Håkan Svenneling (V):
Under Erdogans styre har utvecklingen i Turkiet tagit tydliga steg i fel riktning. Sedan det misslyckade kuppförsöket sommaren 2016 har inskränkningarna av demokratiska fri- och rättigheter och mänskliga rättigheter ökat ytterligare. Massarresteringar och begränsningar av yttrandefriheten har varit återkommande, och genom en konstitutionsändring våren 2017 har ännu mer makt samlats hos despoten Erdogan. Ett återinförande av dödsstraff har till och med diskuteras.
Tusentals människor har blivit och riskerar att bli arresterade och åtalade för vad de publicerar i sociala medier, och det är inte ovanligt att journalister blir frihetsberövade eller fängslade för terroristbrott på grund av sitt journalistiska arbete. Nästan alla medier ägs av företag nära Erdogan och undviker att kritiskt granska regimen utan går snarare dess ärenden. Aktivister som kämpar för mänskliga rättigheter slås ned.
Inte minst drabbas organisationer som kämpar för kvinnors rättigheter. Våld mot kvinnor legitimeras i statliga medier, kvinnor som demonstrerar för sina rättigheter fängslas och företrädare för regeringspartiet AKP hävdar att kvinnor och män enligt naturlag inte är jämställda. Turkiet har, trots namnet, avträtt Istanbulkonventionen om bekämpning av våld mot kvinnor.
Utöver regimens repressiva agerande mot det turkiska civilsamhället har även militära attacker utförts, särskilt mot den kurdiska befolkningen och dess områden. Den 17 april inledde den turkiska militären luftangrepp mot de kurdiska delarna av Irak och Syrien. Bomber föll över civila och flyktingläger och förstörde infrastruktur i ett redan krigsdrabbat område där de kurdiska grupperna bekämpat IS.
Man begår tydliga brott mot folkrätten genom att kränka andra länders territorium. Det tredje största partiet i landet, det prokurdiska oppositionspartiet HDP, riskerar att upplösas av Erdogans regim genom ett åtal initierat av den turkiska statsåklagaren.
I en rättsprocess som kallas Kobane case står 108 politiker åtalade för att ha uppmanat människor att demonstrera mot Turkiets inblandning i IS anfall mot staden Kobane 2014. Erdogans regim vill upplösa HDP genom att döma ledande politiker i massrättegångar helt i strid med demokratiska principer.
Till detta Turkiet skickar Sverige och EU betydande ekonomiskt stöd. En del av det består av ett förmedlemskapsstöd som Turkiet tar emot för att förhandla om EU-medlemskap. Mellan 2014 och 2020 uppgick detta till omkring 50 miljarder kronor. Samtidigt var det många år sedan som faktiska förhandlingar om medlemskap ägde rum. Under de senaste åren har omfattningen av stödet minskat.
I den nya perioden är budgeten inte längre avsatt per land utan per tema. Det är en ordning som gör att Turkiet kan få mindre pengar, men samtidigt gör det också granskningen svårare för oss som vill granska stödet. I dagsläget är det uppenbart att Turkiet inte uppfyller de krav på demokratiska och mänskliga rättigheter som ställs på de länder som vill bli medlemmar i EU.
Sverige måste kräva att förhandlingarna om EU-medlemskap ska avbrytas, tycker jag, om Turkiet antingen upplöser HDP eller dömer ledande företrädare i massrättegångar. Upplösandet av ett demokratiskt parti och dömandet av dess ledande politiker i massrättegångar skulle innebära en allvarlig kränkning och inskränkning av Turkiets demokrati.
Samtidigt är läget redan nu så pass svårt att förhandlingar om medlemskap måste frysas tills vidare. Det skulle innebära att alla de förmåner som förmedlemskapsprogrammet ger såväl politiskt som ekonomiskt omedelbart dras in. Dessutom har Turkiet hittills tagit emot 60 miljarder kronor från EU för att upprätthålla flyktingläger.
EU har inte vågat agera mot Turkiet av rädsla för att Erdogan skulle säga upp det skamliga avtal som hindrar flyktingar från att ta sig från Turkiet till Europa. Problemen med avtalet blev alltmer uppenbara under 2020 när den turkiska regimen hotade att skicka samtliga landets flyktingar till gränsen mot Grekland och EU reagerade genom att till varje pris försöka hålla människor på flykt borta från Europa.
