KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Malmer Stenergard (M):
Jag är den första att skriva under på att vi ska ha tuffa reg-ler när det gäller kemikalier. Jag vill inte servera mina barn en kalops som är proppad med hårt besprutad lök. Jag vill servera dem kalops med lök från Åhus Grönt eller någon annan av våra duktiga lökodlare runt Kristianstad. Det är närproducerat, och det är minimalt besprutat. Svenska lantbrukare tar ett stort ansvar, och man besprutar inte heller i onödan, för det är både dyrt och dåligt.
Precis som Jonas Jacobsson Gjörtler var inne på i sitt inlägg använder de svenska bönderna ungefär en femtedel så mycket växtskyddsmedel som kollegorna i övriga EU. Frågan är om jag ska kunna servera mina barn den där kalopsen med nordostskånsk lök. Sverige är ju nu på god väg att stoppa de här lantbrukarnas möjligheter.
Risken är att den tuffa svenska linjen leder till att Sverige i stället för att odla lök får importera lök som har transporterats långt och som i de allra flesta fall har besprutats betydligt hårdare än vad som skulle ha varit fallet för svensk lök. Den importerade löken kan man då sälja i de här glesbygdsbutikerna som landsbygdsministern talar om, men jag är inte säker på att det är rätt politik för den svenska landsbygden.
Det är i stället alldeles bakvänt, för det här gynnar ju varken de svenska konsumenterna eller miljön. Det gynnar inte miljön, och det gynnar definitivt inte jobben, särskilt inte i Kristianstad. Det är regeringens ansvar att se till att Myndighetssverige fungerar. Gemensamma regler ska följas, men de ska inte övertolkas.
Per Svensson är lökodlare från Skepparslöv utanför Kristianstad, och han sa så här till Radio Kristianstad: Jag förstår inte varför de vill ge oss hårdare krav än övriga Europa. Det hade varit sjystare om alla hade samma regler. Det här borde verkligen vara ministerns främsta prioritering, så jag skickar frågan vidare från Per Svensson till landsbygdsministern: Är det inte sjystare om alla har samma regler?
Maria Malmer Stenergard (M):
Nu kommer vi in på dieselskatten. Vi kan konstatera att i den senaste budgeten var det regeringen som höjde skatten och ökade kompensationerna, medan vi i vår budgetmotion inte höjde skatten men ändå ökade kompensationerna mer. Då är det utrett. Norra och östra Skåne har en fantastisk miljö och landsbygd. På landsbygden skapas idéer och där råder entreprenörskap.
Där finns förutsättningar för det som brukar benämnas en levande landsbygd. Mat- och dryckeskulturen frodas och sätter Sverige på världskartan. För inte länge sedan skrev The New York Times att Skåne är ett av topp 10-ställena att besöka under 2016 - i hela världen. Det som enligt tidningen gör Skåne unikt är människorna, kusten, maten och inte minst råvarorna.
Det här är värden och konkurrensfördelar som vi måste värna till varje pris. Det minsta vi kan göra från politiskt håll är att låta bli att sätta fälleben för dem som skapar värdena. Jag vet att de gång på gång reser sig och borstar bort myllan, men till slut ger även en skåning upp. Det har vi inte råd med eftersom vi måste värna våra unika tillgångar. Vi säger att hela Sverige ska leva, men politiken sätter ständigt käppar i hjulen för en levande landsbygd.
Det är höga skatter, krångliga regler och förbud. Allt bidrar till att minska vår konkurrenskraft. Varför hittar andra länder möjligheter men inte vi? Varför kan vi inte känna tillit till våra lantbrukare? Varför måste Sverige hela tiden överimplementera EU-regler? Varför agerar inte landsbygdsministern för att rädda de skånska jobben?
Maria Malmer Stenergard (M):
Tack, finansministern, för svaret! Jag tänkte inleda med en klassiker. Man höjer skatten på alkohol för att människor ska dricka mindre. Man höjer skatten på tobak för att människor ska röka mindre. Regeringen höjer också skatten på bensin och diesel för att människor och företag ska köra mindre. Dessa beteendeförändringar räknar man kallt med.
