Mehmet Kaplan (MP):
När det gäller de frågor vi nu hört Maria Plass och Patrik Björck här lyfta fram kan jag säga att det finns två väldigt tydliga skillnader mellan den politik som det nu i utskottet finns en majoritet för och den politik som tidigare förts.
Senare kommer vi att höra företrädare precis som Maria Plass ta upp frågan om att det inte finns något större övergripande ansvarstagande. Det är väl svårt att motsäga det eftersom vi är i opposition. Det är regeringen och de partierna i riksdagen som har ansvar för att se till helheten.
När vi lyfter upp vissa delar är det inte så, i alla fall inte från Miljöpartiets sida, att vi stakar ut exakt hur de här problemen, för problem är det, ska hanteras. Vi pekar på att det finns problem. Dessa problem har vi flera gånger tidigare lyft fram, också innan ändringarna när det gäller 100-dagarsregeln och 75-dagarsregeln antogs.
Efter det var det långa debatter, och det har skrivits väldigt mycket om det här i medierna. Människor och öden har belysts. Men regeringen har inte gjort några markanta förändringar. Därför har vi den i dag rådande majoritetssituationen i utskottet.
Jag har mött många företagare och andra personer som berättat att den så kallade 75-dagarsregeln för dem snarast varit ett hinder för ett fungerande arbetsliv.
När dessa människor berättar att de har fått ge upp ett deltidsarbete därför att de efter 75 dagar inte har råd att vara anställda på deltid blir jag lite förundrad över att man fortfarande talar om arbetslinjen. Man har ju en regel som hindrar människor att arbeta.
Det gäller människor som är driftiga, människor som väldigt gärna vill ha ett heltidsarbete. Men rådande omständigheter gör att det inte går att hantera situationen på annat sätt än att de säger upp sig. Det är naturligtvis inte så det var tänkt.
Det var inte tänkt att ha regler som tvingar människor som är deltidsarbetslösa, som haft den typen av anställning, ut på en lite krokig bana som så småningom kanske slutar i fas 3.
Det var inte tänkt så, utan från regeringens sida hade man liksom bolstrat upp med regler som skulle göra det möjligt för de här människorna att flytta från hemorten. Man skulle försöka matcha dem till jobb utanför det egna kompetensområdet. Men verkligheten ser inte ut så.
Trots att vi i dag har rapporter om att arbetslösheten minskar i en rasande takt är det fortfarande inte få personer som hamnar i omöjliga situationer. Man kan titta på vad vi i utskottet nu har en majoritet kring. Det gäller framför allt två frågor.
Den ena frågan gäller den utredning som det hela antagligen bygger på och där det framhålls att det handlar om att människor kanske inte riktigt matchas fram till rätt jobb eftersom de av olika skäl väljer att vara kvar på sin hemort och inte är villiga att flytta från hemorten för att ta vilket jobb som helst var som helst.
Nu har vi hört Maria Plass säga att det inte är så att människor inte längre söker jobb utanför hemorten. Den siffra vi fått höra och som finns i diverse dokument är att det tidigare var bara 10 procent av de arbetslösa som sökte jobb utanför hemorten. Numera är det fantastiska 90 procent.
Att 90 procent av de arbetslösa söker jobb utanför hemorten ses som en enorm framgång, och det kan man ju tycka. Men jag skulle vilja höra hur många av de 90 procenten som faktiskt får jobb utanför hemorten. Sådana siffror skulle jag vilja höra från regeringssidan. Det är den ena biten.
Å andra sidan handlar det om på vilket sätt vi ska hantera människor som inte har möjlighet att söka jobb utanför hemorten och utanför sitt arbetsområde. Det finns undantag, tycker man. Det står också om det i texten här.
Men vi ska väl inte ha ett samhälle där människorna hela tiden behöver utnyttja undantagen, där en arbetsförmedlingstjänsteman ska bedöma från fall till fall.
I stället ska vi väl förlänga tiden från i dag 100 dagar och ha något som kanske är enklare. Det skulle åtminstone skapa förutsättningar för det som många brukar lyfta fram och som jag tror behöver en lite bättre förklaring, nämligen ordet matchning.
