KBLab/rixvox huggingface dataset:
Börje Vestlund (S):
Det är viktigt att vi från tid till annan får diskutera dessa frågor, för det är trots allt frågor som rör sig hela tiden. Det är klart att staten har ett ansvar. Men det är där det helt och hållet saknas betaltjänster, alltså det som var idén med Svensk Kassaservice tidigare. Det ansvaret har man tagit över.
Där det inte finns och kanske aldrig någonsin har funnits sådana tjänster har staten ett ansvar. Det jag efterlyser är att staten ska ha ett ansvar när det inte fungerar, även om det skulle vara i Tensta i Stockholm. Hur det skulle se ut vet jag inte. Men det kanske utredningen tittar på, vad vet jag?
Viktigt i sammanhanget är dock att man säger att det är orimligt att staten har ett ansvar. I verkligheten, fru talman, har staten detta ansvar i de allra flesta länder med marknadsliberal inriktning. Jag måste säga en sak här på slutet. Man säger att det var en socialdemokratisk regering under den tid problemen fanns.
Ja, det är klart att det var, men ursäkta mig - jag har suttit här i tolv år. Det finns andra här som har suttit längre, som fru talmannen. Jag kan garantera er att det finns problem som inte löstes då, som inte är lösta nu och som kanske inte kommer att lösas än på några år men som det finns anledning att dryfta här i kammaren från tid till annan därför att de är viktiga frågor. Sedan kan det vara svårlösta problem.
Jag tror att det som är viktigt med interpellationsinstrumentet är att vi ska kunna ta upp den typen av frågor som man ibland behöver påminna om att de är viktiga.
Börje Vestlund (S):
Jag ska först be att få tacka för svaret! Det här är en årlig debatt som jag håller med anledning av att det är viktigt att man i riksdagen med jämna mellanrum diskuterar smittskyddslagen. En lag stiftas och i samband med det är det en stor debatt, men det finns också en pågående debatt ute i samhället. Lagstiftningen är viktig. Det råder inget tvivel om det.
Lagen är viktig för att förhindra att smittsamma sjukdomar sprids och för att kunna spåra fler som har fått samma smitta. Lagen har bidragit till att det på många sätt har varit lyckosamt i Sverige. Det förtar dock inte det faktum att lagen innebär ett stort ingrepp i människors liv och integritet.
Det finns all anledning att påtala den stigmatisering som förstärks på grund av smittskyddslagen och som upplevs som betydande av de drabbade. Herr talman! Smittskyddslagen ändrades radikalt 1987 med anledning av hiv/aids-epidemin. Lagen kompletterades med nya tvångsmedel, nämligen informationsplikt och tvångsvård.
På den tiden var det snarare fråga om en internering eftersom endast smittskyddsläkaren kunde skriva ut den tvångsvårdade. År 2004 ändrades lagen. Det som hände då var att dessa tvångsåtgärder omfattade inte bara hiv/aids utan alla allmänfarliga smittsamma sjukdomar. Det andra som ändrades var rättssäkerheten för de tvångsvårdade, som ökade betydligt bland annat tack vare att besluten ska omprövas av domstol med jämna mellanrum.
Herr talman! Socialministern anför mycket riktigt att det är relativt få som tvångsvårdas. Det är dock påtagligt att det är nästan uteslutande personer med utländsk bakgrund, prostituerade och missbrukare. Nästan samtliga har någon form av psykisk störning. De socialt välanpassade, både män som har sex med män och heterosexuella, har nästan aldrig varit föremål för denna kränkande behandling.
Därmed kan man med fog hävda att just denna del av smittskyddslagen är en klasslag. Herr talman! När man införde tvångsmedlen skulle de gälla de allmänfarliga smittsamma sjukdomarna. Varför är det viktigt att ta upp just hiv i debatten?
Skälet är att de flesta allmänfarliga smittsamma sjukdomarna innebär att man smittas, man insjuknar kort därefter, man får en behandling, blir frisk eller avlider. Så är inte fallet med hiv. Här lever man ett helt liv med sjukdomen.
