KBLab/rixvox huggingface dataset:
Berit Högman (S):
Jag tackar kulturministern för svaret. Det är snart 50 år sedan Harry Schein kom på den geniala idén att vi skulle ha filmavtal. När vi ser i backspegeln får vi säga att det har varit framgångsrikt. Men som på alla vägar kommer man någonstans till vägskäl där man måste göra rejäla vägval.
I svaret beskriver statsrådet att Lennart Foss har fått mandatet. Jag undrar hur det ser ut. Mig veterligen är det första gången som en regering anlitar en extern förhandlare till ett sådant avtal - en förhandlare som har liten eller ingen koppling till departement vare sig det handlar om Kulturdepartementet eller Finansdepartementet.
Om det nu är sant att it-leverantörerna har hoppat av och att de varken är villiga att vara med och betala i filmavtalet eller vidta åtgärder mot den illegala nedladdningen, som egentligen är det största hotet mot en vit filmkonsumtion i vårt land, är en viktig part för framtidens filmavtal borta.
Om jag minns rätt säger statistiken att vi ser minst 60 filmer per år och person i Sverige, men bara två på bio. Resten ser vi i andra fönster. It-leverantörer och bredbandsleverantörer är de som uppenbarligen tjänar bra på vår filmkonsumtion och vårt mediemönster. Comhem gör enorma vinster. Det är lite Caremastuk över mediebranschen, skulle jag vilja säga.
Om vi därtill lägger den mediekoncentration som exempelvis SF:s övertagande Klarabiografen i Kulturhuset nu får stå som en symbol för blir det ganska dramatiskt när vi har det mål som jag har: att människor i Sverige ska få tillgång till bra svensk kvalitetsfilm. Det är förstås bra att regeringen satsar på digitalisering av biografer.
Om regeringen hade lyssnat på oss socialdemokrater hade det nu funnits 100 miljoner för dessa insatser i stället för 60. Det tycker jag är synd. Om regeringen hade lyssnat på oss hade det också från nästa år funnits 30 miljoner till svensk barnfilm. Det är välkomna pengar, för barn är aldrig lönsamma för investerare i svensk filmproduktion.
Skälen är många och starka för att ha en tydlig strategi för hur svensk film ska utvecklas. Det gäller att inte bara ha en strategi för hur vi ska visa ett svenskt historiskt filmarkiv, som nog i sig kan vara värdefullt.
Av svaret, som jag inte tycker är särskilt långt och uttömmande, att döma läser jag ändå på något sätt att inte ens kulturministern själv tror att förhandlingarna kommer att gå i lås. Men kulturministern är hemlighetsfull när det gäller hur en alternativ lösning ser ut.
Jag vill ställa frågan: Skulle kulturministern kunna tänka sig att överväga andra modeller - sådana som finns i exempelvis Polen eller Frankrike där bredbandsleverantörerna på lite olika sätt bidrar till filmproduktion? Men det förutsätter politiska krafttag från regeringar.
Berit Högman (S):
Både till Hans Wallmark och till kulturministern vill jag säga att mitt primära intresse är att vara en konstruktiv medspelare för en bra kulturpolitik.
Det blir ingen kulturpolitik och ingen kultur utan kulturskapare, och upphovsrätten är en central fråga för kulturskapare, oavsett om vi pratar om böcker, film eller kreativa näringar, dit vi kan räkna tv-spel och annat. Detta måste vi ta krafttag kring. Det är också därför jag har tagit upp det i denna interpellation.
Däremot känner jag inte att vi har en regering som riktigt tar på allvar att den är en minoritetsregering. Kulturministern kan känna att man har ett kulturutskott och en konstruktiv opposition som är beredd att vara med och finna lösningar. Då känns det ibland som en väldigt lång väg att formulera frågor i en interpellation för att skapa konkret politik som leder kulturen vidare.
För mig blir det på något sätt så att det just nu saknas en vision och en stark vilja för svensk filmpolitik. Det beklagar jag. Jag var och såg en annan film i söndags kväll, Tysta leken . Det är en fantastiskt bra film. Svenska Filminstitutet har också snabbt gjort en filmhandledning till den. Det tror jag är nödvändigt och bra.
