KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maryam Yazdanfar (S):
Jag ska göra ett snabbt avslut. Det har kommit en hel del kritik från både Johan Linander och Hans Wallmark mot att jag har ställt de två interpellationerna. Ändå har de gladeligen varit med i debatten, vilket jag tycker är väldigt bra.
Jag kan garantera justitieministern, Johan Linander och Hans Wallmark att så fort mängden hatbrott briserar i Sverige, oavsett om det handlar om attacker eller hot mot folk som bekänner sig till den judiska tron eller till andra trosinriktningar, tänker i alla fall jag vara med i debatten, för jag tycker att den är så viktig.
Ett sätt att ignorera problemet är att säga att debatten inte behövs. Som sagt har vi i Sveriges riksdag inte bara ansvar för de pengar som myndigheterna får varje år för att göra sitt arbete. Vi har också ett värderingsansvar.
Vi har ansvar för att föra upp diskussionen på dagordningen och statuera exempel för hur människors lika värde ska respekteras och hur vi ska kunna leva i Sverige sida vid sida med olika uppfattningar om andlighet och andra saker. Jag vill tacka justitieministern och meddebattörerna för en god debatt.
Vi lär ses igen i samma ämne i kammaren - tyvärr, måste jag säga.
Maryam Yazdanfar (S):
Jag vet att man inte ska ta upp enskilda fall, men det här var ett sådant tydligt exempel. Det var det grövsta exemplet på saker och ting som dagligen försiggår i våra skolor. Jag tror att utbildningsministern är ute på många skolor. Jag tror också att utbildningsministern läser klotter.
Det kan höras tillmälen på andra sidan skolgården som anspelar på någon ung tjejs sexualitet, på vad hon skulle ha gjort, vem hon skulle vara och så vidare. Sanningen är att många unga tjejer i skolan i dag mår oerhört dåligt, och det handlar om maktförhållanden.
För de maktstrukturer som finns i samhället, mäns överordning och kvinnors underordning, finns också i skolan. Barn skolas in i det här från början. Det är därför en 15-åring kan sitta och säga: Det är väl så att killar är mer värda än tjejer. Jag hoppas att vi ska komma till ett läge i svensk skola där ingen elev någonsin ska behöva känna att killar är mer värda än tjejer.
Skolministern sade att jag inte skulle vara kategorisk. Nej, det ska man inte vara, men ibland väljer jag att vara kategorisk, och det är när rättsväsendet faktiskt har dömt på ett sätt som har vunnit laga kraft. Det handlar om respekten för rättssäkerheten och rättsväsendets arbete i Sverige. Det här vet vi.
Men inte ens när man har rätten på sin sida har man chansen att leva ett harmoniskt och bra liv efteråt. Skolan har till vissa delar haft ett framgångsrikt arbete med andra saker. Till exempel görs drogvaneundersökningar.
Alliansregeringen vill nu till och med drogtesta barn mot deras och föräldrarnas vilja. Det tror jag inte är någon framkomlig väg för att komma åt droganvändningen. Däremot tror jag att det även när det handlar om frågor om makt och kön och killars överordning över tjejer i skolan måste ske en kraftsamling.
Det måste ske ett kraftfullt arbete när det gäller att tala om dessa saker och diskutera dessa saker för att unga kvinnor ska kunna växa upp utan att känna sig mindre värda än sina manliga klasskamrater.
Maryam Yazdanfar (S):
Det var det här jag menade med att utbildningsministern gör allting så lätt för sig, att det handlar om disciplinära åtgärder. Uppenbarligen hade i det exempel jag refererar till lärare och rektor befogenheter att göra så. Många elever kan vittna om att lärare och rektorer har haft befogenhet att ta till alla åtgärder, men man har inte gjort någonting. Man har valt att blunda för problemet.
Det räcker inte att gömma sig bakom sina disciplinära åtgärder. Det är vår huvudkritik mot den syn på disciplinära åtgärder som utbildningsministern har att man gömmer sig bakom det. Man tror att man har satt upp ett system som är vattentätt som inte lägger fokus på varför det stökiga grabbgänget börjar agera på det här sättet. Det är beteenden som man kan se långt ned i åldrarna.