Men när det däremot kommer till högre skatt på arbete räknar regeringen inte alls med att det ska jobbas mindre. Glatt höjer man skatterna för dem som jobbar: avtrappat jobbskatteavdrag, fler som betalar statlig inkomstskatt och särskild löneskatt för äldre. Trots att det med regeringens skattehöjarpolitik lönar sig mindre att arbeta kommer folk att fortsätta att arbeta precis lika mycket som förr. Det är vad regeringen tror. Och det är vad de utgår från i sina beräkningar.
Men, fru talman, experterna håller inte med. Finanspolitiska rådet är i sin senaste rapport historiskt kritiskt mot finansministerns kalkyler. Rådet skriver bland annat att "om statiskt beräknade inkomstförstärkningar av skattehöjningar används till varaktiga utgiftsökningar riskerar budgeten på sikt att bli underfinansierad".
På vanlig svenska betyder det att eftersom det lönar sig mindre att arbeta kommer människor att arbeta mindre. Då får staten in mindre pengar, och plus och minus kommer därför inte att gå ihop. Sedan länge har vi en tradition av att vara mycket försiktiga med att i förtid räkna in sådant som vi tror kommer att ge positiva effekter på de offentliga finanserna. Det är mycket klokt, och det är en viktig princip att hålla fast vid.
Men en försiktighetsprincip borde råda även åt andra hållet. Det framhåller också Finanspolitiska rådet. Om man genomför förändringar som riskerar att leda till att man får in mindre pengar till staten ska man räkna med det. Detta är bakgrunden till min fråga till finansministern: Hur bedömer hon att de negativa effekterna av skattehöjningarna påverkar statens finanser? I sitt svar till mig hänvisar finansministern till osäkerheten och till helheten.
Det är, precis som finansministern framhåller, naturligtvis ingen lätt uppgift att räkna på de negativa effekterna av skattehöjningarna. Det har jag all respekt för. Men Finanspolitiska rådet har lyckats göra sådana beräkningar, och det borde även Finansdepartementet klara av. Ambitionen och medvetenheten är viktiga. Att beräkningarna är osäkra är heller inget unikt för just dessa beräkningar, och det är alltså ingen ursäkt för att låta bli.
"Vi anser att det är klart otillfredsställande att regeringen inte redovisar beteendeeffekter av enskilda förslag och heller inte har för avsikt att göra det framöver", skriver Finanspolitiska rådet, bland annat. Rådet kritiserade regeringen redan inför den förra budgeten. Nu gör man samma fel igen. Hur blir det med höstens budget?
Kommer Finansministern att redovisa beteendeeffekter av enskilda förslag, som Finanspolitiska rådet rekommenderar?
Maria Malmer Stenergard (M):
Finansministern återkommer till vad hon tänker använda pengarna till. Då undrar jag: Vilka pengar? Många av de här miljarderna som hon redan har räknat in i sina beräkningar säger Finanspolitiska rådet aldrig kommer att komma henne till godo. Hur kommer finansministern alltså att hantera experterna? Hon avfärdar dem här väldigt enkelt.
Jag tycker att det är allvarligt när finansministern helt bortser från vad expertisen säger. Expertisen säger att alla de miljarder som hon har räknat in i reformutrymmet inte kommer att komma in. Hur kommer hon att hantera det? Kommer hon att låna mer eller kommer hon att skära ned på välfärden? Jag fick inte svar på min fråga. Vi ser en mycket oroväckande trend i svensk finanspolitik sedan Magdalena Andersson tog över ansvaret för statens finanser. Man höjer skatterna och ökar bidragen. Man har slutat redovisa effekterna av den egna politiken eftersom man vet att de är negativa.
Med en dåres envishet hänger man fast vid tron på framtida så kallade investeringar. Och man räknar med inkomster som man aldrig kommer att ha. Det är en politik som gräver hål i statens plånbok. Tyvärr är det de vanliga hushållen som blir lidande. Stefan Löfven sa på Socialdemokraternas valupptakt 2014: Om jag får bilda regering kommer jag att kräva besked av varje statsråd och varje myndighetschef om ett beslut innebär fler jobb eller ej. Alla förslag ska syfta till att skapa fler jobb.
