Gunilla Carlsson (M):
Låt mig ändå efter ett antal år som biståndsminister verkligen välkomna den här debatten och säga att det är så roligt. Det var just här jag en gång startade som biståndsminister. Jag sade att vi måste öka det svenska biståndet för att jobba mer med säkerhetssektorsreformer, att vi kanske borde ha större möjligheter att stötta polisen och det juridiska systemet. Nu är vi här, där jag blir anklagad från Vänstern och Miljöpartiet för att jag gör för lite i den delen och riskerar att städa bort saker som vi nu sätter stort värde på.
Det är ett oerhört gott erkännande av vad inte bara civilsamhället gör utan också hur Sverige har skärpt sitt bistånd för demokrati och mänskliga rättigheter, hur vi har samverkat med insatser för fred och säkerhet för att ta tag i de grundläggande orsakerna till att människor fortfarande lever i fattigdom.
Samtidigt är mitt ansvar för en omfattande budget, med hela tiden minskande resurser, givet ambitionshöjningarna, att fundera över var vi kan göra bäst nytta och hur vi kan nå de fattigaste människorna.
Jag vill försvara myndigheten Sida, som nu, när man tittar på var det finns fattigdomsutmaningar kvar i världen, jämför medelinkomstländerna, där vi kanske i snitt för de länderna talar om 15 procent som lever under fattigdomsstrecket, med de klassiska biståndsländerna i sub-Sahara-Afrika, som kanske har 60-70 procent.
Då är det rätt rimligt, tycker jag, att biståndsmyndigheten Sida, som vill rikta sig mot fattiga och förtryckta människor i fattiga länder - för den signalen har de absolut fått - i sitt budgetunderlag, givet begränsade resurser för att kunna ha folk ute i fält också, gör denna scenariobeskrivning till den svenska regeringen och därmed också till riksdagen. Det är också därför, fru talman, som jag är så glad över att vi har en debatt här.
Jag vill definitivt vända mig mot att det är ett fåtal som sitter och diskuterar det svenska biståndet och fattar beslut på oklara grunder. Vi har infört en transparensgaranti. Jag kommer till riksdagens utrikesutskott varenda gång det behövs. Jag är den minister som mest besöker Sida. Jag står ständigt till förfogande för att vara med på intressentmöten och en mängd andra aktiviteter.
Senast i veckan satt jag mer än en timme med organisationer som vill berätta för mig på det svenska Utrikesdepartementet vad de gör i dessa delar, just för att väga: Är det för tidigt att börja fasa ut biståndet? Men jag tror också att vi måste ställa ökade krav på regeringarna i de här länderna. Våldet i samhället har tyvärr inte minskat, trots att man nu kommer ur inbördeskrig.
Fortfarande är det så att ursprungsbefolkningar förtrycks, att minoriteter inte har rättigheter och framför allt att våldet mot kvinnor har ökat. Vi måste ställa ökade krav regeringarna själva, för vi kan inte bara sno pengar från de fattigaste människorna för att göra saker som Peru, Honduras och El Salvador behöver göra själva. Jag håller med Amineh Kakabaveh om detta.
Det är därför som jag har ägnat nästan ett helt år av min arbetstid i en högnivåpanel som FN har haft just åt att prata om våld i samhället, våld i hemmen och våldet mot barnen och börja förändra beteenden i hela världen, för att vi inte ska undergräva möjligheterna till utveckling. Att då hela tiden tro att svenskt bilateralt bistånd i alla länder, i alla tider och i alla situationer är det som ska vara lösningen på problemen tror jag begränsar sikten. Det är därför, fru talman, jag är så glad över den här debatten.
Vi måste fundera över vilka andra vägar vi har. Vi har i det svenska biståndet, under den tid som jag har haft ansvaret, försökt sätta ett ökat fokus på fattigdomsbekämpning och mäta resultat för att kunna upprätthålla biståndets integritet och legitimitet. Jag tror att det är oerhört viktigt. Därför är det så viktigt, när vi vet att vi har andra, tillkommande saker vid sidan om, att vi kallar dem för rätta saker. Det är därför vi har öppnat upp för en omfattande demokratiserings- och yttrandefrihetssatsning från alliansregeringens sida.
Det är därför vi nu lägger mer pengar till svenska civilsamhällesorganisationer och ytterligare stärker möjligheterna för att just jobba med freds- och försoningsprocesser. Det finns också andra kanaler än att bara jobba med det svenska bilaterala biståndet och närvaron. Men jag tycker att det är ett gott betyg till svensk utrikes- och säkerhetspolitik att civilsamhällesorganisationerna och också oppositionen vill att Sverige ska vara kvar i de här länderna eftersom vi avsiktligen spelar en mycket stor roll. Jag är mycket glad för det och glad för detta stöd.