KBLab/rixvox huggingface dataset:
Nyamko Sabuni (L):
Hushållsnära tjänster är en bra reform för alla hushåll, och jag önskar verkligen att alla hade möjlighet att köpa sådana. Hushållstjänster är inte en reform som bara används av dem som har statsrådslön. Jag känner många familjer som inte kommer i närheten av det arvode som jag har och som ändå köper hushållstjänster.
Det kan vara värt de hundralapparna om det ger möjlighet till umgänge med barnen i stället. Det kan ge möjlighet att använda tiden till annan kvalitetsverksamhet än att städa, stryka och tvätta. Jag önskar verkligen att det kunde komma alla till del, men det kan ändå komma många till del. Sedan kan folk, både de som har höga inkomster och de som har lägre inkomster, välja att inte köpa hushållstjänster.
Men det viktiga måste väl ändå vara att det finns möjligheter och förutsättningar för att avlasta sig på olika sätt. Hushållsnära tjänster är en bra reform, och den kommer att vara bra när det gäller att hjälpa många familjer och många hushåll. Jag kan beklaga att vi inte har jämn könsfördelning i regeringen. Men det är inte samma sak som att inte ha en jämställd regering. Vi har en jämställd regering.
Du ställer frågan om ifall en man skulle avgå eller inte. Det kan bara journalister, forskare och andra spekulera om. Den enda som skulle kunna svara på den fråga är Ulrica, om hon vore man. Men hon kommer aldrig att bli en man. Det är ingen som vet hur någon skulle agera i den positionen. Det måste utgå från individen själv och vad hon eller han anser om det man har gjort, om det drev man utsätts för och det tryck som kommer utifrån.
Det kan inte Fredrik, jag eller någon annan svara på. Det är väldigt svårt. Men vi kan konstatera att det oftast är kvinnor som avgår. Då kanske det handlar om någonting annat. Det låter som om statsministern sparkar ut kvinnorna. Men varför spekulera i det? Ulrica har valt att avgå därför att hon inte pallar med det tryck hon utsattes för.
Vi kan inte svara på hur en man hade reagerat, om han hade reagerat annorlunda eller om han också hade velat lämna eller valt att göra det. Frågorna är mycket av spekulationer, och jag tror inte att det går att få tillfredsställande svar på dem. Det vill jag påpeka, herr talman.
Nyamko Sabuni (L):
Jag beklagar att Monica Green försöker göra politik av en enskild persons elände. Jag är övertygad om att om Ulrica hade kunnat hade hon säkert föredragit att jobba kvar i stället för att få det avgångsvederlag hon fick.
Framför allt vet både Monica Green, jag och alla andra att det inte hade spelat någon roll vilken regering det var, det skulle ha varit precis samma regler under en socialdemokratisk regering. Alla de socialdemokrater som har avgått från olika poster - generaldirektörer, ministrar eller vilka det nu kan vara - har också fått avgångsvederlag.
Det här är inga regler som är uppsatta för moderata statsråd som avgår, utan dessa regler finns sedan tidigare. Jag utgår från att Monica Green har barn. I så fall vet både du och jag, för jag har också barn, att man aldrig kan köpa sig fri från hushållsarbetet.
Att plocka, städa, laga mat och diska gör man varje dag. Men om man hade möjlighet att få hjälp med städning en gång varannan vecka eller till och med en gång per månad, vilken lycka det är för den som har möjlighet att köpa dessa tjänster! Vi har gjort detta möjligt för fler genom att göra en skattereduktion på de här tjänsterna.
Det är ingen som kan köpa sig fri, varken män, kvinnor eller barn, men man kan köpa sig lite kvalitetstid med varandra. Det är det som de här tjänsterna är till för.
Nyamko Sabuni (L):
Monica Green behöver inte diskutera detta med statsministern, för hon har själv redan gett svaret: Ulrica Schenström har sagt upp sig själv! Du säger att hon har valt att säga upp sig själv. Därmed behöver du inte fråga om det skulle ha varit annorlunda om det hade varit en man. Det är upp till var och en att göra valet att säga upp sig. Du motsäger dig själv hela tiden. Jag menar att det var ett elände som Ulrica Schenström utsattes för.
Det medietryck som var och det tryck som kom utifrån tvingade henne att lämna sin tjänst. Det tycker jag inte att vi ska känna skadeglädje för eller göra politik av. Men när du nu säger att hon sade upp sig själv har du ju fått svar på din fråga.