Finansministerns svar på Stefan Löfvens krav tycks vara att sluta redovisa effekterna av den politik hon för. Då slipper hon nämligen svara statsministern att hennes skattehöjningar leder till färre jobb, färre arbetade timmar, sämre villkor för företagen och därmed sämre offentliga finanser.
Maria Malmer Stenergard (M):
Jag vänder mig till utbildningsminister Gustav Fridolin. Efter Alliansens initiativ presenterade regeringen i förra veckan ändrade direktiv till Välfärdsutredningen. De ursprungliga direktiven skapade stor oro hos företagare inom vård och omsorg samt inom utbildningsministerns eget ansvarsområde. De blev osäkra på om deras företag skulle kunna finnas kvar i framtiden eftersom regeringen ville utreda om vinster skulle förbjudas.
Med de tilläggsdirektiv som regeringen har presenterat har man tagit tydliga steg i rätt riktning. Det kanske viktigaste är att landstingen inte längre ska kunna avstå från valfrihet i primärvården. Det är dock synd att regeringen inte tog tillfället i akt att staka ut en mer konstruktiv riktning för utredningen. Det skadliga huvuduppdraget finns kvar. Man fokuserar fortfarande på vinster i stället för på kvalitet. Branschen känner därför fortfarande stor oro.
Jag frågar därför utbildningsministern: Vilket är egentligen regeringens budskap till välfärdsföretagarna?
Maria Malmer Stenergard (M):
Innan utbildningsministern blev minister sa han att det är kvaliteten i verksamheten som är det viktiga, inte vad det står för skylt på dörren. I synnerhet i dessa tider känns det oansvarigt att lägga tid och resurser på förslag som inte har stöd i Sveriges riksdag. Ännu allvarligare är att det skapar stor oro i den välfärd som vi, precis som ministern påpekade, så väl behöver.
Mot denna bakgrund och mot bakgrund av vad ministern tidigare har sagt kan man fråga sig i vems intresse regeringen klänger sig fast vid vinst- och formfrågor i stället för kvalitetsfrågor. Anser ministern att det är rimligt att regeringens samarbetspartner ska kunna sätta en hel bransch i gungning när det inte finns stöd för det i riksdagen?
Maria Malmer Stenergard (M):
Min fråga går till klimat- och miljöminister Åsa Romson. I regleringsbrevet för Statens energimyndighet för år 2016 står att läsa att myndigheten tillsammans med Naturvårdsverket har fått i uppdrag att följa upp och analysera hur planerings- och tillståndsprocessen vid etablering av vindkraft har utvecklats i kommunerna. Man skriver att om myndigheterna bedömer att det finns behov av åtgärder för att underlätta tillståndsprocessen ska de föreslå sådana, inklusive författningsförslag.
I sammanhanget nämns att enligt miljöbalken krävs kommunernas tillstånd för att nya vindkraftverk ska få uppföras, det vill säga det finns ett kommunalt veto. Mot bakgrund av detta vill jag fråga ministern: Ska man tolka regleringsbrevet som att regeringen är beredd att ta bort det kommunala vetot för nyetablering av vindkraft?
Maria Malmer Stenergard (M):
Tack, ministern! Men jag tycker inte riktigt att jag får något tydligt svar, och detta ligger ändå nära det område som ministern ansvarar för, det vill säga klimat och miljö. Jag måste påminna om att det i regeringsformens portalparagraf står att all offentlig makt i Sverige utgår från folket och att folkstyrelsen förverkligas bland annat genom det kommunala självstyret.
I regleringsbrevet pekar man tydligt på just det kommunala vetot, och i samband med det säger man att man även ger ett uppdrag om att ta fram ett författningsförslag.
