KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Eliasson (S):
Jag ska vara väldigt konkret. Jag har framför mig vår instruktion till samtliga ambassader, delegationer och karriärkonsulat. För att besvara frågan hur vi tillämpar EU:s riktlinjer kan jag sammanfatta det i fem punkter och efteråt ge denna skrivelse till våra myndigheter till Jan Lindholm. 1. Samtliga svenska utlandsmyndigheter har fått skriftlig information om EU:s MR-riktlinjer. 2.
Information om riktlinjerna ingår i all MR-utbildning inom ramen för diplomatprogrammet samt i MR-utbildningen för UD:s Sidapersonal inför utlandsstationering. 3. Svenska utlandsmyndigheter har kontinuerlig kontakt med enskilda organisationer och andra MR-försvarare, enligt instruktion. 4.
Sverige ger årligen finansiellt stöd till ett antal utländska MR-organisationer och -försvarare, bland annat i Colombia - apropå det mer konkreta inslaget i Jan Lindholms interpellation. 5. För kännedom om MR-situationen i ett visst land samt för sammanställning av ambassadens årliga MR-rapporter krävs kontakter med lokala nationella MR-organisationer och -försvarare. Så vi har gjort allt vi har kunnat för att säkerställa att den här funktionen blir så meningsfull och relevant som möjligt.
Jan Eliasson (S):
Jag gläder mig åt Yvonne Ruwaidas starka intresse av att stödja socialdemokratiska kongressbeslut, och jag ser fram emot hennes stöd i en rad andra frågor som den socialdemokratiska kongressen har enats om. I den här frågan får vi fortsätta denna diskussion på det frimodiga sätt som sker inom det socialdemokratiska partiet. I detta avseende tror jag att man ska skilja på import och export.
Först och främst vill jag säga att det är en mycket begränsad import som det handlar om i några speciella sektorer som är av intresse för svenskt försvar. Detta har jag förstått av försvarsministern och hennes kolleger.
När det gäller exporten är det ett annat regelkomplex som kommer in, och om detta har Sveriges riksdag enats, nämligen riktlinjerna för vår export av krigsmateriel och försvarsmateriel, där inte minst risken för konflikt spelat in och som lett till att ingen export har skett till detta område under mer än 50 års tid. Här finns alltså ett regelverk som är etablerat av Sveriges riksdag och som vi under stor enighet har kommit fram till.
Jag ser därför inte denna motsättning. Beträffande frågan om den militära uppladdningen på området är det självklart så att om dessa uppgifter stämmer är det en olycklig fördelning av resurser.
Vad som behövs i palestinska områden är bistånd på det humanitära området, tillgång till hälsoservice och utbildning av barnen i skolorna. Om inte detta sker har vi en politisk urladdning på gång som är oerhört farlig. Därför vill jag säga att från de samtal som jag har haft på utrikesministernivå vid de två senaste mötena i EU har detta varit huvudfrågan.
Benita Ferrero-Waldner och hennes kolleger arbetar intensivt med detta nu i kontakt med Världsbanken och med parterna. Vi hoppas att vi ska få en mekanism på plats snarast. Jag anser att den frågan bör prioriteras. Det är en uppfattning som Sverige kommer att driva även i fortsatta samtal.
Jan Eliasson (S):
Till Ewa Björling vill jag säga det som jag inte hann i mitt förra inlägg, nämligen att vi har ett samarbete om forskning och innovation mellan Sverige och Israel genom svenska Vinnova och det israeliska centret för forskning, Matimop. Det finns där ett viktigt projekt som utvecklas.
Till Yvonne Ruwaida vill jag säga att det är oerhört viktigt att den falang som finns inom Hamas och som jag tror inser att den kurs som man har varit inne på är en farlig kurs får ökad förståelse inom Hamas.
Jag vet inte hur realistiska förväntningarna är. Jag läste med stort intresse det brev från fängelserna i Israel där också Hamas ingick och där man faktiskt rör sig i riktning mot ett erkännande av 1967 års gränser och därmed ett erkännande av Israel. Jag hoppas att denna tendens fortsätter eftersom det naturligtvis är olyckligt om denna regering som är vald av en majoritet av palestinierna står för en så extrem politik.
