KBLab/rixvox huggingface dataset:
Emanuel Öz (S):
Jag tackar utrikesministern för det inledande svaret. Utrikesministern är nog väl bekant med denna fråga vid det här laget då den är ständigt återkommande och aktuell. Det finns starka skäl till att det är på det sättet.
Det är angeläget att regeringen erkänner folkmordet 1915, även kallat seyfo, i nuvarande Turkiet på de syrianer, assyrier, armenier och andra minoritetsgrupper som då föll offer. Alliansregeringen gjorde över huvud taget inget åt denna fråga under de åtta år som man satt vid makten.
Tvärtom verkade man beklaga det inför Turkiet när riksdagen 2010 erkände folkmordet. Jag fick känslan att den förra regeringen inte ville hamna i konflikt med Turkiet. Vi vet alla att Turkiet starkt motsätter sig denna fråga och gör allt man kan för att förneka att ett folkmord har begåtts. Vi socialdemokrater har i stället lyft upp frågan och drivit den framåt på ett starkt och tydligt sätt.
Vi har inom partiet tagit ett beslut om att erkänna folkmordet, och det har vi även gjort i riksdagen. Under vår valrörelse 2014 gick vi ut till folket och gav ett löfte om att vi skulle erkänna folkmordet om vi kom till makten. Vi var därför många, inte bara i Sverige utan även internationellt, som var glada och såg fram emot ett erkännande när vi väl kom till makten.
Jag har därför svårt att förstå det avståndstagande som regeringen gjorde till denna fråga när regeringen väl tillträdde. Jag tycker helt ärligt att den inställningen är lite tråkig, för jag anser att det är viktigt att vi försöker att fullfölja de löften vi gav under valrörelsen.
Utrikesministern har nämnt Pål Wranges uppdrag att utreda frågan, och denna utredning har kommit tillbaka till UD som nu tittar på rapporten. Det är bra att åtminstone det sker. Jag kan också hålla med om att frågan är komplex och att den ska behandlas med stor respekt och försiktighet.
Men det är också viktigt att se på frågan för vad den faktiskt är, och enligt min bedömning handlar det om ett folkmord. Att erkänna händelserna 1915 som ett folkmord är inte bara något som är taget ur luften. Vi måste ta i beaktande att det har passerat över 100 år sedan detta inträffade.
Under denna långa tid har folkmordsfrågan vid flera olika tillfällen, både i Sverige och i andra delar av världen, utretts, analyserats, forskats i, debatterats och diskuterats av journalister, författare, jurister, politiker - you name it.
Efter många år av detta har man gjort en sammantagen bedömning att det handlar om ett folkmord. Socialdemokraterna och även andra riksdagspartier har kommit fram till samma slutsats. Ett tjugotal andra länder, både inom och utanför Europa, har kommit fram till samma slutsats. Nu senast gjorde den tyska förbundsdagen samma bedömning.
Det vore tråkigt om alla dessa, även vi, skulle ha fel i vår bedömning. Mot bakgrund av detta vill jag påstå att frågan borde vara utredd och klar. Jag frågar därför åter utrikesministern: Kommer regeringen efter detta att erkänna folkmordet? Om svaret är nej, varför inte?
Vad exakt är det som återstår att utreda?
Emanuel Öz (S):
Tack, utrikesministern, för svaret! Jag är mycket väl medveten om att det är en komplex fråga, och jag vet vilka frågeställningar som regeringen har att tackla.
Men det som har förevarit hittills, under alla dessa år och i alla de länder som har tagit ställning till frågan, bör ändå ge en fingervisning om åt vilket håll man kan röra sig utan att behöva skämmas även som regering. I den utredning som har gjorts har utredaren skickat tillbaka frågan till regeringen och sagt att regeringen får utreda och analysera den vidare.
Man ger egentligen regeringen fria händer att själv ta ställning till hur den ska ställa sig till den här frågan. Med anledning av detta finns det egentligen inga, vare sig juridiska eller politiska, hinder för att erkänna folkmordet. Men i stället för att ta ett beslut förklarar utrikesministern att det återstår en del utredningsåtgärder.
Jag är lite orolig för att man gör detta till ett utredningsärende, att man gör den ena utredningen och analysen efter den andra, att de avlöser varandra och att detta drar ut på tiden mycket, så att åren passerar och frågan bara rinner ut i sanden. Det vore tråkigt om man skulle hamna i ett sådant läge.
