William Petzäll (-):
Jag tackar Maria Larsson för svaret. Jag börjar i samma ände som Maria Larsson och citerar ur interpellationssvaret: "För att svara direkt på William Petzälls fråga ser jag . det som uteslutet att vi skulle införa heroinförskrivning i Sverige. Jag tänker därmed inte heller ta några sådana initiativ."
Det huvudargument som anförs är som många andra gånger i den narkotikapolitiska debatten att det inte går ihop med Sveriges narkotikapolitiska mål och att det skickar fel signaler. Men jag menar att det inte är något argument i sig, utan någonting som man måste kunna ändra på och som måste kunna omprövas. Målen måste inte på något sätt vara allmängiltiga, som de har varit under de senaste nästan tre decennierna.
Det här leder inte någonvart, utan gör snarare att människor dör i stället. Vi har siffrorna här svart på vitt. 420 människor dog förra året i narkotikarelaterade dödsfall. Vad mer behöver man för att visa att den förda politiken är helt misslyckad? Hela tiden, nästan för varje år, slås nytt rekord för de narkotikarelaterade dödsfallen.
När man har infört ett tredje steg, skulle man kunna kalla det, med diacetylmorfin i underhållsbehandlingen för framför allt opiatberoende patienter har det uppenbarligen gett väldigt goda resultat.
Visst: Målet är inte att dessa personer ska bli drogfria, utan att de ska få ett någorlunda kontrollerat och värdigt liv, och det har de också fått med hjälp av försöksverksamheten med heroinförskrivning. Det är någonting som bekräftas av Danmarks folkhälsominister, som också ser positivt på detta med anledning av de resultat som har kommit fram när man har gjort undersökningarna och utvärderingarna.
Också de personer som driver själva kliniken kan se en förbättrad psykisk och fysisk hälsa för patienterna med minskad kriminalitet och prostitution som följd. Alltså är alla vinnare. Både brukarna själva och samhället i stort tjänar på en sådan här verksamhet. Det är inte så att det första man gör för heroinmissbrukare är att ge dem subventionerat heroin. Det första man gör är givetvis att testa drogfri behandling.
Funkar inte det kanske man går vidare till behandling med Subutex. Fungerar inte det går man vidare till behandling med metadon. Vid upprepade misslyckanden med detta måste man inse att narkomaner inte är en homogen grupp, precis som muslimer eller homosexuella inte är det. Det är en grupp med olika behov och olika förutsättningar att kunna uppnå ett drogfritt liv med exempelvis metadon. Missbrukarna av heroin skiljer sig givetvis inte åt mellan Köpenhamn och Simrishamn.
Där ser det självklart likadant ut. Naturligtvis finns det också i Sverige ett behov av denna verksamhet. Det är alldeles uppenbart att vi misslyckas med att nå ut till den mest utsatta gruppen. Det är också ett viktigt argument i detta sammanhang.
Detta är människor som tidigare nästan aldrig haft någon kontakt med vården eller som har haft kontakt med vården men sedan inte har något förtroende för den längre för att de anser att de inte får den hjälp de behöver. Därmed har de mer eller mindre kapat alla band till hela samhället. Det har visat sig framgångsrikt på det sättet att man återigen har kunnat initiera en första vårdkontakt med den som missbrukar.
Man har kunnat ge samtalsstöd, diskutera bostadsfrågor med personen och även i vissa fall hur personen ska kunna skaffa sig ett jobb. Vad är det man anser är så dåligt med en verksamhet som uppenbart har givit så goda resultat? Varför tror man att alla narkomaner på något sätt har precis samma behov? Detta är en väldigt liten grupp där substitutionsbehandling med metadon har misslyckats flera gånger.