KBLab/rixvox huggingface dataset:
Linus Sköld (S):
Jag vill inleda med att tacka för svaret. Det är tydligt att vi är överens om en hel del saker, jag och utbildningsministern. Till det som utbildningsministern radade upp kan man också lägga vikten av att bedömning och undervisning hänger samman, rimliga förutsättningar för att bedriva god undervisning och en bra bedömningspraktik. Det är liksom grundläggande.
Jag hör att ministern håller med om de risker som jag har presenterat med ett alltför ensidigt fokus på summativa bedömningar som betyg och provresultat. Utbildningsministern konstaterar att reglerna i stort är tillräckliga som de ser ut.
Ministern radar upp ett antal åtgärder som regeringen har vidtagit. Det är obligatoriskt bedömningsstöd, utredning om de nationella provens syfte, funktion och omfattning samt digitalisering, nationella skolutvecklingsprogram och utvärdering av betygsskalan, utvärdering av betyg från årskurs 6 och försök med betyg från årskurs 4. Det är alltså betyg, betyg och betyg, nationella prov, obligatoriska bedömningsstöd och så lite nationella skolutvecklingsprogram.
Jag skulle vilja hävda att det understryker min tes att staten har starkt fokus på den summativa bedömningen. Det finns dock en brasklapp, och det är utredningen om de nationella ämnesproven, som enligt ministerns svar har provens syfte och funktion som perspektiv.
Jag tänker att det lämnar en öppning för att ha den typ av samtal som jag vill ha om bedömning och nationella ämnesprov. Vad ska vi ha dem till? För vems skull ska proven göras? Hur blir det för elever och lärare att göra proven? Gynnar det den enskilda elevens kunskapsutveckling? Gynnar det verksamhetens kvalitet? Är det både och eller ingetdera?
Kanhända är det lätt för utbildningsministern att svara på det, men i min värld är detta komplexa frågor. Det är stenar som jag tycker att det behöver vändas på, för att bedömningsdiskussionen på politisk nivå inte ska implodera till att gälla bara från vilken årskurs eller i hur många steg och hur många prov. Jag tycker att utvärderingen av betygsskalan också förtjänar lite uppmärksamhet.
Perspektiven likvärdighet, tydlighet för lärare och elever samt inverkan på betygsinflation har inte samma ärbara fokus som perspektiven i utredningen av de nationella ämnesproven. Jag skrev i interpellationen att jag önskar mer av fokus på verksamhetens, lärarnas och elevernas behov av bedömning som verktyg för utvecklingen.
Jag konstaterar att de perspektiven, utifrån den utvärdering som ska göras av den nya betygsskalan, inte kan sägas vara inriktade på hur betygssystemet fungerar som utvecklingsverktyg för elevernas kunskapsutveckling eller verksamhetens kvalitet.
Jag skulle därför vilja att utbildningsministern lägger ut texten lite om vilka syften utbildningsministern har med betygen som bedömningsverktyg eller bedömningsform. Vilka funktioner fyller de? Uppfylls de syftena av funktionerna på ett effektivt sätt genom betygssystemet, eller kan de utvecklas och kompletteras för att bli mer effektiva?
Linus Sköld (S):
Jag tycker att det är härligt att med utbildningsministern få diskutera de här frågorna på djupet. Som jag nämnde tycker jag att den här debatten alltför ofta stannar vid ytan. Jag är med på att betyg och provresultat kan användas med formativa ansatser.
Då tänker jag att det finns en risk med den typen av betygsättning. Jag skulle vilja testa om utbildningsministern delar den analysen, och jag kommer sedan till några frågor i avslutningen. Risken är alltså siffran, eller betyget, i sig.
Om jag har en lång utläggning om vad utbildningsministern gjorde bra i sitt anförande och vad han hade kunnat göra bättre och sedan avslutar med att sätta ett C för det är risken ganska överhängande att utbildningsministern inte tar med sig de nyanser som gäller det som utbildningsministern föreslog att elever skulle kunna göra. Det som utbildningsministern tar med sig är de 15 poäng som detta C renderar.
