KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ludvig Aspling (SD):
Jag blir lite lugnad av det statsrådet säger här. Hans Dahlgren upprepar gång på gång att vi inte ska rucka på den ordning som nu gäller. Medborgarpanelerna blir ett debattforum lite grann som vanliga politiska debatter i samhället generellt. De ska inte ha någon speciell status. Det är lite så som jag tolkar det som statsrådet säger.
Men det är inte det som står i meddelandet om kommissionens framtid, som kom från von der Leyen. I det meddelandet stod det att EU-medborgarnas åsikter ska omsättas i konkreta förslag. Det är någonting annat. Det är uppenbart så att von der Leyen och Hans Dahlgren inte är överens. Det måste de inte vara. Det som jag funderade på lite grann här är att konferensen kommer att planeras i ett sjok.
Det kommer inte att vara så att den svenska regeringen har en konferens och sedan har kommissionen en annan. Det är en konferens som man ska ha. Medborgarpanelerna kanske till och med ska följa ett visst format. De kanske till och med ska finansieras enligt en gemensam modell. von der Leyen säger en sak, och statsrådet säger: Så är det absolut inte. Vem är det som har rätt? Var kommer schismen från? Vem är det som inte riktigt talar sanning? Det skulle jag vilja veta.
Vad gäller öppenhet att lyssna på andra håller jag absolut med. Det finns inget negativt att säga om det. Vi är naturligtvis positivt inställda till att man kan ha en öppen och ärlig diskussion. Men det har inte riktigt med det här att göra. Det finns ändå en ganska öppen och ärlig diskussion om EU-frågor i samhället generellt. Om man är intresserad av att få veta vad medborgarna tycker kan man använda sig av opinionsundersökningar.
Man kan kanske till och med använda sig av en folkomröstning lite då och då, även om aptiten på det numera är begränsad. Jag vet inte riktigt om medborgarpanelerna är ett så lämpligt verktyg. Som jag sade från början är risken uppenbar att de kommer att bestå av personer som redan är väldigt engagerade politiskt. De tenderar att ha vissa åsikter medan personer som kanske inte är lika engagerade har andra åsikter. Det kan ge en snedvridning.
Därför tycker jag att verktyget inte är riktigt ändamålsenligt. Jag skulle vilja påstå att jag fortfarande är lite orolig över hur det kommer att sluta. Jag är tillräckligt gammal för att komma ihåg förra gången man hade en stor konferens där man skulle fundera över framtiden. Vips hade man ett Lissabonfördrag som har revolutionerat EU-samarbetet i grunden.
Det finns en misstanke inte bara från mig utan från många som ser det här utifrån om att det egentliga syftet här är att komma fram till en fördragsreform som kommer att flytta makt från medlemsstaterna till Bryssel. Det är vad som händer varje gång vi har en stor fördragsreform.
Jag skulle därför vilja fråga statsrådet om han kan garantera för oss här i Sveriges riksdag att hans regering kommer att blockera ett sådant fördragsreformförslag om det skulle komma på bordet.
Ludvig Aspling (SD):
Vad gäller frågan om intresse kan det säkert finnas det i sakfrågor. Men jag ska vara helt ärlig och säga att jag tyckte att det var skönt när EU-valrörelsen var över, och jag tror att statsrådet instämmer i det. Jag tror också att många väljare tyckte att det var skönt när de lade rösten i valurnan. Okej, nu har jag följt det här i några veckor. Jag har satt mig in så gott det går. Nu har jag gjort mitt val. Nu vill jag slippa det här ett tag och fundera på andra saker i stället. Jag tror att man ska vara försiktig med att försöka pusha för mycket EU på människor.
Människor tenderar faktiskt att sluta att lyssna. Jag är helt övertygad om det. Vad gäller medborgarpanelernas exakta funktion är det ingenting som har beslutats. Exakt hur det kommer att fungera är inte heller någonting som vare sig statsrådet eller jag kan känna till. Man talar om a new form of participation. Det är inte participation det är frågan om.
Det skulle kanske vara a new form of consultation, eller någonting sådant. När man pratar om deltagande är det så att när man deltar i demokratin går man och röstar. Det är så de allra flesta människor uppfattar saken. Och jag tror att det man gör när man går ut med ett sådant här meddelande är att man lovar mer än man kan hålla.
Det finns en uppenbar risk att man lovar mycket mer än man kan hålla och att det kommer att leda till besvikelse när EU-medborgare inser att det är business as usual och att deras synpunkter inte kommer att omsättas i faktisk politisk verksamhet - tyvärr.
Jag har en sista kort fråga, angående hur konferensen ska organiseras.
