KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Qarlsson (C):
Det var en bra avslutning, och jag måste skicka tillbaka den. Som jag ser det har det inom arbetarrörelsen funnits en strävan efter att skapa bra förutsättningar för arbetarklassens barn och alla andra barn beträffande vård och utbildning och att kunna göra en "resa". De utmaningar vi står inför inom vården, omsorgen och utbildningsväsendet kräver att det är många fler som är med och tänker nytt och tänker utanför boxen.
Om man valt att fokusera på kvaliteten i stället för företagsformen hade man hamnat mer rätt. Det är olyckligt från start.
Annika Qarlsson (C):
Det finns saker som jag och Annelie Karlsson delar uppfattning om, och det finns saker som vi inte delar uppfattning om. En av insatserna som startades för något år sedan har välkomnats av väldigt många. Det skulle vara intressant att höra hur det går. Jag tänker då på snabbspår. Hur många finns det i dag som har kommit in i de insatserna? Än viktigare är: Hur många är det av dem som kommit in i de insatserna som är i jobb?
Annika Qarlsson (C):
Jag delar uppfattningen att snabbspår är en viktig insats och åtgärd och ett sätt för människor att snabbt komma i arbete. Men det har funnits en rätt kraftfull kritik mot hur det har fungerat och att man inte har lyckats, om det nu handlar om att få in rätt personer i insatsen eller om att få ut dem därifrån och i jobb. Det blir lite konstigt att diskutera någonting när man sedan inte följer upp det.
Man står fortfarande och säger att det är jättebra. Den granskning som gjordes under hösten visar på att det var väldigt få som omfattades av insatsen och åtgärden, men framför allt att det i många delar inte ledde till jobb över huvud taget. Då måste man fundera på: Vad behövs för att det ska bli den effekt av insatserna som krävs?
Annika Qarlsson (C):
Det är välkommet att ministern är här när vi debatterar budgetfrågorna. Ett antal insatser och åtgärder är vidtagna och på rull. Det finns kompetenskartläggning, validering och snabbspår.
Subventionerade anställningar och liknande finns tillgängligt för att man ska få hjälp och stöd att så fort som möjligt ta sig ut på arbetsmarknaden. Ministern har satt som mål att det ska ta högst två år att ta sig ut på arbetsmarknaden.
I dag tar det i snitt 3-5 år för män och det dubbla för kvinnor, så precis som ministern beskriver är det en jättestor utmaning. Jag hörde inga svar om ministern och regeringen anser att det man nu har infört faktiskt svarar upp mot den utmaning som målas upp.
Om vi tittar på snabbspåren ser vi att det har varit många bekymmer och problem, trots att företagen och branscherna har varit väldigt måna om att vara med och utveckla det hela så att det leder till jobb. I många av undersökningarna kan vi se att man inte når ända fram. Min fråga till ministern är: Är det nog med insatser?
Annars skulle det behövas mer i budgeten än vad vi ser i dag för att nå målsättningen att korta tiden för etablering.
Annika Qarlsson (C):
Det är bra att sätta upp höga mål och ha höga ambitioner. Det välkomnar jag. Vi kan konstatera att om vi jämför med resten av EU finns det en sak där Sverige skiljer ut sig: Vi har en tudelad arbetsmarknad och väldigt få enkla jobb. Vi diskuterade detta här tidigare.
Vi har lite olika uppfattning och ingångar, men jag tror att man i det här häradet behöver fundera på vad man kan göra, åt vilket håll man kan gå och vad man kan införa som skulle öppna upp för fler att komma in på arbetsmarknaden.
Nu flygs de tillbaka till Afghanistan, där de inte har någon som välkomnar eller tar emot dem. Det är ett väldigt osäkert läge. Arbetsmarknadsministern kanske läste krönikan om Mustafa Naubi och blev glad över att han fanns kvar. Jag har en artikel här om honom. I förrgår kväll flögs han hem till Afghanistan.
Han hade bokat tid med sin svenska mamma, men han fick inte ens träffa henne en sista gång för att ge henne en kram innan han flögs ut. Någonstans kan man känna: Var finns ambitionerna på detta område när det gäller att inte välja att bli sämst och värst i vår europeiska gemenskap i dessa frågor?
