Olof Lavesson (M):
Vi har i dag att debattera verksamheten vid Europarådet under 2014 och i viss mån 2013. Det här känns extra spännande för mig, då jag valdes till vice ordförande för den svenska delegationen först i januari 2015. Det medför att jag kanske inte alltid har den detaljkunskap som andra debattörer har om vilka diskussioner som fördes under föregående år.
Å andra sidan kan jag konstatera att de frågor som Europarådet hanterar och de händelser som aktualiserar vårt agerande inte följer kalenderårets, eller för den delen riksmötets, datumgränser. Jag kan dessutom, utan att tala i egen sak, konstatera att bilden av Sverige och den svenska delegationens verksamhet är god - mycket god. Sverige är en av grundarnationerna i Europarådet och har visat stor aktivitet och stort engagemang i frågor som rör mänskliga rättigheter, rättsstatens principer och det demokratiska styrelseskicket.
Det var tydligt för mig när jag kom ny till Europarådet att förväntan på Sverige och den svenska delegationen är stor. Det vilar därför ett stort ansvar på oss som nu representerar Sverige att upprätthålla vårt engagemang och vår aktivitet. Herr talman! Verksamheten såväl föregående år som innevarande år har till stor del präglats av situationen i Ukraina. Europarådet har nogsamt följt utvecklingen, och ett antal brådskande debatter har arrangerats.
Som rapportör för Ukraina har bland andra delegationens tidigare ordförande, Marietta de Pourbaix-Lundin, verkat. Jag delar den upprördhet som Jonas Gunnarsson tidigare uttryckte här när det gäller Rysslands agerande både mot Marietta de Pourbaix-Lundin och mot andra svenskar som nu nekas inträde i Ryssland. Jag förväntar mig att den svenska regeringen agerar kraftfullt mot detta.
Det är i sammanhanget viktigt att påpeka att granskningen inte bara har gällt den ryska aggressionen utan även den oroande utvecklingen inom Ukraina. Under förra vintern uppmanades såväl den ukrainska regeringen som oppositionen att samarbeta för en fredlig politisk lösning där folkets röst hörsammades. Stark kritik riktades mot de anti-protestlagar som hade införts.
Vidare framhölls vikten av att såväl polis som demonstranter avhåller sig från våld och att de våldshandlingar som begåtts måste följas upp och förövarna ställas inför rätta. Det diskuterades huruvida rösträtten för den ukrainska delegationen skulle dras in. Så långt behövde det dock inte gå. Det vi sedermera kunde se var flera viktiga steg som togs från den ukrainska administrationen. Fortfarande är dock situationen problematisk i Ukraina.
Vikten av att fortsätta att stå upp för rättsstatens principer kan inte nog betonas. Samtidigt ser vi att framsteg görs, och det ska givetvis uppmuntras. Vad som dock har överskuggat all annan debatt är den ryska aggressionen. Under aprilsessionen förra året deklarerade Europarådet kraftfullt att den illegala annekteringen av Krim omöjligen kan erkännas och att den tydligt strider mot Europarådets stadgar och mot de åtaganden som Ryssland gjorde när landet anslöt sig 1996.
Som en följd av detta beslutade församlingen att temporärt frånta den ryska delegationen dess rösträtt liksom rätten att vara representerat i presidiet, presidentkommittén och det ständiga utskottet och rätten att delta i valövervakningar. Man beslutade att detta skulle gälla till januarisessionen 2015, då beslutet skulle omprövas.
Man kan i dag konstatera att den diskussion som fördes i januari i år dock inte kom att handla om huruvida sanktionerna skulle fortsätta, utan snarare om hur länge sanktionerna skulle fortsätta. Församlingen beslöt att förlänga sanktionerna med öppning för omprövning vid sessionen i april. Den omprövningen visade sig dock obsolet, dels för att vi de facto inte sett någon positiv utveckling, dels för att Ryssland själv har valt att suspendera sig från deltagande i den parlamentariska församlingen för resten av 2015.
Det finns dessutom i församlingen en stor oro för att vi nu ser en normalisering vad gäller den ryska närvaron på Krim och i östra Ukraina på samma sätt som vi har sett när det gäller Georgien och situationen i Abchazien och Sydossetien. Med detta sagt, fru talman, finns det samtidigt ett starkt intresse av att trots allt se ett fortsatt ryskt deltagande i Europarådets arbete.
Det är fortfarande den politiska dialogen som bör och ska vara det främsta instrumentet för att uppnå framsteg i regionen och för att kunna ställa Ryssland till svars för sina handlingar. Till detta ska läggas att vi vill se en möjlighet för den ryska befolkningen att även fortsättningsvis kunna ha tillgång till Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna. Det står också tämligen klart att även om Ryssland väljer att inte delta i den parlamentariska församlingens verksamhet fortsätter man att vara en aktiv part vad gäller ministerkommittén och domstolen.
