Carl Bildt (M):
Jag är inte riktigt säker på vad det senare handlade om, vad man menade med ökad köpkraft. Det är i och för sig bra. Det är bara det att den ökade köpkraften måste ha sin grund i någon produktion. Annars är det bara ett sätt att producera inflation. Att producera inflation innebär ju inte att producera något som är bra, men har köpkraften sin bas i en ökad produktion i ekonomin är självfallet få saker bättre när det gäller att lyfta människor och samhällen ur fattigdom. Sedan vill jag bara säga något kort om frågan om den enskilda klagorätten.
Som jag sade i mitt svar är vi inte alldeles övertygade om att det här kommer att fungera något vidare bra. Man ska ju se till, när man gör sådana här konventioner, att det faktiskt är sådant som ska tillämpas. Varför är det då så? Jo, för att vara lite dramatisk i argumentationen är ju det här så kallade rättigheter som är mycket svårdefinierade medan de andra rättigheterna är mycket lättare att definiera och lättare att definiera statens ansvar för. Ta motståndet mot dödsstraff.
Stater har ett ansvar för att inte döda människor. Vi vet skillnaden mellan liv och död. Vi vet att det är stater som dödar genom dödsstraffet. Det är mätbart. Vi ser det. Vi kan ingripa. Det är ingen tveksamhet om vad som pågår. Kontrastera detta med rätten till mat. De flesta har väl kanske lite mat, men inte tillräckligt med mat. De vill ha mer mat.
En enskild klagorätt ska då föras upp till en juridisk instans av något slag som ska avgöra hur mycket mat man har rätt till och vem som ska ordna det. Vi kan ta Nordkorea och Zimbabwe som exempel på länder som det handlar om. En enskild klagorätt där skulle inte betyda någonting över huvud taget eftersom människorna inte skulle få möjlighet att framföra något klagomål.
De skulle förmodligen drabbas av det som framgår av de rapporter som jag ser för ögonblicket, nämligen omfattande förföljelse, misshandel och tortyr, när det gäller människor i Zimbabwe. I Nordkorea får vi inte ens någon rapport. Där svälter de bara ihjäl i all tysthet. Vi får inte ens reda på vad som pågår. Det finns anledning till viss skepsis mot att det här instrumentet kan fungera.
Om man använder den enskilda klagorätten i sådana här situationer eller tar in det instrumentet finns det en risk att det eroderar den enskilda klagorättens möjligheter i andra situationer där vi är övertygade om att det kan ge resultat. Det är ett sådant resonemang som ligger bakom min skepsis.
Så till den andra stora frågan, nämligen vad vi gör när det gäller rätten till mat och att dämpa ökningen av matpriserna. Vi har ju haft en gynnsam utveckling i världen under ett antal decennier, inte minst i Europa mycket på grund av Europeiska unionen, även om jordbrukspolitiken kunde vara bättre. Vi har haft fallande livsmedelspriser. Det är ingen tvekan om att det har bidragit till fattigdomsbekämpningen.
Nu har vi stigande livsmedelspriser. Det beror delvis på ökad efterfrågan. Det beror delvis på ett antal andra åtgärder. Det finns ett element av energipolitik i detta också, som bekant, även om det kanske inte ska överdrivas. Vi måste allvarligt titta på vilka åtgärder som kan vidtas för att bryta utvecklingen mot stigande livsmedelspriser och för att möjligen se till att de faller. Där har jag inga inskränkningar när det gäller vad vi kan komma att göra.
Det är möjligt att vi får titta också på de genmanipulerade produkterna och se om de åtminstone i ett övergångsskede kan hjälpa till att förhindra att människor faller ned i hunger och ny fattigdom. Det är alldeles uppenbart att vi måste titta på handelsbegränsningarna, inklusive EU:s jordbrukspolitik; det är vi överens om. Vi får inte ha begränsningar som i ett kritiskt läge medför att fler människor kan drabbas av hunger.
Jag tror att vi är bara i början av en internationell debatt som jag hoppas ska accelerera under de närmaste veckorna så att vi ser vad vi kan göra för att bryta en utveckling som annars får förödande sociala och, i förlängningen, allvarliga politiska konsekvenser.