Annika Qarlsson (C):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för att hon är här. Det har varit en lång förmiddag i kammaren. Jag kan konstatera att av 54 anmälda minuter har vi nu debatterat i tre timmar och 20 minuter, men vi har en liten stund kvar innan vi är färdiga. När det gäller jämställdhet gjordes det under alliansregeringsåren stora satsningar på kvinnors företagande. Vi vidtog främjandeåtgärder för att skapa förutsättningar för att fler kvinnor skulle våga att ta steget.
Men det handlade också om ett antal reformer där vi öppnade upp sektorer där majoriteten av dem som arbetar är kvinnor. Därigenom skulle kvinnor få möjlighet att starta och driva företag. Vi satsade på Vinnova, Almi, ambassadörsnätverk, RUT, LOV, styrelsekraftsutbildningar och många andra olika typer av insatser och åtgärder.
Det gav också resultat, för det var många kvinnor som vågade ta steget under de här åren. Men nuvarande regering har systematiskt med kirurgisk precision lyckats att operera bort varenda liten insats och åtgärd som finns i främjandedelen för att öka kvinnors företagande. Man ger sig också på de grundläggande förutsättningarna för att kunna starta och driva företag inom dessa sektorer.
Då tänker jag på den utredning som Ilmar Reepalu presenterade för ett litet tag sedan. Statsrådet Åsa Regnér säger: Det löser sig inte av sig självt. Att tro att kvinnors företagande ska lösa sig av sig självt och inte inse vilka enorma insatser som krävs för att ändra den typen av saker gör mig lite bekymrad.
Jag skulle vilja höra vad statsrådet har för syn på regeringens systematik när det gäller att missgynna kvinnors företagande.
Annika Qarlsson (C):
Det stämmer inte. Ni fortsätter inte. En sådan lysande satsning som till exempel styrelsekraftsutbildning är borta. Uppdragen och initiativen är borta. Någonstans blir jag ännu mer bekymrad när statsrådet säger: Nej, det har vi inte gjort. Vi avser ingenting. Det tyder på en okunskap.
Många gånger anklagar man andra för att inte ha rätt glasögon på sig, att man inte ser och inte förstår, och det hör jag också från statsrådet. Det gör mig bekymrad. En annan sak som jag vill ta upp när jag har chans och möjlighet är kopplad till den skrivelse som kom häromveckan med satsningar dels på en utökning av målen, vilket vi välkomnar, dels på strategin. Men man ska också skapa en ny myndighet.
Från Centerpartiet har vi länge sagt att vi ser att det finns ett stort behov av att se till att det finns stöd till metodutveckling, erfarenhetsutbyte, måluppfyllelse och uppföljning på jämställdhetsområdet. Vi vill gärna se att en myndighet får det ansvaret, men vi vill inte skapa en ny myndighet som ska bli den ledande myndigheten på det området. Det är oerhört viktigt att respektive myndighet har sitt uppdrag och sitt ansvar så att man inte ska kunna gömma sig bakom någonting annat.
Det som också finns beskrivet i skrivelsen handlar om att de institutioner, nätverk och miljöer som har byggts upp under lång tid, inte bara under alliansregeringens tid, ska splittras upp. NCK i Uppsala bildades 1994. År 2007 var hela kammaren överens om ge NCK ett riksuppdrag.
Att plocka delar från de här för att fylla på i en ny myndighet skulle slå sönder strukturer och föra arbetet tillbaka, vilket jag tycker skulle vara olyckligt. I stället borde man fortsätta att arbeta med de strukturer som redan finns uppbyggda i dag.
Annika Qarlsson (C):
Det är alltid intressant att diskutera de här frågorna. I väldigt många delar skiljer sig inte våra uppfattningar så mycket. Ibland kan det vara skillnad i genomförandet eller var man har tyngdpunkten någonstans. Jag skulle vilja höra vad Eva-Lena Jansson kan se för behov av ytterligare utveckling, detta kopplat till Migrationsverkets asylansökningar.
När pride arrangerades i Göteborg för några veckor sedan hade vi ett seminarium med en person från Migrationsverket som är ansvarig för hbtq-frågor och RFSL:s ordförande i Väst.
