KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag tackar jämställdhetsministern för dessa ord. Jo, det är jätteviktigt att vi satsar på jobben. Det är jätteviktigt att satsa både på de jobb som finns och de nya jobben, men också att det blir rättvist mellan kvinnor och män på jobben. Som det är i dag är det nämligen i huvudsak kvinnor som har otrygga anställningar.
Det är kvinnor som har lägre lön, och det är kvinnor som får väldigt lite inflytande över sin arbetssituation. Detta vet vi har pågått i flera år, men om man vill förändra måste man ta initiativ till att förändra.
Heltider är en viktig aspekt för kvinnor, och att få en rättvis lön för det jobb man faktiskt gör. Vi vet att kvinnoyrken värderas mycket lägre och sämre än mäns arbete. Också resurser till välfärden är en jätteviktig och central jämställdhetsfråga.
När samhällets välfärd inom områden som förskola, skola, vård och omsorg minskar eller sviktar drabbas kvinnor hårdare eftersom dessa uppgifter hamnar på dem. Det är ofta också obetalda jobb. Bara mellan åren 2008 och 2009 försvann 27 000 välfärdsarbetare. Detta säger jämställdhetsministern inget alls om.
Vi har alltså helt olika bilder av och sätt att se på kvinnors arbetsmarknad i Sverige. Vi lever faktiskt på 2010-talet, och det är snart slut. År 2011 står för dörren och knackar. Ändå råder en sådan ojämställdhet på svensk arbetsmarknad.
Det är inte acceptabelt att kvinnor jobbar underbemannat på många områden. Vi ser det inom den offentliga sektorn. Vi ser dock också att man har öppnat upp, som ministern säger. Ja, valfrihetens vara eller icke vara och att få fler arbetsgivare att välja på - till vilka villkor sker det?
Om man tittar på många av de så kallade nya jobben har det ökat till ännu mer otrygga anställningar för kvinnor. Man har minskat sin inkomst ännu mer. Otryggheten har ökat genom att man ska bli upphandlad vart och vartannat år. Det har minskat möjligheten att få en heltidstjänst.
Det var inte så länge sedan jag mötte två kvinnor som berättade för mig att de hade fått en ny arbetsgivare, för de hade blivit upphandlade igen. Men all personal skulle föras över och följa med, men just nu gick de på sina egna vikariat.
Det fanns ingen ordinarie anställd, utan de två som tidigare varit ordinarie anställda gick på sina egna vikariat, för det fanns ingen annan. Så ser verkligheten ut. Man måste lyssna på de kvinnor som berättar hur den här privatiseringsivern har påverkat dem.
Den har inte gett kvinnor bättre förutsättningar på den privata marknaden inom vård och omsorg, som ministern pratar om, utan tvärtom.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag undrar vad jämställdhetsministern har för en bild av marknaden och kvinnornas arbetssituation. Marknaden med välfärdsarbetarna är en sak, men vi har haft tidigare och har fortfarande en stor grupp kvinnor som jobbar inom handel och hotell- och restaurangbranschen, fastigheter med mera.
Även där har man ofrivillig deltid och får kanske inte heltid. Man har dåliga arbetsvillkor och dåliga löner, man värderas inte för de kunskaper som man ställs inför att ha, man har dåliga möjligheter till karriärvägar bara för att man är kvinna.
Ministern kan roa sig med att gå på ett köpcentrum och titta på typiska affärer där kvinnor jobbar, mest affärer där man handlar schampo och underkläder. Där jobbar kvinnorna deltid.
Medan i affärer där det säljs vitvaror eller stereoanläggningar, som man kanske köper någon gång livet, finns männen och de har heltid. Det är samma öppettider i alla affärer, men ändå är det så könsuppdelat. En kvinna har ofrivillig deltid, en man jobbar heltid. Man säger att man öppnat upp för marknaden.
Ja, då har man inte riktigt sett de strukturer som finns i samhället och på arbetsmarknaden, som ökar och som cementerar ojämställdheten mellan kvinnor och män. Det är därför min oro finns. Som jämställdhetsminister ska man vara en blåslampa över alla politikområden, och det är det jag hade önskat att vår jämställdhetsminister hade varit.
