Ali Esbati (V):
Jag står bakom Vänsterpartiets samtliga reservationer men yrkar för tids vinnande bifall endast till reservation nr 5. I dag behandlar vi för sista gången den här mandatperioden ett betänkande om arbetsrätten. Det här är frågor som på ett väldigt grundligt sätt handlar om vilken sorts samhälle vi ska ha. Jag tror att det är viktigt att påminna om det ibland.
Organiseringen av arbetslivet, de rättigheter som vi har eller saknar och de maktrelationer som vi går in i påverkar våra livsbetingelser, vår självuppfattning och identitet, vår plats i tillvaron, vårt välstånd och vår frihet. Arbetsrätten, som vi diskuterar i dag, är det juridiska ramverket för de väldigt komplexa faktiska förhållanden som människor möter i arbetslivet.
I den svenska modellen, som på många sätt har varit väldigt framgångsrik när det gäller att skapa en dynamisk och flexibel arbetsmarknad med hög sysselsättningsnivå, låg arbetslöshet och relativt stor individuell trygghet för arbetstagarna, är det ganska lite som bestäms av lagarna. Lön sätts ju inte alls genom lagar och förordningar. Men också de flesta andra förhållanden bestäms av avtal mellan organiserade parter på arbetsmarknaden. Detta är någonting som är mycket bra.
Det ger både stor flexibilitet och legitimitet. De här kollektivavtalen baseras förstås på lagstiftningen. Och om lagstiftningen förskjuts i någon riktning blir det en ny utgångspunkt för avtalen på arbetsmarknaden. När man har ett flexibelt system som innebär att de flesta gamla och nya problem hanteras i avtal som är specifika för olika branscher behövs det inte heller många och ständiga justeringar av lagstiftningen.
Men självklart måste lagstiftningen ändå följa med sin tid och förhålla sig till den nya utvecklingstendensen på arbetsmarknaden. Dessutom måste lagstiftaren, alltså riksdagen, följa med och se hur tidigare ändringar har fallit ut. Det är bara att konstatera att det finns en del allvarliga utmaningar som vi behöver se över. Fru talman!
Efter åtta långa år med högerregeringens fallerade jobb och arbetsmarknadspolitik ser vi i dag att fler och fler börjar arbeta och att arbetslösheten sjunker månad för månad. Sverige har i dag den högsta andelen av befolkningen som arbetar jämfört med samtliga andra EU-länder. Det är bra. Men villkoren för jobb som finns på arbetsmarknaden behöver också ständigt uppmärksammas.
Många människor möter i dag en arbetsmarknad som är förknippad med stor osäkerhet. Man har en livssituation som innebär att man inte vet från dag till dag vilken inkomst man får, alltså huruvida man får jobba eller inte. Det är ett väldigt utsatt läge att befinna sig i. Det är stressande och förminskande, och så är det för alltför många människor. Ofrivilligt deltidsarbete är ett annat problem som begränsar mångas frihet. Det handlar nästan alltid om kvinnor.
Vi ser exempel på hur grundläggande regler på arbetsmarknaden medvetet rundas när arbetsgivare använder sig av inhyrda arbetstagare. Det är några av de breda och viktiga samhällsfrågor som vi i Vänsterpartiet har tagit upp i våra motioner här i riksdagen för att modernisera det arbetsrättsliga regelverket. En av de viktigaste sakerna vi skulle behöva ta tag i är de osäkra anställningsformerna. Jag vill vara tydlig med att de tidsbegränsade anställningarna behövs.
De fyller en nödvändig och viktig funktion på arbetsmarknaden. Det måste till exempel vara möjligt att ta in vikarier när anställda är föräldralediga eller sjuka. Det måste gå att anställa extrapersonal om man har tillfälliga arbetsanhopningar eller när det behövs specifik kompetens under en begränsad tid. Problemet är att många arbetsgivare systematiskt använder tidsbegränsade anställningar för att täcka permanenta arbetskraftsbehov.
Då uppkommer en kombination av otrygga anställningar och av kronisk underbemanning. Och det är ett samhällsproblem. Det är ett samhällsproblem som egentligen har vuxit fram ända sedan 90-talskrisen. Tillsammans med många andra förändringar av välfärdssystemen, skattesystemet och socialförsäkringarna har de sammanhållande krafterna i samhället försvagats, och arbetstagarnas positioner har tryckts tillbaka. Otrygga anställningar ger otrygga liv.
