KBLab/rixvox huggingface dataset:
Tobias Andersson (SD):
Statsrådet gjorde ganska många ovärdiga påhopp gentemot mig snarare svarade på den fråga jag ställde och som föranledde interpellationen. Vi tar en sak i taget. Jag är ganska övertygad om att de flesta är överens om att arv och miljö har en växelverkan för att påverka en individs personlighet; det är ingen högerextrem uppfattning. Dessutom sa jag i mitt förra inlägg att illegala absolut ska ha rätt till akut vård, men jag är inte övertygad om att det inkluderar tandvård, vilket är fallet i nuläget.
Därutöver är det så här: Jag är stolt över Sverige, men jag skäms över den regering vi har och över de rubriker Sverige förknippas med världen över relaterat till den utbredda gängkriminaliteten och de grova våldtäkterna. Jag skäms över att vi är ett av de länder som i nuläget har absolut flest våldtäktsanmälningar och så vidare.
Jag skäms varje gång regeringens misslyckade politik genererar dåliga rubriker utomlands som en konsekvens av att man misslyckats kapitalt med att etablera trygghet och säkerhet i vårt land. Det skäms jag över, men i grunden är jag stolt att vara en del av vår nation - naturligtvis. Vidare pratar Morgan Johansson om att jag ställer grupp mot grupp. Det är ju precis vad regeringen gör i nuläget.
Det är naturligtvis så att den som är medborgare är medborgare av svenska staten, och det är den grupp vi har det primära ansvaret för som företrädare för Sverige och de svenska medborgarna. Då är illegala i detta fall en annan grupp.
Skillnaden oss emellan är att jag anser att gruppen svenska medborgare bör förknippas med de rättigheter de förtjänar därför att de även har skyldigheter gentemot Sverige, medan Morgan Johansson tvärtom anser att det är de som befinner sig här illegalt som ska ha rättigheter framför svenskarna. Det är där vi skiljer oss åt, herr talman.
Tobias Andersson (SD):
Tack för svaret! Förr motiverade sjuklövern sin massinvandringspolitik med att det var lönsamt eller kanske till och med direkt nödvändigt för svensk ekonomi och välfärd. Argumentationen byggde i stort på anekdotisk bevisföring.
De som motsatte sig det fick inte sällan absurda retoriska frågor som vem som skulle köra taxi, vårda våra äldre eller baka pizza om Sverige inte fortsatte med massinvandring. Titt som tätt lutade man även ståndpunkter mot att det minsann även fanns bevis på att invandringen lönade sig.
Det var något som exemplifierades med de valloner som kom till Sverige under 1600-talet eller rapporten om att kommunen Sandviken tjänade över en halv miljard på invandringen. Nu har Sandviken gjort miljonförlust.
Tesen om att dagens invandring till Sverige, bestående av primärt lågkvalificerad asylinvandring från länder med väsensskild kultur, skulle utgöra en ekonomisk tillgång har övergetts av många.
Argumentationen för stor invandring bygger nu mer på påståenden om att det är humant eller att det vore omöjligt att minska invandringen mer än vad regeringen uppger att man redan har gjort. Detta är naturligtvis helt fel i sak av flera skäl. För det första kan det inte anses vara humant att ta emot fler än vad man klarar av att assimilera.
Genom att göra det försätter man människor i livslånga utanförskap präglade av otrygghet och generellt dålig levnadsstandard. För det andra kan det inte anses vara humant att som Sverige gjorde under asylkrisen ödsla pengar på integration i Sverige av de välbärgade och starka som har förmått att ta sig hit i stället för på dem som är kvar i närområdet.
För det tredje kan det inte anses vara humant att frångå svensk asyllagstiftning för att premiera en grupp unga afghanska män utan asylskäl framför dem som faktiskt behöver hjälp.
För det fjärde kan det inte anses vara humant att sätta tryggheten, tillhörigheten och välfärden på spel för alla svenskar genom att bedriva en naiv massinvandringspolitik. För det femte, fru talman, är det naturligtvis felaktigt att det vore svårt eller omöjligt att ytterligare begränsa migrationen till Sverige.
