detta skulle leda till en förbättring hade jag skrivit på bums.
Men vi är tveksamma till att detta leder till det resultat som Valter Mutt är övertygad om och vill åstadkomma för att han tror att detta förbättrar världen.
Göran Hägglund (KD):
Som jag sade i det inledande svaret är detta någonting som vi ska följa. Vi ska se hur praxis utvecklas och vilka effekter detta kommer att få. Det går inte att utesluta att Sverige kommer att ansluta sig till detta - jag hoppas i så fall med bred politisk majoritet - om vi tror att detta leder till förbättringar.
Jag håller självklart med om betydelsen av, vilket jag har sagt tidigare, att vi jämnar ut förhållandena så att de som tillhör världens allra mest utsatta får en förbättrad situation. Jag var i förra veckan i Zambia och Uganda som är två mycket fattiga länder med stora skillnader mellan dem som tjänar mest och dem som tjänar minst och med stora skillnader mellan stad och land.
I Uganda har kanske 5 procent av befolkningen tillgång till elektricitet och 15 procent till rinnande vatten som är rent. Frågan är då: Skulle ett undertecknande och ett ratificerande av detta protokoll leda till att deras situation förbättras? Jag tillåter mig att tvivla på det. Jag tror att det finns andra mer verksamma metoder. Dessa metoder existerar, dessa vägar finns, de vägarna jobbar vi med, och de behöver vi förstärka.
Jag tror att det är så vi tar steg framåt. Men, som sagt var, vi ska mycket noga följa det som ligger i Valter Mutts förslag.
Nina Lundström (L):
Jag vill ställa två frågor till Vänsterpartiet. Den första är den som jag också ställde i mitt huvudanförande. Med tanke på att vi från olika håll på marknaden gång på gång fått höra att hyressättningssystemet förhindrar nyproduktion skulle jag vilja höra hur Vänsterpartiet tagit till sig de synpunkterna.
Dessutom innebär trepartsöverenskommelsen att både Hyresgästernas Riksförbund, SABO och fastighetsägarna gemensamt ser behovet av en reformering. Var står Västerpartiet i den frågan? Den andra frågan handlar om andrahandskontrakten, de sociala kontrakten och möjligheterna på marknaden. Jag kan inte förstå varför Vänsterpartiet är så oerhört negativa till ägarlägenheter.
De skulle öppna för en möjlighet att integrera den här typen av lägenheter där kommuner kan vara direkta ägare och hyra ut med förstahandskontrakt. Då skulle man komma ifrån många av de problem som Sten Lundström så föredömligt redogjort för. Det skulle nämligen innebära att människor då hade möjlighet att hyra i första hand. Varför detta enorma motstånd mot en upplåtelseform som skulle skapa stora möjligheter på marknaden?
Nina Lundström (L):
Jag har även två frågor till Helena Hillar Rosenqvist. Först är det naturligtvis frågan om ägarlägenheter, inte minst med tanke på att Miljöpartiet stödde det här så att det var möjligt att få till stånd en utredning. Ser Helena Hillar Rosenqvist och Miljöpartiet inga som helst möjligheter med ägarlägenheten som upplåtelseform? Jag var tidigare inne på att det finns ett spännande integrationsperspektiv.
Det finns en möjlighet att använda det här för exempelvis sociala bostäder med förstahandskontrakt. Det är också så att själva ägandet i sig fyller en viktig funktion för väldigt många människor. Om man nu ändå har den här formen på andra ställen i Europa, och det trots allt fungerar väldigt väl och är en eftertraktad form - varför detta enorma motstånd? Det vore intressant att höra lite mer om det.
Det andra är trepartsöverenskommelsen, som Miljöpartiet uppenbarligen är oerhört tveksamt till. Trepartsöverenskommelsen berör dels nyproduktion, dels det befintliga beståndet, men den berör även frågor som från- och tillval. Jag har lite svårt att hänga med i Miljöpartiets resonemang här. Vi kan konstatera att det finns ett facit: Det byggs inga hyresrätter. Inte minst i storstadsregionerna är detta mycket bekymmersamt.
Det byggs ingenting. Vart vi än kommer på våra resor med utskottet eller när man kontaktar oss som ledamöter kan vi konstatera att det finns en entydig signal: Det beror på hyressättningssystemet. Det måste reformeras. Har alla dessa människor fel? Har aktörerna fel? Har Miljöpartiet något annat recept för hur man ska få i gång bostadsbyggandet? Varför märks det då inte i betänkandet?
