Tobias Billström (M):
Nåja - när vi talar arbetskraftsinvandring brukar jag och Bodil Ceballos vara ganska överens här i kammaren. Jag skulle alltså inte säga att det är ofta vi inte är överens. Vi ska diskutera den fråga som Bodil Ceballos tar upp i sin interpellation, nämligen vad det innebär att man talar om medborgaren snarare än individen. Det är detta som är den centrala frågeställningen, i alla fall som jag har uppfattat interpellationen.
Som jag inledningsvis nämnde har programmet ett individperspektiv som ska genomsyra arbetet inom området för frihet, säkerhet och rättvisa. Det är individen och dennes rättigheter som står i fokus för Stockholmsprogrammet. Jag är medveten om att vi i programmet talar om "medborgare", men det ska i huvudsak inte tolkas i betydelsen "medborgarskap". Referensen "medborgare" kan i stället i stora delar ses som synonym till "individ".
Genom detta har vi klarlagt den frågan. Det är inte särskilt meningsfullt att vi står och diskuterar något som ganska enkelt kan redas ut. Därigenom tror jag också att jag har lugnat Bodil Ceballos på denna punkt, för om man ser "medborgare" och "individ" som synonymer i detta sammanhang är det inte heller så stor mening att föra ett längre resonemang kring rättighetsfrågorna.
Det är självklart så att det i inledningsavsnittet finns en portalskrivning i syfte att förtydliga att programmet inte bara fokuserar på personer som besitter ett medborgarskap i ett medlemsland utan också övriga personer för vilka EU har ett ansvar.
Knyter man detta till det jag sade i mitt inledande anförande, det vill säga att ambitionen med Stockholmsprogrammet snarare är att vidga rättigheterna även till tredjelandsmedborgare, tycker jag att det är bra. Stockholmsprogrammet bär på en möjlighet att ytterligare förstärka migranters rättigheter, och det är jag nöjd med.
Bodil Ceballos sade också att Stockholmsprogrammet har framförhandlats under svenskt ordförandeskap, och det är något jag är väldigt stolt över. Det har nämligen varit en prioriterad fråga för regeringen, och det har varit en prioriterad fråga för Sverige som ordförandeland. Stockholmsprogrammet fastslår nämligen för de kommande fem åren inriktningen på områden som vi vet betyder väldigt mycket för medborgarna i vår union.
Vi vet också att dessa frågor är sådana som medborgarna har mycket synpunkter på, som det finns mycket debatt kring och som har en direkt betydelse för medborgarnas vardag. Därför har vi lagt ned mycket tid och möda på att få detta program så bra skrivet som vi bara kan. Det är naturligtvis ett resultat av kompromisser; det är all form av politik, mer eller mindre. Politik är konsten att hitta kompromisser i dessa sammanhang.
Men mot bakgrund av vad jag nyss sade upplever jag inte att vi har kompromissat bort eller gjort avkall på de viktiga frågeställningarna, som handlar om att individperspektivet ska finnas med på hela området för frihet, säkerhet och rättvisa. Det är tvärtom så att vi har hållit den ambitionen väldigt högt.
Jag tycker att vi när vi blickar tillbaka på åren som har föregått - det svenska ordförandeskapet, det inledande förhandlingsarbetet och det stora förhandlingsarbetet, som nu går mot sitt slut med Europeiska rådets antagande av Stockholmsprogrammet på toppmötet i nästa vecka - kan se att vi faktiskt har gjort en väldigt bra resa.
Mitt intryck är att vi under de kommande fem åren kommer att få ett väl fungerande program som kommer att kunna skicka rätt politiska signaler till de tjänstemän som ute i unionens verksamheter och medlemsstater har att uppfylla de krav vi som politiker genom detta program har ställt på dem. Då tycker jag att är det viktigt, angeläget och bra att individperspektivet står så högt upp på ambitionslistan.