KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Arnholm (L):
Carina Adolfsson Elgestam har frågat mig om jag avser att vidta åtgärder så att föräldrar med delad vårdnad har möjlighet till barnomsorg även om man inte bor i samma kommun. Carina Adolfsson Elgestam har också frågat mig om jag avser att vidta åtgärder så att arbetslinjen fungerar i vardagen för föräldrar med delad vårdnad.
Förskolan har en viktig roll, inte minst när det gäller att skapa möjligheter att förena föräldraskap och förvärvsarbete. För många föräldrar är förskolan en förutsättning för att kunna delta i arbetslivet. Förskolan är dock också till för barnets egen skull. Ibland uppkommer friktion mellan dessa aspekter på förskolans nytta, och då menar jag att det är viktigt att sätta barnens behov av förskola främst.
Enligt skollagen har varje barns hemkommun det grundläggande ansvaret för att erbjuda en plats i förskola. Men om det finns särskilda skäl ska ett barn också ha rätt till förskoleplats i en annan kommuns förskola. I de fallen ersätts den mottagande kommunen för sina kostnader.
Det här betyder dock inte att två kommuner är skyldiga att erbjuda ett barn som bor växelvis hos föräldrar i olika kommuner att växelvis gå i olika kommuners förskolor. Anledningen till detta är att en sådan skyldighet skulle kunna innebära att barns behov av trygghet och kontinuitet äventyras. I all verksamhet som regleras i skollagen ska barnets bästa vara utgångspunkten.
Dagens regelverk utgår just därför från barnets perspektiv och behov. Regeringen har inte någon avsikt att göra ändringar i dessa bestämmelser.
Maria Arnholm (L):
Jag delar helt och hållet Carina Adolfsson Elgestams syn på det riktiga och viktiga i att man i alla fall där föräldrar som har gemensamma barn och av olika skäl har tvingats skilja på sig kan ha en lösning med delad vårdnad. Jag har egna goda erfarenheter av det.
Som Carina Adolfsson Elgestam påpekar är det en erfarenhet som delas av många vuxna och många barn i Sverige i dag. Hälften av alla äktenskap tar slut av olika skäl.
Att på olika sätt stödja både frånskilda och sammanlevande föräldrar i det livspussel det innebär att förena föräldraskap och förvärvsarbete är en viktig uppgift för det gemensamma.
Där har vi också en väl utbyggd förskola, som hela tiden förbättras både till sitt innehåll och till sin organisation och där det senaste inslaget är ett särskilt stöd till kommuner som vill utveckla rätten till omsorg också på obekväm arbetstid.
Det finns exempel på fall där det av särskilda skäl är viktigt för barn att kunna få en plats i förskola också i en annan kommun, och då finns det särskilda regler som omgärdar det. Det kan handla om hur en kommungräns är dragen, var det ligger en förskola eller var en förälder har sin arbetsplats.
Det finns inte heller något som hindrar att två kommuner kommer överens med föräldrarna om att erbjuda två platser i det fall där man lever i varsin kommun.
Men att därifrån gå till att säga att det ska vara en lagstadgad rätt för varje familj att få två platser i barnomsorg i två olika kommuner tycker regeringen och jag är att dra det ett steg för långt.
Jag tycker att Carina Adolfsson Elgestam målar upp en svartvit bild genom att säga att det är det som i alla lägen är det bästa för barnet. Det är konstigt att säga det på ett tvärsäkert sätt. Vi bygger skollagen på barnkonventionen, där barnperspektivet alltid ska vara i centrum.
Att säga att det är smalt och gammaldags tycker jag är fel. Jag tycker att det är brett och modernt. I den svåra avvägning mellan olika hänsyn och olika perspektiv som livet utgör inte minst för barnfamiljer tycker jag att det regelverk vi har i dag är ett bra stöd, inte minst för barnen.
Maria Arnholm (L):
Jag börjar i den här ändan: Det är inte kommunerna jag ömmar för. Det är klart att det går att organisera det så att man har barn på halvtid eller deltid. Så fungerar det också runt om i Sverige.