Jag ser ingen reservation från Miljöpartiet som tyder på att man har hittat ett annat sätt att bygga fler hyresrätter. Jag skulle vilja veta vad alternativet är, om det nu är så att Miljöpartiet vill ha hyresrätter.
Nina Lundström (L):
Det byggs överallt, säger Leif Jakobsson och att vi i oppositionen skulle skicka ut signaler om att det inte skulle vara så. Jag blir väldigt förvånad när jag hör det. Är det någonting som man får uppleva som ledamot i bostadsutskottet är det oerhört många kontakter från dem som står i bostadskö. Det är studerande som inte har någonstans att bo.
Det är föräldrar som åter har gått till att sova i utdragssoffan i vardagsrummet därför att de är så trångbodda. Det är de som flyttar från Stockholm därför att de inte hittar någon bostad, och det är de som inte kan ta sig an ett arbete eller en studieplats därför att det inte finns några bostäder. Så ser det ut i många storstadsregioner. I 100 av Sveriges kommuner är det bostadsbrist. 60 % av befolkningen bor i de kommunerna. Jag blir som sagt väldigt förvånad.
I det betänkande som vi behandlade i går kunde vi läsa att majoriteten tillstår att man inte har nått det mål som man hade satt upp. Man har faktiskt all anledning att stimulera bostadsbyggandet. Jag undrar om Leif Jakobsson har allt intresse av att skapa en bild av att läget ser mycket bättre ut än vad det gör. Nyckeltalen visar precis det motsatta.
Trepartsöverenskommelsen - ja, det verkar som att det initiativ som har tagits är fullständigt ointressant. Allting handlar om de lokala hyresförhandlingarna. Men det finns skäl till att man har tagit det initiativet. Då vill jag höra med Leif Jakobsson: Varför skrivet ni inte i det här betänkandet att det är helt ointressant att gå vidare med det här. Det sägs att det bara handlar om tillämpningen av det som finns i dag.
Vad ser Leif Jakobsson för möjligheter att reformera hyressättningssystemet utifrån trepartsöverenskommelsen? Eller är den helt ointressant? Jag har uppfattat att den är helt ointressant.
Nina Lundström (L):
Den offentliga utredning som tittade på bruksvärdessystemet konstaterade att samspelet mellan bruksvärdessystemet, hyresförhandlingslagen och allmännyttans roll är väldigt centralt och utsatt för spänningar som har lett till minskad nyproduktion och allmänt förändrade ekonomiska förutsättningar för byggandet. Man diskuterade förslag om att avskaffa allmännyttans roll som förstahandsnorm och att bruksvärdesregeln inte ska gälla för nyproduktion.
Sedan kom trepartsöverenskommelsen som belyste delar av den lagstiftningsproblematik som finns i grunden. Vi har även gjort gemensamma utskottsresor - dock inte många - och senast häromveckan till ett av byggföretagen som påtalade att vi som lagstiftare hade möjlighet att förändra. Därför tycker jag att det är väldigt märkligt att Leif Jakobsson gör detta till en fråga om lokala förhandlingar, att det egentligen är där som de stora möjligheterna finns.
Sedan skulle jag vilja kommentera detta med ägarlägenheterna. Kanske det är så att Leif Jakobsson själv bidrar till att det blir väldigt förvirrat. Å ena sidan sade Leif Jakobsson i det tidigare replikskiftet att han vill avvakta utredningen. Å andra sidan sade han i anförandet: Det vi tycker står i protokollet. Vi säger nej. Men då får väl Leif Jakobsson och Socialdemokraterna bestämma sig.
Det är faktiskt ganska väsentligt vad ni tycker eftersom det är ni som styr det här landet. Det finns ett stort intresse av att höra vad Socialdemokraterna tycker. Vilket är det? Ja eller nej till ägarlägenheter?
Nina Lundström (L):
Jag vill börja med att å Karin Pilsäters vägnar tacka för svaret. Med tanke på att vi också nyss hade en debatt om jämställdhetsfrågor vill jag nu återkomma till de siffror jag har kring hur det ser ut med utjämningssystemet och dess jämställdhetseffekter.
Som statsrådet säger ska utjämningssystemet skapa likvärdiga ekonomiska förutsättningar över landet. Sedan kan vi ha olika uppfattningar om hur man ska uppnå detta, och det har vi i Folkpartiet kontra regeringen. Det står också i statsrådets svar att utvecklingen mot ett mer jämställt samhälle i första hand måste ske inom andra politikområden. Jag vill påstå att det är väldigt synd om statsrådet anser det.