Det är något som man borde kunna angripa redan då innan man behöver hålla på och splittra gäng och sätta dem i olika skolor. Det är problem som borde adresseras från början. De här disciplinära åtgärderna och utbildningsministerns politik räcker inte. Ett exempel är drogtesterna. Det finns ett antal droger i dag på marknaden som inte syns i ett drogtest.
Då är väl det bästa man kan göra att göra ett negativt drogtest, och så behöver man inte bry sig om den unga människa som man ändå misstänker är på glid. Då har man gömt sig bakom ett system. Man har inte satt människan i centrum. Varför mår den här människan så dåligt? Det är min huvudkritik. Det var med genusaspekten jag började. Det här handlar om makt och kön. Där står regeringen tämligen handfallen, ser jag.
Maryam Yazdanfar (S):
Jag tackar justitieministern. Detta är en fråga som vi har diskuterat många gånger i kammaren under den gångna mandatperioden. Tyvärr sker det ingen riktig förändring i antalet kvinnor som varje år mördas av en man som de en gång har älskat eller som de älskar och bor ihop med. Det är, precis som justitieministern säger, en tragedi.
Det är ett resultat av en könsmaktsordning som gör att män generellt sett har mer makt i samhället än vad kvinnor har. Det här är den grövsta formen.
Jag kan bara konstatera att om jag vore justitieminister och om jag hade den makt, det inflytande och de verktyg som justitieministern har skulle en sådan här haverikommission vara en av de första saker jag skulle sjösätta.
Jag menar att problemet med denna brottslighet är att man alltför länge har sett detta som ett helt vanligt brott, precis som när någon blir mördad på gatan av en person som de inte känner. Det är en milsvid skillnad mellan dessa olika typer av brottslighet. Vi har skrivit reservationer och motioner.
Under många år har vi diskuterat vikten av att lära sig av varje sådan här tragedi för att kunna förhindra att den upprepas.
Jag kan skriva under på allting som justitieministern skriver i sitt interpellationssvar utom den allra sista meningen där det står att Socialstyrelsens förslag för närvarande bereds inom Regeringskansliet. Varför bereds det fortfarande? Varför händer ingenting? Kan justitieministern i dag ge ett datum när en sådan här haverikommission kan sjösättas?
Det finns en enighet. Alla partier här i riksdagens kammare står bakom det. Det i den här riktningen som den generella debatten på det här området har gått under de senaste åren. Vad väntar vi på? Vilka bitar är inte fastställda än? Hur lång tid tycker justitieministern att det ska ta?
När det här året är slut kommer 17 kvinnor till att ha mördats av någon de älskar eller har älskat. För att kunna förhindra det måste vi lära oss av de tragiska fall som har inträffat tidigare.
Maryam Yazdanfar (S):
Vad jag förstår ligger det här under Socialdepartementets kompetensområde och under statsrådet Maria Larsson. Jag vet att hon också är väldigt positiv till det här. Redan den 11 januari 2008 höll hon ett tal här i riksdagen.
Då sade hon att regeringen ville utvidga det arbetssätt som man har när barn blir mördade till att även gälla när kvinnor blir mördade av sina män eller sina före detta män. Därför undrar jag var det här har stött på patrull i Regeringskansliet.
Om justitieministern är för det och om ansvarigt statsråd, Maria Larsson, är för det undrar jag var det finns bromsklossar på Regeringskansliet som gör att det här tar tid. Nej, det här är ju ingen ny företeelse på något sätt. Mäns våld mot kvinnor är ingen ny företeelse.
Det som har hänt, om man ska se på det ur ett historiskt perspektiv, är att det har uppmärksammats och att politiker och samhälle numera tar det här våldet på allvar. Jag kan inte nog understryka hur upprörd jag blir varje gång någon beskriver ett sådant här mord som ett familjedrama eller en familjetragedi. Jag tycker att man ska kalla saker vid deras rätta namn.
Ett mord är ett mord, en man är en man, en kvinna är en kvinna och ett gift par är ett gift par. Om mannen i det gifta paret har begått mord på kvinnan i det gifta paret ska det betecknas som mäns våld mot kvinnor. Jag är väldigt glad för att språkbruket har förändrats och att debatten har förändrats.
