KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Stenberg (S):
Till att börja med vill jag tacka för svaret och möjligheten att debattera ett i grunden ganska spännande förslag. Som sagt skulle det gynna både Sverige och naturligtvis Arvidsjaur, där det föreslagna centrumet skulle ha sitt säte. Jag är extra glad över att försvarsministerns svar är någorlunda positivt. Det borde båda gott inför framtida beslut.
Man kan fundera på vad internationell militär test- och övningsverksamhet handlar om. Jo, det handlar i grunden om att utveckla Sveriges förmågor till max och att utnyttja det unika klimat som finns i norra Sverige och Arvidsjaur.
Hemma i Norrbotten är klimatet kallt och torrt och innehåller enorma mängder snö, framför allt i år. Det är utmärkta egenskaper för att testa, öva och forska. Man utmanar verkligen både människor och fordon i ett sådant extremt klimat.
Om man lägger till mörkret under vintern kan man säga att förutsättningarna är kompletta. Fordonstestning på den civila delen är redan etablerad i Arvidsjaur och hemma i min hemkommun.
Det är därför vi tycker att vi innehar en infrastruktur och en kunskap för att kunna gå vidare med och utveckla även de militära möjligheterna att sätta Sverige och A-kommunerna på världskartan när det gäller testning i subarktisk miljö. Ett samlat grepp om den civila delen och den militära delen skulle kunna ge goda förutsättningar när det gäller styrka och kontinuitet i det här extrema klimatet.
Jag tror precis som utredningen säger att ett administrativt centrum placerat i Arvidsjaur skulle vara helt logiskt med tanke på både att det finns bra militära lokaliteter och att det finns en lång tradition av testning i det här klimatet, både på den civila och framför allt kanske på den militära delen.
I förra försvarsbeslutet fick Luleå tekniska universitet möjligheten att forska vidare inom detta spännande område.
Den militära delen, CTI, som har pågått i projektform, borde ha en stark framtidsmöjlighet med tanke på att norra Sverige erbjuder en mängd olika möjligheter till övning, precis som försvarsministern sade - stora, glest bebyggda områden med en bra infrastruktur som skulle kunna stödja utvecklingen.
I sammanhanget vill jag förutom Arvidsjaur nämna Vidselbasen, som redan i dag kan visa upp goda resultat när det gäller samarbete på den militära testsidan med Flygvapnet. Sammantaget kan jag med tanke på försvarsministerns svar säga att jag ser mycket positivt på projektet och att det ska kunna bli verklighet. Men det hastar lite.
Det är alltid bra med eftertänksamhet, att man bereder ärenden i ordning och att det tar den tid det ska ta, men jag tror att det finns en otålighet både på den civila delen och på den militära delen. Man måste komma fram till ett beslut, så att det som skulle kunna gynna Sverige, framför allt norra Sverige och Arvidsjaur, kan startas.
Maria Stenberg (S):
Återigen tycker jag försvarsministern låter väldigt positiv, men vi vet att det har funnits en diskussion om den så kallade dödslistan när det gäller förbanden och den omstrukturering som pågår.
Därför känns det väldigt viktigt att norra Sverige stärker sin position när det gäller att erbjuda utländska förband stora och bra möjligheter att testa sin förmåga att prestera i mörker och i kyla.
Att kunna prestera någonting när det är 25 minusgrader behöver man kanske öva för att känna efter vilka begränsningar man har. Jag förstår att det finns både säkerhetspolitiska och försvarspolitiska frågeställningar när det gäller hur man ska utforma allt, hur den civila och den militära delen ska kunna samarbeta och hur det ska se ut i framtiden.
Därför blir mina följdfrågor till försvarsministern: Vilka farhågor eller möjligheter kan man se när det gäller just säkerhetspolitik och försvarspolitik att samarbeta med det som egentligen skulle vara grädden på moset, att stärka norra Sverige och Arvidsjaur som en testregion?
Vilka farhågor på det säkerhetspolitiska och det försvarspolitiska området kan försvarsministern se?
Maria Stenberg (S):
Då har vi ett antal datum att vänta in. Framför allt när det gäller centret i Arvidsjaur handlar det om, som jag förstår på försvarsministern, ungefär den 1 oktober och en process efter det. Vi får väl mötas igen strax före jul här i kammaren, så får vi höra vad man har kommit fram till. Vi är väldigt stolta över vinterenheten i Arvidsjaur.
