KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sven Otto Littorin (M):
Sylvia Lindgren har frågat mig följande: Hur avser jag att efter en nedläggning av Arbetslivsinstitutet se till att den svenska arbetsmiljöforskningen kan bevara sin starka nationella och internationella ställning? Eller avser jag att nedrusta forskningen? Vad avser jag att göra med den nationella kunskapsbank som i dag finns inom Arbetslivsinstitutet?
Har jag någon plan för hur utbildning och information om arbetsmiljö och arbetslivets villkor ska bedrivas i fortsättningen? När det först gäller den svenska arbetsmiljöforskningens framtid vill jag säga följande. Arbetslivsinstitutets avveckling bygger på en grundläggande uppfattning om att forskning utvecklas bäst i konkurrens. Genom att medel får sökas och forskningen bedömas på sedvanligt sätt ges bäst förutsättningar för att säkerställa en god kvalitet på forskningen.
Min bedömning är att Arbetslivsinstitutets forskare bedriver forskning med hög kvalitet och att forskningen där i huvudsak kommer att fortleva även i konkurrens. Jag vill dock understryka att det också bedrivs viktig arbetslivsforskning i starka forskningsmiljöer inom universitet och högskolor. Att forskning bedrivs vid universitet och högskolor tycker jag är den rätta ordningen. När det sedan gäller Sylvia Lindgrens andra två frågor vill jag säga följande. Det är riktigt att Arbetslivsinstitutet också bedriver annan verksamhet än forskning.
Biblioteket och övrig utbildnings- och informationsverksamhet är exempel på detta. Regeringen bereder för närvarande frågan huruvida vissa uppgifter på Arbetslivsinstitutet ska föras över till annan myndighet. Detta arbete bedriver vi skyndsamt. Sammanfattningsvis vill jag betona att nedläggningen av Arbetslivsinstitutet inte sker utifrån någon uppfattning om att arbetslivsforskningen är mindre viktig än annan forskning. En stark forskning behövs inom detta område likaväl som inom andra områden. Jag utgår från att svensk arbetslivsforskning kan bevara sin starka ställning på samma villkor som all annan svensk forskning.
För att vara tydlig: Jag har inga planer på att nedrusta arbetsmiljöforskningen!
Sven Otto Littorin (M):
Låt mig försöka sammanfatta med att säga att det inte finns en ideologisk övermössa i detta beslut, annat än den ideologi som säger att forskning bör bedrivas fri från politisk styrning. Det är det som har varit grunden. Sylvia Lindgren tar upp en intressant modell, nämligen industriforskningsinstituten. Den står delvis i konflikt med andra talares grundläggande åsikt. Men kanske är det dags att parterna tar ett större ansvar för forskningen.
Det kan mycket väl tänkas att det bildas ett institut knutet till ett universitet och finansierat av partsmedel. Det går mycket väl att tänka sig. Låt mig anknyta till Désirées fråga. Det som nu händer är att regleringsbrevet kommer i december. I regleringsbrevet kommer att finnas en statusrapport över de olika delarna. Därtill tänker jag återkomma i vår till riksdagen med information om hur saker och ting går till.
Nu pågår arbetet intensivt, och det finns en bra kontakt och ett bra arbete mellan departementet och ledningen för Arbetslivsinstitutet. Det känns bra. Det kommer att landa snyggt. Ibrahim Baylan undrade om inte det här är bara för att skära ned eller något annat.
Det övergripande mål som en regering måste ha är att göra något slags omprövning i grunden av all statlig verksamhet för att skapa budgetutrymme för förutsättningar för nya jobb. När var femte står utanför måste det vara vår huvuduppgift. Det är också det vi kommer att fortsätta att göra. Systemskiftet i svensk politik stod Socialdemokraterna för när man övergav arbetslinjen och accepterade att var femte svensk står utanför.