Kanske är den filmen ett resultat av jämställdhetssatsningen, vilket i så fall också är välkommet. Över huvud taget är det nog många filmer som på grund av bristande resurser inte blir gjorda i vårt land.
De filmer som blir gjorda blir det i mycket tack vare filmavtalet, Filminstitutets resurser och duktiga filmkonsulenter men också de regionala filmcentren. Filmen är kanske den kulturyttring som bäst beskriver vår samtid. Jag tycker att regeringens kulturpolitik kantrar mycket åt dåtid.
Därför är det hög tid för framtid och nutid. Filmen är en kulturyttring som attraherar unga människor, de som kanske har minst klasskillnader i sin konsumtion. De yngre är både skapare och konsumenter av film. Filmen borde lätt kunna nå ut i hela landet.
Jag fick höra på Kulturnyheterna att kulturministern inte var särskilt angelägen om att kvalitetsfilm kunde nå våra mindre städer. Jag tycker precis tvärtom. Det är också därför vi har lagt mer resurser till digitaliseringen av biografer. Vid sidan av förhandlingarna arbetar regeringen med alternativ, står det ungefär i svaret.
Då måste jag fråga: Finns det någon möjlighet för riksdagens övriga partier att få ta del av dessa diskussioner? Det står också i svaret att vi "i god tid före den 31 december" ska få besked. I dag skriver vi den 7 december, och jag tror att riksdagen är ganska mån om att få gå på julledighet någon gång före julafton och inte efter.
Om avtalet havererar, vilket jag tyvärr tror att det gör, är det inte så väldigt gott om tid, med tanke på när ett nytt avtal måste finnas på plats. Att skapa filmpolitik och resurser till film är ingen quick fix. Det är ganska lite på kulturens område som är quick fix. Det kräver en långsiktig strategi och en långsiktig planering från idé till verklig film.
Berit Högman (S):
Det är väldigt bra att det bara är den 6 december i dag. Då har regeringen en dag till på sig att få fram avtalet. Jag fick uppfattningen att syftet med att bredda inför filmavtalet var att få bredbandsleverantörerna att vara med och bekosta utvecklingen av svensk film. När jag påstår att jag inte tror att det händer verkar vare sig Hans Wallmark eller kulturministern vara särskilt bekymrade över det.
De är mer bekymrade över att jag lyfter frågan: Hur ska vi få med dem som uppenbarligen tjänar väldigt mycket pengar på att distribuera film? Det blir plötsligt mitt problem och inte regeringens problem. I stället verkar det som en mer attraktiv tanke att biobesökarna ska betala mer. Nu var det så att på bio såg vi bara två av de 60 filmerna.
Då kvarstår: Hur gör vi lösningen för att mediet där filmen kommer också är med och skapar ny film? Det är huvudanledningen till att jag har ställt frågan. Hela ditt resonemang, Hans Wallmark, bygger på att vi har en cementerad organisation. Jag tror att Hans Wallmark skulle vara glad om han satt i kulturutskottet.
Den här veckan har vi två tillkännagivanden och en bakläxa som vi har lyckats uppnå i politisk enighet. Det har vi gjort genom att vara väldigt tydliga om målet en bättre kulturpolitik. Det finns också de som pläderar för en helstatlig filmpolitik. En sak är jag väldigt säker på. Svensk film kan aldrig överlåtas åt marknadskrafter rakt igenom. Det är min fasta övertygelse.
Jag utgår ifrån att kulturministern också delar den uppfattningen. Filmsverige längtar efter strategier och visioner för svensk film. Jag har ett tips. Åk gärna till vårt grannland Norge med en S-styrd regering! Deras tydliga satsning visar redan resultat. Jag kan varmt rekommendera filmen Oslo 31 augusti .
