KBLab/rixvox huggingface dataset:
Daniel Riazat (V):
År 2020 kommer att gå till historien som ett år då vikten av ett starkt och jämlikt välfärdssamhälle blev tydligare än någonsin. Några av de yrkeskategorier som förtjänar ett tack är bland annat förskolans och skolans personal. Det tacket ska inte komma i form av applåder eller statusuppdateringar.
Det ska komma genom mer resurser och bättre arbetsmiljö för alla dem som arbetar inom förskola, skola och övrig utbildningsverksamhet. De är några av yrkeskategorierna som har sett till att barn till undersköterskor, sjuksköterskor, läkare och omsorgspersonal har kunnat få sin barnomsorg och utbildning även under pandemin, vilket varit en viktig förutsättning för att upprätthålla kapaciteten inom vården och omsorgen.
Ibland kräver verkligheten att vi använder oss av alternativa metoder för undervisning. Fjärrundervisning och distansundervisning är två av dem. Vänsterpartiet ser positivt på möjligheten att erbjuda fjärrundervisning och distansundervisning när omständigheterna kräver det. Men vi vill vara noga med att säga att vi inte vill gå lika långt som regeringen föreslår. Det är välkommet med tydligare regleringar.
Men frågan är om det inte finns en risk att vi på otillräckliga grunder släpper för många av de regler som funnits tidigare för distans- och fjärrundervisning. Fru talman!
Vänsterpartiet delar den grundläggande syn på skolan som Barnombudsmannen lyfter fram i sitt remissvar att skolans uppgift inte bara är att förmedla kunskap i de olika ämnena eller kurserna. Skolan har en för samhället mycket större uppgift. Relationen mellan lärare och elev och ett förtroendefullt klimat är av stor betydelse vid inlärningen.
Undervisning och inlärning sker i ett socialt samspel. Därför menar vi att riksdagen bör slå fast att fjärrundervisning inte ska vara tillåten i andra ämnen än modersmål och integrerad samisk undervisning på lågstadiet. På mellanstadiet menar vi att fjärrundervisning inte bör vara tillåten i andra ämnen än modersmål, moderna språk och integrerad samisk undervisning. Fru talman!
Det finns även andra aspekter som är viktiga i detta. Fjärr och distansundervisning ska inte kunna användas i syfte att lägga ännu mer arbetsuppgifter på skolans personal eller att ha större barngrupper per personal. Det ska vara ett komplement till och inte en ersättning för ordinarie undervisning. Jag vet att vi i utbildningsutskottet delar den synen, i varje fall bland de flesta partierna.
Det finns även ytterligare en aspekt. Det handlar om de vinstdrivande aktörerna som finns inom skolan. För dessa aktörer har alltid nya metoder tagits fram för att kunna göra ännu större vinst på våra skattepengar och på bekostnad av barnen och personalen.
Därför menar vi att det bör finnas en tydlig reglering när det kommer till den frågan inte bara i den ordinarie skolverksamheten utan även i distansundervisning och fjärrundervisning. Fru talman! Med det sagt vill jag yrka bifall till reservation nr 5.
Daniel Riazat (V):
Jag tackar utbildningsminister Anna Ekström för svaret. Jag vill börja med ett citat från en professor i pedagogik som heter Marianne Dovemark: "Vi talar om det fria skolvalet som om alla hade möjlighet att välja."
Jag tycker att det säger väldigt mycket om det skolsystem vi har i dag och den debatt vi har när det kommer till både skolsegregationen och likvärdighetsproblematiken i den svenska skolan. Det svar jag fått av ministern på min interpellation är ungefär som väntat.
Ministern delar min uppfattning att det finns problem med likvärdigheten och segregationen i svensk skola, men regeringen avser ändå inte att vidta åtgärder som siktar in sig på systemfelen i den svenska skolan.
PISA-undersökningen nämns i interpellationssvaret, vilket är ganska intressant då OECD:s utbildningschef Andreas Schleicher har sagt att utbildningen i Sverige inte är likvärdig och att segregationen ökar på grund av att utbildning har blivit en handelsvara. Det talas om segregationen och uppdelningen av elever i svaret från ministern.