Oavsett vilket får vi nog konstatera att frågan om den ryska aggressionen i Ukraina kommer att prägla verksamheten under lång tid framöver. Fru talman! Det finns ett par andra områden som jag också vill nämna. Ett rör de hot mot mänskligheten som utgörs av terrorgruppen IS. Situationen för religiösa och etniska grupper i Mellanöstern går inte att kalla för något annat än desperat. Tiden då vi kunde tala om förföljelse är sedan länge förbi. IS lämnar död och förstörelse i sina spår.
Den parlamentariska församlingen antog under förra året en resolution där man fastslår att ett stopp på de pågående massakrerna givetvis är av högsta prioritet. Man uttrycker också en stor oro för de tusentals unga européer som kämpar och faller för IS i Irak och Syrien. Det finns tydliga rekommendationer till medlemsstaterna att identifiera dessa personer och att kväva rekryteringskanalerna. På samma sätt måste finansieringskällorna strypas och sanktioner vidtas.
Redan förra året konstaterade man att de humanitära insatserna är otillräckliga och att hjälpen till existerande flyktingläger i grannländerna behöver utökas. I år har detta följts upp ytterligare. Vi talar om en humanitär kris utan motstycke, och församlingen har därför upprepat sin vädjan till staterna att visa solidaritet och att öka sina insatser, både vad gäller hjälp på plats men också när det gäller mottagande av människor på flykt. Det ska betonas att Sverige har uppmärksammats positivt för sina insatser när det gäller detta. Fru talman!
Jag tänkte uppehålla mig en stund vid en fråga som, något förvånande, inte omnämns i regeringens skrivelse. Den 9 juli 2014 antog Europarådets ministerkommitté en konvention mot handel med mänskliga organ. Det är den första internationella konventionen i sitt slag. Konventionen uppmanar anslutna stater att lagstifta mot organtransplantationer där givaren inte frivilligt har gett sitt samtycke eller när donatorn eller tredje part får ekonomisk vinning av transplantationen.
Konventionen öppnar nya möjligheter för internationellt samarbete och bidrar förhoppningsvis till att vi får ett harmoniserat regelverk. Konventionen öppnades för undertecknande den 25 mars 2015. Till dags dato har den undertecknats av Albanien, Österrike, Belgien, Tjeckien, Grekland, Italien, Luxemburg, Norge, Moldavien, Polen, Portugal, Spanien, Turkiet och Storbritannien, dock inte av Sverige.
Jag tog nyligen upp detta i en interpellationsdebatt med statsrådet Gabriel Wikström. Även om vi var eniga om frågans vikt och betydelse menade statsrådet i sitt svar att det finns delar av konventionen som i dag inte omfattas av svensk straffrätt och att han därför inte kunde svara på när eller ens om Sverige kommer att underteckna konventionen. Jag tycker att det är bekymmersamt, särskilt när man betänker att Sverige var ett av de länder som drev på och förhandlade fram konventionen i fråga. Som alla andra internationella konventioner vilar legitimiteten på att så många länder som möjligt undertecknar dem.
För detta har Sverige ett ansvar. Jag förväntar mig att den nya regeringen följer upp arbetet och skyndsamt vidtar de åtgärder som krävs för att konventionen ska kunna undertecknas. Fru talman! Slutligen vill jag beröra en fråga där vi i Sverige har tagit många steg framåt de senaste åren, men där det fortfarande finns mycket kvar att göra både här hemma och särskilt i andra länder. Homofobin och intoleransen mot homo, bi- och transsexuella är fortfarande vida utbredd.
Man lider i stor utsträckning av diskriminering, våld och utanförskap på grund av vem man är. I Europarådets stadgar fastslås tydligt att diskriminering på grund av sexuell läggning, könsidentitet eller könsuttryck inte är acceptabelt. Ändå är det vardagen för många som lever i någon av våra 47 medlemsstater. Sverige har under lång tid varit pådrivande i Europarådet för att det ska finnas ett starkt skydd mot diskriminering av hbt-personer.
I mars 2010 enades man för första gången om en resolution som uttryckligen bekräftade hbt-personers rättigheter. I januari 2014 beslutade ministerkommittén att arbetet med att implementera resolutionen ska fortsätta. Sverige kommer att ta en aktiv del i detta. Jag vill i sammanhanget gratulera den svenska delegationens ordförande till att ha blivit utnämnd till Europarådets rapportör för hbt-frågor.
Det kändes glädjande att jag själv i april 2015 fick delta i debatten och beslutet om den första resolutionen som direkt rör transpersoners rättigheter. Det var med viss stolthet jag kunde berätta om de framsteg som har gjorts i Sverige, men med stor ödmjukhet var jag också tvungen att konstatera att även vi har lång väg kvar. Fru talman!
Rent allmänt tror jag att det är viktigt att vi när vi som svensk delegation agerar i sammanhang som Europarådet står upp för vissa grundläggande och viktiga principer oavsett vad eller vem frågan gäller.
Dessa är att mänskliga rättigheter, jämlika rättigheter, alla människors rätt att inte bli diskriminerade eller förtryckta och alla människors lika tillgång till samhällsservice och funktioner måste gälla var och en av oss oavsett kön, läggning eller könsuttryck och oavsett var vi kommer ifrån, vad vi tror på eller vem vi älskar. Fru talman! Jag yrkar bifall till utskottets förslag i betänkandet.