KBLab/rixvox huggingface dataset:
Luciano Astudillo (S):
Jag vill passa på att tacka näringsministern för svaret. Det är väldigt glädjande att Maud Olofsson i sitt svar gör nästan en fullständig reträtt från sina tidigare uttalanden i medierna att bland annat bristande kompetens skulle vara en av orsakerna till att kvinnor är så dåligt representerade i bolagsstyrelser.
Det är i själva verket så att aldrig någonsin har så många kvinnor utbildat sig till jurister, civilingenjörer med mera, så det finns väldigt många kvinnor som skulle kunna ta de där styrelseplatserna.
Sannolikt är det delvis ett uttryck för osäkerhet, men jag vill ändå passa på att höja ett varnande finger för den förklaringsmodellen. I praktiken skulle det innebära att kvinnor som söker sig till statliga bolag har bättre självförtroende än de som finns i den privata sfären. Så är det ju inte.
De statliga bolagen har varit mer framgångsrika också i kvinnlig representation under den förra regeringen. Sanningen är den - jag hoppas att jag och Maud Olofsson är väldigt överens om det - att massor av kvinnor vill och kan vara goda bolagsstyrelseledamöter i både privata och statligt ägda företag.
Det skulle medföra mycket av det som Maud Olofsson pratar om i sitt svar. Problemet är delvis det hon säger själv i svaret, bristen på nätverk, men också andra strukturella hinder. Det som är anmärkningsvärt är då när Maud Olofsson lyfter fram de statliga bolagen och säger: Titta här, det går att göra en förändring!
Då visar ju hon att politik faktiskt spelar roll, att politik kan påverka förändringar och attityder och om man sätter upp mål leder det till förändring. Men samtidigt som hon sedan berättar vad hon är beredd att göra avsätter hon inga resurser för att utbilda ägarna.
Hon lägger inte fram några förslag på andra åtgärder för att se till att bryta den negativa utveckling som vi ser i svenska bolagsstyrelser. Det är ju så - det vet Maud Olofsson - att andelen kvinnor som finns representerade i svenska bolag minskar för första gången på tio år.
Jag hade hoppats att vi skulle ha en näringsminister som säger sig förstå mångfaldens möjligheter och som tar ett mer proaktivt initiativ i de här frågorna än det svar som levererats här i dag.
Luciano Astudillo (S):
Jag vill börja med att citera något som Maud Olofsson sade i E 24 i våras: "Pengarna ska användas för att utbilda kvinnor i styrelsearbete och så att de får mer kunskap, men också ett bättre självförtroende." Underförstått är att de saknar kunskap och självförtroende och att det är därför de inte har blivit valda att representeras i bolagsstyrelserna.
Vi Socialdemokrater upprörs inte över den här satsningen. Tvärtom tror jag att den kan vara bra, men frågan är om den inte är lite missriktad. Den borde kanske riktas också mot andra sidan, där problemet i själva verket finns. Där finns de strukturer och institutioner som inte ser de affärsmässiga möjligheter som mångfalden ger.
Då säger hon att hon inte är beredd att vidta några åtgärder utöver att utbilda kvinnor som har dåligt självförtroende och kvinnor som saknar kunskap. Det var detta hon sade i E 24. Det är en bra satsning, men det borde följas av fler satsningar som är riktade åt rätt håll. Vi är överens om att det inte handlar om bristande kompetens, hoppas jag.
Vi är också överens om att det inte är en självförtroendefråga i första hand. Men vi är inte överens om tagen, och vi är inte överens om hur långt vi är beredda att gå för att se till att vi faktiskt får in fler kvinnor i svenska bolagsstyrelser. Där skiljer vi oss åt.
När JämO försökte förklara varför vi nu för första gången på tio år får sämre kvinnlig representation i svenska bolagsstyrelser sade JämO att det berodde på att det inte längre finns något hot om kvotering. Hotet är borttaget, och därför ser vi nu det här trendbrottet.
Säga vad man vill om kvotering, men det land som har bäst kvinnlig representation är Norge, och där har man infört en sådan lag. Nu blir det spännande att se hur Spanien förändras. Spanien är ett av de länder i Europa som har haft sämst kvinnlig representation. Nu har man också där infört en lag som kräver en viss andel kvinnor i bolagsstyrelser. Vi får se vad det leder till.
