KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Rothenberg (M):
Välkommen tillbaka, ministern! Det blir en hård dag i dag när man samlar ihop alla interpellationer. Vi ses om en stund igen. För några veckor sedan debatterade jag en interpellation på det här temat med näringsminister Ibrahim Baylan. Den handlade om vad regeringen gör för att motverka konkurser i restaurangnäringen. Detta är en interpellation som Lotta Olsson har skrivit.
Den skulle inte ha behövts om man hade tänkt till och använt restauranger som ett redskap för att begränsa smitta och inte sett dem som en anledning till att smitta sprids. När jag läste socialministerns svar i dag insåg jag att det finns anledning att ställa samma frågor till henne som jag ställde till näringsministern.
I svaret säger ministern att det görs en bedömning att serveringsställen är särskilt riskfyllda ur smittskyddssynpunkt då för varandra okända personer samlas och tillbringar en längre tid i fysisk närhet på begränsad yta. Sedan coronapandemin drog igång har restauranger reglerats. Man får sitta maximalt fyra personer vid ett bord.
Restaurangerna är ålagda att ha avstånd mellan borden. Man får inte stå i en bar. Människor rör sig inte på restauranger på det vis de gjorde tidigare, särskilt inte i barer. De allra flesta restaurangägare sköter efterlevnaden av reglerna mycket väl. Jag skulle vilja säga att det i dag är svårt att hitta en bar där någon bryter mot reglerna utan att det blir en tillsägelse.
Framför allt är det inte heller lika mycket folk ute i dag som tidigare. Detta har inneburit en enorm skada för den samlade restaurangnäringen. Det var illa när man inte kunde fullfölja den andra sittningen till klockan 22, och det blev än värre när man nu ska stänga för beställningar klockan 20 och låsa klockan 20.30.
Jag undrar - detta är en fråga som jag också ställde till Ibrahim Baylan - vad det är för bedömning som Folkhälsomyndigheten gör och vad den grundar sig på när man säger att det skulle vara farligare att vara kvar på en restaurang efter 20.30 än att festen flyttar hem till någon av gästerna.
Då samlas man i lägenheter. De festerna skulle inte ha uppstått om man hade kunnat vara kvar i restaurangens reglerade och kontrollerade miljö. Vad är det som ligger bakom, och vems är bedömningen? Näringsministern kunde ju inte svara på vad det är för bedömning som Folkhälsomyndigheten eller någon annan gör.
Vad stöder man sig på? Faktum är att en restaurang sannolikt är en säkrare plats att festa på än hemma. Vad grundar jag detta på? Ja, det räcker faktiskt med att tala med organisationen Fastighetsägarna. Anmälningarna till deras störningsjour har ökat dramatiskt. Nu sitter man i bästa fall på trånga balkonger i stället för på luftiga uteserveringar.
Man sitter i små vardagsrum där man är för många - betydligt fler personer per kvadratmeter än om man hade varit kvar på restaurangen. Här hävdas det också att det finns internationella studier. Vad är det för studier? Det skulle vara väldigt intressant att få veta fakta bakom detta.
Hans Rothenberg (M):
Förhoppningsvis är vi i slutet av den här pandemin, åtminstone i dess absolut allvarligaste fas. Det har varit en lång fas, och det har varit många fasor i denna fas. Anledningen till att vi har den här debatten och att jag vill gå in och ta debatten är att vi ska lära för framtiden. Detta är inte den sista pandemin som drabbar vår generation. Förmodligen kommer det att vara flera, och pandemier kommer sannolikt att bli vanligare.
Men då är det oerhört viktigt att man fattar rätt beslut och att de är välgrundade. Folkhälsomyndigheten har en självrapporteringsmätning. Den gjordes vecka 10 för Uppsala. Uppsala har varit en ort som har varit särskilt drabbad av coronavirusspridningen. Var hade man då fått smittan? Jo, den hade man fått på arbetet, i butiker och i vården.
Restauranger och barer var en försvinnande liten del av detta. Man måste sätta detta i ljuset när regeringen lägger så mycket av sin energi på restriktioner för restaurangnäringen. Grunden för den bedömningen uppfattar jag fortfarande som obekant. Och det är stor skillnad på restaurang, bar och nattklubb. En nattklubb är ungefär som det gamla klassiska bollhavet på McDonalds.
