KBLab/rixvox huggingface dataset:
Emil Källström (C):
Ulla Andersson började med att kritisera mig för att inte svara på frågan. Sedan ägnade hon sina två minuter åt att inte tillnärmelsevis svara på frågan om problemen är lika illa oavsett om det är fråga om kommunala eller privata utförare. Jag kan bara tolka detta som att problem bara finns i den privat utförda välfärden. När samma problem uppstår i den offentliga verksamheten är det ingen fara.
Jag tycker att det är en konstig hållning. Ulla Andersson ställde en mängd nya frågor. Men egentligen hade alla samma tema, och det var att Ulla Andersson misstolkar, till synes medvetet, verkligheten. Sedan förväntas jag svara på om jag tycker att Ulla Anderssons misstolkningar är rimliga eller inte. Jag skulle kunna göra det ganska enkelt för mig.
Jag tycker att det är ganska orimligt att, som Ulla Andersson, bara portionera ut delar av verkligheten och säga att man beskriver hela verkligheten. När det gäller exemplet med byskolor är tydligen ett sätt att rädda byskolor att nu stänga ned möjligheterna för nya aktörer och för valfrihet. Jag har nyheter till Ulla Andersson.
Det enskilt viktigaste för att rädda kvar skolor på landsbygden i Sverige - i min del av landet och i Gävleborg som Ulla Andersson kommer från - är just möjligheten för nya aktörer att starta verksamhet när kommunen drar sig undan. Det är de offentliga aktörerna som framför allt driver mot centralisering.
Då är det fantastiskt bra att kunna ha denna ventil, det vill säga att aktiebolag eller föräldra- eller personalkooperativ faktiskt värnar om de små enheterna. Valfriheten är ett sätt för människor att själva utveckla välfärden och se till att den är som de själva vill ha den. Det är det som valfrihet handlar om. Om vi lägger all makt i politikers händer finns det ingen möjlighet för den enskilde att påverka. Det tycker jag är dåligt.
Emil Källström (C):
Ardalan Shekarabi påminde om några av sina tidigare processer som har landat i ingenting. Detta är ytterligare ett sådant exempel. Det här hade i stället kunnat vara en mandatperiod då vi försökte komma överens om ett antal punkter för hur vi ska förstärka både kvalitet och valfrihet inom välfärden. Men det är väl helt enkelt så att det blir upp till nästa regering att ta de initiativ som borde ha tagits nu.
Kanske är det så att man blir pressad när man står inför ett nederlag. Det är kanske därför som det är ett högt tonläge. Det är kanske därför som min poäng som jag gjorde här i talarstolen - den handlade om det faktum att skolor ibland försvinner mycket snabbt och att det är ett problem och att vi i sådana fall måste betrakta det som ett problem oavsett vem det är som med kort varsel lägger ned en skola - tolkades av Ardalan Shekarabi på Twitter som att jag hade sagt att det inte är ett problem.
Det är väl sådant man gör när pulsen är hög. För att förstärka min poäng tänker jag ställa samma fråga till Ardalan Shekarabi som jag ställde till Ulla Andersson men inte fick svar på.
Det här är en bra symbol för den fråga vi faktiskt talar om, för om man tycker att det är ett problem, vilket jag tror att vi båda gör, att skolor ibland försvinner med kort varsel och att det inte finns långsiktighet, är inte det då ett problem oavsett vem som står för denna kortsiktighet? Jag hörde ingen upprörd ton hos Ardalan Shekarabi när hans socialdemokratiska kollegor i Nordmaling lade ned ett antal byskolor över jullovet.
Är det ett problem, Ardalan Shekarabi, att skolor ibland är väl kortsiktiga? Och i sådana fall: Ska vi inte hitta en lösning som gäller alla skolor och alla elever oavsett huvudman?
Emil Källström (C):
Ardalan Shekarabi har inte bara glömt att ta på sig slips i dag, utan han glömde också att svara på min fråga. Det här är en bra symbol för vad den här debatten handlar om.
