Vasiliki Tsouplaki (V):
Bakom ett så torrt namn som utgiftsområde 17 döljer sig faktiskt en stor del av människans uttrycksätt. Genom att måla, spela teater, skriva, spela musik eller dansa kan vi visa glädje, sorg och alla känslor däremellan. Genom att vara just något som skapas djupt inom oss blir konsten allmänmänsklig. Den kan förstås över språkgränser och nationsgränser.
Den har förmågan att inkludera och skapa gemenskap, men också väcka frågor, vara obekväm och bana väg för något nytt. I ett skede när vi ser ökade motsättningar i världen blir kulturen allt viktigare. Inom utgiftsområdet finns också stöd till bildning i många olika former.
Våra kulturinstitutioner, museer, bibliotek, arkiv, folkhögskolor och förstås alla studieförbund bidrar alla på olika sätt till att alla i hela landet får möjlighet att fördjupa sina kunskaper, sin förståelse för historien, sig själva, sin omvärld och i förlängningen också kunna formulera tankar om sin framtid.
I ett läge när ohälsan ökar inom många grupper, allt fler barn och unga känner sig stressade och vardagen i mångt och mycket handlar om att ta sig från en punkt till en annan behöver vi kulturen, friluftslivet och idrotten som ett vattenhål, en plats för påfyllning av andra värden. För mig som vänsterpartist måste därför allt som ryms inom det vi debatterar i dag, utgiftsområde 17, ses som en avgörande del av välfärden.
Jag tycker att jag hör att flera av mina motdebattörer här i dag delar bilden av kulturens värde i människors liv, och därför tycker jag att det är både förvånande och ledsamt att något som är så viktigt inte ska få kosta mer. Jag hade nog väntat mig att de olika budgetmotionerna skulle visa att man vill göra lite olika satsningar, men att det skulle skilja så mycket i kronor och ören kommer lite som en chock för mig som är ny i kulturutskottet.
Det skiljer 1,2 miljarder mellan det förslag som vi i Vänsterpartiet har enats om med regeringen och det förslag som Moderaterna förespråkar. Det oppositionsparti som har den generösaste budgeten ligger över 500 miljoner lägre.
Om man inte tycker sig ha råd med satsningar ens nu när ekonomin går på högvarv är det för mig ett tecken på att kultur, idrott och folkbildningsfrågor inte står särskilt högt på agendan hos de borgerliga partierna och Sverigedemokraterna, även om representanterna just i kulturutskottet är engagerade. För Vänsterpartiet är dessa frågor en viktig del av välfärden, och vi är mycket nöjda med den utveckling av kulturbudgeten som har skett denna mandatperiod. Herr talman!
Jag skulle vilja lyfta upp några av de satsningar som föreslås i det liggande budgetförslaget. Under mina år som kommunpolitiker har jag fått se vilken skillnad tillgång till bibliotek kan innebära för barn och unga. Bibliotekarier kan inspirera till ökat läsande, och boksamtal tränar analysförmågan. Detta ger barnen glädje, och de kan sedan skriva egna berättelser att läsa upp för klassen.
I arbetet för att få fler att ta del av den skatt som litteraturen är spelar biblioteken en central roll. Därför är jag så glad att det i förslaget till budget för 2018 finns med en bibliotekssatsning på 250 miljoner. Bakom pärmarna öppnar sig det okända, berättelser med makt att få dig förflyttad till en annan tid eller till en annan värld, en möjlighet att fly från din egen vardag. Kanske kommer du tillbaka från fantasin med nya insikter.
Fantasi och kreativitet går förstås som en röd tråd genom den del av budgeten som debatteras här i dag. Tidigare år har medel tillförts de kommunala kulturskolorna, vilket vi har hört här tidigare, för att ge barn möjlighet att ta del av den givande verksamheten. Inför kommande år finns en satsning på att få fler pedagoger på plats genom olika utbildningsinsatser. Det handlar om helt nya utbildningar men också om utökningar av platser på befintliga kurser.