EU:s kritik mot Turkiet är fortfarande försiktig, och flyktingarna hamnar i kläm i detta stormaktsspel mellan EU och Turkiet. Det är hög tid för EU att säga upp avtalet och tydligt agera mot förtrycket av oppositionella och inskränkningarna i grundläggande fri- och rättigheter. I oktober 2019 angrep Turkiet det kurdiskdominerade området Rojava i nordöstra Syrien. EU fördömde då, på svenskt initiativ, det turkiska angreppet.
Samtidigt var inte alla EU-länder beredda att gå så långt i åtgärderna mot Turkiet som den svenska riksdagen och regeringen ville. I stället för ett vapenembargo mot Turkiet enades EU-länderna om att rekommendera länderna att se över sin militära export. Ett par EU-länder och Natoländer, inklusive Sverige, stoppade därför vapenexporten till Turkiet medan andra länder fortsatte med sin export.
Turkiets militära aktioner pågår fortfarande i Syrien, numera framför allt i de nordvästra delarna i Idlibprovinsen. Det finns även risk att Turkiet agerar ännu mer i Irak och Syrien och även inne i Turkiet. Detta sker ofta mot kurderna som är de som har varit ansvariga för att strida mot IS för att bekämpa terrorism.
Sverige måste därför fortsatt verka för ett EU-gemensamt vapenembargo mot Turkiet. Efter terrorattackerna den 11 september 2001 mot World Trade Center införde EU en lista över individer och organisationer som klassades som terrorister. Situationen i Turkiet tydliggör problem som EU:s terrorlista skapar. Samtidigt som EU placerar PKK på terrorlistan fördjupar man samarbetet med Erdogans regim. De dubbla måttstockarna är uppenbara.
Det har blivit närmast omöjligt för EU och Sverige att bli en kraft för fred när man vägrar att ha någon som helst dialog med en av de stridande parterna. En förutsättning för att EU och Sverige ska kunna spela en mer aktiv roll för fred i Turkiet är att man häver terrorlistningen av PKK. I dag blir i stället listningen ett sätt och ett argument för Erdogan att peka finger och kalla alla han ogillar för terrorister eller för sympatisörer till terrorister.
Att ta bort PKK från terrorlistan skulle inte innebära att man blundar för de övergrepp som har begåtts. En långsiktig och hållbar fred i Turkiet kräver att övergrepp och terrorhandlingar utreds, att offren får upprättelse och att de ansvariga ställs inför rätta, oavsett vilken sida de står på eller vilken grupp de har stridit för. Sverige bör som medlem i EU verka för att PKK stryks från EU:s terrorlista. Det vore att vrida ett av Erdogans främsta argument ur händerna på honom. Fru talman!
Det är positivt att många partier i Sveriges riksdag vill skärpa tonen mot Turkiet. Tyvärr tycker jag att det verkar finnas en stor diskrepans mellan teori och praktik. När nu despoten Erdogan vill stoppa regeringens ansökan om ett svenskt Natomedlemskap har viljan att inte stöta sig med eller att till och med gå Turkiet till mötes ökat hos svenska partier.
Moderaterna verkar ha gått från sin tuffa linje från i november, då de skrev en hård debattartikel, till att i dag inte tycka något vidare skarpt om Turkiet över huvud taget. Regeringen å sin sida öppnade fördämningarna helt när de i fredags öppnade för den svenska vapenexporten till Turkiet och för att öka det kritiserade samarbetet mellan svensk och turkisk säkerhetstjänst. Det är något som lär resultera i fler utvisningar av kurder och oppositionella till Turkiet. Fru talman!
Trots att detta är en debatt om EU har jag använt nästan hela min talartid åt Turkiet. Det beror på att regeringen genom sitt agerande har satt Sverige i ett allvarligt säkerhetsläge och skapat en diplomatisk kris med Turkiet som kan få långgående konsekvenser för Sveriges utrikespolitik. Inom EU har Sverige ofta varit en av de starkaste rösterna för att kritisera Turkiet och inte dansa efter Erdogans pipa.
Det finns en stor risk att priset för denna diplomatiska kris blir att Sveriges röst tystnar. Blir det så är ansvaret regeringens. Med det vill jag yrka bifall till reservation nummer 7.