Vi accepterar inte det, och vi kommer att göra vad som krävs för att få folk i arbete. Det handlar inte om låglönejobb. Det handlar om att se till att folk har en möjlighet att komma in på arbetsmarknaden. Det sker med hjälp av tre saker, som ni vet: dels att det ska löna sig bättre att arbeta - det vill säga sänkt skatt på arbete med hjälp av jobbavdraget leder till att det blir mer kvar i plånboken och att marginaleffekterna sjunker - dels sänkta kostnader för att anställa och driva företag och dels, slutligen, handlar det om arbetslinjen i arbetsmarknadspolitiken i övrigt. Där ligger denna fråga.
Var någonstans ska Arbetslivsinstitutet bedriva forskning? Ska det bedriva forskning inom ramen för en statlig myndighet, där ni i slutet av mandatperioden kommer att anklaga mig för att ha styrt om forskningen på ett obehagligt sätt, eller ska forskningen bedrivas inom ramen för ett fristående universitets- och högskoleväsende? Ja, valet är enkelt.
Sven Otto Littorin (M):
Det kommer att gå fort - jag ska inte förlänga den här diskussionen så mycket ytterligare. Jag tycker att det har varit en bra, intressant och belysande debatt. Återigen: Det finns ingen ideologisk övermössa placerad på mitt huvud i denna fråga. Det handlar helt enkelt om vilken typ av styrmekanismer vi ska ha för detta. Jag är fullständigt övertygad om att oppositionen efter något år hade anklagat mig för att styra den här verksamheten och forskningen i en annan riktning än den som ni bedömer vara den rimliga och riktiga.
Jag är inte rätt person att bedöma forskningens innehåll och kvalitet. Jag är inte heller rätt person att göra den styrningen. Jag tycker inte att någon av oss i den här kammaren är det. Vi måste ha möjlighet att få den här forskningen prövad på sina egna villkor, som all annan forskning i Sverige, och finansierad därigenom.
Jag skulle välkomna om parterna kunde ta ett ökat finansieringsansvar för denna femtedel av forskningen som det nu handlar om, om man gör bedömningen att det är en forskning som man har nytta av och som man skulle vara intresserad av, gärna i institutsform kopplad till något eller flera av universiteten. Jag tycker att det är en trevlig ordning. Det hade varit spännande att se om det hade kunnat komma till stånd. Jag ber att få tacka för den här debatten. Vi återkommer säkert i ärendet.
Sven Otto Littorin (M):
Ulla Andersson har frågat kommun- och finansmarknadsministern om han har gjort några beräkningar på hur stora kostnadsökningarna blir för kommunerna med anledning av att flera behöver söka försörjningsstöd när a-kassan, aktivitetsersättningen och sjukpenningen sänks och om kommunerna kommer att kompenseras för detta. Ulla Andersson påtalar också att kommunens skatteintäkter minskar när ersättningsnivåerna sänks. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen.
Förändringarna i arbetslöshetsförsäkringen får begränsad effekt på kommunernas kostnader för ekonomiskt bistånd. Att effekten blir begränsad beror på att nästan alla som får arbetslöshetsersättning kommer att få högre ersättning än vad som betalas ut i ekonomiskt bistånd även när ersättningsnivåerna sänks. Det förhöjda finansieringsbidraget får också begränsad effekt på kostnaderna för ekonomiskt bistånd. Det beror på att det enbart är ett fåtal av dem som får ekonomiskt bistånd som är medlemmar i en arbetslöshetskassa.
Regeringens politik är dessutom inriktad mot att antalet personer som lever på transfereringar ska minska. Att gå från bidrag till arbete är nyckeln till en förbättrad ekonomisk situation för arbetslösa och sjukskrivna. Att bryta utanförskapet på arbetsmarknaden är regeringens viktigaste uppgift. När flera får arbete ökar kommunernas skatteintäkter. Att skatteintäkterna från transfereringarna minskar blir med detta perspektiv inte ett problem för kommunerna.
Sven Otto Littorin (M):
Ulla Andersson talar om låglönejobb och hotar med jobb på 8 000 kr i månaden. Den typen av jobb finns inte i Sverige, och det ska vi vara glada för. För att omfattas av arbetslöshetsförsäkringen måste man uppfylla ett arbetsvillkor. Som jag minns det från min tid i socialnämnden i Linköping uppfyller de allra flesta som uppbär ekonomiskt bistånd inte arbetsvillkoret. Därmed omfattas de ändå inte, precis på det sätt som står i det ursprungliga svaret.