Vi har flera oberoende instanser - även internationella sådana, bland annat OECD - som framhåller att det finns viktiga och positiva effekter av en generös arbetslöshetsförsäkring.
"Matchning" kan verka vara ett krångligt ord, men det handlar egentligen om att vi ska ha rätt arbete till rätt person, alltså ett arbete som motsvarar arbetstagarens utbildningsnivå och kompetens. Det är det som är det viktiga i första hand.
Sedan säger vi inte från Miljöpartiets sida att detta ska pågå i evigheter, men den extremt korta tid som regeringen drog ned det hela till har gjort det i princip omöjligt - förutom siffermässigt - att hantera vardagen.
Det blir en stressituation, och det blir ett ohållbart dilemma för människor som har mycket annat att tänka på den första dagen de blir arbetslösa. Det innebär ett trauma i sig att kanske ha blivit övertalig på ett jobb eller behöva gå från en anställning.
Man ska inte från dag ett behöva fundera på om man ska behöva flytta om Arbetsförmedlingen kommer fram till att man kanske inte ryms inom de undantag som finns.
När det gäller den ändring i förordningen om arbetslöshetsförsäkringen som regeringen införde i början av 2008 var det nya regler för möjligheten att få arbetslöshetsersättning på deltid.
Om vi då tittar på vilket sätt detta har renderat ett mervärde på ser vi snarare att alla andra instanser än dem regeringen verkar ha baserat sina uträkningar på lyfter upp att det är ett problem att det inte riktigt ser ut så som det gör i teoriboken.
En väl fungerande arbetsmarknad förutsätter nämligen att arbetskraften används på ett effektivt sätt, och att det är så tror jag nog att regeringens tänkare har kommit fram till. Det är teorin. På vilket sätt är det då effektivt? Jo, det är när de sysselsatta har jobb där de kan använda och utveckla sina förmågor på bästa möjliga sätt.
Så långt tror jag att vi är med på samma båt. Problemet är vad som krävs av arbetstagarna och också av näringslivet, och det är här någonstans jag tror att vi går isär. För att man ska kunna använda sin egen förmåga och matcha den mot de arbeten som finns krävs en kontinuerlig omvandling av ekonomin där bra jobb skapas.
Med "bra jobb" menar jag inte att det skulle vara statusjobb på något sätt, utan bra jobb där människor känner att de delar med sig av sina erfarenheter och kunskaper. De dåliga jobben försvinner. "Dåliga jobb" handlar inte heller om status eller att jag delar upp jobben i olika bitar, utan det handlar om jobb där människor tar skada både mentalt och fysiskt.
Tack och lov har vi i Sverige, i alla fall när det gäller den fysiska biten, nått väldigt långt. Människor ska dock känna att det finns en lust i jobbet och en känsla av att de tillför något viktigt i form av den kunskap och det kunnande de har. I denna gränszon mellan bra och dåliga jobb måste vi få arbetstagare och arbetsgivare att mötas på ett effektivt sätt.
Här någonstans upplever jag att den majoritet som fanns under föregående mandatperiod och som regeringen bygger sitt arbete på inte riktigt har hängt med. Alla dessa saker finns nämligen väldigt tydligt uppspaltade i Långtidsutredningen. Man talar om dynamiska effekter.
Man talar om att människor utifrån sitt eget kunnande och sin egen förmåga faktiskt måste kunna ta till sig de signaler vi sänder här ifrån riksdagen.
De människor jag har träffat på tycker att det är väldigt förvånande att denna regering, som talar om en arbetslinje, har åtgärder som för företagarnas del har lett till att kompetenta personer som företagarna inte har kunnat erbjuda heltid till har blivit tvungna att sluta. Dessa arbetstagare, som numera är arbetslösa, har blivit tvungna att säga upp sig.
Det kan inte ha varit meningen, och jag tror att regeringen kan bättre på denna punkt.
Dessa två beslut, där jag har sett borgarnas reservationer, tror jag kommer att återkomma från regeringshåll så att vi i så fall med ett bättre underlag kan besluta om nya regler - den ena när det gäller lag, och den andra när det gäller förordning.