Jag är mycket väl införstådd med att det inte bara handlar om Arvidsjaur, utan den här diskussionen handlar också om var själva navet ska finnas som ska samordna. Jag är väl medveten om att Vidselbasen är en jättebra anläggning, och man har varit väldigt duktig på att samordna de utländska förbanden när de vill prova och testa.
Eftersom vinterenheten är väldigt duktig på att se till att människor kan prestera bra i extremt klimat önskar jag att försvarsministern besöker vinterenheten i Arvidsjaur och tar del av den verksamhet som bedrivs där och verkligen på plats får höra från de duktiga militärer som jobbar där om verksamheten, så att han känner en stark förankring i norra Sverige inför kommande beslut.
Maria Stenberg (S):
Tack för svaret, ministern. Om han som jag har en ungdom hemma som tyvärr inte har uppnått den magiska åldern av 18 år, inser han rätt snabbt att det är oerhört viktigt att man väljer vilken kommun man bor i. Som den tidigare interpellanten sade är det dessutom viktigt att välja att bo i en socialdemokratiskt styrd kommun.
Det är svårt för de unga som inte har fyllt 18 att gå ut på den öppna arbetsmarknaden och få ett sommarjobb. Det krävs rätt ofta att man har uppnått myndighetsåldern.
Det är klart att man känner att det blir djupt orättvist när man inser att de unga själva eller kanske föräldrarna måste ha bra kontakter eller nätverk för att man ska lyckas få ett jobb under några veckor under sommaren. När man är 16-17 år blir sommaren rätt lång och lätt trist i slutet om man inte har något att göra.
Sedan den borgerliga regeringen började sin regeringskarriär med att ta bort det statliga stödet till sommarjobben har faktiskt en femtedel av jobben försvunnit för de unga. Jag bor i Norrbotten. Piteå är en socialdemokratiskt styrd kommun som under många år har satsat på sommarjobb för unga.
Man lägger 6 miljoner årligen i den kommunala budgeten eftersom man inser och förstår att det finns en vikt och ett värde i att unga har något att göra på sommaren. Man ser det som en första chans för dem att få in en fot på en arbetsplats. De får visa vad de går för, och de får känna av vad den kommunala verksamheten handlar om när de ska skaffa ett jobb.
De skaffar sig kontakterna och nätverken som de sedan så väl behöver när de går ut gymnasieskolan. Därför undrar vi varför den borgerliga regeringen så konsekvent väljer att inte satsa på de unga. Vi vet att långtidsarbetslösheten för unga i stort har ökat alldeles dramatiskt under den borgerliga regeringen.
Dessutom har arbetsmarknadsministern nyligen i en tidigare interpellationsdebatt sagt att det är oerhört viktigt med ett snabbt inträde för unga på arbetsmarknaden så att de kan få ett fäste. Därför blir det ologiskt - men kanske logiskt i en borgerlig politik - att man inte satsar pengarna på sommarjobb för unga.
Maria Stenberg (S):
Jag tackar ministern för svaret. Det finns uppenbara goda anledningar för mig som norrbottning och glesbygdsbo att lyfta fram frågor som handlar om hur människors vardag ser ut när man bor i glesbygd. Om jag ska vara helt ärlig verkar inte arbetsmarknadsminister Sven Otto Littorin helt insatt i hur livet och vardagen kan bli för en arbetslös förälder och andra som bor långt bort från Stockholms innerstad.
Låt mig berätta om hur verklighetens vardag kan se ut för en arbetslös småbarnspappa från Älvsbyn. Han finns, eftersom han kontaktade mig. Det var därför arbetsmarknadsministern fick frågan om en ändring i Arbetsförmedlingens förordning i september. I hans familj finns ett barn som har särskilda behov och därför behöver stöd från båda sina föräldrar.
Hans fru hade dessutom sjukersättning sedan en tid tillbaka, och med tanke på att familjens ekonomi näst intill var i fritt fall efter regeringens hårdföra och orättvisa politik för arbetslösa och sjuka var han glad över sin chans att stärka sina odds på arbetsmarknaden. Arbetsmarknadsutbildningen var verkligen en ny chans till jobb för honom och därmed bättre ekonomi för familjen.
Men bekymret uppstod när han insåg att utbildningen var förlagd till Övertorneå och han endast skulle få ekonomisk hjälp att komma hem till familjen en gång i månaden. Det är 21 mil enkel resa till Övertorneå från Älvsbyn, utan möjlighet till kollektivtrafik. Att tro att en arbetslös har möjlighet att själv stå för bensinkostnaden för resterande hemresor är en utopi.