Allt fler politiker från alla läger tar de här orden i sin mun och ser de problem som finns. Det finns faktiskt en stor skillnad, Johan Linander, mellan de här morden och en bror som blir dödad av sin bror eller en far som blir dödad av sin son. Det är självklart tragedier. Det är stora tragedier.
Skillnaden är att våldet mot kvinnor är systematiskt och härstammar från de samhällsstrukturer som hela tiden reproduceras.
För att kunna se varför det här våldet reproduceras och varför män som utövar våld mot sina partner kan fortsätta att gå till nya kvinnor och utöva samma våld mot dem måste det undersökas.
Jag ser verkligen inget motsatsförhållande mellan att jobba förebyggande i dag och att i det arbetet ta kunskap av vad som tidigare har hänt. Det är därför jag är otålig. Jag kan inte vänta.
Jag tycker att justitieministern ska använda all den makt som hon besitter i regeringen för att en haverikommission ska kunna börja arbeta omedelbart.
Maryam Yazdanfar (S):
Det känns faktiskt tryggt att veta att oavsett vilken regering som kommer att tillträda efter den 19 september kan vi göra en deal här i kammaren mellan Beatrice Ask, Johan Linander och mig.
Blir det en socialdemokratisk regering - vilket jag förstås hoppas, för vi kommer förutom att införa sådana här utredningar att föra en mycket bättre politik generellt - kommer jag att se till att den här biten faller på plats tillsammans med mina kamrater i justitieutskottet. Beatrice Ask och Johan Linander får jobba på sitt håll för att sådana här utredningar ska komma på plats.
Det finns väldigt många aspekter av detta våld som måste synliggöras och undersökas. Precis som Beatrice Ask säger missar man ibland detta med beprövade metoder i brottsbekämpningen. Vilka metoder använder man egentligen? Hur fungerar de? Finns det något stöd i vetenskap?
Jag var engagerad i en kvinnojour och såg till exempel att våldet hela tiden reproduceras. Om man som flicka har levt i ett hem där pappa hela tiden har slagit mamma, och det på något sätt har varit okej, kommer hon att växa upp i föreställningen att vissa pappor slår vissa mammor.
På det sättet reproduceras beteendet. En pojke kommer att växa upp med föreställningen att om han blir pappa kan det hända att han slår sina barns mamma. För att stoppa det en gång för alla behövs det, precis som Johan Linander säger, hjälp till männen, stöd till kvinnorna och stöd till barnen.
Maryam Yazdanfar (S):
Den här interpellationen handlar om de ungefär 2 000 barn som varje år på grund av beteendestörningar, allvarliga sociala problem och/eller livshotande beroende kommer till ungdomshem och LVM-hem. Medelåldern för de här barnen är 16,7 år, alltså dryga 16 år är medelåldern.
Då kan man bara föreställa sig vad de här barnen har varit med om för att vid dryga 16 års ålder vara fast i ett livshotande missbruk. Det handlar om föräldrar som har misslyckats, mödravårdscentral och barnavårdscentral som har misslyckats, förskola som har misslyckats, skola som har misslyckats, sjukvård och socialtjänst som alla har misslyckats. Alla har svikit de här barnen.
Det är därför det inte, när de kommer till ett ungdoms- eller LVM-hem, får ske några fler svek. Då måste samhället en gång för alla säga: Vi är på din sida. Du ska få omvårdnad, kärlek, trygghet, omsorg och utbildning för att få verktyg att skapa dina drömmar.
Det är därför rapporterna, som faktiskt har varit kontinuerliga, om bristerna på dessa hem är så allvarliga. Det drabbar nämligen de sköraste och mest utsatta barnen. Jag tycker att dessa barn ställer en helt adekvat fråga när de undrar: Vem står på min sida?
Barnombudsmannen Fredrik Malmberg gjorde en översyn av förhållanden på Sis-hemmen, och han ger ganska svidande kritik. Han säger bland annat att barnets rätt till privat- och familjeliv åsidosätts då deras möjligheter att ringa vänner och familjemedlemmar rutinmässigt begränsas - utan stöd i lagen.
En del ungdomar berättar om avskiljningar, eller isolering som vi kanske säger i vardagligt tal, som utförs på felaktiga grunder. En del ungdomar berättar att de inte blir trodda när de är sjuka och därför inte får träffa läkare i enlighet med barnets rätt till sjukvård. Barnets rätt till utbildning tillgodoses inte heller fullt ut. Det är svidande kritik.