Denna enkelhet i betygs- och provresultatsåterkopplingen gör att den gärna används för att beskriva en skolas hela kvalitet eller att beskriva en elevs hela kunskapsutveckling. Det är inte tillnärmelsevis tillräckligt nyanserat. Bakom dessa siffror döljer sig komplexa processer och i det närmaste oändliga nyanser.
En elev kan vara excellent på att skriva skönlitterära texter men ha svårare att återge fakta på ett överskådligt och logiskt sätt i skriftlig framställning, och en elev kan vara bra på att skriva spanska men sämre på att tala spanska och så vidare. Genom kunskapskraven vägs detta ändå samman till ett betyg som blir en siffra som man sedan använder för att räkna ut ett genomsnitt.
Och det genomsnittliga meritvärdet är på något sätt måttet på hur bra en skola är. Detta är lättillgängligt för medier, för elever och för föräldrar. Det renderar ofta en del kritik som är på ytan, som ministern vet.
Staten måste våga gå före i detta sammanhang och skifta fokus, och om man vill att proven ska användas formativt är den summativa delen förvisso en viktig del men dock ett komplement till den formativa bedömningen och den formativa användningen.
Det finns en överhängande risk att denna siffra eller detta betyg för eleven och i viss mån för verksamheten blir det som driver arbetet.
Jag tror att ett betyg är ett sämre sätt att motivera elever till skolarbete än att de får uppleva att de utvecklas, får känna glädjen över att de får växa och får den tillfredsställelse som det ger att göra framsteg och övervinna svårigheter. Det tycker jag verkar vara en mycket bättre motivation. Tycker inte utbildningsministern också det?
Egentligen har jag två frågor. Är summativa bedömningar ett bra motiv för elever att studera, och delar ministern min problembeskrivning av summativa bedömningar som mått på utveckling?
Linus Sköld (S):
Det hade varit intressant att diskutera den krokiga bildningsresan. Men det får nog bli en helt egen interpellationsdebatt om utbildningsministern ska få redogöra för det i dess helhet. Men vi kanske kan få något exempel på hur detta skulle kunna se ut i framtiden. Jag skulle vilja lyfta fram ännu ett problem som jag ser med en summativ bedömning, eftersom det är detta tema som vi har.
Det handlar om det stigma som det kan innebära att få detta kvitto på hur bra eller dålig man är. Om jag får ett F i engelska, och det ger mig självbilden som okunnig i engelska, och om jag får ett A i textilslöjd, och det ger mig självbilden som kunnig i textilslöjd, är risken att jag hellre ägnar min tid åt textilslöjd än engelska ganska överhängande även om det omvända förhållandet kanske borde råda.
Jag tycker att utbildningsministern alldeles nyss har presenterat några svar på denna problematik också. Men jag tycker ändå att detta är värt att föra fram. Avslutningsvis skulle jag vilja be utbildningsministern, som vår främsta politiska företrädare i utbildningspolitiska sammanhang, att framöver tala på detta sätt om betyg och bedömning.
Det har nämligen saknats i medierna och i det politiska samtalet. Kanske ska statliga eller nationella företrädare i framtiden kommunicera om betyg och prov som viktiga komplement till annan bedömning, men dock som komplement. Jag är rädd för att det får negativa konsekvenser om betyg och provresultat får fortsätta att vara huvudfokus.
Jag är mycket glad för denna interpellationsdebatt.
Linus Sköld (S):
I sitt svar berör Gustav Fridolin nästan uteslutande utbildningsinsatser som verktyg för att förbättra skolledares förutsättningar att utöva sitt pedagogiska ledarskap. Det är också huvudinriktningen i utredningsbetänkandet, Rektorn och styrkedjan , som utbildningsministern hänvisade till. Jag tycker att frågan som vi nu debatterar här kan anläggas lite fler perspektiv än så.
Först och främst tycks vi vara överens om att skolledare har en nyckelroll för utbildningens kvalitet och utveckling. Vi har identifierat skolledarrollen som en nyckel till framgång.
Ur ett verksamhetsperspektiv, det perspektiv som säger att skolledaren är viktig för skolans utveckling och kvalitet, tycks fortbildningsinsatser och befattningsutbildning vara rimliga verktyg för rektorn att stärka sin inre trygghet och sin kompetens för att agera inom ramen för det pedagogiska ledarskapet.