Jag hoppas att utrikesministern kan förklara hur tidsplanen ser ut och säga om vi snart kan få ett tydligt ställningstagande i frågan. FN:s folkmordskonvention har nämnts. Den tycker jag ger en ganska bra definition av vad som utgör ett folkmord.
Det är bara att titta där, så ser man att de att-satser som ställs upp i artikel 2 passar in på händelserna 1915. Det anser jag borde göra det något lättare att kunna erkänna att ett folkmord har begåtts. Det som också är intressant med folkmordskonventionen är att det är första gången som man för in begreppet "folkmord" i internationell rätt.
Författarna till konventionen har bland annat tittat tillbaka på Förintelsen men även på folkmordet 1915 av armenier i Turkiet. Jag menar att det ger ett ganska starkt stöd för att kunna erkänna att det har begåtts ett folkmord. Fru talman!
Det är viktigt att vi kan tala i termer av "folkmord" utan att behöva vara oroliga för de effekter som det kan ge. Det är viktigt att Sverige blir en röst för fred och rättvisa i världen. Helt ärligt: Jag tycker att regeringen och utrikesministern normalt sett för en stark, modig och feministisk utrikespolitik. Det gör också att vi har ett gott anseende internationellt sett.
Men just när det gäller den här frågan smusslas det mycket om att man är lite rädd för att hamna i konflikt med Turkiet. Jag skulle inte vilja påstå att så är fallet, men de påståendena finns runt omkring. Ett faktum är ändå att om vi inte gör något åt den här frågan känns det lite grann som att man låter Turkiet komma undan med detta. Då kan Turkiet gå vidare, medan offren för de här händelserna inte kan göra det.
Då blir det väldigt tråkigt att ta samtalen med dem. Frågan är: Vad ska vi säga till dem då?
Emanuel Öz (S):
Tack för svaret. Jag fick inte besked angående tidsplanen. Det kanske är bra om du kan få med det i ditt slutliga inlägg. Visst är det så att forskare ska söka efter sanningen. Tittar man på vad som har forskats rent historiskt finns det ofantligt mycket material som ger vägledning och stöd för ett erkännande av ett folkmord.
När det gäller försoning och att det är upp till politikerna att stå för den delen kan inte jag se att det pågår någon försoningsprocess mellan Turkiet och den turkiska staten och syrianer, assyrier eller andra minoritetsgrupper, tvärtom. I förra veckan gick representanter från Turkiet ut och gav en ganska hotfull bild mot de tyska politiker som röstade för att erkänna folkmordet. Det är en svår process.
Det jag ändå vill ha sagt i mitt slutanförande är att ett erkännande egentligen borde ha kommit förra året då hundraårsminnet av seyfo hedrades och det skedde en hel del manifestationer runt om i världen. Som utrikesministern har sagt har vi väldigt många människor som berörs av detta, och det är en oerhört levande och viktig fråga.
Dessa minnen avseende incidenterna för hundra år sedan lever kvar än i dag. Att förneka ett folkmord, vilket många människor upplever det som, kan också upplevas som en följdkränkning. Det är därför viktigt att de berörda grupperna får en sorts upprättelse så att de kan gå vidare. Jag menar, med respekt för utrikesministern, att det nu är upp till bevis. Världen tittar på.
Det är upp till oss hur vi ska hantera denna fråga. Erkänn folkmordet eller tala åtminstone om för oss hur tidsplanen ser ut så att vi vet vad vi har att se fram emot.
Emanuel Öz (S):
Mina frågor riktar sig till kultur- och demokratiministern. I söndags gjorde Turkiska riksförbundets vice ordförande ett högst olämpligt och kränkande uttalande då han bland annat sa: Död åt armeniska hundar. Låt oss visa Sverige vad turken står för. Han talade även om att låta blodet rinna. Detta gjorde han inför en jublande folkmassa med fascistsymboler. Herr talman!
Detta tal hölls mitt i centrala Stockholm på Sergels torg. Det är någonting som inte ska få förekomma i vårt land. Det är ett hot mot vår demokrati och allt vad det innebär. Turkiska riksförbundet är också en organisation som erhåller stora summor pengar i statliga bidrag, därav mina frågor. Vilka åtgärder kommer att vidtas gentemot Turkiska riksförbundet med anledning av uttalandet? Kommer bidragen till förbundet att stoppas?