I dag finns tack och lov bromsmediciner som i teorin innebär att man kan leva ett helt liv utan att aids bryter ut men med den väsentliga skillnaden att man står under dessa tvångsregler hela livet.
De nya fakta som har redovisats vid internationella symposier och konferenser har i denna fråga fått en helt annan dimension, vilket ytterligare bevisar att de tvångsåtgärder som praktiskt bara Sverige har en lagstiftning om får en allt mindre betydelse. De nya rönen visar att det i princip inte finns några antikroppar alls i blod som är hivsmittat. Det innebär att personer i det närmaste är friska.
Det gläder mig att socialministern konstaterar att smittskyddslagen kan ta bort informationsplikten. Men jag har ändå en fråga till socialministern: När nu de nya rönen finns på bordet, varför kan man inte se över smittskyddslagen? Det finns trots allt skäl som talar för det.
Börje Vestlund (S):
Som socialministern vet bär jag inte en smittsam men en livslång sjukdom. Jag är inte underkastad några restriktioner utan ska ha rättigheter. Det är det man arbetar efter. Här blir det tvärtom - här är det skyldigheter. Nej, man använder inte tvångsvården i brådrasket.
Men det är påtagligt att där man inte lyckats är det bland de människor som kanske behöver annan vård, till exempel vård för missbruk eller psykiska problem. Där har man inte kunnat erbjuda vård av kända skäl som vi inte behöver ta upp i just denna debatt. Där finns det brister, och det vet socialministern, och det vet jag. Det är det som är det intressanta. Jag tänkte säga någonting om informationsplikten.
Är då min uppfattning att man inte ska informera om att man har sjukdomen? Nej, det tycker jag inte är det första man ska säga. Men det som är intressant är hur man ska hantera olika situationer om man befinner sig en i riskgrupp.
Det förebyggande arbetet har gått ut på att hela riskgruppen ska ha säkert sex. Det har gjorts otroliga kampanjer som kanske kan göras om och uppdateras, inte till 1985 års nivå utan möjligen till 2015 års nivå.
Kampanjerna gjorde stor nytta i alla riskgrupper. Vi vet att det var effektivt och att man kom vidare. Vad var då huvudbudskapet i de här kampanjerna till alla som var i riskgrupperna? Det var: Använd alltid kondom vid samlag, och få inte sperma eller slidsekret i munnen. Det var det viktigaste och det hållbara.
Jag vågar påstå att detta gjorde att vi minskade smittspridningen i Sverige mycket effektivare än en smittskyddslag eller tvångsåtgärder, vilka dessa än hade varit. Jag menar att det här är en lagstiftning som är stigmatiserande.
Man har en väldigt besvärlig sjukdom med allt vad det innebär. Det kommer hela tiden nya mediciner. En del är bra, en del är mindre bra. På grund av medicinering kan man få till exempel tandproblem. Man får kanske andra problem som kräver annan behandling, till exempel sjukgymnastik eller massage. Det här läggs på som en ytterligare pålaga.
Det räcker inte bara med att man har en besvärlig sjukdom utan får även den här pålagan. Det är det som gör att detta blir så olyckligt. När vi nu har en chans och kan säga att vi har nått ett visst mål, finns det då inte anledning att se över smittskyddslagstiftningen? Ärligt talat används tvångsmedel över huvud taget inte vid någon annan sjukdom än vid hiv/aids. Det sägs att man inte får sprida smittan vidare.
Men vid andra smittsamma sjukdomar har man oftast ingen "chans" att sprida smittan, för man ligger nedbäddad. Då är det lite svårt att sprida smittan. De som har hepatit är i liknande situation; det kan jag gärna gå med på. Men det kan man hindra på annat sätt från att smitta. Men varför kan man inte se över den ganska repressiva lagstiftning som detta trots allt är?
Börje Vestlund (S):
Jag tror att min tidigare interpellation just handlade om förebyggande arbete. Jag försöker täcka in det med jämna mellanrum. När det gäller det förebyggande arbetet skulle man också kunna fundera på om det inte finns anledning att se över lagen. Det är några år sedan vi hade de stora kampanjerna och lade ganska mycket resurser på dem.