Maud Olofsson frågar oss: Varför hade ni kvoteringshotet vilande över de svenska bolagen? Jo, det var för att det åstadkom resultat - resultat som vi nu inte längre ser. För första gången på tio år har vi nu ett trendbrott där utvecklingen går åt fel håll. Men låt oss inte fastna i en kvoteringsdebatt. Det finns så mycket mer man skulle kunna göra.
Aktiebolagslagen skulle kunna ses över, liksom bestämmelserna i koden för bolagsstyrelser. Statsrådet skulle kunna efterfråga att fler företag hade jämställdhetsredovisningar. Det skulle sannolikt påverka arbetet. Men som i andra näringspolitiska frågor har vi en passiv, handlingsförlamad näringsminister.
Luciano Astudillo (S):
Jag hänvisar bara till vad JämO sade om hotet om kvotering. De menade på att just hotet hade haft effekt och att det inneburit att vi under tio år fått in fler kvinnor i de svenska bolagsstyrelserna. Så är det. När det försvann gick det åt fel håll. Det är vad JämO uppger. Återigen, Maud Olofsson: Vi är inte emot den här satsningen.
Måhända borde man fundera på fler satsningar som riktar sig mot de strukturer som hindrar kvinnor att komma in i bolagsstyrelserna. Upprepa inte detta fler gånger, för det stämmer inte. Vi är inte emot den här typen av satsningar. Sedan lyfter Maud Olofsson upp de kvinnliga ambassadörerna. Också det är en intressant och bra satsning. Det ska hon ha beröm för.
Men låt mig då citera ur Expressen: "På sin blogg berättar Patricia Olby Kimondo, som är vd på ett bemanningsföretag för lärare, att näringsdepartementets stora satsning på kvinnliga företagare mest liknade ett skämt. 'Här har ni en penna och här finns en intressant broschyr som ni kan läsa ...' Entreprenörerna behandlades som 'nybörjare och allmänt orutinerade'.
En herre från Nutek ifrågasatte behovet för kvinnliga företagare att kommunicera med datorer. Vi skriver år 2008. Om Maud Olofsson ska få något gjort så är det nog bäst att hon lägger på ett kol." Det var den liberala sidan i Expressen. Så det är väl dags att lägga på ett kol.
Maud Olofsson har flera gånger sagt att hon kräver av landets företagare att de ska jobba som ivriga bävrar. Men det vi hittills sett, de två första åren, är en sömning sengångare.
Luciano Astudillo (S):
Ett år har gått av borgerlig politik på arbetsmarknadens område. Det är nu man kan börja utvärdera vad som har hänt. Vi ser att trots brinnande högkonjunktur är långtidsarbetslösheten ett stort problem för sittande regering. Man har förstört a-kassan fullständigt så att ungefär 360 000 människor har flytt den eftersom de inte känner att den ger den inkomsttrygghet som de är beroende av. Det är inte lika kul längre för den borgerliga regeringen heller.
Inte ens den ständigt leende ministern tycker att det är roligt längre. Att vara arbetsmarknadsminister var inte det roligaste han har gjort, sade han i Kommunalarbetaren som han tidigare citerade. Han har känt sig som gubben i lådan på Gröna Lund. Så fort hans huvud har poppat upp har det varit någon där som har slagit på honom. Så beskriver Littorin sitt första år som arbetsmarknadsminister.
Har det inte varit fackföreningsrörelsen som har skällt på honom så har det varit arbetsgivarna. På så sätt vill han positionera sig som liggandes någonstans i mitten. Har det varit så jobbigt är det bara att lämna. Vi är beredda att ta över. Ta med dig hela klabbet! Vi är beredda att ta över från i morgon om det skulle behövas.
Låt oss uppehålla oss vid bilden från Gröna Lund och gubben i lådan, för den är tilltalande. Jag skulle vilja beskriva det så här i stället: Littorin har bjudit alla sina kompisar i regeringen. Han har givetvis bjudit Fredrik Reinfeldt, statsministern själv. Anders Borg har kommit med, för han är ju en av tänkarna bakom strategin med den nya jobbpolitiken. Maud Olofsson och Jan Björklund är med.
