Lena Hallengren (S):
Hade vi suttit i bänkarna hade vi haft en knapp till förfogande där man kan trycka "Instämmer" när man lyssnar på talaren. Det hade jag gärna gjort nu om jag hade kunnat. Jag håller helt med Acko Ankarberg i precis vartenda ord i hennes inlägg. Denna diskussion är otroligt märklig. Vi står här i riksdagen och diskuterar ett beslut som verkligen inte är fattat av vare sig riksdag eller regering.
Det finns inga regleringsbrev bakom eller kommatecken som har strukits i någon förordning. Detta är ett beslut som har fattats av Inera, som skulle kunna beskrivas som ett bolag som regionerna äger tillsammans. Där sitter tjänstemän och beslutar om vilka tjänster man ska ha. Inera är dock också det verktyg som regionerna gemensamt äger. Jag föreställer mig att man faktiskt har kontroll över det och vet vad man gör.
Jag är ledsen att behöva säga att det så här långt inte har varit någon kö till min telefon eller min mejl från upprörda regionpolitiker. Tvärtom tycker regionerna uppenbarligen att detta ska in i andra stödstrukturer. Sådana svar har jag fått. Det handlar om att det ska bli en naturlig del av det andra de gör inom 1177.
Regering och riksdag förfogar heller inte exakt över hur man jobbar inom 1177. Samma sak gäller där. Det är regionerna som är huvudmän, och de behöver ta ett ansvar. De behöver lösa detta gemensamt och hitta gemensamma funktioner för detta. Inera är en alldeles utmärkt sådan, om man använder den för att styra det som man gör mycket bättre tillsammans än var och en för sig. Så sent som förra veckan träffade jag ett antal organisationer som arbetar suicidpreventivt.
De arbetar också med anhöriga och efterlevande. Det gäller inte minst Mind, som jag vill nämna specifikt. Denna organisation har just olika hjälplinjer och sitter ideellt i telefon. Där har man redan kunnat konstatera - kanske inte under de senaste veckorna men väl det senaste året - att man får mer att göra. Under hösten har man märkt av det hela.
Min avsikt är inte på något sätt att säga att det ideella, föreningsliv eller ideella krafter ska ta över något så allvarligt som att möta människor som är oroliga för den psykiska hälsan hos sig själva, en anhörig eller en vän, som kanske är suicidal och kan behöva akut hjälp, stöd och vård.
Det är dock svårt att se att staten ensidigt skulle öppna upp en nationell hjälplinje som man aldrig varit ansvarig för. Regionerna har inte uttryckt något önskemål om att regeringen ska bidra till att försöka behålla den. Så sent som nu kommer vi att fatta gemensamma beslut om en överenskommelse om psykiatrin. Där finns det många olika insatser.
Jag ska inte ta talartiden i anspråk till det. Många olika insatser behöver dock göras för att man tillsammans ska kunna utveckla den psykiatriska vården och öka den psykiska hälsan. Till detta har stora medel avsatts. För åtminstone mig framstår det som att nedläggningen av den nationella hjälplinjen inte har handlat om ekonomi, utan att man har ett annat sätt att se på hur man vill lösa vården till denna målgrupp.
Om man som statsråd får vara personlig vill jag säga att den nationella hjälplinjen har varit alldeles utmärkt. Jag förundras över hur man kan lägga ned något som fungerar väl. Men om man har en mycket bättre idé är det svårt för mig att sätta mig över det. Än så länge tycker jag inte att regionerna har visat på något som fungerar bättre. Det bekymrar mig.