Det påpekas också mycket riktigt att en stor del handlar om boendesegregationen men att det fria skolvalet förvärrar det hela ytterligare. Samtidigt finns det inga som helst åtgärder när det kommer till just det fria skolvalet. Ämnet berörs inte, och det sägs ingenting om att vi ska förändra systemet. Stödet för stärkt likvärdighet nämns. Samtidigt tas dock flera miljarder bort från barn i lägre åldrar för att finansiera denna satsning.
I slutändan blir det bara som att försöka lägga plåster på de sår som uppstår av minskade resurser till förskolan och lågstadiet, där regeringen tar bort ungefär 3 miljarder kronor. Dessutom menar jag, och även exempelvis Lärarförbundet, att grundfelet i den svenska skolans finansiering är skolpengen. Att komma med likvärdighetsbidrag och liknande kommer inte att leda till en systemförändring.
Det är, återigen, enbart att släcka en brand. EBO-lagstiftningen nämns. Ministern säger att om vi ger de asylsökande möjlighet att bo i olika delar av landet kommer det att bli lättare att sätta in de insatser som behövs och segregationen kommer att minska.
Samtidigt vet vi att skolsegregationen i Sverige började långt innan vi fick ett större antal elever med annan bakgrund i våra skolor. Ministern talar om en utredning om likvärdighet, en utredning om dimensionering och regeringens långsiktiga reformprogram för att minska segregation. Jag har suttit i ett antal politiska referensgrupper till utredningar de senaste åren.
I dessa utredningar kommer man ibland fram till väldigt vettiga slutsatser, men i 90 procent av fallen är det inga av de vettiga systemförändringar som föreslås som senare läggs fram av regeringen.
Marcus Larsson från tankesmedjan Balans har kommit med en rapport där han skriver om hur kommuner i dag riggar för etablering av fristående skolor, tillsammans med byggbolag och andra. Jag menar att de här frågorna hör ihop. Så länge vi har kvar det fria skolvalet i grundskolan uppstår problematiken. Vad vill alltså ministern göra på riktigt, inte bara när det kommer till att släcka bränder?
Daniel Riazat (V):
Jag vill inte på något sätt förringa vikten av utredningar. Utifrån mitt engagemang i såväl föreningsliv som politik på heltid uppskattar jag och anser det vara viktigt att man har väl underbyggda förslag och idéer, oavsett om de kommer från oss som partier eller om de kommer från regeringen.
Jag har som sagt suttit i en rad olika parlamentariska referensgrupper, bland annat när det gällt planeringen och dimensioneringen av komvux och gymnasieskolan.
Det jag kan konstatera är att de mycket viktiga förslagen i utredningarna i många fall tyvärr inte kommer vidare till propositioner som inte enbart har till syfte att åtgärda saker och ting här och nu utan också har till syfte att åtgärda saker och ting systematiskt.
Ett exempel på det är att trots att Skolkommissionen konstaterar att likvärdigheten sjunker och att skolsegregationen är ett problem lägger regeringen inte fram Skolkommissionens förslag när det gäller att exempelvis förändra det fria skolvalet i grunden.
Jag menar också att många utredare är rädda för att lägga fram förslag till regeringen, eftersom man inte tror att de kommer att läggas fram på riksdagens bord. När det kommer till att visa respekt för utredningar menar jag att den kritiken bör riktas mot dem som har makten, och det är regeringen. Stockholms universitet har nyligen kommit med forskning om det fria skolvalet och dess negativa konsekvenser.
IFAU har kommit med en liknande rapport. Och Göteborgs universitet har väldigt nyligen kommit med en rapport i frågan. Alla är överens om att det fria skolvalet inte är ett system som vi bör fortsätta med. SSU, ungdomsförbundet i ministerns parti, har kommit med skarp kritik och sagt att Socialdemokraterna som parti inte vågar ta upp frågan. Låt oss vara ärliga här.
