Johan Forssell (M):
Jag vill inledningsvis tacka även för detta interpellationssvar. Bakgrunden till min interpellation är att vi ser en fortsatt mycket bekymmersam utveckling när det gäller just den psykiska ohälsan i Sverige. Det har skett förändringar de senaste åren.
Förut handlade det mer om de traditionella sjukdomstillstånden när man tittade på kopplingen just till arbetsplatser - knän som gör ont, ryggar som värker, axlar som inte klarar lyft etcetera. Dessa sjukdomstillstånd finns i och för sig fortfarande, och det är viktigt att säga. Detta är tyvärr ett problem som förekommer, inte minst för många kvinnor som arbetar hos ganska dåliga arbetsgivare som finns inte minst i offentlig sektor.
Vid sidan av detta har vi också sett en annan utveckling, och det är sjukskrivningar på grund av en växande psykiska ohälsa. Som jag sa tidigare är det bekymmersamt av flera skäl, framför allt naturligtvis för den enskilda som inte kommer till sin rätt och som får problem med arbete och familj och med allt som vi i dagens Sverige förväntas klara av. Men det sätter också de offentliga finanserna under stor press. Jag vill nämna några saker bara för att vi ska ha bakgrunden klar för oss.
Under de senaste åren har antalet påbörjade sjukfall som handlar om psykiska diagnoser ökat med 70 procent. I diagnosgruppen stressreaktioner och anpassningsstörningar har ökningen varit 119 procent. Det är alltså en dramatisk ökning som har skett. Samtidigt är situationen komplicerad när det gäller dessa psykiska dia-gnoser. Vi vet i dag ungefär hur lång tid det tar för ett brutet ben att läka.
Det tar ungefär lika lång tid för alla personer. Vi vet också hur arbetsförmågan påverkas av ett brutet ben. När det gäller psykisk sjukdom ser det dock helt annorlunda ut.
Därför har vi från Moderaterna sagt att vi helt enkelt behöver skapa ett separat spår i den rehabiliteringskedja som finns i dag för just psykiska diagnoser därför att tidsgränserna i den befintliga rehabiliteringskedjan egentligen är bättre anpassade för de mer traditionella sjukdomstillstånden.
Vi menar att det helt enkelt inte är rimligt att man ska vänta i 90 dagar innan man gör en prövning för att se om det finns andra arbetsuppgifter hos arbetsgivaren som personen kan utföra. Det är inte heller rimligt att vänta i ett halvår innan man lyfter fram frågan om personen över huvud taget ska arbeta kvar på sin nuvarande arbetsplats. Det är kanske bättre för alla om den sjukskrivne i stället byter arbetsplats. Och om problemen är mycket stora är det kanske bättre att den sjukskrivne till och med byter arbetsgivare.
Vi har sagt att vi för detta vill skapa ett särskilt omställningsspår hos Arbetsförmedlingen för att erbjuda stöd för byte av arbetsplats eller arbetsgivare och att Försäkringskassans insatser för personer i denna grupp ska utföras av mycket erfarna handläggare som är specialiserade på psykisk ohälsa, eftersom detta är komplicerat - det är inte alltid svart eller vitt.
Man behöver göra detta också för att stärka samarbetet mellan Arbetsförmedlingen och Försäkringskassan, eftersom vi uppfattar att detta är ett område där det fortfarande finns mycket kvar att göra för Försäkringskassan. Vi har även lagt fram förslag om att utöka möjligheterna till förebyggande insatser. Som jag sa tidigare kan man inte vänta tills en person har blivit sjuk. Vi måste på ett mycket tidigare stadium kunna ge stöd, till exempel KBT eller andra förebyggande insatser.
Därför har vi anslagit en halv miljard kronor för det. Jag uppfattar att även statsrådet är på i dessa frågor och vill vända utvecklingen. Min konkreta fråga är därför hur regeringen ser på Moderaternas förslag att införa en ny och bättre anpassad rehabiliteringskedja för just de psykiska diagnoserna.