Ann-Christin Ahlberg (S):
I dag tänker jag inte debattera jämställdhet. Det kan vi göra en annan gång, Gustav Nilsson. Gustav Nilsson brukar inte vara med i de debatterna. I dag är det oerhört viktigt att vi debatterar hur vi ska komma till rätta med den bristande tillgängligheten. Vi socialdemokrater har alltid tagit ekonomiskt ansvar.
Det vet Moderaterna mycket väl. Däremot har ditt parti inte alltid velat ta ett ekonomiskt ansvar. Vi vill också ta ansvar för människor. Det handlar om att människor ska få ett bra liv. Det handlar om att människor ska få rätt att få vara de de är i samhället och få tillgång till samhällets olika delar. Det är både en mänsklig rättighet och en demokratisk rättighet.
Tillgängligheten är bra för oss alla, och man kan räkna på bara kostnaderna eller vinsterna. Jag måste ställa ett par frågor till Gustav Nilsson. Handikappförbunden ställde frågor till oss riksdagsledamöter inför valet.
De undrade om man kommer att arbeta aktivt för att en ny diskrimineringslag som omfattar bristande tillgänglighet ska träda i kraft 2011. På den listan står det att Gustav Nilsson, Moderaterna, skulle arbeta aktivt i frågan. Ändå har Gustav Nilsson reserverat sig i frågan i arbetsmarknadsutskottet. Hur kommer det sig?
Hur kommer det sig att ditt parti inte tycker att det är viktigt att alla ska få tillgodogöra sig sina mänskliga rättigheter i vårt Sverige?
Ann-Christin Ahlberg (S):
Man kan bara titta på kostnaderna om man vill, men man måste också se vinsterna för personerna i fråga, för samhället och för verksamheterna i övrigt. Jag kan återigen ta upp exemplet med min farmor och farfar. Min farmor blev blind i vuxen ålder. Hon kunde inte lära sig att gå ut på egen hand. Men min farfar kunde under många år hjälpa henne. Sedan tog de av benen för farfar - olyckligtvis, som han själv sade.
Han blev rullstolsbunden. Min farfar och farmor flyttade till en lägenhet anpassad för rullstol.
Farfar kunde hjälpa min farmor och ta vara på sig själv utan någon större insats från samhället, mer än att de hade en bostad de klarade av att vara i. Det var en enorm vinst för både farmor och farfar, och det var en enorm vinst för kommunen, för oss anhöriga och för samhället. Byggnaden där lägenheten fanns var byggd för funktionsnedsatta.
De hade möjlighet att åka ned med hissen, gå till kafeterian och restaurangen. De kunde komma ut på torget. Det var trevligt tyckte min farfar. Men han kunde inte komma in i affären med rullstolen och köpa snus. Det var helidiotiskt även för alla oss andra. Om man gick med en barngrupp snubblade barnen på det konstiga trappsteget mitt ute på trottoaren.
Det hade varit bra om den hade tagits bort. Samhällsvinsten blir oerhört mycket värdefullare för den med funktionsnedsättning och för oss anhöriga. Min farfar och farmor fick ett bra liv, trots deras funktionsnedsättningar.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Löften kan ges, men löften ska också hållas. Inför valet 2010 ställde handikappgrupperna en fråga till partierna. Frågan var: Vad kommer ditt parti att göra för oss de närmaste åren? Jag tror att Ismail Kamil vet vad Folkpartiet svarade, men för säkerhets skull vill jag läsa upp det.
Det är inte säkert att alla här i kammaren vet vad ni svarade. Ni svarade: Det är en prioriterad fråga för oss. De senaste åren har det gällt just tillgänglighet. Vi vill att bristande tillgänglighet ska betraktas som diskriminering.
Det skulle innebära en möjlighet för den som drabbas av problemen att få ersättning samtidigt som det sätter press på de ansvariga att åtgärda de hinder som finns. Nyamko Sabuni från Folkpartiet är ansvarig minister för diskrimineringsfrågorna. Hon har nyligen skickat ut ett sådant lagförslag på remiss. När vi fått in synpunkterna från alla remissinstanser vill vi gå vidare och stifta en lag.
