KBLab/rixvox huggingface dataset:
Allan Widman (L):
Jag tänkte i likhet med Stefan Caplan i första hand uppehålla mig kring det som i betänkandet benämns "Hemvärnets insatsberedskap".
Jag har inte fått något riktigt klart svar på den frågan. Jag vill gärna understryka den oro som jag allmänt känner för att vi från den politiska nivån ska gå in och skruva i system som har visat sig fungera under väldigt lång tid.
Nu skrattar en del i bänkarna, och det kanske finns anledning att göra det. Det finns nämligen rätt många exempel på att det inte alltid blir till det bättre när vi har varit framme.
Jag har i samtal med rikshemvärnschefen fått konstaterat att hemvärnet, såvitt han känner till, inte till dags dato någonsin har nekat till att delta med resurser vid civil krishantering. Det antyder att vi har ett tämligen väl fungerande system.
Man redogör också i betänkandet för det faktum att Försvarsmakten har möjlighet att stödja det civila samhället när till exempel en statlig myndighet så önskar. I detta att Försvarsmakten har denna möjlighet, eller option, ligger också att hemvärnet som en del av Försvarsmakten har samma möjlighet.
Då närmar man sig det som egentligen är själva kärnan i detta betänkande. Ska man avkräva hemvärnssoldaterna tjänstgöringsskyldighet i civil krishantering, utöver detta som jag nu har redogjort för?
Man kan då konstatera att det redan i dag finns interna bestämmelser i Försvarsmakten som gäller för hemvärnets personal, och jag förhåller mig nu till Försvarsmaktens författningssamling 2010:2, som det refereras till i betänkandet.
I 15 § framgår det att under grundberedskap, det vill säga normaltillstånd, är hemvärnssoldater efter särskilt åtagande och efter utbildning skyldiga att tjänstgöra i hemvärnet för dels bevakning av skyddsobjekt, dels bevakning i enlighet med förordningen om Försvarsmaktens ingripanden vid kränkningar av Sveriges territorium.
Men sedan, herr talman, kommer det att de också är skyldiga att medverka vid räddningstjänst enligt lagen om skydd mot olyckor och vid verksamhet i samband med att Försvarsmakten lämnar stöd till en annan myndighet eller enskild enligt föreskrift i lag. Det synes då som om det krav på utredning som framförs av majoriteten i utskottet slår in lite öppna dörrar.
Här finns uppenbarligen en möjlighet också för hemvärnet, för Försvarsmakten, att binda enskilda hemvärnssoldater till tjänstgöring enligt alla dessa punkter. Herr talman!
Jag hade hoppats att majoriteten i utskottet skulle kunna ha nöjt sig med de möjligheter som uppenbarligen finns, och detta med insikten om den gamla goda devisen: "If it ain't broke, don't fix it."
Allan Widman (L):
Det är uppenbart att Torbjörn Björlund och Vänsterpartiet vill ändra hemvärnets fokus från militära insatser till att bekämpa de hot som emanerar från klimatförändringen. Det är säkert en syn som har stark förankring i hemvärnsrörelsen. Jag har inte anledning att tro annat.
När vi som lagstiftare kräver översyn av gällande rätt brukar vi ändå på något sätt ha identifierat ett problem eller sett att det finns brister i det nu gällande regelverket.
Därför måste jag upprepa den fråga jag tidigare ställde från talarstolen, om det är Torbjörn Björlunds mening att man ska ha en mer långtgående tjänstgöringsskyldighet vid civil krishantering för det frivilliga hemvärnet än för det anställda insatsförsvaret. Min andra fråga är kopplad till de motiv jag tycker att man måste ha innan man kräver förändringar av gällande rätt.
Kan Torbjörn Björlund exemplifiera någon gång då det inte har fungerat, då man har behövt hemvärnet och den gällande rätten har lagt hinder i vägen för ett användande av de resurserna i den civila krishanteringen.
