Lena Hallengren (S):
Tobias Billström har ställt följande frågor till mig: Hur säkerställer statsrådet att kafalah inte kommer att tillämpas, trots att det nu får en rättslig betydelse i svensk rätt? Hur ser statsrådet på att förslaget att inkorporera barnkonventionen innebär att lagstiftningsmakt överförs från riksdagen till domstolarna? Är statsrådets uppfattning att en inkorporering av barnkonventionen är det bästa och mest effektiva sättet att stärka och utveckla barns rättigheter i Sverige?
Sverige som stat är, sedan ratificeringen för nästan 30 år sedan, folkrättsligt förpliktad att följa barnkonventionen, och domstolar och andra myndigheter är skyldiga att i möjligaste mån tolka och tillämpa svenska författningar i enlighet med barnkonventionen. Trots strategiska åtgärder och trots en kontinuerlig transformering har dock inte de rättigheter som följer av konventionen fått tillräckligt genomslag i beslutsprocesser som rör barn.
Barnrättighetsutredningens kartläggningar visar på en rad brister när det gäller genomslaget för barnets rättigheter och för ett barnrättsbaserat synsätt, bland annat i fråga om principen om barnets bästa och principen om barnets rätt att få uttrycka sina åsikter. Den 15 mars fattade regeringen därför beslut om en proposition med förslag om att göra barnkonventionen till svensk lag från den 1 januari 2020.
Med barnkonventionen som lag blir det tydligare att domstolar och rättstillämpare ska beakta de rättigheter som följer av barnkonventionen vid avvägningar och bedömningar som görs i beslutsprocesser som rör barn. En inkorporering innebär att barnets roll som rättssubjekt med egna specifika rättigheter tydliggörs och kan därmed förväntas medverka till att barnet i högre grad hamnar i fokus i de situationer som gäller barnet.
Det är också ett sätt att skapa en grund för ett mer barnrättsbaserat synsätt i all verksamhet som berör barn och unga, där rättigheterna ses utifrån ett helhetsperspektiv. Men för att barnkonventionen ska få ett effektivt och ändamålsenligt genomslag i svensk rätt krävs vid sidan av en inkorporering även en fortsatt transformering av barnkonventionens bestämmelser i nationell rätt. Därutöver krävs en kombination av olika åtgärder såsom vägledning, utbildning och samordning mellan olika aktörer, till exempel myndigheter, kommuner och landsting, på olika nivåer i samhället.
Åtgärderna som regeringen redogör för i propositionen ska ses som ett samlat paket för att konventionen ska få genomslag. Jag är övertygad om att dessa åtgärder tillsammans skapar goda förutsättningar för att tillgodose barnets rättigheter i Sverige. Jag vill vara tydlig med att lagstiftningsmakten ligger hos riksdagen. Det är riksdagen som stiftar våra lagar. Lagstiftaren ska även i fortsättningen ha det primära ansvaret för att löpande se till att den inhemska rätten överensstämmer med barnkonventionen, även efter att den inkorporerats genom en fortsatt transformering.
Regeringen ser dessa metoder som ömsesidigt förstärkande och tillsammans som det mest effektiva sättet för att barnkonventionen och barnets rättigheter ska få genomslag i rättstillämpningen. Inkorporeringen innebär i princip inte heller någon ny uppgift för myndigheter och domstolar eftersom de redan i dag i möjligaste mån ska tolka och tillämpa lagstiftningen i enlighet med barnkonventionen. Däremot innebär inkorporeringen ett förtydligande av att rättstillämparna ska beakta de rättigheter som följer av barnkonventionen vid avvägningar och bedömningar som görs i beslutsprocesser som rör barn.
Rättstillämparna är också framför allt genom EU-rättens och Europakonventionens inflytande sedan länge vana vid att hantera regelverk utformade på ett annat sätt än det traditionella svenska sättet med en relativt hög grad av detaljreglering. Jag vill i detta sammanhang tydliggöra att regeringen inte anser att frågan om huruvida barnkonventionen ska inkorporeras behöver analyseras ytterligare.
Syftet med den utredning som regeringen nyligen tillsatt, med uppdrag att genomföra en kartläggning för att belysa hur svensk lagstiftning och praxis överensstämmer med barnkonventionen, är inte att analysera frågan om inkorporering, utan utredningen syftar till att ge stöd i det fortsatta arbetet med transformeringen av barnkonventionens bestämmelser inom olika rättsområden. Genom ratificeringen har Sverige som stat förbundit sig att se till att den nationella lagstiftningen stämmer överens med konventionen.
Genomgångar av svensk lagstiftnings överensstämmelse med konventionen har därför gjorts flera gånger tidigare, första gången i samband med ratificeringen av barnkonventionen 1990. För att besvara den återstående frågan om den rättsliga betydelsen av kafalah vill jag börja med att betona att en inkorporering av barnkonventionen inte innebär att barn ges några nya rättigheter. Att svensk lagstiftning inte strider mot de konventioner som Sverige ratificerat är grundläggande för det åtagande landet gör i och med en ratificering, oavsett om det sker genom inkorporering eller inte.
De rättigheter som erkänns i barnkonventionen gäller redan i dag. En inkorporering ändrar inte på detta. Jag vill också betona att konventionen måste läsas som en helhet, inte bara artikel för artikel, och inte bara ord för ord. Konventionen måste också tolkas så att den får en rimlig mening inom ramen för varje nationellt system. Artikel 20 innebär att barn som berövats sin familjemiljö har rätt till särskilt skydd och stöd från statens sida. Staterna ska, enligt artikel 20, i enlighet med sin nationella lagstiftning, säkerställa alternativ omvårdnad för ett sådant barn.
Enligt svensk nationell lagstiftning har vi detaljerade bestämmelser för placering av barn, bland annat i socialtjänstlagen. I artikeln finns en hänvisning till kafalah som ett exempel på en placeringsform. Kafalah är ingen placeringsform enligt vår lagstiftning. Artikel 20 innebär inte ett krav på att införa nya typer av placeringsformer i Sverige, utan sådana finns redan enligt vår nationella lagstiftning.