KBLab/rixvox huggingface dataset:
Heli Berg (FP):
Jo, jag kan hålla med ministern om att det är svårt att jämföra. Det mesta är svårt att jämföra när man har med folk att göra. Men jag får signalen när jag reser runt att det är många som mår dåligt. Det känns som att de inte mår bättre i dag än de gjorde för sådär tre år sedan, när jag kom till försvarsutskottet och började mitt resande till regementen.
Trots vad ministern säger om sin dialog med överbefälhavaren är det så att han talar om särintressen, att de driver sina frågor. För mig är det horribelt att tala om jämställdhet som ett särintresse, för det är det inte. Till skillnad från ministern jag tror inte att målen och kraven upplevs som tydliga i verksamheten, inte på alla håll i alla fall.
Utan kunskap och insikt kan inte problemet lösas, säger ministern i sitt svar. Det är bra, men vilka utbildningsinsatser och kurser tänker ministern på i detta sammanhang? Ingår det i ledarskapsutbildningen på Militärhögskolan? Det som hittills har funnits har ju inte givit önskat resultat. Det måste till något.
När jag för två år sedan debatterade dessa frågor med ministern ansåg hon att det fulla ansvaret för sexuella trakasserier ligger hos förövaren. I dag säger ministern att hon har som utgångspunkt att det är den enskilde arbetsgivaren som måste ta ansvar för efterlevnaden av jämställdhetslagen.
Men det är inte vilken arbetsgivare som helst vi talar om utan det är Sveriges största myndighet, vars verksamhet baseras på skattemedel, som med plikt kan tvinga medborgare till tjänstgöring och som dessutom har rätt att bruka våld. Min fråga är: Vem ska ta ansvaret nästa gång vi debatterar? Först var det förövaren sedan var det arbetsgivaren. Vem är det nästa gång?
Heli Berg (FP):
Jag vill återgå till det här med utbildningen. Jag är en gammal utbildnings- och skolpolitiker, så jag hakar mig fast vid det. Angående utbildning säger ministern att det är en del av ledarskapsutbildningen. Men vad är det som sker i Försvarsmakten i dag?
Den 1 december 2004 inrättades inom Försvarsmakten en jämställdhets- och likabehandlingssektion med syfte att främst synliggöra jämställdhets- och likabehandlingsfrågor och att skapa en enhet med hög integritet som koncentrerat kunde arbeta med jämställdhet och likabehandling. Nu drar man ned på dessa resurser, som är avsedda att effektivt kunna hantera dessa frågor inom det svenska försvaret.
Enligt organisationens egen konsekvensbeskrivning kommer inte riksdagens och regeringens inriktning och mål för jämställdhet att kunna uppfyllas. Det gör mig mycket orolig, men det föranleder ingen reaktion från departementet. Målen och kraven är tydliga, säger ministern. Vem ska i fortsättningen hjälpa till att utbilda de officerare som i sina förband har uppgiften att sköta dessa verksamheter och i sin tur utbilda värnpliktiga? Vart ska de vända sig?
Samtidigt lyfter försvarsministern upp dessa frågor på bordet när hon träffar Europas försvarsministrar. Jag tänker nu på resolution 13:25. Det är ju utmärkt. Vi jublar alla över detta. Men ska man inte själv föregå med gott exempel? Vad händer i det svenska försvaret?
Nej, herr talman, här har inte myndigheterna eller, som ministern fördrar att säga, "arbetsgivaren" tagit sitt ansvar för efterlevande av jämställdhetslagen. Nästan hälften av de kvinnliga anställda har någon gång känt sig trakasserade. Lönediskrimineringen utreds. Man drar ned på de resurser som skulle kunna ändra på rådande missförhållanden.
När det exempelvis gäller budgetfrågor har vi sett hur regeringen har visat stort intresse för Försvarsmaktens måluppfyllelse. Tänk om regeringen visade lika stort intresse för det kapital som personalen representerar.
Sverker Thorén (FP):
Det har under eftermiddagen förekommit uttalanden om att det ska finnas en förståelse för politiken att ställa region mot region. Vi hörde det redan under frågestunden, och vi har fått höra det här nu. Det är ett grovt felslut att formulera sig så. Jag kan hälsa att uppfattningen är så i mitt hemlän Kalmar län.