Så skriver ni inför valrörelsen 2010. Remissinstanserna har svarat, och det är nästan 600 dagar sedan. Men ni har ändå inte tagit fram något lagförslag. Ismail Kamil har också själv skrivit att han skulle jobba aktivt för en ny diskrimeringslag som skulle träda i kraft 2011.
Men ändå reserverar du dig mot att göra det möjligt. Varför håller ni inte ert löfte?
Ann-Christin Ahlberg (S):
Det är som man säger: Att tala är en sak, men att verkställa och göra är något helt annat. Folkpartiets företrädare står nu här och säger att man, precis som vi Socialdemokrater tycker, borde ha en lagstiftning som förändrar möjligheten för den som har funktionsnedsättning. Ändå kommer ni, Ismail Kamil, att rösta emot det. Hur går det ihop?
Ni lovade detta inför valet 2010, med dåvarande ansvarig minister Nyamko Sabuni. I dag säger nuvarande ansvarig minister Erik Ullenhag att han också tycker att detta ska in i diskrimineringslagstiftningen. Han är högst ansvarig, och ändå sker ingenting. Remissyttranden och så vidare gjordes för nästan 600 dagar sedan.
De lagar och förordningar som har funnits skapades på 70- och 80-talen. Det är 30-40 år sedan, och det har inte hänt så väldigt mycket. Hur länge ska vi vänta? Det kommer inte att bli billigare. Är det 30-40 år till Folkpartiet tycker att vi ska vänta? Nu har ni faktiskt chansen att rösta med oss. Då går det säkert snabbare.
Frågan är nämligen utredd. Vi har fortfarande så otroligt mycket hinder kvar, trots lagstiftningar sedan 70- och 80-talen. De som har en funktionsnedsättning har all rätt att nu få vara en del i samhället på samma villkor som du och jag.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Här kommer ytterligare en ledamot från arbetsmarknadsutskottet och säger att man egentligen tycker precis som vi socialdemokrater men ändå tillstyrker reservationen mot beslutet.
Jag tror att väldigt många som är aktiva i den här frågan, speciellt handikapporganisationerna, undrar hur länge ni ska utreda frågan. Vi socialdemokrater tycker att den är färdigutredd. Som vi sagt tidigare tittar och räknar man bara på kostnaderna, men man måste också titta på vinsterna.
När människor får möjlighet att komma till skolan eller jobbet eller har möjlighet att vara ute och vara aktiva i samhället är det en otrolig samhällsvinst för oss alla.
Många av de hinder som finns i samhället är det bra för oss alla om vi blir av med, oavsett om det rör sig om en handikapptoalett, en trottoarkant, en hiss eller vad det nu är. Det är inte bara bra för dem som har en funktionsnedsättning.
Om vi får bli gamla, du och jag, kommer vi antagligen båda två att få någon typ av funktionsnedsättning, om vi inte redan har det i dag. Funktionsnedsättningen finns i den miljö man befinner sig i. En gång när jag var på ett årsmöte på Dövas Förening kände jag verkligen att jag hade en stor funktionsnedsättning.
Jag fattade inte alls vad som pågick på det årsmötet fast jag är van vid att vara på årsmöten. Där hade jag en funktionsnedsättning. Det handlar om den miljö vi befinner oss i, och den vill vi förbättra.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag fick inget svar från Annika Qarlsson om hur länge till det ska utredas och hur länge till människor som har en funktionsnedsättning ska vänta på att få sina mänskliga och demokratiska rättigheter tillgodosedda för att kunna vara i samhället fullt ut som alla andra. Det skulle jag jättegärna vilja ha svar på.
Inför valet 2010 svarade också Annika Qarlssons partiledare Annie Lööf ja på den här frågan. Ni har sagt ja, och ni har sagt att det ska in i diskrimineringslagstiftningen. Ni har också sagt att ni ska jobba för att den ska träda i kraft 2011. Nu är det 2012.
Utredningen var färdig för nästan 600 dagar sedan, och 130 remissinstanser var väldigt positiva. Ni sitter i Regeringskansliet och kan påverka att lagförslaget läggs fram. Ni har en oerhörd makt att påverka hur det ska se ut.