De bilder jag får är att det fortfarande saknas rätt mycket insikt när det gäller att i ett asylsamtal kunna öppna upp och berätta saker som är onämnbara där man flytt ifrån - från att inte få prata om det över huvud taget till att i ett kort möte öppna upp sig och beskriva vad man har för sexuell läggning och för preferenser.
Det känns som om det fortfarande saknas den kunskap som behövs för att skapa de trygga rum som krävs för att man ska kunna öppna upp sig men också möjligheten att ge tid för processen. Det är ju inte säkert att man i ett första inledande möte klarar av att öppna upp den delen, utan det krävs att man faktiskt kommer till en process.
När jag frågade RFSL:s ordförande, som tillsammans med många andra finns med och följer de här samtalen, beskrev hon att det här inte är något ovanligt utan att det är så här det går till. Något annat är undantag. Jag tänker att vi inte har olika uppfattning i sak här, men hur flyttar vi fram positionerna i de här frågorna för att skapa bättre förutsättningar för säkra asylprövningar för dessa personer?
Annika Qarlsson (C):
Att jag tar upp frågan i den här debatten handlar om att även om vi har diskrimineringslagstiftning och en diskrimineringsombudsman är det inte till någon glädje eller nytta om vi inte ser till att våra verksamheter fullt ut använder sig av strategier och bemötanden eller har kunskap för att kunna ge ett bra bemötande.
Det gäller speciellt en asylprocess, eftersom den innebär att antingen blir man kvar eller så får man åka tillbaka hem. En del i den problematiken tror jag är att vi i regleringsbreven från regeringen till Migrationsverket i det här fallet inte ger tydliga riktlinjer om att det måste hanteras på ett annat sätt.
Vi vet att just hbtq-skäl gör att det tar flera möten innan man känner ett förtroende så att man över huvud taget kan öppna sig. Det kanske tar flera möten innan man ens har klarat av att beskriva och berätta vad det faktiskt handlar om och vad man utsätts för på hemmaplan.
Därför tror jag att det är viktigt att man ger riktade beskrivningar av att detta måste mötas på något annat sätt i ett ännu tidigare skede och att man inte bara förväntar sig att det är något som en myndighet ska reda ut själv, för de har många olika grupper som de ska ha hänsyn till. Det tror jag är en viktig del för att vi ska kunna vara trygga i att det blir en rättssäker hantering och bedömning av de personer som söker asyl med hbtq-skäl.
Annika Qarlsson (C):
I slutet av ditt anförande, Rossana Dinamarca, beskrev du att vi nu tar bort uppdragen från NCK, Länsstyrelsen Östergötland och Länsstyrelsen Stockholm samt vissa uppdrag som ligger hos Socialstyrelsen och lägger dem i jämställdhetsmyndigheten. Det skulle innebära att detta äntligen blir tillgängligt för hela landet.
Jag tänker att då har du missat att alla dessa fyra redan i dag har ett nationellt uppdrag att sprida all kunskap som kommer fram och via länsstyrelser och andra myndigheter genomföra det som tas fram.
Den analys som Statskontoret tog fram är väldigt tydlig med vad konsekvenserna blir av att man inte fortsätter att bygga på de strukturer som redan finns - och i så fall eventuellt kompletterar dem med en ny myndighet - utan i stället väljer att ta bort uppdragen från NCK, Länsstyrelsen Stockholm eller Länsstyrelsen Östergötland och Socialstyrelsen.
Det innebär att kompetens går förlorad. Det handlar om att de som jobbar med de här sakerna inte kommer att flytta med. NCK:s unicitet - man har forskning och utveckling men också den kliniska verksamheten - har jag inte sett någonting om att man tänker bygga upp i den nya myndigheten. NCK har också under åren arbetat upp ett nära samarbete med alla andra berörda myndigheter.
Det handlar om Migrationsverket, Arbetsförmedlingen och andra aktörer som har ansvar för att genomföra de här sakerna på golvet. Det har varit en resa att bygga upp det förtroendet och komma dithän att man har det här samarbetet, som nu löper risk att slås sönder. Jag saknar en konsekvensanalys från regeringen och regeringspartierna av vad det faktiskt innebär att göra på det här viset.