Alla är överallt, och bollarna sprutar omkring, precis som virus gör i dag. Man kan inte jämföra en nattklubb med en restaurang där fyra personer sitter vid ett bord, där avståndet är reglerat och där det finns ansvarsfulla restaurangägare som ser till att hålla restriktionerna. När coronaviruset bryter ut klockan 20 på kvällen ska gästerna gå hem. Då flyttar festen någon annanstans. Det är tyvärr verkligheten.
Detta är ett av felbesluten. Jag utgår från att regeringen kommer att utvärdera sig själv när det gäller att hantera kommande pandemi.
Hans Rothenberg (M):
Det finns mycket att säga om den klassiska handelsnation som Storbritannien är, men Sverige är också en klassisk handelsnation. Våra respektive länders välstånd har byggt på att vi har haft en ömsesidighet med omvärlden. Vi har inte slutit oss. Vi har i Sverige och Storbritannien förvisso haft lite olika metoder för hur vi har tagit oss an omvärlden. Storbritannien är ju en före detta kolonialmakt.
Det är intressant att notera att den klassiska transatlantiska länken mellan Storbritannien och USA sedermera har blivit en mer integrerad del av EU, Europa och USA.
Det finns också en annan konstellation som jag har noterat när jag har varit med tidigare handelsministrar på WTO:s ministermöten runt om i världen, nämligen Samväldet, som ju består av Kanada, Australien, Nya Zeeland och många andra stora och betydande världsekonomier. Detta är något att kroka arm med.
Det skulle vara intressant att höra om ministern har några ambitioner att väcka liv inte bara i Storbritannien utan också därigenom få liv i Samväldets olika aktörer. Därigenom kan det då bli ökade investeringar, vilket båda länder är väldigt beroende av. Det innebär också att vi kan få ett mer enat agerande i WTO.
Men det som är här och nu är de företag som upplever krångel och fördyringar i relationen med Storbritannien efter brexit och i samband med covidpandemin. De behöver hjälp här och nu. Det är en diger uppgift ministern har framför sig, men jag hoppas att det kommer att gå vägen. Annars kommer jag med en ny interpellation.
Hans Rothenberg (M):
Tack, ministern, för svaret! Det händer mycket under pandemin. När jag skrev min interpellation i januari eller februari var den här frågan väldigt debatterad. Det kom rapporter från äldreboenden och sjukhus om personal som inte var pigga på att vaccinera sig.
Det här är någonting som inte bara påverkar den enskilda individen, personalen, utan det påverkar patienter, grupper och annan personal. Vi vet att det finns grupperingar som aktivt propagerar för att icke använda vaccin. Nu talar jag inte om att man vill undvika något enskilt läkemedelsbolags vaccin utan om motstånd mot vaccin som sådant.
Det här inverkar negativt på hela det globala samhället, och det baseras vanligtvis inte på vetenskaplig övertygelse. Vårdpersonal är en speciell kategori och har ett ansvar som ofta ligger utöver det som många andra yrkesgrupper har eftersom man har ett ansvar för andra människors hälsa.
Genom sin egen hälsa, eller brist på hälsa, kan man också påverka andra människor negativt. Därför är detta en fråga som faktiskt kan diskuteras även om vi inte står i en pågående pandemi. En pandemi, fru talman, är någonting som man drabbas av väldigt akut. Är man inte förberedd vet man inte vad man ska göra.
Det vi lär oss av den här pandemin är att vara förberedda inför nästkommande pandemi. Då kan det vara bra att tänka på de här sakerna. Dagens Nyheter gjorde en undersökning i vintras om vaccinationsviljan inom äldreomsorgen i storstadsregionerna. Den undersökningen visade att det då fanns kommuner som uppgav att närmare hälften av de anställda var tveksamma till att ta vaccinet. Ytterligare ett antal kommuner uppgav att en fjärdedel ville avvakta.
