KBLab/rixvox huggingface dataset:
Katarina Köhler (S):
Ja, man kan hoppas att det fungerar, men många upplever att det inte gör det. Som justitieministern säger blir det nya former av brott, och en del brott har blivit grövre i vissa sammanhang.
Om vi då tittar på det som justitieminister säger, att en av faktorerna som gör det hela svårt är de geografiska avstånden i mina hemtrakter, så stämmer det.
Men varje gång som polismyndigheten eller rättsväsendet har omorganiserats har det de facto inneburit att det blivit färre poliser på ett mycket större område. Det finns skäl, vilket också jag kan begripa, men faktum kvarstår att det inte är ovanligt att en polis i Lycksele i dag har 15 mil enkel väg att köra.
På helgerna handlar det om ännu fler mil i det arbetsområde som polisen har under helgerna. När det då händer saker och de ska utredas innebär det att man sitter många timmar i bilen bara för att transportera sig. Det gäller både när något händer och efteråt i samband med utredningarna.
Dessutom ska man packa sina väskor och trunkar med utredningsmaterial, sätta sig på en buss och åka två timmar enkel väg till Umeå för att kunna träffa och tala med åklagare. När jag talar med utredare i Skellefteå säger de att de aldrig sett en åklagare där, inte ens när det gällt brott mot barn.
När det gäller brott mot barn står det, vad jag kan läsa mig till och förstår, att en åklagare ska fysiskt närvara vid sådana sittningar. Men så sker inte. Jag blir ledsen, för jag tycker att justitieministern tar väldigt lätt på att det regelverk som finns inte följs.
Vi talar om rättssäkerhet, men det känns inte som att regeringen tycker att det är så väldigt viktigt. I annat fall måste lagstiftningen och regelverket ändras där det sägs att åklagare inte behöver vara närvarande. Som det är i dag följer man alltså inte det som faktiskt är sagt. Jag har full förståelse för att det är problematiskt.
Åklagarna, precis som polisen, har rätt att ha värdiga och någorlunda ordentliga arbetsförhållanden, men vi måste, som ministern också säger, se till helheten. Rättssäkerheten hotas genom att vi har det system vi har. Innan jag avslutar vill jag tillägga att så här har det varit i många år, men det innebär inte att problemet har blivit mindre.
Tvärtom vågar jag nog påstå att det i vissa fall blivit större. Jag tycker inte att tidsaspekten på något sätt skulle vara förmildrande i det fallet.
Katarina Köhler (S):
Jag vill förtydliga det jag sagt i tidigare inlägg. Jag har förståelse för flera av de saker som justitieministern tar upp. Vi har ett vidsträckt län och en stor glesbygd, och det är långt mellan tätorterna. Som justitieministern säger måste man anpassa verksamheten till det.
Men man måste göra det utifrån de förutsättningar som finns uppe hos oss. Justitieministern beskriver Åklagarmyndighetens uppdrag och talar om hur instruktionerna ser ut. Men regeringen kan de facto ändra de instruktionerna. De är inte skrivna i sten. Att det inte har blivit färre poliser håller jag också med om.
Men de poliser som finns ska verka på ett stort område. Det är ett större område i dag än för bara tio år sedan. Det här gör att mycket tid åtgår till att resa och transportera sig. Visst blir det märkligt. På ett av de här ställena hade man för ett tag sedan en ungdomsliga med ganska många unga människor inblandade.
Då är det inte alldeles enkelt att kommunicera endast via telefon och nätet. Man skickar naturligtvis underlag, men det är klart att man behöver träffas och samtala och resonera kring frågorna. Jag ska inte gå in på alla de olika brotten, för detta vet justitieministern likaväl som jag. Men jag tycker att det är oroande att Riksrevisionen säger det de gör.
Jag gör en koppling bland annat till det faktum att vi i Västerbotten inte har åklagare i Lycksele och Skellefteå.
Katarina Köhler (S):
Jag känner att jag nu, när jag får tillfälle, måste säga några ord om Norrbotniabanan. Det är en tågsträckning som är viktig för oss i norra Sverige. Den är viktig i Sverige och i Europa, för att inte tala om när vi långt in i framtiden bygger ut den mot Asien. Det här är en viktig fråga på många sätt.