Det finns heller ingenting som hindrar att kommuner kommer överens på det viset. Men det vi här diskuterar är om det ska finnas en självklar rättighet i alla lägen för barnfamiljer att ha platser för sitt barn i två olika förskolor.
Ganska snart fyller tvååringen tre, fyra, fem och sex och det blir förskoleklass och skola. Om man då säger att föräldrarnas rätt alltid ska styra och överför detta med att föräldrarna ska ordna barnomsorg på olika ställen till förskoleklass eller årskurs 1 är det ganska självklart att det inte är ett barnperspektiv att ha det på det sättet.
I den skolform som förskolan utgör är detta ett relevant synsätt. I det enskilda fallet går det att hitta en lösning, men att ha det som en ovillkorlig rätt tycker jag inte är förenligt med barns bästa.
Maria Arnholm (L):
Jag håller fullständigt med Carina Adolfsson Elgestam om att alliansregeringen står för valfrihet. Det gäller på väldigt många olika områden. Det är viktigt att föräldrar får lov att välja den förskoleform och skolform som passar dem.
Det är viktigt att det finns en öppenhet och en beredvillighet att ta vara på familjernas behov också när man delar på sig, har delad vårdnad och behöver bo på olika ställen. Det denna diskussion har handlat om är vad barnperspektivet ska få för betydelse när det gäller förskola, förskoleklass och skola.
När föräldrar tvingas leva på olika orter och barnen pendlar däremellan, hur långt ska vi då gå när vi säger att föräldrarna har rätten att bestämma att deras barn ska gå i olika skolor varannan vecka, olika förskoleklasser eller olika förskolor?
Jag tycker att det är rimligt att den kommun som vill och kan göra en nära bedömning av familjen kan säga att det är okej under åren i förskolan och erbjuda platser i sin kommun, men att staten ska gå in och säga att det är rättighet och norm är att nagga för mycket på barnperspektivet.
Maria Arnholm (L):
Patrik Björck har frågat mig om jag tänker ta initiativ till konkreta förslag på ökad jämställdhet i näringslivet på såväl nationell som europeisk nivå. Han har också frågat om jag tänker ompröva regeringens negativa inställning till kommissionär Redings initiativ att öka jämställdheten i näringslivet bland annat genom kvotering till bolagsstyrelser.
Regeringens - och min - uppfattning om lagstiftning för att åstadkomma en jämn könsfördelning i bolagsstyrelserna är väl känd. Det är ägarna, inte politikerna, som ska ha ansvar för att se till att styrelsen präglas av en mångfald och att den samlade kompetens som finns bland både kvinnor och män tas till vara.
I de företag som staten äger har vi tagit detta ansvar, och vi har åstadkommit en jämn könsfördelning. Det bör också börsbolagen kunna göra, inte minst mot bakgrund av att de genom koden för bolagsstyrning ålagt sig själva att främja jämn könsfördelning i styrelserna.
Vad gäller kommissionens direktivförslag anser regeringen inte att frågan om könsfördelning i bolagsstyrelser lämpar sig för lagstiftning på EU-nivå, en bedömning som för övrigt både riksdagen och flera andra medlemsländer delar. Sverige deltar aktivt och konstruktivt i de pågående förhandlingarna. I nuläget handlar det främst om att räta ut en mängd frågetecken som gäller direktivförslaget i förhållande till den svenska bolagsrätten.
Vi är också angelägna om att värna den undantagsregel i direktivets förslag som medger att medlemsländer med nationella system som kan bidra till målet om minst 40 procent av vartdera könet får tillämpa dessa i stället för direktivets regler. Jag för kontinuerliga samtal med företrädare för näringslivet för att diskutera vad näringslivet kan göra, och vad politiken kan bidra med.
En central fråga är varför vissa företag lyckas bättre än andra, och svaret är i korthet att företag med en jämn könsfördelning i ledningen har bestämt sig på högsta ledningsnivå att utgå från kompetens, inte manligt kön. Jag kommer att fortsätta dialogen med näringslivet och andra centrala aktörer för att diskutera strategier för hur synen på bemanningen av ledande positioner och av styrelser kan utvecklas, med en jämn könsfördelning som mål.