När den typen av anställningar inte är motiverade av tydliga och konkreta behov, och särskilt om de fortgår länge, utsätter de arbetstagare för risken att behandlas mer godtyckligt av arbetsgivaren. De undergräver också möjligheterna och drivkrafterna till kompetensutveckling, och de kan bli en förevändning för arbetsgivaren att placera problematiska arbetsuppgifter hos någon som ändå kan bytas ut snarare än att ändra arbetets innehåll och organisering.
Arbetsplatser med otrygga anställningsförhållanden riskerar också att i praktiken bli tystare arbetsplatser, där de som arbetar i större utsträckning drar sig för att säga ifrån om missförhållanden. Därför har vi återkommande krävt att regeringen ska ta tag i den här frågan. Vi har presenterat flera detaljerade förslag som finns på riksdagens bord. Men det viktigaste är att anställningsformen allmän visstid ska tas bort. Allmän visstid strider mot själva grundtanken i LAS, nämligen att motverka godtycke.
Arbetsrätten är flexibel, men den ska bygga på sakliga grunder. Allmän visstid ger arbetsgivaren carte blanche. Arbetsgivaren behöver inte motivera varför man inte anställer tills vidare, vilket ska vara huvudregeln, och därför behöver man inte heller fundera på det valet. Redan här premierar det en svagare organisering av arbetsmarknaden från arbetstagarnas perspektiv.
Vi vet också att införandet av allmän visstid i och med Reinfeldtregeringens tillträde har bidragit till att de allra mest otrygga typerna av tidsbegränsade anställningar har ökat. I en sådan situation har en socialdemokratiskt ledd regering valt att ducka. Tiden har gått, och mandatperioden är snart slut. Inga förslag har kommit på området. Inga förslag har förberetts. Och nu när valet närmar sig kan man läsa i fackföreningspressen att ansvarig minister säger att hon gärna ser att detta blir en valfråga.
Det är roligt att höra. Men visst hade det varit bättre om de använde det i sammanhanget inte ointressanta faktumet att de sitter på regeringsmakten och alltså har möjligheten att lägga fram lagförslag? Jag har förstås noterat att vi har en alltmer öppet reaktionär högeropposition i riksdagen. Jag förstår att en regering inte vill lägga fram rader av propositioner som riskerar att falla i riksdagen. Jag förstår att man måste välja sina strider.
Men om man väjer för lagförslag och debatt runt några av de mest centrala frågorna vi har att handskas med är det klart att man inte kommer någon vart över huvud taget. Ändå ger Socialdemokraterna sken av att man önskar agera i de arbetsrättsliga frågorna och specifikt gällande allmän visstid, trots att man inte har gjort sådana ansatser under de här tre och ett halvt åren. Då måste vi ärligen fråga oss: Är det på det sättet att Socialdemokraterna vill smeka alla medhårs och inta flera motstridiga ståndpunkter samtidigt?
Är det på det sättet att man trots allt inte prioriterar den här frågan särskilt högt? Eller är det på det sättet att det är regeringspartnern Miljöpartiet som inte vill stärka LAS? Oavsett vilket av dessa alternativ som är korrekt tror jag att svenska folket i allmänhet och fackligt aktiva i synnerhet har rätt att veta hur Socialdemokraterna resonerar. I dag kommer frågan upp till omröstning igen här i riksdagen. Det finns ett förslag från Vänsterpartiet att ställa sig bakom. Men det har majoriteten i utskottet alltså inte gjort. Det är beklagligt.
Men det går att rätta till vid voteringen om någon timme, om man skulle vilja det. Fru talman! Vänsterpartiet har som sagt presenterat en lång rad yrkanden. Jag tänkte ta upp ytterligare en problematik som får stora konsekvenser. Det handlar om in- och uthyrning av arbetskraft, genom bemanningsföretag och liknande. Sverige har i dag en av de kanske mest arbetsgivarvänliga regleringarna inom OECD när det gäller möjligheten att hyra in arbetskraft.
För den flexibiliteten betalar arbetstagarna med stress och otrygghet samtidigt som arbetsgivarnas makt stärks. Inhyrning av arbetskraft försämrar möjligheterna att bedriva effektiv facklig verksamhet och att skydda arbetstagarnas anställnings- och arbetsvillkor. Vi vet att anställda i bemanningsföretag har svårare att få det inflytande i arbetslivet som de har rätt till. De har i regel mindre möjlighet att ta del av exempelvis kompetensutvecklande åtgärder.
