KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lina Nordquist (L):
Vi behöver många förbättringar, skulle jag säga, när det gäller läkemedelsanvändning i Sverige. Vi måste ta bättre hänsyn till miljön när vi godkänner, när vi bedömer vad som ska vara receptfritt och när vi upphandlar våra läkemedel. Vi behöver se till att läkemedelsanvändningen är trygg, jämlik och säker. Det ska inte spela någon roll var man bor. Det ska inte heller spela någon roll vilken sjukdom man drabbas av eller hur vanlig eller ovanlig den är.
Vi behöver kunskap och god uppföljning. Vi behöver också en större roll för apoteken i svensk hälso- och sjukvård; de kan göra mer.
I kampen mot det nya coronaviruset påminns vi inte minst om hur sårbara vi människor är, hur sårbar vår läkemedelsförsörjning är, fru talman, och hur otroligt viktigt det är att vänta sig det oväntade. Men det gör vi inte i dag. Vi väntar oss inte det oväntade. Sjukvården är inte rustad. Läkemedelsförsörjningen brister.
Vi har inte de lager vi så väl hade behövt nu, vare sig på intensivvården, på infektionsavdelningar eller på andra håll. Inom vissa områden kan detta komma att bli akut. Nyligen rapporterade Dagens Nyheter om riskerna med att Sverige saknar lager av livsviktiga mediciner. Myndigheter och experter har under flera år varnat för att vi inte har råd att chansa med detta.
Vi behöver dessa lager - så enkelt är det. Därför väckte vi liberaler i höstas en riksdagsmotion om beredskap när det gäller läkemedel.
Detta förslag bygger på Finlands modell och på forskning från Lunds universitet om hur läkemedelsförsörjningen kan tryggas i vardagen och - naturligtvis - inte minst vid kriser, oavsett vad en sådan kris kan bero på och oavsett om det rör sig om höjd beredskap, krig eller en ovanligt pressad vardag.
Vi visste inte då att covid-19 skulle lamslå i stort sett hela vår planet, men nu ser vi mycket tydligt och alldeles för snabbt hur viktig denna lagerhållning och beredskap hade varit om vi hade haft den. Jag yrkar bifall, fru talman, till vår reservation 9 under punkt 8 om just läkemedelslager och om stärkt arbete mot läkemedelsbrist.
Visst - lager kostar pengar. Så är det ju. Men det också kostsamt, inte minst i hälsa och liv, fru talman, att inte vara beredd. I privatlivet kan det vara billigare att låta bli att teckna hemförsäkring - tills något händer. Precis så är det också för vårt gemensamma. Frågan riskerar nu att ställas på sin spets.
De enorma utmaningar som svensk sjukvård och inte minst sköra äldre ställs inför innebär att vi inte har råd att vänta ytterligare ett riksdagsår på ett ja till livsviktiga vätskor, substanser och intensivvårdsbehandlingar. Vi behöver detta läkemedelslager.
Arbetet behöver inledas omedelbart för att läkemedelstillgången ska säkras i hela landet, med början nu, under hela denna pandemi och vad som än händer oss, vårt land och de människor som bor här i framtiden.
Lina Nordquist (L):
Jag har en fråga om ungas beroende. Enligt rapporten Skolelevers drogvanor har var 20:e högstadieelev och gymnasieelev någon gång använt smärtstillande utan läkares ordination, trots att det krävs recept. Tramadol blir här allt vanligare. Det är extremt beroendeframkallande, släkt med heroin.
För tolv år sedan var det väldigt ovanligt, men nu är det på många håll nästan den vanligaste drogen, säger beroendevården. Beroendevården berättar om barn med svår abstinens och barn som drabbas av krampanfall efter att ha använt Tramadol, ofta olagligt importerad. Allt fler ungdomar fastnar också i blandmissbruk.
Min fråga till statsrådet är: Vilka initiativ kan socialministern överväga för att skydda unga människor och öka deras kunskaper om farorna och om var de kan få vård och stöd?
Lina Nordquist (L):
Tack, statsrådet, för svaret! Som statsrådet säger varnar tullen för detta. För några år sedan beslagtogs ungefär 300 000 tabletter under ett år, och nu är det uppe i 1 miljon varje år de senaste fyra åren. Klockan tickar snabbt, och jag vet inte om det är en varningsklocka eller en bomb.
