Ulf Kristersson (M):
En internationell trend i den ekonomiska politiken är viljan att bygga murar i stället för broar. Protektionism och handelshinder är populära bland dem som skulle bli skyddade från konkurrens. Men det är dyrt och dåligt för alla andra. Förr ansågs det ofta som vänsterpolitik. Nu verkar det i flera länder också vara högerpolitik.
För alla oss som däremot är rotade i värderingar om frihet, marknadsekonomi och internationell öppenhet är detta principiellt dåligt. Nationell misstro ersätter internationellt samarbete. Det skapar helt enkelt en sämre värld. Det är också industriellt dåligt. I över hundra år har vi i Sverige lärt oss att internationell handel gynnar ett litet land med stora exportföretag.
Få länder har så mycket att förlora på nynationalistiska handelshinder som just Sverige. Herr talman! Att försöka skydda svenska företag från konkurrens vore alltså en mycket dålig idé. Men att inte bry sig om hur det går för svenska företag, vilket den svenska regeringen inte verkar göra längre, är en precis lika dålig idé. Det är inte protektionism att värna goda tillväxtvillkor i Sverige.
Det är inte isolationism att vilja att våra internationella bolag ska behålla sina huvudkontor i Sverige - tvärtom. Vi, svenska politiker, har ett ansvar för att företag och företagare har goda förutsättningar att driva företag - i Sverige. Det ansvaret tar dock inte regeringen. Tre aktuella exempel visar att den ömtåliga respekten mellan politik och näringsliv håller på att förstöras.
Regeringens ekonomiska politik, och retorik, bär ett tungt ansvar för den misstro som nu växer bland många företagare. Mitt första exempel är finansskatten och de så kallade resolutionsavgifterna. Finansministern tvingades nyligen backa från den finansskatt som skulle drabba flera hundra tusen svenska företag och driva jobb ut ur landet. I stället ville regeringen höja resolutionsavgifterna och ta bort det tak som gjorde dem till en riskbaserad avgift.
Även den idén har regeringen nu fått backa från. Att använda resolutionsavgiften som vilken skatt som helst var en dålig idé. Resolutionsavgifter bidrar till ett stabilare finansiellt system, men om de frikopplas från sin egentliga uppgift förlorar de legitimitet. Och risken hade varit stor att de skulle höjas gång på gång. Kvar blev i stället en tillfällig valårshöjning av avgiften. Kanske stannar Nordea i Sverige, kanske inte.
Regeringen ångrade sig, men skadan var redan skedd. Svenska företag kan inte räkna med den svenska regeringens grundläggande support. Det är en dålig signal. Herr talman! Mitt andra exempel gäller flygskatten. Med det underbara argumentet att det är bra för miljön men ändå inte påverkar flygresorna vill regeringen införa en svensk flygskatt.
Flyget ska naturligtvis bära mer av sina miljökostnader, inte minst för att driva fram teknologi som minskar utsläppen. Men en lokal svensk skatt gör inte det jobbet, särskilt som skatten ska utgå per resa och inte per mängd utsläpp. En svensk flygskatt slår i stället hårt mot SAS och riskerar att utradera företagets ganska blygsamma vinster.
Ett flygbolag som delvis ägs av staten och som har stor betydelse för det svenska näringslivet skulle alltså bestraffas av just Sverige. Har regeringen ens satt sig in i vad detta betyder för företaget SAS? Risken är uppenbar att SAS tvingas flytta fler långdistansflighter från Arlanda till Kastrup. Regeringens politik gör avsiktligt Sverige ännu mer avlägset.
Mitt tredje exempel är Reepalus utredning, denna fantastiska utredning. I sin iver att stoppa den påstådda vinstjakten inom välfärden hotar regeringen med lagstiftning som skulle innebära att tusentals företag som ger miljoner människor vård och utbildning skulle tvingas lägga ned sina verksamheter i Sverige. Herr talman! Det finns tyvärr ett mönster.
Regeringens ministrar förstår inte att det är stora och små företag som skapar det välstånd som vi inom politiken sedan demokratiskt kan fördela till välfärd. De förstår inte att politik och näringsliv måste samarbeta. Politikens logik är inte företagens, och ska inte heller vara det. Vi har olika uppgifter. Men politiken måste visa respekt för dem som går till jobbet varje morgon och fattar helt andra sorters beslut. Vågar vi investera? Vågar vi anställa en till?
Eller tvingas vi lägga ned? Måste vi sälja, eller till och med flytta härifrån? Företag gör inte som vi här inne just precis i dag. De har inga budgetdebatter där de själva bestämmer sina inkomster. De har kunder som måste vilja betala för rätt kvalitet.
Politiken borde ägna mer kraft åt samarbete med näringslivet om sådant som är bra för hela Sverige och mindre tid åt hotfulla och hånfulla utfall. Finansministern säger till exempel att höjda entreprenörsskatter mest drabbar dem som "hänger vid Stureplan" eller menar att det kvittar om Nordea flyttar. Då förskingrar hon nödvändigt förtroendekapital för svensk politik.
Ett annat exempel är statsministerns 70-talsdoftande VPK-retorik om att "barn säljs på börsen". Sverige behöver bra och stabila ekonomiska spelregler så att framtidens företag vill växa i just Sverige. Det är ett vitalt svenskt intresse. Herr talman! Efter en förlorad mandatperiod behöver Sverige en ny reformagenda. Låt mig peka på fyra stora ekonomisk-politiska uppgifter för en ny svensk regering.