Prova själv att försörja din familj och dina barn på ersättningen från a-kassan och sjukersättningen! Bara det faktum att någon människa i dag får chansen att gå en arbetsmarknadsutbildning är som en vinst på Lotto, med tanke på regeringens utarmning av möjligheten för vuxna människor att få en andra utbildningschans.
Det är klart att jag då blir förvånad, bekymrad och lite ilsken över att det verkar vara så oändligt svårt för arbetsmarknadsministern att ens diskutera möjligheten att bevilja fler hemresor i fall där det finns särskilda familjeskäl. Arbetsmarknadsministern har makten i dag att ändra i förordningen. Vips skulle det finnas en möjlighet för Arbetsförmedlingen att efter prövning hjälpa till med fler hemresor.
Berätta och tala om för människor som av särskilda skäl behöver vår hjälp varför det är så svårt att ens få arbetsmarknadsministern att diskutera det faktum att Sverige är ett avlångt land och att det i sig innebär att människors vardag och möjligheter ser olika ut!
Maria Stenberg (S):
Det blir väldigt belysande när man berättar om hur många människors vardags- och livsvillkor ser ut när de bor långt ute i landet och långt bortifrån Stockholms innerstad. Sverige är faktiskt ett avlångt land. Det innebär att människor lever under olika förhållanden och med olika förutsättningar. Men det i sig ska väl ändå inte behöva vara diskriminerande.
Att välja att inte ens försöka att göra någonting åt förordningen och därmed ge Arbetsförmedlingen en faktisk möjlighet att hjälpa barnfamiljer med flera hemresor känns väldigt orättvist och omodernt. Det är verkligen trist för framför allt barnens skull. Det trodde jag ändå skulle vara ett rätt gångbart argument.
Det handlar om att vi tillsammans ser möjligheterna att hjälpa barnen så långt som möjligt. Som barn väljer man inte själv sina föräldrar. Det är inte deras fel att mamma eller pappa har blivit arbetslös och behöver gå en utbildning långt hemifrån för att öka sina chanser att få ett jobb. De barn som i dag lever i familjer med knaper ekonomi är oftast mycket väl medvetna om att det inte finns några pengar i familjen.
Det finns mycket att tjäna på att se över förordningen och utöka möjligheten för Arbetsförmedlingen att ta hänsyn till familjer där föräldrar av särskilda skäl behöver ha hjälp att åka hem flera helger i månaden. Det är klart att jag kan se nyttan med att samla ihop människor från olika orter för att kunna genomföra en i många fall kostsam arbetsmarknadsutbildning. Jag kan förtydliga vad jag menar.
Det kan faktiskt vara så att det finns jobb för en mattläggare hemma hos mig i Arjeplog. Då är det mycket smartare och billigare att genomföra utbildningen på en annan ort. Men då behöver man också se skillnaderna och om det finns en arbetslös förälder som har ansvar för små barn. Det är trist att arbetsmarknadsministern inte kan se det och vill göra någonting åt det.
Det duger inte att i dagsläget säga att man inte ens vill titta på frågan. Ni har i dag makten och kan besluta om en förändring här och nu. Jag är fullständigt övertygad om att du om du vill kan ta en match med finansministern. Det fanns en mycket klok person som uttryckte sig så här: Politik är att vilja. Det var Olof Palme som uttryckte sig så.
Tänk så rätt han hade i att politik verkligen handlar om att vilja. Jag hoppas att arbetsmarknadsministern kan förstå hur det är att leva i ett avlångt land och att förutsättningar ser olika ut. Det handlar om att ge arbetsförmedlingarna en möjlighet att se småbarnsföräldrars olika förutsättningar och möjligheter att ta sitt föräldraansvar.
Maria Stenberg (S):
Jag avslutade mitt förra inlägg med att tala om att politik handlar om att vilja. Vi kan konstatera att det har funnits rätt så mycket vilja i den moderatstyrda regeringen. Det handlar om viljan att genom en sämre och dyrare a-kassa göra det ekonomiskt tuffare för de människor som av olika anledningar inte har fått något jobb eller som i dag har blivit uppsagda från sitt jobb.
Det handlar om viljan att öka klyftorna mellan dem som har jobb och dem som inte har jobb genom att belöna den skillnaden genom skattesänkningar och viljan att genom slakten på vuxenutbildningen försvåra för människor som av olika anledningar behöver få nya utbildningsinsatser i livet.
