Ulf Kristersson (M):
Det är bra att vi är överens och att det sägs i klartext att vi inte ska tillbaka. Det är bra att vi är överens om att tidsgränser är bra och nödvändiga. Det låter inte alltid så i diskussionen. Om det är enskildheter inom ramen för reformen som ni på allvar vill diskutera är vi helt öppna för en sådan diskussion.
Om det finns bättre sätt att satsa de massiva pengarna på rehabiliteringsinsatser, om vi kan nå människor ännu bättre än i dag, om vi kan förstärka arbetsgivarnas intresse och om vi kan förbättra processerna är vi helt öppna för att diskutera det. Det finns ingen prestige i detta. Det är bra att det sägs att tidsgränser är bra, att ni inte vill riva upp dem och att ni inte vill tillbaka till det gamla. Men ni har en trollformel som gör att alla svåra frågor försvinner.
Jag tror inte riktigt på den. Både politiken och kanske än tydligare handläggare tvingas ibland att göra svåra avvägningar. Man ska bedöma sådant som inte är solklart. Man ska fatta beslut som kan ifrågasättas och som kanske måste vandra vidare till domstol för att rätas ut.
Det enda sättet att slippa alla dessa svåra frågor, som ju socialförsäkringen är till för att hantera, är att se till att alla som ansöker om förtidspension får det. Då slipper man de svåra frågorna. Det fanns en tid när socialdemokrater var väldigt tydliga med att det samhället vill vi inte ha. Alla som kan arbeta ska arbeta. Bara det samhället skapar resurser för en generös välfärdspolitik för dem som inte kan arbeta.
Det är lite förvånande att man ska behöva berätta detta för återkommande socialdemokratiska interpellanter. Tidsgränserna är inte i första hand viktiga därför att ett litet antal lämnar sjukförsäkringen efter sista tidsgränsen. Tidsgränserna är viktiga eftersom de har påskyndat hela processen.
Den stora segern med reformen är att mycket färre människor i dag är sjukskrivna riktigt länge, det vill säga de som löper den största risken att hamna i förtidspension därefter. Det är också färre som blir sjukskrivna, och det är bra. Men sådant kan variera. Det såg vi senast i februari då jättemånga människor var sjuka samtidigt. Sådant kan vi hantera i Sverige.
Det vi inte kan hantera är när väldigt många blir sjukskrivna omotiverat länge för åkommor efter vilka de skulle kunna komma tillbaka snabbare. Det har faktiskt hänt inom ramen för saker som fortsatt är svåra. Allra sist: Vi saknar inte problem. Jag brukar understryka att det finns gott om problem kvar att ägna vår mentala energi åt. Psykisk ohälsa är i dag den alltmer dominerande gruppen, framför allt i lång sjukskrivning.
Där är våra redskap och våra erfarenheter inte alls lika goda som när det gäller somatiska sjukdomar och fysiska skador. Vi är nog bättre än någonsin tidigare i Sverige på att hjälpa människor snabbt tillbaka till jobbet vid vanliga somatiska sjukdomar. Det är jättebra.
Nästa utmaning är att bli lika respektfulla mot och lika intresserade av människor med psykisk ohälsa och att hjälpa dem tillbaka till arbetslivet, som dessutom är stadd i sådan förändring att dessa åkommor kan vara extra svåra att förena med ganska många jobb i dag. Det är riktigt stora utmaningar, och dessa delar vi med stora delar av västvärlden.
Det vore fantastiskt om vi kunde ägna lite mer politisk energi åt att ta reda på vilka av våra regelverk i dag som inte är bra nog för att möta 2000-talets stora ohälsoproblem och vad vi kan göra åt detta. Den diskussionen efterlyser jag, också i Sveriges riksdag.