Sossarna sa också i valrörelsen att man egentligen inte vill ta bort det fria skolvalet. Bland annat i ett svar till Dagens Arena sa man att vi borde förändra urvalskriterierna och se till att ha en gemensam antagning för friskolor och kommunala skolor. Men man nämnde inte det fria skolvalet eller att ta bort det system som är i grunden fel.
Fru talman! Jag lärde känna ministern under den tid ministern var generalsekreterare för Skolverket. Jag blev då imponerad av hennes enorma kunskap och av att generalsekreteraren, nuvarande ministern, vågade stå upp för frågor som till och med politiken många gånger var emot. Varför gjorde hon det?
Jag menar att hon gjorde det på grund av det hon sa till mig på den tiden: att man ska stå upp för det som är rätt, oavsett om man har många motståndare. Den diskussionen handlade också om det fria skolvalet. Jag blev imponerad av den ställning Anna Ekström tog i den frågan som generalsekreterare.
Jag skulle vilja att Anna Ekström gör samma sak som minister och att hon som socialdemokrat står upp för det som egentligen är grundläggande socialdemokratisk politik.
Daniel Riazat (V):
Sist jag kollade på riksdagens hemsida ingick diverse olika partier i regeringen, det vill säga Socialdemokraterna och Miljöpartiet. Därav min riktade kommentar till Socialdemokraterna. Jag tänker inte ägna mitt inlägg åt att tala om att Socialdemokraterna inte har hållit sina vallöften. Det tror jag att en majoritet av Sveriges befolkning redan vet. Det har jag noterat.
Socialdemokraterna har gått från att ha 40 procent till dagens 28 procent. Det är dock inte poängen.
När vi har all forskning klar, när vi har en massiv uppslutning från olika forskare, universitet, OECD och andra betydelsefulla aktörer i de här frågorna, varför ska vi då inte lyssna när de säger att det fria skolvalet är det som behöver tas bort för att motverka segregationen?
Jag fick en fråga om vad jag menar med det fria skolvalet och vad det betyder. Det fria skolvalet betyder just att vi har skapat ett system där eleverna inte längre möts, där barn till överläkaren och barn till flyktingen som nyligen kommit till Sverige inte längre möts på samma sätt. Det är något som vi måste förändra i grunden.
Det fria skolvalet är ett skolsystem som tillåter vinstdrivande aktörer att ha kösystem för att eleverna ska komma dit och som tillåter aktörerna att tjäna pengar på det. Det fria skolvalet är ett icke-fungerande skolvalssystem som bidrar till att öka segregation och som förstärker den redan befintliga segregation som finns i samhället på grund av den ekonomiska politiken.
Jag har också noterat att regeringen nu går från att säga att skolvalet är fel till att det är ganska okej.
Daniel Riazat (V):
Jag tackar ministern för svaret. Vänsterpartiet anser att förskolan ska vara en rättighet och en möjlighet för alla barn. Den uppfattningen delar vi såklart med regeringen. Förskolan har långsiktiga positiva effekter på barns lärande och utveckling.
Förskolan har även en utjämnande socioekonomisk effekt; barn som kommer från resursfattiga familjer och som kanske bor i klassegregerade områden drar den största nyttan av att vistas i en förskola.
Den målmedvetna satsningen på den svenska förskolan och hela införandet av den svenska förskolan, som de flesta av oss i den här riksdagen har varit överens om och är överens om, har varit unik och har intagit en särställning runt om i världen. Det handlar om att gå från en omsorgsverksamhet till en verksamhet även för lärande.
För att den här jämlika förskolan ska kunna fortsätta menar vi helt enkelt att vi måste se till den verklighet som finns. Då räcker det inte med de siffror som ministern framförde.
Vi vet utifrån rapporter som förskollärarna själva lämnar att barngruppernas storlek kan se ut att vara mindre, men att man samtidigt till exempel har färre personal per barngrupp. Det sker också en minskning av den behöriga personalen inom förskolan.
Andelen behöriga minskar sett till både antalet barn i förskolan och det totala antalet personal. Vi har gått från ett läge där ambitionen från alla våra partier har varit att en majoritet av dem som arbetar i förskolan ska vara utbildade att arbeta inom förskolan.
