KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eric Palmqvist (SD):
Den föregående repliken var jag inte beredd på. Den blev lite kort. För oss som har barn är det fundamentalt att man inte korrigerar barns beteende genom att först bestraffa utan att man först erbjuder ett alternativ. Om barnen inte följer de goda alternativen är det först därefter som det får en konsekvens i form av en bestraffning.
Jag tycker att det vore tacknämligt om man tänkte så även inom politiken och inte bestraffade folk i landsbygd utan att först erbjuda dem ett realistiskt alternativ. Min fråga är alltså: Hur ser ledamoten Gardfjell på att bestraffa landsbygdsbor som inte har något vettigt alternativ till egen bil?
Eric Palmqvist (SD):
Tack, ledamoten, för svaret! Mitt exempel handlar om barn men är tillämpbart även på vuxna. Det handlar om hur man vill få folk att ändra beteendemönster.
Visst finns det alternativa drivmedel, men det är ännu inte realistiskt att implementera dem i bygder med väldigt långa avstånd, kallt klimat och så vidare. Man kan inte kräva att folk ska köpa dyra elbilar, som kanske inte fyller deras transportbehov.
Det kan ses som ytterligare en pålaga som läggs till alla de pålagor som redan lagts på folk i glesbygd. Hur ser ledamoten på detta?
Eric Palmqvist (SD):
Tack, finansministern, för det svaret! Jag förstår att regeringen anser att det är fullt rimligt att husbilsägarna betalar en fordonsskatt som står i paritet med den miljöbelastning husbilarna utgör. Men problemet är att i fallet med husbilarna står beskattningen inte alls i paritet med miljöbelastningen. Hur kan det komma sig att man för exempelvis lastbilar på 60 ton som kör tiotusentals mil om året betalar mycket lägre skatt?
Detsamma gäller bussar och till och med husbilar som är så stora att de är byggda på lastbilschassier. För dessa betalar man lägre fordonsskatt än för normala husbilar. Det innebär att regeringen premierar de riktigt stora husbilarna som släpper ut allra mest. Dessutom kan jag upplysa finansministern om att det redan i dag finns en skatt som korrelerar med hur mycket vi använder våra fordon: drivmedelsskatten.
Där har man en styrning som har direkt koppling till hur mycket bränsle ett fordon förbrukar och hur mycket det används. Varför ska husbilen utgöra ett undantag genom att beskattas på ett sådant sätt att ägaren tvingas ställa av och på fordonet varje gång det ska flyttas? Jag tillhör dem som tror på signalpolitik. Jag tillhör dem som uppmuntrar folk att rösta med fötterna, exempelvis genom att byta bank eller försäkringsbolag när räntor, avgifter eller premier är för höga. Talmannen får ursäkta; det är inte försäkringar vi talar om.
Men jag vill dra en parallell till det svar jag en gång fick från ett försäkringsbolag, när jag hade erbjudits en jättehög premie på en bil: de ville inte försäkra den biltypen. I fallet med skatten på husbilar är därför den enda rimliga tolkning jag kan göra att regeringen vill straffa ut husbilar. Det är inte en fordonstyp eller semesterform man vill stimulera. Denna tolkning har uppenbarligen också köparna gjort.
Nyförsäljningen av husbilar har ökat i hela EU, men den har störtdykt i Sverige. Vår enda inhemska husbilsproducent, Kabe i småländska Tenhult, har tvingats varsla personal, och handlare som jag varit i kontakt med uppger att de har fått antingen varsla personal eller ställa om sin verksamhet. Det är en oroande utveckling. Och denna utveckling beror på regeringens signalpolitik.
Regeringen pekar gärna finger åt dem som flyger och problematiserar med all rätt utsläppen från de stora passagerarfartyg som trafikerar våra farvatten. Samtidigt riskerar regeringen nu, genom en fordonsskattehöjning som saknar motstycke i vår del av världen, att göra så att presumtiva husbilsköpare i stället lägger sina pengar på flygresor till fjärran länder eller kryssningar med stora passagerarfartyg.