Arbetsmiljöverket, som har inspekterat 650 arbetsställen där bemanningspersonal är anställd eller inhyrd, påpekar att det finns stora brister i bemanningsanställdas arbetsmiljö. Och fackföreningspressen har till exempel uppmärksammat skyddsombud som varnar för att bemanningsanställda inte säger till om problematiska förhållanden. Till detta kommer situationer när arbetsgivare säger upp eller hotar med att säga upp fast anställd personal för att ersätta den med inhyrd arbetskraft.
Inför valet 2014 föreslog Socialdemokraterna och LO tillsammans tio nya ordningsregler med syftet att skapa ordning och reda på svensk arbetsmarknad. Det var ett lovvärt grepp. Det gällde bland annat bemanningsföretag. Enligt förslaget skulle lagen om uthyrning av arbetstagare ändras så att det blev förbjudet att hyra ut och hyra in arbetskraft för stadigvarande arbetskraftsbehov.
Vidare skulle lagen om anställningsskydd inte kunna åsidosättas genom att företag säger upp personal för att sedan hyra in personal från bemanningsföretag för samma uppgifter. Just de förslagen har Vänsterpartiet framfört under en längre tid. De finns också med i dagens betänkande. Nu närmar sig mandatperioden sitt slut. Hittills har regeringen inte lagt fram några lagförslag för att stärka regleringen vid in- och uthyrning av arbetstagare och inte heller gjort några ansatser till att bereda sådana förslag.
Och även i det här fallet har regeringspartierna tillsammans med högeroppositionens representanter valt att avslå de motioner som jag nämnde. Fru talman! Jag har ägnat huvuddelen av mitt anförande åt Vänsterpartiets förslag. Men jag tycker också att det är värt att nämna att i det här betänkandet framträder en svensk höger som har siktet tydligt inställt på att göra arbetslivet surt för vanligt folk. Här finns en gedigen meny av försämringar av olika slag.
Det är förslag där man, svart på vitt, försöker skapa större otrygghet, mer godtycke och svagare rättigheter för dem som arbetar. Moderaterna, som avvisar de etableringsjobb som parterna har kommit överens om, vill i stället lagstifta fram sämre och otryggare anställningsformer. Centerpartiet vill, som vi hörde, avskaffa turordningsreglerna för företag med färre än 50 anställda, det vill säga nästan alla företag i Sverige.
Alla de tidigare regeringspartierna vill tillsammans förlänga provanställningsperioden och alltså premiera de arbetsgivare som inte ens efter ett halvår har kompetensen att avgöra om en anställd hos dem klarar av att utföra sitt arbete på ett tillfredsställande sätt. Sverigedemokraterna vill vidga undantagen från turordningen i LAS från två till fem personer, vilket skulle innebära att det fackliga inflytandet vid uppsägningar dramatiskt skjuts i sank och att arbetsgivarens möjligheter till godtycke ökar.
Med alla de här förslagen siktar man på att skapa en situation som liknar att arbetstagaren är provanställd på livstid. Och de olika partierna vill minska arbetstagarnas inflytande i situationer med uppsägningar på olika sätt. Detta tycker jag är viktigt att känna till när det snart är val. Så här ser nämligen kärnan i högerpolitiken ut när det kommer till synen på arbete och på dem som arbetar.
Politiken är tillbakablickande och dryper av klassförakt. Sist, men absolut inte minst: Högerpartierna har olika önskemål om att inskränka konflikträtten - detta grundlagsfästa och av internationella konventioner skyddade redskap för arbetstagare att gemensamt slå vakt om värdiga villkor. Dessa motioner föreslås det avslag på i betänkandet i dag. Men dessvärre har regeringen själv öppnat upp för vissa ändringar i konflikträtten, med konflikten i Göteborgs hamn som bakgrund, genom att tillsätta en utredning.
Vi får se vad den kommer fram till. Från Vänsterpartiets sida vill jag vara mycket tydlig: Det ska inte tummas på konflikträtten. Oavsett vem som försöker ge sig på den kommer förslagen att möta hårt motstånd från många organiserade arbetstagare som förstår att dagens rättigheter bygger på tidigare vunna strider och att det som har uppnåtts också behöver försvaras och utvecklas.