Annika Qarlsson (C):
Statskontoret fick i uppdrag att göra en analys av regeringens styrning på det här området. Den är väldigt intressant. Statskontoret är alltså en myndighet som har till uppdrag att granska olika typer av myndigheter - hur de gör, hur de arbetar och hur saker och ting fungerar. Det är dess profession, skulle man kunna säga.
I analysen konstaterar Statskontoret inledningsvis att man inte har identifierat några större problem vad gäller roll eller ansvarsfördelning mellan de fyra myndigheterna. Man ser inget behov av att regeringen ska förändra organisationen eller ansvarsfördelningen, och man bygger det på fakta. Man har utgått från delarna där det finns närhet.
Man ser att under den inledande perioden fanns det inkörningsproblem när myndigheterna var tvungna att hitta sina former. Man konstaterar att i dag finns det ett gott samarbete. Det är väldigt tydliga uppdrag som ligger på olika instanser, för det är olika målgrupper och problembilder som de behöver jobba med på olika sätt. Men de har också ett nära samarbete.
Slutligen konstaterar Statskontoret - och det gör man på basis av tidigare erfarenhet - att man ser "risker på kort till medellång sikt med att förändra organisationen och ansvarsfördelningen för de fyra myndigheternas uppdrag. En omorganisation kan leda till såväl minskad produktivitet som effektivitet. En överhängande risk är att den uppbyggda kompetensen går förlorad och att formerna för samverkan måste byggas upp på nytt."
Någonstans är det inte bara pengar i en budget eller ett uppdrag på ett papper. Någonstans handlar det om mjuk materia, humankapital, som har skapat de här verksamheterna. Det finns inte någon politiker i denna värld som kan ta en sådan verksamhet, flytta den till en ny verksamhet och tro att den kan fortsätta dag två och bara spinna vidare. Det kommer att riva ned, och det kommer att förändra strukturer.
Jag tycker att man borde fundera över konsekvenserna innan man fattar det beslutet.
Annika Qarlsson (C):
Vi hade fram till den onsdag då vi justerade detta i utskottet faktiskt en majoritet för att Östergötland skulle få ett permanent och fortsatt uppdrag. Men i stället blev det en fortsättning på tre år. Det är synd att vi inte kunde fortsätta att stå eniga om att det faktiskt skulle vara ett permanent uppdrag på längre sikt.
Jag tror att det är väldigt stor risk för att det blir tre år och inte så mycket mer med det. Det är varmt och skönt nu, men det blir vått och kallt sedan.
Det intressanta med de texter som vi fick i ett sent skede, efter Liberalernas samtal med regeringen, är att precis samma argumentation som används när det gäller Östergötland - att man inte vill slå sönder strukturer - är direkt översättbar till både NCK och Länsstyrelsen i Stockholms län eller till Socialstyrelsens uppdrag.
Då blir min fråga: Varför tar man bara en del? Det är ju precis lika illa för de andra som för Östergötland? Varför ser man inte likadant på NCK, på det uppdrag som Länsstyrelsen i Stockholm har när det gäller trafficking och prostitution eller på Socialstyrelsens uppdrag, för den delen?
Annika Qarlsson (C):
Då kanske vi som står kvar vid reservationen trots allt är lite mer optimistiska, för vi tror inte att solen slocknar år 2020. Vi har faktiskt tänkt att man i Östergötland ska få lite längre tid på sig. Jag tycker att argumentationen haltar. Alternativet hade ju varit att ge dem ett permanent uppdrag - inte för tid och evighet, men ett permanent uppdrag att utveckla sina metoder.
Jag är fortfarande konfunderad: Struntar Liberalerna i allt annat våld som sker mot kvinnor, alltså det som NCK jobbar med eller prostitution och trafficking som länsstyrelsen i Stockholm jobbar med? Det är även där arbetssätt och metoder. De har olika verksamheter som tillsammans utvecklas. De har kommit en lång bit på väg. De har ännu mer att göra. Men dem kan vi ta bort.