Allan Widman (L):
Jag vill bestämt invända mot det Torbjörn Björlund säger. Jag tror visst att det är farligt att se över regelverk, alldeles särskilt om man inte vet vilken förändring man vill åstadkomma. Jag kan konstatera att jag nu har ställt de här frågorna fortlöpande under ett antal veckors tid. Det har funnits gott om möjligheter för Torbjörn Björlund och övriga i oppositionen att hitta dessa exempel och peka på de brister i den gällande rätten som omöjliggör ett användande av hemvärnsresurserna.
Jag kan bara konstatera att jag inte får något svar på mina frågor. Jag tycker att det är sådana frågor som vi som lagstiftare faktiskt har ett ansvar för att besvara innan vi kräver nya utredningar.
Torbjörn Björlund talar varmt om hemvärnet - det gör jag också så ofta jag bara hinner - och, som han säger, deras frivilliga insatser. Men själva andemeningen, Torbjörn Björlund, i det som utskottsmajoriteten nu har enats kring handlar inte om frivillighet.
Det handlar om en utökad arbetsskyldighet i de här sammanhangen. Det är klart att vi också måste fundera på: Vad innebär detta för människor som har ett normalt arbete och verkar ute i samhället? Jag antar att de flesta gör det på heltid. Hur kommer de att se på detta faktum, om en utredning nu skulle sluta i att det finns en insatsplikt för hemvärnet, som kanske tar väsentligt mer tid i anspråk av deras arbetsår?
Hur kommer det att påverka rekryteringen, och hur kommer det att påverka våra hemvärnssoldaters vilja att bidra till och stödja det civila samhället?
Allan Widman (L):
I likhet med en del föregående talare uppehåller sig Peter Rådberg mycket vid flexibilitet och tillgänglighet. Det är klart att de frågorna i första hand handlar om dimensioneringen av hemvärnet, inte om de rättsliga befogenheter som ska finnas när det gäller tjänstgöringsskyldighet vid civil krishantering.
Om det är snöstorm i Gävle och Söderhamn samtidigt, Gud förbjude, är det naturligtvis bara fler hemvärnsbataljoner som kan avhjälpa en sådan situation. Men de rättsliga förutsättningarna för att stödja samhället vid dåligt väder finns förvisso på plats. Jag vill fortsätta att ställa mina frågor. Jag delar Peter Rådbergs uppfattning att om det inträffar en stor kris i det svenska samhället ska naturligtvis hemvärnet ställa upp.
Men nu frågar jag Peter Rådberg: 1. Känner Peter Rådberg till något tillfälle då det inträffat en större kris i det civila samhället och hemvärnet inte har kommit om man har begärt hjälp? 2. Vilka rättsliga förändringar är det som man efterlyser för att säkerställa hemvärnets deltagande? Jag läste tidigare innantill ur Försvarsmaktens författningssamling 2010.
Här står att de har skyldighet att delta vid Räddningstjänsten enligt lagen om skydd mot olyckor. De har skyldighet att delta då Försvarsmakten lämnar stöd till en annan myndighet eller enskild. Och det finns möjlighet för Försvarsmakten att reglera detta med dagens regler i dagens avtal. Vad, Peter Rådberg, är det som behöver avhjälpas?
Allan Widman (L):
Jag tror att det har framgått med all önskvärd tydlighet att det sker ett löpande arbete i Regeringskansliet, och förmodligen också inom Försvarsmakten, där man tittar på hur hemvärnet kan bli mer tillgängligt. Det tror ju jag till övervägande delen handlar om dimensionering, utrustning, utbildningstid, övningsmöjligheter och mycket annat. Det handlar mycket mindre om de rättsliga förutsättningarna.
Peter Rådberg återkommer till att om det händer en stor olycka måste hemvärnet ställa upp. Självklart! Det har väl inträffat ett stort antal stora olyckor, svåra påfrestningar på samhället, de senaste decennierna i Sverige. Gudrun, Estonia - jag kan nästan ge hur många exempel som helst. I den mån hemvärnets resurser har efterfrågats har också hemvärnet ställt upp. Peter Rådberg! Vad är problemet?
