Patrick Reslow (-):
I detta betänkande behandlas 63 motioner från allmänna motionstiden. De berör bland andra frågor om hedersrelaterat våld, våld i nära relationer och brottsoffer. Fru talman! Inledningsvis yrkar jag bifall till reservationerna 4 och 15. Jag vill också meddela kammaren att vi står bakom det förslag till tillkännagivande som finns i betänkandet.
I stället för att värna om brottsoffren har Sverige under lång tid snarare satt i system att tycka synd om brottslingar. Kriminalitet förklaras i termer av fattigdom och andra socioekonomiska begrepp. Det straffrättsliga systemet präglas av permissioner och villkorlig frigivning i kombination med låga straff. Dömda våldtäktsmän slipper utvisning för att det skulle drabba deras psykiska hälsa. Vi måste ändra på denna ordning.
Det är inte brottslingarna som ska skyddas utan den som utsätts för brott. Det är en dyster bild som präglar utvecklingen i Sverige, där de kriminella gängen härjar i utanförskapsområdena och styr över stora områden. Det ser vi inte minst i min hemstad Malmö. Detta skapar otrygghet för dem som bor där och för andra som kanske vill vistas i dessa områden och som kanske utövar idrott eller annat på dessa platser.
Man vågar inte gå ut i sitt eget närområde. Detta är signaler som vi måste ta på fullt allvar. Våldet utgör med andra ord en allvarlig inskränkning av den frihet som vi alla är berättigade till. Bristerna i skyddet av brottsoffer handlar inte bara om våld. Det kan också handla om mycket praktiska saker, som när ett inbrott sker i en bostad.
Där ser vi att uppklaringsprocenten är oroväckande låg, särskilt när det gäller lägenheter. Men det behöver inte handla om bara bostäder. Det kan handla om stölder av cyklar, stölder av bilar eller skadegörelse. Där ser vi att brottsoffren inte får den upprättelse som de faktiskt borde ha. För den person som upplever en kränkning i fråga om den privata bostaden eller den privata egendomen är det ingen trygghet att möta en nedlagd polisutredning som dessutom oftast är mycket knaper.
Problematiken hänger givetvis samman med att vi har för få poliser i kombination med en växande befolkning. För detta bär såväl nuvarande som tidigare regeringar ansvaret. Från Sverigedemokraternas sida har vi under flera år konsekvent pekat på behovet av fler poliser. Detta kunde vi också höra i tisdagens debatt om bemanningssituationen inom polisen, där det blev tydligt att Sverige brottas med problemet att öka antalet utbildade poliser i relation till just befolkningsökningen. Det är allvarligt.
Fler poliser är den enskilt nödvändigaste åtgärden för att bekämpa brott och minska antalet brottsoffer. Hade övriga partier i denna kammare anslutit sig till vår linje tidigare hade vi haft en annan situation i dag. Sverige har också haft en mycket långsam process när det gäller att agera mot hedersproblematik. Många gånger var man också naiv och verklighetsfrånvänd när det gällde orsakerna till denna situation.
Bland annat kunde vi se hur Vänsterpartiet, på den tiden det begav sig, fullständigt negligerade förekomsten av hedersproblematik. Man ville inte erkänna att det fanns en sådan problematik. I dag är det lyckligtvis en annorlunda bild som präglar debatten. Men det är också en verklighet som många, främst unga kvinnor, lever i. Det kan handla om inskränkningar i rätten att röra sig fritt och umgås med sina vänner.
Det har vi exempelvis sett i min hemstad när de unga flickornas bröder står och väntar utanför när skolan är slut för att de ska se till att deras systrar kommer in i bilen och de kan ta dem till hemmet. De ska inte umgås med andra; de ska inte umgås med sina klasskompisar eller ägna sig åt fritidssysselsättningar som man inte har någon koll över. Det är allvarliga inskränkningar i deras frihet, och det måste vi ta på allvar. Lagstiftningen hänger heller inte med i samhällsutvecklingen.
Ett bra exempel på detta är de fall då ett barn bevittnar hedersvåld i sin familj. Det finns inte någon större frihet att förhöra barnet om inte föräldrarna ger sitt godkännande. Vi hör hur konstigt det låter. Vårdnadshavarna måste ge sitt godkännande för att polisen ska kunna höra barnet när det förekommer hedersvåld i familjen.
Är det någon som på fullt allvar tror att det kommer att leda fram till ett effektivt förhör eller ens ett förhör? Men så funkar det svenska rättssystemet, skydda de kriminella och glöm brottsoffren. Vi har därför valt att ställa sig bakom ett motionsyrkande om att just kunna genomföra förhör med barn under 15 år som bevittnat hedersvåld utan att vårdnadshavarna ska behöva godkänna detta.
Sverigedemokraterna har länge drivit frågan om att reformera systemet gällande skadestånd och utbetalning av brottskadeersättning. Vår inställning rent generellt är att skadestånden, i varje fall vad gäller brott mot person, måste öka. För grova våldsbrott och sexualbrott vill vi se en kraftig höjning av skadestånden. Men utöver de relativt låga ersättningsnivåerna i dagens system är även själva systemet för utbetalning av skadestånd i samband med brott undermåligt och måste förändras.
I dag är det brottsoffret som får lägga ner tid och kraft för att få det rättmätiga skadeståndet inbetalt. När domen vunnit laga kraft får brottsoffret först aktivt meddela Kronofogdemyndigheten ifall man vill ha hjälp med att få in skadeståndet. Ofta faller detta platt, eftersom gärningsmannen inte har pengar att betala hela eller delar av skadeståndet. I det läget får brottsoffret vända sig till försäkringsbolagen.
Om inte heller det hjälper kan man vända sig till Brottsoffermyndigheten och ansöka om brottsskadeersättning. Det är alltså i tredje hand som man får vända sig till Brottsoffermyndigheten. Det här är ett typexempel på att svensk lagstiftning saknar ett tydligt brottsofferperspektiv. Lika självklart som det är att staten ansvarar för verkställighet av straff, lika självklart borde det vara att staten tar ansvar för att utdömda skadestånd i samband med en dom verkligen utbetalas.
Att lägga bördan på den som utsatts för brott och i många fall lider av trauman efter brottet är inte värdigt ett modernt rättssamhälle. Av den anledningen har vi föreslagit en statlig skadeståndsgaranti. Vi menar att staten ska gå in och betala det skadestånd till brottsoffret som utdömts av domstol. På så sätt får brottsoffret direkt sin rättmätiga ersättning och kan snabbare gå vidare i livet.
Därefter ska staten ta över ansvaret och aktivt driva in skulden från gärningsmannen så att det i slutändan alltid garanteras att han eller hon i praktiken aldrig undkommer skadeståndsansvar. Vi har därför ställt oss bakom de motioner som lyfter fram frågan om ett statligt ansvarstagande i skadeståndsfrågan.