Det är oerhört viktigt att vi står fast vid dessa tre krav och att vi tydligt visar detta. Om nu dessa mer moderata element inom Hamas, om man kan kalla dem så, kommer fram till att pragmatismen måste öka nu när man innehar ansvaret för regeringsmakten är de naturligtvis välkomna. Allt bör göras för detta. Däremot tycker jag inte att man ska behöva vara så tacksam för att självmordsattacker inte pågår.
Det ska vara fullständigt självklart att detta icke får ske. Oskyldiga människor får bara inte slaktas. Sedan gäller det de övriga elementen i Yvonne Ruwaidas fråga. I den tidigare diskussionen, som jag vet att Yvonne Ruwaida deltog i, togs det upp att det fanns en rad aspekter som Sverige framför när det gäller krav på Israel. De omfattar inte minst att den palestinska befolkningen inte ska drabbas av begränsningar i rörelsefrihet.
Det gäller muren, och det gäller naturligtvis också sådana grundläggande frågor som bosättningspolitiken. Jag vill hänvisa till mitt tidigare svar i morse på den frågan.
Jan Eliasson (S):
Jag kan snabbt besvara Anita Brodéns fråga med ja. Vi hjälps av detta engagemang. Det är en del i vår diskussion med motparten att vi kan hänvisa till en stark opinion. Jag välkomnar de yttringar som har kommit här. De kommer givetvis att förmedlas i våra kontakter med eritreanska myndigheter och ansvariga.
Det är viktigt att agera i tid i sådana här fall. Det har jag märkt under mina år i diplomatin. Ju tidigare man engageras, desto bättre är det. Det är i de tidiga skedena som man måste agera. Det är dystert, framför allt mänskligt men också politiskt diplomatiskt, att det är ett så sent stadium. Men det borde ju rimligen också leda till en ökad förståelse för den otålighet som vi känner.
När det gäller Sven Gunnar Perssons fråga om suspendering i MR-rådet vill jag säga att det är ett helt nytt element som inte har funnits i MR-sammanhang tidigare. Det innebär att ett land som ingår i mänskliga rättighetsrådet kan, på förslag i generalförsamling, få sitt medlemskap suspenderat, och det kräver då två tredjedels majoritet. Detta har just skrivits in i MR-rådets regler.
Det är naturligtvis fråga om extrema fall. I det här fallet tror jag att frågan är väldigt tidigt väckt. Men att man har en sådan varningssignal till världens länder tror jag kan ha en avskräckande effekt framöver. Men rådet har inte börjat arbeta ännu. De har sitt första möte den 19 juni. Vi talade tidigare om diplomati jämfört med politik och om definitionen på diplomati.
Jag tror att någon av er prövade detta. Min enkla erfarenhet är att diplomati inte egentligen i så hög grad är svaret på frågan "Vad?". Det är väldigt självklart i det här fallet: Dawit Isaak måste friges. Diplomati är i stället svaret på frågan "Hur?".
Det är en väldigt komplicerad process med många bottnar där slutresultatet mäts i om man når de mål man sätter upp. Jag har inget tvivel på vad svaret är på frågan "Vad? ", men arbetar intensivt på att besvara frågan "Hur? ".
Jan Eliasson (S):
Jag skulle nog utsätta mig för konstitutionella problem om jag som minister vid detta stadium från riksdagens talarstol skulle uttala mig om vilket beslut vi kommer att fatta vid en viseringsprövning. Vi måste pröva det på de grunder som gäller för viseringar. Vi har fått reaktioner från övriga vid senare förfrågningar - i ett fall ett Schengenland.
Vi får se vilken reaktion vi får om en sådan ansökan skulle komma igen och sedan naturligtvis fatta ett eget beslut. Vi får se det från fall till fall. Att döma av den senaste reaktionen kommer det naturligtvis från något enskilt land ofta reaktioner på Schengeninviteringar. Men vi ska akta oss noga för att gå för snabbt fram därför att Schengen också omfattar länder utanför EU, det är Norge och andra. Så det är en ganska komplicerad fråga.
