Patrick Reslow (SD):
Också jag skulle vilja inleda med att rikta ett varmt tack till Kristdemokraterna för initiativet till denna viktiga debatt. "Vi har utlyst intifada från Malmö. Vi vill ha vår frihet tillbaka, och vi ska skjuta judarna".
Så lät det, enligt Sveriges Radios rapportering, i Malmö när 200 deltagare samlades under en demonstration på Möllevångstorget fredagen den 8 december, i Sverige 2017. Det är ett groteskt uttalande. Det är ekon från en tid då människan visade upp sina allra värsta sidor. Det är uttryck som inte hör hemma i en demokratisk rättsstat.
Samma helg fortsatte det hela med ytterligare kränkningar och ytterligare hot och våld mot den judiska befolkningen. På lördagen, dagen efter demonstrationen i Malmö, kastade ett antal personer molotovcocktails mot synagogan i Göteborg, där ett 20-tal ungdomar hade samlats för att ha fest. Det kunde ha slutat betydligt värre än det gjorde. På måndagen hittades brännbart material utanför den judiska församlingens lokaler i Malmö. Det tycks bli värre och värre.
Så uttryckte sig den judiska församlingens ordförande i Malmö i en intervju i Sydsvenskan med hänvisning till de hot och det våld som de ca 20 000 judar som lever i Sverige får utstå dagligen. Och signalerna är tydliga. Allt fler judar känner oro och rädsla. De undviker att bära davidsstjärna eller att på annat sätt ge uttryck för sin religiösa tillhörighet. Lärare är rädda för att berätta att de är judar och vittnar om hatiska stämningar bland eleverna.
I Malmö, antisemitismens näste, är detta vardagsmat. Reaktionerna efter förra helgen har blivit därefter, med skarpa fördömanden från politiskt håll. Det är bra. Ändå måste det påminnas om att problemet är långt ifrån nytt. Attackerna mot den judiska befolkningen har pågått länge. Synagogor har vandaliserats. Hot och våld mot enskilda förekommer. Det hela har gått i vågor.
Det har varit starkt, och det har försvunnit. Men det har hållit på under väldigt lång tid. Antisemitismen har frodats i Sverige under en längre tid mycket på grund av den ansvarslösa migrationspolitik som vänster- och högerregeringar har fört under decennier. Denna politik har bidragit till att vi har fått parallellsamhällen med andra normer och andra värderingar än dem som präglar det svenska samhället i övrigt.
Den som inte ser kopplingen mellan den ökande antisemitismen och massinvandringen från Mellanöstern torde leva i en ganska isolerad värld. Faktum är att redan för tio år sedan publicerade Forum för levande historia ett antal rapporter som pekade just på sambandet mellan befolkningsökningen från Mellanöstern och den tilltagande antisemitismen.
I studien Antisemitiska attityder och föreställningar i Sverige från år 2006 uppvisade 39 procent av de tillfrågade som definierade sig som muslimer en systematiskt antisemitisk inställning. Det var nästan åtta gånger mer än befolkningen i stort. I en annan attitydundersökning från 2009, denna gång genomförd bland 4 700 gymnasieungdomar, hade 55 procent av de muslimska eleverna en negativ inställning till judar.
Och detta är inte bara begränsat till Sverige. Rapporter och undersökningar från till exempel Norge och Danmark visar samma mönster. Det här är såklart ett uttryck för alla de konflikter som finns i Mellanöstern och Nordafrika. De tas med till det nya landet. Då har vi en skyldighet att markera att här gör vi skillnad på sak och person.
Här kan vi inte sätta likhetstecken mellan staten Israel och vad den gör och den judiska befolkningen. Trots att signalerna nu har funnits under lång tid har det politiska etablissemanget - ni övriga politiska partier i denna kammare - valt att stoppa era huvuden i sanden. Så fort det talats om orsakerna till den ökande antisemitismen har ni valt att skifta fokus till att låta det handla om islamofobi eller rasism.
Det är som att politiska skygglappar är ett obligatorium för er alla. Ni har inte tagit itu med de parallella strukturerna. I stället har ni pekat finger åt dem som har beskrivit verkligheten. Varje gång antisemitismen blossar upp fördömer ni och talar om åtgärder. Trovärdighet är inte er starka sida. Värst är det på vänsterkanten.
Här har en ensidig och onyanserad Palestinapolitik spätt på fördomar mot staten Israel och därmed indirekt mot den judiska befolkningen. Kommunalråd har marscherat i protesttåg mot Israel där antisemitiska slagord har haglat. Röda fanor har vajat där demonstrationer har urartat. Det talas mycket om fördömanden och om behov av att agera. Men var finns ni nu, ni antirasister som annars alltid är så högljudda?
Och var i Sverige ringer kyrkklockorna för att visa sympati för den utsatta judiska befolkningen?