Carl B Hamilton (L):
Jag börjar med att tacka statsrådet för svaret. Jag tycker kanske inte att det var något bra svar. Detta är en komplicerad fråga, men just i fråga om synen på Mercosurförhandlingarna tycker jag att svaret är välvilligt på gränsen till otillåtet naivt i sin tolkning av vad som nu pågår mellan EU-kommissionen å den ena sidan och Mercosurländerna å den andra.
Leif Pagrotsky säger att det avtal som man nu förhandlar om och som eventuellt går in i en avgörande fas skulle kunna fungera som en murbräcka för en öppnare handel globalt.
Jag ser det på ett annat sätt, nämligen att man försöker köpa ut Brasilien och de andra länderna som är EU-kommissionens och EU-protektionisternas hårdaste och kanske effektivaste kritiker - effektivare än påtryckningsgrupperna inom EU för frihandel. Den gruppen tillhör vi ju själva. Det finns också en mer principiell, grundläggande fråga.
Jag har följt Leif Pagrotskys uttalanden i handelspolitik, och jag blir inte riktigt klok på var regeringen egentligen står i den frågan. Rättare sagt står regeringen på två stolar - inte mellan stolarna men på båda två på en gång. Det finns nämligen en genial tanke i grunden till mest-gynnad-nation-systemet; en fördel som Frankrike ger till England ska sedan vidarebefordras till alla andra länder. Sedan sprider sig detta, och det har det också gjort, och man har en multilateral liberalisering av handelspolitiken i världen.
Detta är GATT-systemets själva grundtanke, även om tanken lanserades på 1800-talet. Den har sedan konfirmerats i WTO. Den här multilaterala synen på handelspolitiken håller nu på att knäckas. Sedan 1995 har 159 bilaterala avtal slutits. Det undergräver det multilaterala handelssystemet. Det ger den starke med klientstater omkring sig rätt att agera.
EU är en sådan. Det ger upphov till komplicerade tvister om ursprungsregler, godtycke, ekonomisk ineffektivitet och inte minst diskriminering. Det avtal som vi nu ser är den grundläggande, principiella svårighet som jag inte tycker att Sverige har tagit upp och hävdat.
Den andra är detta att man köper ut de effektivaste och viktigaste kritikerna av den gemensamma handelspolitiken. Brasilien och andra länder är en stödgrupp för Sverige och för liberaler inom EU i kampen för att få bort den gemensamma jordbrukspolitiken. Om vi låter kommissionen köpa ut Brasilien och andra länder försvårar vi när det gäller att uppnå våra egna mål vad beträffar en reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken.
Det blir högre matpriser, sämre miljö och så vidare. Jag såg en genomgång gjord av Ewa Rabinowicz, vår främsta jordbruksekonom. Hon betecknade WTO-kritikerna som de effektivaste reformpåtryckarna beträffande EU:s jordbrukspolitik - inte Sverige och andra länder inom unionen.
Det viktigaste är naturligtvis att om Sverige bejakar utköpsstrategin, att muta kritikerna, och om den lyckas så kommer Sverige att befästa fattigdomen i tredje världen och att befästa en jordbrukspolitik som gör att människor hålls kvar i produktion av produkter vars priser pressas alltmer av Europeiska unionens överskott.
Den gemensamma jordbrukspolitiken är ju en grotesk omfördelning mellan de rika i de rika länderna och de fattigaste i de fattigaste länderna, och som jag ser det kan vi aldrig låta kommissionen förhandla fram ett avtal som tar bort de effektivaste medhjälparna i att skapa en bättre europeisk jordbrukspolitik än i dag.