Hillevi Larsson (S):
Det är personer som är sjuka som själva har vittnat om att de har fått frågan om de kan ange ett dödsdatum. Frågan går då till deras behandlande läkare. Det är en mycket svår situation för dem som får frågan och även för behandlande läkare. Läkarna säger oftast att det är omöjligt att fastställa ett dödsdatum.
Men om det är en sjukdom som är så allvarlig att den är livshotande borde det räcka. Cancer, exempelvis, är livshotande. Detta är ett av kriterierna i Socialstyrelsens riktlinjer. Det ska handla om en sjukdom som är så allvarlig att den kan innebära döden inom fem år. Frågan är om riktlinjerna inte borde ses över. Det är arbetsförmågan det handlar om; det ska inte handla om huruvida man lever eller är död.
Den frågan borde man inte gå in på. Det borde räcka att kunna konstatera att arbetsförmågan är så pass nedsatt av sjukdomen och att allmäntillståndet är så pass dåligt på grund av sjukdom att man får möjlighet att vara sjukskriven och slipper bli utförsäkrad. Detta är en svår stress för sjuka människor.
De är väldigt sjuka, och många gånger kan sjukdomen också vara livshotande i förlängningen. Dessutom ska de känna den ekonomiska pressen och stressen. Förutom att det är omänskligt att det går till på det här sättet är frågan vilka chanser personen har att bli frisk och återvända till arbetslivet när han eller hon utsätts för den stress som det innebär.
Om man är så pass allvarligt sjuk borde man få ta det lugnt och rehabilitera sig. Här borde vi sätta stopp för utförsäkringarna. I dag är huvudregeln att man ska växla mellan Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen och att man med jämna mellanrum ska söka arbete oavsett hur sjuk man är. Detta är huvudregeln, och sedan finns det undantag.
Med denna huvudregel blir det en svår press och stress för dem som är allvarligt sjuka. Det första vi borde göra är att ge dessa människor lite lugn och ro. Det andra vi borde göra är att satsa mer på rehabilitering. Det är något som har varit eftersatt under många år. Om människor ska kunna återvända till arbete är den främsta drivkraften egentligen inte att man måste för att man annars blir totalt utfattig.
Drivkraften borde i stället vara att man blir bättre i sin sjukdom om det är möjligt. Det är ju inte allt som går att behandla. Men om det är möjligt bör man få rehabilitering, om inte annat för ett bättre allmäntillstånd. Även om man inte kan arbeta får man en bättre livskvalitet på det sättet.
Man kan konstatera att den linje som vi har nu - den hårda linjen - varken har lett till att människor blir friskare eller att de kan återvända till arbetslivet. Det är 75 000 personer som har utförsäkrats, och 70 procent av dem är kvinnor. Man kan alltså också se en tydlig jämställdhetsfaktor i detta. Nu ökar sjukskrivningarna, och det gäller framför allt psykiska diagnoser.
Man kan se ett samband med stress och press i arbetslivet som leder till ångest, utbrändhet, depressioner och andra psykiska diagnoser. När man nu utvärderar hur det har gått kan man se att människor är sjuka.
Stressen och pressen är stor både i arbetslivet och när man har blivit sjukskriven, vilket försvårar återhämtning och ett återvändande till arbetslivet. Det borde man ändra på.