Maria Arnholm (L):
Låt mig börja det här inlägget med att trösta Patrik Björck och försöka gjuta lita olja på hans besvikelsevågor: Sverige är i sanning fortfarande ett föregångsland när det gäller jämställdhetsarbete. I fyra av fem internationella undersökningar hamnar Sverige på första plats.
I mars i år hade jag förmånen att leda en delegation av svenska delegater som på CSW, kvinnokonferensen i New York, bidrog till att finna konsensus kring ett radikalt och bra manifest för utvecklingen för kvinnorna i världen.
Den regering jag representerar har anslagit stora medel till en nordisk kvinnokonferens, Nordiskt Forum, som äger rum i juni 2014. Där kan säkert Patrik Björck och jag mötas och tillsammans med kvinnorörelsen i Sverige och övriga Norden diskutera vad vi har kvar att göra och hur det ska göras. Det väcker också stor upprymdhet och glädje i hela världens kvinnorörelser att vi i Sverige och Norden tar det initiativet.
I förra veckan var jag inbjuden till Polen för att berätta hur vi håller en hög nativitet genom en jämställdhets- och familjepolitik som verkligen är föregångare i världen. Jag är också ansvarig för förskolorna, som på alla sätt är föregångare i världen, både när det gäller att jobba med genuspedagoger och när det gäller att erbjuda kvinnor och män möjlighet att förvärvsarbeta.
När det så gäller representationen av kvinnor i maktens styrelserum har vi i de statligt ägda bolagen numera 49 procent i styrelserna, och 43 procent av vd:arna i våra bolag är kvinnor. Vi har också krav på hur ledningsgrupperna ska se ut, och där är vi uppe i snart 40 procent.
Jag delar Patrik Björcks frustration över hur det ser ut i de privata styrelserummen, men jag har mina ideologiskt grundade skäl att vara försiktig med att vilja stifta en lag så fort jag ser något jag inte gillar.
Jag kan tänka mig att pröva andra vägar att föra diskussion och följa allt det som händer på det här området inom den privata sektorn, och det gör jag också.
Jag accepterar dock inte Patrik Björcks världsbild att den enda och allena avgörande frågan för om man är en mörkblå - kolsvart - bakåtsträvare eller framåtsyftande politiker handlar om huruvida man i Sveriges riksdag ska fatta ett beslut om vilka som ska sitta i börsbolagens styrelser. Jämställdhet är så mycket större, så mycket vidare och så mycket bredare än det.
Jag är stolt att kunna säga att jag är jämställdhetsminister i ett land som är en föregångare.
Maria Arnholm (L):
Precis som Patrik Björck säger är det många som engagerar sig och jobbar för att öka andelen kvinnor och öka mångfalden i maktens rum.
De finns rikligt företrädda i svenskt näringsliv, och det finns mycket intressant att lära sig av och följa där. Battle of the numbers är ett initiativ där tio stora bolag med sina ledningar i spetsen nu jobbar under ett år för att öka jämställdheten i sina företag.
Det finns något som heter Styrelsebalans, som i helsidesannonser i Dagens Industri berättar att deras uppgift och det de jobbar med är att rekrytera och förmedla kvinnliga styrelseledamöter.
Vi har Rättviseförmedlingen, den civilsamhällesorganisation eller gräsrotsrörelse där 41 000 personer samarbetar för att hjälpa till att sprida kompetens också från andra än heterosexuella, vita män. Vi har stiftelsen Allbright, som varje år gör rapporteringar, följer upp och finns överallt där jag rör mig. De diskuterar och debatterar de här frågorna.
Varje vecka besöker jag företag som Scan, 3M, H & M och Volvo Lastvagnar där det pågår ett intensivt och hårt arbete, ibland med kvotering som självvald arbetsmetod. Jag tycker att kvotering är en fantastisk arbetsmetod. I politiken har vi tillämpat den rätt mycket. Jag är för det, men jag är mot och känner mig tveksam till att lagstifta.
