Sven Britton (S):
Nu ser vi gemensamt fram emot den här rapporten, och den kommer kanske att kräva av klinikerna att de bättre redovisar sin verksamhet. Det får jag hoppas. Jag tror att de riktlinjer som är utlagda borde vara till fyllest, men vi får hoppas att Socialstyrelsen skärper in det som ministern har talat om nu så att vi kan få en bättre uppfattning.
Tack för ett utförligt och välformulerat svar, utrikesministern! Det är ingen tvekan om att UD tar saken på allvar när det gäller Dawit Isaak och gör vad som är möjligt inom det som ryms inom tyst diplomati. Men vi får inte i detalj veta vad som görs eftersom det, enligt utrikesministern, ligger i sakens natur att vi inte får veta det.
Detta är en expanderande verksamhet, och den måste man ha kontroll över, i synnerhet som den har så nära beröringspunkter med den illegala marknaden. Det är väldigt viktigt att man håller koll på det. Annars går utvecklingen oss ur händerna, och det får den inte göra. Jag tackar ministern för alla fina förslag vi har fått.
Men eftersom Eritreas ledare har sagt att han inte har någon som helst kontakt med den svenska regeringen och inte heller med dess representanter undrar jag vilka den tysta diplomatin kommunicerar med i Eritrea. Det är nu tre och ett halvt år sedan vi fick någon uppgift om att Dawit Isaak är i livet. Vet vi verkligen inte om han lever eller inte? Jag tycker att det är något slags grundförutsättning.
Inget i utrikesministerns svar förklarar varför inte vi, i likhet med England, Nederländerna och nu senast Kanada i september, kan dra in den här statliga extraskatten som Eritrea kräver in av sina medborgare i diasporan. Det rör sig om 25 000 människor i Sverige. Utrikesministern säger själv att det inte har ansökts om något tillstånd för att utverka den här skatten, alltså borde det vara olagligt i Sverige och borde kunna förbjudas.
Varför gör vi inte det? Det är ett viktigt påtryckningsmedel. För mig har Dawit Isaaks situation kommit i en förnyad dager, eller man kanske ska säga mörker, i och med att jag själv satt fängslad tre dygn i Israel i samband med kapningen av Ship to Gaza. Tre dygn är en västanfläkt och inte ens det när man jämför med Dawit Isaak, men det räckte för mig. Jag var mycket nära att bryta ihop. Jag förstår först nu vad förlorad frihet innebär.
När jag tänker på Dawit Isaak som har suttit i tolv år utan rannsakan, utan att veta hur länge han ska sitta i fängelse och utan kontakt med en advokat eller sina anhöriga blir jag förtvivlad och rasande. Martin och Johan visste i alla fall vilka fel de hade begått mot etiopisk lag.
De fick en rättegång, de fick en advokat och de fick en enorm uppmärksamhet i svensk press i samband med detta. Det är en otäck känsla som smyger sig på mig. Är det bara tiden som gör att uppmärksamheten kring Dawit är så mycket mindre än den var kring Martin och Johan? Finns det verkligen ingenting ytterligare som den svenska regeringen kan göra för att påverka situationen för Dawit?
Jag har förstått att Aung San Suu Kyi tog upp fallet Dawit med Fredrik Reinfeldt när han var på besök i Burma nyligen. Kan vi utnyttja henne i det här fallet? Eller kan vi till och med fråga den åldrade Nelson Mandela, som också har erfarenhet av att sitta fängslad länge, om han kan hjälpa till i frågan? Kan inte Jan Eliasson, som nu har fått en ny och viktig position i FN, göra något mer?
Kan vi inte vända oss till Afrikanska unionen som borde ha möjligheter att trycka på Isaias Afewerki? Finns det inte några sådana möjligheter?