Nyamko Sabuni (L):
Luciano Astudillo har frågat statsministern vilka åtgärder han avser att vidta för att klargöra regeringens uppfattning när det gäller frågan om statlig styrning av flyktingmottagandet. Interpellationen har överlämnats till mig. Det råder inga delade meningar inom regeringen om styrning av flyktingmottagandet. Regeringens uppfattning framgår av direktiven för Utredningen om nyanländas arbetsmarknadsetablering .
I direktiven sägs att det inte är aktuellt att inskränka individens möjlighet att själv välja bostadsort. Däremot anges att det finns skäl att närmare överväga om bosättning och etablering skulle kunna påverkas. Det kan handla om incitament både för individen och andra aktörer samt förbättrad information om arbetsmarknads- och utbildningsförutsättningarna på olika orter. Syftet är med andra ord att ge individen bättre underlag och möjlighet att fatta egna rationella beslut om sin framtid.
I sammanhanget ska också nämnas att de som beviljas uppehållstillstånd har möjlighet att vid behov få hjälp med att bosätta sig i en kommun, det vill säga få en kommunplats. Regeringens uppfattning är alltså att starkare incitament och andra åtgärder som innebär att individen ges goda möjligheter att göra egna val är bättre än att staten bestämmer var en nyanländ flykting ska bo.
Utredningen ska ge förslag om effektiva insatser och incitament för att påskynda arbetsmarknadsetableringen för nyanlända flyktingar och deras anhöriga och ska lämna sina förslag senast den 2 juni 2008. Jag vill också understryka att regeringens jobbpolitik leder till att fler får arbete i hela landet. Möjligheten till arbete och egen försörjning bör vara ett starkt incitament för val av bosättningsort.
Avslutningsvis kan jag nämna att regeringen under hösten också avser att tillsätta en utredning med uppdrag att se över mottagandet av asylsökande. Tillsammans kommer de båda utredningarna att kunna ta ett helhetsgrepp om såväl asylsökandes situation som förutsättningarna för etablering för dem som beviljas uppehållstillstånd.
Nyamko Sabuni (L):
Jag kan förstå om man är orolig om man utgår från, som Monica Green gör, att det är just skrivandet och upprättandet av planerna som leder till jämställdhet. Återigen säger jag att jag inte tror att det är så. Det som leder till jämställdhet är aktiva åtgärder. Dessa ska dokumenteras, och de kan dokumenteras på olika sätt. Jag menar att det finns relevans att kräva just formen jämställdhetsplaner från större företag med administrativa resurser och möjligheter att göra detta.
Men jag är rädd att den typen av upprättande av planer tar för mycket tid från mindre företag utan de resurserna. Jag är också övertygad om att arbetet för utveckling - jämställdhet eller något annat - kan dokumenteras på olika sätt. Jag tror inte att jämställdhetsplaner, som politikerna hittade på, är det enda sättet att dokumentera sitt arbete på. Jag kan jämföra lite med arbetet med att rekrytera utan att diskriminera.
Det pågår just nu ett projekt hos ungefär tio myndigheter som ska använda sig av anonymiserade ansökningar. Det är ett sätt. Sedan har vi sagt till ungefär lika många andra att de ska hitta på egna sätt att rekrytera utan att diskriminera. Jag är övertygad om att det kommer att komma ut flera idéer och tankar från de myndigheterna. Det är lite så jag tänker här. Det finns många olika sätt att dokumentera sitt arbete på.
Lagen ställer krav på att alla ska jobba med aktiva åtgärder, att alla ska göra sina kartläggningar. Det kravet kvarstår fortfarande i dag. Alla anställda kan anmäla sina arbetsgivare om de inte lever upp till detta. Det finns en myndighet i dag, men framför allt kommer vi att få en diskrimineringsombudsman med tillsynsansvar som när som helst kan uppsöka alla arbetsplatser.
Att inte upprätta handlingsplaner betyder inte att man inte jobbar med jämställdhetsåtgärder. Däremot kan man dokumentera dem på olika sätt. Där skiljer vi oss åt.
Nyamko Sabuni (L):
Det är väldigt mycket teori och lite verksamhet från oppositionen. Ja, jag använder inte begreppet könsmaktsordning, och det kanske inte heller är den teorin jag använder för att åstadkomma skillnader när det gäller jämställdhet. Vi har producerat en handlingsplan mot mäns våld mot kvinnor som har blivit väl mottagen också av ditt parti, kanske också av dig själv, utan att använda teorin könsmaktsordning. Jag tror att man kan se problemen utan att teoretisera för mycket.
Framför allt har alla sina teorier. Alla dessa teorier har ett gemensamt: De utesluter alltid någon annan grupp i samhället. Det accepterar inte jag. Jämställdhet handlar om alla kvinnor och alla män. När man har den typ av teorier som Monica Green tar till utgångspunkt för sin politik händer det tyvärr att vissa grupper utesluts.