Eva-Lena Jansson säger att skillnaderna och klyftorna kommer att öka. Det stora problemet är den stora skillnaden och den stora klyftan som ligger mellan dem som har och dem som inte har, mellan dem som har ett jobb och dem som inte har ett jobb. Jag vill naturligtvis inte att människor ska ha vare sig 80 %, 70 % eller 65 % i ersättning utan 100 % av en lön. Jag har sagt det många gånger, som Luciano Astudillo noterar. Jag kommer att säga det igen. Det är precis på det sättet det är.
Eftersom tolv år av socialdemokratiskt styre har misslyckats i den här delen måste vi ta till oss erfarenheter från omvärlden, från den aktuella forskningen på området, och se till att göra saker på ett bättre sätt. Syftet är att se till att människor i det här landet har en möjlighet att ha ett jobb att gå till. Aktivitetsgarantin kommer under nästa år att ersättas med en jobb- och utvecklingsgaranti. Den kommer att fyllas med det innehåll som jag försökte antyda förut.
Det håller vi nu på att jobba med. Det handlar om att se till att de som befinner sig längst bort från arbetsmarknaden också får mer av individuell hjälp, coachning, handlingsplaner eller vad det nu kan vara, för att kunna möjliggöra en återgång till arbetet. Det är komplement till nystartsjobben och ett sätt att försöka hjälpa dem som befinner sig längst ifrån. Vi är skyldiga att göra allt vi kan för att de ska ha möjlighet att komma tillbaka.
Sven Otto Littorin (M):
Bengt-Anders Johansson har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder med anledning av att företag kan drivas till nedläggning där arbetstagarpartens villkor är lika bra eller bättre än branschvillkoren. Som bakgrund till frågan anges att svenska företag enligt konfliktreglerna på den svenska arbetsmarknaden kan utsättas för stridsåtgärder med krav på kollektivavtal trots att företaget har lika goda eller bättre villkor för sina anställda än vad som följer av kollektivavtalet.
Min uppfattning är att den svenska modellen på arbetsmarknaden fungerar väl och att några större förändringar inte bör göras vare sig i den individuella eller i den kollektiva arbetsrätten. Jag är övertygad om att arbetsmarknadens parter i de allra flesta fall använder sina rättigheter enligt konfliktreglerna på arbetsmarknaden på ett omdömesfullt sätt. Jag är också övertygad om att de allra flesta arbetsgivare faktiskt värdesätter att ha goda relationer med fackföreningsrörelsen. Annars tror jag inte att vi skulle ha den stabilitet på arbetsmarknaden som vi har i dag.
Att föreslå lagändringar som innebär begränsningar i rätten att vidta stridsåtgärder skulle i sig riskera att äventyra denna stabilitet. Jag har för närvarande inga planer på att vidta några sådana åtgärder som Bengt-Anders Johansson efterfrågar i interpellationen.
Sven Otto Littorin (M):
Jag tycker nog i grunden - väldigt snabbt och avslutningsvis - att man ska ta rätt konflikt och inte konflikt för konfliktens skull. Det borde naturligtvis också vara en utgångspunkt för parterna när de befinner sig i ett sådant läge. Jag kommer naturligtvis att följa den här utvecklingen. Det är klart att man ska göra det.
Grunden är ju att vi alla vill, ungefär som Sven-Erik Österberg sade, fortsätta bygga på det vi har påbörjat i den meningen att vi har haft väldigt få konfliktdagar i Sverige jämfört med exempelvis Frankrike eller andra länder som har en annan ordning, där man har en statlig inkomstpolitik och en mycket kraftfullare lagreglering på området.
Tittar man på den totala omslutningen, både i form av kollektivavtal och i form av andra avtal på arbetsmarknaden, ser man att det på en väldigt stor del av arbetsmarknaden fungerar alldeles utmärkt. Men så har vi enskilda fall där det finns en del problem. Jag tror att det bästa sättet inte är att rucka på modellen utan i stället att ta en ordentlig diskussion och följa upp och se: Vad är det som har hänt? På vilket sätt ställs frågeställningarna mot varandra? Är det rimligt?
