Carl B Hamilton (L):
Jag ska tala kort om Grekland, riksdagen och budgetreglerna, om den aktuella debatten och om Socialdemokraternas många utgiftslöften. Tidningen Fokus har på framsidan av sitt senaste nummer en bild på en skadad grekisk staty och rubriken Europas skräck. Tidningen Fokus har helt rätt.
Den grekiska krisen sprider skräck med sina svåröverskådliga och potentiellt allvarliga konsekvenser, inte bara för Grekland utan även för övriga Europa. Länder som Finland, Nederländerna och Tyskland, som tänker ungefär som Sverige i de här frågorna, har tvingats tumma på sina krav i samband med räddningsinsatser som ska hindra att avgrunden öppnar sig under Europas finansinstitut, ekonomier och medborgare.
Även vi i Sverige står inför det grekiska avgrundshotet. Sverige står dock som bekant utanför eurorummen i vilka för oss viktiga beslut nu tas. Som nation kan vi inte tillvarata våra intressen på ett effektivt sätt. I detta läge, med "Europas skräck", bör man fundera över den hypotetiska möjligheten att det var den oprövade Tommy Waidelich som var finansminister. Hur tryggt hade det varit?
Fundera hemma vid tv-apparaterna på om du i dag skulle ha velat ha en minoritetsregering med Juholt som statsminister och Waidelich som finansminister, eller om du föredrar en regering med den erfarne krishanteraren Anders Borg vid rodret.
Skulle du ha velat att Sverige i detta läge, när Europa är i kris och krismöten följer på varandra i tät följd, helst skulle styras av de oeniga rödgröna partierna, med Vänsterpartiet på viktiga regeringsposter? Alltså: Vems regeringsalternativ är bäst i kris?
Är det Håkan Juholts oprövade och oeniga grupp eller Fredrik Reinfeldts sammansvetsade alliansregering? Smaka på den frågan, kära tv-tittare! Därefter går jag över till den aktuella debatten om budgetreglerna och det femte jobbskatteavdraget.
Bakgrunden till besluten på 1990-talet om dagens regler för budgethantering i Sverige, det vill säga budgetlagen för regeringen och riksdagsordningen för riksdagen, var de dystra erfarenheterna från minoritetsregeringarna under tidigare årtionden. Regeringarna kunde inte kontrollera det ständiga trycket på högre utgifter i riksdagen, och regeringen kunde därmed inte heller genomdriva ett helhetsperspektiv i budgetpolitiken.
Detta ändrades dock i och med den nya budgetlagen och ändringarna i riksdagsordningen efter krisåren på 1990-talet. Man införde kravet att partierna ska lägga fram alternativa helhetsperspektiv och heltäckande budgetförslag. Vidare ska beslut om statens utgifter och inkomster ska tas i ett klubbslag.
Det förhindrar att man i riksdagen får parallella budgetpåverkande beslutsprocesser, det som förgiftade arbetet i riksdagen och i Sveriges politiska system under tidigare årtionden. Alla inkomster och alla utgifter ska inkluderas under ett och samma tak, tas i en enda beslutsprocess och avgöras i ett enda klubbslag. Några budgetpåverkande extraturer bredvid tillåts inte.
Detta system har tjänat Sverige mycket väl, särskilt under senare års internationella kriser. Oppositionen leker med elden om den i praktiken vill ändra dessa budgetregler. Vad är då på gång till hösten? Det har på senare tid kommit propåer från oppositionen om att den genom ett utskottsinitiativ under budgetbehandlingen skulle stoppa ett eventuellt föreslaget jobbskatteavdrag.
Någon sådan typ av utskottsinitiativ förutses inte i det ramverk för budgetprocessen som man beslöt om på 1990-talet under socialdemokratisk ledning. Innebörden av ett sådant initiativ är nämligen att oppositionen skulle införa en parallell beslutsprocess i budgetbehandlingen i riksdagen, det vill säga precis det som budgetlagen och riksdagsordningen är avsedd att förhindra.