Det kan inte vara den enda måttstocken, Patrik Björck. Det kan inte vara så att så fort någon hittar på något ska vi lagstifta för att bestämma en sak. Jag är dock inte rädd för det. Jag var med under Bengt Westerbergs ledning då man införde den första pappamånaden. Jag tycker att det är toppen att visa vad man står för.
I de fall det rör sig om till exempel allmänt finansierade försäkringar räds inte jag. Men jag räds ett samhälle där man vid vartenda problem, varenda sak man vill ändra på, varenda misshällighet i samhället ska stifta en lag. Jag ser med otålighet och ilska på att det inte går tillräckligt fort.
Jag vill fortsätta med att i dialog och samtal tillsammans med de parter i näringsliv och fack som jobbar med de här frågorna vara en positiv, sträng och drivande kraft. Men jag är inte redo för ett beslut i Sveriges riksdag om hur det här ska skötas, även om man har gjort det på några andra håll i världen. Man behöver inte alltid göra som andra gör.
Maria Arnholm (L):
Anders Borg har suttit i regeringen i snart sju år. Han driver inte den här frågan, men han har i sju år i ansvarig ställning som ansvarig minister år ut och år in sett att ingenting händer. Han har tappat tålamodet och han sade: Nu får det väl vara dags för kvotering. Jag tycker att han som finansminister har stått ut länge. Han har stått ut i sju år.
Jag är inte säker på att mitt tålamod kommer att vara så länge. Men jag fortsätter att vara optimist. Jag tycker att under de fyra månader som jag har varit jämställdhetsminister har jag sett många goda saker hända, till exempel att en förbannad kvinna sätter in en annons i Dagens Industri. Hon gör rätt.
Det finns kompetens och bredd både bland kvinnor och bland andra underrepresenterade grupper i maktens rum. Jag vill vara med och bidra till att de får den plats de förtjänar. Sedan får vi väl ser när mitt tålamod tar slut. Tack för debatten!
Maria Arnholm (L):
Amineh Kakabaveh har frågat mig hur jag avser att gå vidare med betänkandet Kvinnor och barn i rättens gränsland . Hon har också frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att kvinnor inte längre ska riskera att utnyttjas på grund av den så kallade tvåårsregeln.
För mig som jämställdhetsminister är det självklart att målet om att mäns våld mot kvinnor ska upphöra avser alla kvinnor. Det gäller oavsett om våldet riktas mot kvinnor med svenskt medborgarskap eller mot kvinnor med permanent eller tidsbegränsat uppehållstillstånd.
Under den här våren, min första vår som jämställdhetsminister, har jag rest runt i landet och besökt kvinnojourer, kommuner, polisen och sjukvården.
Jag har fått en liten inblick i den verklighet som en del av de kvinnor som kommer till Sverige på grund av anknytning lever i. Hur mycket resurser vi än satsar i vårt arbete för att mäns våld mot kvinnor ska upphöra hjälper det inte om inte våra olika myndigheter, alltifrån polisen till socialtjänsten och sjukvården, kan samverka på ett bra sätt.
Samordning är en viktig åtgärd, kanske den allra viktigaste, för att undvika dubbelarbete och för att ingen ska falla mellan stolarna. Regeringens särskilda samordnare för våld i nära relationer, Carin Götblad, har i uppdrag att lämna förslag på hur insatserna ska kunna stärkas och samarbetet förbättras.
Den 1 maj i år trädde lagen om samhällsorientering för vissa nyanlända invandrare i kraft. Den innebär bland annat att kvinnor och män som kommer till Sverige på grund av anknytning har rätt till samhällsorientering, vilket innebär att kvinnor som kommer till Sverige på grund av anknytning inte längre kan isoleras från sin omgivning och att de får vetskap om vilka rättigheter de har.