Det handlar om att stärka professionen, att förstå sin roll i ett komplext system på ett mer nyanserat sätt och att bygga sig större nätverk. Det finns många fördelar rent verksamhetsmässigt. Det andra perspektivet som jag tänker att man måste ha på den här frågan handlar mer om yttre faktorer. Det är alltså ett arbetsmiljöperspektiv. Det saknar jag helt i utbildningsministerns svar.
Vi har en skolledarkår i landet som omsätts snabbt, som överväger att lämna yrket, som har talrika enheter och som har ett komplext och svårbalanserat uppdrag. Skolledare är ofta sjukskrivna till följd av arbetsrelaterad stress, beskriver sig själva som stressade när den statliga utredaren frågar och så vidare.
Det är ganska många indikationer på bristande arbetsmiljö, i ganska många olika utredningar från alltifrån facket till Arbetsmiljöverket till inspektionen till statliga utredningar. Då tänker jag att vi behöver acceptera det som en systemfråga.
Om vi accepterar det som en arbetsmiljöfråga och en systemfråga verkar det inte helt rimligt att föreslå fortbildning som den medicin som ska bota sjukan. Det är lika orimligt som att tänka att fortbildning för personalen skulle lösa det strukturella arbetsmiljöproblemet med delade turer i vård och omsorg.
Utbildningsministern säger som avslutning i sitt svar att han delar min bedömning att mer behöver göras. Min följdfråga är alltså enkel: Vad skulle det kunna vara?
Linus Sköld (S):
Jag vill tacka för det uttömmande svaret. Styrkedjan som begrepp ger en något förenklad bild av hur skolan styrs. Egentligen omfattar det bara de formella delar som vi kan påverka i det här huset och i förvaltningsled och så vidare.
Som utbildningsministern pekar på finns det också mer svårfångade och informella styrningar, såsom kultur och förväntningar på ledarskap, som svårligen låter sig beskrivas inom begreppet styrkedjan.
Men i mitt fortsatta resonemang är styrkedjan, i den betydelse som utbildningsministern använde i sitt första svar, ändå rimlig att använda. Skolledarens roll är komplex. Det har vi konstaterat tidigare.
Det kommer sig delvis av hur styrningen av skolans uppdrag fungerar. Styrkedjan är inte rak. Skolledaren är i princip en statlig företrädare i viss mening och är direkt utförare av skollag och läroplan.
Vi har också indirekta regleringar som skjuter vidare ansvaret via huvudmannen till skolledaren. Skolledaren är i många fall primär kommunal chefstjänsteman eller vd i ett privat företag. De rollerna är trixiga att balansera.
Skolledaren har, som utbildningsministern påpekat, i lagstiftning fått mandatet att forma skolans inre organisation som man själv bedömer lämpligt. Det ställs givetvis mot omgivningens förväntningar.
De som dristar sig till att ha förväntningar på vad skolledaren bör göra är alltifrån föräldrar till politiker, elever, förvaltning, medier, allmänhet - i stort sett alla. Samtidigt förfogar skolledaren inte över medlen att göra det, i alla fall oftast inte. Målen för verksamheten är också så omfattande och tolkningsbara att det är svårt att veta var uppdraget börjar och var det slutar.
Samtidigt mäts verksamheten av externa aktörer på längden och tvären - inspektionen, PISA, huvudmännen, Skolverket och medier. Till och med facken ger sig på att uttala sig om skolors kvalitet utifrån mätningar som de själva gör.
Styrkedjan gynnar inte förtroendet eller tilliten. Det är en slutsats som jag vill minnas att Olof Johansson drog i sin analys. Bristande förtroende är ett problem med det här sättet att styra skolan.
Jag tänker att en skolledare skulle ha rimliga förutsättningar att balansera det komplexa uppdraget om skolledaren ägde sin profession och kände sig betrodd, om styrkedjan präglades av förtroende mellan nivåerna. Det gör den inte. Vad ämnar utbildningsministern göra åt det?
Linus Sköld (S):
När jag talar om olika perspektiv menar jag inte att man ska sortera bort elevperspektivet. Det är viktigt för mig att understryka det. Men ur ett elevperspektiv är det viktigt att förutsättningarna för rektorns pedagogiska ledarskap fungerar. Då ser jag tre perspektiv som samverkar.