Om vi är överens om att det är ett problem med skolors kortsiktighet - det kanske är så att huvudmannen ska behöva garantera ett visst mått av kontinuitet och långsiktighet - är mitt svar: Låt oss då se om vi kan komma överens om regler som leder till just detta, alltså långsiktighet och kontinuitet och att de gäller lika oavsett huvudman.
Ardalan Shekarabis lösning är att sitta och fippla och reglera i resultaträkningen och hoppas att det leder till det han säger att det ska leda till. Men det leder fel. Vi ska styra mot det vi vill ha. Vi ska styra mot kvalitet. Vi ska styra mot innovation och långsiktighet.
Vi ska styra mot det vi vill ha direkt och inte ta omvägen via helt nya innovationer när det gäller att detaljreglera resultaträkningar för olika kategorier av företag. Det här är en mandatperiod då vi hade kunnat sitta ned och komma överens om detta. Det skulle ha varit en väg fram, och det skulle ha inneburit att vi nu hade haft regler på plats som hade påverkat välfärdens aktörer här i dag. Det var ett av regeringens alternativ.
Det andra var att ge sig in i en på förhand dödsdömd politisk process som vi redan på förhand visste skulle leda in i en betongvägg och sluta i ett magplask. Det är det vi nu står inför. Likt en bilolycka är det här ingenting man vill se, men det är svårt att hålla undan blicken när det sker. Vi måste komma vidare från detta politiska spel.
Vi måste fokusera på de frågor där det finns vägar framåt och där det faktiskt händer någonting. Svenska folket är less på den här diskussionen. Nu vill vi se resultat. Låt oss ta oss dit.
Emil Källström (C):
I ett läge där många andra försöker att hitta gemensamma nämnare och försöker att hålla öppet för samarbete åt olika håll kan man lita på att Ulla Andersson håller fortet och låter ungefär likadant som hon har gjort den senaste mandatperioden. Margaret Thatchers fan club, den var bra. Den ska jag komma ihåg när det är kallt ute någon gång.
Att implicit säga att Centerpartiet vill göra livet sämre för folk i Sverige lägger minst sagt inte någon grund för ett förtroendefullt direkt eller indirekt samarbete. Det jag gör i dag, Ulla Andersson, är att hålla mig till den praxis som finns.
I varje läge då det har lagts en budget på riksdagens bord som Centerpartiet inte har lagt fram själv eller samarbetat om har Centerpartiet motionerat på den. Det håller vi fast vid, och det är denna budgetmotion vi kommer att rösta på. Det är också den enda budget vi kommer att rösta på. Den budget som ser ut att vinna, om alla håller fast vid sina besked, är Moderaternas och Kristdemokraternas budgetreservation.
Mig veterligen har Sverigedemokraterna över huvud taget inte varit en del av framtagandet av den. Ulla Anderssons frågor får därför främst ställas till Sverigedemokraterna respektive Moderaterna och Kristdemokraterna.
Det jag gör i detta läge är att fokusera och berätta för både kammaren och alla som lyssnar vad Centerpartiet står för och vad vi skickar in oavsett vilka processer vi är med i. Jag har inte personligen varit en del av de samtal som har pågått den senaste veckan, men vi har varit mycket tydliga med våra ingångar. Det ingicks dock ingen överenskommelse eftersom motparten inte var beredd att göra de koncessioner som krävdes.
Det kan man beklaga, men nu är vi där vi är. Processen kommer att fortsätta, men Ulla Anderssons påhopp kommer inte att förenkla den.
Emil Källström (C):
Det är uppenbart vad Ulla Andersson vill. Det finns ingenting i Ulla Anderssons argumentation som handlar om att följa praxis. : Jo!) Det som Ulla Andersson vill är att vi ska bryta praxis på det sätt som Ulla Andersson vill. : Nej!) Det var precis det du sa, Ulla Andersson. Det som Ulla Andersson ställde i utsikt var att vi skulle rösta på flera olika förslag. Detta om något vore att bryta praxis, och jag tror att det långsiktigt vore mycket olyckligt om vi kommer till det läget. Det blir fria kriget på ett sätt som skadar både långsiktighet och trovärdighet i ramverket.