Vilken konkret situation ser du att vi med dagens regelverk inte kan hantera? Jag tycker, herr talman, att oppositionen så här långt har blivit svaret skyldig på dessa frågor. Någonstans pyr det en misstanke hos mig om att det kanske inte var det viktigaste att se över de rättsliga regleringarna avseende hemvärnet, utan det viktigaste av allt var att det bildades en utskottsmajoritet som inte gick med regeringen.
Allan Widman (L):
Det är enbart den här kammaren, Sveriges riksdag, som har möjligheten att skicka väpnad trupp utomlands. Den svenska historien av utlandsinsatser är både lång och omfångsrik. Snart, fru talman, är det 100 000 män och kvinnor som har gjort tjänst i skarpa internationella insatser.
Av dessa har 81 fått betala det yttersta priset. De har inte kommit levande hem från den internationella operationen. Och av dessa 81 är det 16 som har dött till följd av antagonistiskt våld - det som vi till vardags kallar stridshandlingar. Under 2000-talet är det fem personer som har avlidit.
Det är Jesper Lindblom, Tomas Bergqvist, Johan Palmlöv, Gunnar Andersson och Kenneth Wallin. Jag har haft förmånen att leda ett antal utredningar gällande den svenska veteranpolitiken.
Redan i ett slutbetänkande 2008 föreslog min utredning att regeringen skulle instifta en särskild belöningsmedalj och att även Försvarsmakten skulle göra detta för personer som gjort utomordentliga insatser inom ramen för internationella uppdrag. Slutbetänkandet blev föremål för en proposition som underställdes riksdagen 2010.
En majoritet av den här kammaren röstade för bland annat förslaget att regeringen skulle instifta en särskild officiell belöningsmedalj. Men trots att fem år nu har lidit och vi har haft två olika regeringar har det här förslaget inte effektuerats av regeringen.
Jag säger detta mot bakgrund av att KU:s majoritet i sitt förslag till avslag på min motion hänvisar till regeringens möjligheter att lämna medaljer. Inför den här debatten har jag gått igenom utdelandet av regeringens medaljer i sin helhet.
Jag kan konstatera att Illis quorum, som är en välbekant medalj, i ett enda fall har gått till en militär på grund av deltagande i internationell insats. Det var en generallöjtnant. Det ska sägas att det här skedde 1993, det vill säga för rätt länge sedan.
Det bör väl också tilläggas att det totalt under perioden 1975-2005 har delats ut 227 medaljer Illis quorum av olika svenska regeringar. Det finns också en medalj för berömlig gärning som delas ut av regeringen. Den har i ett antal fall delats ut till militärer i den nationella tjänsten.
Senast detta skedde var 1997 - också för en avsevärd tid sedan. Fru talman! Jag kan med handen på hjärtat konstatera att Sverige inte har ett fungerande system för erkännanden till dem som sätter sin säkerhet och sin hälsa på spel för andra.
Jag hade hoppats att riksdagen hade kunnat ställa sig bakom mitt förslag om ett inrättande av en riksdagens hedersmedalj för internationell insats, som skulle tilldelas den som vid insats med fara för eget liv gjort en särskilt berömlig gärning.
I så fall, fru talman, hade den här riksdagen tagit sitt ansvar - till skillnad från regeringen - och skaffat våra veteransoldater den erkänsla som de förtjänar. Med detta, fru talman, yrkar jag bifall till reservation 2.
Allan Widman (L):
Jag vill tacka försvarsministern för svaret. Jag märker att försvarsministern i sitt svar upprepar den numera smått legendariska text som Försvarsberedningen har återkommit till i betänkande efter betänkande, nämligen att ett enskilt militärt väpnat angrepp direkt mot Sverige är fortsatt osannolikt, men kriser eller incidenter kan uppstå.