Maria Malmer Stenergard (M):
Den svenska modellen går ut på att arbetsmarknadens parter bestämmer villkoren på arbetsmarknaden. Ofta sker det genom kollektivavtal, men i den svenska modellen ingår också rätten att inte teckna kollektivavtal. Den ordningen vill regeringen nu överge genom krav enligt kollektivavtal vid offentlig upphandling. Fru talman! Sex av tio företag med färre än 50 anställda saknar kollektivavtal. Alldeles för få lägger anbud vid offentlig upphandling.
Med regeringens förslag skulle det bli ännu färre. Min fråga är: Varför överger regeringen den svenska modellen? Varför vill man göra det svårare för företagen att växa och få jobben att växa till? Jag hoppas att statsministern nu inte anklagar oss för att vilja sänka lönerna eller försämra villkoren för arbetstagare. Det vill vi inte. Vi vill ha sjysta villkor, och den som de facto har sänkt lönerna är statsministern själv under sin tid som ordförande i Metall.
Maria Malmer Stenergard (M):
Jag vill inleda med att vara tydlig. Kollektivavtal är jättebra för jättemånga. Men det är inte kollektivavtalen som jag vänder mig emot, utan det är mot tvånget, att tvinga människor in i kollektivavtal i små företag. Sex av tio företag med färre än 50 anställda har inte kollektivavtal, och de utgör 99 procent av alla företag.
Vi är alla överens om att de varor och tjänster som vi köper för våra gemensamma skattepengar ska skapas under sjysta förutsättningar. Ingen vill se att våra gemensamma medel går till lönedumpning, orimliga arbetstider eller miljöförstöring. Jag tycker att det är synd att man spelar bort korten här genom att försöka smeta på varandra olika inställningar. Herr talman! Lösningen stavas inte mer krångel och färre svenska jobb.
Precis som någon remissinstans påtalade bär regeringens förslag prägeln av kollektiv bestraffning. Bara för att det finns de som inte sköter sig väljer man att straffa alla. Regeringens förslag leder till sämre konkurrens, högre priser och färre jobb, och vem gagnar det? Det gagnar inte de offentliga finanserna, inte företagen och inte jobben. På svensk arbetsmarknad ska det finnas trygga anställningsvillkor.
Men den största tryggheten för arbetstagare ligger i framgångsrika arbetsgivare. Den tryggheten riskeras med regeringens politik. Herr talman! Detta är tyvärr en ideologiskt driven produkt som saknar förankring i EU-rätten, som missgynnar svenska småföretagare som driver jobben utomlands. Vi har tuffa utmaningar framför oss i Sverige. Ska vi klara integrationen och framtidens välfärd behöver det bli fler som ställer klockan på morgonen för att gå till jobbet.
Med regeringens förslag blir det färre, och vi kan aldrig bidra till att genomdriva detta i den här kammaren.
Maria Malmer Stenergard (M):
Den här regeringen kallar sig feministisk. Orden är många och vackra. Man använder begrepp som jämställdhetsintegrering och jämställdhetsbudgetering. Men det är en sak att påstå att man har vissa värderingar och en helt annan att leva upp till dem. I realiteten finns svenska myndigheter som har lagt sig platt för beteenden som ligger mycket långt från principen om alla människors lika värde.
Vi har en regering som tror att börsbolagens styrelser är vårt största jämställdhetsproblem, samtidigt som det finns statsråd som inte ens ser problemet med att människor vägrar att ta kvinnor i hand. Vågar statsministern ta itu med de verkliga jämställdhetsproblemen?
Vågar regeringen agera mot myndigheter som accepterar värderingar som utgår från att alla människor faktiskt inte är lika värda bara för att dessa värderingar är kulturellt eller religiöst motiverade?
Maria Malmer Stenergard (M):
Jobbskatteavdraget är en skattelättnad för alla som kliver upp på morgonen och går till jobbet. Det ger en sjuksköterska en månadslön extra i plånboken varje år. Det har spelat roll för svensk ekonomi, eftersom det har spelat roll för jobben. Fler har velat jobba, och fler har också fått ett jobb att gå till. Jag tror inte att alla känner till det, men detta vill alltså Sverigedemokraterna ändra på. Om Sverigedemokraternas budget gick igenom skulle man nämligen avskaffa jobbskatteavdraget.