I dag är trenden att väldigt många av dem som arbetar där egentligen inte har någon utbildning som har att göra med vår förskoleverksamhet. I kombination med detta ska man också planera för nedskärningar i majoriteten av kommunerna. Redan i dag har man på många håll lokaler som inte är anpassade för förskoleverksamhet. Det är för höga bullernivåer.
Personalen får arbeta med att vara inte bara förskollärare eller barnskötare utan också vaktmästare och allt annat. Detta leder i slutändan till den situation som råder i dag. Det startas förskoleuppror. Förskollärarna har fått nog, i stad efter stad, från Jokkmokk i norr till Malmö i söder, där man till och med har haft demonstrationer i frågan och fortsätter att vara aktiv.
Vad leder den här arbetsmiljöproblematiken till? Jo, den leder till att förskollärarna - som har ett kvinnodominerat yrke - sticker ut när det kommer till sjukskrivningar. Det handlar om utmattningssyndrom. Om vi jämför med stora delar av arbetsmarknaden är det här en av de högsta siffrorna.
Jag fick svar på en hel del frågor, men jag tycker inte att jag har fått svar på frågan om vad vi ska göra på riktigt för att se till att återuppbygga en likvärdig och jämlik förskola där förskollärarna inte ska behöva känna att de inte räcker till.
Daniel Riazat (V):
Tack, utbildningsminister Anna Ekström, för svaret! Jag kan börja med att säga det inte råder några tvivel om att om vi står varandra väldigt nära när det gäller frågorna om innehållet i förskolan, värderingar i förskolan, huruvida vi ska ha genuspedagogik eller inte, eller hur själva uppdraget ser ut.
Det råder inga tvivel om att utbildningsministern har en bra syn på de frågorna. Men jag menar också att det inte räcker med att bara dela min oro, även om jag är positivt överraskad över att utbildningsministern uttrycker att hon gör det.
Någonstans är det ett faktum att ministern som högst ansvarig och företrädare för regeringen måste göra någonting för att åtgärda situationen. Vi börjar i budgetfrågan. Det frågades här om jag kände till om det någonsin hade satsats mer på förskolan.
Vi vet att det har riktats enorm kritik mot regeringen och i synnerhet mot utbildningsministern när det gäller budgetanslaget för utbildningsväsendet generellt men specifikt när det gäller barn i lägre åldrar. Vi såg presskonferenser där det lät som att det skulle bli guld och gröna skogar när det kom till budgeten.
Men i de faktiska siffrorna såg vi att det inte hade tillskjutits medel till skolväsendet förutom för några småsatsningar. Jag är glad att utbildningsministern delar min oro för arbetsmiljön. Jag menade i mitt förra inlägg inte att ifrågasätta statistiken.
Som före detta kommunpolitiker vet jag att situationen på golvet ibland inte ser ut så som den sedan ser ut när vi får en rapport om det på papper. Det jag menar är inte att siffrorna inte stämmer. Snittet för en barngrupp sägs vara mindre enligt statistiken. Vi talar i dag om över 30 000 förskollärare och barnskötare som är med i till exempel förskoleupproret.
De säger att det inte stämmer i deras vardag. Hur många berättelser från deras vardag ska det behövas innan vi börjar titta på hur det faktiskt ser ut? Där menar jag helt enkelt att det inte räcker med att dela min oro. Någonting måste göras åt den arbetsmiljösituation som finns i dag. Det är för stora barngrupper. Det riktmärke som finns från Skolverket är inte bindande.
Det gör att man gör olika från kommun till kommun. I det läge vi befinner oss i dag kommer en stor majoritet av alla kommuner att göra nedskärningar i bland annat förskolan. Jag menar att det är orimligt att då fortsätta med linjen att det inte ska vara bindande vilken storlek det ska vara på barngrupperna.
Jag vill fråga utbildningsministern om hon är redo att göra riktmärkena till bindande regelverk i stället för att det ska vara frivilligt som det är i dag. Rådande forskning om storleken på barngrupperna och antalet pedagoger per barngrupp är väldigt tydlig. Det gäller likaså för anknytningsteorin.