Tvärtom vore det ganska enkelt om vi minimerade antalet pullfaktorer samtidigt som vi bedrev en aktiv återvandringspolitik. Med det sagt: Även om det skulle vara så att svensk migrationspolitik vore human, vilket den inte är, kvarstår de ekonomiska problemen i dess följd.
Sverige har ett påtagligt ekonomiskt utanförskap, och integrationen, även den ekonomiska, av utrikes födda har varit ytterst bristfällig. Märta Stenevi försöker dock försköna bilden och talar i sitt svar återkommande om sysselsättningsgrad. Även om Sverige har bland de största gapen mellan inrikes och utrikes födda i hela EU är det med detta begrepp ändock missvisande.
Menar Märta Stenevi att detta är ett rimligt mått för att mäta invandrares deltagande i arbetsmarknaden, samt anser hon att den ekonomiska integrationen har fungerat överlag?
Tobias Andersson (SD):
Tack så mycket för svaret från Märta Stenevi! Delar av de problem sett till metod och så vidare som Märta Stenevi lyfter i sitt svar berör också artikelförfattarna i rapporten. Man påpekar just att till exempel inkomst av kapital skulle kunna vara rimligt att beräkna men säger att det hade gjort det svårare att genomföra studien.
Man påpekar också att man tror att man på det stora hela snarare har överskattat än underskattat självförsörjningsgraden, vilket går i något motsatt riktning mot det svar som Märta Stenevi kommer med. Med det sagt ser jag positivt på om man utifrån de parametrar som Märta Stenevi lyfter skulle genomföra ytterligare undersökningar på området, men där sa ju Märta Stenevi nej i sitt initiala svar på interpellationen.
Från regeringens håll förringar man någonstans det ekonomiska utanförskap som många invandrare befinner sig i när man återkommande talar om sysselsättning som en måttstock för den ekonomiska integrationen. För att tillhöra gruppen sysselsatta behöver man nämligen endast utföra något arbete minst en timme i veckan.
Det räcker med andra ord att arbeta en timme i veckan på något skattesubventionerat hittepåjobb för att räknas som sysselsatt och därmed bidra till att höja sysselsättningsgraden. Det är knappast ett rättvisande mått. Detta framgår inte minst i den rapport som Märta Stenevi har berört och som jag nu ämnar beröra, vid namn När blir utrikes födda självförsör jande?
Jag har uppmärksammat att ministern har tagit del av rapporten, men jag skulle ändå vilja återge en del av sammanfattningen, som jag tycker konkluderar det hela väl: En majoritet av utrikes födda i arbetsför ålder har under perioden 1990 till 2016 inte uppnått självförsörjning. År 2016 var drygt 600 000 utrikes födda i arbetsför ålder inte självförsörjande.
Högt räknat var 28 respektive 35 procent av individer med härkomst i Afrika respektive Mellanöstern självförsörjande 2016. Motsvarande uppskattningar för inrikes födda och individer från våra nordiska grannländer låg på 73 procent. Självförsörjningsgraden är betydligt lägre än sysselsättningsgraden.
Detta kanske är föga förvånande för oss som från början sett problemen med den förda invandringspolitiken och avsaknaden av riktiga assimilationspolitiska åtgärder, men det är eventuellt en ögonöppnare för andra.
Fru talman! Det är tydligt, utifrån vad jag nu redogjort för, att en majoritet av utrikes födda i arbetsför ålder inte uppnått självförsörjning. Det är också tydligt att självförsörjningsgrad är den måttstock som är relevant att utgå ifrån för att utvärdera i vilken utsträckning invandrare de facto blivit en del av arbetsmarknaden. Sedan kan vi föra en diskussion om exakt vilka parametrar som ska tas in i begreppet.
Men för att komma till rätta med problemet med kostnaden för oss övriga i samhället måste vi erkänna att problematiken finns. Därför undrar jag varför Märta Stenevi inte aktivt vill verka för ett självförsörjningsmål inom den ekonomiska politiken.