Det handlar om arbetstillfällen. Det handlar om ett miljöarbete som är oerhört viktigt. Och det handlar om människorna uppe i Norr- och Västerbotten. Att kunna bo kvar i Skellefteå och jobba i Luleå eller plugga på universitetet i Umeå är fantastiskt bra.
Det handlar om att kunna bo kvar hemma i sin stad eller i någon annan ort i närheten. Vi kommer att kunna prata om en arbetsmarknadsregion som är värd namnet. Vi kommer bara att ha vinnare när Norrbotniabanan byggs.
För att vara tydlig vill jag beskriva de senaste årens arbete, eller icke-arbete, med Norrbotniabanan. Jag vill påminna om att den moderatledda regeringen hela tiden har sagt nej till en bana. För några år sedan klappade man ihop hela organisationen.
Man monterade ned allt arbete som gjordes inom Norrbotniabanegruppens arbetsområde. Man sade upp personal. Man slutade med allt jobb. Allt det som man hade jobbat med i många år tog tvärt slut när Moderaterna fick igenom sin vilja. De ansåg att det inte behövdes någon Norrbotniabana.
När delar av den moderatledda regeringen ändå försökte göra sin stämma lite hörd, åtminstone uppe i Västerbotten, som jag kommer ifrån, var de väldigt glada över en Norrbotniabana. Men när de kom ned till riksdagen och kammaren och skulle fatta beslut gjorde de precis som deras partier sade.
Det var ingen som gjorde någonting reellt för Norrbotniabanan från den borgerliga Alliansen. När vi började konkretisera vårt arbete med Norrbotniabanan hånade man Socialdemokraterna och sade att vi skulle bygga en tågsnutt till en soptipp. Jag undrar vad Dåvamyrans industriområde och folk tycker om det.
En förnuftig människa inser att man inte i ett projekt som Norrbotniabanan börjar med att bygga nio kilometer och sedan slutar där. Detta är viktigt att veta. Det är viktigt för er som kommer från andra delar av landet att sätta er in i och få kunskap om vad Norrbotniabanan faktiskt kommer att betyda för både Sverige och resten av Europa.
Jag är väldigt glad, och jag känner mig väldigt trygg med att vi nu har börjat Norrbotniabanebygget igen. Det ska planeras en del, och en ny organisation ska sättas ihop. Men jag menar nog att nu är vi igång. Den rödgröna regeringen med Vänstern ska fixa en Norrbotniabana för Sverige och Europa. Tack för det!
Katarina Köhler (S):
Många känner sig kallade. Vems är egentligen förtjänsten att vi är där vi är med Norrbotniabanan? För mig är det viktigaste att vi kan säga: Nu är vi igång! Under en stor del av mitt politiska liv har Norrbotniabanan varit viktig, och vi har drivit frågan inom socialdemokratin under lång tid.
Jag ska svara lite grann på Helena Lindahls funderingar över resursslöseri och att slösa bort pengar.
Om vi tar den moderatledda regeringens beslut om att lägga ned hela organisationen kring Norrbotniabanan, stoppa allt arbete, säga upp människor och skrota hela organisationen vågar jag inte ens försöka få fram några summor på vad det har kostat.
Det handlar om förlorad tid, men också om förlorade pengar till absolut ingen nytta. Nu får vi börja om igen från noll. Det är inte bra, men nu ska jag inte vara bitter. Nu ska jag bara vara glad över att Norrbotniabanan kommer igång. Någon frågade: När kan man säga att banan är igång och ska byggas?
För mig är bygget igång i och med att vi drar igång planeringen och börjar bygga igen. Vi ska börja bygga, starta planeringen, göra utredningar och sätta in de människor som behövs för att göra förarbetet. För mig är banan igång, och det tackar jag storligen för.
Katarina Köhler (S):
Tack, Hillevi, som alltid säger så mycket klokt! Debatten här i riksdagens kammare har blivit alltmer ensidig, men vi har en skyldighet att se vad som händer på båda sidor. Hillevi sade mycket, men låt mig gå in på några detaljer.
Det palestinska folket har lidit i många hundra år, men jag ska hålla mig till det vi talar om i folkrättsliga termer. Vi delningen 1948 förlorade palestinierna redan från början.