Dessa människor kommer inte att sluta resa utan kommer att välja andra sätt att få upplevelser. Det är oerhört illa. Jag anser att besöksnäringen är viktig för Sverige och att vi ska värna om den. Den genererar arbetstillfällen och skatteintäkter för Sverige. Jag hoppas att finansministern delar den uppfattningen. Herr talman!
Jag skulle önska att finansministern förtydligar och redogör för regeringens syn på framtiden för camping som semesterform för semesterfirande svenska familjer och vilket positivt utfall man tror sig få med den förda signalpolitiken.
Eric Palmqvist (SD):
Jag noterar att finansministern anser att husbilar som enda fordonstyp ska ställas av och på utifrån hur de används. Därmed visar man att man inte riktigt förstår hur olika dessa bilar kan användas och vilka konsekvenser den föreslagna lösningen skulle kunna innebära. Somliga stannar på en avsides camping under flera veckor och gör korta utflykter till fiskevatten, nöjesfält eller museer.
Andra kör för att handla mat, byta gasoltub eller helt enkelt handla förnödenheter som inte finns på campingen. Att en fordonstyp körs få mil om året betyder inte att alla mil körs i ett svep, utan de kan köras ganska sporadiskt. Det är således få mil men många nyttjandedagar. Det oroar mig att finansministern, som uppger att hon själv provat på husbilslivet, har så liten förståelse för vilka konsekvenser den föreslagna lösningen skulle kunna medföra.
Vad händer om man kör upp till fjällen med sin husbil, där mobiltäckning saknas? Ska man ställa av den innan man tappar mobiltäckning och köra olagligt sista biten? Eller ska man köra tillbaka och ställa av den där man hade mobiltäckning? Vad säger försäkringsbolagen om bilen är inblandad i en olycka på campingen? Det kan vara någon som backar emot den, eller det kan vara någonting annat som händer. Man kan bli tvungen att flytta fordonet inom campingen. Något kan inträffa, och fordonet är avställt.
Hur tror man att efterlevnaden kommer att vara när några står lite avsides på en camping och ska köra 6-7 kilometer till exempelvis en liten affär för att bunkra upp? Tror man att de kommer att ställa på sitt fordon eller köra olagligt den biten? Att hitta på regler för hur man ska ställa på och av dessa fordon är att skyla över konsekvenserna av en i grunden fullständigt vansinnig modell för beräkning av skatten, och det är politik när den är som sämst.
Två fel blir alltså inte ett rätt. Jag undrar alltjämt vad regeringen vill uppnå med denna skatt. Finns den politiska viljan att göra om och göra rätt när man faktiskt tycks ha insett de orimliga konsekvenserna av de nya skattereglerna?
Eric Palmqvist (SD):
I partiledardebatten den 15 januari sade näringsministerns kollega, miljö- och klimatministern, här i talarstolen "att Miljöpartiet kämpar för att göra Sverige oberoende av import av fossila bränslen". Hon framhöll sedan att mitt parti vill "låta den svenska befolkningen vara kvar i ett beroende av olja från diktaturer som gör att man är helt i händerna på vad som händer i Mellanöstern och i Ryssland".
Jag hävdar med bestämdhet att precis samma argumentation kan föras när man ser till vårt importberoende av mineraler, inte minst när det gäller sällsynta och innovationskritiska mineraler och metaller. Om man börjar betrakta dessa råvaror som bränsle i alla de elbilar som inte minst Miljöpartiet talar om är det svårt att förstå att regeringen inte redan har tagit krafttag för att säkerställa att svensk gruv- och mineralindustri har de bästa förutsättningarna.
Hur ska annars elektrifieringen ske? Varifrån ska vi all koppar som behövs till nya ledningar för att elektrifiera våra vägar och anlägga en funktionell laddinfrastruktur? Hur ska ni bygga höghastighetsbanor och elektrifiera dem om inte malmen bryts? Hur ska vår fordonsindustri kunna ställa om till att producera elbilar när vi redan i dag är helt beroende av import av ett antal mineraler, däribland kobolt från diktaturens Kina och gruvor i Kongo där barn arbetar under vedervärdiga förhållanden?