Man tittade nyligen på denna fråga i en kommitté i EU. Men jag tror inte att man rör sig i riktning mot att ändra de regler som redan gäller. Och det har, som sagt, varit en positiv diskussion som inte på något sätt har varit skadlig för svenska intressen. Jag vill också till Ewa Björling säga att det inte finns någon splittring i denna fråga.
Regeringen är helt samlad, och vi kan försäkra er att grundlinjerna i svensk Mellanösternpolitik ligger fast. Och politiken styrs i hög grad från, hoppas jag, landets stats- och utrikesministrar. Men det finns respekt för riksdagsledamöters möjligheter att agera. Och den respekten vill även jag visa.
Jag vill avslutningsvis säga att jag tycker att den här debatten visar att det finns en känslighet i kontakter med Hamas. Därmed har EU bestämt sig för att ha en avvisande hållning till direktkontakter. Dilemmat är hur vi i ett internationellt politiskt perspektiv ska främja att denna rörelse rör sig i riktning mot moderation och samarbete med omvärlden. Det blir en senare stor utmaning för EU och för världssamfundet.
Den akuta fråga som vi nu har att hantera är den eventuella humanitära kris som kommer och som kan leda till en radikalisering i Hamas, och den kan bli ännu farligare.
Jan Eliasson (S):
Det är viktigt, som Martin Andreasson säger, att man sätter in den här frågan i ett bredare perspektiv om det kurdiska folkets situation och de krav som omvärlden ställer på ett fritt Turkiet att förbättra den kurdiska befolkningsgruppens situation. Jag läste i helgen en promemoria från mina medarbetare.
Där läste jag ett uttalande som jag sällan har sett från en turkisk premiärminister. Han sade: Kurdproblemet är mitt problem. Det sade han förra sommaren. Min erfarenhet efter att ha följt Turkiets politik under många år är att man sällan har velat acceptera detta tidigare.
Det är också ett problem för den turkiska regeringen, och det är ett problem som jag hoppas att de tar på allvar, både för att bevara och stärka harmonin i sitt eget samhälle och för att få framgång i de europeiska projekt som man har gett sig in i och som vi i Sverige välkomnar. Vi skulle gärna vilja se Turkiet i Europeiska unionen.
Jag tror att det skulle stärka de tendenser vi vill se i landet, men också i den islamiska världen generellt. Mycket står på spel när det gäller att vi till slut kan uppnå en situation där ett muslimskt land tas upp i den europeiska gemenskapen. Men det bygger på att leva upp till de villkor som uppställts för medlemskap och som gäller mänskliga rättigheter, som gäller rättsstaten och som gäller demokratin.
De vet mycket väl på turkisk sida vilka förväntningar vi har på dem. Jag hoppas att de förväntningarna också når det turkiska rättsväsendet på olika vägar. Sedan har Martin Andreasson helt rätt i att terrorbekämpning, som i hög grad är motiverad i olika delar av dagens värld, inklusive i Turkiet, alltid måste ske på rättsstatens grund.
En sak som terrorister verkligen önskar är att vi faller i den fällan och låter våra samhällen göra kompromisser på rättssäkerhetens område, där vi använder metoder som går emot våra demokratiska staters traditioner, det som ger oss berättigad stolthet över våra samhällen. Det är viktigt att finna balansen. Det gäller inte bara Turkiet i dagens värld. Det gäller generellt.
När det gäller rättegången är det självklart så att när jag använder uttrycket att vi följer rättegången innebär det mer än att bara följa. Vi har självfallet väldigt bestämda uppfattningar om vad vi förväntar oss för resultat, en rättvis rättegång först och främst, men sedan också, med tanke på anklagelsens art, en situation där denna fråga inte behöver belasta det bilaterala förhållandet.
Om det blir ett utslag som går i en annan riktning får vi se vilka vägar vi ska välja. Men som jag sade i en tidigare interpellationsdebatt i dag bör vi alltid ha i bakhuvudet att Sverige i dagens värld inte bara behöver vara Sverige. Sverige kan också vara EU. Vi har haft god användning av EU också i andra sammanhang. Den möjligheten återstår.