Det handlar om styrning, verksamhetsfokus och arbetsmiljöfokus. Jag skulle vilja be om ett förtydligande. I det inledande svaret fanns det några lite kryptiska formuleringar om Lärarlönelyftet. Jag skulle bara vilja få detta klarlagt. Ministern talade om "lärare i ledande befattning" samt om "andra uppgifter av pedagogisk natur".
Betyder det att skolledare omfattas av Lärarlönelyftet? Jag tänker mig att utbildningsministern gärna vill förtydliga det. Hur det än är har jag egentligen inte så mycket mer att tillföra. Det handlar om styrning, arbetsmiljö och verksamhet. Låt oss skapa rimliga förutsättningar för gott pedagogiskt ledarskap!
Linus Sköld (S):
Min fråga går till kultur- och demokratiminister Alice Bah Kuhnke. Den berör ett av våra grannländer, Polen. Det är med stigande oro jag följt rapporteringen om utvecklingen i Polen. Den nya polska regeringen inför lagar som ger regeringen kontroll över public service-medier i syfte att göra publiken mer patriotisk.
Man kringskär också författningsdomstolens möjligheter att ingripa om regeringens förslag inte följer grundlagen. Enligt medierapporteringen planerar den polska regeringen att ta ytterligare steg för att få starkare kontroll över public service-medierna. Den sortens inskränkningar av både mediers och rättsväsendets oberoende upplever jag som ett mycket allvarligt hot mot demokratin. Företrädare för den polska regeringen slår ifrån sig på mer eller mindre plumpa sätt. Den här kritiken är både inhemsk och internationell.
Hur ser kultur- och demokratiministern på den politiska utvecklingen i Polen?
Linus Sköld (S):
Tack för svaret, kultur- och demokratiministern! Min följdfråga gäller hur kultur- och demokratiministern ser på samarbetet med Polen nu och i framtiden. Vi har nämligen ett omfattande samarbete med Polen på flera demokratiområden och även på kulturområdet. Hur ser kultur- och demokratiministern på framtida samarbeten med Polen?
Linus Sköld (S):
Min fråga går till statsrådet Sven-Erik Bucht. Stora delar av Sveriges yta är glest befolkade. För att hela landet ska kunna leva krävs det att viktiga samhällsfunktioner finns tillgängliga också i de glest befolkade delarna. Tillgången till internetuppkoppling är en sådan viktig samhällsfunktion.
Det är viktigt för att människor ska välja att bosätta sig i lands- och glesbygd, för att företag ska kunna etablera sig och för att hela Sverige ska kunna vara med och skapa jobb, tillväxt och förutsättningar för en god välfärd. I stora delar av landet är koncentrationen av abonnenter inte tillräcklig hög för att det ska räcka med ekonomisk vinst som drivkraft för att etablera bredbandsnät. Därför är det viktigt att staten säkerställer tillgången till bredband i hela landet.
Regeringen har fattat beslut om en ökad samverkan mellan statliga myndigheter för att öka bredbandsutbyggnaden. Jag är rädd för att samverkan mellan statliga myndigheter inte räcker. Hur avser statsrådet att arbeta för att säkerställa en god tillgång till bredband i hela landet?
Linus Sköld (S):
Min fråga går också till gymnasie- och kunskapslyftsministern. Till skillnad från Christer Nylander tycker jag att det är välkänt att regeringen miljardsatsar på ett nytt kunskapslyft, och i det utgör folkhögskolorna en mycket viktig del. Det handlar om att ge människor möjlighet till det som utbildningsministern kallade för en krokigare bildningsresa och en rakare väg till arbetslivet.
Det handlar om att ge människor många olika sätt att bilda sig på och att utbilda sig in på arbetsmarknaden. Folkhögskolorna är bra på att möta människor där de befinner sig och visar sig ofta passa för dem som det ordinarie utbildningssystemet misslyckas med att möta. Men de som står långt ifrån studier och arbetsmarknad måste hitta in till kunskapslyftsinstitutionerna som vuxenutbildningen och folkhögskolorna.