Någonting måste göras, särskilt för de barn och unga som beroendevården larmar om och som tullen menar är del av en opioidepidemi.
Lina Nordquist (L):
På väg in i min hemstad Uppsala passerar man en skylt: Välkommen hit. Välkommen hem. Man blir så glad av att se skylten - om man förstår vad det står på den, förstås. Vi är ett land, här i Sverige.
Vi ska vara ett folk, med möjligheter för var och en av oss. Vi ska alla kunna bilda oss, herr talman, bidra och bry oss om varandra. Språket är helt avgörande för att det ska bli så.
Ett steg på vägen är det vi ska fatta beslut om senare i dag, nämligen att den som får försörjningsstöd samtidigt, om det behövs, ska lära sig svenska. Liberalerna har drivit denna fråga länge, och jag yrkar bifall till utskottets förslag. Vad är alternativet? Om man inte kan svenska, hur ska man då hitta en utbildning, gå utbildningen och klara den?
Hur ska man kunna söka ett jobb, få jobbet, behålla jobbet och utvecklas på sin arbetsplats? Den som får försörjningsstöd behöver samtidigt få bättre chanser att slippa försörjningsstöd. Sedan ger språk naturligtvis samhörighet. Det är ett klister.
Det är det som gör att vi får tillhörighet i vårt bostadsområde, vår stadsdel, och blir en del av vår stad, vårt samhälle. Herr talman! Språk är makt. Språk ger makt att kunna rösta och veta vad man lägger sin röst på.
Det är makt att förstå information, att kunna delta i utvecklingssamtal på barnens skola, att söka vård, förstå vad man själv ska göra och berätta om vilka besvär man har. Språk gör att man kan fånga möjligheter när de kommer i ens väg, på samma villkor som alla andra i detta land. Det finns de som inte kan, och de ska inte heller behöva.
Men alla de som kan tillgodogöra sig svenska språket ska ha den chansen. Allt annat är oacceptabelt. Oavsett var vi bor ska platsen på språkkursen finnas där så att vi kan skapa oss en framtid.
Kunskaper är en avgörande väg in i samhället, och kunskaperna i just språk är sannolikt allra viktigast. Lagändringen säger för mig att vi ger dig en chans till en framtid. Vi hjälper dig med försörjning och håller dig under armarna, och samtidigt ser vi till att du lär dig flyga själv.
Det här landet ska tillhöra alla oss som bor här.
Lina Nordquist (L):
Jag tackar ledamoten Delgado Varas för frågan. Jag begriper ingenting av innebörden i frågan, även om jag förstår alla orden vart och ett för sig. Hur kan någon låsas in i att lära sig språket? Det är fullständigt obegripligt. Det är tvärtom. Språk är frihet, makt och vägen till att själv kunna styra sitt liv.
Ledamoten Delgado Varas sa själv för en stund sedan i talarstolen att man redan i dag kan få undervisning om det finns en plats. Det stämmer att det redan i dag finns undervisning på många ställen, men på många ställen finns inte en plats. På många ställen får man inte möjligheten. Det beror på var man bor och hur det ser ut just då. Jag anser att språk måste vara en rättighet för var och en av oss som bor här, för det är oerhört viktigt.
Det finns säkert många människor som behöver också andra insatser. Det tror jag absolut. Men jag undrar vilken av de insatserna man kan tillgodogöra sig helt utan språket. Jag tror att språket är grundläggande för att man ska kunna bli både självförsörjande och självbestämmande och för att man verkligen ska kunna leva det liv man själv vill och forma det på egen hand. Jag ser inga hinder för andra insatser.
Men språket måste vara basen.
Lina Nordquist (L):
Den massiva kritik som ledamoten beskriver har jag inte sett. Det jag ser är ett Sverige som inte är jämlikt och som inte ger rättvisa och likvärdiga villkor. Det beror bland annat på att vi bor på olika ställen. På vissa ställen får man sfi; på andra får man det inte. På vissa ställen finns insatserna, och socialtjänsten vet vad som behövs; på andra gör det inte det.
De av oss som kan språket, var vi än bor, har också alltid ett försteg. Det är som att börja tio minuter tidigare i Vasaloppet. Det är inte rättvist. På vilket sätt detta förslag kan vara fel är för mig fullständigt obegripligt. Jag har nämligen aldrig träffat en människa som har sagt till mig: Jag önskar att jag vore lite sämre på det språk som talas i landet där jag bor. Jag säger alltså ja till detta förslag och nej till att saker ska vara valfria, kunna väljas bort.