Jag tycker att det bästa vore om alla agerade så som det var tänkt och så som vi har gjort under mycket lång tid: att man röstar på sina egna förslag och lägger ned sina röster när förslagen faller. Detta tror jag är den enda långsiktigt hållbara lösningen, och det är därför vi gör så. Sedan är det helt uppenbart att det finns argument, och Ulla Andersson har rätt i att detta är en helt ny situation och att man kan se det på olika sätt. Jag har flera intressanta saker att säga om detta, men jag har bara åtta sekunder kvar. Vi återkommer, Ulla Andersson.
Emil Källström (C):
Vi förde ett antal samtal över blockgränserna om hur man ska fundera i ett läge där vi skulle ta fram en övergångsbudget under hösten. Jag satt, mig veterligen, med vid alla möten över partigränserna då vi förde de samtalen. Adnan Dibrani var med vid noll procent av de tillfällena. Ändå är Adnan Dibrani någon form av expert hur de samtalen pågick.
Någon gräns får det vara för hur många gånger man får upprepa en lögn i denna talarstol. Det stämmer inte att Centerpartiet, Moderaterna, Kristdemokraterna och Liberalerna sa: Nej, ni får inte lägga in Kirunapaketet i övergångsbudgeten. Det är en lögn. Det har aldrig skett. Vi förde ett antal samtal om vilka principer som skulle vara rimliga att hålla i som styråra som övergångsregering i denna nya situation.
Vi var också mycket tydliga med att vi tyckte att de principer som regeringen utgick ifrån och presenterade och som vi diskuterade var de rimliga. Det har representanter från alla de partierna sagt från denna talarstol. Vi tycker att regeringen i allt väsentligt gjorde ett bra jobb med övergångsbudgeten. Men när det gällde omfattningen och avgränsningen av dokumentet var vi mycket tydliga. Det måste vara övergångsregeringen som äger övergångsbudgeten. Det är inte en gemensamt förhandlad budget. Vi talade om principer och exakt var gränserna gick.
Vad en regering kan lägga in i en övergångsbudget var helt och hållet övergångsregeringens avgörande. Det faktum att ett förslag - låt oss säga till exempel Kirunapaketet - finns med eller inte finns med i övergångsbudgeten är helt och hållet övergångsregeringens avgörande. Det är helt och hållet övergångsregeringen som äger dokumentet övergångsbudget. Det är sanningen.
Allt annat är falskt även om det upprepas av Adnan Dibrani vid ett flertal tillfällen i denna talarstol eller i talarstolen för repliker. Tack så mycket, och god jul!
Emil Källström (C):
Tack, Jakob Forssmed, för de vackra orden du inledde med! Jag skulle gärna göra detsamma, men jag är orolig för att det då inte finns tid att bemöta det politiska innehållet. Fru talman! Vi lever i en värld med kronologisk tideräkning. Saker händer i en viss ordning, och när något har hänt är det svårt att hoppa tillbaka och göra om.
Om vi hade suttit och förhandlat statsbudgeten här och nu utesluter jag inte att vi hade kommit fram till att vi skulle förstärka kommunsektorn ytterligare något. Det har jag också kommunicerat såväl här i talarstolen, både i den här och i den förra budgetdebatten, som medialt, vilket Jakob Forssmed har noterat. Det är också därför vi har möjligheten att lägga fram nya budgetar.
Minst två gånger per år presenterar man en budgetproposition, en gång på våren och en gång på hösten. Jag vill redan nu, för alla som är intresserade, flagga för att vi ser ett behov av att ytterligare stärka upp kommunerna. Det är något som vi kommer att bära med oss in i kommande budgetprocesser. Det tycker jag är ett viktigt besked. Och det är något som vi givetvis kommer att ha ambitionen att leverera på.
Jag skulle inte vilja ställa detta emot viktiga skattesänkningar. Tvärtom måste vi behålla möjligheten att tänka både kort och långt samtidigt. Det är viktigt att sänka det svenska skattetrycket. Och gör vi det på ett klokt sätt, som skapar jobb och möjligheter för företagen att växa, innebär det att vi i framtiden kommer att ha ytterligare resurser att lägga på välfärden. Det var på det sättet Alliansens politik fungerade under åtta år.
