Maria Larsson (KD):
Lars U Granbergs fråga är naturligtvis berättigad, och mitt svar, skulle jag vilja säga, fokuserar också på väldigt mycket av det som vi ser som en lösning. Man kan konstatera att många personer med funktionsnedsättning själva säger att de har arbetsförmåga och gärna skulle vilja finnas i en meningsfull sysselsättning ute på reguljär arbetsmarknad eller i någon annan form av meningsfull sysselsättning.
Det här tycker jag är viktigt, och regeringen har tyckt att det har varit viktigt att också sänka trösklarna och få tillbaka en hel del av dem som stöttes ut under den förra regeringsperioden. Alltför många personer med funktionsnedsättning hamnade utanför arbetsmarknaden, det vet Lars U Granberg väldigt väl.
Vi har haft ambitionen att se till att fler av dem kan komma tillbaka både för att få en meningsfull vardag och för att öka möjligheten till egenförsörjning, vilket naturligtvis är en bra åtgärd både för meningsfullhet i tillvaron och för att ha mer egenmakt att råda över sitt eget liv i större utsträckning. Det är vår målsättning, och därtill har våra åtgärder syftat.
Jag skulle vilja säga att det inte bara är nystartsjobben som det handlar om där ju ändå 14 procent av en generell åtgärd faktiskt har lett till att fler med en funktionsnedsättning har kommit in på arbetsmarknaden. Från och med i år har vi faktiskt fördubblat stödet för arbetshjälpmedel från 50 000 till 100 000 kronor därför att vi ser att arbetsgivare kan vara rädda för kostnaderna när människor med speciellt stödbehov kommer in, och då vill vi undanröja det hindret.
Det är en dramatisk höjning från 50 000 till 100 000 kronor. Vi har också höjt stödet för arbetsbiträde från 50 000 till 60 000 kronor. Det är sammantaget en hel del åtgärder som har införts just med det här syftet, för vi vet att kopplingen är så omedelbar. Jag vill att personer med funktionsnedsättning också ska finnas på reguljär arbetsmarknad i meningsfull sysselsättning. De önskar det själva, och vi önskar det och har försökt undanröja hindren.
Sedan finns det en problematik, låt mig säga det, med de dyra boendekostnaderna. Väldigt många av de bostäder som personer med LSS-insatser vill bo i är nyproducerade med en hög produktionskostnad som ligger i botten för hyressättningen, och dessutom får den som bebor en lägenhet också betala för gemensamhetsytorna, vilket höjer boendekostnaden ytterligare.
Det är precis det här vi har haft en utredning för att titta på, nämligen LSS-utredningen. Den kom med sitt betänkande i februari. Det har precis varit ute på remiss, och remissvaren håller på att sammanställas.
Utredningen tycker att regeringen bör utreda hur man ska kunna slippa att betala för de gemensamma utrymmena i till exempel en gruppbostad. Grunden har varit att det här ska vara att betrakta som en vanlig bostad, att hyreslagen ska gälla och att det inte ska vara en institution.
Det kanske finns skäl att ompröva det. LSS-kommittén pekar på det här som en viktig sak för att få ned boendekostnaderna - att titta på om gemensamhetslokalerna kan ha annan betalare. De säger också att innan frågan är löst bör de som berörs få samma särskilda bostadstillägg som ålderspensionärer. Det är LSS-kommitténs förslag, och det här är sådant som vi måste titta vidare på och som bereds.
Men låt mig säga att det som Lars U Granberg egentligen berör, nämligen riktlinjer som Socialstyrelsen skulle utarbeta, inte är rimligt och möjligt att utarbeta med LSS-lagstiftningen som grund eftersom den inte tar sikte på de ekonomiska betingelserna.