Anders W Jonsson (C):
Jag tackar statsrådet för svaret. Orsaken till att jag ställde dessa frågor var min oro för primärvårdsreformen. När man gör en internationell bedömning av svensk sjukvård är primärvården ett av våra svaga områden, och vi måste göra ordentliga saker för att förbättra den. Har man problem med primärvården, den nära vården, blir det problem även på ett antal andra områden i sjukvården. Det handlar om det förebyggande arbetet, där man inte kan jobba tillräckligt effektivt.
Det handlar om akutmottagningarna. Om människor inte får en tid hos sin familjeläkare eller sin primärvårdscentral går de till akutmottagningen med åtföljande problem där. Det blir också problem i äldreomsorgen. Just att få ordning på den svenska primärvården, den nära vården, och att stärka den ordentligt är helt avgörande för att se till att den svenska sjukvården fungerar bra framöver.
Därför är jag glad över att vi inom ramen för januariavtalet har kunnat ta flera väldigt viktiga steg genom de beslut som har fattats här i kammaren, men inte minst genom det starka engagemang som finns ute i våra regioner för att faktiskt göra någonting åt detta. Jag är ändå orolig för utvecklingen.
Det handlar framför allt om nyckelfaktorn för att detta ska lyckas: att se till att få betydligt fler läkare ut i primärvården. En fast läkare och kontinuitet är nämligen det som gör primärvården stark. Om vi inte lyckas åstadkomma det kommer vi att ha väldigt svårt att förverkliga alla andra ambitioner som vi har. Där är det flera olika saker som måste göras.
Det handlar om att utbilda fler allmänmedicinska specialister. Där är utvecklingen på mycket god väg, och jag känner mig trygg i att regionerna har tagit sitt ansvar. Men det handlar också om att skapa en bättre arbetsmiljö, så att läkarna i primärvården när de går hem för dagen kan känna att de har gjort ett väldigt bra jobb.
Där är inte minst listningstaket som vi nu har fått till viktigt liksom att Socialstyrelsen har gått in och sagt att 1 000-1 100 patienter per läkare ska vara målsättningen. Men jag tror inte att detta räcker, utan det behövs mer. Om man tittar på andra länder är det som gör primärvården så attraktiv att många unga läkare ser en möjlighet att som entreprenör kunna gå ut och starta en egen enhet.
Det är där som dragningskraften finns i att etablera sig i primärvården. Där har vi uppenbara problem i det svenska systemet. Den ena interpellationen handlar om konkurrensneutraliteten. Regionerna pumpar varje år ut 200-300 miljoner kronor för att täcka upp underskott i den egna verksamheten. Jag håller med om att man har ett sistahandsansvar för regionerna.
Men just detta oreglerade, att ständigt kunna kompensera underskotten i den egna verksamheten och samtidigt hålla nere ersättningarna till dem som driver enheter privat, är inte hållbart. Det är helt fel signal till de unga läkare och sjuksköterskor som skulle vilja ta steget. Det andra stora problemet är att vi har en primärvård i Sverige där vi har ett regelverk som gör att det i stort sett bara är stora enheter.
Någon sa att om man ska starta en primärvårdsenhet måste man börja med att anställa 10, 12 eller 15 personer. Det är ett oerhört stort steg. Därför var frågan i min andra interpellation: Vad kommer statsrådet att göra för att se till att vi kan få små enheter? Inte minst är det väldigt viktigt i glesbygden, men det behövs på många andra ställen också.
Där tycker jag, fru talman, att svaret är något torftigt beroende på att i princip ingen av de fyra punkter som statsrådet tar upp i sitt svar ger svar på frågorna: Hur ska vi skapa konkurrensneutralitet? Och hur ska vi ge möjlighet för små enheter?