Jag säger nej till att människor inte ska få det stöd och den framtid som var och en måste ha rätt till i ett land som Sverige.
Lina Nordquist (L):
Estetiska behandlingar kan innebära risker. Man får ta risker. Det är min kropp, mitt beslut och mitt liv. Men det är viktigt att man har en chans att bedöma vad det är för risker man tar och hur stora de är.
Denna lag säger att man ska har rätt till information om vad ingreppet faktiskt innebär och att man ska ge ett tydligt samtycke till varje estetiskt ingrepp. Man ska hinna fundera igenom och ha en chans att ångra sig - allt går ju inte att göra ogjort. Och för att ta risker ska man vara vuxen.
Framför allt är detta en viktig lagändring eftersom det nu säkras att riskerna blir så små som möjligt. IVO ska vara tillsynsmyndighet, och bara legitimerade yrkespersoner med kunskap ska få utföra dessa ingrepp.
Det ska krävas legitimation som läkare eller tandläkare med adekvat specialistkompetens för att få utföra estetiska kirurgiska ingrepp, och bara den som har legitimation som läkare, tandläkare eller sjuksköterska ska få utföra estetiska injektionsbehandlingar. Detta är bra.
Det ger ett bättre skydd för människor som väljer att göra kosmetiska ingrepp. De får en chans att tänka igenom sitt beslut och ha mer fakta på bordet, och samtidigt minskas riskerna. Liberalerna yrkar därför bifall till utskottets förslag. Vi saknar dock en sak och har därför en reservation. Saker kan förstås ändå gå fel.
Vi saknar en försiktighet med gemensamma resurser. Om något går snett ska självklart inte den enskilda personen bära hela ansvaret - det vore absurt - men det är inte heller rimligt att hela det ekonomiska ansvaret bärs av skattebetalarna och belastar den allmänfinansierade vårdens kassa.
Vi ser det så här: Om jag skadas av ett estetiskt ingrepp ska det inte spela någon roll varför. Jag ska få vård för att jag behöver vård. Men det bör ses över om inte de företag som säljer behandlingar borde ha ett visst ekonomiskt ansvar för sådana vårdskador som borde ha kunnat undvikas och som drabbar någon efter ett vårdslöst estetiskt ingrepp.
Därför yrkar jag bifall till Liberalernas reservation 6 som handlar om detta. Det handlar om att ge ett ännu starkare skydd. Kanske skulle någon sorts obligatorisk ansvarsförsäkring för privata aktörer sätta ännu större press på utförare att göra ett riktigt bra jobb. I slutändan är det mitt val, min kropp och mitt liv.
Men det måste ske med full insyn, med tryggheten i att vi tar hand om varandra och med vetskapen att den som utför dessa ingrepp klarar av dem och tar ansvar om något går snett.
Lina Nordquist (L):
Förlåt, statsrådet Hallengren - jag lyssnade verkligen noggrant på replikskiftena, men jag begriper ändå inte regeringens ställningstagande i ersättningsfrågan. Detta handlar ju om en enkel skrivning i propositionen, inte om några avancerade utformningar eller ersättningsmodeller.
Det handlar inte ens om att få in skrivningarna i själva lagtexten utan om att nämna dem i förarbetena. Egentligen skulle jag säga att det kommer ned till två små ord. Det är det allt detta handlar om, nämligen orden "om" och "bör".
När lagförslaget kom till oss i riksdagen var det utformat så att regeringen bör återkomma om ett beslut förväntas ha stora konsekvenser - alltså om man tycker att ersättning behövs. Som jag ser det gör de två orden, "om" och "bör", hela skillnaden.
De leder oss nämligen in i en situation där människor vaknar måndag morgon, antingen som företagare eller som anställda i ett företag, och inte riktigt vet hur deras privatekonomi, deras vardag eller hela deras livsverk kommer att se ut om en vecka. Det kan ryckas undan med några dagars varsel.
I alla dessa konsekvensanalyser, ser inte statsrådet Hallengren konsekvenserna av osäkra lydelser i en så pass osäker tid som vi ändå har tvingats in i allihop?