Precis som med handlingsplanen mot mäns våld mot kvinnor hade man aldrig kunnat inkludera de kvinnor som misshandlas av en annan kvinna, eller man hade inte velat uppmärksamma att det finns män som lever med andra män och blir misshandlade. Därför funkar teorierna inte alltid. Jag tror på att det finns en över- och underordning. Det måste man se, framför allt en överordning från män mot kvinnor, som är underordnade, men det finns också över- och underordning mellan två män, precis som det kan finnas mellan två kvinnor.
Tillbaka till ämnet jämställdhet. För mig är grunden för jämställdhet ekonomisk självständighet. Jag förstår inte hur man kan tycka att den här regeringen inte jobbar för jämställdhet när vi ser att deltidsstämplande bland kvinnor minskar och att arbetslösheten bland kvinnor minskar. Det är ju detta som skapar ekonomisk självständighet - inte ersättningar från staten eller bidrag från kommunerna.
Det är egen inkomst som ger värdighet och möjligheter att själv välja på vilket sätt man vill leva sitt liv. Det är jämställdhet, Monica Green! Jag önskar att vi kunde dela den uppfattningen. Ekonomisk självständighet är det som lägger grunden för jämställdhet i vårt samhälle.
Nyamko Sabuni (L):
I propositionen står det att vi ska tillsätta en utredning som ska utvärdera hur aktiva åtgärder på jämställdhetsområdet fungerar. Jag kan beklaga att Diskrimineringskommittén inte gjorde en sådan utvärdering trots att den jobbade i fyra år. Jag tror att det är viktigt att man också utvärderar hur de åtgärder man genomför fungerar. De åtgärder som fungerar anser jag ska överföras också till andra diskrimineringsgrunder.
Jag lovar Monica Green att vi ska återkomma med en utvärdering av vilka aktiva åtgärder som fungerar. Om det skulle visa sig att upprättandet av handlingsplaner varje år skulle kunna vara det ultimata sättet att jobba med jämställdheten är jag alltid beredd att ändra också på den lagen. Men jag är övertygad om att detta kan göras på olika sätt. Det viktiga är att det finns en vilja att följa lagen och att aktivt jobba med de åtgärder som den stipulerar. En del arbetsgivare gör tydligen inte det.
Handlingsplaner upprättas av bara 30 procent av företagarna - framför allt av de stora företag som också kommer att fortsätta upprätta dem. Då finns det anledning att från politiskt håll ställa sig frågan om det är krånglighet, otydlighet eller något annat som gör att man inte upprättar handlingsplaner. Om man inte upprättar handlingsplaner, lever man då inte upp till lagen om aktiva åtgärder? Allt detta tror jag är viktigt att utvärdera.
Jag kan lova att vi återkommer till den här frågan, men jag är övertygad om att det inte är upprättandet av själva handlingsplanerna som åstadkommer jämställdhet i vårt samhälle.
Nyamko Sabuni (L):
Vi har kommunalt självstyre, och vi har kommunpolitiker som har ansvar och uppdrag att faktiskt se till att det går bra för medborgarna i deras kommuner. När man lyssnar på Luciano Astudillo kan det låta som om kommunerna tidigare inte har gjort någonting. De har bara väntat på en socialdemokratisk regering som ska fixa allting åt dem, vilket den inte har gjort. Därför kanske vi har det utanförskap som vi fick ärva.
Men det är Anders Lagos uppgift att hitta lösningar för de medborgare som han har i sin kommun. Vi ser till att det finns förutsättningar. Men det är inte vi som ska förhandla med Gnosjö, Täby eller någon annan kommun om medborgarna i Södertälje ska behöva flytta i andra hand. Det är klart att det är Anders Lago som måste fixa det. Frågan är bara: Varför gjorde han inte det tidigare? Hur kommer det sig att Anders Lago under tolv års tid med Socialdemokraterna vid regeringsmakten inte kom på den här idén?
Svaret är att vi då hade en nationell myndighet som inte skapade förutsättningar för samarbete kommuner emellan. Men med ett regionalt ansvar har man upptäckt att det finns möjligheter att utvecklas och att samarbeta. Man kan bo i en kommun och få introduktion i en annan kommun, och detta fungerar, Luciano Astudillo. När vi tog över makten hade 175 kommuner undertecknat avtal för mottagande av flyktingar. I dag är det 265 kommuner som har gjort det.