Och Hägglund också - jag höll på att glömma honom! Alla var med. Man tog Djurgårdsfärjan över till Gröna Lund, och så gick man direkt till spelet med gubben i lådan. Där har man nu stått i ett år. De som har poppat upp har varit de sjuka och arbetslösa. Där har man stått och bankat och bankat under ett helt år.
Man har inte bekämpat arbetslösheten, utan de arbetslösa och de sjuka. Nu har det gått ett år. Vi kan se att en bärande del i den borgerliga jobbpolitiken totalt har misslyckats. Det gäller försämringarna i a-kassan. Vi såg det i går när SCB presenterade sin senaste statistik.
Man konstaterade att 153 000 nya jobb kom till under det sista året socialdemokratin hade makten. 81 000 nya jobb kom till under det första året som Littorin har haft makten. Då säger Littorin: Ni tricksar med siffror! Men då går vi till Eurostat. De trixar säkert också med siffror - eller hur, Littorin?
Eurostat konstaterar att alla 25 EU-länder har haft en ökad sysselsättning oavsett om det har varit en höger- eller en vänsterregering. Sverige är inte Europamästare i sysselsättning. Vi ligger på delad åttondeplats. Vi konstaterar bara utifrån detta att en bärande del i den borgerliga jobbpolitiken - att ge sig på sjuka och arbetslösa - totalt har misslyckats.
Vi såg till att det kom fler nya jobb under det sista året vi hade makten utan att ge oss på sjuka och arbetslösa. Medge att ni har misslyckats! Ni har bara vidgat klyftorna och gett er på dem som fortfarande är arbetslösa.
Luciano Astudillo (S):
Det är anmärkningsvärt om arbetsmarknadsministern hävdar att Eurostat också tricksar med siffror. Vi kommer att göra vår hemläxa. Vi ska ha en bättre politik för de människor som står längst från arbetsmarknaden, de som står kvar på arbetsförmedlingen och som ni har gett er på nu. Vi kommer att förbättra villkoren för småföretagen, inte minst när det gäller de sociala trygghetssystemen. Vi återkommer när vi har gjort vår hemläxa. Vi kan inte, som Moderaterna, göra det uppifrån och ned.
Vi är en folkrörelse, och det är många som ska vara med när politiken formas. Sedan har vi detta med hitta-på-jobb. När 20 000 människor fick jobb som extrapersonal i skolan och som resurs i äldreomsorgen är det inte riktiga jobb.
Men att skattesubventionera så att Cederschiöld ska ha råd med vit städhjälp hemma leder till ett riktigt jobb. Låt oss ta ett resonemang om vår syn på riktiga jobb! Beskedet är tydligt trots att alla siffror pekar åt fel håll.
Littorin, statsministern, Anders Borg, Hägglund, Björklund, Olofsson och allt vad de nu heter kommer att stå kvar vid den här gubben i lådan på Gröna Lund och banka sig blodiga. De kommer att banka på de arbetslösa och sjuka.
Siffrorna visar att vi ökade sysselsättningen nästan dubbelt så mycket under vårt sista år som när ni tog över och försämrade för de arbetslösa och sjuka. Där står de än, Borg och Littorin, och roar sig. De har roligt än, även om det har varit lite jobbigt.
Det är kallt, det är hjärtlöst, och det är väldigt onödigt.
Luciano Astudillo (S):
Först och främst måste jag börja med att gratulera Littorin för dessa 100 interpellationsdebatter. Jag förstod egentligen inte hur anmärkningsvärt det är. Faktum är att Littorin nu har slagit Björn Rosengrens rekord på området. Littorin har lyckats göra fler ledamöter i den här kammaren förbannade än till och med Björn Rosengren, vilket jag trodde var helt omöjligt. Gratulerar!
Tack för ett lite bättre svar den här gången. Det var lite mer engagerat och lite längre. Bakgrunden är att det i själva verket handlar om att lägga ut denna dimridå om vad som egentligen händer ute i verkligheten och vad Littorin sedan säger här. Jag ska börja med att ge Littorin rätt på en punkt.
