Ulla Andersson (V):
Jag tackar statsrådet Norman för svaret. Precis som statsrådet vet är de indirekta och direkta statliga garantierna den bärande bjälken i hela den incitamentsstruktur som drivit fram de olika finanskriserna. Det är självklart att det påverkar bankägarnas och ledningarnas beteende om de vet att de själva kan kamma hem vinsterna medan skattebetalarna får stå för förlusterna.
Det är just detta vi behöver komma åt. Att då som statsrådet gör hänvisa till högre kapitaltäckningskrav förändrar inte denna struktur utan säger bara att bankerna behöver något mer kapital för att kunna låna ut samma volym. Det är självklart nödvändigt och bra.
Problemet är dock att kapitaltäckningskraven är i förhållande till riskviktade tillgångar, vilket är en risk i sig, men framför allt att det inte förändrar den grundläggande incitamentsstrukturen. Det gör inte heller den fond som statsrådet hänvisar till. Den finansieras dessutom till största delen av skattebetalarna och är för liten i förhållande till förlusterna som kan uppstå.
Fullt utbyggd motsvarar den 2 1⁄2 procent av bnp, vilket är mindre än de förluster man gjorde i början av 90-talet då bankerna gick omkull. Sedan dess har finanssektorn växt sig betydligt mycket större. I dag omsluter svensk finanssektor 4 1⁄2 gång vår bnp. Vi har den tredje största banksektorn i Europa. Bankerna växer genom att skattebetalarna och medborgarna garanterar deras verksamhet.
På så vis lånar de billigare, blir mindre granskade och får dessutom lättare att leva upp till kapitaltäckningskraven, vilket statsrådet är medveten om. Den svenska banksektorn består till allra största delen av ren och skär spekulation. I Storbritannien har man försökt räkna ut hur stor andel av landets banksektor som utgörs av så kallad traditionell verksamhet, det vill säga in- och utlåning till hushåll och små och medelstora företag.
En till två sjättedelar visade sig vara traditionell verksamhet medan fyra till fem sjättedelar visade sig vara spekulation, så kallad investmentverksamhet på bankspråk. Om dessa siffror skulle överföras på Sverige - vilket man inte kan rakt av, men det ger en indikation på hur stora volymer det handlar om - rör det sig om 10 000 miljarder till 13 000 miljarder kronor som bankerna spekulerar för.
Det är pengar som staten har subventionerat. Vi vet dock inte hur det ser ut. Därför har jag frågat statsrådet om han vill ta reda på det, men det svarar han inte riktigt på. Statsrådet vet att vi vill dela på bankerna. Jag förstår att det kan vara problematiskt, men tittar man på hur det ser ut i dag har vi stora problem.
Genom att vi har det system vi har får vi en ohållbart stor finanssektor. Oavsett hur strikt reglerad den är utgör den ett stort hot mot den ekonomiska stabiliteten. Det känns rätt ruttet att staten subventionerar bankernas spekulation. Denna lagstiftning har funnits tidigare, bland annat i USA fram till 1999. I Sverige har vi också haft den.
Att dela på bankerna kan medföra vissa gränsdragningsproblem, men fördelarna överväger så pass mycket att man måste göra ett försök. Visar det sig att man hamnar på fel sida av linjen får man i så fall successivt ändra på regelverket och lagstiftningen. Det system vi har i dag är totalt ohållbart, och det försöker jag komma åt på olika sätt.
Bland annat är det viktigt att synliggöra den spekulation som pågår och vilka volymer det handlar om.