Den första och mest akuta handlar om integration och utanförskap. En halv miljon nyanlända kommer att behöva etableras i Sverige mellan 2010 och 2020. Ungefär hälften av dem har högst grundskoleutbildning i bagaget. I dag tar det nio år innan ens hälften fått något slags jobb. Om Sverige ska vara ett internationellt, öppet land måste helt enkelt fler komma in i jobb och gemenskap, och inte bara in i Sverige.
Sverige måste stänga den jobbklyfta som går mellan inrikes och utrikes födda. Det kräver reformer som både stärker drivkrafterna att ta de jobb som finns och sänker trösklarna in på arbetsmarknaden för dem som i dag inte kommer in alls. Det här är svårt, ingen tvekan om det, men det finns inga genvägar. Sverige måste utveckla arbetslinjen. Det måste löna sig att arbeta i Sverige även vid lägre inkomster.
Vi föreslår därför den största jobbskattereformen i Sverige sedan 2006. Men Sverige behöver också en stor bidragsreform. Med dagens regler kan en trebarnsfamilj utan arbetsinkomster få bidrag på 28 000 kronor i månaden efter skatt. Om en av föräldrarna börjar att arbeta kan de totala inkomsterna till och med minska. Detta är inte rimligt. De samlade bidragsinkomsterna ska aldrig kunna bli högre än lönen.
Det är därför som vi föreslår att Sverige ska införa ett helt nytt bidragstak i bidragssystemen. Samtidigt måste svenska bidragssystem bygga mer på successiv kvalificering och mindre på omedelbar tillgång. Full tillgång till sociala förmåner bör man få genom arbete eller genom laglig och permanent bosättning i Sverige. Vi föreslår därför den största svenska bidragsreformen sedan 1980.
Herr talman! Att hjälpa fler med låg utbildning in på arbetsmarknaden är helt nödvändigt men absolut inte tillräckligt. Sveriges framtid ligger naturligtvis inte i lågt betalda enklare jobb utan i högt betalda svårare jobb. Den andra stora uppgiften handlar därför om företagare, företagsamhet och växande innovativa bolag.
Sverige måste bli mer attraktivt för innovativa entreprenörer och växande företag. Det är bara framgångsrika företag som kan skapa de jobb som gör att fler kan både försörja sig själva och bidra till andras välfärd. Höjda marginalskatter, höjda entreprenörsskatter och nya flygskatter gör detta svårare. Vi kommer tvärtom att göra detta enklare. Den tredje stora uppgiften är att i högkonjunktur rusta Sverige för nästa lågkonjunktur.
Då måste man kunna hålla i pengarna också när det går bra. Regeringens och Vänsterns budget bygger på evig högkonjunktur, låga räntor och förhoppningen att Sverige aldrig ska möta en allvarlig kris en gång till. Det är en mycket riskabel ekonomisk-politisk strategi. Sverige har nu bytt finanskrisens underskott mot blygsamma överskott, och på nordkoreanskt vis öser regeringen beröm över sig själv. Få andra är lika imponerade.
Finanspolitiska rådet skriver i sin senaste granskning: "I rådande konjunkturläge väljer regeringen att i år försvaga de offentliga finanserna." Det är rätt uppseendeväckande.
För det fjärde ska den ekonomiska politiken i välfärdslandet Sverige underlätta för jobb och tillväxt, men den ska också motverka fattigdom och medverka till en anständig fördelning av resurser och livschanser. En del av detta är vi i Sverige redan hyggligt bra på. Den verkliga fattigdomen i Sverige är EU:s lägsta. Inkomstutvecklingen har varit god för svenska löntagare.
Ökande inkomstklyftor beror nu på skillnaderna mellan de som har jobb och de som inte har jobb. Jag drar två slutsatser av detta. Den ena är att den bästa välfärds- och fördelningspolitiken är en politik för fler jobb. Den andra är att den farliga klyftan i dagens Sverige handlar om vilka möjligheter som nästa generation får.
Växer man upp under goda villkor och klarar skolan går det bra för nästan alla. Växer man upp i socialt tuffa miljöer och inte klarar skolan ökar risken dramatiskt för att det senare i livet går riktigt illa. Riskerna är dessutom ojämlikt fördelade både geografiskt och etniskt.
De barn som växer upp i något av de 130 utanförskapsområdena, där mindre än hälften jobbar, får mycket sämre chanser än andra barn i Sverige. Här gäller inte social rörlighet. I stället går sociala problem i arv till nästa generation. Så här kan vi inte ha det, och så måste det inte vara.
De nya klyftorna gör att Sverige glider isär, inte bara ekonomiskt utan socialt, mänskligt, politiskt. Det skapar misstro och missmod när vi mer än på länge tvärtom behöver en politik som ger hopp och framtidstro, och det går att vända. Nästan all seriös reformpolitik under de senaste decennierna i USA, Sverige och Tyskland har först och främst varit inriktad på att göra det mer lönsamt att jobba för dem som har det tuffast. Det är den linjen som vi måste slå in på.
Bra välfärdspolitik och fördelningspolitik i det globaliserade Sverige handlar därför inte om mer bidrag, utan om att fler barn ska gå i bra förskolor, att ungdomar ska möta högre förväntningar i skolan och att alla vuxna förväntas gå till jobbet. Då kan fler bygga en egen bra framtid i välfärdslandet Sverige. Herr talman! Jag yrkar bifall till den moderata budgetreservationen i finansutskottets betänkande.