Proportionalitetsdebatten får tas i medierna och inte i lagtext - det är min slutsats.
Sven Otto Littorin (M):
Fredrick Federley har frågat mig följande: 1. Vad avser statsrådet att göra för att det lagliga utrymmet för parterna att komma överens om undantag från turordningsreglerna i LAS används på ett sätt som inte missgynnar oorganiserade arbetstagare? 2. Vad avser statsrådet att göra med anledning av att oorganiserade arbetstagare saknar förhandlingsrätt när avtalsturlistor förhandlas? 3. Vilka förändringar avser statsrådet att vidta som stärker den oorganiserades ställning vad gäller lika villkor vid uppsägning respektive egen förhandlingsrätt?
När det gäller begränsningar i rätten att avtala bort turordningsreglerna i LAS vill jag inledningsvis anföra följande: Det är möjligt att göra avvikelser från turordningsreglerna i LAS genom kollektivavtal. Parternas avtalsfrihet på området är omfattande men inte obegränsad. En turordningsöverenskommelse som går ut på att slå ut oorganiserade från arbetsplatsen är faktiskt rättsstridig. Det är även möjligt att ingripa mot en överenskommelse som står i strid med god sed på arbetsmarknaden eller på annat sätt är otillbörlig, till exempel för att vissa arbetstagare diskrimineras.
Dessa principer skyddar oorganiserade mot diskriminerande turordningsöverenskommelser. När det sedan gäller Fredrick Federleys övriga frågor vill jag säga följande: Reglerna om arbetsgivares förhandlingsskyldighet inför uppsägning på grund av arbetsbrist vilar på en avvägning mellan arbetstagares och arbetsgivares intressen. I Sverige ansvarar arbetstagarorganisationerna för att tillvarata sina medlemmars intressen vid förhandling om turordningslistor vid uppsägning på grund av arbetsbrist. Oorganiserade arbetstagare kan också inkluderas i förhandlingen.
Systemet bygger på att parterna på ett ansvarsfullt sätt fullgör detta förtroende och kompletteras med vissa begränsningar i avtalsfriheten. Jag planerar därför inga förändringar vad avser oorganiserades förhandlingsrätt eller ställning vid uppsägning.
Sven Otto Littorin (M):
Svaret på Patrik Björcks frågor är: Ja, det kommer jag att göra. Det är av ett enkelt skäl. Det har ofta anförts i debatten att LAS skulle vara ett stort problem för de mindre företagen och att det skulle vara ett skäl. Jag som har drivit ett företag med åtta anställda i ett tidigare liv vet ju att varje uppsägning är väldigt besvärlig. Men det ska den vara - om jag ska vara helt ärlig.
Det är i bara 12 % av uppsägningsfallen i företag med färre än tio anställda där man ens utnyttjar sig av det tvåmannaundantag som finns i LAS i dag. Det är Medlingsinstitutets siffror. För mig är det en tydlig signal om att om vi menar allvar med arbetslinjen, att få flera i arbete, ska vi göra det billigare och enklare att anställa, inte lättare att sparka. Det är min enkla utgångspunkt.
Fredrick Federley har naturligtvis en god utgångspunkt i meningen att han vill göra det lättare att driva företag. Det måste någonstans vara utgångspunkten, som jag kan tolka Fredricks kommentar. Men problemet är att om vi skulle förändra den stora maktbalansen på svensk arbetsmarknad skulle vi få ett företagsklimat som mer skulle påminna om det franska än om det svenska. Det skulle inte vara bra.
Diskussionen om sympatiåtgärder och professionalitet tog vi i förra interpellationsrundan för en stund sedan, och jag lämnar den därför lite grann därhän. Jag konstaterar bara att förhållandena på den svenska arbetsmarknaden med arbetsrätt till stora delar bygger på en kollektiv förhandlingsrätt och inte på den strikt individuella. Carl B Hamilton frågade mig slutligen om varför jag vill strunta i tredje part. Nej, det vill jag inte.