Jämställdhetsarbetet och jämställdhetsperspektivet måste ju rimligen finnas med i alla de beslut som vi tar som politiker, även från regeringens sida. Det här handlar om stora ekonomiska system. Om det är som jag påstår, att utjämningssystemet faktiskt kan påverka negativt, skulle jag vilja höra hur statsrådet ser på detta och om det inte är en viktig frågeställning att ha med i det fortsatta arbetet.
Statsrådet säger också att det är opåverkbara faktorer och strukturella kostnadsskillnader som ska vara grunden i det här systemet. Tittar vi på statistiken kan vi konstatera att kvinnor generellt sett tjänar mindre än män. I snitt tjänar kvinnor 82 % av det männen tjänar. I offentlig sektor är skillnaden oerhört mycket större. I exempelvis Stockholmsregionen finns det väldigt stora löneskillnader.
Samtidigt ska man veta att löneökningarna i Stockholmsregionen har varit högre än i andra regioner, vilket bland annat beror på möjligheten att rekrytera arbetskraft. Det har varit svårt att få tag i folk. Detta är viktigt att ha med sig i den här diskussionen. Vad är det nämligen som händer när man har ett utjämningssystem som drabbar jämställdheten?
Jo, den löneutveckling som har skett inom exempelvis vårdsektorn blir då negativ sett i ett utjämningssystem. Detta kan ändå inte vara rimligt. När det gäller Stockholmsregionens löneutveckling i övrigt kan vi se att ingenjörerna i genomsnitt tjänar 10 1⁄2 % mer än ute i landet. Byggnadsarbetarna tjänar över 10 % mer. I vårdsektorn är det ungefär 6 %.
Är det då som jag påstår, att utjämningssystemet kommer att drabba jämställdheten därför att det inte beaktar det faktum att även kvinnolönerna har gått upp i den här regionen, borde det väl vara väsentligt för regeringen att titta på det.
Därför skulle jag vilja höra från statsrådet Lövdén, trots det han skriver om att det uppenbarligen är något annat politikområde som egentligen har hand om detta: Finns det inte skäl för regeringen att också beakta jämställdhetsperspektivet när man tittar på utformningen och konsekvenserna av det utjämningssystem som finns och råder? Är det som jag påstår, nämligen att det drabbar jämställdheten, borde väl det om något vara en viktig faktor att ha med i det fortsatta arbetet.
Nina Lundström (L):
Jag kan meddela att vår partiordförande Lars Leijonborg i går ställde sig positiv till Centerns förslag att dagens kommunala skatteutjämning ska frysas och att man ska försöka hitta en möjlighet för partierna att nå en bred överenskommelse om ett nytt system.
Det skulle konkret innebära att staten får en kostnad på ungefär 3 miljarder kronor som avlastar de kommuner som drabbats hårdast av systemet, främst kommuner i Stockholmsregionen och Norrland. Det medskicket vill jag göra till statsrådet. Men det blir så väldigt teoretiskt på det sätt som statsrådet lägger fram detta. Det handlar om faktorer som ska räknas hit och dit.
Men de facto handlar det ytterst om att man som arbetsgivare ska ha råd att betala ut löner för sina anställda. Och det handlar om att man ska se till att ha råd att ha anställda.
Jag vill bara påminna om - statsrådet kan ju de här siffrorna ganska väl - att exempelvis Stockholms läns landsting, när vi nu talar om vårdsektorn och löneläget i vårdsektorn, 1996 betalade 1,3 miljarder i utjämningsskatt. År 2006 kommer man att betala 5,8 miljarder.
Totalt sett från 1996 till 2006 enligt det befintliga regelverket kommer man att betala 22 miljarder. Med den skattehöjning som har gjorts har man nu också den högsta landstingsskatten. Någonstans måste man höja blicken och se vilka konsekvenser ett sådant system får när vi vet att de som producerar den service vi alla behöver är människor.
Det handlar om händer. Då måste konsekvenserna tas med i regeringens överväganden. Jag hoppas att jämställdhetsperspektivet kommer att finnas med i statsrådet Lövdéns arbete.
Nina Lundström (L):
När man har tittat på länsstyrelsernas beslut - vi har fått en redovisning i bostadsutskottet med anledning av just denna lag - kan man konstatera att länsstyrelserna till och med den 31 december 2003 har meddelat 287 beslut, vilka avser 7 100 lägenheter. Tillstånd har lämnats i 263 fall och avslag i 24 fall. Alla avslag utom ett avser ärenden i Stockholms län.