Ovanpå allt detta är Sverige fortfarande ett avlångt land där vi lever med olika möjligheter att ta del av till exempel en arbetsmarknadsutbildning. Problemen kvarstår och hopar sig för människor i tider av arbetslöshet. Hur får den moderatstyrda regeringen riktigt ihop det? Familjen i Ensbyn har inte blivit alertare på arbetsmarknaden, och avstånden i Norrbotten har inte blivit kortare, bara för att de har blivit så mycket fattigare.
Jag skulle vilja påstå att det snarare är tvärtom. Ångesten och sömnsvårigheten har nog ökat i takt med den orättvisa politiken. Jag skulle önska att arbetsmarknadsministern åtminstone övervägde att ge Arbetsförmedlingen möjligheter att se barnfamiljers särskilda skäl när föräldrar tar del av en arbetsmarknadsutbildning. Det verkar vara dags för en förändring i politiken, för Sverige kan faktiskt så mycket mer och vill så mycket mer.
Sverige behöver en politik som håller ihop människors liv och vardag, inte bara i goda tider utan också i sämre tider. Jag kan bara konstatera att både Sverige och Norrbotten behöver en annan politik för framtiden och för barnens skull, helt enkelt.
Maria Stenberg (S):
Jag får börja med att tacka ministern för svaret, även om jag måste erkänna att jag tycker att det har tagit alltför lång tid för ministern att svara eftersom jag lämnade in denna interpellation den 3 december. Det känns alltid som att jag måste börja med att påminna om att Sverige är ett avlångt land och att det i sin tur innebär att förutsättningarna för människor och för företag kan vara olika.
Jag kan säga att Norrbotten består av 25 procent av Sveriges landareal men att vi norrbottningar tyvärr är endast 2,8 procent av Sveriges befolkning. Som ni förstår kan det då vara långa avstånd och glest mellan folk. Det innebär att den som blir av med jobbet eller varslas kan ha väldigt långt till ett nytt jobb eller en möjlighet till utbildning.
När nu varselvågen sköljer in över Norrbotten och 663 människor blev varslade om uppsägning bara i december månad skakar det om livet både hos människor och i företag där hemma. Känslan att bli varslad, att verkligen förlora jobbet eller gång på gång söka jobb och ändå inte få något jobb, är nog snarlik hos alla människor oavsett var i landet man bor.
Men förutsättningarna, som sagt var, kan vara totalt olika beroende på var du bor och var du lever ditt liv. Det är klart att det är skillnad för människor som bor nära städer och därmed har närmare till att söka nya jobb och utbildningsmöjligheter. Därför blir avstånden speciellt påtagliga för oss glesbygdsbor.
Nej, förresten: Avstånden blir högst påtagliga för alla som förlorar jobbet, eftersom den moderatstyrda regeringen skyndar sig att besluta att arbetslösa minsann inte behöver en enda dag till att ställa om hela sitt liv för att kanske kunna ta det där nya jobbet eller utbildningen som fanns 25 eller 105 mil bort från familj och hem.
"Omställningstid" brukar det heta, men det gäller tydligen inte för människor som förlorar jobbet. Under år 2008 varslades 2 360 norrbottningar, men hur många som redan har fått lämna sitt jobb är det svårt att hitta i statistiken eftersom visstidsanställda inte finns där.
En tredjedel av alla dessa varsel i Norrbotten under 2008 finns inom den offentliga sektorn, det vill säga undersköterskor, lärare, kokerskor och elevassistenter - med andra ord: välfärdsarbetarna. Det finns nog ingen utom möjligtvis regeringen som tror att vi har sett slutet på varslen som tvingas fram inom kommun- och landstingssektorn.
När krisen nu slår skoningslöst ned i välfärden, hos ungarna på skolan och hos de gamla på sjukhemmen, finns det kommuner som Luleå som faktiskt vädjar om stöd från regeringen, men tyvärr gör de det för döva öron. Den moderatstyrda regeringen vägrar att lyssna på kommunerna. Inget stöd finns i sikte för kommunerna.
Min fråga blir naturligtvis: Varför, arbetsmarknadsminister Littorin, hörsammar regeringen inte kommunernas vädjan?
Maria Stenberg (S):
Jag ska återgå till det som jag tycker är väldigt viktigt i min interpellation, nämligen varslen i Norrbotten. Fjärde kvartalet 2008: Luleå 659 varslade, Kalix 102 varslade, Arvidsjaur 18 varslade och så vidare. Det var det min interpellation handlade om och det som jag helst ville debattera med ministern.