Berit Högman (S):
Tack, ministern, för svaret! För mer än ett år sedan beslutade regeringen om sändningsutrymme för digital kommersiell radio. Regeringen har varit tydlig med att utbyggnaden av digitalradio ska var marknadsdriven och att Sveriges Radio och kommersiell radio bör samverka vid val av teknisk standard. Det är där knepigheterna kommer in.
Precis som kulturministern säger ska det när det gäller Sveriges Radio hanteras i Public service-utredningen. I juni fastställde Myndigheten för radio och tv en strategi för den kommersiella radion. I november hade vi den värsta snabba hanteringen från radio- och tv-myndigheten. På fyra dagar, från torsdag till måndag, fick intressenterna möjlighet att yttra sig i den här frågan till radio- och tv-myndigheten.
Det handlade om utkast till verkställighetsföreskrifter och konsekvensanalys. Avsikten var, enligt vad som stod på Myndigheten för radio och tv:s hemsida, att utlysning av tillstånd skulle ske i december i år. Redan där uppstår en otakt mellan public service och kommersiell radio. Konkurrensverket och Post- och telestyrelsen hade ingenting att erinra.
Det hade däremot hela radiobranschen och Sveriges Radio. De svarar ungefär så här: Nu går det i otakt. Vi behöver ha en gemensam plan för detta arbete. Om jag har förstått det rätt meddelade Myndigheten för radio och tv för en vecka sedan att det inte blir någon utlysning ens för den kommersiella radion.
Det väcker många funderingar. Det kunde väl Myndigheten för radio och tv ha räknat ut innan, med tanke på att det var känt att radiobranschen och Sveriges Radio hade sin ståndpunkt om en önskvärd armkrok redan från början när det gäller teknikval och en önskan att regeringen skulle ha en tydlig strategi för hur det skulle gå till.
Kulturministern måste väl inse poängen med en gemensam strategi. Vad är motsatsen till det? Jag kan inte se hur vi ska få fram en marknadsdriven utveckling av digitalradio om det inte finns en gemensam strategi. Vad är det för budskap konsumenterna ska få?
Måste man bestämma om man vill lyssna på Sveriges Radio eller på kommersiell radio vid inköp av radioapparat? Ska vi ha två radioapparater hemma och två i bilen? För konsumenterna, för den kommersiella radion och för Sveriges Radio är det önskvärt med en gemensam strategi.
Kommer det efter denna spännande höst att bli en mer gemensam strategi?
Berit Högman (S):
Jag tror inte att Finn Bengtsson och jag har samtalat här i kammaren tidigare. Jag är en stark public service-vän. Jag tror att det finns skäl till att det är ett public service-företag som kammar hem de bästa placeringarna vare sig det gäller tillit och förtroende eller journalistpris. Det förhindrar mig dock inte att se möjligheterna i en digitalisering av radion, och det finns många skäl till det.
Men jag försöker däremot se det i ett konsument- och medborgarperspektiv. Jag kan inte ens efter den här debatten förstå hur den marknadsdrivna utvecklingen ska gå till och hur den ska se ut, särskilt inte när man inte tidsätter hur långa de parallella processerna ska vara. Hur länge ska vi ha dubbla system? Hur mycket kommer det att kosta?
Vilket ansvar tar staten och regeringen för att göra systemen hanterbara och genomskinliga såväl för kommersiella intressen som för public service? Och framför allt: Vad kommer det att kosta? Jag får nöja mig med de svar som jag har fått i dag. Jag har mina frågor kvar.
Vi får hoppas att vi kan återkomma till detta när Public service-utredningen lägger fram sitt betänkande. Jag har förstått av det kulturministern har sagt att det med all sannolik inte händer någonting i den här frågan förrän dess. Och skulle det göra det har jag möjlighet att lämna en ny interpellation.
Berit Högman (S):
Jag tackar kulturministern för svaret på interpellationen. Anledningen till att jag ursprungligen ställde interpellationen till arbetsmarknadsminister Hillevi Engström var att kulturministern vid frågestunden för två tre veckor sedan svarade på en fråga, dock inte från mig, där kulturministern sade att hon hade förtroende för arbetsmarknadsministern och Arbetsförmedlingens sätt att hantera frågan.