Vad händer när kineserna, som har en kraftigt ökande befolkning som blir alltmer köpstark, beslutar sig för att i första hand förse sin icke oansenliga fordonsindustri med dessa metaller för att få ned utsläppen på hemmaplan? I potten ligger 15 miljoner europeiska arbetstillfällen i fordonsindustrin. Smaka på den! Fru talman!
Jag menar att regeringen inte kan tas på allvar i sitt prat om klimatomställning och elektrifiering om man inte samtidigt säkerställer att de råvaror som behövs för detta finns att tillgå. I Sverige har inga nya gruvor etablerats på över tio år trots att vi vet att fyndigheterna finns här.
Företagen som vill prospektera och eventuellt bryta dem upplever sig motarbetade, och regeringen agerade inte förrän riksdagen tog tag i taktpinnen och riktade ett tillkännagivande till regeringen om att förenkla tillståndsprocesserna. För mig är detta smått obegripligt. Det är politik som inte hänger ihop. Man säger att man vill göra en sak, men i stället för att kratta manegen för att få det att hända häller man så mycket grus i maskineriet att det håller på att skära ihop.
Mina frågor är: Tar statsrådet gruvindustrins oro på allvar, och ser regeringen helheten?
Kommer ni att agera för att vi ska fortsätta att vara en stark gruvnation, eller är ni beredda att låta hjulen, bokstavligt talat, stanna som en konsekvens av att ett av regeringspartierna har en komplicerad syn på gruvor i allmänhet och allt som rullar i synnerhet?
Eric Palmqvist (SD):
Tack, näringsminister Baylan, för dina svar! Jag ser fram emot att inom en snar framtid få ta del av både utredningen och de förslag som regeringen kommer att presentera för att säkerställa att orosmolnen skingras för en av Sveriges viktigaste basindustrier, nämligen gruv- och mineralindustrin. Detta är oerhört viktigt för att trygga vår särställning som exportnation och kunskapsnation.
Det är också viktigt ur en säkerhetspolitisk aspekt i en värld där vi blir fler människor och fler som får ökad levnadsstandard samtidigt som krav reses på att vi ska ställa om till eldrift för att göra oss oberoende av fossila energikällor. Sveriges betydelse och roll som gruvnation kan säkerställas, men då behöver rätt politiska beslut fattas.
Det låter på näringsministern som att ambitionen finns trots att problematiken med tillståndsprocesserna tillåtits att bli så omfattande att en majoritet i denna kammare riktat ett tillkännagivande till regeringen om att man ska presentera ett förslag till lösning.
Därför är jag, trots ministerns till synes välvilliga inställning, alltjämt orolig och kommer så att vara fram tills jag ser konkreta förslag till lösningar som verkligen tryggar denna närings förutsättningar att verka framgångsrikt i vårt land.
Jag hoppas att det är möjligt för regeringen att fatta de beslut som behövs för att ge svensk gruvindustri kortare och tydligare tillståndsprocesser trots att det ena regeringspartiets företrädare mer eller mindre regelmässigt ifrågasätter allt vad gruvor heter.
Eric Palmqvist (SD):
Min fråga riktar sig till statsrådet Jennie Nilsson och rör förutsättningarna för folk i glesbygd att arbetspendla. För en tid sedan presenterades ett förslag till ett nytt reseavdrag. Sverigedemokraterna uppfattar det som ännu ett i raden av glesbygdsfientliga förslag från regeringen.
Ett räkneexempel baserat på förslaget i fråga visar på att en inte alls ovanlig landsbygdsfamilj med två vuxna som har 10 mil till sina jobb och som saknar kollektivtrafik skulle förlora uppemot 25 000 kronor om året om förslaget blir verklighet. På vilket sätt tror regeringen att ett försämrat reseavdrag kommer att stärka möjligheterna för folk att bo och verka i glesbygd?
Eric Palmqvist (SD):
Tack, statsrådet, för svaret! Jag är väl medveten om att regeringen har tvingats att agera i frågan. Med tanke på det initiala förslagets utformning kvarstår ändå frågan: Vilken är regeringens åsikt i frågan, och är man beredd att säkerställa att det nya reseavdraget inte utformas på ett sådant sätt att glesbygdsbor blir de stora förlorarna?
