Maria Larsson (KD):
Låt oss först klara ut några saker. För det första är det så att regeringen fattar kollektiva beslut. Det är alltid det statsråd som har ansvaret för frågeställningen i en interpellation som också besvarar interpellationen. Skulle vi frångå det skulle det bli en mycket märklig ordning där vi inte skulle veta vem som skulle ta hand om vilken interpellation.
Detta är det gängse sättet att hantera interpellationer, och det tror jag att Gustav Fridolin är väl medveten om. Även om man naturligtvis kan välja vem man vill adressera interpellationerna till sker ett internt arbete med att fördela dem efter sakinnehåll. Den interpellation vi nu debatterar är inget undantag, utan så gör vi alltid, och regeringen fattar som sagt kollektiva beslut där vi alla står ansvariga, men det är det statsråd som har ansvar för sakfrågan som hanterar interpellationen.
För det andra vill jag gärna återkomma till att det via socialtjänstlagen är kommunerna som har ett huvudansvar för att alla medborgare i kommunen ska få de råd, det stöd och den hjälp som behövs när man befinner sig i en utsatt situation. Det är vad socialtjänstlagen stadgar. Socialtjänstlagen är en bred ramlag. Det innebär att man måste fylla den med ett innehåll som motsvarar medborgarnas behov.
Den stadgar inte exakt hur man ska göra för att åstadkomma stöd, hjälp och behov, men vi försöker naturligtvis stödja kommunerna i ett metodutvecklingsarbete eftersom vi ser stora olikheter mellan landets kommuner. Vi ser det som en statlig, viktig uppgift för regeringen. Detta har varit ett prioriterat område för oss och är det fortsatt.
Vi har avsatt väldigt mycket resurser på ett utvecklingsarbete på det här området under våra regeringsår, och det tror jag också att ni kan se när ni går tillbaka och tittar på vad som är gjort.
Sedan julen 2011 har det skett ytterligare saker i form av resursförstärkningar, att vi har tillsatt en samordnare för våld i nära relationer och att vi har genomfört en kartläggning genom Socialstyrelsen, som ger oss ett kunskapsunderlag om hur situationen ser ut i kommunerna. Det har vi inte haft innan. Att ha kunskap är jätteviktigt för att sedan kunna gå vidare och fatta beslut.
Jag är övertygad om att de olikheter som har uppenbarats ger oss en bra grund för att se att kommuner som har gått före och skrivit avtal också har ett stabilare förhållande. Så mycket historielärare som Gustav Fridolin är finns det ändå lite tveksamheter när det gäller hur ni uppfattar att bidragsgivningen går till. Jag skulle vilja förtydliga.
Det är komplicerat, för kvinnojourerna har både en ideell verksamhet som de bedriver utifrån ett eget intresse och en egen värdegrund, och så ska det vara, men de utför i stor utsträckning uppgifter åt socialtjänsten, och för det ska de naturligtvis ha socialtjänstens uppbackning och också ersättning. Därför tror jag att det är en viktig fråga att få till stånd avtal i alla kommuner.
Kartläggningen visar att det finns kvinnojoursverksamhet som varje kommun i landet har antingen i sin egen kommunala ram eller i en grannkommun som man hänvisar till. För min del tycker jag att båda delarna är acceptabla.
Det viktiga är inte att det ligger i den egna kommunen men att varje kommun känner ett ansvar för problematiken och i bästa fall också har ett avtal med en kvinnojour som har i uppgift att ta emot den egna kommunens kvinnor. När det gäller bidragen finns det både ett statsbidrag och särskilda utvecklingsmedel. Jag ska återkomma i mitt nästa inlägg och förtydliga lite på det området.