Emanuel Öz (S):
Tack för svaret, ministern! Jag hör vad du säger. Kommer regeringen på något sätt att se över situationen? Med tanke på svaret, finns det någon anledning att se över själva regelverket när sådana situationer uppstår? Det är bra att känna till när en organisation har förverkat sin rätt att uppbära statliga bidrag.
Emanuel Öz (S):
Mina frågor riktar sig till bostads- och digitaliseringsministern. Under åren 1965-1974 byggdes 1 miljon bostäder i Sverige. Då kunde man också stävja den bostadsbrist som förelåg i och med att många människor kunde flytta in i nya, moderna bostäder. I dag, så där 40-50 år senare, kan man dock se att en del av miljonprogramsbygget håller på att förfalla i brist på upprustningsåtgärder.
Regeringen aviserade ju tidigt att klimatsmarta satsningar måste göras i miljonprogramsområden för att bland annat skapa möjligheter till ökad trivsel och säkerhet. Målet måste vara att kontinuerligt upprätthålla den höga och enhetliga svenska bostadsstandarden. Vad gör regeringen för att i så hög grad som möjligt upprusta och energieffektivisera allmännyttan?
Emanuel Öz (S):
Tack, ministern, för svaret! En annan aspekt av detta är trygghetsfrågorna, som har hamnat i fokus. Många boende upplever oro och rädsla för att bo och vistas i vissa bostadsområden. En av orsakerna till detta är den alltmer påtagliga kriminaliteten. Kan ministern nämna några ur bostadssynpunkt viktiga åtgärder som vidtas eller planeras för att komma till rätta med denna problematik?
Emanuel Öz (S):
I mitten av september kom beskedet att finansieringen av Nya Karolinska i Solna underkänns av Skatteverket eftersom det ansvariga projektbolaget, SHP, använt en så kallad räntesnurra via Luxemburg för att undanhålla mångmiljonbelopp från beskattning i Sverige.
För 2013 nekas SHP avdrag med nästan 27 miljoner kronor, men beslutet kan påverka bedömningen av ränteavdrag för lån på sammanlagt 590 miljoner kronor som löper fram till 2043. Ord står nu mot ord i frågan om den moderatledda landstingsledningen var införstådd med detta finansiella upplägg, vilket projektbolaget hävdar.
Finansminister Magdalena Andersson har reagerat starkt på uppgifterna och krävt att Moderaterna nationellt tillsätter en kriskommission för att skapa klarhet i affären. Varför menar finansministern att detta är så angeläget?
Aron Emilsson (SD):
Det är stora ord om regeringens satsningar. Men det är de facto så att Socialdemokraterna hade möjlighet för några veckor sedan att rösta för Sverigedemokraternas budgetmotion, som innehöll de största satsningarna på det här utgiftsområdet. Vi lägger fram olika budgetförslag som står emot varandra. Vi röstade för vår egen budgetmotion i första hand. När den föll hade vi ett flertal gånger öppnat armarna för bland annat Socialdemokraterna.
Om ni hade varit öppna för samtal, diskussion, dialog och förutsättningslösa förhandlingar på en rad olika områden, där vi var beredda till långtgående kompromisser, hade vi kanske kunnat stödja er budget. Men med kalla handens politik når man ingen vart. Det är snarare rent oförskämt. Det är klart att vi inte kan stödja er då.
När det gäller kulturtidskrifterna är det min klara uppfattning att vi bör lyssna till de olika röster som finns inom Kultursverige, och det gör vi oavsett om vi gör olika politiska prioriteringar i den här kammaren. Det tycker jag att man ska göra.
Om vi ser att det inom det stora anslagsområdet kommer att vara möjligt att i någon mån omfördela neddragningarna är vi naturligtvis öppna för att titta på det. De här reaktionerna har kommit de senaste dagarna, så vi får sätta oss ned och lyssna och se vad vi skulle kunna göra framöver. Men just nu ligger vår budget som den ligger.
Aron Emilsson (SD):
Det finns mycket att bemöta här. Är det någon som är patetisk i denna diskussion är det Gunilla Carlsson. Hon står och säger att det är patetiskt av Sverigedemokraterna att inte rösta för regeringens budgetmotion, som innehöll en snäv och smal fri-entré-reform i Storstockholm och satsningar på kultur i miljonprogramsområdena. Det är precis där bekymret ligger: storstadscentreringen.