Jag har inte inför den här debatten tittat på en massa statistik som jag ibland gör. Det är inte så att vi riktigt kan slå oss till ro än. Nysmittan ökar. Då pratar vi inte bara om den smitta som kommer via personer som kommer till vårt land, utan nysmittan ökar även i vårt land. Det är någonting oroande som vi måste ta på allvar.
Det är inte fråga om några nya grupper som inte har varit medvetna, utan det är precis samma grupper som tidigare. Nu har man blivit duktigare med sprututbytesprogram, så det gäller inte i så stor utsträckning just missbrukare.
I övrigt är det män som har sex med män och en del av våra invandrargrupper som smittas i allt större utsträckning, plus att vi har vad som kallas den importerade smittan utomlands ifrån därför att man har varit på semester. Det är de vanligaste smittvägarna. Det finns kanske anledning att återigen se till att få en bra informationsverksamhet, inte minst riktad till ungdomar.
De kommer, tror jag, faktiskt inte ihåg det här, för de var inte ens födda när hiv och aids kom till Sverige. Jag tycker fortfarande att vi behöver se över smittskyddslagen, och jag hoppas att vi ska kunna göra det i framtiden. Det är väsentligt att ta krafttag så att man kan slippa sitt stigma när man har drabbats av en sjukdom. Stigmat har man i alla fall genom att man har drabbats av sjukdomen.
Det är fortfarande en sjukdom som uppfattas som skamlig.
Börje Vestlund (S):
Jag ska be att få tacka ministern för svaret. Att leva i Stockholmsregionen innebär att vara i en väldigt kreativ region som växer. Det är alltid roligt. Detta skapar dock en rad problem. Låt mig börja med att säga att år 2034 beräknas vi vara 25 procent av Sveriges befolkning.
Det innebär till exempel, om vi ska räkna i vår värld som vi befinner oss i, att Stockholms stad och län skulle ha 87 mandat av riksdagens 349. De 30 mandaten skulle vi då ta från någon annanstans i landet. Det skulle naturligtvis orsaka en del problem. Men man måste också ge förutsättningar för regionen att kunna vara kvar.
Låt mig peka på några av de problem som trots allt finns och som kanske inte alltid finns i alla delar av vårt land. I interpellationen har jag pekat på bostäderna. Alla partier i Stockholm, oaktat vilka frågor partiet kommer överens om att prioritera centralt, måste också lägga till bostäderna.
Alla partier måste göra detta. Och det har vi behövt göra hur länge som helst skulle jag vilja påstå. Det var ingen nyhet tidigare heller. När jag en gång i tiden jobbade kommunpolitiskt med bostadspolitik var det tio kommuner i Sverige som hade bostadsbrist. Resten hade ingen alternativt hade för mycket bostäder. I dag är det dock betydligt fler - det vet jag också.
Det andra som jag vill peka på är infrastrukturen. Det är riktigt att regeringen har lagt en del förslag på området. Problemet är att andra regeringar också har gjort det, många gånger om till och med. Ett annat problem är minskat antal platser på högskolor och universitet.
Det är riktigt att man har ökat antalet platser på lärarutbildningen, men man har inte ökat på samma sätt när det gäller all annan utbildning. Å andra sidan börjar Stockholms universitet, Södertörns högskola och Kungliga Tekniska Högskolan nu bli några av de mest regionala högskolorna vi har i Sverige. Det är nämligen ingen som kan komma till Stockholm och studera.
Samtidigt vet vi att det finns ett stort behov av personal i området. Det gäller inte minst de matchningsproblem som många företag upplever. Det finns också välutbildad arbetskraft vilket är en stor fördel, men å andra sidan också en tilltagande segregation.
I allt detta har man något rejält att bita i. Problemet är att det finns en dåligt samlad storstadspolitik i sammanhanget. Låt mig bara peka på en sak. Man får nu 620 miljoner inklusive medfinansiering. Det innebär 4,1 miljoner per år per kommun inom Stockholms kommuner.