Tobias Andersson (SD):
Tack åter för svaret från Märta Stenevi! Det är onekligen så att även Sverigedemokraterna verkar för ett Sverige fritt från hedersförtryck. Jag kan endast beklaga att hedersförtrycket har fått ett sådant krafttag över delar av det svenska civilsamhället under den tid som Stefan Löfven har varit statsminister i Sverige. Jag delar naturligtvis bilden att för att kunna bli självförsörjande måste man först bli sysselsatt.
Men då är det också viktigt att hålla isär de här begreppen och värdera dem utifrån vad de faktiskt innebär. Kollar man på slutsatserna från rapporten ser man att för hälften av alla utrikes födda tog det i genomsnitt 4-5 år att uppnå sysselsättning under perioden 1990-2016. Samtidigt tog det i genomsnitt 12-13 år för hälften av alla utrikes födda att bli självförsörjande.
Utifrån den statistiken tycker jag att det är mer relevant att bruka självförsörjningsgrad som en måttstock över den ekonomiska integrationen. Onekligen har kostnaden för invandring fortsatt att skena i Sverige, om inte för det direkta mottagandet så för de övriga kostnader som svenskarna åläggs att finansiera genom skattsedeln, inte sällan mot sin vilja.
Entreprenörskapsforums rapport sätter fingret på dessa dolda kostnader genom att konstatera att endast 28 respektive 35 procent, högt räknat, av individer med härkomst i Afrika respektive Mellanöstern var självförsörjande 2016. Det innebär i praktiken att vi behöver stå för de övrigas nota. Varför vill inte regeringen synliggöra detta i den officiella statistiken?
Vi kan fastna i diskussioner om exakta parametrar i begreppen, men varför har det inte tagits några initiativ för att faktiskt utvärdera detta - ens på Märta Stenevis önskade sätt?
Tobias Andersson (SD):
För drygt en månad sedan publicerades en forskningsartikel med namnet Swedish rape offenders - a latent class analysis i Forensic Sciences Research. Artikeln bygger på det arbete som fyra forskare vid Lunds universitet har gjort när de har studerat alla domar rörande våldtäkt och försök till våldtäkt mellan 2000 och 2015 där gärningsmännen var mellan 15 och 65 år gamla.
Totalt studerade man över 3 000 domar. Studiens syfte var att bidra till ett bättre kunskapsläge om våldtäktsmäns bakgrund för att förhoppningsvis kunna underlätta det brottsförebyggande arbetet. En av de saker man kom fram till i studien var att 60 procent av dem som hade dömts var första eller andra generationens invandrare.
Notera, fru talman, att denna tydliga överrepresentation återfanns utan att data korrigerades utifrån den berörda gruppens andel av populationen. Det säger sig självt att om man därutöver skulle ta hänsyn till första och andra generationens invandrares andel av den svenska populationen och korrigera siffrorna utefter det skulle överrepresentationen stiga och bli än mer påtaglig.
Ansvarig professor för studien, Kristina Sundquist, beskrev detta för Samnytt som ett bifynd i studien. Hon uttryckte sig så här: "Invandrare var bara en variabel, och det blev ett ganska anmärkningsvärt fynd i och med det var många invandrare och utlandsfödda i den här gruppen."
Detta bifynd är kanske ingen överraskning för oss som har vågat påtala hur samhällsutvecklingen faktiskt ser ut trots att det funnits politiskt korrekta ambitioner att lägga locket på och dölja verkligheten. Exempelvis har det som bekant inte genomförts några relevanta offentliga studier på temat på länge.
Den senaste rapporten från Brottsförebyggande rådet på området kom 2005, men redan då såg man att överrisken för utrikes födda att misstänkas för våldtäkt var fem gånger högre än för infödda svenskar. Samtidigt som ytterligare rapporter från Brå har lyst med sin frånvaro har andra försökt bidra till kunskapsläget.
Expressen publicerade 2018 en granskning av alla som dömts för att ha deltagit i gruppvåldtäkter 2016 och 2017. Av de 43 män som hade dömts var det endast en som var född i Sverige med båda föräldrarna också födda här. De övriga 42 var första eller andra generationens invandrare.
