Mattias Bäckström Johansson (SD):
Det lackar mot jul, och vi har nu den årstid framför oss som präglas av mörker och kyla, vilket för människan historiskt utgjort en överlevnadsfråga.
Även om kunnandet hos energipolitiker ökat överlag under den gångna mandatperioden och genom det arbete som bedrivits inom ramen för Energikommissionen, kanske framför allt kring skillnaden mellan effekt och energi, lyser en viss okunskap igenom när man i handling inte gör särskilt mycket åt den utveckling som vi nu kan se.
Inför varje vinter sammanställer Svenska kraftnät en rapport över kraftbalansen, det vill säga hur mycket elproduktion som finns att tillgå vid den förväntade tiden med högst elförbrukning under den vinter som kommer.
Sverige har historiskt sett haft en god marginal men går nu i rasande takt från att självt kunna klara av timmarna med störst elförbrukning till att bli mer beroende av vår omvärld och fossil kraft från de länder som omger Sverige.
För en normalvinter är Sveriges kraftbalans fortfarande positiv, men man har gått från en marginal på 2 600 megawatt vintern 2015/16 till 1 300 megawatt den påföljande vintern. Inför den vinter vi står inför nu är den nere på 655 megawatt. På mindre än tre år har marginalen minskat med 75 procent. För en tioårsvinter är läget än mer alarmerande.
Där har man gått från en marginal på nästan 1 100 megawatt för två vintrar sedan till -247 megawatt, och för innevarande vinter landar man på -845 megawatt. Det går i rasande takt nedåt.
Subventionsdriven utbyggnad av vind- och solkraft ökar samtidigt kraven på reglerkraft, där vi nu framöver kanske inte kommer att hinna med i svängningarna med den vattenkraft som finns i Sverige. Utmaningarna, eller rättare sagt de politiskt pådrivna problemen, när det gäller tillhandahållandet av effekt förstärks dessutom av den högst beklagliga förtida stängning och avveckling av väl fungerande kärnkraftverk som nu står för dörren.
Kärnkraften svarar för den baskraft som utgör den bottenplatta på vilken hela det svenska kraftsystemet vilar och är inte minst betydelsefull för den elintensiva basindustrin i Sverige. Tillåts detta fundament försvinna, som en följd av politiska grepp där man försöker förstöra elmarknadens marknadsekonomi, hotas såväl industrins konkurrenskraft som vår välfärd. Herr talman!
Inget i den energiöverenskommelse som har slutits mellan fem av riksdagens partier styr mot att vi ska producera el främst när vi har behov av den. Dessa partier har även infört planekonomiska inslag, där man nu i lag bestämmer hur mycket el ska som tillföras. Skulle marknadspriserna och subventionerna bli för låga ska regeringen ratta på subventionskranarna så att man kan börja bygga igen.
I detta utgiftsområde för energipolitiken har regeringen lagt allt sitt fokus på investeringsstöd för solceller under anslaget för energiteknik. Detta anslag har ökat från ungefär 100 miljoner kronor under det sista året i den föregående mandatperioden till den nu föreslagna nivån på nästan 1 miljard kronor. Det är ett tiofaldigande av nivån på ungefär fyra år.
I alla alternativa förslag från oppositionspartierna på utgiftsområdet återfinns kraftiga sänkningar av detta anslag. Vi går längst och tar helt bort anslaget. Endast ett oppositionsparti är undantaget och vill i stället satsa mer, nämligen Centerpartiet.
Trots att anslaget har tiofaldigats under en fyraårsperiod anser man att ytterligare medel behövs till subventioner och lägger 40 miljoner kronor extra. Man har återkommande vid dessa höjningar aviserat fler subventionskronor än vad regeringen har lagt.
Man kan nästan tro att Centerpartiet, även om regeringen skulle satsa fler miljarder och dessutom tiofaldiga beloppet en gång till, skulle finna det logiskt att satsa några kronor extra. Centerpartiet har försökt profilera sig som något slags plusmenyvariant av regeringens subventions- och bidragspolitik på området. Herr talman!
Om man knyter an detta till det som är den verkliga utmaningen i det svenska kraftsystemet, att bemästra våra säsongsmässiga variationer, är det tämligen intressant att notera regeringens ambitioner på detta utgiftsområde. Sverige har redan gått ned till ett importbehov under en tioårsvinter och kommer troligen att göra det inom kort även för en normalvinter med de aviserade stängningarna av ytterligare två kärnkraftverk.
Regeringen borde kanske lägga större energi på att få fram effekt när vi efterfrågar den och inte tvärtom. Frågan är hur mycket solkraften kommer att bidra med till att lösa Sveriges effektsituation framledes. Den bedömning som Svenska kraftnät gör, som är det affärsverk som inför varje vinter utvärderar det här, av tillgängligheten för solkraft när vi har effektbehovet är att den kommer att bidra med 0 procent.
Är man lite bevandrad i matematikens värld vet man att 0 procent av väldigt lite är lika mycket som 0 procent av väldigt mycket. Av det borde man också kunna dra vissa slutsatser. Vad gäller regeringens uppskruvade subventionstempo kring solceller får man inte ens stöd av branschorganisationen Svensk Solenergi, vilket nog nästan får ses som unikt.
De gick så sent som för två månader sedan ut med krav på att fasa ut stödet till solceller. Riksrevisionen har även granskat det samlade stödet till solel, vilket nyligen publicerades i en rapport där man uttalar rätt kraftig kritik när det gäller det stödet.
Tänkandet kring subventioner har slagit an hårt och präglar även mycket av regeringens politik på andra områden där man sträcker sig till att vi ska subventionera allt möjligt, till och med lagandet och lappandet av skor och kläder. Frågan är hur långt man är beredd att gå på det energipolitiska området framöver, där man absolut inte verkar vilja låta sig styras av korrekta prissignaler från marknaden.
Det som behövs på det här området är mer marknad och mindre politik. Herr talman! Utgångspunkten i stort för energipolitiken ska vara att serva Sverige som industrination och välfärdsland, inte det omvända. Vi har i dag ett stort elöverskott som vi slumpar bort till våra grannländer till ett pris som ligger en bit under hälften av kostnaden för vad som behövs för att uppföra anläggningarna som ska alstra den här elenergin.
En självklar insats gällande att stärka värdet av den el som framställs i Sverige för svenska intressen och att stimulera elanvändningen där den kan användas rationellt i Sverige borde vara utgångspunkten. Vår elproduktion är redan i dag uteslutande fossilfri, men vårt fossila beroende återfinns främst i vissa sektorer som transportsektorn och inom industrin.
Det finns goda förutsättningar att i allt snabbare takt elektrifiera de sektorerna, då kostnaderna för framför allt batterier sjunker stadigt, vilket gör att exempelvis transportsektorn snart är konkurrenskraftig gentemot fossildrivna bilar - detta utan en enda krona i subventioner. Behovet från statens sida är främst kopplat till satsningar på infrastruktur för en ny tids fordonsflotta.
Ledstjärnan för att minska vårt beroende av fossila energikällor ska främst vara kopplad till elektrifiering och inte till att rikta dyra och verkningslösa subventioner som leder till återvändsgränder. Med detta, herr talman, vill jag yrka bifall till reservationen i betänkandet.