Vi sänkte skatter och fick både på grund av och tack vare de skattesänkningarna ytterligare resurser till välfärden. Vi kommer att fortsätta klara den kombinationen och kommer inte att hemfalla till vänsterretorik och ställa skattesänkningar mot välfärd.
Emil Källström (C):
Argumentationslinjen från oppositionshåll, att det är för lite och för sent, har vi hört i denna kammare även tidigare. Jag är övertygad om att den kommer att återkomma även senare. Men när man sitter i skarpt läge och förhandlar budget gäller det att prioritera. Det man inte får med i den budget som man för närvarande fattar beslut om kommer det nya chanser för.
Utvecklingen sedan propositionen togs fram talar sitt tydliga språk. Det kommer att behövas ytterligare tillskott. Därför flaggar vi för det och kommer att försöka leverera det. Jakob Forssmed har ingen replik kvar, men det vore intressant att få höra vilken företagsskattesänkning Jakob Forssmed vill ha. Alla de företagsskattesänkningar vi gör är tydligen fel, men jag hör väldigt sällan något annat borgerligt parti tala om vilka företagsskattesänkningar man faktiskt vill genomföra. Men det är nog ett ämne för en kommande debatt.
Emil Källström (C):
Först vill jag korrigera något jag sa i förra budgetdebatten. Ulla Andersson beskyllde då Centerpartiet för att styra i Örnsköldsvik. Det är fortfarande fel. Hon beskyllde också kommunledningen där för att vilja lägga ned skolor. Det var fel då men är rätt nu. Socialdemokraterna i Örnsköldsvik har gått fram med sådana förslag, men jag tror att de kommer att stoppas av en koalition där både Vänsterpartiet och Centerpartiet är med.
De besparingar på skolan som Ulla Andersson redogör för finns alltså inte med i Alliansens budget i Örnsköldsvik. Nu lämnar jag det ångermanländska perspektivet. Ulla Andersson och Jakob Forssmed är i någon form av koalition, där de båda säger att de 5 miljarder som vi nu ökar de generella statsbidragen med i själva verket inte är vår förtjänst, utan det var någon annan som sa det tidigare. Pengar kommer skarpt när vi beslutar om dem i Sveriges riksdag.
De 5 miljarderna kommer nu. Och de kommer tack vare att de finns med i en budgetproposition som fyra partier har presenterat gemensamt. Jag håller med Ulla Andersson om att vi sannolikt kommer att behöva fylla på ytterligare under mandatperioden. Vi följer utvecklingen i kommunsektorn och vidtar ett antal mått och steg. Det nya kommunala skatteutjämningssystemet och det faktum att det börjar gälla redan vid årsskiftet är också en del av det. Det handlar om att möta de kommuner som har det allra tuffast.
En stor del av de kommuner som Ulla Andersson talar om, inte minst i norra Sveriges inland, får ju förstärkningar tack vare det nya systemet. Det är bra, men jag är övertygad om att det också kommer att behövas ytterligare satsningar. Det är också därför vi kommer att driva detta. Pengar kan göra skillnad först när de kommer på riktigt och när de landar på kommunernas konton. Det är inte åsiktsyttringar, pressmeddelandepengar eller oppositionsbudgetar som gör skillnad.
Det är budgetpropositioner som går igenom och blir verklighet som gör skillnad, Ulla Andersson.
Emil Källström (C):
I någon mån är väl det jag gör i såväl den här debatten som tidigare debatter att ringa in behovet av att förstärka välfärden. Vi ser det behovet. Vi har inga andra ambitioner än att leverera på det behovet. Den här debatten har vi haft tusen gånger, och vi kommer att ha den tusen gånger till. Vänsterpartiets svar är ju alltid att höja skatten och dela ut till olika välfärdssektorer. Sedan höjer man skatten ännu mer och delar ut pengar, och så gör man samma sak igen.