Även Uppdrag granskning gjorde 2018 en kartläggning av våldtäktsdomar och utgick då från samtliga domar de senaste fem åren. I den kartläggningen framgick att 58 procent av dem som dömts för våldtäkt och försök till våldtäkt var födda utomlands.
När det kom till överfallsvåldtäkter ökade utlänningars överrepresentation, och då var hela 80 procent födda i ett annat land. Fru talman! Det går inte att förneka eller förringa detta, och hittills har Morgan Johansson misslyckats med att förklara det. Varför tror Morgan Johansson att invandrare är kraftigt överrepresenterade bland våldtäktsmän?
Tobias Andersson (SD):
Om det var så att det viktigaste för Morgan Johansson var att lagföra dem som begår brott och förhindra att fler begår brott i framtiden kan vi konstatera efter Morgan Johanssons tid vid den ministerpost han innehar att han har misslyckats kapitalt. Vi ser, som jag tidigare har redogjort för, att Sverige återfinns på plats sex i statistiken bland de länder som har flest antal våldtäkter. Det är ett kapitalt misslyckande.
Jag har full förståelse för att Morgan Johansson inte vill stå här i riksdagen och ta ansvar för sin regerings och den förra regeringens bristande kriminalpolitik och de katastrofala effekter den har fått för det svenska samhället, inte minst för svenska flickor och kvinnor. Om man tvingas ta ansvar, om man granskar den politiken, blir det alldeles uppenbart att på alla mätbara parametrar har det mer eller mindre gått åt fel håll.
Vad gäller ungdomsrån, våldtäkter, gängkriminalitet och så vidare har man överlag misslyckats. Då förstår jag att Morgan Johansson vill flytta fokus med hjälp av retoriska frågor till mig. Men vi har samlats här för att debattera våldtäkter i Sverige och hur vi kan vidta åtgärder för att begränsa desamma.
Där har Morgan Johansson hitintills fortsatt att lysa med sin frånvaro i svaren. Det är uppenbart så att man kan säga att invandringen till Sverige, inte all invandring, men delar av massinvandringen till Sverige, har utgjort en kulturell belastning. Hur kan man annars förklara att 80 procent av överfallsvåldtäkterna under fem års tid har genomförts av personer som inte är födda i vårt land?
Hur kan man annars konstatera att 42 av 43 granskade gruppvåldtäktsmän från 2016 och 2017 var första eller andra generationens invandrare? Det är en kulturell belastning. Våga erkänna det!
Tobias Andersson (SD):
När Amanda Lind påstår att Sverigedemokraterna vill inskränka kulturen, medielandskapet och så vidare bör man ha i åtanke att den sittande regeringen genom styrdokument, finansiering, den egna retoriken etcetera gång efter annan inte har armlängds avstånd till kulturen, till medierna och till akademin.
När man blir upprörd gentemot oss är det för att vi kanske vill dra tillbaka den vänstervridning som har skett inom delar av de offentliga institutionerna. Vi anser det nämligen vara problematiskt att regeringen har lyckats att på ett framgångsrikt sätt få en vänstervridning inom exempelvis public service, som nämndes. Det vill vi hämma, eftersom vi värdesätter objektiva institutioner. I sitt svar berör Amanda Lind regeringens strategi för en stark demokrati.
Hon påtalar hur det allt hårdare samtalsklimatet resulterar i att demokratibärande röster tystas. Visst är det så, fru talman.
Jag vet i ärlighetens namn inte hur många ungdomar, framför allt unga tjejer, som avstått från eller lämnat politiskt engagemang i Sverigedemokraternas ungdomsförbund under de snart sex år som jag har lett det, detta som en konsekvens av den smutskastning som företrädare för bland annat regeringspartierna har ägnat sig åt.
Stigmatiseringen kring vårt parti, som regeringspartierna systematiskt bidragit till att skapa, har tystat otaliga unga, och nu vill statsministern sätta bilden av att demokratin vore hotad ifall vi får inflytande eller, som han sa, att det vore fara å färde med vårt land.