Det är förhållandevis lite jämfört med vad andra regioner får. Nu jämför jag absolut inte med de kommuner där glesbygdskriteriet finns, men problemen finns trots allt. Titta på de tio kommuner som är skärgårdskommuner! Det är ett faktum att de har liknande problem som de kommuner som har värst problem med gleshet.
Börje Vestlund (S):
Jag ska ge statsrådet rätt i ett avseende. Det gäller att varje region måste växa på sina egna villkor. Det är viktigt, och det är viktigt att man formulerar det. Men man måste få de rätta förutsättningarna, och jag vågar påstå att just Stockholmsregionen inte har fått de rätta förutsättningarna för att kunna utvecklas.
Jag vill också instämma i påståendet att ett företag eller kanske till och med en koncern som bestämmer sig för att placera sig i Stockholm inte kommer att kommer att placera sig i Malmö, Göteborg eller Luleå i stället. De skulle i så fall diskutera att möjligen förlägga sin verksamhet till Berlin, London eller någon annan större stad i Europa eller världen. Man måste ha klart för sig att Stockholm inte konkurrerar med någon annan del av landet.
Det som däremot händer från tid till annan är att företag bestämmer sig för att flytta från till exempel Göteborg till Stockholm. Sådant händer, men det är mycket sällan det är åt det andra hållet. I mitt andra inlägg skulle jag vilja belysa skillnaden när det gäller företagande. Låt mig peka på några saker. Det behövs mer testbäddar.
Regeringen kan bidra på olika sätt genom att bidra till att skapa tillväxt i hela landet men framför allt genom att svara på den efterfråga företagen har.
En annan intressant sak som jag egentligen inte kan så jättemycket om men i alla fall har nosat på några gånger är de kreativa och kulturella näringarna som nästan har skapat en hubb runt Telefonplan i Stockholm. Där borde man kunna se till att putta på systemet ytterligare lite grann.
Då talar jag inte om några fria konstnärer utan om företagare som vill utnyttja sin företagsidé och göra någonting nytt inom näringslivet. Det tror jag bara är bra. Det är positivt om vi på det sättet kan få en ny del i näringslivet. Där kan vi i politiken ha en roll att spela genom att ge förutsättningar för det.
Det tredje är naturligtvis besöksnäringen. Den är stor i Stockholm, och den kan växa ytterligare. Där finns till exempel möjligheter med stora arrangemang, och då talar jag inte bara om OS. Jag kan tänka mig att näringsministern gärna vill säga det, men jag talar inte om OS och VM i det här sammanhanget.
Det finns anledning att betona de akademiska stora konferenserna som faktiskt äger rum. Från min vardag som ordförande i Svenska Epilepsiförbundet kan jag nämna att i år, mitt i sommaren, kommer 1 500 professorer och doktorer att samlas på Älvsjömässan för att diskutera epilepsi.
Det är en fantastisk sak, tycker jag, och det förekommer hela tiden, varje dag, och inte bara inom medicinområdet. Det gäller alla typer av forskning och utveckling. Där tror jag att vi tillsammans kan göra mycket, och politiken kan verkligen hjälpa till med det.
När det gäller besöksnäringen och hur den ska utvecklas vill jag fråga: Är regeringen beredd att säga att stora arrangemang är sådant som bör ligga i linje med vad vi kan tänkas göra i framtiden, inte minst för att gynna de stora städerna? Vi ska ha klart för oss att sådana arrangemang kräver ganska stora konferenslokaler och framför allt väldigt många hotellrum.
Börje Vestlund (S):
Den som lever får se, skulle jag vilja säga när det gäller just infrastrukturutvecklingen i regionen. Jag tror att till och med herr talmannen håller med mig i det avseendet. Jag tänkte också säga någonting om bostadspolitiken. Regeringen har sagt att den inte tror på den socialdemokratiska bostadspolitiken såsom den har bedrivits.