Jag förstår att det inte ligger på Hans Dahlgrens bord att styra över parlamentets inre angelägenheter, men håller inte Hans Dahlgren med om att det vore bättre om man hade ett bredare urval av partier från Europaparlamentet som fick vara med och engagera sig i konferensen?
Ludvig Aspling (SD):
Peter Eriksson! Jag väntar fortfarande på ett svar: Hur bidrar dans och teater till demokratisering i Mellanöstern? Du får en chans till här, och nu vill jag ha ett rakt svar. Jag tycker att Peter Eriksson sätter lite huvudet på spiken när han säger att vi inte vet hur det hade sett ut i Kambodja om vi inte hade varit där. Nej, och det gör vi inte därför att vi inte har någon riktig uppföljning av effekterna av biståndet.
Hade vi haft en riktig och rejäl impact assessment av våra projekt hade vi antagligen vetat vad som hänt om vi inte hade varit där. Jag måste också upplysa biståndsministern om vad som är riksdagens uppgift. Vi granskar regeringen. Det är alltså min uppgift att läsa era utvärderingar och skrivelser och hitta fel i dem; det är det jag får betalt för. Att klandra mig för att jag står här och gör det tycker jag är ganska lågt. Det är därför vi finns här, Peter Eriksson.
Jag skulle också snabbt vilja återvända till lagförslaget om barnäktenskap. Det är inte så att jag snöar in på frågan, men jag tycker ändå att den är indikativ för mycket av biståndet generellt. Frågan om barnäktenskap är komplicerad i många kulturer. Det pågår en ganska livlig debatt i många utvecklingsländer mellan traditionalister å ena sidan och kanske modernister, om man vill uttrycka det så, å den andra.
Men det är ju inte så att de här personerna har upptäckt att barnäktenskap är fel därför att en svensk har åkt ned dit och tillrättavisat dem. Det finns massor av människor i de här länderna som tycker att det är fel. Och det är en process som i de flesta fall, tror jag, kommer att leda fram till förbud, med eller utan svensk hjälp. Många av den här typen av insatser tror jag faktiskt inte behövs.
Nu har Peter Eriksson ett inlägg kvar. Jag är väldigt spänd på att höra ditt svar på hur dans, teater, film och storytelling förbättrar den demokratiska situationen i Mellanöstern.
Ludvig Aspling (SD):
Som ledamot av EU-nämnden går det inte att missa att frågan om rättsstatens principer i andra medlemsländer ligger den här regeringen varmt om hjärtat. Detta är något som vi i grund och botten är överens om. Peer-to-peer-mekanismen för granskning av rättsstatlighet inom unionen och till exempel kopplingen mellan kampen mot korruption och tilldelning av EU-medel är något vi kan tänka oss, så länge mekanismen upprättas på ett objektivt sätt.
Det som gör mig lite fundersam när det gäller den här regeringens kamp för rättsstatens principer är att den verkar gälla i alla EU-länder utom ett, nämligen vårt eget. En grundläggande förutsättning för rättsstatlighet är naturligtvis rättsväsendets oberoende, vilket betyder att åklagare och domstolar ska agera utifrån rättskällor och instruktioner och lämna personliga eller politiska ställningstaganden vid sidan om. Det är inte alla åklagarkammare som verkar lyckas riktigt med detta.
Under ett möte i Varbergs kommunfullmäktige den 19 september i år identifierade sig en fritidspolitiker från Vänsterpartiet som just åklagare och fortsatte att från talarstolen uttala brottsmisstankar mot sina politiska motståndare och hota dessa med fängelse. Hon förklarade sedan att hon konsekvent skulle lägga ned alla anmälningar inom en viss kategori av ärenden och åtala alla anmälare för falsk angivelse.
Hon hotade sedan även dessa med fängelse, inte av rättsliga skäl utan endast på grund av eget tycke. Sist men inte minst pekade hon också ut mitt parti Sverigedemokraterna som en särskild måltavla för hennes åklagarkammare. Fru talman! Hade detta hänt i Polen eller Ungern hade det omnämnts särskilt i UD:s granskningsrapporter om rättsstatens principer.
Statsrådens Twitterkonton hade gått varma, och en eller annan ambassadör kanske hade kallats upp för att träffa ett statsråd. Men nu sker detta i Sverige, och då är regeringen tyst. Chefsåklagaren vid den aktuella åklagarkammaren har inte agerat. Åklagarmyndighetens tillsynsavdelning har inte agerat. Det grövsta övertramp jag någonsin har sett inom svenskt rättsväsende verkar passera denna regering helt obemärkt.