Han säger även att militära angreppshot inte kan uteslutas. Det här ger mig nästan intrycket att försvarsministern menar att händelseutvecklingen sedan Försvarsberedningens förra rapport i maj 2014 fram till i dag inte har förändrats på något sätt eftersom han just hänvisar tillbaka till de bedömningarna.
Det vore naturligtvis på sin plats om försvarsministern ville förtydliga om det är på det sättet eller inte. Försvarsministern säger också i sitt svar att det är viktigt att man påskyndar förstärkningen av det svenska försvaret. Det är ju det som är skälet till min interpellation. Herr talman!
Jag tillhör dem som tror att en kritisk tidpunkt för säkerheten i norra Europa kan infalla mycket tidigare än vad vi tänkt oss. Detta hänger samman med den ekonomiska situation som Ryssland nu upplever med full kraft och som är en följd av sanktioner från EU, USA och övriga västvärlden.
Det är också en effekt av de fallande energipriserna. Det är då, när Ryssland är trängt politiskt, socialt och ekonomiskt, som det blir riktigt otäckt. Den förra regeringen gav Försvarsmakten anvisning om att påbörja en försvarsplanering igen i Sverige, en verksamhet som legat nere i över tio års tid.
Syftet med en sådan är att om det väpnade angreppet likväl inträffar ska man ha planer för vad man ska göra, med vilka förband och hur man ska bete sig. I den bästa av världar ska denna försvarsplanering sedan leda fram till vad man kallar försvarsförberedelse, och det är närmast på den punkten som jag undrar vilka lågt hängande frukter som försvarsministern såg framför sig.
Ingen kunde ju ta miste på det allvar som präglade statsministern, försvarsministern och överbefälhavaren vid en presskonferens där man tillkännagav att det fanns en konstaterad främmande undervattensverksamhet på det svenska sjöterritoriet under hösten.
Men för bara en vecka sedan gav överbefälhavaren ett mycket tydligt besked om att han inte hade de bekämpningsmässiga förutsättningar som krävdes för att tillgripa vapenmakt under den så kallade underrättelseoperationen. Detta för oss fram till en av många frågor som jag tror behöver en mycket snar lösning, nämligen Sveriges förmåga till luftburen ubåtsjakt.
Den ubåtsjakthelikopter som Sverige beställde 2002 och som skulle vara slutlevererad 2008 sägs nu bli slutlevererad 2020.
Då är min konkreta avslutande fråga efter det mönster av kränkningar som nu avtecknar sig på svenskt territorialhav: Anser försvarsministern att vi kan vänta i ytterligare sex år på förmåga till kvalificerad ubåtsjakt och på förmåga att komma till skott?
Allan Widman (L):
Jag vill gärna inleda med att säga att jag inte är otacksam. Flera av de åtgärder som försvarsministern nämner är bra. Möjligheten att kalla in med plikt krigsplacerade ur insatsorganisationen till repövningar är ett utomordentligt förslag som har mitt partis fullständiga och hjärtliga bifall.
När det sedan gäller budgetarna är det min uppfattning att de 210 miljonerna till ökad incidentberedskap aviserades redan före valet, och jag är tacksam för att den nya regeringen valt att fortsätta att öka förmågan i det avseendet.
Vi ska också vara tacksamma för att Försvarsmakten inte drabbades hårt av de reducerade rabatterna på ungdomsarbetsgivaravgifterna, för det hade varit ett hårt slag mot förbandsverksamheten i dessa tider. Jag är inte otacksam, som sagt, men jag vill understryka att här finns ett brådskande allvar.
Försvarsministern svarade inte på min direkta fråga om man nu kan göra samma bedömning som Försvarsberedningen gjorde i maj 2014, men jag tycker att han indirekt svarade på det genom att på olika sätt räkna upp hur sedan dess och under det senaste året vårt omvärldsläge försämrats på en lång rad områden.