Dessutom finns ett nytt anslag för att inrätta ett nationellt kulturskolecentrum. Jag tycker att det känns mycket positivt att kunna få till ett nationellt stöd till kulturskolorna för att bidra till uppföljning och utveckling. Men för att vi ska få fler att vilja jobba inom kultursektorn behöver vi från politiskt håll ha fokus på arbetsvillkoren. Vänsterpartiet har länge drivit på för att stärka villkoren för de professionellt verksamma kulturskaparna.
Kanske behöver kommun och landsting samarbeta så att musikerna i symfoniorkestern eller skådespelarna på den regionala teatern kan kombinera sina tjänster med undervisning för att få till heltidstjänster. På statlig nivå behöver vi se till att trygghetssystemen fungerar för den som frilansar och kombinerar eget företagande med projektanställningar eller säsongsarbete. Vi måste också se till att tillföra medel och ha stabila avtal som ger möjlighet till rimlig ersättning för det som kulturarbetarna skapar.
I tidigare budgetar som Vänsterpartiet och regeringen har enats om har biblioteksersättningen höjts för att ge bättre villkor för författare. Vi har också kämpat för att de så kallade MU-avtalen ska ge konstnärer en rimlig ersättning vid utställningar och att detta ska efterlevas. Inför 2018 förstärks satsningen ytterligare med 60 miljoner till ersättningar och bidrag till kulturskapare inom en rad olika områden. Herr talman!
I morse rapporterade Ekot om att vi har den lägsta ungdomsarbetslösheten på tio år. Det känns mycket bra. Samtidigt ökar skillnaderna mellan de unga som har avslutat en gymnasieutbildning och de som inte har gjort det. Mycket görs förstås på kommunal nivå för att fler ska få fullständiga betyg, men för många passar inte den pedagogik och det snabba tempo som krävs för heltidsstudier inom komvux. För dem kan en utbildning inom folkhögskolan vara lösningen.
Folkhögskolan i Sverige har en lång tradition av att vara ett starkt komplement och alternativ till det ordinarie utbildningssystemet. Den utmanar det dominerande nyttoperspektivet på utbildning genom att fokusera på kunskaper och färdigheter som vägar för en människa att växa och utvecklas. Folkhögskolans styrka ligger i dess frihet att utforma sina kurser utifrån deltagarnas behov och att kunna anpassa sig till de förutsättningar som råder på de orter där folkhögskolan verkar.
Sett i ljuset av det stora antalet elever som inte fullgör grundskola och gymnasium är det glädjande att vi har kunnat enas om att folkhögskolan kan spela en viktig roll för ungas möjligheter till ökad bildning, inträde på arbetsmarknaden och högre studier. För 2018 är utökningen på hela 380 miljoner, vilket motsvarar 5 000 platser på allmän och särskild kurs. Sammanlagt kommer därmed 8 000 nya platser att ha tillförts innan mandatperioden är slut, vilket jag som vänsterpartist är mycket stolt över.
Till sist vill jag säga några ord om idrottens och idrottarnas villkor. Precis som jag tidigare har lyft fram hur Vänsterpartiet vill att alla ska kunna ta del av kultur och folkbildning ser vi värdet i att alla ska kunna delta i idrottssammanhang. I dag är det tyvärr så att det är barn och unga från resursstarka hem som i störst utsträckning deltar i föreningslivet. Barn från ekonomiskt utsatta familjer och barn med funktionsnedsättningar står i högre grad utanför.
Då ser vi att det krävs både nya arbetssätt och lägre avgifter för att på allvar kunna säga att landets idrottsföreningar är öppna för alla. För att kunna locka alla barn och unga måste man också se vilka andra strukturer som utestänger, utöver de ekonomiska. Hur ser det ut med representationen i styrelserna? Hur ser det ut med fördelningen av bidrag? Och hur är det med värdegrunden på plan, läktare och i omklädningsrum?
Hur är det med det rasistiska eller homofobiska språkbruket? För någon vecka sedan fick vi information om det arbete som bedrivs inom Riksidrottsförbundet kring normer, och det känns mycket lovande. I kombination med den rejäla ekonomiska förstärkningen som gjorts de senaste åren är förutsättningarna nu goda för att vi ska kunna få ett idrottsliv med plats för alla inom en snar framtid.
Jag vill avslutningsvis yrka bifall till förslaget i utskottets betänkande och till reservationerna 2 och 3 från S, V och MP.