När landet delades fick israelerna 53 procent av landytan och palestinierna följaktligen 47 procent. Sedan dess har deras område bara krympt.
I dag har palestinierna kvar ca 12 procent av det landområde de hade 1948. Demolering av hus och av citrus- och olivlundar har pågått länge.
Sedan den första intifadan 1988, när jag var där första gången, har det varit en fruktansvärd nedmontering av det palestinska samhället. De olagliga ockupationerna breder ut sig, och häromdagen sade den israeliska regeringen att man tänker fortsätta med dem och med att bygga nya bosättningar i Jerusalem.
Sedan några år tillbaka byggs en mur runt hela det palestinska området som enligt planen ska bli närmare 80 mil. På Västbanken är den åtta meter hög och runt Betlehem tolv meter hög. Människorna bakom muren i Betlehem lever i ständig skugga. Precis som tidigare sagts kan palestinierna inte röra sig fritt.
De har inte tillgång till arbetsplatser, läkare och skolor. Vid de vattenkällor som finns på Västbanken har israelerna byggt bosättningar, vilket gör att det palestinska folket i byarna runt omkring i bästa fall får köpa tillbaka sitt vatten från de israeliska bosättarna.
Människor blir förgiftade när bosättarna skickar orenat vatten nedför kullarna och bergen. Det drabbar också israelerna själva, vilket har börjat synas på senare år. Det är fruktansvärt - för att inte tala om att Gaza för andra gången på några år är sönderbombat, med allt lidande som det innebär.
Jag förespråkar inte våld på något håll. Tvärtom måste vi hela tiden vara noggranna med att tala om det och vara tydliga i det, men det går inte att komma ifrån att våldet från den andra sidan är ännu större. Det går inte att försvara på något sätt.
Jag menar att ett erkännande av Palestina, precis som regeringen har sagt, kommer att innebära en syn inom Palestina och inom Israel som kommer att främja fredssamtalen.
Katarina Köhler (S):
Vi drivs naturligtvis av våra olika övertygelser. Men vi har fortfarande skyldighet att vara lite sakliga när vi står i kammaren och diskuterar politiska frågor. Jag tycker att det finns en brist på saklighet i den här diskussionen. Jag blir ganska förtvivlad. Jag känner naturligtvis stor sorg över hela situationen där nere.
Men när det talas om palestinierna som massmördare och när den andra delen av konflikten inte tas med, vilket på något sätt rättfärdigar Israels ockupation av palestinsk mark, känns det ganska förtvivlat och allvarligt.
Jag lever i övertygelsen om att erkännandet i dag kommer att innebära lättnader i samtal, inte bara med palestinierna utan på sikt också med israelerna. Jag har rest i området sedan 1988 och har varit där många gånger. Varje gång har vi och jag varit angelägna om att träffa grupper.
Det har varit israeliska grupper, fackföreningar, olika NGO:er, föreningar och nätverk av olika slag. Och jag är övertygad om att det i fortsättningen kommer att bli lättare att prata också med Israel och att vi på sikt kan starta nya fredssamtal. Ingen tjänar nämligen på att det är som det är nu.
Men vi måste kunna kalla saker för deras rätta namn. Och enligt folkrätten är det Israel som ockuperar Palestina och palestinska områden.
Lars U Granberg (S):
Vi befinner oss i den skotertätaste kommunen. I Stockholm finns de flesta skoterägarna i Sverige. Sammantaget är det här en stor fråga. Ministern tar också upp frågan om en utredning som ska beredas.
Den utredningen har räknat och tittat på antalet fordon, och den har kommit fram till att det finns omkring 250 000 fordon. Det finns drygt 200 000 ägare av fordon. Det är klart att det finns ett stort intresse. Det är viktigt att ministern ger något svar.
Det här berör många inlandskommuner som under lång tid har legat i planeringsstadiet för att utveckla skoterturism. Vi kan ta Lycksele som ett exempel. Lycksele kommun har i flera års tid diskuterat möjligheten att utveckla skoterturismem i Västerbottens inland mitt i sommaren.