Efter att ha hört svaret är jag inte helt övertygad om att vi är på rätt väg i fråga om Kulturarvslyftet. Det är inte första gången som kultursektorn möter arbetsmarknadspolitiken. Det har funnits ett antal projekt genom åren, och vi socialdemokrater har tagit ansvar för en del av dem.
Det har varit Sesam och, inte minst, Access. Det var på initiativ av Socialdemokraterna, som i våras väckte en motion, som ett enigt kulturutskott gjorde ett tillkännagivande som handlade om att använda arbetsmarknadspolitiken för att utveckla kulturarvsfrågorna.
Det som skiljer den här satsningen från de tidigare är att man valt att ha en väl definierad målgrupp för arbetsmarknadsinsatserna. Tidigare har det funnits ett uttalat syfte att stärka arbetsmarknaden inom kultursektorn; så var det beträffande Accessjobben. Här handlar det om personer som har en funktionsnedsättning som medför nedsatt arbetsförmåga och som därmed har svårare att konkurrera på arbetsmarknaden.
Det är målgruppen för Kulturarvslyftet. Det ställer vi upp på, men det kräver samtidigt att man från regeringens sida inser vad man faktiskt gör och vad man fattar för beslut. Utifrån detta tycker jag mig redan ha hört att det finns för lite pengar till utbildningsinsatser.
Med tanke på vad som kan krävas både av blivande arbetstagare och inte minst av blivande arbetsgivare behövs utbildningsinsatser för att det ska bli ett riktigt arbete, ett kvalitativt bra jobb. Varje människa som får ett kulturlyftsjobb ska känna att det är ett bra jobb och också känna sig stolt över att gå till det jobbet. Av samma skäl kan det behövas fler handledare.
Det är viktigt att vi ser detta som en kvalitativ insats med ett tydligt mål, nämligen att det ska förbättra och förstärka kulturarvet. Handlar det om digitalisering, måste det finnas system för det, och det måste ske val av teknik. Dessutom måste det finnas ett tydligt mål med digitaliseringen; den ska syfta till att göra kulturarvet visningsbart.
Tyvärr kan vi inte säga att det blivit riktigt på det sättet vad gäller tidigare insatser. Min främsta kritik, kulturministern, handlar om regeringens räkneexempel beträffande hur många jobb det skulle ge - över 4 000 jobb.
Jag tycker att det bygger på synen släng in och släng ut arbetskraft som om det vore fråga om springvikarier i servicesektorn. Vår ambition när motionen skrevs och när kulturutskottet gjorde tillkännagivandet var ett annat.
Därför vill jag fråga: Hur mycket är statsrådet beredd att korrigera planerna när vi redan nu ser att det inte kommer att bli ett 2012 såsom det är skrivet i propositionen? Kan det bli längre anställningar och därmed färre personer? Kan exempelvis lönebidraget bli högre?
Berit Högman (S):
Budgeten är inte antagen, och förberedelserna pågår. Den ska gälla inte bara institutionerna utan också kulturarvet i ett brett perspektiv. Det är alldeles riktigt. Även där vet vi att Hembygdsförbundet och hembygdsrörelsen hade önskat mer utbildningsinsatser.
Det kräver ännu mer av förberedelser av det skälet att de ska vara fler än institutionerna. Det ska vara fler som kan använda sig av dessa krafter. Då krävs det ännu bättre utbildningsinsatser av både arbetsgivare och arbetstagare. Jag pratade, Finn Bengtsson, om de korta anställningstiderna. Det är ett utslag av ett slags cynism.
Jag tror att när man väl har fått ett jobb tar det ett tag att lära sig, och det är synd att behöva sluta innan man är färdiglärd. Det är därför som siffrorna 1 200 jobb redan nästa år och över 4 000 totalt för mig är utopiska om vi har målet att det ska vara bra arbetsplatser, bra jobb, bra arbetsgivare och meningsfulla arbetsuppgifter i ett längre perspektiv för hela Kulturarvssverige.