Jag vill till slut säga att Barbro Holmberg, som åtföljde kungen och drottningen till Turkiet förra veckan hade ett samtal med Turkiets utrikesminister där också frågorna om mänskliga rättigheter togs upp. Det var där hon bland annat erfor att barn under 18 år enligt turkisk lag inte kan hamna i fängelse. Det är bara ett exempel på en löpande diskussion som vi har med Turkiet i allmänna frågor.
Jan Eliasson (S):
Ja, vi håller EU-spåret öppet. Jag såg i mitt program för nästa vecka att mötet mellan utrikesministrarna den 11 juni följs av ett associationsråd med Turkiet. Jag har ju varit på två utrikesministermöten där Turkietfrågan har kommit upp.
Det är uppenbart att det finns starka uppfattningar hos flera EU-länder att man ännu skarpare måste syna Turkiet ur ett MR-perspektiv. Det har till och med lett till att vissa EU-länder öppet uttalar uppfattningen att förhandlingarna bör gå något långsammare. Vi delar inte den uppfattningen.
Vi tycker att det är viktigt att vi rör oss i riktning mot ett medlemskap så småningom för Turkiet, därför att det har en sådan positiv effekt på reformansträngningarna. Men det är självklart att Turkiet hela tiden måste bevisa att dessa reformer genomförs. Ett av de områden vi kommer att mäta detta på är inte minst hur behandlingen sker av den kurdiska befolkningsgruppen i landet.
Det har varit goda nyheter och dåliga nyheter. Vi ser vissa förbättringar när det gäller tv- och radiosändningar, även om det är mycket begränsade framsteg. Men insikten hos Erdoganregeringen om att denna fråga bevakas oerhört noga är uppenbar liksom att de sätter den i EU-perspektiv. Dessutom tror jag att de ser det som i sitt upplysta egenintresse att få till stånd ett mer harmoniskt förhållande mellan de olika befolkningsdelarna i landet.
Det är Atatürks arv som lever kvar i Turkiet i hög grad. Men vi lever ju i nästan alla länder i multietniska samhällen och måste beakta detta för att skapa livskraftiga, moderna samhällen.
Jag hoppas att vi kan stärka de positiva tendenserna med EU-perspektivet på samma sätt som skedde under hela EU-utvidgningen och att detta kan leda till en lättnad för den kurdiska befolkningen i Turkiet. När det gäller den konsulära närvaron följer vi frågan noga. Upploppen i Diyarbakir nyligen satte Diyarbakir på kartan.
Att två svenskar har hamnat i en rättegång är ytterligare en faktor som gör att vi inser att det finns all anledning att följa utvecklingen i den delen av landet. Att upprätta konsulat är en ganska stor och administrativ ordning och får vissa budgetära aspekter som gör att sådana beslut inte fattas lätt. Vi ser det ur ett praktiskt perspektiv. Skulle vi ha sådana behov kommer vi att försöka tillfredsställa dem.
Problemet, som vi talade om när vi diskuterade utlandsmyndigheter under en tidigare interpellationsdebatt i dag, är att om något upprättas måste kanske något annat avvecklas. Det är en svår process. Vi har en pragmatisk uppfattning, och detta styrs av de behov vi kommer att identifiera.
Jan Eliasson (S):
I april 1992 besökte jag Burma - de kallar sig Myanmar - och ägnade ett dygn åt att försöka träffa Aung San Suu Kyi, men misslyckades. Jag vet vad det här är för typ av regim.
Jag är glad att Nina Lundström citerar Anna Lindh från 1999. Det visar hur långt det här problemet har varit. Den som har känt av det starkast är just den starka kvinna som jag nämnde. I fredags innan jag åkte från New York träffade jag Ibrahim Gambari, biträdande generalsekreterare för politiska frågor, och han berättade målande om sitt möte med denna starka kvinna.
Han var oerhört imponerad av hennes närvaro, motståndsvilja och den kraft som hon utstrålade. Han antydde att det också syntes på de soldater som bevakade detta hus, den respekt de hade för denna starka kvinna.
