Adam Marttinen (SD):
I justitieutskottets betänkande Processrättsliga frågor har Sverigedemokraterna sju reservationer. Reservationerna berör bland annat frågor om utökade möjligheter till användning av kameraövervakning på allmän plats och vid skolor samt utökade möjligheter för polis att använda sig av avlyssning mot bland annat grov organiserad brottslighet. Vi står bakom alla våra reservationer, men jag väljer att begränsa mitt yrkande till reservation 1, som handlar om anonyma vittnen.
Till att börja med kan vi konstatera att Europarådet och Europadomstolen tillåter anonyma vittnen under vissa förutsättningar. Anonyma vittnesmål ska vara en exceptionell åtgärd. Den tilltalade bör få möjlighet att ifrågasätta vittnets behov av anonymitet, hans trovärdighet och källan till hans vetskap. Anonymitet bör endast beviljas då vittnets liv eller frihet är i fara eller när en undercoveragent riskerar att avslöjas.
Andra åtgärder ska vidtas för att skydda vittnet. En fällande dom ska inte endast eller i avgörande grad grundas på anonyma vittnesmål. Vidare kan vi konstatera att närliggande länder som Norge, Danmark, Storbritannien och Nederländerna i dag accepterar anonyma vittnen i domstolar.
Utifrån de begränsande kriterierna och det faktum att flera länder tillämpar anonyma vittnesmål tror jag att det är väldigt få som tycker att det är orimligt att använda anonyma vittnen eller som frågar sig varför denna möjlighet i dag behövs. Men i den här kammaren är det tydligen så många att ett ifrågasättande av detta behov blivit regeringspolitik.
För er kan jag då berätta att jag är född och uppvuxen i en stad som i dag är starkt påverkad av det segregationssamhälle som nuvarande och tidigare regeringar bär ett tungt ansvar för. Den staden heter Eskilstuna. Egentligen är den tyvärr inte så olik många andra medelstora städer i vårt land. I Eskilstuna finns 4 av de omtalade 55 bostadsområden i Sverige där kriminella nätverk har ett påtagligt inflytande över lokalsamhället.
Det kunde vi läsa om i en nationell rapport som kom i höstas. I dessa fyra bostadsområden i min hemkommun - Lagersberg, Nyfors, Skiftinge och Årby - har skottlossningar och mord skett på öppna gator med jämna mellanrum allt oftare under senare år. Jag kan ge ett exempel på polisens uppgivenhet. Den 19 december 2014 lät det så här i lokaltidningen: "Mångårige och luttrade polisen Lars Franzell, chef för grova brottsroteln på länskriminalen skräder inte orden.
Utan omsvep konstaterar han att polisen ofta jobbar i uppförsbacke. Och framför allt nu, efter den senaste skjutningen i Årby. När den utpekade gängledaren sköts till döds på öppen gata i Skiftinge centrum i augusti förra året hade polisen klara problem med att få folk att höra av sig och berätta vad de sett och hört. Än i dag är Skiftingemordet inte löst och ingen misstänkt gärningsman har ställts inför rätta. Också den gången gick Lars Franzell ut i media och kritiserade människor för att de inte pratade med polisen.
Han gör samma sak nu, efter skjutningen av den 25-årige mannen i Årby i lördags kväll. Franzell menar att det kan vara förståeligt om kriminella uppmanar andra kriminella att hålla tyst . och att hålla polisen utanför. - Men när vanligt folk uppmanar annat vanligt folk att inte prata med polisen... ja då är det illa . säger han. - - - - Det är bedrövligt att folk inte vågar eller inte har lärt sig det här. Hur ska man då kunna få bort kriminella från ett område, undrar Lars Franzell. - - - Hittills har polisen inte fått in ett enda tips."
Denna artikel är inte unik. För bara tre dagar sedan, i söndags förmiddag, brann det av nya skott i närheten av en livsmedelsbutik nära Lagersberg i Eskilstuna. Polisen upplever samma sak över hela landet: Det är oerhört svårt att få in vittnesuppgifter, särskilt vid allvarliga brott, och än värre att få någon att vittna. Många gånger ställs rättegångar in då vittnen dragit sig ur på grund av sin utsatta situation.
Tyvärr är det inte så svårt att ha förståelse för att människor generellt, och särskilt människor som bor i segregerade och mångkulturella områden, drar sig för att ha med polisen att göra. Man anpassar sig såklart efter de förutsättningar som råder. Om kriminella nätverk kontrollerar ett bostadsområde anpassar sig de boende efter de premisserna. Man vill helt enkelt inte stöta sig med den som bestämmer.
Och under de senaste regeringarnas maktinnehav har antalet bostadsområden där kriminella upplevs bestämma tyvärr ökat i antal. Trots att samhället har förändrats och att det blivit allt svårare att få människor att vittna anser regeringen att det inte finns något behov av att tillåta anonyma vittnen. Det konstateras att frågan har prövats förut och att det har vidtagits lite andra åtgärder för att skydda befintliga vittnen från att utsättas för påtryckningar.
Problemet med att få in vittnesuppgifter kan dock inte begränsas till att utöka insatserna för befintliga utsatta vittnen. Den grova organiserade brottsligheten utgör ett så allvarligt hot att vissa vittnen bör kunna erbjudas anonymitet. Problemet är ju så påtagligt att polisen inte ens får in några vittnesuppgifter från början, trots att polisen i upprepade fall vet att människor befunnit sig i närheten av en brottsplats.
Herr ålderspresident! Det här handlar om unika situationer där samhällsutvecklingen nu kräver unika lösningar för att beivra allvarliga brott, brott som annars riskerar att stärka den grova organiserade brottslighetens varumärke med en förstärkt bild av dess våldskapital.
Varför ska vi inte stödja skötsamma medborgare som vill vittna men som kanske bor i ett område där kriminella nätverk i dag sätter dagordningen och där det finns en rädsla för att bli angiven som en person som samarbetar med polisen? Det är i mitt tycke inte för mycket begärt av en regering att visa på lite handlingskraft till förmån för vittnen och brottsutsatta. Det är trots allt ni som har skapat dessa områden, med segregationen, motsättningarna, utanförskapet, uppgivenheten och rädslan.
Det finns människor där ute som behöver vårt stöd för att vi tillsammans ska kunna återta den kontroll som kriminella nu sitter på. Herr ålderspresident! Min fråga är om det utifrån hur samhället nu utvecklas finns några vettiga skäl över huvud taget för att inte pröva möjligheten med anonyma vittnen. Den möjligheten finns i närliggande grannländer.
Finns det verkligen något vettigt skäl att inte pröva anonyma vittnen när ingen ens vågar prata med polisen, när skottlossningar och mord sker i tätbefolkade bostadsområden? Tillåt mig att tvivla på att vår befolkning delar regeringens uppfattning att det har gjort tillräckligt för att stödja vittnen och brottsoffer i det fallet.