Jag vet att generaldirektören för Sis har varit självkritisk och sett över verksamheten, och jag sätter min förhoppning till den nya tillsynsmyndigheten Socialstyrelsen.
Det jag däremot reagerar mot är att statsrådet Maria Larsson tänker fortsätta att följa utvecklingen och kanske i framtiden, möjligen, se över om det behövs några förändringar i lagstiftningen eller i det sätt som denna myndighet agerar.
Jag tycker att de historier som har uppkommit inte bara under den senaste tiden utan under en rad år visar att man behöver ta krafttag på detta område. Det behöver göras en översyn av lagen. Grova brottslingar - organiserade brottslingar - inom kriminalvården har nämligen ibland mer rätten på sin sida än vad dessa barn har.
Då är det verkligen uppochnedvända världen. Jag hade alltså önskat att statsrådet hade gett ett helt annat svar och sagt: Detta ska ses över. Lagstiftningen ska ses över, men även praxis, och det finns en handlingsplan för hur man ska agera.
Maryam Yazdanfar (S):
Partipolitik är viktigt, och att synliggöra skillnader är viktigt. I denna interpellationsdebatt skulle jag dock ha varit lika tuff mot ett statsråd som var ansvarigt för denna verksamhet och hade ett s inom parentes efter sitt namn som jag är mot Maria Larsson.
Dessa barn behöver nämligen inte partipolitiskt käbbel om vad som hände under de socialdemokratiska åren eller vad som händer under de borgerliga åren. De behöver vuxna som äntligen ser deras problem, står på deras sida och faktiskt tror att de kan komma ut i en vuxenvärld där deras drömmar betyder någonting och där de kan uppnå sina drömmar.
Det är väl jättebra att Socialstyrelsen nu är tillsynsmyndighet. Vi har inte olika åsikter om det. Det jag menar är att Barnombudsmannen under 2009, alltså förra året, gjorde denna översyn. Detta sker fortfarande i dag. Senast i dag var det på nyheterna på Sveriges Radio att det fortfarande finns brister. Detta är alltså barn där samhället har ett ansvar.
Jag undrar: Om det var barnens föräldrar, det vill säga privatpersoner, som försummade på detta grova sätt och det gång efter annan kom fram exempel efter exempel om övergrepp mot barnen - hur skulle samhället reagera då?
På något sätt är det som att man när det är samhället som behandlar barn illa kan följa utvecklingen, följa fallen och studera vad man ska göra i framtiden. Det tycker jag inte är acceptabelt. Barndomen går inte i repris. Samhället kan inte ge tillbaka dessa barns barndom, och det är därför varje placering måste vara kvalitetssäkrad.
Finns de resurser barnet behöver? Kan barnet känna sig tryggt på det ställe det kommit till? Jag tror att det finns långt mycket mer att göra än att som äldre- och folkhälsoministern skriver i interpellationen överväga ytterligare åtgärder om så skulle visa sig nödvändigt.
Det behövs väldigt mycket åtgärder, i dag.
Maryam Yazdanfar (S):
Jag tycker att 25 procent som inte är nöjda är alldeles för mycket. Ponera att det var barn som inte var på Sis-hem och att 25 procent skulle säga att de inte var nöjda med den tillvaro de har. Då skulle det vidtas drastiska politiska åtgärder för att förbättra deras situation. Statsrådet ville ha förslag på vad man kan göra.
Det finns intressanta sätt att se över lagstiftningen. Den här lagstiftningen är repressiv, och den är inriktad på begränsningar och tvångsmedel som styr de här barnens vardag.
Lagstiftningen är på många punkter tuffare än den lagstiftning vi har för kriminalvården som styr vuxna intagnas vardag. Då kan man fundera på om det här verkligen är rätt lagstiftning för rätt verksamhet.
I Norge har barnministern påbörjat ett arbete för att utreda behovet av att omarbeta barnkonventionen och arbeta in den i lagen och göra den till en rättighetslag för barnen så att det alltid går att ställa krav på samhället.
