Maria Malmer Stenergard (M):
Jag noterar att finansministern upprepar sitt löfte att inte höja skatten för vanliga inkomsttagare. Jag föreslår återigen att vi frågar sjuksköterskan och polisen om de anser sig vara höginkomsttagare. Detta är ett svek, oavsett vad finansministern säger här i dag. Skattetrycket sjönk under alliansregeringen, men ändå ökade skatteintäkterna. Det har med drivkrafter att göra.
I den stora skattereformen från 1991 fanns det två huvudsakliga principer. En av principerna var att skattebetalarna skulle ha hälften kvar. Staten skulle aldrig ta mer än man själv fick behålla. Den principen övergavs snabbt när man införde värnskatten - som någon sa: Det finns inget mer permanent än en tillfällig åtgärd. Det kan vara bra för oss politiker att komma ihåg detta. En annan princip var att bara 10 procent av löntagarna skulle betala statlig inkomstskatt.
Detta justerades sedan till 15 procent, men grundtanken var densamma, alltså att endast en liten del av löntagarna skulle betala statlig inkomstskatt. Det är ju därför man räknar upp brytpunkten. Gör man inte det blir ju till slut alla löntagare höginkomsttagare. Under sittande regering tvingas allt fler att betala statlig inkomstskatt. I stället för 15 procent av löntagarna handlar det nu om var tredje heltidsarbetande eller 24 procent av alla löntagare.
Det är nu inte en skatt för dem som tjänar allra mest, utan en skatt för breda grupper som jobbar hårt men som får behålla allt mindre. Om man har en månadslön på 36 575 kronor får man i dag börja betala statlig inkomstskatt. Om man skulle följa principerna för skattereformen, så att endast 15 procent av löntagarna skulle betala statlig inkomstskatt, skulle gränsen i stället gå vid 42 400 kronor.
Det hade nog vanliga löntagare tyckt vara betydligt mer rimligt. När övriga världen går mot sänkta marginalskatter för att klara konkurrensen går Sverige åt andra hållet. Från ett redan extremt skatteläge, och från ett läge där det lönar sig rekordlite att utbilda sig, ska vi alltså göra det ännu mindre lönsamt att jobba och att anstränga sig.
Almega visade nyligen i en rapport att marginalskatterna gör att Sverige kan gå miste om en läkarkapacitet motsvarande 2 800 heltidstjänster per år för att det lönar sig för dåligt att arbeta och att jobba ett extra pass. I stället för att jobba väljer läkarna att vara lediga eller ta ut kompledigt i stället för lön. Många väljer att jobba deltid - detta i ett läge när det är vårdköer i många landsting.
Frågan som finansministern måste ställa sig är: Har Sveriges patienter verkligen råd med detta? En chef inom sjukvården säger så här: Vi behöver inte fler händer i primärvården, men vi behöver få dem som redan är anställda att jobba mer. Minst två tredjedelar av våra läkare jobbar deltid. Om marginalskatterna var lägre skulle vi kunna få dem att engagera sig mer och gå upp till heltid.
Som skattepolitiken utvecklar sig nu tycks det faktiskt bara finnas en bärande princip kvar: Så många som möjligt ska betala så mycket som möjligt. Som jag redan har varit inne på är det ett högt spel med en sådan princip. Det är nämligen välfärden som utgör insatsen i det spelet. Alldeles bortsett från detta finns det också moraliska aspekter.
Det är inte rimligt att en hårt arbetande barnmorska ska betraktas och beskattas som höginkomsttagare, eller att en extra arbetad timme ska beskattas så hårt att den som jobbar den får behålla mindre än vad staten tar. Precis som det måste löna sig bättre att gå från bidrag till arbete måste det också löna sig bättre att anstränga sig, att utbilda sig och att jobba lite extra. Det är bara på detta sätt vi bygger vår välfärd stark.