Givetvis har utbildningsexpansionen - att människor utbildar sig under längre tid - gjort att ungdomar har ett senare inträde på arbetsmarknaden. Bakgrunden till interpellationen är en rapport som Ungdomsbarometern redovisade för bara någon vecka sedan. Rapporten visar att en förkrossande majoritet av dagens ungdomar vill ha ett fast jobb.
Det spräcker den mytbildning som finns om att ungdomar är mer flexibla och köper vilka jobb som helst. Därför är det så viktigt för mig att ta den här diskussionen med Littorin. Vad består dimridån av? Skillnaden ligger i vad Littorin säger här i kammaren och vad som sedan händer där ute.
När Littorin pratar om hur viktigt det är med fasta jobb här har han själv förverkligat en politik som har gett ökade möjligheter för otrygga anställningar på den svenska arbetsmarknaden. Littorin pratar om en jobbgaranti för ungdomar. Det är en garanti som för övrigt innebär en garanti för diskriminering i a-kassan. Verkligheten där ute är en helt annan.
I Stockholm pratar arbetsförmedlingen - lite på skämt, lite på allvar - om att göra om sin verksamhet från förmedlingsverksamhet till fritidsgård. I Eskilstuna är man på väg att släppa 700-800 ungdomar rakt ut i ingenting. Också i Uddevalla är man bekymrad över hur man ska stötta ungdomarna.
Det stora problemet är att garantin är helt urholkad på resurser. Det finns inga pengar för att stötta de ungdomar som står långt från arbetsmarknaden. Det är verkligheten där ute. Sedan kan vi stå här och prata och vara överens om vad som är viktigt, hur man jobbar med ungdomar och så vidare.
Man har valt att använda pengarna för att till exempel sänka de sociala avgifterna för alla arbetsgivare som redan har anställt unga människor, till exempel McDonalds - som ni redan har diskuterat. Inte heller jag har något att invända mot McDonalds så länge det är sjysta villkor för alla som jobbar där. Faktum är att McDonalds med sänkningen av de sociala avgifterna fick i runda slängar 60 miljoner för dem som redan var anställda - unga människor.
I stället har vi sossar sagt att pengarna ska användas för att hjälpa de ungdomar som i dag saknar fullbordad gymnasieutbildning. Använd resurserna för att närma dessa ungdomar till arbetsmarknaden. Forskningen säger nämligen, precis som vi, att den borgerliga regeringen har valt att använda ett trubbigt verktyg; den generella sänkningen av sociala avgifter. När ska ni lyssna på forskningen på området?
Luciano Astudillo (S):
Poängen med forskning: Vi vet ju vad ni i den borgerliga regeringen sysslade med tidigare när ni använde forskning och vetenskap, inte minst din kollega Anders Borg. Det var att på något sätt gömma sina politiska värderingar bakom någon sorts vetenskap och säga så här: Titta, ekonomerna säger så här, och därför gör vi så här!
Då distanserar man sig kallhamrat och hårt från människors vardag och verklighet. Man säger att man är så illa tvungen att göra så här fast man egentligen inte vill det. Det är ett klassiskt grepp att inte ta ansvar för det man gör. Det är det Littorin oftast ägnar sig åt. Det är en annan sak som är väldigt upprörande i det här.
Det är gosigt att Littorin alltid håller med, och det är trevligt att vi nästan är överens. Det låter som om Littorin och jag tycker samma sak i de här frågorna när vi står här och debatterar. Men vi står för diametralt olika synsätt när det gäller att stötta ungdomar på vägen till ett arbete. Det är inte vad som sägs här som är viktigt, utan vad som sedan händer där ute i verkligheten bland ungdomar.
Ja, fler och fler får jobb. Vi har en högkonjunktur i det här landet, precis som i övriga Europa, och det är väldigt bra. Det som är viktigt är att ta till vara den här högkonjunkturen så att de ungdomar som står längst bort från arbetsmarknaden kommer närmare. Då säger Littorin: Vi tror att om vi sänker tröskeln ekonomiskt löser det sig. Forskarna säger: Nej, det löser det inte.