Det snäva fokuset är helt uppenbart i ert budgetförslag. Det är problematiskt. Naturligtvis hade vi gemensamma inställningar på en del områden - och har, tror jag. Det finns förutsättningar att titta på var vi är överens. Det kan till exempel gälla kultur- och musikskolorna. Intentionerna i fri-entré-reformen är goda, men den kommer bara ett fåtal statliga museer till del. Det är problematiskt.
Det är skillnad på att höra och att lyssna. Jag tycker inte att Gunilla Carlsson och Socialdemokraterna har lyssnat på vad vi säger och skriver i vår budgetmotion. Om man raljerar och avfärdar den som patetisk är man inte hederlig.
Aron Emilsson (SD):
Niclas Malmberg talade tidigare om falsk marknadsföring i en väldigt märklig definition. Miljöpartiet kunde ha röstat på Sverigedemokraternas budgetförslag den 3 december. Det innehöll viktiga satsningar på bland annat friluftsområdet, för att ta ett exempel som borde ligga Miljöpartiet nära.
Anser inte Malmberg liksom Magdalena Andersson att det är regeringens ansvar att få igenom sin politik i kammaren, eller är det oppositionens?
Om vi, då vi sträcker ut en hand och är beredda att förhandla, samtala och ganska långtgående kompromissa - till och med i våra profilfrågor - för att stödja regeringen och lägga ned våra röster, möts av en dörr i ansiktet känns det inte som att Miljöpartiet och regeringen är särskilt noga med att få igenom sin politik.
Men det är upp till Malmberg och hans kolleger att bedöma. Regeringen sviker friluftslivet, skrev Svenskt Friluftsliv i oktober i år. Miljöpartiet har inte anslagit några extra medel i kulturområdets budget som skulle kunna göra stor skillnad för svenskt friluftsliv och de gröna näringarna.
Ligger de er inte varmt om hjärtat - hur ser ni på det, Niclas Malmberg?
Aron Emilsson (SD):
I alla parlamentariska sammanhang, inte minst i Sveriges riksdag, ställs olika budgetförslag mot varandra. Vi röstade naturligtvis på vårt eget i första ledet, men när det föll stod två förslag mot varandra - det är riktigt. I grunden var de sakpolitiskt relativt likadana och lika dåliga på många områden, men jag tror att vi precis som ert parti, Niclas Malmberg, gör en helhetsbedömning av de budgetförslag som ligger.
Eller tar ni bara ställning till ett enda utgiftsområde när ni lägger fram en hel budget och röstar i budgetomröstningen? Vi fick göra en helhetsbedömning. Vi sa uttryckligen ett flertal gånger att vi är beredda att kompromissa, samtala och diskutera med regeringspartierna för att ni skulle kunna få igenom er budget. Men om man slänger igen dörren i ansiktet, vad tror du då att det finns för förutsättningar, Niclas Malmberg?
Jag har fortfarande inte fått något svar på frågan om att regeringen sviker friluftslivet. Frågan handlar om såväl natur och miljö som regional utveckling och är viktig inom våra utgiftsramar. Varför har ni inga ambitioner där? Er ambition på det området är lika dålig som Alliansens.
Var finns Niclas Malmbergs och Miljöpartiets ambitioner för friluftsområdet när Svenskt Friluftsliv med ljus och lykta efterfrågar politisk vilja och offentligt stöd för att kunna utveckla sin verksamhet? Är svaret att hacka på Sverigedemokraterna? Har ni ingen egen politik?
Aron Emilsson (SD):
Det var många anklagelser och märkliga slutsatser om Sverigedemokraterna. Vi kunde höra att Sverigedemokraternas budget kommer höginkomsttagarna till del, att vi prioriterar skattesänkningar och att vi bara gynnar de rika. Det har gjorts uträkningar om det, och det är tydligt att våra budgetförslag kommer låg- och medelinkomsttagare, inte minst kvinnor, mest till del.
