Lena Hallengren (S):
Jag inser att det är en oppositionspolitikers roll att hela tiden påstå att regeringen inte vill någonting och inte har några ambitioner, men jag tycker faktiskt att det passar ganska illa på detta område. Det finns högt ställda ambitioner. Man skulle kunna skruva ned siffrorna över hur många som ska genomgå ett SVF eller hur många som ska göra det inom maximala ledtider. Man skulle kunna ifrågasätta de resurstillskott som görs. Det skjuts till resurser till den samlade vården, och det är klart att det spelar roll även för cancervården.
Den har inte ett helt eget spår utan är förstås en del av att vården i övrigt fungerar när det handlar om operationer, diagnostisering, röntgen och mycket annat. Resurser spelar alltså stor roll. Det nationella vårdkompetensrådet, som är på plats sedan bara några veckor tillbaka, kommer också att spela stor roll. Det är inte bara fråga om resurser eller vilja, utan det handlar inte sällan om behovet av specialistutbildad kompetens.
Då är det bra att det finns utbildningsplatser och resurser att anställa, men det behövs en ännu bättre samordning - det är inte bara min utan, tror jag, branschens gemensamma uppfattning - för att se till att det finns specialistkompetens över hela landet. En bättre tillgänglighet behövs i den samlade vården. Camilla Waltersson Grönvall sa att mycket mer ingår i till exempel de danska pakkeforløben. Jag kan ge ett exempel där det skiljer sig åt andra hållet.
Primärvården är inte en del av de danska pakkeforløben, men det är den i Sveriges motsvarighet. Det tror jag är väldigt bra, för det är där mycket av den tidiga upptäckten sker. Det är viktigt att kunskapen finns redan där. Men det är klart att vi hela tiden kan göra det bättre. Jag förstår inte hur Camilla Waltersson Grönvall kan uppfatta regeringens hållning på något annat sätt än att vi ska skruva upp ambitionerna. Jag vill också påminna om att om man har infört pakkeforløb de senaste tre fyra åren är det klart att jämförelser av statistik och väntetider borde ta sin tid.
Men det handlar också om att det, om man gått från 14 622 patienter som genomgick ett SVF 2016 till 41 000 patienter 2019, rör sig om en väldigt stor omställning av vården. Det handlar om att få strukturer på plats och att få hela vården att arbeta på ett mycket mer systematiskt sätt. Jag ser framför mig att vi enklare kan göra jämförelser mellan regioner och över tid när SVF:erna nu är på plats. Det har dock gått väldigt kort tid.
Camilla Waltersson Grönvall nämner också Myndigheten för vård- och omsorgsanalys, som har lagt fram en rapport om omotiverade skillnader i cancervården. Oavsett den rapporten är jag väldigt väl medveten om att socioekonomiska skillnader spelar roll i det här landet. Oavsett om vi talar om sjukvård, hälsa, skolresultat, sysselsättning eller ekonomiska förutsättningar spelar socioekonomi stor roll. Vården är inget undantag.
Men analysen från Myndigheten för vård- och omsorgsanalys grundar sig på kvalitetsregisterdata för perioden 2010-2016. Det ligger en tid tillbaka och innebär ett gemensamt ansvar för både Camilla Waltersson Grönvalls och mitt eget parti. Införandet av standardiserade vårdförlopp kom egentligen därefter.
När det gäller Myndigheten för vård- och omsorgsanalys är det absolut väsentligt att ta till sig vad de säger, men de har egentligen inte kunnat väga in de standardiserade vårdförloppen som en aspekt. Jag vill också passa på att säga att ett sätt att arbeta är med regionala cancercentrum - att tillsammans med dem uppdatera cancerstrategin och att se till att de har resurser att få strukturer på plats.
Det är en sak att ha vårdpersonal, vårdplatser och utrustning i vården men en annan sak att se till att man verkligen jobbar systematiskt, att den kunskap som finns kommer alla till del och att man gör likadant över landet. Vi håller på med detta arbete. Ännu mer behöver göras, och jag tror att vi kommer att se fler resultat, inte minst i takt med att de standardiserade vårdförloppen hinner verka i vården.