Ulf Kristersson (M):
Först vill jag tacka för de olika inläggen i debatten. Som flitiga interpellationslyssnare vet tycker jag att det är en otroligt viktig diskussion vi för om den svenska modellen, om dess rötter och traditioner, om dess styrkor och svagheter. Hur väl svarar gårdagens lösningar mot dagens problem? Vi ska inte slänga bort någonting som är värdefullt, men inte heller rigitt vägra förändra sådant som inte längre fungerar. Den diskussionen skulle jag vilja att vi förde oftare på ett seriöst sätt.
Man måste nästan backa till 1913 för att förstå detta. Då kom den första riktigt generella svenska sociallagstiftningen. År 1916 kom den första sociallagstiftningen med inkomstförsäkring. Från den tiden och framåt har vi haft inkomstbortfallsförsäkringar i varierande grad. En viktig poäng - om man vill ha en seriös debatt, ska jag lägga till - är att detta aldrig har varit obegränsat. Försäkringarna har aldrig sträckt sig obegränsat upp i inkomsterna.
Självklart var det lättare på en tid när väldigt mycket färre hade höga inkomster än i dag att täcka fler. Men det har aldrig varit den svenska modellens avsikt att stå för täckning av samtliga inkomster. Man kan diskutera var gränsen bör gå. Det är en helt legitim diskussion. Jag moraliserar inte alls över Socialdemokraternas dramatiska höjning från sju och ett halvt basbelopp till åtta. Det är en ren prioritering om man tycker att budgetpengar ska läggas här och nu.
Det blir mycket spännande att se i de kommande budgetförslagen hur mycket pengar Socialdemokraterna vill lägga bakom sin yviga retorik om dramatiska förändringar, där alla i stort sett ska få 100 procent av sina inkomster täckta. Detta är en legitim ståndpunkt. Men det är inte legitimt att i ord låtsas att man gör saker och ting som man inte avser att följa upp med riktiga pengar.
Det andra jag noterar är att socialdemokrater i interpellation efter interpellation ifrågasätter legitimiteten i den svenska modellen. På enkel svenska: De fular ut avtalslösta försäkringar som någonting som inte har hemortsrätt i svensk socialpolitik. Det är anmärkningsvärt. På flera områden har de avtalade försäkringarna föregått de offentliga lagstiftade försäkringarna.
De är intimt sammanknippade med varandra och har gått hand i hand i framväxten av ett brett skyddsnät som täcker många människor - ibland via lagstiftning och ibland via seriösa förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter. Om ni antyder att dessa inte är legitima och att de inte är goda och att det handlar om någon allmän privatisering underkänner ni 100 år av svenskt välfärdsbygge. Gör inte det!
Om man vill ha en seriös debatt bör man till detta lägga frågan om reallöneinkomsternas utveckling. Det är klart att det från 1970 till 1990 var en ganska enkel sak att ha en oförändrad andel inom ramen för taket när vi hade närmast 0 procents reallöneutveckling. Det var ingen skillnad mellan inkomstutvecklingen och konsumentprisindex.
Mycket få människor skulle i dag säga att det är en olycka att vi de senaste 20 åren har haft god reallönetillväxt. Riktiga reallöneökningar som överstiger inflationen har alltså gynnat många svenskar. Men självfallet tydliggör det också att fler människor hamnar över taken i de prisbasbeloppsrelaterade försäkringarna.
Få skulle byta sina reallöneinkomster mot motsatsen. Till sist måste man också påpeka att det finns en permanent avvägning att göra mellan transfereringar och sociala tjänster. I dagsläget är jag inte beredd att byta ut den avvägningen till förmån för transfereringar till den övre medelklassen i stället för till goda sociala tjänster till många människor.