Det är de som gynnas av våra budgetförslag. Vi har tidigare kunnat samverka med de rödgröna, till exempel när det handlade om att förhindra höjd brytpunkt i statlig inkomstskatt och andra reformer som ensidigt skulle ha gynnat höginkomsttagare. Nej, Sverigedemokraterna saknar inte visioner på kulturområdet, snarare tvärtom. Du har själv sett vårt budgetförslag, Alice Bah Kuhnke.
Du har lyssnat på debatten. Det är tydligt att vi har visioner och målsättningar som på många områden är högre än regeringens, så också på kulturområdet. Låt mig komma med en sakupplysning. Det var inte så att Sverigedemokraterna och Alliansen hade samma budgetförslag inledningsvis. Att det vid en helhetsbedömning blev Alliansens budgetförslag som vann vårt gehör är inte detsamma.
Jag kan snarare tycka att regeringen sviker kulturområdet. Du säger att kultur ska vara tillgängligt för alla. Ja, i Storstockholm, verkar det som. Var är visionerna, anslagen och den politiska viljan när det gäller friluftslivet och när det gäller idrottslivet, som nu tvingas prioritera mellan barn- och ungdomsverksamhet och elitidrottssatsningar? Var finns de visionerna?
Var finns visionerna och anslagen för Riksantikvarieämbetet och kulturmiljövården, som ser ett ökat behov men får mindre anslag?
Aron Emilsson (SD):
Låt mig upprepa det jag sade tidigare. I parlamentariska församlingar, inte minst i Sveriges riksdag, läggs ett flertal budgetmotioner fram. Vi röstade för vårt budgetförslag i första hand. Det hade de rödgröna och Alliansen naturligtvis också kunnat göra om de ville ha de ökade anslagen till de satsningar och reformer som vi presenterade på det här utgiftsområdet. Det valde man att inte göra.
Då står två förslag mot varandra, och vid en helhetsbedömning vann Alliansens förslag gehör. Vi ansåg den åtminstone kunna vara finansierad, och den hade vid en helhetsbedömning täckning.
Det är inte trovärdigt att som kulturminister stå och tala om att kulturen är viktig, relevant och central för alla i hela landet om det samtidigt är så som vi under sommaren och hösten hört att det är.
Vi ser att behoven på kulturmiljöområdet ökar i hela landet, vi ser att Riksantikvarieämbetet inte kan fullgöra alla sina uppdrag på grund av att de inte får ökade anslag och vi ser att friluftslivet skriker efter mer resurser för att kunna utveckla sin verksamhet för barn och unga, det som kulturministern anser vara viktigt. Och vi ser att idrottslivet behöver prioritera mellan barn- och ungdomsverksamhet och exempelvis elitidrottssatsningar.
Vad har ni för visioner kring detta? Vilka är era egna förslag för det? Det framgår inte.
Aron Emilsson (SD):
Jag vet inte vilka värderingar som Folkpartiet och Bengt Eliasson står för, men jag tror att vi kan vara ganska lugna med att vi i alla fall har samma grundläggande demokratiska värderingar i det svenska samhället. Det är så vi arbetar, och det är så vi strävar i våra demokratiska och parlamentariska institutioner.
Jag noterar Bengt Eliassons intresse och goda vurm för romerna och för problematiken och den problematiska historia som den romska minoriteten i Sverige har. Det är klart att det finns saker som det svenska samhället måste skämmas för. Några av dem nämner Bengt Eliasson.
Relaterat till detta var vi i det tidigare betänkandet också inne på att Bengt Eliasson och Folkpartiet slår starkt för ytterligare fristäder.
Jag skulle med anledning av diskussionen kring fristäder, minoriteters rättigheter och så vidare vilja fråga Bengt Eliasson: Hur ser Folkpartiet på dem som sökt en fristad i Sverige och som nu riskerar att möta det man har flytt ifrån i trappuppgången och tvingas vistas i miljöer som radikaliseras? Vad har Folkpartiet för strategi och åtgärdsprogram för dem?
Varför vill man avslå vår motion om skärpt kontroll och tuffare tag mot samfund som uppenbart bryter mot en demokratisk och jämställdhetsorienterad värdegrund? Går det ihop med Folkpartiets liberala agenda? Hanna Gadban, feminist och lärare, sa för ett tag sedan: Dra ned på stöden till de mer radikala muslimska samfunden! Vi lever inte i ett mångkulturellt samhälle. Vi lever i segregation.
Vad svarar Folkpartiet på den utmaningen?