Skolverkets rekommendationer har en påverkan även på barnen och inte bara på personalen. Om personalen inte mår bra kommer den inte att kunna hjälpa barnen på ett sätt som den egentligen vill göra. Min fråga är: Vill utbildningsministern förändra regelverket så att vi får till en likvärdighet och en jämlikhet i hela landet och kan minska barngrupperna ytterligare?
Daniel Riazat (V):
Återigen: Tack för svaret, utbildningsministern! Jag håller absolut med om att den här frågan inte bara ska handla om att vi ska fatta stela beslut från landets högst beslutande organ riksdagen. Det är inte vad detta handlar om.
Det handlar om vad en stor majoritet av förskollärarna och personalen kräver när man ser till både de fackliga organisationerna och deras protester och det förskoleuppror som har varit runt om i landet. Jag har bra kontakt med dem också. Frågan handlar inte om att vi ska ha bindande riktmärken.
Det handlar inte om att fatta några beslut som binder upp någon att försämra verksamheten på något sätt. Det är klart att allas behov ser olika ut och att det kan vara lite olika siffror runt om i landet, men det måste också finnas ett maxtak någonstans. Jag håller helt enkelt med förskoleupproret och förskollärarna och barnskötarna i denna fråga.
Men tyvärr hör jag att regeringen inte är redo att ändra sig i frågan. När det kommer till en förskola att vara stolt över är det ganska intressant, för det är exakt vad förskollärarna säger. De är stolta över att vara förskollärare, och de vill verkligen göra sitt bästa. Men de känner att de inte längre räcker till. De går på knäna.
De har för få kollegor, de har för få utbildade kollegor, de har för många sysslor och de har för lite resurser. När det kommer till resursfrågan vill jag återigen påpeka att det självklart är positivt att vi nu från Vänsterpartiets sida tog initiativ till att kommunerna mot regeringens vilja skulle få mer resurser. Men i det stora hela var budgeten till utbildningsväsendet en stor besvikelse för samtliga aktörer som påverkas av den.
Daniel Riazat (V):
Ett särskilt tack till Håkan Svenneling, som har ställt denna viktiga interpellation. Robert Fuller, 24 år gammal, hittades hängd från ett träd för två veckor sedan i Palmdale, Kalifornien. Dagen innan hittades en annan oidentifierad svart man hängd från ett träd i Fort Tryon Park i New York.
Cirka tio dagar tidigare hade den svarte mannen Malcolm Harsch hittats hängd från ett träd i Victorville, Kalifornien. Listan är tyvärr betydligt längre än dessa tre personer. Samtliga påstås av polisen ha tagit livet av sig, men den som inte har levt under en sten de senaste åren förstår att något annat ligger bakom dessa mord.
Dessa är bara några av dem som fallit offer för den rasism och polisbrutalitet som utspelar sig i USA varje dag mot den svarta befolkningen men som också är högst levande i många andra länder. Majoriteten av de poliser som är ansvariga för dessa mord har dessutom, likt nästan alla andra länder, gått fria och kan fortsätta att utsätta människor för dessa brutala handlingar.
Samtidigt som människor i USA och stora delar av världen reser sig för att ta ställning emot den fruktansvärda rasism som drabbar våra svarta syskon ser vi hur den amerikanska statsmakten brutalt slår ned fredliga demonstrationer och hur högerextremister får näring av en president som själv är en fullblodig fascist och rasist. Sedan protesterna till försvar för svartas liv påbörjades har ytterligare personer blivit mördade av polisen, ett dussintal.
Medier som är på plats för att bevaka demonstrationerna har attackerats av poliser. Undantagstillstånd har införts i ett flertal städer, och den som följer vad som händer någorlunda väl har sett att den amerikanska statsmakten och poliskåren i princip har förklarat krig mot sin egen befolkning. Detta kan jag inte kalla demokrati. Fru talman!