Bara Östergötland får fortsätta i tre år till. Precis den argumentation som du står och läser upp, Fredrik Malm, skulle ha gällt även för de andra. Det du beskriver är att man med det regeringen gör slår sönder strukturer. Man riskerar att tappa år, tappa kompetens och tappa arbetssätt. Det kommer i slutändan att drabba kvinnor som är utsatta för våld. Men det bekymrar inte Liberalerna.
Det blir min slutsats. Jag hoppas att den inte stämmer.
Annika Qarlsson (C):
Jag ställde några frågor i mitt anförande, och jag upprepar dem. Att komma ut och få fäste i arbetslivet så fort som möjligt och börja knyta kontakter och få ett nätverk är oerhört viktigt. Annelie Karlsson sa i sitt anförande att fler ska få chansen och att det krävs ett batteri av åtgärder. Något som har varit en viktig del är möjligheten till praktik inledningsvis.
Nu har regeringen valt att ta bort möjligheten till praktik under asyltiden, vilket jag tycker är märkligt. Det känns som att det går i fel riktning. Vi skulle gärna se att man återinför möjligheten att få praktik men också möjligheten att få jobba från dag ett. Om annat gäller ska undantag göras åt ett annat håll än vad som görs i dag.
Vi tycker att man ska se till att människor kan använda sig av antingen det kort som Migrationsverket sätter in ersättning på eller hitta ett sätt som gör att det går att betala lön. Det är sådana praktiska saker som behövs. Från Centerpartiets sida skulle vi hellre se att man gjorde någonting åt de praktiska problemen än att ytterligare försvåra. Hur har man resonerat när man väljer att försvåra möjligheterna för de nyanlända att under asyltiden komma ut i praktik?
Annika Qarlsson (C):
Jag uppskattar mycket att människor får möjlighet till undervisning i både svenska och samhällskunskap. Det motsätter jag mig inte, utan jag tycker att det är mycket bra och välkomnar det. Men jag måste ändå säga att jag tycker att det är konstigt att man tar bort möjligheten till praktik. Utifrån att var och en av dem som kommer hit och söker asyl har sin historia, sin bakgrund, sina behov och olika saker med sig tycker jag att det är fel att stänga denna möjlighet. När man har öppnat upp för andra delar undrar jag varför man var tvungen att stänga denna. Men där har vi olika uppfattningar.
Min andra fråga handlar om Migrationsverkets agerande. Man tömmer en mängd olika flyktingboenden och samlar ihop människor på andra ställen. Det skapar en mycket stor turbulens. Vi ser ungar som får lämna sitt fotbollslag, sin klass och sin skola och flytta till andra änden av Sverige. Vi ser även de ideella krafter som med hull och hår har gått in och lagt ned många timmar på att knyta band.
Det kan handla om att renovera ett hus eller göra andra insatser för att skapa möjligheter och förutsättningar för att börja skapa livslånga band. Hela detta agerande sätter både de orter där man rycker bort människor och de orter där man tvingar in människor - kommuner som har en mycket stor belastning, har en mycket prekär situation och har en jättestor utmaning - på pottkanten. Jag var i Hultsfred i måndags.
Där har man den största andelen nyanlända, i relation till sin befolkning, med de 688 som kom förra året. Där bryter man nu mot lagen och säger att man inte kan hjälpa fler. Men Migrationsverket fortsätter att flytta människor dit, trots att kommunen skulle behöva boendena. Hela detta agerande blir kontraproduktivt i båda ändar. Min fråga till regeringsföreträdare blir därför: Är detta bra, och vad gör ni?
Annika Qarlsson (C):
Tack, Maria Ferm, för ett bra anförande! Det kändes som om du försökte ge svar på en del frågor redan från början, men jag skulle vilja fördjupa mig lite för att höra om jag uppfattade dig rätt. Det som många gånger förenar Miljöpartiet och Centerpartiet är synen på invandring, och det gäller både möjligheter och utmaningar som självklart följer med.
Vi ser ett stort reformbehov på arbetsmarknads- och bostadsområdet och när det gäller ansvaret för mottagandet. Låt oss tala om praktiska frågor, för det är sådant som händer här och nu som vi måste göra något åt direkt. Vi är ju eniga om att det är bra att människor tidigt kommer in och kan etablera sig på arbetsmarknaden och börjar få kontakter och nätverk som gör att de får det där jobbet.