Hur kommer det sig att det är så? Jo, därför att landshövdingarna som känner sina kommuner och som känner sina kommunalråd kan tala med dem och se till att alla kommuner tar sitt ansvar. Det är den nya organisationen som har lett till det. Luciano Astudillo längtar fortfarande tillbaka till tiden med Integrationsverket. Ja, de gjorde sin uppgift, den uppgift som den förra regeringen gav dem. Men landshövdingarna har visat sig vara många gånger bättre som ansvariga för denna verksamhet än en nationell myndighet någonsin kunde bli.
Jag är stolt över att vi har kunnat förändra den strukturen.
Nyamko Sabuni (L):
Ursäkta kommunikationsmissen om ommöbleringen på dagordningen i dag! Veronica Palm har frågat mig vilka initiativ jag avser att ta för att se till att Exit får stöd för att kunna fortsätta sin viktiga verksamhet med att stötta personer som vill lämna rasistiska och nazistiska grupper. Som bakgrund till sin fråga nämner Veronica Palm regeringens nya förordning för stöd till bland annat sådana verksamheter.
Jag delar Veronica Palms uppfattning att det är viktigt att aktivt stödja arbetet mot rasism och andra uttryck för intolerans. Det är bland annat därför som jag har tagit initiativ till att ett samlat grepp nu har tagits när det gäller stöd för sådana verksamheter.
En rad olika bidragsformer med syfte att främja integration eller att motverka rasism och främlingsfientlighet har förts samman till ett bidrag som regleras av den förordning som regeringen beslutade den 21 februari 2008, Förordningen om statsbidrag till verksamheter mot rasism och liknande former av intolerans. Innan den nya förordningen beslutades hämtades synpunkter in från de berörda organisationerna.
Bakgrunden till sammanförandet av de olika bidragsformerna är att det tidigare har saknats en helhetssyn beträffande sådana verksamheter. Det stöd som hittills har lämnats har varit uppdelat i en rad olika bidragsformer som i flera fall har varit alldeles för snäva och i vissa fall även exkluderande. Exempelvis har en del verksamheter fått öronmärkta stöd utan någon reell prövning eller konkurrens med andra. Andra motsvarande verksamheter har uteslutits från att ens kunna söka.
Små belopp har avsatts till dessa bidragsformer, ibland med mycket vitt famnande mål och syften. Detta har bland annat inneburit att när det gäller bidraget för avhopparverksamheter har endast en förening, Fryshuset, ansett sig uppfylla kraven och sökt bidrag. Detta har naturligtvis inte varit tillfredsställande. De ändamål som stöden avser är dock angelägna och bör ha möjligheter till offentligt stöd även fortsättningsvis.
Ungdomsstyrelsen har fått uppdraget att fördela medel enligt den nya förordningen. Bedömningen av vilka verksamheter som ska få stöd ska främst baseras på en kvalitetsbedömning där förväntade långsiktiga effekter av de planerade insatserna ges stor tyngd. Nyordningen möjliggör också att olika verksamheter mot rasism och intolerans kan prövas mot varandra på lika villkor.
De föreningar som tidigare sökt bidrag inom detta område, till exempel Fryshuset, kommer även fortsättningsvis att kunna söka stöd för sin verksamhet enligt den nya förordningen. Det är min bestämda uppfattning att regeringen genom denna nyordning har stärkt förutsättningarna för ett vitalt arbete mot rasism och intolerans, både i organisationer som arbetar med dessa frågor i dag och i organisationer som fortfarande väntar på att bildas.
Nyamko Sabuni (L):
Veronica Palms fråga om jag kan garantera att Exits verksamhet ska fortgå är precis kärnan i det som skiljer våra värderingar åt. Jag har på mitt departement tagit det fasta greppet att vägra vara det statsråd som ska sitta och bedöma vilka organisationer som har verksamhet som duger och vilka som inte har det, det vill säga att öronmärka pengar. Exit har en bra verksamhet.
Jag är inte alls orolig för om de ska kunna konkurrera med andra organisationer om de medel som nu förs över till Ungdomsstyrelsen. Jag menar att kompetensen för att bedöma kvaliteten på projekten är bättre där än på departementen. Just för att det har varit en ordning med öronmärkta pengar och andra inte har kunnat konkurrera finns i dag inte tillräckligt många sådana organisationer som bedriver den typen av verksamhet.
Min förhoppning är att Exit ska kompletteras med andra verksamheter. Men eftersom det inte finns någon konkurrens finns det inte heller någonting att oroa sig för i denna verksamhet. Pengarna ska gå till dessa verksamheter, och hittills har, som Veronica Palm säger, Exit utövat en bra verksamhet som jag är övertygad om att Exit kommer att fortsätta att få bidrag för.