Vad händer i slutändan? Jo, de som ska betala - alltså de som står för jobbskapandet i det privata näringslivet - saktar ned, och ekonomin viker av. Sedan finns det inga resurser att fördela. Det är ju på det sättet sambanden ser ut. Det är därför vi både förstärker välfärden och sänker skatterna på jobb och företag, för vi vill ha mer företagande. Vi vill ha en välfärd att lita på även om tio år. Det har Vänsterpartiet aldrig brytt sig om.
Emil Källström (C):
När det gäller de förslag som nu stoppas av en aktiv riksdagsmajoritet föreställer jag mig att det vore oklokt att lägga fram exakt samma förslag igen. Då tror jag att ungefär samma sak skulle hända. Det vore en tröttsam dans både för oss som verkar i det här huset och för alla dem som betraktar den svenska politiken och hoppas att vi drar lärdomar av vad som sker. Jag har några motfrågor till Elisabeth Svantesson. Nu får vi återigen höra hur det här inte höjer skatten.
Nej, men det här är ett riksdagsbeslut som jämfört med alternativet höjer det svenska skatteuttaget. Kan Elisabeth Svantesson hålla med om det? Om vi inte fattar det beslutet, om vi inte går fram med den linje som Elisabeth Svantesson står bakom, innebär det ett lägre skatteuttag än om vi gör det som Elisabeth Svantesson vill.
Då kan man slingra sig hur mycket man vill, men jag är så pass enkel att jag kallar en skattehöjning för en skattehöjning. Ett riksdagsbeslut som höjer skatten är en skattehöjning. Kan vi vara överens om det, Elisabeth Svantesson?
Emil Källström (C):
Jag måste säga att jag är förvånad på gränsen till förbluffad. Elisabeth Svantesson talade nu om ingångsavdraget, som alltså är sänkta arbetsgivaravgifter, som något som kostar skattebetalarna pengar. Det är ren och skär vänsterretorik, som vi brukar höra från Vänsterpartiet och inte sällan från Socialdemokraterna. Men att skattesänkningar kostar skattebetalarna pengar, det brukar vi inte höra från moderater. Det är förvånande på gränsen till förbluffande.
Problemet för Elisabeth Svantesson just nu är att hon inte är helt sampratad med sina kompisar. Samtidigt som Elisabeth Svantesson hävdar att det här inte är någon skattehöjning talar ju Sverigedemokraterna och Vänsterpartiet klarspråk. De är öppna med att man höjer skatten och väljer att stå för den prioriteringen.
Samma sak kan vi se när det gäller det mycket viktiga perspektiv som var en moderat honnörsfråga, nämligen ordning och reda i det finanspolitiska ramverket och att vi håller oss till budgetlag, praxis och de överenskommelser som gjorts. Inte heller här är Elisabeth Svantesson sampratad med sina kompisar. Här ser vi många gamla, stabila moderater som undrar: Vad gör vårt parti egentligen? Det är Anna Kinberg Batra. Det är vår nuvarande talman, som stod för en helt annan linje i Budgetprocesskommittén för några år sedan.
Man kan bara undra vad Anders Borg tycker om detta. Det är helt uppenbart att Moderaterna frångår gamla principer för att sätta dit till exempel Centerpartiet och den nuvarande regeringen. Det kan man kanske vilja, men det måste finnas en gräns för vilka principer man offrar för den ambitionen. Ett moderat parti som höjer skatten och underminerar ramverket är ett moderat parti som jag ärligt talat inte trodde att jag skulle få se den här mandatperioden.
Det är förvånande på gränsen till förbluffande.
Emil Källström (C):
Jag tror, Ulla Andersson, att du får slipa lite på din imitation av mig. Ångermanländskan måste komma fram på något vis. Jag fick inget svar på min fråga, och det var kanske väntat. Men jag kan svara på frågan: 5 miljarder är betydligt mer än 2 miljarder. Där har vi skillnaden mellan ansvarstagande partier och dem som nu ger sig in i leken att med hoppande majoriteter göra det man kan komma fram till - minsta gemensamma nämnare.