Det handlade då främst om yrkeskategorierna undersköterskor och vårdbiträden. Det stämmer att en arbetsgivare inte får tvinga någon att vaccinera sig. Det är inte heller tillåtet med disciplinåtgärder om någon vägrar. Det här säger grundlagen. Men då kommer vi till det som är verkligheten i dag: En pandemi är extraordinär och kan inte hanteras som vilken arbetsrelaterad fråga som helst.
Även om det är få personer som vägrar att vaccinera sig och som arbetar inom vården kan konsekvenserna bli mycket stora. Vårdpersonal är en speciell nyckelgrupp, och det här är en säkerhetsfråga för personal och patienter. När jag tar del av ministerns svar hör jag att det huvudsakligen handlar om information.
Ja, information kan vara bra, men jag tror inte att det är informationsbrist som ligger till grund för att någon gör ett aktivt ställningstagande att inte vaccinera sig, speciellt inte om man arbetar inom vården. Därför tror jag att det är viktigt att man till exempel tydliggör under utbildningen inom de här yrkesgrupperna vad det är som gäller och vad som är viktigt och bra.
Det borde också kunna finnas med avtalsmässigt vid anställning. Man kan jämföra detta med till exempel barnmorskor som av samvetsskäl ej befattar sig med vissa arbetsuppgifter som ligger inom en barnmorskas profession. Det är inte bara att säga nej tack. Jag undrar om det finns några kreativa idéer hos regeringen när det gäller hur man ska hantera det här inför en eventuell kommande pandemi.
Hans Rothenberg (M):
Jag tror att det här är någonting som vi ska vara väldigt uppmärksamma på för framtiden. I dag har diskussionen flyttats över till frågan om man ska använda vaccinet från bolaget X, för det kan ju innebära en massa konstigheter, eller om man ska använda vaccinet från bolaget Y, och helt plötsligt blir hela svenska befolkningen vaccinexperter.
Vi vet också att det finns slutna antivaccinationsgrupper - såväl svenska som internationella. Där ges känslor och privata upplevelser samma eller större tyngd än vad artiklar i vetenskapliga tidskrifter ger. Den fristående journalisten Malin Lernfelt har skrivit en ingående artikel i frågan. Hon har gått på djupet i frågan och menar att det i de grupperna inte finns något utrymme för diskussion eller nyanser.
Det är svart eller vitt, och där är vaccin svart som natten. Man kan också betrakta antivaccinationspropagandan som en lömsk samhällsinfiltratör. Varför är det så viktigt att även fokusera på vårdpersonal? Låt oss vända på resonemanget. Är det så att det finns vårdpersonal som av någon anledning är tveksam till att vaccinera sig?
Ja, okej, då får vi väl respektera det. Men då kanske man ska ha ett regelverk som gör detta mer flexibelt. Om man lyssnar på vad de olika fackliga organisationernas företrädare säger är det en arbetsrättslig fråga, och frågan är lite relaterad till det som är den speciella situationen just nu. Den speciella situationen är en pandemi.
Låt oss titta utanför landets gränser. Det tilltagande vaccinationsmotståndet har fått tolv europeiska länder att införa obligatorisk vaccination. Det går! I Italien är det sedan 2017 obligatoriskt för alla förskole- och skolbarn att vaccineras mot mässling. Inget barn får gå i förskolan om det inte är vaccinerat, och föräldrar till ovaccinerade skolbarn får betala straffavgifter.
I Tyskland måste alla barn som går i förskolan och all personal född efter 1970 som arbetar i förskolan eller skolan samt all sjukvårdspersonal vara vaccinerade mot mässling. Den som inte vaccinerar sina barn riskerar böter på upp till 30 000 kronor.
Än så länge finns inget tvång i något land att vaccinera sig mot covid-19, men frågan diskuteras i dag i till exempel Schweiz där vaccinationsmotståndet är utbrett. Nu handlar den här diskussionen inte specifikt om vårdpersonalen i dessa länder, utan den handlar om hur man förhåller sig till vaccinationer. Men vårdpersonalen är en nyckelgrupp.
