Lena Ek (C):
Nu hamnar jag i det lite bekymmersamma läget att jag måste läsa färdigt min text först eftersom den är det viktiga svaret på en väldigt viktig fråga. Sedan ska jag återkomma till några av de följdfrågor som har ställts av Per Bolund. Det har vid flera tillfällen utretts om det skulle vara lämpligt eller möjligt att lagstadga om ansvarsgenombrott. Utredningarna har visat att det är svårt att utforma en sådan regel på ett rättssäkert sätt. Den riskerar också att få negativa konsekvenser för svenskt näringsliv.
Det beror på att hela aktiebolagslagen i så fall ska ändras, och den är framförhandlad i nordiskt samarbete. Större krav på ansvar för tillståndshavare eller ägarbolag vid olyckor skulle kunna ge incitament till utvecklandet av innovativa försäkringslösningar, till exempel utfärdande av katastrofobligationer eller försäkringspooler, det vill säga att riskverksamheter försäkrar varandra.
Även om marknaden för katastrofobligationer ökat under senare år är den förhållandevis liten, och det är i dag oklart om odefinierade risker, som till exempel kärnkraften för med sig kan hanteras av kapitalmarknaden. Mycket tyder på att det i dagens läge inte är så. De kostnader för sanering med mera som inte täcks av verksamhetsutövares tillgångar eller försäkringar riskerar att behöva bekostas av staten.
Avslutningsvis kan jag således instämma i Per Bolunds konstaterande att staten har ett övergripande kostnadsansvar för de följdverkningar som en kärnkraftsolycka, en olycka inom kemisk eller medicinsk industri, ett dammbrott i vattenkraften eller en flygkatastrof över ett stadsområde kan få. Staten tar också detta ansvar genom kunskapsuppbyggnad, stöd, utbildning, övning, reglering, tillsyn och operativt arbete på myndighetsnivå. Detta är en grundläggande utgångspunkt för att uppnå ökad trygghet och säkerhet på alla samhällsnivåer.
En stor olycka i Sverige medför förstås statsfinansiella konsekvenser, men som jag har beskrivit i mitt svar finns det beredskap eller pågår arbeten inom de områden där konsekvenserna riskerar att bli störst. Det viktiga är förstås de nya reglerna som vi hoppas ska träda i kraft och som ger ett helt annat ansvar för en tillståndsinnehavare inom kärnkraftsindustrin.
Sedan fanns det i Fukushima inte backupsystem vad gäller eldrift eller överflödning från vissa dammar i anläggningen, vilket innebar att kylningen stannade när naturkatastroferna slog ut elförsörjningen och reservsystemet.
Det innebar också att den här otäcka händelseutvecklingen satte i gång inne i kärnkraftverken.
Det som man kan göra förutom att när det har hänt en olycka försöka titta på kostnadsansvar och ansvar för allt det som behöver göras är att försöka att öka mängden säkerhetssystem, både innan det händer en olycka och ifall till exempel ett strömbortfall inträffar.
Den incident som vi hade i Forsmark som innebar ett dubbelt strömbortfall i första skedet visar på att det är viktigt att fundera över de här frågorna och se till både att det finns strömförsörjning till kylningen och att det finns överflödningssystem.
I Sverige har vi särskilda system som går ut på att om trycket i inneslutningen vid ett olycksförlopp stiger till farliga nivåer kan den för att skyddas tryckavlastas genom ett särskilt haverifiltersystem, ett multi venturi scrubber system, där radioaktiv jod och aerosoler fångas in i en mängd små hålförsedda rör i vatten.
Det innebär att, enligt uppgift, 99 procent av joden och aerosolerna stannar kvar i skrubbervattnet. Förberedande arbete och multipla säkerhetssystem är väldigt viktiga att ta med när man diskuterar denna fråga.