Den 31 maj 2011 tillkallade regeringen en särskild utredare för att kartlägga och analysera förekomsten och omfattningen av våld, hot och kränkningar som kan drabba utländska kvinnor som har beviljats uppehållstillstånd på grund av anknytning till en man bosatt i Sverige. Utredningen överlämnade, som Amineh Kakabaveh mycket riktigt säger, sitt betänkande Kvinnor och barn i rättens gränsland till regeringen i juni 2012.
Bland annat föreslås hur arbetet ska samordnas nationellt, men det föreslås även hur information kan lämnas till kvinnor i berörda länder. I regleringsbrevet för 2013 har regeringen också förtydligat att Migrationsverket, genom de svenska utlandsmyndigheterna, ska ge sökande av uppehållstillstånd på grund av anknytning tydlig information om reglerna med uppskjuten invandringsprövning och dess konsekvenser.
En kartläggning av tvåårsregelns tillämpning kommer att genomföras i syfte att få en mer djupgående juridisk analys. De delar av betänkandet som omfattas av direktiven kommer också att remitteras.
Maria Arnholm (L):
Vi har ett regelverk som gör det möjligt att när en svensk medborgare träffar en partner att leva tillsammans med, en partner som inte är svensk medborgare, då kan den personen komma hit på ett enkelt sätt. Det är det vi kallar tvåårsregeln. Man får alltså komma hit på ett enkelt sätt och får rätt att vara här i två år.
Jag tycker i likhet med majoriteten i denna kammare att det är en bra idé. Sedan finns det fruktansvärda exempel på hur män misshandlar kvinnor också i sådana relationer. Då finns det en undantagsregel i 5 kap.
16 § tredje stycket andra punkten. Där sägs det att om en relation upphör innan dessa två år har förlupit på grund av att utlänningen eller dennes barn har utsatts för våld kan man ändå få uppehållstillstånd.
Vi kommer inom Regeringskansliet att nu göra en kartläggning av hur denna lagstiftning och denna undantagsregel fungerar. Det tycker jag är bra. Det finns nämligen vittnesmål om att det inte alltid fungerar som det borde.
Det finns också statistik från Migrationsverket som visar att av de 89 ärenden som togs upp under förra året med hänvisning till denna paragraf var det 53 som godkändes. Det betyder att denna reglering fungerar. Det finns det exempel på.
När det gäller de 25 ärenden som har behandlats hittills i år är det 20 som har fått bifall om uppehållstillstånd på denna laggrund. Tre andra har fått tillstånd av andra skäl, och två har avslagits. Det finns alltså ett regelverk som det finns anledning att kartlägga. Men vi kan också konstatera att det bitvis fungerar.
Amineh Kakabaveh återkommer till bristande genuskompetens, och jag tror verkligen att det är en huvudförklaring till att det inte fungerar ännu bättre än det gör. Just därför är det så bra att alliansregeringen har satsat 1 miljard kronor på detta mål att mäns våld mot kvinnor måste upphöra.
Det handlar om att långsiktigt bygga upp genuskompetens och kompetens om dessa och närbesläktade frågor hos polis, hos åklagare, hos sociala myndigheter och hos sjukvården och att stötta de kvinnojourer som gör ovärderliga insatser i detta arbete.
Jag hyser också stora förhoppningar om det arbete som Carin Götblad nu gör med sitt samordningsteam, och jag emotser de förslag som hon ska komma med för att vi ska kunna förbättra detta arbete ytterligare.
Maria Arnholm (L):
Jag och Amineh Kakabaveh har en gemensam ilska och frustration över att mäns våld mot kvinnor får fortgå. Vi - regeringen och alla partier i denna kammare - har tillsammans ställt oss bakom fyra mål för jämställdhetspolitiken i vårt land.
Det handlar om ekonomisk rättvisa och makträttvisa och om det obetalda arbetet och hur det ska fördelas, där vi har mål att sträva efter. Sedan har vi ett fjärde mål som är ett imperativ: Mäns våld mot kvinnor måste upphöra! Det gäller kvinnor som lever i och är födda i Sverige. Det gäller kvinnor som har permanent eller tillfälligt uppehållstillstånd här.