Erkänner Amanda Lind att utspel likt dessa och övrig retorik från bland annat regeringsföreträdare riskerar att hota det demokratiska samtalet och bidra till de demokratiutmaningar man själv pekat ut?
Tobias Andersson (SD):
Under en längre tid har regelbördan tilltagit för det svenska näringslivet, så även kostnaderna för densamma och för den tillkommande administrationen. Sverigedemokraterna har därför återkommande verkat för lättnader på detta område. Vi har föreslagit strukturförändringar rörande exempelvis en ny ordning för regelimplementering och ett stopp för överimplementering av EU-direktiv.
Men vi har också kritiserat enskilda omotiverade regler likt danstillståndet och hotelltillståndet. Hade regeringen innan pandemin bedrivit ett aktivt regelförenklingsarbete hade det underlättat för näringslivet när väl pandemins konsekvenser drabbade det. Det går endast att beklaga att så inte skedde.
Det är dock direkt anmärkningsvärt att regeringen inte tagit tillfället i akt att nu, under pandemin, genomdriva en omfattande regelförenklingspolitik. Delar av näringslivet har i ett års tid varit hårt ansatta och blivit direkt beroende av de stödåtgärder som oppositionen lyckats driva igenom.
Det går att diskutera stödåtgärdernas träffsäkerhet, deras storlek och den långa handläggningen, men de har behövts. I takt med att vi tar oss ur pandemin kommer de att behöva trappas av och den konstgjorda andningen avslutas. För att då underlätta återstarten krävs strukturförändringar för att säkerställa att den inte hämmas av dyr och omotiverad regelbörda och administration.
Tyvärr har regeringen inte verkat för detta under pandemin trots både tid och förslag, inte minst från slutrapporten från Förenklingsresan. I stället har arbetet stannat upp. Återkommande har Ibrahim Baylan och regeringen skyllt det uteblivna regelförenklingsarbetet på pandemin. Missförstå mig inte, herr ålderspresident.
Jag har all respekt och förståelse för att pandemin har utgjort en stor prövning såväl för regeringen som för riksdagen, men inte minst för svenska medborgare och företag. Ingen kan skylla Ibrahim Baylan för att regelförenkling inte prioriterades i pandemins början, under de då rådande kaotiska formerna.
Inte heller kan man påstå att ett aktivt regelförenklingsarbete vore den lämpligaste åtgärden att vidta i ett tidigt skede för att stötta de drabbade näringsidkarna. Däremot är det direkt uppenbart att ett aktivt regelförenklingsarbete i kombination med struktur- och processförändringar på området möjliggör en snabbare återhämtning för de drabbade delarna av ekonomin.
När vi väl öppnar upp samhället på nytt vore det direkt förödande om regeringen fortfarande misslyckats på detta område. Då har man gått miste om ett ypperligt tillfälle att genomföra välbehövda åtgärder.
Det kanske tydligaste exemplet på Ibrahim Baylans och regeringens misslyckande på området är avsaknaden av de nya målen för förenklingspolitiken, som skulle ha inkluderats redan i höstbudgeten men som ännu inte presenterats för riksdagen. Gång på gång har de skjutits upp, och nu kommer de att hanteras i riksdagen först efter sommaren på grund av regeringens snigelfart. De riskerar med andra ord att fördröjas ett helt år.
Kan Ibrahim Baylan förklara och försvara varför så har blivit fallet?
Tobias Andersson (SD):
Tack för svaret, Ibrahim Baylan! Jag kan inte annat än konstatera att jag känner till de stödåtgärder som riksdag och regering har vidtagit. Jag och Sverigedemokraterna har ju varit högst delaktiga i att säkerställa att de har kommit på plats. Där jag och Ibrahim Baylan skiljer oss åt är i synen på vad som utgör en stödåtgärd.
Det är onekligen så, vilket jag berörde i mitt första anförande, att om vi hade haft en aktiv regelförenklingspolitik skulle vi också ha kunnat ta bort den våta filt som dämpar delar av näringslivet och kunnat underlätta återstarten. För att ge näringslivet de förutsättningar det förtjänar behöver vi bedriva ett aktivt regelförenklingsarbete. Det är en form av stödåtgärd som regeringen tyvärr har lämnat helt därhän.