I Stockholms län avser avslagen 2 700 lägenheter, tillståndbesluten 740 lägenheter. Det vill säga att lagstiftningen har specifikt slagit mot Stockholms län. Ytterligare ett avslagsbeslut har tillkommit efter årsskiftet. Det är Älmhults Bostäder AB. Självfallet leder denna lagstiftning till konsekvenser. Den motverkar effektiv fastighetsförvaltning, vilket jag har nämnt tidigare, och den förhindrar boende från att äga och förvalta bostäderna själva.
Jag skulle vilja rekommendera statsrådet att besöka östra Skogås för att just se vilka konsekvenserna blir i exempelvis radhuslängor, där ett hus ägs och det andra hyrs, men där egentligen alla i delar av området skulle vilja äga. Statsrådet anger i sitt svar att om bostadsföretaget ansöker om undantag från kravet på tillståndsprövning kommer regeringen att överväga om det föreligger sådana skäl.
Men detta har ju företaget redan gjort. Senast den 6 februari 2004 skickades en skrivelse. Innan detta datum har regeringen tillskrivits redan den 11 december 2003, det vill säga företaget har tillskrivit regeringen. Det kan tyckas att regeringen borde ha agerat. Det synes märkligt att statsrådet i sitt svar anger att om det kommer en ansökan kommer regeringen att överväga om det föreligger skäl.
Regeringen har haft möjlighet att agera. Varför har inget hänt? Mina frågor till statsrådet är: Regeringen har haft flera tillfällen att ta del av komplikationerna med lagen om allmännyttiga bostadsföretag, även i ett specifikt fall som östra Skogås, när tänker regeringen ta ställning till skrivelsen som inkommit angående ansökan om undantag från tillståndskravet enligt 2 kap. 8 §?
Min följdfråga utifrån att det faktiskt pågår ett ärende som regeringen har haft möjlighet att ta del av: Vad anser statsrådet vara en rimlig handläggningstid? Här kan vi konstatera att länsstyrelsen har legat på ärendet under mycket lång tid. Vi kan konstatera att det har tillkommit skrivelser till regeringen, och fortfarande finns det inte ett avgörande. De negativa konsekvenserna är väldigt omfattande för just det här området.
Som vi hörde tidigare, som Peter Danielsson var inne på, finns det också andra följdkomplikationer inom andra områden som statsrådet också har fått en rekommendation om att besöka för att ta del av de berättelserna. Nu tycker jag ändå att det låter utomordentligt att det tillkommer en utvärdering och att den rimligen borde ske skyndsamt.
Men jag skulle gärna vilja höra statsrådets svar på mina frågor om just det här fallet och vad statsrådet anser vara en rimlig handläggningstid.
Nina Lundström (L):
Skälet till att jag ställde frågan om hur lång handläggningstid som är rimlig och undrade varför regeringen inte har avgjort ärendet är att det i statsrådets svar står: Om bostadsföretaget ansöker om undantag från kravet på tillstånd till överlåtelse kommer givetvis regeringen att överväga om det föreligger sådana synnerliga skäl som krävs för ett undantag från tillståndsprövning.
Då vill jag bara upplysa statsrådet om att det redan i december 2003 kom en ansökan till regeringen. Denna ansökan har upprepats, nu senast i början av februari. Det är därför som jag tycker att det är viktigt att belysa vad som är rimligt när det gäller handläggningstider. Jag kan konstatera att på den frågan har vi inte fått något svar i dag. Jag tänker självfallet återkomma i den här frågan. Där önskar vi naturligtvis ett klarläggande.
Det är självklart att det är ett bekymmer när en lag i så stor utsträckning påverkar det kommunala självstyret och påverkar möjligheten för kommunerna att förvalta sitt fastighetsbestånd. Östra Skogås är ett typexempel. Där är aktörerna eniga om hur de vill ha det. Här måste man göra någonting. Lagen kom till för att man ville värna hyresrätten, säger statsrådet. Men då finns det ju andra metoder som man hade kunnat pröva.
Vi väntar fortfarande på en proposition om en reformering av hyressättningssystemet. Det har tillsatts en utredning, men den är uppskjuten på framtiden. Vi vet inte när den kommer. Det är naturligtvis där som man borde göra en insats om man nu vill diskutera hyresrättens möjligheter att överleva på en marknad. Det tycker vi i Folkpartiet är viktigt. Vi har lagt fram mängder av förslag - det vet statsrådet - till hur man skulle kunna se till att hyresrätten finns kvar på marknaden.