Det har man rätt att tycka som nytillträdd regering. Nu har man haft åtta år på sig att prova sina idéer. Alliansen har genomfört den bostadspolitik som de trodde på. Fungerar den bättre? Nej, dess värre gör den inte det. Även om man säger att det nu byggs lite mer talar vi om väldigt, väldigt små mängder.
Vi vet av alla möjliga undersökningar som gjorts att byggandet är på tok för lågt, för att inte säga på gränsen till katastrofalt. Vi måste vara ärliga mot varandra och säga att byggandet är alldeles för lågt. Vad mer kan man då göra? Att bara titta på regelverket tycks vara regeringens politik, men man måste göra mer än det.
Att hyra ut åt varandra kan vara en tillfällig lösning, men allt fler av dem som i dag söker till högskolor och universitet har bildat familj. Allt fler unga vill ha ett eget boende. Det är inte rimligt att bo hemma hos mamma när man är 35 år. Så har många stockholmsungdomar det. Det finns anledning att fundera mer på bostadspolitiken.
Jag tror inte att man i något avseende kan säga att regeringens bostadspolitik varit lyckad och bidragit till tillväxten i Stockholmsregionen. Tvärtom skulle jag vilja säga att det är det största hindret för tillväxten i Stockholmsregionen.
Börje Vestlund (S):
Det är en intressant fråga som Cecilia Dalman Eek tar upp i sin interpellation. Den belyser egentligen två problemområden. Det ena är problemen med den kliniska forskningen. Under flera år har både forskare och inte minst läkemedelsbranschen återkommande framhållit att det finns problem.
Man kan inte få till någon klinisk forskning i Sverige. Ett av skälen är att man har lagt ut en del på entreprenad och att en del nästan har blivit privatiserad.
Oftast när man lägger ut något på entreprenad glömmer man den lilla paragrafen om att delta i klinisk forskning. Det finns det exempel på inte minst i det här länet. Därtill finns ett allt större inslag av privata vårdgivare. Det som Cecilia Dalman Eek sade är typiskt: Marknaden klarar inte allt.
Vi har haft en period om snart åtta år där branschen hela tiden har efterfrågat en större samverkan mellan staten, akademin och företagen, och regeringen har sagt att det ska vi inte ha, för det är bara sossetrams. Detta har förföljt regeringen.
En stor del av näringslivet har efterlyst något, och regeringen har inte levererat. Då handlar det inte om att man skulle ha gått in och lagt sig i, utan det har handlat om att man på lämpligt sätt ska stödja olika typer av branscher och företag.
Jag kan hålla med om att de samverkansavtal som vi slöt när vi satt i regeringsställning inte bara kan dammas av och sättas in igen, men det handlar om idén om hur man ska göra. Det kanske ska vara mer tvärsektoriellt, som man ibland säger. Det är mycket möjligt.
I min egenskap av ordförande för ett handikappförbund och också förbundsordförande i handikapporganisationerna träffar jag läkemedelsföretagen några gånger om året. Även de efterlyser detta. De tycker att ett problem är att man har för få svenska patienter att bedriva kliniskt forskning på. Detta återkommer man till gång på gång.
Det kan inte vara främmande för regeringen att detta har varit ett problem. Det andra jag skulle vilja ta upp är en fråga som faktiskt måste ställas på sin spets: Vill regeringen över huvud taget ha en life science-sektor eller inte?
Hela den här kammaren har på olika sätt uttalat att man vill ha en stark life science-industri. Vi vill ha en stark life science-industri. Det säger vi socialdemokrater. Det säger regeringen. Alla säger det. Men då måste man göra något. I det här fallet har marknaden inte klarat av detta.
Medan regeringen har suttit och funderat har stora delar av den life science-industri som vi hade när regeringen tillträdde försvunnit från Sverige. Man bedriver klinisk forskning på andra håll i världen. Det beklagar vi. Vi tycker att man skulle ha haft en bättre klinisk forskning i Sverige.
Börje Vestlund (S):
Jag skulle hålla med socialministern om allt han sade om hur vi ska närma oss varandra om jag inte tyckte att vi har försökt göra detta. Vi har försökt sträcka ut handen i alla sammanhang: Kan vi inte titta på detta tillsammans? Kan vi inte göra någonting? Nej, marknaden klarar det.