Jag ska avsluta den här debatten med att berätta, när vi nu pratar om ungdomsarbetslösheten och ministern hänvisar till förra regeringen, att under det här året när arbetsmarknadsminister Littorin och hans regering har styrt i Sverige har till exempel arbetslösheten bland ungdomar i Piteå ökat med 35 procent.
Långtidsarbetslösheten bland dem har ökat med 67 procent under er regeringstid. Så tydligen funkade inte den moderatstyrda regeringens faktiskt ganska cyniska politik för unga, att en sämre och dyrare a-kassa skulle ge dem större möjligheter till nya jobb. Det blev bara en ytterligare orättvisa. Åter till frågan om vuxenutbildningen och den kommunala vuxenutbildningen.
Det verkade ju så himla lätt i början för den moderatstyrda regeringen att med ett enda pennstreck i budgeten ta bort stora delar av komvux och arbetsmarknadsutbildningarna. Organisationerna ute i kommunerna rasade fullständigt samman. Bortglömd var tydligen insikten om att det är så mycket lättare och att det går så mycket fortare att rasera någonting än att bygga upp det på nytt igen.
Och det är priset för denna raseringsiver från den moderatstyrda regeringen som nu ska betalas av människor som är arbetslösa eller varslade och av de unga vuxna. Det är trist och det är orättvist, men det är den verklighet som norrbottningar och övriga medborgare i det här landet lever i just nu.
Maria Stenberg (S):
Man kan säga att den politiska debatten är vid och bred. Jag vill börja med att tacka statsrådet Husmark Pehrsson för svaret och för möjligheten att som nordist få debattera nordiska samarbetsfrågor. Gränshinder är en återkommande källa till irritation och oförståelse och säkert ibland okunskap bland människor som har sin vardag med sitt boende i ett nordiskt land och sitt arbete i ett annat nordiskt grannland.
Krånglet ställer till det för människor i vardagen. Om man dessutom lever med ett funktionshinder kan nog gränshinder och alla andra byråkratiska hinder vara en ännu större tröskel som man ska komma över.
Gränshinder för att kunna ta ett jobb blir kanske till slut det som suger musten ur en människa, speciellt om man dessutom ska krångla på med olika myndigheter och olika länders lagstiftning om man har en funktionsnedsättning. Därför lever den diskussionen och den debatten på något vis i skymundan av den politiska och massmediala debatten om varsel, uppsägningar och arbetslöshet som sprider sig.
Mitt i allt det här lever människor med funktionsnedsättningar och kämpar för sina rättigheter, skyldigheter och livschanser oavsett kris och lågkonjunktur. Därför tror jag att människor som lever nära ett annat nordiskt land, ett grannland, kan se möjligheterna när deras chanser att få ett jobb att gå till varje dag helt plötsligt öppnar sig.
Den chansen blir betydligt större om man lever till exempel i området Haparanda-Torneå. När människor då möter gränshinder efter gränshinder blir krånglet besvärligt. Det är med den utgångspunkten jag har ställt min interpellation.
Det handlar om att lyfta fram de specifika gränshinder som hindrar människor med funktionsnedsättning att faktiskt ta del av den öppna arbetsmarknad som vi har i Norden och som faktiskt är bra. Därför vill jag ställa ännu en fråga.
Jag tycker att statsrådet ändå har svarat på min fråga i interpellationen, men lyfter man fram de här frågorna i Nordiska ministerrådet? Det blir ju speciella gränshinder för människor med funktionsnedsättning. Får man ta med sig sin personliga assistent över till ett annat nordiskt land om man får ett jobb? Vart vänder jag mig om jag behöver ett höj- och sänkbart skrivbord?
Till vilken myndighet vänder jag mig om jag behöver ha ett specialanpassat tangentbord för att kunna arbeta? Jag tror att det är sådana, kanske egentligen vardagliga, frågor som många människor undrar över. Varför kan inte politiken lösa dem?
Och varför är debatten om just deras bekymmer med de gränshinder som finns när man ska pendla över gränserna och om deras livsvillkor inte lika stor i politiken och i massmedierna? Jag var alldeles nyss på en konferens med människor med synnedsättning.
Där lyfte man fram just deras bekymmer och problem med att få ett jobb på arbetsmarknaden och just deras upplevelse av gränshinder. De kände att det inte fanns någon som lyfte fram de frågorna. Därför vill jag fortsätta med frågan till statsrådet: Kommer man att arbeta för och lyfta fram de här frågorna i Nordiska ministerrådet?