När åklagare offentligt pekar ut sina politiska motståndare som måltavlor för åtal har man passerat en gräns. Den gränsen handlar inte enbart om förtroende för Åklagarmyndigheten som sådan utan om något mycket mer grundläggande. Jag har släkt och vänner som är både socialdemokrater och vänsterpartister. Även om vi inte håller med varandra politiskt vill jag att vi ska kunna leva i ett land tillsammans.
Jag är inte hundra procent säker på att den här regeringen, utifrån hur den har agerat i detta fall, är beredd att göra mig samma artighet. Jag tycker att det är tråkigt att statsrådet negligerar denna historia, som är väldigt grov, och det avslöjar också att det finns ett visst hyckleri i pratet om rättsstatens principer, som denna regering ofta lyfter fram.
Ludvig Aspling (SD):
Jag vill också understryka att jag är helt enig med de synpunkter som fru talmannen anförde tidigare. Jag ska också säga att jag var väldigt tveksam om jag över huvud taget skulle lyfta upp detta till en interpellationsdebatt i riksdagen. För jag håller helt med om att vi inte ska behöva lyfta den här typen av ärenden här. Det är inte heller ett enskilt ärende som jag bjuder in statsrådet att diskutera, utan det är vad regeringen på en övergripande nivå kan göra för att den här typen av saker inte ska inträffa igen.
Det finns också olika sätt att utforma interpellationssvar. Jag förstår naturligtvis att man inte kan gå in i det enskilda ärendet och göra uttalanden, och jag håller helt med om att man inte heller ska det, men det går att formulera interpellationssvar på ett sätt som gör det tydligt att regeringen förstår hur grov den här historien är och hur allvarligt det är när åklagare känner att de har friheten att agera på det här sättet.
Precis som statsrådet anför finns det ett regelverk, men frågan här gäller inte regelverket utan vad som händer när regelverket inte följs. Precis som statsrådet anför ligger ansvaret i det här fallet på Åklagarmyndighetens tillsynsavdelning, men den avdelningen har ju inte agerat. Den har inte gjort någonting i det här fallet, och det betyder att det brister någonstans i kedjan.
Det som gör mig så bedrövad i just det här ärendet är att den här personen inför en tv-kamera känner sig trygg med att kunna bryta mot i princip samtliga de regler som statsrådet hänvisar till. Man gör inte så om man inte vet att man har sin chef eller kanske till och med sin regering i ryggen. Om man tvivlar på att man får göra så här ställer man sig inte framför en tv-kamera och säger sådant. Det är uppenbart.
Det är detta som gör att det antingen är så att det övergripande regelverk som statsrådet hänvisar till i svaret inte fungerar eller att den som har ansvar för att utkräva ansvar inte gör sitt jobb. Det räcker alltså inte. Jag hoppas att statsrådet kan ta den här historien med sig. Jag vet inte hur det fungerar på insidan, men det skulle vara lämpligt med någon form av samtal mellan berörda individer, så att detta inte händer igen.
Det gjorde mig verkligen jätteledsen när jag såg detta. Jag har spenderat många år på juristhögskola, och det finns väldigt många där som pratar om rättsväsendet, de principer som vi ska upprätthålla och hur Sverige är ett föregångsland för andra länder. Det är vi kanske på många sätt, men i det här fallet har det brustit. Jag vill verkligen att någon gör någonting för att åtgärda det här.
Ludvig Aspling (SD):
Att hänvisa till JO och JK när Åklagarmyndighetens egen tillsynsavdelning har avfärdat det är inte riktigt meningsfullt. Tillsynsavdelningen har ju kraftfulla verktyg att sätta in när en åklagare begår ett tjänstefel eller gör något som är väldigt illa. JO och JK kan skicka ett argt brev - eller JO kan åtminstone göra det - men det kommer inte att leda till något i praktiken.
Jag inser att vi har lite olika synpunkter här om var gränsen går för vad man bör diskutera i talarstolen. Men jag vill understryka att jag håller med om de svårigheter som finns när det gäller den här typen av fall. Jag var, som jag sa, inte helt säker på om jag skulle ta upp detta över huvud taget, men jag kände att det var så angeläget att jag verkligen ville att någon som är högt ansvarig skulle höra vad som hade hänt.
Ludvig Aspling (SD):
FN:s Palestinamyndighet Unrwa är inte okontroversiell. Organisationen har i flera sammanhang anklagats dels för att inte hålla sig opartisk i konflikten i Mellanöstern, dels för att bedriva grov antisemitisk terrorpropaganda i sina skolor. Biståndsministern har tidigare kommenterat kritiken så här: Påståenden om att Unrwa skulle legitimera antisemitism eller terrorism har gång på gång visats vara felaktiga.