Om inte vårdpersonalen ställer upp till hundra procent blir det svårt att motivera dem som är tveksamma till att låta vaccinera sig. Därför skulle jag vilja se att regeringen hade en något mer öppen hållning till hur man ska hantera frågan framöver. Nästa pandemi kan vara långt mycket värre än den snuva som vi har just nu.
Hans Rothenberg (M):
Det är när vi börjar närma oss den 90-procentiga nivån för att få flockimmunitet som problemet kan återaktualiseras. Jag har stor respekt för att vi nu befinner oss tre fyra månader efter att frågan formulerades.
Om jag hade skrivit interpellationen för tre veckor sedan hade jag förmodligen bakat in ett bredare resonemang, men det har vi tagit upp i diskussionen. Det är inte när vi är på väg mot 60-, 70- eller 80-procentig vaccinationsnivå som problemet står för dörren, utan det är när vi har de där sista kvar. Oavsett om det beror på enskilda personer som vägrar att vaccinera sig eller om det handlar om vårdpersonal är det lika illa.
Men vårdpersonal är en nyckelgrupp i sammanhanget, och där ska vi förvänta oss att de föregår med gott exempel. Fru talman! Moderaterna var tidigt ute med att kräva nationella riktlinjer från regeringen. Man skulle också överväga att vidta vissa åtgärder mot vårdpersonal som vägrar att vaccinera sig.
Man har kunnat försätta vissa näringar i praktiskt taget yrkesförbud på grund av extraordinära omständigheter, och då är det väl inte mer än rimligt att tänja på gränserna även i denna globala folkhälsofråga. Man ska som patient, gammal eller sjuk, känna sig trygg i den miljö man vistas i. En mutation som nuvarande vaccin inte biter på utan där vi måste börja om på nytt igen är ett misslyckande i sammanhanget. Det är därför det är viktigt att lyckas.
Under utbildningen ska det tydliggöras vad som gäller för den som arbetar inom vården. Det ska också vara möjligt att villkora vid anställning. Och detta ska gälla under extraordinära omständigheter - ett slags force majeure. Covid-19 är en av de största force majeure-situationer vi har upplevt i världen.
Hans Rothenberg (M):
Tack, statsrådet, för svaret på interpellationen! Det var den 14 december förra året som det kom till slut - sms:et som alla hade väntat på. För det här var en stor händelse; det var första gången som man kunde masskommunicera från regeringen och från myndigheter direkt till medborgare i realtid utan några mellanhänder.
När sms:et väl kom var det kortfattat och väldigt distinkt. Det stod: "Information från myndigheterna: Följ de nya skärpta råden för att stoppa spridningen av covid-19. Läs mer på webbplatsen Krisinformation." Det stod inte vad det var för myndigheter. Det stod inte vad det var för råd.
Det fanns inte heller någon länk i meddelandet. Det var därför det blev en väldig snackis i Sverige. Jag ställde ganska omgående en fråga till statsrådet Ygeman angående detta, i och med att det handlade om en digitaliserings- och kommunikationsfråga. Denna kampanj var omtalad redan innan den genomfördes.
När utskicket väl ägde rum uppfattades det som ett antiklimax, då innehållet i meddelandet var ytterst begränsat. Uppmärksamheten kring meddelandet blev stor, såväl i medier som i diskussioner på sociala medier - dock inte för det som var avsikten, nämligen hur människor borde agera under rådande omständigheter, utan snarare för att informationen var ospecifik och för att det saknades en länk till den mest bärande informationen.
Dessutom var det inte helt klart vem som var avsändare. Därefter har ytterligare riksdagsledamöter ställt frågor och interpellationer på temat till flera statsråd. Svaren har varit begränsade till sitt innehåll. Det svar jag fick på min skriftliga fråga till statsrådet Ygeman var så begränsat att jag valde att också ställa en interpellation. Annars hade jag inte gjort det.
Jag tyckte att den skriftliga frågan skulle räcka. Jag frågade om statsrådet ansåg att sms-kampanjen var så effektiv att den motsvarade regeringens och allmänhetens förväntningar och vilka erfarenheter regeringen och statsrådet drog av den genomförda sms-kampanjen inför framtiden. Nu har interpellationen lämnats över till statsrådet Mikael Damberg. Det tycker jag är bra. Vi har haft många bra debatter genom åren.