Aron Emilsson (SD):
Jag håller med Azadeh Rojhan Gustafsson om vikten av att vi har kommit fram till ett gemensamt tillkännagivande om att underlätta för civilsamhällets organisationer. Det gläder också mig. Låt mig ställa en fråga till Socialdemokraterna på samma spår som jag var inne på tidigare med Alliansen. Socialdemokraterna är åter ett regeringsbärande parti och det största partiet i Sveriges riksdag.
Man har ett tungt ansvar för att med fast och lugn hand leda Sverige genom svåra tider. Man har också marknadsfört sig som en feministisk och jämställdhetsinriktad regering.
Varför bifaller man i så fall inte Sverigedemokraternas reservation i ärendet och försöker göra något åt situationen? Om inte, vägrar man inse en uppenbar problematik som många röster höjs om?
Aron Emilsson (SD):
För att förtydliga tror jag att det har varit uppenbart både i våra utskottsärenden och i våra tidigare anföranden att Sverigedemokraterna värnar civilsamhället starkt. Det kan man också se i våra budgetförslag. Att vi sedan kommer att fördela våra anföranden lite olika här i kammaren är en annan sak. Jag lyfte framför allt fram trossamfunden i exemplet tidigare. Det är där mycket av problematiken har uppstått.
Jag förstår inte riktigt, Azadeh Rojhan Gustafsson, att man inte kan se att det är kvinnor, feminister och personer med muslimsk bakgrund som varnar för att förorterna radikaliseras. De har flytt från något och börjar nu uppleva samma situation i det nya landet, vilket även Socialdemokraterna måste se som åtminstone problematiskt. De säger att vi inte har mångfald i dag utan extrem segregation.
Regeringens samordnare mot extremism, Mona Sahlin, sa i Aktuellt den 1 juni att politiker måste lära sig om detta, våga ifrågasätta föreningar och se de budskap som ges så att man kan stötta kvinnor som vill leva fria och egna liv. Det finns en flathet. Man ryggar tillbaka och vågar inte ge sig in i de här frågorna, bara för att det handlar om religion.
För att inte till exempel alla muslimer och hela islam ska skuldbeläggas, delar Socialdemokraterna här i riksdagen Sahlins uppfattning? Är man i så fall beredd att se över stödformer och lagstiftning för radikala organisationer och miljöer? Eller har man någon annan plan än idén om skärpta krav, tillsyn och slopat stöd till de organisationer som uppenbart brister i demokrati och jämställdhet?
Aron Emilsson (SD):
Rickard Nordin talar sig varm för en utredning om licenssystem. Det är inget oväntat. Det har vi hört tidigare i kammaren. Och det förstår jag eftersom det är i linje med den liberala ideologin. Rickard Nordin talar om det danska licenssystemet inte är direkt överförbart till Sverige. Det är helt riktigt. Jag skulle vilja säga att det absolut inte är överförbart. Och jag är glad att även Centern inser det.
Rickard Nordin nämnde att vi kan se en tryggare, mer reglerad och kontrollerad spelmarknad genom ett licenssystem. Han får ursäkta mig, men jag vet inte hur mycket kontakt han har haft med det danska systemet och den danska spelmarknaden.
De signaler man får i kontakten med aktörer på den danska spelmarknaden, och de signaler som vi har nåtts av, inte minst på morgonen i dag när Svenska Spel var på besök i kulturutskottet, ger vid handen att det inte är en särskilt trygg, reglerad och kontrollerad marknad i alla avseenden.
Det är relevant eftersom utredningarna från Finansdepartementet och de svenska rapporter och utredningar som vi har tittat på sneglar just på den danska modellen, som inte är särskilt framgångsrik i det här avseendet om vi ska ha social skyddshänsyn som portalparagrafer i våra spelpolitiska mål. Dessutom är 13 procent spelmissbrukare i Danmark, och de samhällsekonomiska effekterna av det danska licenssystemet har inte heller utvärderats i Sverige.
Man kan även se signaler på att pengatvätt och social misär har ökat, både bland anställda och spelare i Danmark som har detta licenssystem. Jag skulle vilja fråga hur Rickard Nordin och Vänsterpartiet ser på utmaningarna med att förebygga och undanröja riskerna för att Sverige skulle hamna i en sådan situation med ett licenssystem.