Jag är glad att det är en så stor uppslutning till denna debatt nu och att min kollega Krister Örnfjäder från mitt län också finns här och talar om långsiktighet i trafikpolitiken. Att en utbyggnad och upprustning av E 22 är helt nödvändig för att skapa tillväxt i sydöstra Sverige och därmed i mitt hemlän Kalmar län kan inte upprepas tillräckligt ofta i debatten. E 22 är också en mycket viktig länk i Östersjöbanesystemet.
Det är det program som har tagits fram för utveckling av väg och järnväg i sydöstra Sverige av Regionförbundet i Kalmar län i samverkan med Banverket. Jag vill också i det här sammanhanget påminna om de många löften om solidaritet med den arbetsmarknadsmässigt hårt drabbade Kalmarlänsregionen som uttalats av såväl Göran Persson som Ulrica Messing. Vi väntar fortfarande på synliga och tydliga bevis på denna solidaritet, speciellt vad gäller infrastrukturen.
Jag vill också ta ett lite annat grepp och ta upp demokrati- och trovärdighetsaspekten för politiken med de lappkast vi nu tvingas uppleva i infrastrukturpolitiken. Tjänstemän och politiker har ägnat år av planering för en infrastrukturproposition. Demokratisk förankring och samråd har skett med många personer. Det är inte nog med de förändringar som skedde i slutförhandlingen inför riksdagens beslut.
Bläcket hann knappt torka efter riksdagsbeslutet förrän direktiv utgick till Vägverket om besparingar, vilka också drabbade Kalmar län och E 22:an. Därefter kom Trollhättepaketet, och utbyggnaden av E 22 hotar nu att skjutas på framtiden. Jag vill fråga: Vilken tilltro tror infrastrukturminister Ulrica Messing att människor kommer att sätta till nästa planerings- och samrådsomgång inför kommande infrastrukturbeslut?
Sverker Thorén (FP):
Jag noterar att jag inte fick något svar på den fråga jag ville ta upp med infrastrukturminister Ulrika Messing, nämligen demokrati och trovärdighetsaspekten för politiken med de lappkast vi nu tvingas uppleva i infrastrukturpolitiken. Jag tror inte att det bara intresserar mig, utan även tjänstemän, lokalpolitiker och vanligt folk som i flera år har varit delaktiga i förberedelserna för det som skulle hända nu.
Vilken tilltro tror infrastrukturminister Ulrika Messing att människor kommer att sätta till nästa planerings- och samrådsomgång inför kommande infrastrukturbeslut, och vilket deltagande kommer man att få? Vi har inte fått något besked om alternativa finansieringar.
Jag vill erinra om när Ulrika Messing var i mitt län i april 2003 och regionförbundet i Kalmar föreslog att vi skulle få bli en testregion för alternativa finansieringar av väg- och järnvägsbyggen. Ministern var då positiv och sade att vi får titta på detta tillsammans. Hittills har vi inget hört. Vad säger hon i dag? Har hon ändrat sig? Till sist vänder jag mig till Krister Örnfjäder.
Du visar en ganska stor självsäkerhet: Det är inget att lära; ingen kan lära mig någonting. Det är på något sätt socialdemokratiskt klarspråk som känns igen. Jag beklagar att vi har fått höra det igen.
Sverker Thorén (FP):
Tack för svaret, försvarsministern! Regeringen har det yttersta ansvaret för att staten säkerställer en god kommunal beredskap för att ta hand om olja som kommer i land vid oljeolyckor. Det här har den socialdemokratiska regeringen inte förmått. Folkpartiets skarpa kritik av regeringen under den här mandatperioden för att den inte har kunnat bygga upp ett skydd mot och en beredskap för en oljekatastrof till havs har ju fått sin bekräftelse nu i Riksrevisionens rapport När oljan når land .