Vi tror att vi behöver utbilda folk. Arbetsförmedlingarna, kommuner och andra i Stockholm säger, lite på skämt och lite på allvar, att arbetsförmedlingen ska omvandlas till en fritidsgård. I Eskilstuna säger de att de nog får släppa 600-800 ungdomar bara ut i ingenting. I Uddevalla är man bekymrad.
Runt om i Sverige är man bekymrad över de ungdomar som står längst bort från arbetsmarknaden, de som inte kommer in trots den högkonjunktur som vi är i. Både Littorin och jag vet att det stora problemet för den här gruppen är att de saknar fullständigt gymnasium. Det är 50 000-60 000 ungdomar som inte kommer in därför att de inte matchar de jobb som kommer nu.
Då hjälper inte en urholkad jobbgaranti för ungdomar som inte finns där med bra verktyg för att rusta de ungdomarna. Hur mycket du än säger det, herr arbetsmarknadsminister, hjälper det inte. Det är en stor skillnad.
En annan skillnad är att man genom den här jobbgarantin ger sig på ungdomar genom att försämra villkoren i inkomstförsäkringen för ungdomar, där ungdomar ska betala in lika mycket till a-kassan men får sämre villkor än andra. Vilka andra grupper ska drabbas av den här formen av diskriminering?
Det allvarligaste är egentligen inte vad Littorin står här och säger - det låter fint, och man kan hålla med om rätt mycket. Det allvarliga är dessa unga människors vardag och verklighet där ute. Det är dem ni överger.
Luciano Astudillo (S):
Det kanske absolut allvarligaste med den borgerliga politiken är att man släppte ungdomarna i början på året och än i dag inte har nya aktiviteter och verksamheter. Det är vi överens om: Om ungdomar under lång tid har varit utanför arbetsmarknaden, inte haft någon som är på dem och stöttar dem och ibland också ställer lite krav på dem, hamnar de väldigt långt utanför.
Det har varit en medveten borgerlig politik. Ni avvecklade många av de program som, javisst, hade vissa brister för ett år sedan, och de nya har inte kommit än - mot bättre vetande. Ja, vi är överens om problembilden, absolut. Men vi är över huvud taget inte överens om verktygen. Ni står för att öka otryggheten.
Ni har ökat otryggheten på arbetsmarknaden. Vi står på ungdomarnas sida och säger att det är viktigt med fasta jobb också för dem, såsom Ungdomsbarometern konstaterade. Ni står för att jaga och diskriminera ungdomar, genom sämre a-kassa och genom piska. Vi står för en balans mellan rätt och plikt.
Visst ska vi ställa krav och ha förväntningar på ungdomar, men vi ska också ge dem stöd och rusta dem rejält. Där finns en tydlig skiljelinje.
Vi säger att vi vill använda de pengar som ni satsar på att ge McDonalds - i runda slängar 60 miljoner kronor - för att rusta de ungdomar som står längst från arbetsmarknaden, i stället för att generellt sänka de sociala avgifterna för dem som har ungdomar anställda.
Vi har forskningen bakom oss, och vi är helt säkra på att detta skulle vara en bättre strategi än den ni valt, med ökad otrygghet och vidgade klyftor.
Luciano Astudillo (S):
Jag tackar justitieministern för svaret även om jag tyvärr tvingas konstatera att det är ett mycket undfallande svar. Det visar kanske på en ovilja att ta tag i frågan och föra ett resonemang om en händelse som uppmärksammats i Malmö och som engagerat många Malmöbor.
Bakgrunden är följande: Vi hade en lyckad och framgångsrik konferens i Malmö - European Social Forum. Den samlade upp till 20 000 människor från hela Europa. Bland andra var vår tidigare ärkebiskop K.G. Hammar, Wanja Lundby-Wedin, Attacs grundare och en rad andra internationella gäster där.
Det bedrevs diskussioner och samtal på i runda slängar 250 seminarier, och 400 kulturevenemang arrangerades. Man diskuterade miljökris, finanskris, fattigdom och folkrätt. Det är viktiga frågor, inte minst i dessa tider.
I skuggan av allt detta passade, som vanligt måste man väl nästan säga, Reclaim the Streets på att arrangera en så kallad gatufest, med betoning på så kallad. Som vanligt vandaliserades privat egendom och polisen utsattes för organiserade angrepp.