Vi socialdemokrater tycker att människor ska få denna rätt nu och inte behöva vänta längre. Vi genomförde de förra förändringarna på 70- och 80-talet, men de efterlevs fortfarande inte i dag. Då måste man ändå våga sätta ned foten och göra något nu. Man kan inte vänta längre. Det är dags att alla människor får använda sig av hela samhället. Jag frågar igen: Hur länge ska man vänta?
Ann-Christin Ahlberg (S):
Tack för svaret. Det gläder mig att även statsrådet tycker att kvinnor och män ska ha samma möjlighet till etablering i samhället. Men nu ser verkligheten inte ut så trots att etableringsersättningen är individuell. Det förutsätter att kvinnor och män får samma möjligheter till etablering och den hjälp som behövs för det.
I AKKA-utredningen visades tydligt att nyanlända kvinnor missgynnas. De får inte tillgång till arbetsmarknadsutbildning såsom männen får. Männen får tre gånger så ofta som kvinnor möjlighet till arbetsmarknadsutbildning, och de nyanlända kvinnorna får vänta betydligt längre på en insats. Det gäller speciellt om de har barn och speciellt om barnen är under sex år eller om de har en utländsk make.
Många myter sprids också om att nyanlända kvinnor inte vill och inte kan arbeta för att de har så många barn och ett så stort ansvar för familj och hem - precis som att männen inte skulle ha det. De flesta kvinnor som kom till Sverige 2005 och som har varit här i fem år har ett eller två barn. Bara 5 procent har fler än fyra barn.
Verkligheten stämmer inte med den bild som målas upp att nyanlända kvinnor har eller får många barn. Detsamma gäller viljan att arbeta. Den är lika hos kvinnor och män. Jag har träffat många invandrarkvinnor som vittnar om att det de önskar allra mest är att få ett jobb.
De svarar precis som männen att de vill ha ett arbete för att kunna försörja sig och få en frihet att påverka sina liv och förverkliga sina drömmar. Det är vad både kvinnor och män vill ha. Andra förklaringar till att kvinnor får sämre möjlighet att komma ut i jobb är att kvinnor har låg utbildning. Det stämmer. Många är korttidsutbildade. Ca 40 procent har högst grundskoleutbildning.
Det är dock ungefär samma siffra som för männen, som vi inte talar så mycket om. Tittar vi på männen i samma situation kan vi inte se att det påverkar deras möjlighet att få hjälp i sin etablering, och det påverkar inte männen i samma utsträckning som kvinnorna. Herr talman! Även många kvinnor som kommer som anhöriginvandrare har svårt att komma in i arbetslivet.
Efter fem år har en av fyra kvinnor som kommit hit aldrig fått pröva på ett arbete, och varannan flyktingmottagen kvinna har aldrig fått chansen att arbeta. Dessa kvinnor riskerar att hamna i ett stort utanförskap och i ett ekonomiskt beroende av en man eller av försörjningsstöd.
Det hindrar kvinnan att kunna påverka sitt liv och sin situation och att ta makten över sig själv och sin familj, och det minskar kvinnans frihet. Även barnen riskerar att hamna i fattigdom, och risken finns också att det går i arv till nästa generation, till barnen. Vilka åtgärder har regeringen vidtagit för att förändra?
Vilka signaler tycker statsrådet att vi ger nyanlända kvinnor och män i det så kallade jämställda Sverige?
Ann-Christin Ahlberg (S):
Det är jätteviktigt att få makten över sitt eget liv. Det har både statsrådet och jag sagt i våra anföranden. Det är olika traditioner när det gäller hur kvinnor jobbar i olika länder. Det är viktigt att vi jämför svenska kvinnor med de nya svenska kvinnor som kommer till vårt land och att vi jobbar för att kvinnor och män ska ha samma möjligheter.
Om vi ska kunna slå oss för bröstet och tycka att vi jobbar med jämställdhet i Sverige är det viktigt att de nya döttrarna och kvinnorna som kommer hit får chansen till ett jämställt arbetsliv. Attityder är något oerhört viktigt. Därför tog jag i mitt första anförande upp att vi har gamla myter som blir som sanningar, men inte är några sanningar.