Jag skulle därför vilja ta ett par konkreta exempel från dessa skolböcker, som finansieras av svenska biståndspengar, och höra vad biståndsministern tycker om dem. I boken Vårt vackra språk, årskurs 3, 2018 års upplaga, s. 64 står det: Jag lovar att jag ska offra mitt blod för att vattna de generösas land. Och ska avlägsna inkräktaren från mitt land.
Och ska utrota återstoden av invandrarna. Jag är ingen expert på Miljöpartiets ideologi, men det här med att utrota invandrare trodde jag var någonting som Miljöpartiet skulle reagera lite starkare på än vad ni faktiskt gör.
I boken Arabiska språket , årskurs 5, 2018 års upplaga, s. 52 berättas historien om Dalal al-Mughrabi, som kidnappade och mördade judiska barn: Efter att de hade orsakat ockupationen ett stort antal sårade och dödsfall, så förde Dalal tillbaka Deir Yassin en del av dess rätt och vattnade Palestinas land med sitt färska blod.
Vattna landet med sitt färska blod - att det här inte är lämpligt för barn är fullständigt uppenbart. Vi kan gå vidare till boken Arabiska språket , årskurs 8, 2018 års upplaga, s. 148. Här handlar det om lärarinstruktionen, alltså vad man ska göra under en lektion: Eleven bör finna sig själv fri tid för att reflektera över farorna med judarnas giriga ambitioner. Om det här inte är antisemitism, Peter Eriksson, vad är då antisemitism?
Jag skulle vilja veta vad biståndsministern tänker när han hör dessa exempel och rörande det faktum att hundratusentals barn drillas i den här typen av fanatisk våldsromantik i skolor som finansieras av svenska biståndspengar. Skulle biståndsministern till exempel någonsin läsa sådant här för sina egna barn? Nej, det skulle han naturligtvis inte, för det här är fullständigt barockt.
Ludvig Aspling (SD):
Biståndsministern vill alltså ge en eloge till de personer som valde att köpa in de här böckerna från första början. Jag skulle vänligt men bestämt vilja säga att det är synnerligen olämpligt att göra det. Biståndsministern lyfter också fram det faktum att den här organisationen gör en del bra saker inom sjukvård och säkert inom utbildning där det inte handlar om den här typen av smörja som jag lyfte fram i mitt första anförande.
Det stämmer, men Sverige har ändå ett val när det gäller vilken organisation vi vill använda som en implementerande partner för att hjälpa flyktingar. Här har man ett val mellan att antingen använda en annan organisation eller en organisation som är svårt tyngd av antisemitism, terrorpropaganda och korruption. I det läget väljer regeringen det senare. Det är för mig väldigt märkligt.
När det gäller att det skulle vara en svår kontext är konflikten i Mellanöstern en svår kontext - det är inga nyheter - men det innebär inte att Sverige kan kompromissa med våra värderingar när vi spenderar våra biståndspengar. Bara för att kontexten är svår kan vi inte acceptera att man köper in skolböcker som instruerar eleverna att reflektera över farorna med judarnas giriga ambitioner. Det är ju fullständigt vansinnigt. Man kan inte skylla det på att det skulle vara en svår kontext.
En annan fråga som jag tycker är intressant vad gäller interpellationssvaret som jag får från biståndsministern är varför den här organisationen behövde instrueras utifrån för att sluta använda de här böckerna. Var det ingen lärare som reagerade över det här och tänkte att man inte ville använda detta som undervisningsmaterial? Det är alltså någon utifrån som har varit tvungen att gå in och säga: Ni måste sluta använda de här böckerna! Varför har ingen lärare sagt någonting?
Det är en väldigt bra fråga, och svaret på den är antagligen att de lärare som är rekryterade för att undervisa i de här skolorna inte tyckte att det här var ett problem. Det i sig är extremt allvarligt. Det sista jag vill fråga är: Har man faktiskt slutat att använda de här böckerna? Det står i interpellationssvaret att myndigheten har instruerats att sluta använda böckerna. Okej, men har man faktiskt gjort det? Det skulle jag vilja ha ett svar på.
Ludvig Aspling (SD):
Jag noterar att Peter Eriksson inte svarar på den mest grundläggande frågan i mitt förra inlägg: Har man slutat använda de här böckerna eller inte? Det är en väldigt enkel ja-eller-nej-fråga. Jag skulle vilja ha ett besked. Peter Eriksson låtsas som att han inte känner till bakgrunden till interpellationen och påstår att jag borde sätta mig djupare in i frågan och göra en bredare genomlysning av det material som finns tillgängligt. Vi arbetar ju inom vissa tidsramar här i kammaren.