När man hade den stora fordonskrisen i Västsverige sade vi: Kan vi inte försöka ta fram någonting som långsiktigt kan gynna den här branschen? Nej, det klarar marknaden. Det är svaret vi har fått. När det var fråga om forskningspropositionen försökte vi på samma sätt: Kan vi inte försöka göra någonting bra av detta så att vi alla blir överens?
Forskningspolitiken är ingenting man ändrar över en natt eller över ett val. Den ska gälla under en längre period. Därför är det kanske viktigare med en gemensam politik inom detta område än inom andra. När Astra Zeneca flyttade ut sin forskningsverksamhet från Södertälje var man på god väg att få fram ett bra läkemedel mot alzheimer.
Dessutom hade man en lång rad neuromediciner inom olika områden som man hade kommit ganska långt med. Ett sådant exempel är ett läkemedel som skulle kunna förbättra kognitionen hos de allra flesta som har tappat lite av sitt minne. Detta har vi nu mist i Sverige.
Man får naturligtvis ett uppehåll på grund av att folk måste komma in i sina nya arbetsuppgifter och så vidare. Här har man inte gett något svar. Anklaga inte oss socialdemokrater för att inte ha försökt samarbeta med regeringen i dessa frågor!
Börje Vestlund (S):
Den här frågan har från tid till annan under ganska många år varit uppe i kammaren. Egentligen har väl ingen regering tagit frågan riktigt på allvar, utan man har kommit ungefär dit där vi är i dag. Man har utrett lite grann, lovat någonting och sedan har det möjligtvis pyst ut något lite någonstans.
Jag har om jag ska vara ärlig inte studerat alla turer, men så mycket kan jag säga att det inte är första gången som man gör någonting som det sedan inte blir något av. Det är tråkigt, för det är sannolikt inte så jättemånga som har behov av assistanshund.
Antalet personer med till exempel någon form av enklare rörelsehinder, där de kanske inte behöver få en LSS-bedömning men har behov av lite hjälp hemma för att sköta sitt liv utan mycket assistans, är inte så väldigt stort. Jag är ordförande i Svenska Epilepsiförbundet.
Där finns så kallade epilepsihundar. Det är helt fantastiskt att se dem i arbete. Hur de kan förutspå ett anfall är för mig en gåta. Forskningen har ännu inte kunnat bevisa hur det går till, vilket är tråkigt. De som fått upptränade hundar vet hur viktiga de är. Framför allt gäller det när barn har epilepsi.
Då kan föräldrarna kanske få en hel natts sömn ibland, alltså utan att behöva kolla barnet flera gånger per natt. Alla får ju inte anfall varje natt. Det är utgångspunkten för min interpellation. Det tråkiga i svaret är att man hänvisar till att kommuner har ett ansvar och att landstinget har ett ansvar.
Det jag efterlyser i interpellationen gäller utbildningen, och det är svårt att se hur den skulle kunna läggas på kommuner eller landsting. Assistanshundar har vid några tillfällen beviljats som hjälpmedel vid diabetes.
Men det är ett ganska trubbigt instrument och ger inte jämlikhet. Först ska det prövas om man behöver assistanshund, och vem är människa att pröva det? Man måste också se det rent mänskliga perspektivet.
Man kanske kan leva sitt liv utan att behöva ha sina nära och nära som hjälper en, kanske livet ut, och i stället klara sig själv om man får en assistanshund.
Det är inte jämlikt när en typ av hundar får utbildningsstöd medan en annan typ inte får det - trots att man sett att hundarna gör nytta.
Det sista jag skulle vilja ta upp är resonemanget om att det ska finnas en samhällsnytta utifrån ett ekonomiskt perspektiv. Jag tycker att det överdrivs i utredningen. Det kan inte vara rimligt att i pengar mäta människorätt och möjligheten att leva ett liv. Det är orimligt. Det handlar om utbildning av hundar.