Sven Brus (KD):
Jag tackar statsrådet för svaret. Det är ett utförligt svar. Svaren på mina tre frågor om regeringens ambitioner och förslag till åtgärder handlar som vanligt, får man väl säga, i huvudsak om arbetsgivarnas rehabiliteringsansvar. Somligt är ju mer förutsägbart än annat. Bakgrunden till mina frågor till statsrådet rymmer en mängd siffror, och svaret likaså.
Det är inte alltid så lätt att greppa de här storheterna och värdera vad som är ökningar, minskningar och trendbrott åt det ena eller andra hållet. Regeringen brukar ju till och med vilja göra det till en händelse när ökningstakten minskar, till exempel för ohälsotalen. Låt mig säga att jag naturligtvis är glad över det som ser ut att vara nedåtgående kurvor när det gäller personer med sjuk- och aktivitetsersättning.
För tydlighets och enkelhets skull kallar jag dem i fortsättningen förtidspensionärer, så vet vi vad vi talar om. Bakom de här många siffrorna och tabellerna finns det människor, människor som löper stor risk att hamna i ett livslångt utanförskap och dessvärre ett förfärande stort antal som redan befinner sig där. Jag har valt att fokusera särskilt på unga människor. Trots en viss välkommen nedgång, som statsrådet ju pekar på, är det ändå rekordnivåer vi talar om.
Det finns en grupp som uppvisar en skrämmande ökning när det gäller förtidspensionering, och det är unga kvinnor under 30 år. På ett år har antalet vuxit med 30 %. Den vanligaste diagnosen för de här unga kvinnorna under 30 år är psykiska besvär. I det totala antalet unga kvinnliga förtidspensionärer utgör just den här diagnosen så mycket som 70 %.
Sju av tio unga kvinnor under 30 år förtidspensioneras alltså på grund av diagnosen psykiska besvär. Orsaken till den här dramatiska ökningen under i princip de senaste tio åren av ohälsa kan man ha många bilder av. Här för vi återkommande en diskussion om det. Nu vet jag att statsrådets och hela regeringens svar är att det i allt väsentligt handlar om arbetslivet.
Där ska orsakerna sökas, och där ska åtgärderna sättas in. Arbetsgivaransvaret återkommer som ett mantra även i dagens svar på ett antal ställen. Fru talman! Vi kristdemokrater brukar anlägga ett bredare perspektiv när vi diskuterar de här frågorna, och jag vet att Hans Karlsson känner igen det uttryck vi brukar använda.
Vi säger att vi vill se till människors svårigheter att få livspusslet att gå ihop som en grundorsak till långtidssjukskrivningar och förtidspensioner. Med det perspektivet är det inte så förvånande att det är just unga kvinnor som är överrepresenterade i statistiken. Hur arbetsgivarnas ansvar för sjuklön och rehabilitering ska kunna komma åt problemets kärna när det gäller att få ihop livspusslet är svårt att se, faktiskt.
Här handlar det om hela livet, och då är naturligtvis bland annat regeringens orättvisa familjepolitik en orsak till stress och press på unga föräldrar. Dessvärre drabbar det kvinnan i familjen hårdast. Familjepolitik får jag väl debattera med någon annan i regeringen, men det hör dock till dagens debattämne. Det är ändå viktigt att komma ihåg det.
Av Riksrevisionens framställning i oktober förra året framgår det att utflödet från förtidspensionerna inte har målsatts av regeringen. Det finns ett antal mindre uppdrag till Försäkringskassan, men det finns inga konkreta mål uppsatta för hur människor ska komma tillbaka till arbete. Jag vill fråga statsrådet Hans Karlsson: Har regeringen gett upp hoppet för de här människorna, till exempel för de unga, 30-åriga kvinnorna? Varför finns det inget konkret mål om återgång till arbete?
I dag kommer 0,8 % av de förtidspensionerade tillbaka till arbetslivet. Räcker det för regeringen som ambitionsnivå?