Intresset är enormt stort. Därför blir man lite ledsen när svaret på Gunnar Sandbergs interpellation är fortsatt beredning. Det har varit ett års beredning sedan Gunnar Sandbergs skriftliga fråga som nu ligger till grund för interpellationen. Nu är det fortsatt beredning.
Jag tror att inlandskommunerna och inlandsbefolkningen kommer att bli besvikna över att regeringen inte gör mer i en fråga där de ser en möjlighet till utveckling av en näringsgren. Den kan växa sig rejält stor. Riksdagen har en skoterklubb. Jag tillhör den.
Jag vet att Åsa Torstensson har fått information om att det finns en skoterklubb. Åsa Torstensson kan ta med sig det till sin riksdagsgrupp och få centerpartisterna mer intresserade av skoterfrågan. Det finns ingen centerpartist med i denna eminenta och viktiga förening i Sveriges riksdag.
Lars U Granberg (S):
Vi får hoppas att den framtida skoterpolitiken inte präglas av fru talmannens något negativa inställning till det fordon som vi just nu diskuterar. Det är ändå en viktig fråga.
När det gäller skoterturism låter det som att det enda vi pratar om är människor som kör skoter och forslar sig från punkt A till punkt B. Skoterturismen är numera väldigt starkt kopplad till skidanläggningar, stugbyar och turistanläggningar rent generellt i Norrlands inland.
Därför känns det väldigt viktigt att debattera och diskutera de här frågorna. Jag hoppas att jag hörde fel, för jag blir lite orolig när man börjar diskutera att hålla ihop fordon.
Jag kommer ihåg debatten som vi hade om förarbeviset och vilka som skulle vara examinatorer, vilka organisationer som skulle hålla i körkortsprövningen, där man klumpade ihop förarbevisutbildningarna på EU-moped och skoter. Skotern fick sig där en väldig känga. Men det visade sig sedan när man analyserade det hela att om man hade problem med examinationen för förarbevis så var det när det gällde EU-mopederna.
Det var inga som helst problem med skoterklubbarna som organisation för att hålla i utbildningen. Skoterklubbarna är viktiga för inlandet. Skoterklubbarna är en viktig sammanhållande länk uppe i små bygder i svensk fjällvärd. Värna dem, ministern, och se till att satsa på skotern!
Lars U Granberg (S):
Jag och Maria Stenberg, som talade före mig, har besökt Seskarösågen och dess personal. Maria nämnde att 60 arbetare på Seskarösågen riskerar sina jobb. Ett litet samhälle är väldigt sårbart. Vad händer när en så stor arbetsgivare rycks undan?
Tvärsöver gatan från sågverket finns ett gästgiveri, en restaurang. Det är ett familjeföretag, som säkert får slå igen. Åkerinäringen, som förser sågen med råvara, tappar jobb. Verkstadsindustrin, som reparerar sågverket vid stopp, tappar jobb.
Siffran 60 är lågt räknad. Siffran blir nog betydligt högre i slutändan. Mitt civila yrke är processtekniker. Jag har jobbat inom pappersindustrin och sågverksindustrin. Under min utbildning fick jag rita av Seskarösågen och alla dess skrymslen och vrår. Följt dess utveckling har jag också.
Det har gjorts kraftiga investeringar. Precis som Kristina Zakrisson sade pågår till och med nu investeringar i sågverket. Arbetarna visar stolt upp de investeringar som pågår, som ett hopp och en tro på att driften kommer att fortsätta.
Vad har då Seskarösågen för möjligheter och fördelar? Setra planerar att göra förändringar för att uppnå det som egentligen redan finns på Seskarö. Man vill flytta verksamhet och ha bättre torkkapacitet för råvaran för att kunna vidareförädla den. Men den torkkapaciteten finns redan på Seskarösågen.
Det är nog sant som Stefan Tornberg sade. Nya jobb skapas inte på Näringsdepartementet. Men signalsystem och signaler från ministrar är viktiga. Det är signaler ut till näringsliv och individer lokalt om en tro på att våga starta företag. Det handlar om att våga ta klivet.