Gör oppositionen ett sådant utskottsinitiativ uppstår en ny, konkurrerande budgetprocess, och besluten om statens alla intäkter och alla utgifter tas då inte i ett enda klubbslag. I strid med budgetreformens intentioner skulle vi i riksdagen då få två parallella och konkurrerande budgetprocesser, dels den vanliga budgetprocessen, dels den som initieras av oppositionens hypotetiska utskottsinitiativ.
Därmed skulle fältet vara upprivet, och grundbulten i 1990-talets budgetreformer, om en enda sammanhållen budgetprocess för att säkra helhetsperspektivet, vara hotad.
Lägg dessutom märke till följande: Om oppositionen i höst skulle iscensätta det initiativ som man nu talar om och hotar med, kan oppositionen ändå inte använda de insparade pengarna om oppositionen inte samtidigt också skulle besluta sig för att ändra lagen, i detta fall riksdagsordningen.
Det går nämligen inte att utan ändring i riksdagsordningen öka eller lägga in utgifter som ligger utanför regeringens budget. Gamla tiders frispel med ökade utgifter beslutade i riksdagen är inte längre möjliga med dagens riksdagsordning. Detta föranleder två frågor till Socialdemokraterna och Miljöpartiet.
För det första: Kan ni tänka er att medverka till att använda riksdagens finansmakt i höstens budgetarbete till att skapa två parallella beslutsprocesser beträffande intäkter och utgifter? För det andra: Kan ni tänka er att ändra riksdagsordningen så att riksdagen på egen hand, och i strid med dagens budgetregler, kan öka statens utgifter? Det är två frågor. Jag hoppas svaren är tydliga och klara nej.
Om svar anhålles nu! Därefter går jag över till Socialdemokraternas utgiftslöften. Alla som har träffat Håkan Juholt någon gång vet att han är en skämtare och en lustigkurre. Det bekräftades när han i partiledardebatten häromdagen sade: Vi, alltså Socialdemokraterna, kommer inte att lägga fram ett enda ofinansierat förslag.
Sedan, precis som Thomas Östros förra mandatperioden, radade han upp en lång rad åtaganden om högre offentliga utgifter utan finansiering. Elmarknaden fungerar inte, sade Juholt. Alltså vill han insmickrande sänka elpriset för vissa och höja elpriset för andra, det vill säga för industrin eller för hushållen eller för båda två. Eller också vill han höja skatten för att subventionera elpriset för vissa. Men finansiering saknas.
Men Socialdemokraternas elpolitik är värre än så. Partiet vill kraftigt minska utbudet av el genom att stänga av kärnkraften som i dag står för nära hälften av all eltillförsel i Sverige. Man behöver inte vara någon energiekonomisk Albert Einstein för att fatta att en så kraftig minskning av billig el innebär kraftigt uppdrivna elpriser, tvärtemot Juholts antydningar om att sänka elpriset.
Dessutom ökar koldioxidutsläppen massivt. Det finns en påtaglig kontinuitet i Socialdemokraternas utgiftslistor. Precis som Östros ställer nu Juholt ut löften om att modernisera miljonprogramsområdena, bygga fler bostäder och göra gemensamma investeringar. Det kan kosta precis hur mycket som helst, och finansiering saknas helt.
Ungefär som Östros lovar Juholt högre löner till de offentligt anställda, högre a-kassa och högre sjukersättning. Fler ska anställas i den offentliga sektorn så att antalet arbetskamrater ökar. Ingenting sägs dock om patienterna av Juholt, om bra vård hos privata vårdgivare, sjukgymnaster eller om ansvarsfull hushållning med offentliga medel. Det är antalet arbetskamrater som är det viktiga för Juholt.