Läget är värre än befarat. Få kustkommuner har handlingsplaner. Saneringsfasen, den viktiga, är utanför myndigheternas kontroll. Det statliga stödet når inte ut. Tillsynen har inte kommit i gång. De övningar som sker har inte den kvalitet och den omfattning som den ökande oljetankertrafiken i Östersjön kräver.
Det finns stora oklarheter kring oljeskyddsförrådens funktion, kapacitet och övningsverksamhet, allt enligt Riksrevisionens rapport. Herr talman! Till skillnad från tsunamikatastrofen har oljetankerolyckor och oljeutsläpp förekommit tidigare, och den explosionsartade utvecklingen av oljetankertrafiken i Östersjön har varit känd och väntad.
I Sverige är trots detta, enligt Riksrevisionens rapport, beredskapen inte så god att vi kan hantera ett stort oljeutsläpp. Vi har inte heller, som jag sade tidigare, övningar av den kvalitet och omfattning som riskerna kräver eller den avgörande kunskapen om vem som gör vad när något väl händer.
Det här är alltså bokslutet för den regering som säger sig ha prioriterat havsmiljöfrågorna under en mandatperiod full av olyckstillbud och, som vi vet, med många undermåliga tankfartyg fortfarande i trafik. I sitt svar på min interpellation talar försvarsministern om åtgärder som ska ske till havs, men hon undviker det som jag, campingägare, fiskare och landshövdingar längs ostkusten frågat om i fyra år nu; hur hon tänker förbättra beredskapen när oljan når land.
För det gör den. Vad hjälper all internationell samverkan i världen om inte nationell beredskap, lagstiftning och rutiner är säkrade och övade? Om vi i beredningen kommer fram till att någon eller några åtgärder är nödvändiga kommer vi att se till att de genomförs, skriver ministern. Herr talman! Jag vill inledningsvis, precis som Sven Gunnar Persson, övertyga mig om att jag har förstått svaret rätt.
Tvekar Leni Björklund om att åtgärder behöver vidtas med anledning av Riksrevisionens tydliga rapport och tydliga kritik? Därefter vill jag ge ministern ytterligare en chans att ge än tydligare svar på de frågor som jag har ställt. Vad avser statsrådet att göra för att säkerställa att svenska kommuner snarast ska ha fungerande beredskapsplaner? Och en mycket viktig fråga till: Vad avser statsrådet att göra för att lösa reglering, tillsyn och ansvarsfrågor vid saneringen?
Till sist: Vad avser statsrådet att göra för att lösa oklarheterna kring oljeskyddsförråden, som är stora? Det gäller funktion, kapacitet och övningsverksamhet.
Sverker Thorén (FP):
Jag tycker mig ha fått ett tydligare svar muntligt än det som jag fick skriftligt. Jag hälsar naturligtvis engagemanget och vad som kommer att bli utfallet av Riksrevisionens rapport med glädje och tar det med mig. Jag kan lova försvarsministern att Folkpartiet liberalerna även fortsättningsvis kommer att följa frågan. Mandatperioden har ju varit full av incidenter och mindre olyckor med undermåliga tankfartyg i drift samt en explosionsartad utveckling av oljetransporterna på Östersjön.
Regeringens tal om vikten av internationellt samarbete för att förebygga stora oljeolyckor, både i svaret i dag och i andra debatter med ministrar, är sant, men det förtar inte på något sätt allvaret i kritiken från Folkpartiet och Riksrevisionen vad gäller det lokala och det regionala. Nationell beredskap, lagstiftning och rutiner måste naturligtvis vara säkrade och övade även när internationell hjälp kommer.
Under denna debatt har jag försökt få försvarsministern att ge signaler om att åtgärder kommer att vidtas med anledning av Riksrevisionens kritik. Det kan tyckas att det inledande svaret ifrågasatte om det behövdes, men jag tycker att vi nu fått sådana signaler. Avslutningsvis skulle jag vilja fråga Leni Björklund om ett förebyggande arbete som har en internationell dimension. Det är en viktig fråga som vi debatterat mycket både med Ulrica Messing och Lena Sommestad, och nu vill jag även fråga försvarsministern.