Jag tror inte att någon utom Ulla Andersson är imponerad av det ni i Vänsterpartiet, Moderaterna, Kristdemokraterna och Sverigedemokraterna kokade ihop. Det blev bara knappt 2 miljarder. Vi har sett till att det blir minst 5 miljarder, och det är bra. Där finns det en långsiktighet. Dessutom har denna tillfälliga majoritet - Vänsterpartiet, Sverigedemokraterna, Moderaterna och Kristdemokraterna - ingen långsiktighet över huvud taget.
Det finns ingen auktoritet att ge något enda besked om vad som händer efter årsskiftet. Det är upp till oss ansvarstagande partier att ta detta vidare, och det gör vi med glädje. Det sprids nu ett narrativ om att det var i januari vi kom på att mer pengar behöver läggas på den svenska välfärden. Även detta är totalt falskt.
Jag har själv sedan i oktober sagt att vi behöver fylla på. Det är därför man har ändringsbudgetar. Det händer saker; man måste vårda reformer. I det här läget behöver vi lägga fram mer pengar. Detta var solklart långt innan den här oheliga alliansen och majoriteten kom till. Det är solklart att detta arbete kommer att fortsätta, oavsett vad ni och Sverigedemokraterna kokar ihop. Ingen är imponerad av vad V, SD, M och KD gör här i dag.
Däremot vore det imponerande om vi var fler som klarade av att ta ett långsiktigt ansvar. Det kommer Centerpartiet att göra.
Emil Källström (C):
De senaste veckorna har det handlat om jobb, jobb, jobb, nära nog dygnet runt, för att göra det som går för att säkra svenska jobb och företag och framför allt se till att det offentliga Sverige gör allt för att skydda liv och hälsa. I dag debatterar vi ytterligare ett steg i arbetet för att skydda svenska företag och jobb.
Det handlar om möjligheter till likviditet via affärsbankerna, där en ordentlig del av risken tas av staten. 70 procent av affärsbankernas risktagande i nyupplåningen via den facilitet som vi nu ska fatta beslut om tas av staten. Det är rätt sak att göra, men det måste ses i sitt sammanhang. Vi jobbar på förhållandevis bred front just nu.
Det handlar om att lyfta kostnader från arbetsgivarna och se till att så få företag som möjligt tvingas till uppsägningar och konkurser. Det handlar om slopat sjuklöneansvar och om den korttidspermittering som nu används i väldigt stor utsträckning till en substantiell kostnad för staten. Det handlar också om de sänkta arbetsgivaravgifter som har presenterats och beslutats om här i dagarna.
De senaste två veckorna har vi slagit nytt svenskt rekord i skattesänkningar, helt enkelt för att vi måste lyfta kostnader från de jobbskapare som vi vill ha kvar efter coronakrisen. Vi följer detta, dag för dag och timme för timme. Det är inte alls omöjligt att vi måste fortsätta jobba med lättnader för att värna svenska jobb och företag. Det vi debatterar i dag är en del av det som har gjorts för att stärka likviditeten.
Vi har nu på kort tid säkrat nya källor till likviditet via skattekontot - man kan få tillbaka den skatt man har betalat in för att stärka likviditeten på kort sikt. Vi har stärkt Almi, Exportkreditnämnden och andra statliga aktörer som redan i dag finns och fungerar och är ett viktigt stöd för svenska företag. De ska ha de bästa möjligheterna att fortsätta agera.
Men för de flesta företag, inte minst för de små företagen, är den egna banken den främsta och enklaste källan till likviditet. Bankernas förhållandevis starka balansräkningar måste jobba. Vi måste se en fortsatt utlåning till våra företag så att de fortsätter att agera. Därför är det nu rimligt att staten går in och tar en stor del av risken för att bankerna ska våga agera.
Detta innebär också att vi nu måste se att affärsbanker, inte minst storbankerna, tar sitt samhällsansvar. Nu handlar det om att hålla hjulen igång och se till att man följer upp gamla goda kunder, affärskontakter och företag och att detta fortsätter fungera i dessa mycket tuffa tider. Det är upp till bevis för våra svenska banker.
De måste visa att de också är samhällsaktörer att lita på i detta mycket tuffa läge. Fru talman! Jag yrkar bifall till propositionen.