Det är viktigt att vi politiker lyfter upp det på rätt sätt. Vissa partier spelar på den planhalvan trots att det är falsk information. Många kvinnor och män har hoppats få ett bättre liv när de kommer till Sverige, oavsett varför de kommer hit.
Speciellt har många kvinnor hoppats att äntligen komma till ett land där även de blir sedda och får möjlighet att utbilda sig och få ett jobb så att de kan försörja sig. Det finns säkert också en och annan kvinna som kan lämna sin man som kanske inte är den bästa att leva tillsammans med. Det är också viktigt för de flickor som kommer hit att de får möjlighet till utbildning och arbete och kan komma in i samhället.
Då krävs det förebilder. Den förebild som man ofta har är föräldrarna. Att ha en mamma som går till jobbet, en mamma som vågar utbilda sig och får chansen till det, är viktigt för att även barnen ska lyckas. Vi kan titta på hur det ser ut historiskt här i Sverige.
Att man har jobbat oavlönat hänger fortfarande kvar, även om det har blivit något bättre. Många föräldrar har sagt till sina barn: Passa på att utbilda er så att ni får ett något bättre jobb än vad jag fick.
Trots att de lever i Sverige har nog många kvinnor sagt att deras döttrar ska få en bättre chans än vad de själva fick. När jag pratar med personer som har jobbat med etableringsreformen tar de upp många saker som är relevanta för att det inte fungerar för kvinnor. Det är boendesituationen som ofta inte är löst.
Det blir ett hinder för att kvinnorna tryggt ska kunna engagera sig på olika sätt. Det är också bristen på förskoleplatser. När man inte har något boende vet man inte vilken förskola man ska söka sig till. Det är också en brist på kunskap om hur bra förskolan är för barn.
Det är en brist att man inte har någon tillsyn för sjuka barn. Är man hemma med sjuka barn eller är det något annat som är anledning till att man inte kommer till utbildningen? Man tar också upp problemet med 18-åringar som får välja på utbildning och etablering.
Hade de valt utbildning hade de antagligen fått jobb, men de väljer etablering eftersom det är mer fördelaktigt. Har statsrådet för avsikt att se över dessa problem?
Ann-Christin Ahlberg (S):
Det verkar som om vi är överens om att kvinnor och män ska ha samma möjligheter. Men då måste vi också jobba mycket hårdare för det. Då är vårdnadsbidraget något som måste bort. Vi måste ha en förskola där det finns platser för dessa barn.
Vi måste se till att båda föräldrarna, både mammor och pappor, får information om hur viktig förskolan är för dessa barn. Förskolan är bra för alla barn. Men då måste vi också våga satsa på förskolan. Sedan kan vi diskutera den problematik som uppstår när det gäller föräldrapenningen. Jag kan ställa mig bakom att det inte är bra.
Men det var inte det som min interpellation egentligen handlade om, utan den handlade om att kvinnor och män inte får samma möjligheter till etablering i samhället. Där kan man ha två olika debatter. Vi vet att kvinnor kan och vill komma in i arbetslivet. De önskar precis samma frihet som alla andra. De drömmer om att kunna försörja sig själva.
De drömmer om att kunna ge sina barn ett framtida liv som kanske är mycket bättre än det som de själva kanske har haft. Etableringen måste bli mer jämställd, och det måste ske förändringar.
De attityder som finns, och som statsrådet tog upp, om att man tycker att de ska gå hemma med föräldrapenning är förödande för barnen, för kvinnorna, för familjen och för hela vårt samhälle. Kring sådant här gror också många negativa tankar. Låt oss tillsammans åtminstone se till att kvinnor får möjligheter.
Då måste de få samma möjligheter som männen till etablering. Det är när man är ny i Sverige som man kan påverka mycket mer. Det är då man är som mest mottaglig för vad som gäller här. De allra flesta som kommer hit till Sverige vill så gärna komma in i vårt samhälle. De vill så gärna bli svenskar och känna att de gör en insats i vårt samhälle. Låt dem därför få bli det.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag kan hålla med ministern om att det är jätteviktigt att det finns förskollärare och barnskötare. Det var så jag också menade. Det som är oroväckande för många barnskötare är dock att de ständigt, under så många år, har levt med att tjänsterna konverteras till förskollärartjänster trots att det faktiskt inte finns förskollärare.