Lina Nordquist (L):
Nu blev det ändå en massa krumelurer och krångel - ett komplicerande av hur och exakt på vilket sätt detta ska utformas. Det blir lite snubbelpudding, om statsrådet ursäktar, och jag förstår ändå inte. Detta handlar ju bara om att skapa en trygghet i att huvudregeln ska vara att man får ersättning om man drabbas oerhört mycket av dessa beslut, det vill säga inte av pandemin som sådan utan av statens ingripanden i ens frihet.
Jag ska dock inte gräva ned mig ytterligare i det, utan jag säger i stället så här: Om nu utgångspunkten ändå är att man ska få ersättning när det blir stor påverkan på ens privatekonomi, för företagare och andra med verksamheter, är det då inte lite märkligt att regeringspartierna inte kan ställa sig bakom utskottets tillägg?
Det är ju separat från alla lagtexter, alla "hur" och alla krumelurer och snubbelpuddingar. I stället väljer regeringspartierna att rösta nej till utskottets ställningstagande med motiveringen att de håller med. Jag begriper inte regeringspartiernas inställning i den här frågan.
Lina Nordquist (L):
Jag ska fatta mig någorlunda kort. Det är inte över än. Smittan sveper fortfarande omkring oss. Sjukvården går på knäna. Människor är utmattade och får fortfarande inte komma hem till sina familjer så mycket som de borde kunna göra. Vårt land befinner sig i en extraordinär situation.
Smittspridningen är mycket hög i stora delar av landet, fru talman, och det går inte att säkert veta när detta är över. Vi ser ju ett ljus. Vi ser att det kommer en annan tid - en bättre tid - men vi vet också att det inte är över ännu. Så snart det är möjligt, fru talman, måste vi öppna detta samhälle igen.
Vi behöver det för att själva må bra, för att kunna fika med vänner och släktingar och för att kunna ha födelsedagskalas på restauranger och nattklubbar. Vi behöver det absolut för att människor ska kunna gå till ett jobb - för att företagen och deras anställda ska kunna göra vår vardag roligare och samtidigt finansiera välfärden och det gemensamma skyddsnätet.
Vi måste förstås göra det därför att restriktioner inte ska vara ett normalinslag. Det ska inte vara det vanliga sättet vi lever våra liv på - självklart inte. Vi måste öppna så fort det går. Men den tiden är inte här än, fru talman. Detta handlar om liv och hälsa. Det handlar om att vi måste hålla ihop nu.
Denna lag säger just att vi måste hålla i, hålla ut och hålla avstånd lite till. Samtidigt måste naturligtvis de som får den allra hårdaste smällen av denna lag få ersättning för de enorma uppoffringar de faktiskt gör. Jag vill yrka bifall till förslaget i betänkandet.
Jag hoppas att det vi lever i just nu blir så kortvarigt som möjligt, men jag tycker också att det är helt nödvändigt att vi ser att extraordinära situationer kräver extraordinära lagar.
Lina Nordquist (L):
Jag har en fråga om framtidens vård. Ofta ska vård finnas nära. Men ibland är det viktigast att man får den bästa vården. Jag ser det som ett problem att det som var tänkt att vara en långsiktig process för klok koncentration av högspecialiserad vård verkar vara på väg att bli en extremt kortsiktig och överbyråkratisk koloss.
Sjukvården skulle från början skicka in kortfattade ansökningar på ett tiotal sidor, och flera områden skulle utlysas samtidigt, för att vården skulle kunna ges i ett sammanhang och man skulle kunna få synergier av det här. Nu krävs i stället via en del krumelurer hundratals sidor för en diagnos i taget, ofta för diagnoser som kanske gäller bara ett fåtal patienter per 100 000. Det blir ju nästan omöjligt för sjukvården att fatta kloka beslut.
Min fråga är: Kommer ministern att se närmare på det här problemet och vid behov vidta åtgärder för att processen ska bli klokare och mer långsiktig?
Lina Nordquist (L):
Det var det svar jag hade hoppats på: att ni följer frågan noggrant. Vi som land har naturligtvis inte råd - särskilt inte patienterna - med en huggsexa och en geografisk beskyddarinstinkt som slukar resurser. Många hälso- och sjukvårdsdirektörer runt om i landet vittnar nu om att de inte mäktar med. Jag vill återigen uppmana ministern att följa processen noggrant och vara beredd att utfärda ytterligare råd till Socialstyrelsen, så att processen verkligen blir långsiktig och bra för patienterna.