Jag tycker att det är ett intressant förslag, och jag tror att det skulle få ganska långtgående konsekvenser för den lagstiftning som bland annat styr Sis verksamhet. Det är ett förslag, och det finns många andra.
Maryam Yazdanfar (S):
Jag vill börja med att fråga statsrådet Attefall vem vi ska lyssna på. Interpellationssvaret har fått ökad dignitet mot bakgrund av statsminister Fredrik Reinfeldts uttalande i Dagens Nyheter i helgen. Statsministern leder regeringens arbete och säger en viss sak.
Bostadsminister Stefan Attefall är ansvarig för bostadsfrågorna och säger en annan sak. För att kanske dra med tittarna i kontexten: Fredrik Reinfeldt sade i helgen att hyreslägenheter i Stockholm innerstad inte fungerar utan är en hopplös idé.
I undertexten ger han därmed också besked om att han i stort sett har gett upp tanken på ett bostadsbyggande som faktiskt motsvarar människors behov i den här regionen. Statsrådet Attefall försöker i alla fall vara lite mer sympatisk i formuleringarna. Statsrådet känner ett ansvar. Det tycker vi om. Statsrådet är medveten om problemet.
Det skulle vara ganska skrämmande om statsrådet inte var det. Men statsrådet säger också att det är ett kommunalt ansvar. Det är alltid skönt att ha den kommunala nivån att lämpa över ett ansvar på.
Även om jag måste poängtera att de flesta kommuner i regionen faktiskt styrs av antingen allianspartner eller också partikamrater till Stefan Attefall, så telefonledningarna borde kunna gå varmare än att man bara skriver i ett interpellationssvar att det är ett kommunalt ansvar. Med all respekt för bostadsministern blir det en ganska farsartad situation.
Signalen från regeringen blir både otydlig och väldigt oroande för oss som bor i den här regionen, för alla de människor som inte har någonstans att bo och inte kan bygga långsiktigt på sitt liv utifrån sina bostadsbehov. Problemet är att det byggs för litet. Det byggs i dag 8 000 bostäder per år i Stockholmsregionen. Det skulle behövas 13 000 bostäder per år.
Nästan alla kommuner i regionen behöver flera hyresrätter. Hälften av kommunerna behöver både bostadsrätter och hyresrätter för att täcka upp behoven. Jag är ledsen, men jag har nu frågat statsrådet Attefall flera gånger, ända sedan jag blev ordförande i civilutskottet, och statsrådet bara fortsätter på den invanda vägen.
Det är inte speciellt konkreta åtgärdsplaner. De är inte heller i närtid. Det handlar väldigt mycket om att känna, att värna och att vilja. Det är jättebra, men det måste också bli resultat. Statsrådet pratar gärna om de samhällsekonomiska förutsättningarna, som låga räntor.
Senast i dag hörde vi att Riksbanken höjer reporäntan. Vad kommer det att betyda för invånarna i regionen, både de som sitter med stora bostadslån och de som vill in på bostadsmarknaden? Statsrådet talar också om det gamla klassiska, borgerliga förslaget att hyra ut sin lägenhet.
Jag undrar fortfarande hur statsrådet tror att det ska lösa några långsiktiga, stora problem för alla de unga som måste in på bostadsmarknaden i regionen. Det är fortsatt samma svar och inga konkreta förslag. Jag blir bara mer och mer orolig.
Maryam Yazdanfar (S):
Det är trevligt att statsrådet Attefall har läst kriskommissionsrapporten. Jag tycker att den är väldigt bra. Det är kanske ett tips till statsrådets eget parti att göra en sådan genomlysning av politiken och se vad man kan förändra. Jag menar att kriskommissionen har rätt. Det sade jag redan i budgetdebatten, som vi hade före jul i den här kammaren. Ja, kriskommissionen har rätt. Jag är inte stolt över socialdemokratisk bostadspolitik i alla tider, i alla lägen.
Nej, det är jag inte. Där kan vi vara helt överens. Skillnaden mellan mig och statsrådet Attefall är att jag, om jag var bostadsminister, skulle lägga mycket mer tid på att se till att det byggs någonting i det här landet och att det byggs någonting i de regioner där människor vill bo och där efterfrågan är hög.