De måste liksom mobiliseras, och därför undrar jag vad statsrådet ska göra för att underlätta för människor som står långt ifrån studier och arbetsmarknad att börja studera.
Linus Sköld (S):
Tack för svaret, statsrådet! Folkbildningen och folkhögskolorna har, som statsrådet påpekar, en mycket viktig roll i det nya kunskapslyftet. Men folkbildningen omfattar också studieförbunden, och jag tänker att den del som regeringen har avsatt för kunskapslyft inom studieförbunden riktar in sig på språkinlärning och samhällsorientering för nyanlända.
Då har jag en följdfråga: Vilken ytterligare roll tänker sig statsrådet att studieförbunden kan ha i det nya kunskapslyftet?
Linus Sköld (S):
Min fråga går till statsrådet Helene Hellmark Knutsson. Forskning visar att skickliga lärare är den enskilt viktigaste faktorn för elevers kunskapsresultat. En viktig förutsättning för elevers lärande och resultat blir därför att elever undervisas av utbildade lärare. Den senaste tidens prognoser pekar på att det med dagens examinationstakt kommer att saknas 60 000 lärare redan 2019.
I delar av landet, som i min hemkommun Älvsbyn som ligger på gränsen till Norrbottens inland, är lärarbristen redan ett faktum. Min fråga blir helt enkelt: Vilka åtgärder avser ministern att vidta för att möta den omedelbara och redan pågående lärarbristen?
Linus Sköld (S):
Nu ska vi prata film en liten stund, så min fråga går till kulturminister Alice Bah Kuhnke. I tisdags överlämnade regeringen propositionen Mer film till fler till riksdagen. Inriktningen på arbetet med att ta fram den nya filmpolitiken har varit tydlig. Jag har tappat räkningen på hur många gånger jag har hört kulturministern säga att det ska bli mer pengar till svensk film och att fler ska få inflytande.
Den föreslagna visionen i propositionen lyder: "Svensk film ska ha hög kvalitet och uppvisa sådan bredd och mångfald av berättelser att den angår alla. Svensk film ska vara ett självklart och tillgängligt val för publiken i hela landet och attraktiv internationellt." I visionen läser jag in geografisk spridning som en prioritet. Om svensk film ska ha en sådan bredd och mångfald av berättelser att den angår alla ingår det att visa bilder och miljöer som alla kan känna igen sig i. Då behöver man sprida produktionen i hela landet.
Ska svensk film vara ett självklart och tillgängligt val för publiken måste den också visas i hela landet. Hur kommer den nya filmpolitiken ge bättre geografisk spridning av produktion och visning?
Linus Sköld (S):
Tack för svaret, kulturministern! Kulturministern skrev i sin debattartikel på DN Debatt i förra veckan att filmregionerna spelar en central roll, alltså i princip samma sak som vi fick höra i svaret alldeles nyss. Jag är intresserad mer konkret av samverkan mellan den statliga och den regionala nivån. Hur tänker kulturministern att den samverkan kan komma att se ut?
Linus Sköld (S):
Det finns ett par delar i detta. Jag uppfattade egentligen aldrig någon fråga, så jag tar mig friheten att prata lite om marginalskatten, som jag uppfattade. Den hör egentligen inte riktigt hit eftersom den inte är en punktskatt i sig.
Men eftersom Erik Andersson lyfte upp den tycker jag att det är viktigt att poängtera att vi inte höjer någon marginalskatt, inte för någon. Den som har samma lön kommer att betala samma skatt - slut.
Egentligen var det kanske överbeskattning i bonus-malus-systemet som Erik Andersson ville ha svar om. Det är tämligen svårt att bedöma hur väl systemet kommer att slå igenom. Om det går bra och vi uppnår de styrande effekter som vi önskar kommer systemet inte att innebära någon överbeskattning alls.
Linus Sköld (S):
Det måste vara ett stort pedagogiskt problem för Erik Andersson att vi höjer skatten på vissa saker. Erik Andersson gapar om att skattekvoten är för hög samtidigt som vi ser hyggligt tydliga tecken på att den svenska ekonomin mår väl. Vi har hög tillväxt, sjunkande arbetslöshet och EU:s högsta sysselsättning. På vilket sätt är skattekvoten för hög?