Poängen med lagstiftningen i LAS - det fanns med i förarbetena till LAS - är att en avtalsturlista som går ut på att slå ut oorganiserade från arbetsplatsen är rättsstridig. De reglerna finns redan i dag. Det var också en del av mitt svar. Därmed tycker jag att man har precis det skydd för oorganiserad arbetskraft som Carl B Hamilton efterlyser.
Den negativa föreningsrätten skyddas i svensk rätt huvudsakligen genom Europakonventionens artikel 11. Den har ställning som lag i Sverige, och därmed har vi också ett skydd. Därutöver är det klart att tolkningen av vad detta innebär görs i de enskilda fallen i Arbetsdomstolen. Det är bara att konstatera att det är på det sättet det bör vara.
Sven Otto Littorin (M):
Jag tänkte försöka uppehålla mig lite grann vid Carl B Hamiltons grundfråga, om dem som nu befinner sig utanför, om jag får tolka honom rätt: Hur spelar de arbetsrättsliga reglerna in på möjligheten att ta sig in på arbetsmarknaden när man befinner sig utanför? Jag kan ge Carl B Hamilton rätt i att det finns ett insider-outsider-problem.
Jag tycker att man ser det specifikt när man diskuterar frågan om a-kassan och frågan om arbetsmarknadspolitiken i stort. För dem som befinner sig på arbetsmarknaden föreligger det naturligtvis en grundinställning som handlar om att man vill skydda sig själv och titta på sina egna förutsättningar, och det finns mindre intresse av att få över och få in folk på arbetsmarknaden. Det håller jag helt med om.
Samtidigt finns det, när man tittar runt, lite stöd för att det är förändringar i LAS som är vägen att gå för att öka delaktigheten på arbetsmarknaden. Jag tror snarare att det handlar om den rätt livfulla debatt som nu förs.
SNS har producerat en stor rapport om detta, när det gäller framför allt ungdomar och personer med invandrarbakgrund, som presenterades häromdagen om olika åtgärder för att med olika förenklingar och förändringar få personer som i dag befinner sig långt ifrån arbetsmarknaden att träda in.
Vi försöker från regeringens sida göra vad vi kan i detta, bland annat genom nystartsjobben, validering av utländska examina och lärlingsplatser - en lång rad praktiska förslag som syftar till att hjälpa in dem som befinner sig längst bort. Det här är en viktig diskussion, och också en intellektuell och forskningsmässigt baserad debatt, som det finns all anledning att fortsätta att följa. Den är väldigt viktig.
Det är precis det som Carl B Hamilton syftar till, att se till att vi med de medel som står oss till buds underlättar ingången på arbetsmarknaden på olika sätt. Den halverade arbetsgivaravgiften för ungdomar är ett exempel på hur man kan se till att de får erfarenheter och får in en fot. Att vi säger nej till rätten till heltid, som har diskuterats, är ytterligare ett led i detta. Vi vet att det inte handlar om vare sig heltid eller deltid i de fallen, utan skulle man lagstifta blev det nolltid.
Så kan vi inte ha det. Vi måste se till att folk åtminstone får in en fot på arbetsmarknaden. Det är det som är skälet till att vi gör så.
Sven Otto Littorin (M):
Peter Hultqvist har frågat mig om jag avser att vidta åtgärder beträffande förslaget till sämre arbetslöshetsersättning mot bakgrund av OECD:s och riksdagens utredningstjänsts material. Enligt den OECD-rapport som Peter Hultqvist hänvisar till skulle en strategi som bygger på att ha många människor i arbetsmarknadspolitiska program ge låg arbetslöshet.
Enligt rapporten är det just i länder med omfattande arbetsmarknadspolitiska program som sambandet mellan ersättningsnivå och arbetslöshet är svagt. Den förra regeringen bekämpade arbetslösheten främst genom stora volymer i arbetsmarknadspolitiska program. Det är dock inte alliansregeringens uppfattning att det har varit särskilt framgångsrikt. I september i år var 4,9 % av arbetskraften öppet arbetslös och 3,2 % deltog i konjunkturberoende program. Detta trots att vi befinner oss mitt i en högkonjunktur.