Jag tror att det också kan bli mer klargörande. Det som är viktigt när man genomför en aktivitet är att sätta mål, att ha ett tydligt budskap och också att följa upp det hela. I det här fallet säger ministern att 13 miljoner sms skickades ut och att inga tekniska störningar eller framkomlighetsproblem noterades.
Likväl: Budskapet var otydligt, det var inkomplett och det bemöttes näst intill hånfullt på många håll. Antalet besök på Krisinformation.se med flera webbplatser ökade kraftigt som ett resultat av utskicket, säger ministern. Det tycker jag också är värt att utvärdera. Var det på grund av utskicket, eller var det på grund av att det fanns höga förväntningar på detta utskick?
Jag skulle vilja fråga Mikael Damberg: Vad var målen? Överträffades målen? Underträffades de? Hade det blivit fler besök om det hade funnits en länk med i sms:et?
Hans Rothenberg (M):
Jag tackar för svaret. Jag håller med om att man ska använda de här redskapen. Desto viktigare är det då att det verkligen sker på ett förtroendeingivande sätt, så att det inte blir den snackis som det blev nu senast.
I det här sammanhanget hade jag förväntat mig att man skulle göra en genomgående utvärdering, som till och med skulle kunna vara offentlig, så att också medborgarna kunde få veta vad det var man inte förstod eller vad det var man hade fått. En anledning till att det var väldigt mycket trafik var sannolikt dels att detta hade blivit haussat innan, dels att det blev en näst intill viral diskussion kring det.
Vi kan nog inte förvänta oss att detta sker andra gången, femte gången eller tjugosjunde gången. Då börjar man förvänta sig att det är distinkt information som kommer på det här viset. När det gäller detta med billigt eller kostnadsfritt är billigt är inte alltid detsamma som bra. Jag förstår dock att de här operatörerna ställde upp kostnadsfritt. Det är ju en fantastisk referens att ha jobbat åt Sveriges samlade krismyndigheter och åt regeringen.
Det vore egentligen fy skam att ta betalt i de sammanhangen. Men även där finns det anledning att titta över detta inför kommande gånger. Det här kommer inte att på samma sätt ha nyhetens behag nästa gång. Då måste man också värdera upp det här. Det kommer att tillkomma ökade kostnader, och de kostnaderna måste alltid ställas i relation till den effekt och de resultat man får.
Jag är nyfiken på att höra de erfarenheter som Mikael Damberg refererar till. Hur har utvärderingen gjorts? Har man satt sig ned och sagt att vi är ganska nöjda, eller har man gjort en metodisk undersökning, kvalitativ eller kvantitativ? Finns det ingenting som kan förbättras? Om det gör det, vad kan förbättras? Vad skulle kunna kompletteras?
Jag lät printa ut sms:et för att få det läsbart. Det är ganska få bokstäver. Desto viktigare är det då att meddelandet är distinkt och att informationen är relevant. Vad är det som skulle kunna kompletteras? Vad är det man skulle kunna göra för att detta ska vara tveklöst distinkt information? Och vilka är lärdomarna och rekommendationerna inför nästa tillfälle då en liknande kampanj ska genomföras?
Hans Rothenberg (M):
Detta är viktigt, för det rör landet säkerhet på många sätt. En pandemi är sällan så akut att den måste hanteras inom sex timmar; den typen av galopperande åkommor hoppas vi inte kommer att uppstå. Men också i framtiden kommer det ju att finnas meddelanden och information till medborgarna som måste komma och som ligger någonstans i gränslandet mellan Viktigt meddelande till allmänheten och denna typ av informativa meddelanden.
Vi får ju alla dagligen, både på mejl och på sms, underliga meddelanden som vi numera med viss rutin bara raderar som spam. När det kom någonting där det stod "Fohm, MSB" var min första reaktion att det var ytterligare ett spam. Men detta meddelande var så kryptiskt att det lockade till viss läsning.