Jag vet inte vilka krafter som nu sätts i rullning av förlängningen av husarresten. Jag kan inte i detalj redogöra för de amerikanska reaktionerna. Jag vet att USA intar en väldigt skarp position. Jag utgår från att vi kommer att diskutera den här frågan i någon form - jag vet inte om den är på dagordningen eller om det blir i korridorerna - vid utrikesministermötet på måndag.
Vi har haft en svår diskussion inom EU, inte minst efter det möte i Rotterdam som ägde rum mellan handelsministrarna förra året. Det ledde till att inget land kom till detta handelsministermöte. Det var ett slags solidaritetsyttring med Asean och ASEM, som vi har att arbeta med.
Jag tror att man som diplomatisk strategi nästan bör tänka i banor av hur man engagerar Aseanländerna - hur man engagerar Kina, hur man engagerar Sydkorea, hur man engagerar Japan - i de här frågorna. Det är så jag tror att vi kan få till stånd en verklig rörelse.
Det är länder som i alla dessa fall har betydande inverkan och inflytande i regionen och, hoppas jag, också på Burmas regim.
Ett intressant tecken på viss rörelse i frågan tycker jag är att när Asean skulle välja ordförande vid förra omgången skulle den normala rotationen ha lett till att Burma skulle blivit ordförande, men inom Asean skedde diverse rörelser som ledde till att man hoppade över Burma. Så det finns en ökad insikt om att detta är ett problem även för dessa länder.
Jag tror att om man ska uppnå framgång måste man ha de länderna med sig i den diplomatiska strategi som utvecklas. Alternativet att få ett avbrott i EU:s dialog med ASEM-Asean är ett ganska oattraktivt alternativ.
Det kräver, tror jag, diplomatisk bearbetning av de viktiga asiatiska staterna för att uppnå de resultat som vi alla är eniga om att vi vill se, nämligen demokrati och mänskliga rättigheter i Burma.
Jan Eliasson (S):
Vi kommer naturligtvis att fortsätta att driva Burmafrågan på flera plan. Två plan är väl självklara och okontroversiella, såvitt jag ser. Det ena är det nationella planet, Sveriges ställningstagande. Det andra är FN-spåret där jag själv har varit aktiv att formulera FN-resolutionerna i tredje utskottet på min tid när jag var FN-ambassadör.
Det är ett ansvar som Sverige har tagit på sig under många år. Tyvärr är det trist att man ska behöva hålla på med detta arbete hela tiden. Jag har talat med och kommer att fortsätta att ha kontakter med Ibrahim Gambari som ju är generalsekreterarens rådgivare i de här frågorna och driva det med mina två hattar även i New York.
När det gäller EU och ASEM är det en oerhört besvärlig fråga, där det krävs en ökad samsyn mellan Europa och ASEM-länderna, de asiatiska länderna, och som Carl B Hamilton själv framhåller en ökad samsyn inom EU.
För mig kommer mitt arbete i EU i hög grad att handla om att försöka hävda den linje som vi är eniga om, nämligen EU som en global aktör. Erfarenheterna visar att där vi är eniga kan vi uppnå resultat. Om vi är oeniga kan vi inte uppnå resultat. Jämför bara Makedonienfrågan 2001 med Irakfrågan 2003! Vi ser den kvalitativa skillnaden. Den diskussionen pågår.
Jag har varit med om en diskussion om detta inom EU och sett att det krävs fortsatt arbete för att nå denna samsyn. Vi har försökt förmedla till ASEM-staterna hur oerhört viktig den här frågan är för oss men har ännu inte mött någon alltför uppmuntrande reaktion.
De förstår angelägenheten att få framsteg på området för mänskliga rättigheter - Nina Lundström pekade på Malaysias erfarenhet nu att inte få in sin representant - och en viss otålighet finns på deras håll, men som vi bedömer dagsläget är nog alternativet för burmesiskt deltagande ett deltagande på lägre nivå.
Om vi inte lyckas uppnå lägre nivå utan de kommer på högre nivå finns det också ett stöd för detta. Inom vissa delar av EU vill man ha det på lägre nivå, och jag hoppas att vi kan uppnå detta, från burmesisk sida.