Men varför väljer regeringen att ta bort möjligheten att få praktik redan från början? Det har kommit fram synpunkter och jag har även själv ställt frågor från talarstolen om detta. Något som är kopplat till att kunna arbeta är att man måste begära undantag. Vi tycker tvärtom att man redan från dag ett ska ha möjlighet att arbeta.
I detta finns en del praktiska problem, till exempel att man måste ha de fyra sista siffrorna för att kunna få löneutbetalningar och liknande. Men om jag förstod Maria Ferm rätt är detta på gång och kommer under 2017. Jag vill även höra något om den sista delen som också hör ihop med detta paket. Vi ser gärna att det finns en möjlighet till spårbyte.
Om man har kommit hit och söker asyl men krokar i någonstans och får möjlighet att stanna på andra villkor borde man i större omfattning kunna byta spår till att bli arbetskraftsinvandrare. Pågår något arbete med en förändring i rätt riktning vad gäller detta?
Annika Qarlsson (C):
Jag tackar för svaren på alla mina frågor. Jag vill ta upp ett område till, nämligen de omflyttningar som sker just nu. Migrationsverket tömmer boenden, och man samlar dem på andra ställen. Jag har ett lysande exempel från Kroppefjäll i Melleruds kommun. Där finns verkligen civilsamhället med runt omkring. Man har bra verksamhet, och det har fungerat väldigt väl.
Men boendet ska vara tömt till den 31 maj. Det skapar en oro bland alla de människor som nu tvingas iväg och ska flyttas någon helt annanstans. Men det skapar också en frustration bland civilsamhällets alla krafter, som har gått in och engagerat sig stort. Det är den ena delen. Den andra delen gäller Hultsfred, där jag var i måndags.
Där fortsätter man att plocka in ännu fler, fast Hultsfreds kommun just nu till och med bryter mot lagen och säger: Vi har mer än vad vi klarar av, och vi kan inte ta emot fler! Vi har inte boenden! Vi har inte någonting! Andra kommuner måste vara med och hjälpa till! Hultsfred har satt stopp. Man bönar och ber hos Migrationsverket: Kan vi inte få del av dessa lägenheter?
Då skulle vi klara att hjälpa dem som är här och inte har någonstans att bo! Men man får inte gehör. Detta skapar en oerhörd frustration i båda ändar. Man skulle kunna tycka att det vore bra om vi kunde lösa detta någon gång i framtiden med ett annat system. Centerpartiet skulle gärna se att vi gav kommunerna ansvaret redan från början, med en jämnare fördelning. Men läget är akut nu, och regeringen måste göra någonting åt det akuta läget.
Jag skulle gärna vilja höra vilka signalerna till Migrationsverket är när det gäller de här frågorna.
Annika Qarlsson (C):
Det är intressant att lyssna på argumentet att det i dag inte skulle finnas verktyg eller möjlighet att följa upp detta. I en av de delar som fanns med i förslaget till lex Laval framgick tydligt att man skulle ha möjlighet att följa upp och ställa krav på att de avtal och villkor som företaget har med sig hemifrån följs. Många av de bekymmer som finns på arbetsmarknaden är inte kopplade till detta, utan de rör andra områden.
En del av kritiken handlar om att den här lagstiftningen är väldigt långtgående men inte kommer åt dessa andra typer av bekymmer. Inom lex Laval finns möjligheten och verktygen för att kräva att de bestämmelser som man uppger ska gälla faktiskt också gäller, och det går att fundera på varför detta inte har gjorts.
I den utredning som jag ingick i, som är en del av underlaget till detta förslag, var de deltagande juristerna tydliga med att verktygen finns men att man valt att inte använda dem. Vilka är argumenten när det gäller denna del? Varför har man inte tidigare använt dessa verktyg?
Den som har avtal med sig från sitt eget hemland måste nu även teckna avtal med dessa villkor. Detta är något av ett avsteg från den svenska modellen, som handlat om att den som har avtal är skyddad av det avtalet.