Jag håller med Veronica Palm om att utanförskap samt sociala och ekonomiska skillnader skapar dessa olika krafter som vi ser i samhället, det vill säga diskriminering, främlingsfientlighet, radikalisering, fundamentalism. Men det är väl inte den regering som har suttit i ett och ett halvt år som har orsakat dessa klyftor i samhället? Alliansen har ärvt en ohållbar situation.
Om vi ska få social och ekonomisk rättvisa handlar det om att fler måste in i arbete. Man skapar inte social och ekonomisk rättvisa med hjälp av bidrag och ersättningar, som vi har sett de senaste åren. 160 000 personer har sedan alliansen tillträdde regeringen lämnat utanförskapet. Det är något att vara stolt över, men självklart finns fortfarande mycket kvar att göra.
I det arbetet hoppas jag att både Veronica och jag ska kunna fortsätta att debattera vilka åtgärder som är nödvändiga för att komma till rätta med det utanförskap som nu finns. Jag återkommer till Exits viktiga verksamhet. Pengarna finns på Ungdomsstyrelsen. Jag är övertygad om att Exit har möjlighet att söka dessa pengar och kommer att få dessa pengar för att fortsätta sin verksamhet. Men jag vägrar att säga att det är rätt att öronmärka pengar, precis som man gjorde för Centrum mot rasism.
Vad är det som säger att det inte finns andra organisationer som jobbar mot rasism på ett lika bra sätt som Centrum mot rasism? De får också söka pengar på lika villkor som alla andra.
Nyamko Sabuni (L):
På samma sätt som Veronica Palm just har beskrivit, genom att söka stödet hos den myndighet som nu har ansvar att fördela stöd till denna typ av organisationer, det vill säga Ungdomsstyrelsen. Anslaget har inte minskat, men jag förstår att Veronica Palm säger att om Exit ska konkurrera med andra blir det fråga om mindre pengar. Det är klart att det blir mindre pengar, men i dag finns det knappt någon konkurrens. Vad vi nu vill bygga upp är den konkurrens som jag efterfrågar.
Jag är övertygad om att fler kan bedriva denna typ av verksamheter, men konkurrens byggs kanske inte upp första året eller ens andra året. Därför kan vi inte heller öka anslaget hur mycket som helst. Jag tänker följa förordningen. Jag tänker följa verksamheterna. Fortfarande hoppas jag att det bildas ytterligare organisationer eller att andra befintliga organisationer vill inleda den här typen av verksamhet. Ju fler det blir och ju bättre verksamheter de har, desto mer pengar kommer de antagligen att behöva.
Då får man alltid göra nya bedömningar när man går igenom budgeten på de här områdena. Återigen vill jag säga att pengarna finns. Exit kan söka precis som alla andra. Det är som du säger en ordinarie verksamhet inom Fryshusets ram. Fryshuset har organisationsbidrag. Pengarna är till för just den verksamhet som Exit bedriver, och de finns att söka hos Ungdomsstyrelsen. Mer än så kan jag inte säga.
Som sagt: Det är ingen som drar tillbaka pengarna, utan de ska sökas i konkurrens med andra organisationer. Eftersom du håller med om att det är precis så det ska gå till förstår jag inte riktigt varför vi för denna diskussion här i dag.
Nyamko Sabuni (L):
Det finns många viktiga verksamheter. Några av dem skulle jag till och med vilja öronmärka pengar till. Men jag tycker att det är viktigare att det finns en myndighet som är kompetent nog att göra bedömningar av vilka verksamheter som håller god kvalitet och inte. Pengarna ska alltid sökas i konkurrens.
Jag vägrar utesluta andra organisationer bara för att jag råkar tycka att Exits verksamhet är bra, för jag är övertygad om att också andra organisationer kan bygga upp kunskap och bidra i kampen för att hjälpa dem som hoppar av rasistiska verksamheter. Vi ser ett väldigt starkt utanförskap i vårt land i dag. Det har skapat dessa krafter. Vad är det som säger att det räcker med bara Exit? Exit tar emot folk från hela landet.
Varför skulle vi inte kunna tänka oss avdelningar i andra delar av landet? Varför måste alla åka till Stockholm? Möjligheten har inte funnits därför att man har öronmärkt pengar till en verksamhet just i Stockholm. Jag tycker att Fryshuset och Exit bedriver en bra verksamhet, och jag hoppas att den ska fortsätta.
Men det är Ungdomsstyrelsen som myndighet som nu får bedöma kvaliteten på verksamheten i konkurrens och ta ställning till hur mycket pengar som Exit ska få i framtiden.