Jag är övertygad om att detta inte är en politik som får fler i arbete. Detta är inte en politik för jobben. Jag är också övertygad om att jobben behövs om vi ska fixa vår framtida trygghet - om vi ska fortsätta att bygga Sverige starkt. Varför tror då inte Sverigedemokraterna detta? Varför vill man avskaffa jobbskatteavdraget? Varför ska det löna sig mindre att arbeta?
Jag kan inte låta bli att också ställa en fråga med anledning av det som David Lång sa i sitt anförande om att vi lever i en orolig värld. Jag skulle vilja veta vad Sverigedemokraterna gör för att den ska bli mindre orolig.
Maria Malmer Stenergard (M):
Nu säger David Lång att det inte stämmer att Sverigedemokraterna vill avskaffa jobbskatteavdraget. Då måste jag ställa en motfråga: Är det alltså så att Sverigedemokraterna vill att vi ska behålla det jobbskatteavdrag som alliansregeringen införde? Det är människor i arbete som bygger Sverige starkt. De som jobbar betalar för vården, för skolan och för tryggheten.
Att många jobbar är också det som lägger grunden för ett stabilt pensionssystem och för att pensionerna ska växa. Vi har sett att jobbskatteavdragen, med vår konstruktion, fungerade - 120 000 nya jobb är resultatet av den reformen. Därför fortsätter vi på den inslagna vägen och inför ytterligare lättnader för dem med allra lägst inkomst.
Detta beräknas i sin tur skapa 15 000 nya heltidsjobb, varav sex av tio tros gå till personer som kommer från utanförskap. Sverigedemokraterna vill alltså avskaffa detta jobbskatteavdrag. I stället vill man bland annat höja bostadsbidraget, sjukpenningen, underhållsstödet, vårdnadsbidraget och föräldrapenningen samt slopa vissa karensdagar. När det är människor i arbete som bygger Sverige starkt är det vår skyldighet att göra det mer lönsamt att gå till jobbet.
Sverigedemokraternas ekonomiska politik gör inte detta, och jag önskar att fler kunde syna den i sömmarna.
Maria Malmer Stenergard (M):
När det gäller skattepolitiken börjar regeringspartierna att bli tydliga: Alla ska vara med och betala mer. Trots att regeringen lovade att inte höja skatten för vanligt folk höjs nu skatten för sjuksköterskor, poliser och lärare. Man minskar RUT-sektorn, man höjer bensinskatten, man vill beskatta avstånd och man vill beskatta flyg.
Man vill göra det mindre lönsamt att äga företag - jag återkommer till det - och man vill ensidigt höja skatten för de 85 000 som jobbar inom bank och försäkring. Nu tar regeringen nästa steg och föreslår hisnande skattehöjningar på 5 miljarder för svenska små entreprenörer. Det är ett stenhårt slag mot Sveriges jobbskapare, de små och medelstora företagen. Det är de som skapar fyra av fem jobb, vilket vi i kammaren nu vet.
Regeringen talar om mer resurser till välfärden, men det är bara genom fler människor i arbete som vi säkerställer tryggheten för dem som behöver den bäst. Genom en skattepolitik som slår ut jobben äventyrar regeringen skolan, förskolan och tryggheten. Varför ger regeringen sig på Sveriges jobbmotor? Varför är man beredd att riskera finansieringen av vår gemensamma trygghet?
Maria Malmer Stenergard (M):
120 000 nya jobb spelar roll. Det har varit ett vinnande koncept, och det vill vi fortsätta med. Därför fortsätter vi att sänka skatterna för dem med lägst inkomst. Jag frågade om skatten på entreprenörer. Det var en utredning som vi tillsatte, inte regeringen.
Vi tillsatte den för att vi ville göra det enklare att göra generationsskiften i företag, till exempel inom familjen. Men så fort regeringen tillträdde valde man att ge utredningen nya direktiv, och dessa direktiv var tydliga: Höj skatten! Höj skatten! Höj skatten! Det gläder mig att Jörgen Hellman nu uttrycker viss tveksamhet om vilka förslag regeringen faktiskt kommer att lägga fram.