Kommer försvarsministern att medverka till att de förändringar som Kustbevakningen och Sjöfartsverket föreslagit, för att undanröja den osäkerhet som myndigheterna anser nu råder om att Sverige kan leva upp till kravet i övervakningsdirektivet vad gäller mottagande av fartyg i nöd, införs?
Det handlar alltså om att vi får ett juridiskt säkert system med utpekade nödhamnar och att vi som sista EU-land runt Östersjön uppfyller just den internationella överenskommelse som vi varit med om att träffa samt förebygger ett återupprepande av det som 2002 hände med Prestige i Östersjön?
Sverker Thorén (FP):
Det var Prestigeolyckan 2002 som satte fokus på problemet. En läckande oljetanker drogs fram och tillbaka längs Spaniens kust och kunde inte visas till hamn på grund av att hamnarna kunde avvisa den. I början av den här mandatperioden sade den nuvarande svenska regeringen att havsmiljöpolitiken var ett prioriterat område.
Efter Prestigeolyckan agerade EU snabbt vad gällde både enkelskrov och det nämnda direktivet om att ordna ett system av nödhamnar. Folkpartiet har tagit initiativ i kammare och utskott och andra partier har drivit på för att regeringen ska ta ett större ansvar för en proaktiv politik. Vi har bitit oss fast i denna fråga om nödhamnar, som miljöministern och jag har diskuterat tidigare.
Miljöministern säger att det som behöver göras är gjort. EU-kommissionen säger att så inte är fallet. Den utredning, som blev resultatet av att vi har tagit upp frågan i riksdagen, som Sjöfartsverket och Kustbevakningen har lämnat till regeringen säger också samma sak: Vi är inte färdiga än.
Jag ska be att få citera vad man skriver om detta problem att man ännu inte har ett juridiskt hållbart funktionellt system för en läckande oljetanker att ta in i hamn till exempel. "Inledningsvis skall sägas att det som i detta avsnitt kommer att beskrivas som ett problem inte är ofta förekommande. Det är inte heller - om man blickar tillbaka i tiden - ett problem, som hittills på allvar ställts på sin spets.
Men rättsligt är det ett problem och det kan med nuvarande lagstiftning komma att någon gång bli ett reellt problem, som kan leda till att erforderligt skydd för liv, egendom och den marina miljön inte kan ges. Övervakningsdirektivet ställer, som framgått, krav på att medlemsstaterna skall ha planer med nödvändiga arrangemang och förfaranden så att ett fartyg i nöd omedelbart kan föras till en skyddad plats.
I en sådan situation räcker den gällande svenska lagstiftningen enligt Sjöfartsverkets och Kustbevakningens uppfattning inte till för att ständigt och fullt ut säkerställa att nödvändiga åtgärder kan vidtas." Jag fortsätter att citera: "Lagen om skydd mot olyckor stöder således, men inte fullt ut, kraven i övervakningsdirektivet att ett fartyg i nöd skall kunna gå eller föras till en skyddad plats.
Problemet är att det är oklart om Sjöfartsverkets och Kustbevakningens räddningstjänstansvar innebär att myndigheterna kan göra ingrepp i en hamninnehavares rätt samtidigt som det är klart att Sjöfartsinspektionen inte har en laglig rätt att tvångsvis bereda ett fartyg tillträde till en skyddad plats på ett sätt, som innebär ingrepp i tredje mans rätt."
Min fråga till Ulrica Messing kvarstår: Vidhåller ministern att inget ytterligare behöver göras? Jag återkommer i ett senare inlägg till vad som kan göras.
Sverker Thorén (FP):
Detta var en signal från ministern till kustbefolkning, näringsidkare på Ölands kust och dem som lever och verkar vid kusten. Vi börjar tala om andra länders skyldigheter och plikter när vi var sist med att lämna in handlingarna till det direktiv vi nu diskuterar och ännu inte har uppfyllt detta. Jag tycker att vi ska göra det vi kan, som andra har gjort. Tyskland och Danmark har utsett nödhamnar och undanröjt juridiska problem.
Gör då alla hamnar möjliga, säger ministern. Då har jag en direkt fråga.