Finansieringen av dessa gigantiska miljardlöften saknas. Gymnasieskolan ska få ökade resurser av Juholt, liksom studieförbunden, komvux, folkhögskolor, högskolor och universitet. Finansiering saknas. Det liknar Grekland det här, eller hur? Pensionerna vill Juholt höja. Det är innebörden av hans uttalanden om att man inte kan leva på dagens pensioner. Vem ska då betala höjningen?
Finns det någon finansiering av de högre pensionerna? Ja, det finns det faktiskt. Det finns bara en enda grupp i samhället som kan komma i fråga, nämligen de som är i arbetsför ålder och som arbetar. De ska beskattas mer, det är innebörden, eller också får de sin pensionsålder höjd. Detta är de två finansieringssätt som finns.
Juholt har faktiskt också flaggat för att pensionsavgiften och arbetsgivaravgiften ska höjas för pensionernas skull. Det, i sin tur, trycker ned löneökningarna. Facken och de anställda kan inte få ut lika mycket när löneutrymmet redan har intecknats av Håkan Juholts löften om högre avgifter för pensioner.
Som framgår av det senaste numret av LO-tidningen, mitt husorgan, är en strid om höjd pensionsavgift den konflikt som Juholt ser framför sig i 2014 års valrörelse. Pensionsavgiften ska höjas så mycket att genomsnittspensionen blir 60 procent av inkomsten.
Hur mycket det innebär i kronor och miljarder, ja det upplyser oss inte Juholt om för det har han inte tagit reda på innan han ställde ut löftet om högre pensioner. Jag tror dock inte att höjda avgifter på det arbetande folket är rätt väg att gå. Det är fel väg att gå. Inget är mer viktigt för pensionärer än att så många som möjligt arbetar och bidrar till bnp och skattebaserna.
Uppgiften är inte bara att finansiera pensioner, utan viktigare är nog för många äldre en bättre utbyggd äldreomsorg, sjukvård och annan omsorg. Då ska vi inte straffa arbete genom hårdare beskattning. Det är fel väg att gå om man vill att fler yngre ska jobba mer. Det måste i stället löna sig bättre att arbeta, till exempel genom jobbskatteavdrag och borttagen värnskatt. Men det finns andra sätt också - andra skattesänkningar.
Dessutom talar Juholt bara om den statliga pensionen i procent av tidigare lön. Juholt låtsas inte om att den pensionen bara är en del av pensionärers inkomst. Tjänstepensionen är ett mycket viktigt inkomsttillskott för de flesta. Till sist: Tommy Waidelich inför ett nytt begrepp här, nämligen det räntebärande folket. Det är måhända Socialdemokraternas nya målgrupp.
Borta är hyresgäströrelsens perspektiv och de måttliga inkomsttagarna. Då ska man lägga märke till att det räntebärande folket också behöver inkomster, också behöver jobb. Anledningen till att räntorna i Sverige långsamt är på väg upp, men historiskt sett ändå är mycket låga, är att det går bra för svensk ekonomi. Den vision som Tommy Waidelich tydligen har av lägre räntor är lätt att uppfylla.
Man kan öka arbetslösheten, sänka tillväxttakten, minska inkomsttillväxten, göra Sverige till ett sämre land. Då får vi lägre räntor. Det är inte regeringens förhoppning, och jag tror inte att det heller kommer att bli Riksbankens beslut. Sverige går, som Anna Kinberg Batra påpekade, väldigt bra. Baksidan av det är att räntorna kryper upp. Vi måste ha en ekonomi i balans på lång sikt.
Vi vill alltså ha ökad tillväxt och fler välbetalda jobb. Slutligen vill jag säga att skillnaden mellan Miljöpartiet och Socialdemokraterna åter kom fram. I Tommy Waidelichs anförande sägs ingenting om företag och företagande. Det gör det däremot i Miljöpartiets anförande. I Waidelichs inlägg sägs att Socialdemokraterna inte har någonting att säga om den långsiktiga tillväxten i nationalinkomsten eller i skattebaserna.
Tankar om ekonomisk tillväxt, företag och företagande ligger för fäfot i Socialdemokraternas Sverige.