Utgångspunkten för insatsen måste vara att det i första hand inte är fråga om att frisera de urusla siffrorna på långtidsarbetslösheten. De får regeringen hantera på ett annat sätt. Det här måste vara en satsning som innebär meningsfulla, bra jobb till människor som är värda ett jobb och ska ha ett jobb och även kvalitativa insatser för kulturarvet.
Det är viktigt, och jag vill gärna höra det från kulturministern, särskilt när hon säger att hon har haft diskussioner med Arbetsmarknadsdepartementet. Det får inte vara så att det första skälet till detta är att frisera urusla siffror för långtidsarbetslösa. Det måste vara fråga om att skapa meningsfulla och bra jobb för människor som har rätt till ett jobb. Det är en skillnad i det.
Berit Högman (S):
Jag har, kulturministern, här i dag inte talat om pengar. Jag har talat om vikten av omtanke om de människor som är målgruppen för denna satsning på Kulturarvslyftet. Jag har talat om vikten av att skapa kvalitet i det som görs, både när det gäller dem som får jobben och när det gäller insatser för arbetsgivarna så att de blir bra arbetsgivare.
Detta är viktigt om det är första gången på många år som man har kontakt med arbetslivet. Jag har talat med hembygdsrörelsen som har stärkt mig i tron att dessa förebyggande insatser är mycket viktiga för att Kulturarvslyftet ska bli bra.
Jag kan också konstatera att jag och vi tror att korta anställningar för att få en snygg statistik som visar hur många som har fått jobb inte är lösningen på detta. Då är det bättre att ha längre anställningar som ökar anställbarheten. Precis som Finn Bengtsson säger måste målet vara att det ska leda till en fast anställning.
Sannolikheten att det ska ske vid en fyramånadersanställning är ganska liten. Det är den typen av korrigeringar som det handlar om. Vi och jag kommer att ställa oss bakom detta beslut när vi fattar beslut innan veckan är slut, men för den skull måste vi tillåta oss att ha en större omtanke om människan än om regeringens arbetslöshetsstatistik. Det är av detta skäl som jag har ställt denna interpellation.
Berit Högman (S):
Jag tackar statsrådet för svaret! Alla har ett ansvar för det offentliga rummet, säger Nyamko Sabuni i sitt svar på min interpellation.
Den senaste World Values-undersökningen visar att Sverige är världsledande på två områden, nämligen privatisering och sekularisering. Husbymänniskorna skriver själva i sitt dokument att under många år, men framför allt sedan Alliansens valseger 2006, har de sett hur stora och viktiga delar av deras gemensamma samhällsservice har försvunnit.
I Husby och Järva har denna utveckling varit oerhört tydlig. Bara under de senaste åren har de förlorat skolor, vårdcentraler, postkontor, förvaltningshus, försäkringskassa med mera. Nu kom beskedet om att den enda offentliga mötesplatsen inte längre kan bedrivas så utan ska flyttas till ett annat ställe - därav ockupationen av den.
Det som sker i Husby är inte en isolerad händelse. Runt om i vårt land ser vi att det börjar bli brist på offentliga samhällslokaler. Också föreningslivet blir bostadslöst. Inte nog med att ungdomarna blir bostadslösa, föreningslivet blir också bostadslöst.
Det blir knepigt för mig när statsrådet säger att det är primärt kommunerna som har ansvaret. Om inte staten visar viljan och inriktningen på ett tydligt sätt är det inte underligt om kommunerna agerar som de gör.
Stockholms kommun är borgerlighetens flaggskepp, och det är den kommun som har gått i bräschen för att utrota det offentliga rummet - vare sig det handlar om teatrar i Högdalen, kommunala biografer eller vad som har hänt i Husby. Det finns ju konkreta saker som regeringen skulle kunna göra.
Man skulle kunna välja att förtydliga plan- och bygglagens 2 § genom att beskriva att det redan från början ska finnas ett offentligt rum när det byggs ett nytt bostadsområde. Det är det som är problemet i Hammarby Sjöstad. Om andra intressen än staten ska göra saker måste det också visas tydligare hur ansvaret ska kunna utkrävas.