Därmed inte sagt att begripligheten blev mer påtaglig. I det här sammanhanget är det alldeles utmärkt att se över detta, för om det är någonting som man inte får spela med när det gäller denna typ av kommunikation är det just förtroendet. Det var detta som gjorde att jag blev orolig, och det var därför jag ställde frågan till Mikael Dambergs kollega Ygeman om det här. Man måste ta detta på allvar.
Jag tror också att det är otroligt viktigt att man från början planerar in en uppföljning när man ägnar sig åt denna typ av aktiviteter, som med alla andra verksamheter. Det gäller att ha ett tydligt budskap, att sätta mål, att följa upp och utvärdera, att lära av erfarenheten och att göra om, göra nytt och göra rätt där så behöver göras.
Så skapar man förtroende, och det är bättre att man gör det från början än att Riksrevisionen kommer och lägger resurser på sådant här framöver. Jag ser fram emot att inte få för många meddelanden av denna typ och att världen kommer att vara fridfull och fröjdefull. Men om så skulle vara fallet vill jag att de ska vara tydliga och distinkta.
Hans Rothenberg (M):
Tack, ministern, för svaret för en stund sedan! En mycket stor del av den medicinska och naturvetenskapliga forskningen på landets universitet och högskolor sker med ekonomiskt stöd från externa anslagsgivare, både statliga och privata. Bland de förstnämnda kan nämnas Vetenskapsrådet, Formas, Forte och Vinnova.
Bland de senare finns ett stort antal stiftelser och fonder av varierande storlek, såsom Hjärnfonden, Cancerfonden, Wallenberg, Söderberg, Crafoord med flera. Dessa fonder är bekanta i forskningsvärlden och avlönar både forskare och teknisk personal anställda vid universiteten. Fru talman! Forskare lever i en situation mycket lik artisters och konstnärers.
Deras fortsatta anställning och verksamhet är beroende av inkomster som kommer av anslag, vilka i sin tur beror på forskarnas egna prestationer. Nu fyller covid-19-pandemin ett år. Pandemin har på många ställen inneburit att man har stängt ned all patientnära forskning och skickat hem personal som sysslat med experimentell forskning.
Då minskar också forskarens möjlighet att konkurrera om nya anslag. Vidare är många av de fonder som ger dessa anslag beroende av aktieutdelningar, vanligen i större svenska företag. När nu dessa utdelningar dragits in minskar också mängden medel som kan komma att delas ut. Det innebär att forskarna sitter med forskningsuppgifter som det finns anslag för men där man inte kan utföra arbetet. Men man har fortfarande samma utgifter.
Forskarna får fortsatt betala dyra lokalkostnader till universitet och regioner och har fortsatt fulla lönekostnader till exempelvis teknisk personal som skickats hem. Fru talman! Även om en del arbetsuppgifter kan utföras hemifrån kan man inte fortlöpande göra studier på patienter. Detta får till följd att anslagen för många kommer att ta slut innan uppgiften har lösts.
Det innebär att man löper risk att inte få nya anslag eftersom man inte har kunnat göra färdigt studier och få fram resultat och publikationer. När pengarna sedan är slut får man säga upp personalen och själv drabbas av medelsbrist och uppsägning med något års fördröjning. I bästa fall förlorar man bara sin forskarkarriär.
Detta är till stor nackdel både för individen och för Sverige som forskande nation, och därför har jag ställt frågan till utbildnings- och forskningsministern vad hon och regeringen avser att göra för att underlätta för forskare att hantera situationen. Med anledning av svaret vill jag även ställa en mer specifik fråga.
Kommer staten att tillskjuta särskilt destinerade medel till de universitet och högskolor som i enlighet med Folkhälsomyndighetens rekommendationer sänt hem personal eller stängt ned studier så att personal- och lokalkostnader för dessa forskare kan täckas? Om inte, hur kommer regeringen att underlätta för forskare att kunna fortsätta trots rådande begränsningar?
Om inte detta sker kommer med stor sannolikhet en hel del uppsägningar och nedlagda projekt att inträffa under de kommande åren. Forskning är inte någonting som sker här och nu; det sker över en väl utdragen tid. Sverige skulle då förlora kompetenser som i vissa fall tagit decennier att bygga upp.