Men trots regeringens undermåliga arbete på området har riksdagen fortsatt sitt ihärdiga arbete på området. Precis som skrivelse 75 visade när den nyligen hanterades i näringsutskottet återfinns flertalet tillkännagivanden på regeringens bord som man har vägrat att ta tag i. Än fler kan det komma att bli i samband med att riksdagen innan sommaren kommer ska behandla motionsbetänkandet rörande regelförenkling.
Utgångspunkten bör vara att EU-direktiv ska införas på miniminivå i nationell lagstiftning och att effekterna för företagen, när det finns skäl att överskrida denna miniminivå, tydligt ska redovisas. Det finns med andra ord gott om existerande förslag på åtgärder att vidta när det kommer till regelförenkling, delvis utifrån dessa tillkännagivanden.
Därutöver återfinns en mängd konkreta och färdiga förslag efter den så kallade Förenklingsresan som Ibrahim Baylan har belyst i denna interpellation. Han pratar sig ofta varm om den resan som genomfördes tidigare under mandatperioden. I den slutrapport som presenterades efter denna resa finns flera förslag kring både enskilda regler och processförbättringar som regeringen ännu inte har agerat på.
I närtid kommer ytterligare förslag att regna in till regeringen eftersom Förenklingsutredningen snart är färdig. Herr ålderspresident!
Mot denna bakgrund måste man fråga sig varför regeringen inte har kommit längre med att tillgodose dessa tillkännagivanden och varför Ibrahim Baylan inte har gått vidare med konkreta förslag som redan finns, som redan har presenterats för regeringen och som redan har fått stöd från berörda delar av näringslivet och andra intressenter.
Vi har som sagt ett flertal tillkännagivanden där riksdagen har sagt till regeringen: Snälla, gör det här för att underlätta för det svenska näringslivet! Ändock har Ibrahim Baylan och regeringen valt att stanna upp i arbetet och inte gå vidare, inte avancera och inte bedriva ett effektivt regelförenklingsarbete.
Tobias Andersson (SD):
Jag vill återigen tacka Ibrahim Baylan för svaret. När Ibrahim Baylan skryter om att man har tillsatt en utredning för att kika på förenklingsåtgärder bör vi ha i minnet att Näringsdepartementet gjorde sitt yttersta för att kväva densamma. Det krävdes faktiskt en skrivelse från Svenskt Näringsliv, NNR, Företagarna och så vidare med en uppmaning till regeringen att tillskjuta de resurser som behövdes för att utredningen ens skulle kunna komma i hamn.
Om jag hade varit Ibrahim Baylan hade jag alltså varit försiktig med att peka på utredningen som något positivt som regeringen står bakom, backar och ger det som stöd som behövs. Så har det nämligen inte alltid varit. Jag förstår att det finns begränsade resurser. Jag förstår att det finns olika prioriteringsordningar. Det jag har försökt att betona i den här interpellationsdebatten är faktumet att det redan finns ett ordentligt underlag.
Det finns frågor som inte behöver utredas vidare. Det finns förslag på åtgärder från väl insatta intressenter, från Förenklingsresan, från tillkännagivanden i riksdagen och så vidare. Regeringen hade kunnat ta tag i dessa och hade kunnat agera utan att det hade krävts en orimlig arbetsbelastning. Exempelvis har det länge funnits parlamentariskt stöd för att sluta överimplementera EU-direktiv.
Trots det skyller regeringen på EU i stället för att göra någonting själva när skrivelse 75 nyligen hanterades. Fru talman! Frågan jag ställer mig är ifall Ibrahim Baylan har lyckats genomföra någon förenkling, ta bort någon regel eller ändra i någon process för att underlätta för näringslivet. Finns det någonting som han faktiskt har lyckats ro i hamn, som har blivit av?
Jag menar inte någonting som sitter fast i en utredning eller som regeringen ska behandla utan något konkret. Kan näringsministern ge något sådant exempel?