Larry Söder (KD):
Jag har nöjet att vara ordförande för något som kallas Hallands kulturhistoriska museum. Precis som med många andra museer är det inte vi politiker som skapar dem, utan det är någon annan. Det är frivilliga krafter som tar tag i det från början och som försöker skapa något för eftervärlden som de tycker är viktigt i vår historia.
De människor som skapade Varbergs museum, som numera kallas Hallands kulturhistoriska museum, skrev in i avtalet med kommunen att man årligen skulle ge ut en bok - en årsbok - som förklarar halländsk kulturhistoria. Som politiker kan man ibland tycka att det är väldigt svårt att hantera summor som ligger fast i en budget, men i detta fall är det väldigt lätt.
Det är lätt när man förstår att denna bok, som ges ut varje år, faktiskt är en viktig del där människor känner stolthet över sin halländska kulturhistoria. De känner stolthet över vad de har varit med om och att de lämnar efter sig en berättelse om Hallands kulturhistoria till eftervärlden.
Samtidigt inser man att årsboken inte bara är en bok med bokstäver utan en bok som inger hopp och stolthet över det människor har varit med om att skapa. Ibland glömmer man bort alla ideella krafter som finns när det gäller att skapa ordet. De finns runt omkring oss, och jag tycker att vi ska skänka dem en tanke.
Språket är ett av de viktigaste instrument vi har som människor. Vi använder det till att kommunicera med varandra men även för att inhämta kunskap om vår omvärld. De demokratiska grundprinciperna vilar på att varje människa kan läsa och inhämta den information som behövs för att kunna förmedla sin åsikt genom både tal och skrift. I dag går utvecklingen mot att vi skriver alltmer till varandra och tyvärr även om varandra.
Skrivandet har utvecklats så att det verkligen är var mans egendom genom internet. Allt fler publicerar sina texter, skriver på Facebook, twittrar och bloggar. Vi skickar textmeddelanden, formulerar texter till Instagrambilder och dokumenterar dagens arbete.
En problematik i detta är att texterna oftast är väldigt korta och saknar en längre analys av omvärlden och faktiskt förutsätter att vi mottagare har en del förkunskaper om den omvärld som personer beskriver. Vi tappar alltså läsandet som bygger på böcker, där vi allt som oftast kan förpassa oss till en annorlunda värld, få den illustrerad genom ord och på det sättet följa med i bokens värld.
Vi kan tycka mycket om det som skrivs i dag, att det är skräp och att det kanske aldrig borde ha skrivits, men faktum är att allt som skrivs förutsätter att vi - någon annan - läser det. Läskunskapen har blivit en kunskap som inte har minskat i betydelse utan ökat. Allt fler skriver, och det finns fler texter. Det innebär säkert att vi läser mer än tidigare. Ändå är det något som fattas.
Vi läser annorlunda och mer fragmentariskt. Läsningen av längre och mer komplexa texter minskar. Läsförmågan är även ojämnt fördelad. Den uppväxande generationen ser ut att tappa i läsförmåga, nu när den behövs mer än någonsin.
Att kunna läsa med flyt och förståelse öppnar dörrar även i andra ämnen, där svenska elever numera underpresterar, till exempel matematik och naturvetenskap. Det exempel som jag tycker fungerar allra bäst i min hemkommun Kungsbacka är något som vi kallar lässcreening. Alla elever som börjar årskurs 2 får göra en screening för att se hur bra de är på läsning och läsförståelse.
Om de kommer nedanför en nivå på skalan får de hjälp och stöd under läsåret för att komma upp så långt som möjligt. Detta är en insats man gör för att kunna klara av skolan på lång sikt. Givetvis ser man inte effekten av lässcreeningen under det läsåret utan kanske först när eleven går ut nian eller till och med gymnasiet.
Skolan kanske märker effekterna när personerna går i sjuan, åttan och nian och inte behöver lika mycket stöd och hjälp som de annars hade behövt. Som politiker måste vi kunna se att de insatser vi gör kan ge effekt på längre sikt. Vi som nation måste arbeta för att öka läsandet, framför allt bland unga.
Ju mer de läser, desto tryggare blir de i sin skolgång, i sig själva som personer och i sin uppfattning av omvärlden. Vi ser det som en demokratiaspekt att vår uppväxande befolkning ska kunna ta del av det rika kulturarv vi har i form av böcker och texter, men de ska även kunna sätta sig in i och ta ställning till olika frågor som kommer upp i debatten.
PISA-undersökningar visar att läsförmågan bland unga minskar och att klyftan mellan de som läser och de som inte läser ökar alltmer. Detta skapar givetvis ett demokratiskt problem på lång sikt. Vi som nation borde försöka öka insatserna för att detta gap ska minska. Kulturrådet fördelade 45 miljoner till de olika regionerna. Pengarna har bland annat använts till läsfrämjande. Denna satsning måste ses som en delinsats. Andra måste hjälpa till.
Och vi önskar alla att den summan skulle öka. Förutom att jag yrkar bifall till förslaget i betänkande KrU9 vill jag också lyfta fram min halländske kollegas, Bengt Eliassons, motion i fråga om att utöka fristäder. Den är välskriven och väl underbyggd med god argumentation.
Vi tycker att det är bra att fler städer är med och möjliggör att det skrivna ordet får större kraft i stadens kulturliv, kommunens kulturliv och Sveriges kulturliv. Min efterforskning visar dock - Bengt kanske har en annan uppfattning - att ingen av de halländska kommunerna är en fristad. Jag tycker att vi borde ta varandra i hand och försöka uppmana dem att bli det. Halland borde också vara med på detta.
I övrigt är det en förändring av antalet ledamöter i styrelsen för Sveriges författarfond som innebär en minskning. Detta har vi kristdemokrater inget att erinra kring. Jag yrkar bifall till det.