Annars blir det "någon annan", som inte är identifierad. Jag kan inte med min skattesänkning köpa ett folkets hus - det kan inte varje människa göra. Det finns en poäng med att vi äger och driver vissa saker gemensamt.
Faktum är att anslagen till lokalhållande organisationer har minskat år efter år, och behovet är mycket större än de resurser som ställs till förfogande. Jag tror att de pengar som Boverket har till sitt förfogande är mindre än en tredjedel av det beskrivna behovet årligen. Min första fråga är: Är statsrådet beredd att driva frågan om ett förtydligande i plan- och bygglagen?
Berit Högman (S):
Jag tycker att det är beklagligt att statsrådet abdikerar från en så viktig roll som att vara minister med ansvar för de här frågorna. Med politik är det så att man inte bara kan uttrycka en sak i ord utan att det leder till handling. I detta fall leder det ju inte till handling. Ett väldigt tydligt och konkret förslag är att göra förtydliganden i plan- och bygglagen.
Då måste privata byggherrar, kommuner och andra i sin stadsplaneplanering ta hänsyn till en sådan sak och få den medverkan som skulle behövas. Jag hör att statsrådet inte är intresserad av den lösningen. Sedan kan det inte vara någon hemlighet för Nyamko Sabuni hur det ser ut ute i kommunerna.
Där vi har gott om samlingslokaler har vi ont om ungdomar och gott om äldre, och befolkningsutvecklingen och skatteunderlagsutvecklingen är sådana att ingen av oss är avundsjuk på dem som ska leda det jobbet. Dessutom är det en icke tvingande verksamhet, och vi har mängder med lagstiftning där vi från riksdagen ålägger kommunerna att göra både det ena och det andra, bland annat införa LOV.
På vartenda politikområde finns det verksamheter där regeringen och riksdagen väljer att näst intill i detalj styra kommunerna. Men just här, där det handlar om livskvalitet för människor, värdet av att möta andra, gärna dem som är olika, tar ministern ett rejält kliv bakåt och säger: Nej, det här tar jag inget ansvar för - det gör kommunerna.
Men om det finns någon kommun som vill finns det lite pengar. Då vill jag betona: Det är väldigt lite pengar. Jag förstår också att man inte kan bevilja alla ansökningar, men om vi tittar på anslagsutvecklingen ser vi att den har minskat år för år. Den anslagsökning 2007 som ministern hänvisar till är egentligen bara ett slags budgetteknisk abrovink och har ingenting med ambitionshöjning att göra.
Den allra största delen av pengarna går till att anpassa lokaler för funktionsnedsatta och en mindre del till att utveckla verksamhet särskilt för ungdomar. Det är där som problemen ligger.
Många kommuner tvingas göra neddragningar i den icke lagstadgade verksamheten när socialbidragen ökar till följd av att människor inte har arbete och arbetslöshetsförsäkring. Vad är det som drabbas? Jo, det är folkbildningen, föreningsstödet och fritidsgårdarna - allt det som skapar kitt och sammanhållning för unga människor i samhället.
De som satsar annorlunda, exempelvis Botkyrka, är undantag från regeln att det går åt ett håll. Om regeringen har ambitioner att göra verklighet av orden som handlar om det civila samhället och dess möjligheter räcker det inte att säga det, utan man måste också göra det.
Då räcker det inte att säga att kommunerna får ta ansvar för föreningsanslagen, att kommunerna får ta ansvar för det här, utan staten måste visa på vilket sätt. Det är när staten sätter strålkastarljuset på ett politikområde som det blir intressant på den regionala och den lokala nivån.
Nu har vi en kulturminister som väljer att inte sätta strålkastarljuset på kulturen, och jag hade förhoppningen att du skulle sätta strålkastarljuset på det civila samhället. Jag känner att du abdikerar från uppdraget, och det beklagar jag verkligen.