Staffan Danielsson (C):
Jag har som Johan Hultberg tagit av mig partinålen; jag är en enskild människa och ledamot här. Jag vill föra frågan framåt, Gabriel Wikström. Oavsett om det sker genom en utredning eller via Statens medicinsk-etiska råd är jag öppen för detta. Rådet har , år 2008, föreslagit att man borde utreda frågan i någon form. Det är utmärkt att man nu jobbar vidare med frågan. Jag välkomnar detta.
I mitt andra inlägg ska jag ge röst åt en annan journalist och författare. Det är Inga-Lisa Sangregorio, som jag precis som när det gäller Harald Norbelie har mycket djup respekt för. Hon har nyss utkommit med boken Den sista friheten , som jag rekommenderar alla intresserade att läsa. Inga-Lisa har brottats med svår cancer men mår i dag bra.
Hon skriver så här: "Det svåraste under mina fyra år med cancern har inte varit de tuffa behandlingarna utan vetskapen om att jag inte kommer att själv kunna bestämma över den sista tiden i mitt liv." Inga-Lisa skriver också: "Min ALS-drabbade goda vän Kerstin fick sina sista svåra månader ytterligare förmörkade av att hennes läkare inte kunde lova henne att hon skulle slippa kvävas till döds.
Hon kunde inte tala, kunde inte svälja utan fick näring genom ett rör i magen och fick allt svårare att behärska resten av sin kropp, men hennes intellekt var oförstört och hon fortsatte skriva och rita med hjälp av de komplicerade rutiner som hon tillsammans med sin man hade utarbetat. Det enda hon önskade var möjligheten att få dö innan hon kvävdes, men den tryggheten kunde hon inte få."
Inga-Lisa fortsätter: "På andra håll har man insett att det är orimligt att tvinga svårt sjuka människor att gå igenom ett onödigt lidande. Men hos oss anser en så gott som enig politikerkår att ingen svensk bör ha rätt att dö utan att ha lidit tillräckligt. Paradoxalt nog hävdar samma politiker samtidigt att var och en bör ha rätt att bestämma över sin egen kropp.
Den rätten gäller emellertid bara om det är livet som mot din vilja växer i din buk. Då har du rätt till abort och får sjukvårdens och samhällets stöd. Om det däremot är döden i form av en obotlig cancer blir du omyndigförklarad på din dödsbädd. Förklara den logiken den som kan. Jag är gammal kvinnokämpe och har varit med och arbetat för rätten till abort.
Nu har jag använt den tidsfrist jag fått tack vare skickliga läkare till att skriva en bok om dödshjälp. Det är faktiskt hög tid att ge oss den sista friheten." Avslutningsvis skriver Inga-Lisa Sangregorio: "Den modell för dödshjälp som jag förespråkar i min bok har tillämpats i delstaten Oregon i arton år och finns nu i flera andra delstater, senast i Kalifornien.
Den ger obotligt sjuka men psykiskt friska människor, som enligt två oberoende läkare kommer att dö inom sex månader, rätt att få ett medel utskrivet som de själva kan inta när deras sjukdom fortskridit så långt att de själva känner att de vill dö.
Även motståndarna erkänner i dag" - det sa Johan Hultberg - "att den lett till en förbättrad palliativ vård, och läkarna där är förvånade över att palliativläkare i Sverige vill skapa en motsättning som inte finns. Det viktigaste resultatet av lagen är 'den sinnesfrid den skänker människor som aldrig kommer att utnyttja den men som vet att den finns om de skulle behöva den'. Det är precis detta det handlar om. Ingen, inte heller jag, vet vad vi kommer att önska när döden verkligen närmar sig.
Men vad jag vet är att de dryga fyra år som jag levt med en allvarlig cancersjukdom skulle ha varit mycket lättare att uthärda om jag vetat att den möjligheten fanns i Sverige. Då skulle jag ha sluppit ägna så orimligt många fruktlösa timmar åt att grubbla på hur jag på bästa sätt kan ta livet av mig om min cancer kommer tillbaka och är obotlig."