Eric Palmqvist (SD):
Min fråga går till statsrådet Isabella Lövin och rör de ökande kostnaderna för landets bilister. Att den regering i vilken Lövin ingår har som mål att beskatta bilism kan knappast motsägas. Skatten på drivmedel höjs varje år, och fordonsskatten höjs för många biltyper samtidigt som kraftiga försämringar av reseavdraget diskuteras. Som om inte detta vore nog höjer man även trängselskatten och planerar för att införa den på fler platser.
Det har nu gått så långt att när regeringen inte höjer skatten så mycket som planerat väljer man att kalla det för en skattesänkning. En löntagare som redan har betalat skatt på sin inkomst betalar fordonsskatt, skatt på drivmedel, moms på skatt på drivmedel och dessutom trängselskatt. För dem som är beroende av bilen i sin vardag håller detta på att få orimliga konsekvenser.
Min fråga är: När har taket nåtts och det är nog, och planerar regeringen fler pålagor för landets bilister?
Eric Palmqvist (SD):
Jag känner en ensamstående kvinna här utanför Stockholm. Om hon ska hinna med lämning av barn på dagis och sedan vara på jobbet klockan halv nio måste hon börja sin dag klockan fem på morgonen om hon inte har råd att använda bilen längre. Anser statsrådet att det är rimligt att arbetare ska välja mellan att antingen flytta eller säga upp sig för att ha tid att umgås med sina barn? Det är konsekvensen av den politik som regeringen för.
Eric Palmqvist (SD):
Tack, Mattias Jonsson, för frågorna! Att det är en gängse ordning att tillsätta utredningar för att ta reda på om förslag är bra är egentligen inte konstigt. Ibland föreslår vi också i våra motioner att saker och ting ska utredas. Detta är en naturlig ordning och inget som är konstigt i sig.
Konstigt blir det däremot när saker och ting debatteras här i kammaren och utmålas som problem och det år efter år framförs förslag efter förslag i samma debatt utan att något händer från regeringens sida. Det känns lite som att det är först under galgen, när man till och med fått kritik från konstitutionsutskottet, som man faktiskt agerar.
Det känns lite reaktivt att agera på det sättet från regeringens sida, och det känns inte som att man gör det med näringens bästa för ögonen. Detta uppfattar jag som otroligt bekymmersamt. Signalen har kommit från både näringen och oppositionen, och det riktas tillkännagivanden.
Men det händer egentligen ingenting förrän konstitutionsutskottet riktar denna kritik. Nu ser vi också resultatet i Fraser Institutes rankning, där vi sjunker ganska drastiskt. Jag vill mena att detta är ett resultat av saktfärdighet och obeslutsamhet från regeringens sida.
Eric Palmqvist (SD):
Jag kan ge ledamoten Jonsson ett exempel på en sak som kanske inte behöver utredas, nämligen förslaget om att antingen revidera den befintliga mineralstrategin eller att utarbeta en ny. Det är inget som behöver utredas. Det finns redan en mineralstrategi som är den enda gällande. Jag tror att den är från 2013. Den frågan skulle man mer eller mindre kunna ta på volley.
Det är bra att Socialdemokraterna, som är ett traditionellt industriarbetarparti, i mycket står upp för gruvpolitiken. Men ni har ju en samarbetspartner som heter Miljöpartiet, och jag uppfattar inte riktigt att de är gynnsamma för socialdemokratin i den här frågan. Kanske är de mer som en fotboja i sammanhanget.
Det är min tolkning av situationen. Ledamoten Jonsson säger att han är bekymrad över min hållning i den här debatten.
Men jag tror att Mattias Jonssons bekymmer över min ståndpunkt i det här sammanhanget gör mindre för gruvnäringen än gruvnäringens bekymmer med den socialdemokratiska politiken. Jag tror att det är ett större bekymmer för näringen än hur jag uttrycker mig i den här debatten.