Då får man gå på några konstiga vikariat, som ibland inte ens ger LAS-dagar för fast anställning. Det är alltså en jättestor oro i denna yrkesgrupp. Eftersom kommunerna inte kan stödja sig på skollagen, förskolans läroplan, i detta är det väldigt olyckligt att de driver på det.
Det hade alltså varit väldigt bra om ministern kunde vara bra på att tala om ute i kommunerna att de inte har stöd i lagen för att göra så. Det är nämligen det de hänvisar till.
När det gäller stimulansbidraget är det jätteviktigt att man får det för att ha en mer tillgänglig förskola på kvällar, helger och nätter. Regeringen satsar dock bara 15 miljoner i år. Socialdemokraterna har lagt 100 miljoner, och vi hade gärna velat satsa ännu mer i år.
Vi lägger lika mycket för varje år framöver, men regeringen satsar alltså bara så mycket på fyra år som vi gör på ett år. Jag undrar hur ministern ser på det och vilka signaler det ger. Det blir nämligen inte riktigt trovärdigt att man vill påskynda kommunerna.
Jag tar några siffror: År 2010 hade 856 922 barnomsorg. Av alla dem var det 2 546 barn mellan ett och fem år och 1 487 barn mellan sex och tolv år som hade barnomsorg på obekväm arbetstid.
Det motsvarar 0,47 procent. Det är otroligt få som får chans till barnomsorg, och ändå vet vi att det finns ett behov. Ministern är också jämställdhetsminister, och detta är en jätteviktig jämställdhetsfråga. Oavsett om kvinnan är ensamstående eller ej har hon rätt att försörja sig själv. Det är en av de viktigaste frågorna. När det gäller barngruppernas storlek har de ökat över tid.
Vissa kommuner använder dock beräkningstal där man omvandlar kanske tre barn till ett barn. År 1994 hade 9 procent av förskolorna barngrupper på 21 barn eller fler. I dag är det jättevanligt att man har 21 barn eller fler.
Samma år hade 63 procent färre än 17 barn per avdelning. I dag är detta väldigt ovanligt. Jag vet att man räknar om väldigt mycket. Man räknar inte varje barn, utan man räknar volymtimmar, som det heter ibland, och lite annat. Det är viktigt att vi håller en bra kvalitet i förskolan. Då måste man tillföra mer resurser till kommunerna.
Det är oroväckande att vi har en regering som faktiskt minskar statsbidragen till kommunerna så mycket i samband med att det är hög arbetslöshet och kommunerna har ett jätteansvar för att se till att försörja människor som inte har a-kassa eller har hamnat i fas 3. Detta drabbar också förskolans värld - såväl personalen och barnen som föräldrarna.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag vill avsluta med att säga att alla barn har särskilda behov, en del har lite mer. Många bland förskolepersonalen som jag träffar vittnar om att de inte får rätt resurser för att faktiskt kunna ge barnen det de har behov av. En del barn kan finna sig väl i en större barngrupp, men en del mår väldigt dåligt av det.
För att vi ska kunna ha en bra förskola måste man få förutsättningar och få resurser, och för att kunna leva upp till skollagen måste man få resurser.
I alla fall i mitt hemområde har kommunerna fått betydigt mindre i statsbidrag, som får till följd att man får dra ned eller inte kan anställa fler fastän man så väl vet att det behövs inom förskolan, äldreomsorgen och skolan.
Barnen är faktiskt vår framtid, och förskolan ska vara bra både för barnen när föräldrarna jobbar och för föräldrarna så att de kan känna trygghet i att när de går till jobbet eller studerar har deras barn det bra där. Det ska också vara en arbetsmiljö som är bra för dem som jobbar där.
Men personalen vittnar jätteofta om att det inte är den kvalitet som man ska ha enligt skollagen. Då måste vi som politiker ta det på största allvar.
Om vi tycker att det är viktigt att fixa barnomsorg även på kvällar, helger och nätter får vi sluta att bara prata om yrkesgrupper, hur många procent det ska vara, utan vi måste våga säga att det är barnen som måste vara i fokus om det är en förskola av hög kvalitet som vi ska fortsätta att utveckla. Då krävs det mer resurser.