Det är lätt att bli förtvivlad när man besöker kvinnojourer runt om i Sverige och får höra deras berättelser om enskilda män som överutnyttjar ett system och en lagstiftning som finns till för att många människor ska kunna träffas och leva tillsammans i kärlek. Det räcker inte med information, säger Amineh Kakabaveh.
Det är klart att det inte räcker med information, och det är därför som det är bra att vi har ett tydligt regelverk.
Men man ska inte heller underskatta information, både till dem som möter dessa kvinnor i olika sammanhang - hos polisen, i sjukvården, i socialtjänsten - och till de kvinnor som kanske är på väg hit eller som har kommit hit, vilket kanske är ännu viktigare, och som ska känna till de rättigheter som de har. Eva Eriksson lämnar en rad intressanta och viktiga förslag i denna del som vi nu kommer att remittera.
Det som inte redan har trätt i kraft ska vi nu arbeta vidare med. Jag tror att detta arbete, tillsammans med Carin Götblads arbete, de resurser som regeringen har satsat på detta och en kartläggning av undantag från tvåårsregeln kommer att fortsätta föra detta arbete framåt.
Maria Arnholm (L):
Jag vill tacka för en viktig debatt i ett viktigt ämne som jag tror att vi kommer att fortsätta att diskutera. Vi har en väldigt gemensam ilska i botten - vi slår fast att mäns våld mot kvinnor måste upphöra. Jag vill försvara och stå fast vid att tvåårsregeln är en bra del i den svenska lagstiftningen.
Jag tycker att det är viktigt att den inte får ett omänskligt ansikte för att den missbrukas av ett fåtal, brutala män. Därför är det viktigt att den undantagsregel som finns fungerar på ett bra sätt, och det ska kartläggas.
I övrigt kommer de förslag Eva Eriksson var satt att titta på och utreda nu att remitteras och diskuteras vidare. Avslutningsvis vill jag när det gäller mäns våld mot kvinnor och när det gäller våld också påpeka att det i brottsbalken är förbjudet att använda våld. Därför ska vi inte glömma bort att även den lagstiftningen ska finnas och tillämpas där.
Ibland skymmer vi nästan sikten när vi diskuterar undantagsregeln, men kom ihåg att det alltid är förbjudet och alltid ett lagbrott som vi alltid ska lagföra. Där behöver vi bli ännu bättre på att samordna alla insatser vi i samhället tillsammans gör för att mäns våld mot kvinnor ska upphöra. Jag tackar för diskussionen och för en härlig vår i kammaren.
Jag önskar såväl Amineh Kakabaveh som talmannen och alla andra här en trevlig, skön och lång semester! Vi ses till hösten igen.
Maria Arnholm (L):
Gunvor G Ericson har frågat Anders Borg om han avser att vidta åtgärder så att en lag införs för att nå minst 40 procent av vartdera könet i börsbolag och offentligt ägda bolag, om han avser att verka för att ge uppdrag till mig som jämställdhetsminister att överväga kvotering samt vilka initiativ finansministern är beredd att vidta med anledning av sina uttalanden under våren om att överväga kvotering.
Interpellationen har överlämnats till mig att besvara. Regeringens inställning till lagstiftning om kvotering är den jag upprepade gånger, bland annat här i kammaren, har gett uttryck för: Det är ägarnas ansvar, inte politikernas, att se till att styrelsen präglas av mångfald och att den samlade kompetens som finns bland både kvinnor och män tas till vara.
Regeringen har tagit olika initiativ för att stärka kvinnors företagande och ledarskap. Som exempel kan jag nämna programmet Styrelsekraft, som drivs av Almi, och stödet till Golden Rules of Leadership. Att utvecklingen går alltför långsamt är vi överens om.
Jag fortsätter därför dialogen med näringslivet och andra centrala aktörer för att diskutera strategier för hur synen på bemanningen av ledande positioner och av styrelser kan utvecklas, med en jämn könsfördelning som mål.