Eric Palmqvist (SD):
Ledamoten Gardfjell nämnde perioden när vi fasade ut villaoljan. Jag är gammal nog att minnas när morfar bytte sin gamla oljepanna mot en kombipanna. I den kunde man såväl elda med ved och använda elpatron som stödelda med olja. Vad jag kan minnas från den tiden skulle han inte ha drabbats av något slags malusskatt om han hade behållit den gamla pannan.
Det får mig osökt att tänka på bonus-malus-systemet, vilket är någonting som inte minst Miljöpartiet älskar att driva. Nu vill man höja malusdelen för landets bilägare.
Då tänker jag på en familjebil som exempelvis Volkswagen Tiguan, som har haft en fordonsskatt på ungefär 2 500 kronor om året, nu kommer att ha en fordonsskatt på ungefär 14 500 kronor. Det är en bil som är fyrhjulsdriven, säker och populär, inte minst på landsbygden.
Kan man från Miljöpartiets sida se att det kan gå ut över familjeekonomin för folk som bor på landsbygden när man propagerar för en utfasning av den här typen av bilar innan det finns ett vettigt alternativ som löser det transportbehov människor har även i glesbygd?
Eric Palmqvist (SD):
Registreringsstatistiken talar sitt tydliga språk: De nya elbilarna registreras i storstäderna, och de bilar som drabbas av malusskatten hamnar i glesbygd. Jag noterar att inställningen alltså är att nya, säkra bilar med den senaste tekniken och de senaste konstruktionerna mest ska finnas i storstad. Det ska gagna dem som bor där.
Med det resonemanget ska de som bor i glesbygd nöja sig med begagnade bilar. Det känns inte attraktivt i mina öron; jag tycker väl att de som bor i glesbygd och har långa avstånd och vilt på sina vägar kanske är de som skulle vara bäst främjade av att ha nya, säkra och moderna bilar. Så kommer dock inte att bli fallet med den politik som ledamoten Gardfjell föreslår.
Eric Palmqvist (SD):
Jag vill inleda med att tacka näringsministern för svaret. Det är bra att näringsministern i sitt svar påpekar att svensk gruv- och mineralnäring har stor betydelse för Sverige som land. Därom är vi helt eniga. Vi är också eniga om att den här frågan ytterst handlar om arbetstillfällen, välfärd och utveckling av ny teknik - ny teknik som kan tillförsäkra oss alla en god och hälsosam miljö såväl nationellt som globalt.
Sverige har en lång tradition som gruvnation. Mycket av det välstånd som vi i dag tar för givet hade aldrig tillskapats om det inte varit för att våra förfäder lärde sig att hitta, utvinna och bearbeta våra naturresurser. Vi har mycket, kanske mer än vi riktigt förstår till vardags, att vara våra förfäder tacksamma för.
Min tanke, eller förhoppning, är att framtida generationer ska känna samma tacksamhet gentemot oss för att vi valde att förvalta det arvet på ett ansvarsfullt sätt.
Men då krävs det politisk beslutsamhet för att komma till rätta med de nyckfulla, oförutsägbara och evigt Kafkaliknande tillståndsprocesser som sakta kväver de företag och initiativtagare som vill söka efter nya fyndigheter eller etablera nya gruvor.
Så här är det nämligen, herr ålderspresident: Näringsministern och jag har debatterat den här frågan tidigare, och i sak vill jag tro att vi delar synen på att frågan om tillståndsprocesserna är något som man behöver komma framåt med. Inte desto mindre tar det tid, alldeles för lång tid.
Visserligen har regeringen tillsatt en utredning för att se över det nuvarande systemet för prövning enligt miljöbalken i syfte att få förslag på åtgärder för att uppnå en mer modern och effektiv miljöprövning. Och visserligen har regeringen också gett Domstolsverket, länsstyrelserna och Naturvårdsverket i uppdrag att ta fram en samlad statistik för miljöprövningen för att kunna identifiera lämpliga effektiviseringsåtgärder. Men varför har det tagit så lång tid?