Välskötta offentliga finanser har vi varit inne på i debatten. Det var länge en svensk paradgren, men den riskerar nu att urholkas. Jörgen Hellman och jag har precis tagit i hand på att vi ska ha ett överskottsmål i de offentliga finanserna, och det bygger på att man i goda tider som nu sparar lite som man kan använda i tuffare tider. Totalt sett ska man dock gå plus. Nu har vi en högkonjunktur, vilket inte är ett resultat av de elva månader som regeringen har styrt med sin budget.
Det innebär att vi borde lägga undan lite till sämre tider. Men det gör man inte, utan man har en underfinansierad budget. Det är inte minst Riksrevisionen bekymrad över. De är djupt oroade över att man har presenterat en budget där man lånar för att få plus och minus att gå ihop. Åter till jobben. Vad tycker Jörgen Hellman är en bättre investering än den i jobbskaparna?
Det är ju ändå de som bidrar till vår framtida trygghet, vilket jag var inne på i ett tidigare inlägg.
Maria Malmer Stenergard (M):
Vi behöver en politik för hela Sverige. Det ska vara möjligt att leva och att växa i städer men också på landsbygden. Utanför storstadsområdena är det en utmaning att få jobben att växa till, och det är en utmaning som vi måste ta oss an. Men vi måste också göra det möjligt för människor att arbetspendla och få livet att gå ihop.
Miljöpartiet har traditionellt sett sagt sig stå för en politik som möjliggör småskalighet och ett liv utanför storstäderna. Men i regeringsställning presenterar Miljöpartiet en politik som på punkt efter punkt slår just mot oss som bor utanför storstäderna. För oss som bor på en liten ort utanför Södermalm har livet inte blivit lättare med Miljöpartiet i regeringsställning. Inte minst gäller det på skattesidan.
Höjd bensin- och dieselskatt, som ska fortsätta att höjas ganska ordentligt årligen, är redan verklighet. När man inte har något alternativ till bilen har man inga alternativ: Det blir högre skatt. Även en flygskatt utreds, och regeringen har tagit initiativ till en kilometerskatt på transporter. Det är inte en skatt på utsläpp utan en skatt på avstånd. Den slår hårdast mot landsbygden och minst mot innerstaden.
Det handlar om transport av mjölk och av bröd, som vi redan har debatterat mycket här i dag. Och det är alltid vanligt folk som drabbas; priset läggs ju på konsumenterna. På vilket sätt gynnar Miljöpartiets skattepolitik livet för oss utanför storstäderna?
Maria Malmer Stenergard (M):
När det gäller välfärdssatsningar tror jag att det råder någon form av missförstånd, för vi satsar mer på välfärden än vad regeringen gör. Det är lätt att leverera vackra ord och visioner, men det är mycket svårare när man ska göra verklighet av dem i regeringsställning. Vi tycker absolut att miljöfarlig verksamhet ska straffas på olika sätt. Teknik, innovation och miljövänlighet måste gynnas.
Det gör också vi i vår budget, och vi satsar på kostnadseffektiva och smarta lösningar för att gynna klimatet. Men det är inte alls den inriktningen som Miljöpartiet har när det ingår i regeringen. Då blir förslagen gång på gång trubbiga och riktas åt fel håll. I stället för att slå mot miljöbovarna slår man med ganska skarp precision mot oss som bor utanför storstäderna. Det slår mot företagen, och det skapar regelkrångel. Det är en sak vad man säger och en annan sak vad man faktiskt levererar.
Jag noterade att Rasmus Ling i sitt huvudanförande uttryckte en viss oro för hur Länsförsäkringar och andra inom finansbranschen som har stor närvaro på landsbygden skulle drabbas av vissa av våra budgetförslag. Jag tycker att det är intressant att Rasmus Ling tar upp det, för det för mig in på den planerade finansskatten. Den är alltså tänkt att läggas på dem som jobbar i finanssektorn med bank och försäkring.
Det drabbar då alltså extra hårt dem som har en affärsmodell med stor närvaro ute på landsbygden. Hur ser Miljöpartiet och Rasmus Ling på den skatten?