Om jag skulle få 20 minuter på mig skulle jag kunna göra listan betydligt längre. Jag skulle också kunna ta med bilder, videofilmer och en oändlig mängd material för att visa biståndsministern vad som pågår i de här skolorna. Det finns hur mycket som helst dokumenterat. Men i en interpellationsdebatt får man hålla sig till ett par exempel. Det ligger i sakens natur.
Jag säger inte heller att situationen alltid är enkel. Interpellationen handlar inte om huruvida personerna kan ta en buss till en friskola i en annan stad eller huruvida Sveriges relation till Israel, som den här regeringen kanske inte har hanterat på bästa sätt, gör det möjligt för oss att följa upp det här. Interpellationen handlar om hur vi ska använda svenska biståndspengar.
Kan vi försvara att svenska biståndspengar används för att köpa in den typen av material? Nej, det kan vi inte. Det är inte första gången det har visat sig att Unrwas böcker innehåller den här sortens smörja, och det är antagligen inte sista gången. Jag kan lova att vi inom ett år kommer att stå här och tala om det igen. Det är nämligen en följetong som aldrig verkar ta slut. Det enda sättet att sätta ned foten är att stoppa pengarna. Flera EU-länder har valt att göra det.
Jag hoppas att Sverige också vaknar upp, förhoppningsvis under den här mandatperioden, och fattar beslut om att sluta finansiera den här typen av trams.
Ludvig Aspling (SD):
Kina kommer under en överskådlig framtid att vara västvärldens svåraste utrikespolitiska utmaning, vilket naturligtvis är skälet till att regeringen rätt nyligen har kommit med en Kinastrategi. Kinastrategin missar dock en av elefanterna i rummet.
Kinas huvudsakliga instrument för internationellt inflytande är det som kallas Belt and Road Initiative, vilket mycket väl kan vara världens största infrastrukturplan med en påstådd samlad prislapp på 1 biljon dollar. Planen ska sammanlänka Kina, Centralasien, Mellanöstern och Europa genom massiva infrastrukturprojekt och råvaruutvinning. Syftet är att främja tillväxt och handel; det är i alla fall det uttalade syftet.
Två år efter att BRI lanserades 2013 lanserades dess huvudsakliga verktyg, Asiatiska infrastrukturinvesteringsbanken. Inledningsvis hävdade Kina att AIIB hade samma syfte som andra utvecklingsbanker. Men denna fasad har bit för bit raserats. President Xi beskriver själv AIIB och BRI som två motorer på ett flygplan. AIIB:s främsta säljargument är flexibilitet.
effektivitet och tillmötesgående av låntagarnas behov, vilket i praktiken betyder mindre ansvar för social och miljömässig påverkan, hållbarhet och korruption. Dessutom utses bankens ordförande, som i dag heter Jin Liqun, av den kinesiska staten, och det råder ingen tvekan om att han först och främst ser till Kinas övergripande utrikespolitiska prioriteringar.
Risken att lokalbefolkningen bokstavligen körs över av infrastrukturprojekt är ett ständigt återkommande problem inom utvecklingsbanker, vilket ställer höga krav på intern styrning och öppenhet. AIIB:s regler om social eller miljömässig påverkan har beskrivits som "vaga och tandlösa" av forskare. Banken har inte heller någon oberoende enhet som granskar att reglerna över huvud taget följs.
AIIB har ingen fast lista på dokument som ska offentliggöras innan det beslutas om projekt. I stället består öppenhetspolicyn av principer som vägs mot varandra och ett stort antal undantag från öppenhet. Man ger dessutom ordföranden själv stora möjligheter att hindra utlämning av dokument. Vidare tillåter AIIB att dokument hemlighålls av hänsyn till lagstiftningen i verksamhetslandet.
De här länderna är ofta svaga demokratier med liten tradition av offentlighet. Om drabbade personer ändå skulle få information och vill motsätta sig projekt sätter AIIB upp onödiga och krångliga hinder för att göra en anmälan till dess tvistlösningsmekanism.
Allt detta avviker kraftigt från vad som brukar kallas best practices hos andra utvecklingsbanker och tydliggör att AIIB är en institution som präglas av kinesisk förvaltningskultur med dess bristande respekt för mänskliga rättigheter, miljö och öppenhet. Jag vill därför fråga statsrådet om hon ser någon risk med att AIIB undergräver våra utvecklingsmål genom att ställa upp lägre standarder för upphandling och socialt och miljömässigt ansvar.
Och ser hon något problem med att Sverige i praktiken lämnar ut sitt goda namn till Belt and Road-initiativet?