Det här är ju en problematik som varit känd länge och en boll som regeringen borde ha satt i rullning för länge sedan. Det finns i dag företag, herr ålderspresident, som har väntat i många år på besked i sina tillståndsprocesser. Det är företag som bara hoppas på att få dra igång verksamheter som snabbt skulle kunna förvandla små avflyttningskommuner till orter där det plötsligt finns massor av välavlönade arbeten.
Näringsministern kan säkert gissa sig till vilka etableringar jag åsyftar, men för att den här debatten inte ska handla om enskilda processer nämner jag inga namn. Jag konstaterar däremot att det handlar om processer som landat på regeringens bord och där man nu blandat in bland annat FN:s organ Unesco i processen, vilket oroväckande nog knappast innebär att ett svar, oavsett vilket det blir, är att vänta inom en snar framtid.
Därför är min fråga till näringsministern: Kan ministern ge besked om hur lång tid han tycker att det är rimligt att tillståndsärenden som har hamnat hos regeringen tillåts bli liggande innan beslut fattas?
Eric Palmqvist (SD):
Jag tackar statsrådet. Jag har full respekt för att Näringsdepartementet har haft fullt fokus på att mildra konsekvenserna av den pågående pandemin. Jag tror inte att det finns något parti i kammaren som vill tumma på de grundläggande värdena. Det kan jag försäkra att inte heller vi vill. Som Gällivarebo vill jag ta fasta på det näringsministern nämnde om LKAB i sitt interpellationssvar.
Att statliga LKAB vill satsa uppemot 400 miljarder kronor under 20 år på min gamla arbetsplats i Vitåfors är fantastiska nyheter som skapar framtidstro. För så är det; gruvetableringar brukar skapa framtidstro, till och med de som initialt möts av motstånd. När det talades om en gruva i Kaunisvaara utanför Pajala rusade huspriserna i Pajala i höjden, och det bolag som var först ut med att etablera sig där gick i konkurs.
Då grät folk och manifesterade under parollen "Rädda gruvan". I dag vet vi att gruvan räddades och att fler än någonsin tidigare arbetar där. Jag tänker, herr ålderspresident, att det säger något om hur illa det faktiskt är när statliga LKAB, som har en unik ställning i Sverige och som har en hög lokal acceptans för sin verksamhet, pekar ut tillståndsprocesserna som ett av de största hoten mot att kunna genomföra en av de största industrisatsningarna i Sverige i modern tid.
Men nu vet vi alla att LKAB:s styrelseordförande inte är någon mindre än den tidigare socialdemokratiske statsministern Göran Persson, så för en gångs skull tog det mindre än ett dygn innan vår nuvarande statsminister - Göran Perssons tidigare partikamrat - uttalade sig i medierna om att man ska göra något åt tillståndsprocesserna.
Missförstå mig inte, herr ålderspresident, och inte statsrådet heller för den delen: Det är naturligtvis jättebra om statsministern har för avsikt att driva på i denna viktiga fråga, i alla fall om det gagnar alla företag, i alla processer, vilket jag tar för givet.
Likväl kan jag inte låta bli att förundras över det faktum att det i en marknadsekonomi som Sverige ändå är så illa att det ska behövas att en statlig aktör ryter ifrån, när näringslivet har flaggat för samma problematik i åratal. Är de arbetstillfällen som genereras inom statliga LKAB på något sätt viktigare än de som tillskapas av andra aktörer som bryter andra metaller och mineraler? Det givna svaret torde vara: Naturligtvis inte!
Alternativet som återstår är annars att vi gör oss i än högre grad beroende av import av råvaror från länder med en helt annan syn på markfrågor, miljöfrågor, mänskliga rättigheter och demokrati. Det är en utveckling som jag inte vill bidra till. Därför, herr ålderspresident, önskar jag att statsrådet klargör för oss hur samarbetet mellan MP och S faktiskt går i denna fråga.
Statsrådet svarar förvisso för hela regeringen, men att det ena partiet har en lite mer skeptisk syn på gruvor i allmänhet än det andra är väl inte någon statshemlighet. Frågan är om detta parti ges ett oproportionerligt stort inflytande över den bedrivna politiken.