Men denna lag är uppenbarligen ett problem som vi från Folkpartiet anser vara ett mycket stort bekymmer.
Nina Lundström (L):
Mona Sahlin svarar att utjämningssystemet syftar till att ge likvärdig service över hela landet. Den uppfattningen delar jag naturligtvis i vissa avseenden. Det handlar om hur man ska finansiera servicen. Men jag tycker att det är viktigt att komma ihåg att när vi talar om service handlar det faktiskt om att det finns händer som utför ett arbete. De händer som utför arbetet i välfärdssektorn i Sverige är till största delen kvinnors.
Det handlar om den löneutveckling som vi ser framför oss. Min följdfråga är: Om det skulle finnas ett uns av sanning i det som jag påstår, att det finns ett jämställdhetsperspektiv på utjämningssystemet, är Mona Sahlin beredd att titta på det?
Jag vill också informera Mona Sahlin om att hennes statsrådskollega i det interpellationssvar vi ska debattera längre fram säger att utvecklingen mot ett mer jämställt samhälle i första hand måste ske inom andra politikområden. Då är man ju inne på att göra jämställdheten till en stuprörsfråga och till något som alltså inte kommer att genomsyra allt arbete som pågår i regeringen och i Sveriges riksdag.
Jag menar att det är oerhört väsentligt att titta på detta. Jag menar att utjämningssystemet faktiskt kommer att påverka jämställdheten i landstingen utifrån ett löne- och karriärperspektiv. Gudrun Schyman säger att det är floskler att påstå att alternativa arbetsgivare skulle förbättra karriärmöjligheterna och löneutvecklingen. Vem står för flosklerna? Så är det ju. Titta på hela den privata sidan!
Titta på männens möjligheter inom yrkeslivet i jämförelse med kvinnorna inom offentlig sektor. Självfallet är det så att alternativa arbetsgivare och också privata kontra offentliga alternativ påverkar karriärmöjligheterna och löneutvecklingen. Det hävdar jag bestämt.
Nina Lundström (L):
I dag har bostadsutskottet haft en offentlig utfrågning avseende ombildning av hyresrätt till bostadsrätt. Där fanns representanter från olika delar av samhället. Där fanns fastighetsägare, forskare, representanter för hyresgästerna och många fler. Vi kunde få en mycket heltäckande bild under utfrågningen. Hyresrätten som upplåtelseform är viktig att framhålla.
Det vill jag betona. Den har en mycket viktig roll på bostadsmarknaden. Min uppfattning är att drivkraften för exempelvis ombildning främst är att man vill få ökad makt över tillvaron. Det finns också en del som ser detta som en god investering. Jag tycker inte att ombildning i sig ska svartmålas. Det handlar i stället om hur vi ska kunna se till att det finns hyresrätter på marknaden. Det är en mycket väsentlig fråga.
Under frågestunden på bostadsutskottets hearing ställde jag frågan till deltagarna: Om du var bostadsminister Mona Sahlin, vad vore din första åtgärd för att öka utbudet och tillgången på hyresrätter? Nu, fru talman, tänkte jag ta tillfället i akt och överföra svaren till statsrådet.
Svaret var bland annat att man måste öka byggandet, naturligtvis, och se till många av de frågor vi hade uppe i måndags om bullernormer med mera. Det finns skatteeffekter som gör att det finns lönsamhet i att ombilda, och att hyresrätten inte kan konkurrera. Men till syvende och sist handlar det om hyresregleringen och hyressättningssystemet. Det var en del av talarna rörande överens om.
Som statsrådet säger går remisstiden ut den 20 december vad gäller själva utredningen. Grunden för utredningen var ju trepartsöverenskommelsen. De tre stora aktörerna på marknaden - fastighetsägarna i Sverige, hyresgästernas riksförbund och SABO - vände sig till regeringen med en förfrågan. Man kom fram till att en utredning skulle göras.
Hittills har den tidigare bostadsministern varit positivt inställd och förstått vikten av att göra en förändring inom det hyresrättsliga området. Eftersom statsrådet visar osäkerhet när det gäller om det kommer en proposition eller inte vill jag försöka flytta diskussionen framåt och ställa frågan: Vilka skäl talar för att inte agera utifrån utredningen och initiativet från trepartsöverenskommelsen?
Vi kan bidra med att föra en diskussion kring det. Vad skulle kunna tala emot en sådan förändring?