Jag är väl medveten om att frågan är retorisk. Svaret om bonus-malus-systemet har jag redan levererat, det vill säga: Vi överbeskattar inte, utan vi tänker oss att systemet ska vara cirkulärt. Det är inte en fiskal skatt. Vi vill inte ha in skatteintäkter från det, utan vår tanke är att det ska gå jämnt ut, precis som Erik Andersson säger.
Linus Sköld (S):
Jag tackar för berömmet. Det uppskattar jag. Jag kan samtidigt passa tillbaka den bollen och säga att du är en fenomenal talare, Daniel Sestrajcic. Vi är inte ovilligt inställda till progressiva och fördelningspolitiskt riktiga förslag när det kommer till skattepolitik.
Men när det handlar om människors plånböcker och människors privatekonomi måste vi vara försiktiga och ansvarsfulla. Vi kan inte bli idealister och dogmatiska. Det riskerar att stjälpa saker. Vi måste därför ta det försiktigt och gå varsamt fram. Det är mitt svar på den frågan. Den andra frågan har jag dribblat bort.
Linus Sköld (S):
Vi investerar Sverige starkt, och vi gör det tillsammans med Vänsterpartiet i ganska stor omfattning. Daniel Sestrajcic vet säkert mycket väl att vi till exempel ser till att det kan bli fler lärare, att det blir 10 extra miljarder till välfärden, att det kan bli fler undersköterskor och bättre bemanning i äldreomsorgen och att det kan bli fler poliser. Vi gör detta tillsammans. Därför kanske man kan låta bli dessa svingar från vänster.
När det gäller frågan om Vänsterpartiets reservation om en översyn av avgifts- och skattestrukturen för att uppnå klimatvänligare transporter kan jag säga att vi jobbar med klimatstyrande skatter.
Vi tycker att det är viktigt med klimatsmarta transporter, och vi satsar rekordmycket pengar. Eftersom vi har gjort upp om budgeten vet Daniel Sestrajcic att vi satsar rekordmycket pengar på infrastruktur, inte minst på järnvägsunderhåll. Detta tillsammans med klimatstyrande skatter är klimatvänlig politik på riktigt. Vi ställer om till klimateffektiva transporter.
Linus Sköld (S):
Min fråga gäller pensioner och går till socialförsäkringsminister Annika Strandhäll. Några till mig närstående familjemedlemmar har nyligen gått i pension. Både i samtal med dem och väljare som är pensionärer hör jag om oro för den egna ekonomiska situationen. Även framtida pensionärer, alltså nu yrkesaktiva, oroar sig för hur de ska få pensionen att räcka till.
Den förväntade livslängden ökar alltjämt, och vi etablerar oss allt senare på arbetsmarknaden. Det gör att jag själv har börjat fundera på hur vi ska klara detta långsiktigt och kunna säkra en god levnadsstandard och en pension som står sig hyggligt i förhållande till förvärvsinkomsten för våra framtida pensionärer.
Vad avser socialförsäkringsministern att göra för att trygga goda ekonomiska villkor för landets nutida och framtida pensionärer?
Linus Sköld (S):
Så gott som alla verkar vara överens: Det är bra att röra på sig. Den som rör på sig orkar mer, är gladare och friskare samt koncentrerar sig och lär sig bättre. Om vi har en befolkning i rörelse får vi alltså en bättre folkhälsa. Om landets barn och unga rör sig är det också bra för skolresultaten. Samhällsutvecklingen gör samtidigt, tänker jag mig, att människors vardag blir alltmer stillasittande.
Såväl barn och unga som vuxna rör sig allt mindre. Goda och dåliga vanor grundläggs tidigt i livet, och därför är det så glädjande att regeringen för några veckor sedan presenterade initiativet Samling för daglig rörelse. Målet är tydligt uttalat: Alla barn och unga ska röra sig varje dag. Vi har hört att idrott och hälsa ska utökas i grundskolans timplan, och tidigare pratade vi om att skärpa målsättningen för daglig rörelse i skolan.
Jag skulle vilja fråga utbildningsministern vilken roll fritidshemmen kan spela i Samling för daglig rörelse.