Åsa Lindestam och försvarsministern hänvisar till försvarsmaktsgruppen som nu är konstituerad och för förhandlingar; själv kallar jag den Genomförandegruppen 2. Den kan säkert komma fram till goda förslag i olika stycken, men problemet med hela perspektivet, vad avser både de förstärkningar som föreslogs under förra året av Försvarsberedningen och de som kan komma nu, är att det ligger flera år fram i tiden.
Jag ser samtidigt, herr talman, hur kvalificerad krigsmateriel varje dag avvecklas i vår försvarsmakt. Sonarbojsfartyg försvinner, kustkorvetter avväpnas och helikopter 10, den enda sjöoperativa medeltunga helikopter som finns kvar och som släckte skogsbränder i Västmanland i somras, ska avvecklas.
Jag önskar att försvarsministern vid sidan av det visionära, det långsiktiga, som jag i stora stycken instämmer i, förvandlade sig till en gråkappa, en Karl XI eller Karl IX, och red runt i Försvarssverige och mönstrade både trupp och materiel inkognito. Det är det vi behöver.
Vi behöver en uppföljning på detaljnivå för att just tillvarata varje möjlighet till tidigt militärt försvar av Sverige, för den händelse att olyckan är framme. Sedan hänvisar försvarsministern till våra samarbeten - transatlantiska, EU, Nordefco, Sverige-Finland.
Låt mig säga en gång till i kammaren i dag att ett försvarssamarbete som förutsätts upphöra i händelse av krig är, herr talman, inget försvarssamarbete. Det är ett förvaltningssamarbete i bästa fall och har en mycket begränsad säkerhetspolitisk betydelse för Sverige.
Allan Widman (L):
Tack så mycket, utrikesministern, för svaret! Det var ett fylligt svar; det kan väl närmast beskrivas som en exposé över de nedrustningsambitioner som Sverige har i olika sammanhang. Jag vill inleda med att säga att jag sannerligen delar utrikesministerns önskan om en kärnvapenfri värld.
Precis som utrikesministern konstaterar i sitt svar har president Obama levererat en vision om detta, som så här långt har fått föga gensvar från till exempel rysk sida. Överlag har Natoländerna tagit en del nedrustningsinitiativ som man med stolthet kan se tillbaka på. Jag tänker på Ottawakonventionen, som förbjöd personminor.
Jag tänker på Osloprocessen och förbudet mot klustervapen, som Sverige naturligtvis har anslutit sig till. Men Ryssland är dessvärre inte en signatär i något av dessa fall. Min fråga handlade inte allmänt om de nedrustningsansträngningar som regeringen gör utan var fokuserad på just Ryssland.
Vi övervarade för en vecka sedan en rikskonferens i Sälen i Folk och Försvars regi. Vi hörde representanter för FOI tala om den ryska kärnvapenretoriken. Under hösten har president Putin varit på universitetet i Moskva och konstaterat att Ryssland är världens största kärnvapenmakt.
Det är alltså en tydlig retorik som snart gränsar till antydningar om hot. På Röda torget i Moskva säljer man T-shirtar med Topol-M-robotar på bröstet. Vi har själva upplevt hur medeltungt bombflyg simulerat attacker, som kan vara kärnvapenattacker, mot svenskt territorium - och så vidare.
Jag är en sådan dysterkvist, herr talman, att jag tror att också vi måste närma oss den här mycket sorgliga och dramatiska frågeställningen: Vad kan vi göra och vad är regeringen beredd att göra för att stärka svensk motståndskraft om ett sådant hot skulle framföras?
Vi hade alldeles nyss en aktuell debatt här i kammaren om det nya säkerhetspolitiska läget. Jag tror att utrikesministern i förbifarten sa att ingen tar upp det faktum att Nato, eller åtminstone Natos medlemmar, förfogar över kärnvapen. Jag gjorde det i den debatten, och jag tar upp det nu igen.