Ministern har nu fått samma svar som det som kom för ett år sedan, den 24 februari 2005, från Sjöfartsverket och Kustbevakningen - det ligger nu på ministerns bord - där man ger konkreta förslag till lösningar så att det ska bli möjligt att göra alla hamnar möjliga, nämligen att det under rubriken Ingrepp i annans rätt i 6 kap.
lagen om skydd mot olyckor införs en ny paragraf med innehåll som gör det möjligt att den myndighets räddningsledare som har inlett en räddningsinsats utan hinder av vad som är föreskrivet av ansvar för räddningstjänst får fullfölja den. Detsamma föreslås i den lag som handlar om åtgärder mot förorening från fartyg vad gäller Sjöfartsverkets möjlighet att i vilken hamn som helst genomföra dessa åtgärder.
Jag vädjar till ministern att säga att detta nu kommer att göras. Det är samma svar som Sjöfartsverket och Kustbevakningen lämnade förra året. Sedan är det ju inte så enkelt. Det råder hemskt många oklarheter hos kommunerna om vad som är en hamn och vad som inte är en hamn. När ett sådant här fartyg ska dras till kust är det inte bara att lägga det i någon skyddad vik, utan det behöver tillgång till kranar, hamnanläggningar och så vidare.
Jag tycker att det är ett fattigdomsbevis att säga till andra länder vad de ska göra och inte själv redovisa att vi ska göra detta. Vi är sist i raden, men vi kommer att göra det. Jag hoppas alltså på ett positivt svar vad gäller dessa förslag från Kustbevakningen och Sjöfartsverket.
Torkild Strandberg (L):
Ett folkpartistiskt brev har fått stort utrymme i den här debatten. Man kan ha synpunkter på det, och det står var och en fritt att ha det. Någonting som rimligtvis måste vara större och mer värt att diskutera än ett brev från Folkpartiet är hur man ser på sitt uppdrag här i kammaren.
Christer Adelsbo har undertecknat en artikel i Sydsvenska Dagbladet som mycket tydligt tar avstånd från regeringens linje vad gäller E 22 i Skåne. Från Socialdemokraterna har vi i den här debatten hört att det är en onödig skatt. Det känns mindre bra. Det saknas långsiktighet.
Det är väl bra att man skriver det i Sydsvenska Dagbladet, och det är väl kanske bra att man säger det i en interpellationsdebatt, men de som har valt in er räknar väl inte med att ni är fullständigt maktlösa. Socialdemokraterna från Skåne är, tror jag, fler än vad miljöpartisterna sammantaget är i den här kammaren, men ni kan ingenting göra mer än att avvakta ett möte med ministern.
Miljöpartiet ser till att det inte blir några neddragningar på järnvägssatsningarna för att vi ska få råd med Trollhätteprojektet. Vad gör ni? Var finns ni? Ni skriver debattartiklar, men är inte beredda att agera.
Torkild Strandberg (L):
Sist i justitieministerns svar talar man om att satsa på kärnverksamheterna, det vill säga att poliser ska göra det bara poliser kan och ska göra. Det här har ju utretts och diskuterats i Polisverksamhetsutredningen. Den tillsattes år 2000. I år är det 2005.
Man lämnade en rad förslag på saker som man skulle kunna ta bort från polisen så att de får möjlighet just att göra det som poliser är bäst på, nämligen att bekämpa brottslighet. Saker som man skulle ta bort handlade till exempel om skyldigheten att inhägna övergivna gruvhål. Det gällde hanteringen av hittegods. Det handlade om en sådan sak som att bevilja tillstånd för att bedriva pensionatsrörelse.
Det tog fem år - sedan började man diskutera om polisen skulle lämna tillstånd för att driva pensionatsrörelse. Ingenting har hänt. Det har inte lämnats ett enda förslag från Thomas Bodströms justitiedepartement i de här frågorna, som man började diskutera år 2000. Det här återkommer ju gång efter gång.
Det är klart att ett lagstiftningsarbete ska vara grundligt och att man måste överväga saker, men vi har ett annat exempel som vi diskuterade i kammaren i onsdags. Vi har nu beslutat om ett tillträdesförbud för människor som går på fotboll inte för att se på matchen utan för att ge sina vänner på läktaren ett kok stryk. Tio år tog det. Det tog tio år för att människor som slåss på fotbollsmatcher ska kunna portas!
