Emma Henriksson (KD):
Vi ska nu debattera socialutskottets betänkande om hälso- och sjukvårdsfrågor. Betänkandet innehåller inte mindre än ca 240 motioner från riksdagsåren 2014/15 och 2015/16.
130 av dessa motionsyrkanden har behandlats tidigare, och då i huvudsak samma förhållanden råder behandlas de förenklat.
Eftersom betänkandet omfattar hälso- och sjukvård i allmänhet spänner det över många enskilda frågor, och det är svårt, för att inte säga omöjligt, att i detalj gå in på alla de viktiga frågor som tas upp i betänkandet. Jag kommer därför att välja ut några stycken. Herr talman!
Jag yrkar bifall till reservation nr 2, men jag står såklart även till fullo bakom våra andra reservationer. Kristdemokraterna hade förmånen att ansvara för hälso- och sjukvårdsområdet under de två mandatperioder vi satt i regeringsställning.
Det är lätt att glömma bort hur verkligheten såg ut före dessa åtta år. Det är också lätt att glömma bort hur mycket som förbättrades på hälso- och sjukvårdsområdet under våra år i regering. Vi skulle kunna slå oss för bröstet för alla de viktiga insatser vi gjorde för att förbättra tillgängligheten, korta köerna och öka kvaliteten i hälso och sjukvården.
Vi gjorde enorma satsningar på psykiatri, cancervård och vård för kroniskt sjuka. Men samtidigt ser vi delvis på samma områden de största utmaningarna. Jag vill ge den nuvarande regeringen en eloge för att man faktiskt fullföljer många av de viktiga insatser vi satte igång.
Det finns dock områden där jag är mycket bekymrad över att regeringen inte tar sitt ansvar och fullföljer viktiga saker. Jag är glad att utskottet är överens om att göra tillkännagivanden till regeringen om att regeringen behöver utöka sina insatser.
Det handlar bland annat om att regeringen under 2016 ska ta initiativ till att påbörja arbetet med att samla viss avancerad cancervård till ett mindre antal sjukhus. Det pågår mycket arbete för att förbättra jämlikheten i vården. Oavsett var i landet man bor, oavsett vem man är och oavsett vilka egenskaper man har eller inte har ska man ha samma tillgång till vård.
Det finns nog en total uppslutning kring att det borde vara så, men hur vi ska nå dit är vi inte alltid överens om. För oss kristdemokrater är det viktigt att patienten har en stark ställning och ett starkt inflytande på sin egen vård. Ibland är det också viktigt att vi vågar flytta besluten dit där de bättre hör hemma.
Med cancerstrategin, som vi satte igång, och nationella cancercentrum har vi förbättrat tillgängligheten, och vården för cancerpatienter har blivit mer likvärdig. Men det behöver göras mer.
Större och färre regioner kommer att innebära fördelar på flera områden, inte minst på sjukvårdsområdet. Men det räcker inte. Vi ser att det behövs en statlig styrning av sjukhusvården. Vi har också ett tillkännagivande om att regeringen bör uppdra åt en myndighet eller åt den nationella samordnaren att ta fram förslag om hur det förebyggande arbetet mot psykisk ohälsa kan förbättras med hjälp av mobila system.
Psykisk ohälsa är en av våra största utmaningar när det gäller hälso och sjukvård. Det gäller inte minst psykisk ohälsa hos barn och ungdomar.
Det är en paradox att i ett läge när våra gemensamma resurser växer och mer av våra gemensamma resurser än någonsin tidigare satsas på hälso- och sjukvård mår fler barn och unga sämre. Den psykiska ohälsan ökar. Det ser vi på många olika parametrar.
Det är därför otroligt viktigt att vi fortsätter med våra ansträngningar på detta område. Vi har också ett tillkännagivande till regeringen om att ge Forskningsrådet för hälsa, arbetsliv och välfärd i uppdrag att se över forskningen om behandlings- och rehabiliteringsmetoder för posttraumatiskt stresssyndrom.
Det är ett viktigt område där vi ser att det finns behov och sannolikt kommer att finnas ökade behov, inte minst med tanke på att många av de personer som nu kommer till vårt land har varit med om sådant som gör att de lider eller kommer att lida av posttraumatiskt stressyndrom. Vi behöver ha resurser för att klara av att möta det behovet. Herr talman!
Låt mig också lyfta fram något som Kristdemokraterna presenterade i dag i sin vårbudget. Det handlar om medarbetarna i vården. Det är medarbetarna i vården som i det dagliga mötet med patienten har förutsättningar att ge det som är en bra vård. Det handlar om många olika medarbetarkategorier.
Vi har en utmaning i att vi kommer att behöva rekrytera många under kommande år, men det är också centralt att vi ger dem som arbetar i vården förutsättningar att göra ett bra jobb. En av de saker som vi ser som angeläget att satsa på är att varje personalkategori ska få möjlighet att göra det som just den är bäst lämpad att göra. Därför har vi föreslagit ett vårdserviceteam.
Vi tillskjuter statliga resurser för att tillsammans med landstingen se till att det tillkommer 6 200 nya arbetstillfällen inom hälso- och sjukvård. Dessa personer kan göra de arbeten som inte kräver en lång läkarutbildning, sjuksköterskeutbildning eller annan vårdutbildning.
De kan göra de servicetjänster som är viktiga för att få en bra vård att fungera. Det handlar om det viktiga patientmötet och allt annat runt patienten som behövs för en bra vård och ett bra bemötande men som inte alltid andra personalkategorier behöver ägna sig åt.
Andra frågor om kompetensen inom vården finns också med i detta betänkande. Herr talman! Slutligen ska jag säga något om aktiv dödshjälp och vård i livets slutskede.
Den allt större diskussionen om att vi bör inrikta vårdens resurser på att avsluta liv är oroväckande. Det är väldigt lätt att förstå den oro och ångest många kan känna inför döden. Döden kan vi inte kontrollera, och det stör oss människor.
Vi vill inte att vi själva eller någon av våra nära anhöriga ska behöva lida in i döden. Vi vill att vårdens resurser ska finnas där så att man får ett värdigt slut i livets slutskede.
Då är det otroligt centralt att vi satsar våra resurser på aktiv livshjälp - att man får den smärtlindring man behöver och möjlighet till det som på medicinspråk kallas palliativ sedering, som för en lekman snarast beskrivs som möjligheten att få sova in i döden, för att slippa smärtan och ångesten. Den möjligheten finns, och den ska vi ta vara på.
Om vi öppnar upp för att vårdens resurser och läkares, sjuksköterskors och annan vårdpersonals arbetstid och beslutskraft ska användas till att avgöra vem som ska dö eller inte går vi mot en utveckling som vi kan se i det fåtal länder där detta har införts. Man börjar med dem som man vet har bara någon vecka eller några dagar kvar och tillåter dem.
Efter några år har det övergått till att också de med psykisk sjukdom - ångest och depression - eller demens får någon annan som avgör om deras liv är värt att leva. Den utvecklingen ska vi inte ha i Sverige. Herr talman! Jag står självfallet bakom resten av det vi har fört fram i betänkandet, men jag tar inte upp det i debatten just i dag.