Indikationen är dock att det kan bli samma situation som i Rotterdamfallet, att Aseanländerna bojkottar mötet om Burma inte får komma. Detta är en pågående diskussion. Jag hoppas att vi kan utveckla den här frågan.
Mötet ska ju vara i september, så det finns fortfarande tid för både det österrikiska och det finska ordförandeskapet. Jag är säker på att de utsätts för liknande frågor på sina håll i sina parlament. Vi har dock vår bestämda uppfattning.
Varje gång sedan 2004, då den här formen bestämdes inom EU, har vi kanske mer än någon annan hävdat att EU med yttersta kraft måste hävda MR-frågorna och ta upp dem på ett mycket tydligt sätt när dessa möten äger rum. Det är alltså en besvärlig situation. Jag hoppas att vi kan uppnå enighet inte bara inom EU utan också i förhållande till Sveriges riksdag och EU-nämnden.
Jan Eliasson (S):
Helena Höij har frågat mig vad jag avser att göra för att ambassaden i Tunis ska kunna öppna igen. Låt mig mot bakgrund av Helena Höijs inledning i frågan först säga att diplomatiska förbindelser länder emellan självklart inte bryts när en ambassad stänger. Sverige har en Stockholmsbaserad ambassadör för Tunisien. Utrikesdepartementet har regelbunden kontakt med Tunisiens ambassad i Stockholm där en chargé-d'affaires leder verksamheten.
De diplomatiska kontakterna mellan Sverige och Tunisien är frekventa och relationerna goda. Vår ambassad i Tunisien var en av de myndigheter som stängdes av budgetskäl hösten 2001. Sedan den 1 april i år finns emellertid åter en svensk diplomat på plats i Tunis, placerad på den finska ambassaden, med uppgift att främja svenska intressen. Det innebär bland annat att vår utsände stöder svenska företag på plats och bevakar den ekonomiska utvecklingen i Tunisien.
En ytterligare uppgradering av den svenska diplomatiska närvaron i Tunisien är, med hänsyn till rådande budgetläge, för närvarande inte aktuell, beklagligtvis, vill jag tillägga.
Jan Eliasson (S):
Jag vill tacka Helena Höij för denna utmärkta plädering för förstärkta relationer med den islamiska världen, med arabvärlden och med Tunisien. Jag känner djup sympati med grundbehovet och den inriktning som frågan ger. Vi har en traditionell vänskap med Tunisien.
Arabvärlden behöver just nu kontakter med omvärlden, och vi behöver kontakter med dem. När jag arbetade med Lena Hjelm-Wallén tog vi initiativ till Euro-islam-projektet som visade sig vara väldigt välbetänkt redan på den tiden. Men det visade sig ännu mer angeläget senare. Det är knapphetens stjärna här och budgetläget som tvingar oss till denna typ av beslut. Vi har haft hårda budgetbehandlingar om ambassader.
Och det har varit med vånda och plåga som vi har gett oss in i dessa diskussioner. Som kabinettssekreterare fick jag genomleva detta under 90-talets slut, och 2001 tog vi beslut om att stänga ambassaderna i Kuwait, Peru, Libanon, Vatikanstaten och Tunisien. Det var plågsamt och är plågsamt och påverkar naturligtvis relationer, även om jag vill hävda att vi gör vårt yttersta för att hålla kontakterna vid liv.
Vi har en ambassadör ackrediterad som reser dit regelbundet, och vi har tillsatt denna tjänsteman som är placerad på den finska ambassaden och som jag hoppas kan göra en god insats. Jag hoppas att budgetläget kan bli sådant att vi kan få till stånd den förändring som är önskvärd och som jag är glad över att Sveriges riksdag visar så tydligt.
Och jag vill uttrycka min tacksamhet över Helena Höijs ledning av detta delegationsbesök och över att hon väcker en även för mig som utrikesminister angelägen fråga om hur vi ska få de resurser som är nödvändiga för att vara representerade på det sätt som Sveriges riksdag önskar.