Arbetarna och de fackliga medlemmarna uppe i Seskarö vill gärna ta klivet och bli egna. Skicka signalen till arbetarna, Maud Olofsson. Låt dem bli entreprenörer. De orden har jag hört Maud Olofsson säga flera gånger. Nu har du möjlighet att ge en viss signal till människor som trånar och längtar efter entreprenörer att ta över sitt sågverk som de är stolta över.
Lars U Granberg (S):
Man ska väl börja med att tacka för svaret, men det blir lite svårt att föra en debatt om ett svar som sedan följs upp av det svar som man kanske egentligen skulle ha velat ha inför diskussionerna i denna debatt. I dag blir det svårt.
Jag ska försöka hålla mig till det svar som finansminister Anders Borg har gett, men som också bottnar i den här typen av löpsedlar: "Chefen för tullen i Haparanda vädjar till ministern." Det är en löpsedel från NSD.
Frågan är: Ska chefen för en brottsbekämpande tullverksamhet behöva vädja till ministern och till riksdagen som församling?
De utför tjänster för att se till att följa upp dels de beslut som vi fattar i denna församling, dels de beslut som regeringen lägger till den här församlingen.
Brottsbekämpande styrkor hör till de myndigheter som är garanter för att vi i framtiden har ett öppet och väl fungerande samhälle. Utifrån det blir vädjan från en tullchef om att få ha kvar tio man uppe i Haparanda något ganska magstarkt.
Det de gör är att slå vakt om det öppna demokratiska samhälle där vi lever i dag. Hur kan jag säga det då? Ja, dieselsmugglare har vi haft gott om uppe i våra regioner. Senast var det en ganska stor razzia, där motorcykelgäng var inblandade.
Det är organiserad brottslighet, modern verksamhet som gärna vill ge sig på det öppna demokratiska samhället och förändra det. Vädjan från tullchefen handlar om att kunna bekämpa det här med tio man.
Att döma av dagens uttalande gäller den vädjan än i hög grad, vad jag kan förstå. Ur uttalandet från finansministern i dag framgår också att finansministern har synen att det kanske vore bra om man jobbade mer med underrättelseverksamhet och mindre i gränstrakterna.
Haparanda tullstation är placerad i en gränstrakt. Det är kanske synd att den är det. Det är ingen direkt gränsbevakning, för det tullfilter som var gränsbevakning har gått i konkurs och väntar på en ny gäst. Tullstationen i Haparanda har tio personer, lite drygt kanske. Men de jobbar med underrättelse.
De har ett arbetsfält som sträcker sig från Haparanda ned till Ume kustregion, hela vägen upp till fjällvärlden, hela vägen upp till Kiruna och fjällen där och tillbaka Tornedalsgränsen mot Finland. Inom den regionen ska tio man jobba med underrättelseverksamhet.
Ursäkta uttrycket, finansministern, men lite mer kunskap om den verksamhet som bedrivs ute av tullen i dag kan man nog förvänta sig. Att man jobbar med underrättelseverksamhet är inget nytt. Att man jobbar med rörliga styrkor är inget nytt. Min fråga till finansministern står kvar: Vad är det för mål regeringen har med tullen?
Ska vi efter dagens utspel ha kvar en brottsbekämpande styrka som kan slå vakt om det demokratiska samhället?
Lars U Granberg (S):
Många har lovordat finansminister Anders Borgs lektion i statsrätt i svaret. Jag måste ändå lyfta fram ett citat från en tidning.
I NSD den 4 mars framgår det att den moderate riksdagsledamoten Krister Hammarbergh, ledamot av justitieutskottet, besökte Moderaternas årsmöte i Haparanda. Han deklarerade att justitieministern hade saker och ting på gång som gör att hela tullens förslag ska kastas i papperskorgen.
Den statsrättsliga undervisning finansminister Borg gav i sitt svar kanske ska föredras på de kommundagar som Moderaterna håller. Jag blir något förvånad över övriga inlägg från andra partier. Åke Sandström har återkommit till kammaren.
Åke Sandström sitter i skatteutskottet, och han har varit med och röstat ned ett initiativ. Det är ett initiativ som i stort sett överensstämmer med vad finansministern vill göra.