För snart två veckor sedan blev utredningen med anledning av mordet på Olof Palme avklarad. Även om han var en komplicerad politiker i många frågor fanns det en sak man alltid kunde räkna med: Han blundade aldrig för den apartheid som rådde i Sydafrika eller de folkrättsvidriga amerikanska attackerna mot Vietnam, han tvekade inte när det kom till att ta ställning mot mördaren Franco i Spanien och han ställde sig alltid på folkets sida i dessa frågor.
Sedan dess har svensk utrikespolitik förändrats och lämnar mycket att önska. I många fall har Sverige gått från att vara en röst för fred till att bli ett eko av Vita huset. I det här fallet är jag glad att utrikesministern har tagit ställning, men faktum är att om dessa saker hänt i vissa andra länder skulle Sverige ha agerat hårdare och snabbare och haft en mer långsiktig plan.
Men just när det gäller USA är känslan att Palmes tydliga ställningstaganden förvandlats till ibland något urvattnade uttalanden och tweetar. Jag undrar: Vilka fler åtgärder avser utrikesministern att vidta med anledning av detta, utöver de samtal som hållits och det ställningstagande som utrikesministern gjort, för att visa att svartas liv spelar roll - att black lives matter?
Daniel Riazat (V):
Jag skulle vilja ta vid där jag slutade sist. Vi vet att det finns demokratiproblem och polisvåld i väldigt många länder runt om i världen. Vi vet också att vi tar olika slags ställning när det kommer till olika länder.
Vi vet till exempel att Sverige tar en viss ställning när det kommer till Saudiarabien och USA och en helt annan ställning när man ibland till och med ger sig rätten att utse ministrar, interimsregeringar och liknande trots att folk inte har valt dem. I det här fallet är det ganska tydligt att den svenska regeringen ser på mordet på George Floyd och protesterna mot det på ett klarsynt sätt.
Man stöttar protesterna mot rasismen och tar ställning mot den strukturella diskrimineringen. Men att ta ställning i ord är en sak, att också göra någonting i handling blir någonting annat. Det är där jag menar att den svenska utrikespolitiken skiljer sig mot tidigare.
Ena dagen kallar sig regeringen antirasistisk och säger att man står upp för mänskliga rättigheter, andra dagen får USA jättegärna använda vapnen i Jemen. Vi säger att vi har en feministisk regering men gör egentligen ingenting för att stoppa morden på de svarta kvinnor som dör av polisbrutalitet och rasism. Jag menar helt enkelt att den svenska regeringen måste bestämma sig.
Vill man gå från ord till handling - Håkan Svenneling har kommit med flera förslag, och det finns ännu fler - är det dags att man aviserar det, att man tar ställning. Bara för att det handlar om en stormakt betyder inte det att Sverige ska fortsätta det man har gjort de senaste decennierna, nämligen att vara relativt tyst i handling.
Daniel Riazat (V):
Svensk skola och förskola står inför enorma utmaningar. Vi fick senast förra veckan rapporter från Skolverket som tydligt visar hur likvärdigheten sjunker och att elever vars föräldrar är akademiker och har en ekonomiskt bra situation får det lättare i skolan.
Samtidigt ser vi hur många barn inte känner sig trygga i skolan. Vi vet att resultaten skiljer sig väldigt mycket från område till område. I samma stund har vi en regering, med Anna Ekström i spetsen, som inte lägger några extra resurser till den svenska skolan. Tvärtom tar man bort närmare 2 miljarder kronor från de barn som går på lågstadiet och i förskolan.
Jag undrar: Vilket ansvar tar Anna Ekström för detta, och vilka är motiveringarna till att man gör på det viset?
Daniel Riazat (V):
Tack för svaret, ministern! Det är ganska märkligt, måste jag säga, att vår utbildningsminister menar att Vänsterpartiet, lärarfacken och i princip alla andra som har kollat på budgeten har fel. Det är också ganska märkligt att hålla presskonferenser där man presenterar satsningar som egentligen leder till neddragningar inom andra delar av skolan eller, som ordföranden för Lärarförbundet sa, att man tar från de yngre barnen och ger det till friskolekoncernerna.
Det är ungefär det som de här satsningarna från regeringen kommer att leda till.