Vi lägger nu om politiken och genomför flera olika åtgärder för att öka sysselsättningen och minska arbetslösheten. Att sänka ersättningsnivåerna i arbetslöshetsförsäkringen kommer tillsammans med den övriga politiken att minska arbetslösheten. Vi minskar också programvolymerna och låter Ams lägga om sin inriktning för att i större utsträckning än tidigare hjälpa människor att få jobb. Vi anser att ett jobb är ett bättre sätt att få fotfäste på arbetsmarknaden än vad öppen arbetslöshet och arbetsmarknadspolitiska program är.
Peter Hultqvist hänvisar också till en rapport från riksdagens utredningstjänst där det påpekas att det inte finns något direkt samband mellan sänkt nivå i arbetslöshetsersättningen och skapandet av nya arbetstillfällen. Jag vill påminna om att förändringarna måste ses i sin helhet. Jobbavdrag och sänkt arbetslöshetsersättning stimulerar utbudet av arbetskraft. Det är när vi dessutom stimulerar efterfrågan på arbetskraft genom att göra det enklare och billigare att anställa som nya arbetstillfällen skapas.
Enligt rapporten från riksdagens utredningstjänst har en mindre generös arbetslöshetsersättning en negativ effekt på strukturomvandlingen. Det finns också andra rapporter som visar på det motsatta. Vi vill göra om arbetslöshetsförsäkringen så att den blir en tydligare omställningsförsäkring. Jag menar att den tidigare politiken inte lyckats understödja strukturomvandlingen. Att drygt en miljon människor står utanför arbetsmarknaden är ett bevis för att vi nu måste gå en annan väg än den tidigare regeringen.
Sven Otto Littorin (M):
Peter Hultqvist gör stort nummer av att den öppna arbetslösheten ökar lite grann enligt prognoserna för nästa år. Jag kan bara konstatera att Sverige, tillsammans med Kanada, är det enda landet i västvärlden som använder sig av just begreppet "öppen arbetslöshet". Vi ändrar på det och säger att vi måste titta på harmoniserad arbetslöshet, som är ILO-måttet eller Eurostatmåttet. Det gör vi just av det skälet att begreppet "öppen arbetslöshet" är oerhört enkelt att manipulera.
Det räcker med att jag hittar på någon rolig programåtgärd inom Ams så sjunker den öppna arbetslösheten. Har det betytt att människor har ett arbete att gå till? Svaret på den frågan är nej. Det är bara en lek med siffror. För den som befinner sig i utanförskapet är det helt ointressant i vilken kolumn man befinner sig i. Man vill ha ett jobb att gå till. Det är en sådan politik vi ska föra. Patrik Björck menar att Calmfors underkänner politiken. Vi hörde Carl B Hamilton citera vad detta kommer att leda till. Det är mitt i prick. Däremot vill Calmfors att vi ska gå två steg till.
Calmfors vill öka differentieringen och vill också förstatliga a-kassan. Jag tycker att det är fel väg att gå i båda dessa fall. Det kan vi säkert ha en ytterligare debatt om så småningom. Peter Hultqvist talar också om att det tillkom 290 000 nya jobb under förra mandatperioden. Men lika många försvann. Det är ett jätteproblem. Vi har haft jobblös tillväxt just i den starka högkonjunktur som Carl B Hamilton talar om. I dag är var femte fortfarande utanför.
Antingen finns de inte inne på arbetsmarknaden eller så jobbar de mindre än vad de skulle vilja. När det gäller ungdomar är ungdomsarbetslösheten näst intill lika stor och kraftig som under de värsta krisåren på 90-talet. Är det på fullt allvar ni menar att den politik som nu har testats i tolv år och lett oss dit skulle vara medicinen för att lösa problemen? Nej, herr talman, man kan varken vara stolt eller nöjd med den politiken.
Det är dags för någonting som har vetenskapligt stöd och praktiskt stöd i länderna runtomkring i världen. Det innebär ett avbrott för den politik som har lett oss till utanförskapet. Låt oss fokusera på arbetslinjen och få människor tillbaka i arbete och inte i programåtgärder.