Det skulle jag göra i stället för att lägga ned tid på att analysera vad socialdemokratiska regeringar har gjort förr, vad andra parter har gjort och vad kommunalpolitiker gör. Det är inte det som kommer att göra att vi får i gång byggandet i det här landet. Statsrådet Attefall tog upp alla de åtgärder som han menar att den borgerliga regeringen genomfört under förra mandatperioden.
Under förra mandatperioden var också nybyggnationen i det här landet rekordlåg. Jag menar att det finns en massa saker att göra. Bland annat handlar det om subventioner. Men det som är så lustigt är att när jag använder ordet subventioner blir det som ett rött skynke för den borgerliga alliansregeringen. Man vägrar lyssna på någonting annat som oppositionen har att säga.
Vi säger att vi behöver se över markanvändningen, som den offentliga sektorn sysslar med. Vi behöver se över PBL igen. Vi behöver se över konkurrenslagstiftningen. Hur fungerar byggmarknaden över huvud taget? Vi behöver vidta en hel kader av åtgärder för att få i gång byggnationen. Vi behöver också ekonomiska muskler.
Anti Avsan har, tror jag, läst in sig på något slags socialdemokratisk bostadspamflett och står här och vurmar för hyresrätten. Moderaterna måste ha haft en bostadspolitisk kurs med inriktning på hyresrättsvurmande. Men marknaden kan ju inte sköta allt. Det har marknaden bevisat under hela 90-talet och under 2000-talet.
Marknaden kan inte sköta hela bostadspolitiken själv, för då hade det funnits en jämvikt mellan den efterfrågan som människor har på bostäder och det som marknaden kan producera. Men så är det inte i dag. Att då säga att politiken inte ska lägga sig i är ett hån mot alla de människor som står där ute i dag och behöver någonstans att bo.
Statsministern beskrev ett problem, som jag tror att alla stockholmare är medvetna om, på ett så flyktigt sätt att det inte bara är jag som har tolkat det som att statsministern har gett upp hoppet om en väl fungerande bostadsmarknad i Stockholmsregionen. Sabos vd har skrivit en artikel på Newsmill i dag.
Barbro Engman från Hyresgästföreningen har skrivit. Det är en rad samhällsplanerare. Det sjuder av liv i Bostadssverige. Det finns frågetecken. Vad menar statsministern med det här? Det är djupt oansvarigt. Och detta borde Attefall och Anti Avsan, som bostadspolitiker från Alliansens sida, verkligen ta ett ansvar för.
Maryam Yazdanfar (S):
Jag vill börja med att klargöra frågan om det här med subventioner. Statsrådet Attefall var i Alby i veckan, på besök ute i den så kallade verkligheten. Där berättade statsrådet Attefall att det inte fanns några som helst pengar till att utveckla bostadspolitiken. Det fanns inga pengar till att renovera det gamla bostadsbeståndet, och det fanns inga pengar till att bygga nytt.
Stefan Attefall sitter i en regering där man inte kan byta ut de otäta fönstren mot moderna fönster för att göra miljöeffektiviseringar. Däremot subventionerar man gärna putsning av samma fönster. Det blir ganska ologiskt. Varför är vissa subventioner bra? Putsa fönster är bra. Bygga lägenheter till unga som inte har råd att bo är dåligt.
Det finns till och med medlemmar i samma regering som Stefan Attefall tillhör som tycker att det är okej att subventionera att någon går ut med hunden. Men att studenter som vill plugga på annan ort ska kunna ha en lägenhet, det är liksom utanför de ramar som samhället ska ha ansvar för. Det klingar väldigt falskt.
Låt hellre hela marknaden sköta sig själv utan att gå in och pilla, för det blir inte speciellt trovärdigt när man annars säger att just bostadsmarknaden och nybyggnation eller renovering inte ska subventioneras. Jag blev faktiskt inte speciellt mycket klokare av den här debatten. Frågan är om allmänheten blir det. Jag ser i Expressen att statsminister Fredrik Reinfeldt numera är i bråk med Dagens Nyheter om vad regeringen egentligen tycker om hyresrätter.
Han känner sig missförstådd. Jag får hoppas att det ändå är Stefan Attefalls behjärtansvärda ord som gäller. Vad politiken är vet vi fortfarande inte, för där har det inte skett några klargöranden.