Men frågan, utrikesministern, är som sagt: Vilka kontakter och vilken planering i form av försvarsplanering eller politisk planering är regeringen beredd till för att Sverige ska stärka sin motståndskraft mot av Ryssland uttalade eller antydda hot?
Allan Widman (L):
Min fråga handlar egentligen inte om användningen av kärnvapen. Om de skulle komma till användning - Gud förbjude! - i någon framtida konflikt finns det ju inget som helst skydd. Konsekvenserna av sådan vapenanvändning kommer att bli monstruösa med humanitära mått mätt.
Min fråga handlar om när eller om ett hot om användning av dessa vapen framförs. Jag hör hur utrikesministern resonerar kring olika samarbeten som vi kan tillgripa. Det är klart att jag skulle bli ännu lugnare om utrikesministern berättade vad regeringen redan har gjort för att förebygga och förekomma en sådan situation.
Tar man kontakt inom EU-kretsen om den här problematiken? På vilket sätt - och nu citerar jag utrikesministern - jobbar man med det här "via försvarspolitiken"? Jag kan säga att i Försvarsberedningen har inte just den här frågeställningen kommit upp. Det kanske delvis har att göra med att den ryska kärnvapenretoriken är en relativt ny företeelse.
Vi måste också förstå att när vi diskuterar militärt försvar i det här landet tenderar vi, som självklart saknar massförstörelsevapen, att helt bortse från den här företeelsen. Jag har aldrig deltagit i någon försvarsdebatt där vi på allvar har satt oss in i att tänka: Om ett sådant hot kommer, vad gör vi då?
Nu tror jag att det är tid att fundera över detta. Utrikesministern nämner också den ryska kärnvapenretoriken. Vi ska förstå att det är en fast och ledande del i rysk militär doktrin. Man utgår från att de kan komma till användning.
Man har inte alls det intellektuella förhållningssätt - eller möjligen emotionella dito - som vi lever med i det här landet. Det påstås, och det sa jag i den aktuella debatten vi hade här för någon timme sedan, att Tage Erlander en gång som statsminister fick frågan: Vad gör du om Sverige blir hotat med kärnvapen?
Han lär enligt berättelsen ha svarat: Då ringer jag Washington. Då är vi egentligen tillbaka i den säkerhetspolitiska debatt som vi hade här för någon timme sedan. Frågan är om utrikesministern ser det som en fördel eller en nackdel att befinna sig under ett kärnvapenparaply - som också innebär ett skydd för ett enskilt litet land utan egna motsvarande vapen.
Allan Widman (L):
Det var en hoppingivande avslutning på utrikesministerns anförande. Jag hade varit beredd att instämma i den optimismen om jag hade fått en del konkreta besked. Visst är Försvarsberedningen ett organ för regeringen som ska göra långsiktiga säkerhetspolitiska analyser. Men ansvaret för utrikes, säkerhets- och försvarspolitiken vilar helt och fullt på regeringen.
Därför känner jag att jag måste begära lite mer. Nu nämner utrikesministern ett antal exempel på kontakter som man kan ta inom ramen för, antar jag, FN, EU, det transatlantiska samarbetet och så vidare.
Jag hoppas innerligt att utrikesministern från denna debatt tar med sig den plikten att redan nu, långt innan detta är en politisk realitet, börja sondera, fundera och vidta de mått och steg som går för att förebygga och förstärka vår motståndskraft mot eventuella hot om användning av kärnvapen från rysk sida.
Jag tycker att det är mycket positivt att man jobbar brett med nedrustningsfrågorna. Men jag konstaterar samtidigt att Vladimir Putin och Ryssland för närvarande förefaller vara tämligen immuna mot alla de initiativ som tas på detta område. Det är någonting som Ryssland delar med andra länder som Kina, Pakistan med flera.
Men jag är orolig, herr talman, över att den här typen av hot eller antydningar om hot kan komma att dyka upp. Därför råder jag regeringen att, om man inte har gjort det tidigare, allvarligt fundera på hur de kan förebyggas.