Lina Nordquist (L):
Det här är ju verkligen livsavgörande lagstiftning. Svårt sjuka människor väntar på organ, och samtidigt vill de absolut flesta i vårt land donera sina organ om de kan vara till nytta för någon annan den dag som de själva inte längre behöver dem.
Det som detta beslut kommer att säga, vilket jag är väldigt tacksam för, är implicit att varje vuxen, beslutskapabel människa har ett fritt val att göra men också ett ansvar att göra sin vilja känd.
Lagar och regelverk kommer tydligare att utgå från den förkrossande majoritet av oss som vill donera men samtidigt ovillkorligen respektera den som sagt nej, fru talman. Våra anhöriga ska inte längre ha veto, utan deras uppgift ska vara att förmedla vår vilja vidare till sjukvården.
Beslutanderätten ska vara vår egen och ingen annans. Med den lag vi snart röstar igenom, fru talman, blir allt det här tydligt. Anhöriga ska inte bestämma över våra kroppar. De ska inte heller tvingas fatta svåra beslut när livet just har rasat och de antagligen mår som allra sämst. Däremot ska anhöriga få mer stöd. Tack för det, Sofia och övriga i Centerpartiet!
Det är en viktig och bra förbättring. Det beslut som kommer att fattas innebär också att vi kommer att hjälpas åt mellan länder. Det nordiska njurbytesprogrammet behöver stärkas och utökas.
Det blir också tillåtet att ge oss intensivvård för att rädda våra organ när vi ska dö, så länge det inte medför mer än ringa smärta eller ringa skada - det vill säga så länge vi inte lider mer och, förstås, så länge det inte hindrar oss från att få den vård vi själva behöver under vår sista tid.
Att sjukvårdspersonal kan vårda våra kroppar - min kropp eller någon annans - för okända andras skull när hoppet är ute för just oss kommer att rädda liv. För de människor som desperat behöver nya organ betyder det här beslutet liv i stället för död. Jag tycker att det fattas en sak.
Det är att livsavgörande organdonationer kräver mycket avancerad vård. Det är väldigt viktigt och positivt med det beslut som denna riksdag tidigare fattat, att vårt land behöver fler vårdplatser och fler kunniga människor som fångar upp oss när livet går sönder.
Men jag hade ändå velat att vi nu tydligt sa att just intensivvårdsplatserna, som är det allra yttersta skyddet, måste bli fler om vi ska kunna rädda fler liv med organdonation. Därför, fru talman, yrkar jag nu bifall till reservation 3, under punkt 4 - den liberala reservationen om just fler intensivvårdsplatser. Det är viktiga steg framåt.
Vår dödlighet är ju hundraprocentig. Så är det ju. Men den dag jag dör är det med dagens beslut större chans att jag kan hjälpa kanske så många som åtta andra personer. Det beslut som kommer att fattas här ökar chansen att den dag jag själv inte längre behöver min kropp kan den faktiskt ge någon annan livet tillbaka.
Lina Nordquist (L):
Vänner! De senaste två hundra åren har vacciner ett efter ett revolutionerat våra liv över hela jorden, mest i Europa men gradvis också på andra platser. Vi har vaccin mot smittkoppor, tyfus, difteri, gula febern, polio, mässling och röda hund.
Ganska nyligen kom ett vaccin mot rotavirus, och nu har vi äntligen också ett vaccin mot covid. Det här handlar om miljoner människors liv varje år. Det är oerhört viktigt att vi var och en vaccinerar oss, att alla som kan tar de vaccinsprutor som de behöver för att skydda sig själva och andra. Det är bara så vi kan mötas.
Det är så vi kan gå till jobbet och bidra till det gemensamma. Det är så vi kan låta sjukvården andas. Samtidigt måste var och en av oss självklart få ersättning de gånger som vaccinet inte bara hjälper oss utan också skadar. Om då inte läkemedelsförsäkringen betalar behöver staten göra det, och jag är glad över att vi nu föreslår att riksdagen beslutar om detta. Fru talman!
Om ett barn skulle skadas varaktigt kommer den varaktiga skadan att påverka ett långt liv och göra ekonomin oerhört svår jämfört med en vuxen person som har hunnit skapa ett stabilt liv som både mentalt och ekonomiskt klarar mer. Det behövs en översyn av ersättningen till barn om barn skulle skadas, och jag är väldigt glad över att utskottet är enigt i detta.