Nu säger Åke Sandström att han tycker att det här är jättebra och att man ska strunta i finansministerns nya tankar bara han får sitt till Umeå, bara om de neddragningar som tullen vill göra hamnar inom hans lilla område. Den styrka Åke Sandström ska ha till Umeå ska täcka upp ända upp till Haparanda och Kiruna.
Jag tror inte att Åke Sandström tror på det själv. Ingen tror att det blir en bra brottsbekämpning med en styrka som ska tas från Umeå upp till Kiruna för att göra en insats. Ja, Gunnar Andrén, man skulle ha haft kontakt med regeringen inför det initiativet.
Vi har en justitieminister som jobbar på ett håll, och vi har en finansminister som lägger fram andra förslag. Jag kan förstå den borgerliga gruppen i skatteutskottet: Vilken del av regeringen ska man prata med? Jag kan förstå att ni inte kunde fatta ett annat beslut.
Annars hade det varit bra om man kunde lyfta på telefonluren och fråga regeringen vad den vill för att få det svar som finansminister Anders Borg gav en timme senare och leverera det svaret i skatteutskottet i dag. Politik är att vilja. Jag känner än så länge ingen större vilja från finansministern.
Frågan kvarstår: Vilka belopp ska tullen få? När vi får svar vet vi om finansminister Anders Borg har en vilja att styra - och vilka mål han har med tullen.
Lars U Granberg (S):
Jag inledde mitt första inlägg med att hålla upp en affisch från Norrländska Socialdemokraten om en tullchef som var orolig och vädjade till finansministern. Jag tror att han får fortsätta att vara ganska orolig, och inte bara han utan även alla andra tullchefer. Debatten i dag har varit väldigt fokuserad på region efter region.
Per Svedberg är kanske den ende som tagit upp frågan hur de som bryter mot lagen och utgör ett problem för de brottsbekämpande styrkorna beter sig. De lär inte sitta och lyssna på den här debatten och på finansministern, som kanske någon gång ger beskedet att han skulle vilja styra med politisk kraft så att det fanns insatser.
De söker de luckor som finns. Och låt mig säga att de nu har fullt upp med att söka överallt, för det ges ju inga besked. Som det ser ut just nu kan de välja och vraka. Vackra ord har sagts av finansministern i debatten, men var finns den politiska viljan? Vad vill man med tullen?
Som jag uppfattar det har finansminister Anders Borg trots allt en ganska enkel resa att göra. Otto von Arnold sade att det var ett jättebra förslag. Jag vill fråga Otto von Arnold: Vilket förslag? Är det ord utan innehåll som är budgetprocessen inom alliansen? Vilken enkel resa!
Grattis, finansministern! Till Gunnar Andrén vill jag säga: Ja, vi är i opposition. Gunnar Andrén har tillsammans med finansministern budgetansvar - 70 miljarder i sänkta skatter, på moderata kommundagar basuneras det ut ytterligare sänkta skatter.
Tänk om man fick höra finansministern säga de vackra orden: Mer till tullen, för då får vi i stället in skatt!
Lars U Granberg (S):
Interpellationen är skriven av Karin Åström och handlar om den beräkning som finansminister Anders Borg hänvisade till. Den visar att fastighetsavgiften kommer att slå hårt runt om i vårt land.
Jag vill börja med att visa en tidningsbild där en allianspartner till finansministern säger oj, oj, oj till att 84 procent av Kalmar läns småhusägare får höjd skatt.
Tittar vi på Norrbottens län, som jag kommer från, i samma beräkning som Chatrine Pålsson sade oj, oj, oj till är det åtta kommuner som får 100 procents höjning av fastighetsskatten och fyra kommuner får 99 procent.
I min hemkommun Piteå får vi 95 procents höjning av den kommunala fastighetsavgiften. I Luleå får man 63 procent. Det ska jämföras med kommuner som Lidingö, Danderyd, Nacka och Täby som inte får höjd fastighetsskatt.
Det är det som Karin Åströms interpellation bottnar i. Orättvisan är total. Svaret från Anders Borg är att det är för tidigt att dra några växlar; vi får vänta och se. Men låt oss leka med svaret lite grann, finansministern, och än en gång räkna upp: 100 procent i åtta kommuner i Norrbotten och ingenting i Täby, Nacka och Danderyd.
Vad är finansministerns svar i det läget?