Det har upprört många Malmöbor och gjort dem arga. Längs den gata där festen hölls var det vandalism, klotter och bankfönster som slogs sönder. Självklart blev många upprörda över det.
Det måste vara uttalat att unga ligister som beter sig så måste identifieras, lagföras och straffas om bevis finns. Samtidigt är många poliser upprörda.
Upp till 15 procent av de poliser som var i tjänst har anmält själva insatsen men också de boendeförhållanden som polisen hade under insatsen, på P 2 i Hässleholm och P 7 i Revingehed. Inkallade poliser från andra delar av landet fick bo där.
Det finns all anledning att resonera lite om den nya strategi som polisen hade. Å ena sidan kan man hävda, som polisledningen gjorde, att det var en ganska framgångsrik strategi, inte minst tack vare dialogpoliserna som förde ett resonemang med de så kallade festande ungdomarna och såg till att det inte blev mer förstörelse och våld.
Å andra sidan var det så att polisen ibland tvingades beskåda brott och inte fick ingripa. Då kan man förstå att poliser upprörs och tycker att detta är fel. Jag hade hoppats kunna föra ett samtal kring det här med justitieministern.
Är det så att ministern tycker att polisledningen drar rätt slutsatser utifrån det vi såg hända i Malmö, eller backar hon upp enskilda poliser och deras anmälningar?
Jag vill också höra ministern reflektera lite kring de boendeförhållanden som kommit till vår kännedom i efterhand i ljuset av insatserna i samband med ligisternas i Reclaim the Streets så kallade gatufest i Malmö.
Luciano Astudillo (S):
Nu vill jag tacka justitieministern för ett bättre svar och för en dialog, en diskussion och ett resonemang kring svåra och komplicerade frågor. Jag tycker ändå att det är så man skulle kunna ha skrivit i första svaret också. Så mycket information hade ministern ändå att hon kunde ha lagt in det i svaret. Men det är ju bättre att ta upp det sedan också.
Jag tolkar ministern så att hon ändå backar upp polisledningen i Malmö och Skåne i det här fallet, och jag tror att hon gör en riktig bedömning.
Även om det är en svår situation, och även om enskildheter kan ha gått fel, tror jag att det är bra att vi kan ha polis som ibland också beväpnas med filmkameror och inte bara batonger, och att man med filmbevis kan identifiera, lagföra och straffa dem som begår de här brotten.
Jag tror att det är en svår balans, precis som ministern säger, men att detta är ett nytt verktyg som kan användas. Av vad jag har läst mig till, hört och tagit reda på om de förberedelser som polisen gjorde inför det här förstår jag att de har varit oerhört positiva och professionella. Man skickade brev till polisen i de länder där ESF hade haft konferenser tidigare.
Man tog lärdom av Storbritannien, där dialogpoliserna har varit oerhört framgångsrika. De internationella kontakterna och samarbetet har alltså fungerat väl också.
Någonstans tror jag gränsen ändå måste gå, och det är just det som justitieministern tar upp, där det finns uppgifter om att polis tvingats ta av sig hjälmen i en situation där risk för skador, när det kastats flaskor och gatstenar mot dem, funnits. Är det så har man på något sätt passerat det acceptabla, och då har man utsatt polis för onödig fara.
Det tycker jag är viktigt att slå fast. Sedan vill jag ändå prata om den andra delen, som ministern inte alls berörde i sitt svar, om planeringen över huvud taget och boendeförhållandena vid den här insatsen. I efterhand har det varit oerhört starka reaktioner, inte minst på boendet.
Det har fått polisens nationella huvudskyddsombud att prata i termer som ovärdigt, skandal, beklämd och inte acceptabelt. Man trängde in många poliser i kaserner. De hade väldigt lite privat yta.
Justitieministern brukar i andra sammanhang säga att vi aldrig har haft så mycket resurser till polisen. Då kan man väl hoppas att planeringen ska finnas hela vägen när så här viktiga insatser planeras, så att säga, så att man också får ett värdigt boende värt en svensk polis.
Jag hoppas att ministern i sitt andra inlägg kan resonera kring de anmälningar som gjorts om boendet och kringarrangemanget kring insatserna.