På en punkt skiljer sig dock Liberalernas förslag från utskottets huvudförslag. Det handlar om reservation 5, punkt 5 om ersättningstak, fru talman. Vi är inte övertygade om att vacciner helt kan likställas med en vårdskada från läkemedel mot en sjukdom som man själv lider av. Om jag är sjuk är det ju jag själv som behöver just den vården och just det läkemedlet för att jag själv ska må bättre.
Kanske kan jag då på ett annat sätt förväntas acceptera en viss risk. I fallet med vacciner kan det ibland vara så att min egen vinst är ganska obetydlig men att andra människor verkligen behöver det skydd som ges genom att jag tar sprutan.
Vacciner räddar som sagt liv, men de räddar inte bara vårt eget liv, fru talman - vi vaccinerar oss ju även för andras skull, kanske ibland främst för andras skull. Det kan därför vara så att en skada som vi som friska drabbas av när vi skyddar andra borde ersättas högre.
Vi liberaler tänker att regeringen behöver se över den möjligheten, och därför yrkar vi bifall till reservation 5 om en översyn och analys av just ersättningstaket för vaccinskador jämfört med vårdskador och sjukdomsbehandlande läkemedel. Fru talman! Sammanfattningsvis är vaccin solidaritet. Det har varit så i två hundra år, och jag hoppas verkligen att det fortsätter att vara så.
Hela vaccinfrågan behöver handla om solidaritet, från start till mål. Om detta handlar dagens beslut, och det är jag väldigt glad för.
Lina Nordquist (L):
Ja, vänner, pandemibekämpning är en balansakt, och en ganska svår sådan. Vi måste hålla smittan nere och säkra att sjukvården mäktar med, och samtidigt behöver vi under hela denna tid se till att aldrig stympa människors grundlagsskyddade fri- och rättigheter lättvindigt.
För att bekämpa ett dödligt virus fick regeringen våren 2020 exceptionell makt över individers vardag, på ett sätt som är helt unikt i fredstid. Den makten kunde Liberalerna svälja för att rädda liv. Pandemin är inte över, men den är annorlunda nu. Vaccinerna har dramatiskt förändrat situationen.
Coronaviruset har blivit mer smittsamt, men färre blir allvarligt sjuka. Vi liberaler har under månader argumenterat för att ge regeringen denna makt över människors vardag för en kortare tid i taget, fru talman. Och vi har yrkat på att deras friheter och rättigheter inte får begränsas mer än absolut nödvändigt.
Men så presenterade regeringen nyligen nya restriktioner och hänvisade då till andra sjukdomar än covid-19 - till annat än pandemin. Så är lagen inte skriven, och så var den aldrig tänkt. Vi behöver en pandemilag, men dess utformning har missbrukats.
Jag vill betona att sjukvårdens överbelastning och mycket tunga villkor är ett allvarligt problem. Vi liberaler står helt bakom att sjukvården måste stärkas. Det måste, fru talman, till långsiktiga statliga satsningar på tillräckligt många vårdplatser och på goda arbetsvillkor, så att människor trivs och vill stanna kvar.
Det måste också, fru talman, till stora insatser för att mota den ensamhet och utsatthet som både barn och vuxna har drabbats av under de här åren, och naturligtvis för att hjälpa till mot den ekonomiska utsattheten. Jag vill också vara tydlig med att Liberalerna anser att det även fortsatt behövs avstånd och att det behövs lagar och en frivillig möjlighet för arrangörer och krögare att be sina gäster om vaccinationsintyg.
Det krävs absolut hårt arbete för att fler ska vaccineras. Men vi ställdes inför en situation där vi inte ansåg att regeringen hanterat sina befogenheter korrekt. Vi beslutade oss för att riksdagen, inte regeringen, fortsatt bör fatta beslut om de inskränkningar som behövs. Därför yrkar vi, fru talman, på att riksdagen avslår detta lagförslag.
Jag ställer mig därför bakom reservation 1. Sveriges makthavare behöver absolut även fortsatt hantera coronaviruset med stor respekt. Men samma djupa respekt behöver vi också visa demokratin och människors grundlagsskyddade rättigheter.