Det är inget vidare snabbt lagstiftningsarbete som justitieministern ägnar sig åt. Därför undrar jag: Om det nu är prioriterat att polisen ska syssla med kärnverksamhet och inte med att bevilja tillstånd för pensionatsrörelse eller att täcka gruvhål, när kommer då förslagen? När kommer lagstiftningen om det här nu är prioriterat?
Den bild som man får när man talar med poliser och polischefer ute i landet är just att man ska förtidspensionera poliser, lite äldre poliser, för att få råd att anställa nya. Möjligheterna att få resurser till de nyutbildade poliserna på annat sätt är i stort sett uttömda. Man har, som vi har diskuterat tidigare, stängt stationerna. Man har sagt upp civilanställda.
Trots att man redan har gjort detta säger 14 av landets polismyndigheter att man planerar att säga upp civilanställd personal för att få råd att anställa de nyutbildade poliserna. Kalkylen är att man ska förtidspensionera 1 200 poliser, och svaret ute på myndigheterna är: Vi hade inte gjort det här om vi inte varit tvungna för att få resurser för att anställa de nya.
Vad är det då om inte just en ekonomisk fråga, Thomas Bodström? Till sist vill jag gärna ha ett svar på frågan om hur det kommer sig att vi snart är uppe i mansåldrar för att få fram en lagstiftning som handlar om att befria polisen från uppgiften att täcka gruvhål.
Och hur kan det komma sig - det kanske inte riktigt platsar i den här debatten - att det tar tio år att få fram en lagstiftning som handlar om att folk som slåss på fotbollsmatcher inte ska få gå dit?
Torkild Strandberg (L):
Tack Thomas Bodström för svaret på frågan. Jag vill först slå fast att oavsett hur mycket vi diskuterar vilka insatser vi från samhällets sida ska göra för att skapa trygga, harmoniska barn med framtidstro vilar ansvaret först och främst på föräldrarna. Föräldrar har ett odiskutabelt och odelat ansvar för att ge sina barn en trygg och stabil uppväxt. Det är det viktigaste.
I Växjö har representanter för något parti föreslagit att ett utegångsförbud ska införas mellan vissa tider för barn under en viss ålder. Detta ska ses mot bakgrund av att man har problem med att barn är ute på kvällar och nätter när barn inte ska vara ute.
Det här är, efter en ovetenskaplig, snabb och hastig undersökning, inget problem isolerat till Växjö utan något som finns på sina håll i landet. Det här handlar om vad vi ska göra i de fall där föräldrar inte tar sitt ansvar för att ge barnen en tillräckligt trygg, stabil och säker uppväxt.
Nioåringar ses trilla hem efter en kväll på stan vid femtiden på morgonen, som en polis i medelstor svensk stad har berättat. Vad ska man göra? Dagens regler för vad polisen får göra är oklara.
I 12 § polislagen - jag tar upp paragrafen i interpellationen - framgår, i kort sammanfattning, att när barn vistas i miljöer som hotar deras hälsa och utveckling får och ska polisen ingripa för att bryta detta.
De poliser jag har talat med och de uppgifter som riksdagens utredningstjänst har givit pekar på att det är oklart var gränsen för denna risk för hälsa och utveckling går. När får polisen ingripa? När är det tillräckligt stor fara för att polisen ska kunna plocka hem nioåringen som är på väg hem kl. 5 på morgonen? Är det tillräckligt skäl? Där råder mycket stor oklarhet.
Det är detta jag med hjälp av denna interpellation vill bringa klarhet i. Jag inbillar mig inte att ett generellt utegångsförbud, som det som har föreslagits i Växjö, är det allra bästa. Jag tror att det skjuter alldeles för brett och riskerar att skapa en anda i samhället som vi egentligen inte vill ha.
Jag är ute efter att samhället måste ha ganska handfasta redskap för att ingripa i de fall när föräldrar inte har tagit sitt föräldraansvar så allvarligt som de borde.