KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sven Otto Littorin (M):
Ja, jag är nöjd med att vi äntligen har en reform som syftar till att hjälpa enskilda personer tillbaka, personer som tidigare har varit förpassade till passivitet år ut och år in utan att någon har brytt sig om dem, utan att någon har ställt någon fråga och utan att någon över huvud taget har försökt hitta olika lösningar. Sedan är naturligtvis det som Gunvor G Ericson säger om att olika ohälsotal är beroende av inkomst och annat riktigt. Det är precis så det är.
Det är därför som vi kan sluta oss till att vägen till ökad förmögenhet går via arbete. Vägen till förbättrad hälsa går också via arbete. Studie efter studie visar att detta samband är starkt. Det är när man känner en delaktighet, känner sig behövd och finns med som man också har möjlighet att leva ett mer fullödigt liv och därmed också mår bättre. Därför tycker jag att det är så viktigt att vi faktiskt försöker göra någonting så att dessa människor kan känna ett hopp om att komma tillbaka.
Jag noterar att Socialdemokraterna tidigare har haft ett förslag som är nästan identiskt med det som vi har lagt fram när det gäller en sjukförsäkringsreform. Men nu distanserar de sig från det och vill i stället tillsammans med Miljöpartiet och Vänsterpartiet lägga alltihop i en lång utredning under fyra år eller så. Det kan man naturligtvis göra. Sedan vill de införa andra stupstockar, förtidspensionsstupstocken och vad det nu kan vara. Det kan man naturligtvis göra.
Men de som förlorar på det är alla som nu får möjlighet att få en arbetslivsintroduktion och få den hjälp som Arbetsförmedlingen kan erbjuda om de har en arbetsförmåga kvar. Det är det som vi vill försöka åstadkomma, att ge många människor som under åratal har svävat i ovisshet om sin framtid ett besked: Vi bryr oss om. Vi hjälper till.
Vi försöker med de insatser som vi har att göra vad vi kan för att stärka enskilda människors möjligheter att komma tillbaka. Det är hela syftet med detta. Är man sjuk, blir man sjuk eller blir man sjuk när man har börjat jobba har man rätt till sin sjukpenning, och det är inga konstigheter med det. Så ska det vara, och så är också tanken med denna reform.
Men har man en arbetsförmåga kvar och har man möjlighet att ta sig tillbaka måste man få den hjälp som man borde ha rätt till för att kunna göra just det som nog vi alla vill att man ska kunna göra, nämligen ha en rejäl möjlighet att hitta ett arbete att gå till. Det är syftet.
Sven Otto Littorin (M):
Det är väl få frågor som är så väl utredda som just den här. Anna Hedborg har under, tror jag, de senaste fem åren utrett detta och lagt fram en lång rad betänkanden som vi alla har kunnat ta del av. Jag tycker att det är bra och rätt att ett så gediget utredningsmaterial låg till grund för detta.
Problemet när man talar om flexiblare sjukskrivningsgrad eller flexiblare system är att ordet "flexibel" har kommit att betyda flexibel för myndigheten att låta bli att bry sig om de här personerna. Det är det som jag reagerar på och som jag tycker är fel. Vi har pratat med många av de här personerna när vi åkt runt i landet. Själv har jag när jag rest runt i landet pratat med många som på fem år eller mer inte ens fått ett telefonsamtal från Försäkringskassan. Det är klart att det är rätt orimligt.
Därför försöker vi hitta ett system som bygger på rätt person i rätt försäkringssystem. Att rätt person ska få rätt typ av hjälp för att kunna komma tillbaka är grunden för det hela. Jag är faktiskt väldigt stolt över och nöjd med att vi har satt en sådan reform i sjön. Den ska naturligtvis utvärderas och noga följas. Det är klart att detta berör en stor grupp människor - där ger jag gärna Gunvor G Ericson rätt - som från början är svaga och utsatta därför att de i åratal blivit nonchalerade.
Det kan vi inte nöja oss med.
Sven Otto Littorin (M):
Greger Tidlund och Sven-Erik Österberg har ställt en rad frågor till mig om regeringens aktiveringsinsats Lyft och om den förfrågan om att anordna platser som har gått till myndigheterna under regeringen. För att ytterligare förstärka den aktiva arbetsmarknadspolitiken med anledning av lågkonjunkturen aviserade regeringen en ny insats, Lyft, i budgetpropositionen för 2010. Lyft riktar sig till anordnare inom bland annat statliga och kommunala verksamheter. Insatsen syftar till att personer som saknar arbete aktiveras och samtidigt upprätthåller kontakten med arbetslivet.
Insatsen infördes den 1 januari 2010, och behovet bedömdes till 40 000 platser. I budgetpropositionen aviserades också att regeringen har ambitionen att myndigheterna ska bidra med Lyftplatser. Kommunerna har av tradition ofta bidragit med insatser inom arbetsmarknadspolitiken. Därför är det regeringens vilja att staten denna gång ska gå före. Det är anledningen till att myndigheterna har ombetts att ta ansvar för att ta emot deltagare i Lyft så fort som möjligt. Regeringen har en hög ambition i detta arbete.
I medierna har det cirkulerat en rad olika siffror om hur många Lyftdeltagare som det kommer att landa i utifrån den dialog som Regeringskansliet har haft med myndigheterna. Hur många personer som kommer att få Lyftplats är bland annat beroende på hur långa anvisningstiderna blir. Det viktiga är nu att processerna har startat bland myndigheterna och att dessa gör sitt bästa för att hitta lämpliga platser. Regeringen kommer inte att tvinga någon myndighet att ta emot ett visst antal personer.
Vissa myndigheter har större möjligheter än andra att ta emot Lyftdeltagare bland annat utifrån vilken verksamhet som bedrivs. Denna dialog förs mellan myndigheterna och de ansvariga departementen. För att underlätta för kommuner, myndigheter och andra arbetsgivare att ta emot deltagare i Lyft har regeringen den 18 februari 2010 beslutat om förordningsändringar som gör det möjligt för anordnare av Lyft att få ekonomiskt stöd. Förordningsändringarna trädde i kraft den 9 mars 2010. Regeringen har avsatt 200 miljoner kronor för detta.
I första hand är det den som anordnar ett stort antal Lyftplatser som bör få bidrag till kostnaderna för handledning av deltagare i Lyft. Arbetsförmedlingen avser också att tillhandahålla personal som på olika sätt kan stödja både Lyftanordnare och Lyftdeltagare. Detta tror jag är viktigt för att säkerställa kvaliteten i Lyft. Det finns alltid en uppstartstid för nya insatser, så också för Lyft. Det är även viktigt att förstå att Lyft endast är en del av många olika arbetsmarknadspolitiska insatser som just nu är nödvändiga i finanskrisens spår.
Regeringen kommer i vanlig ordning att följa utvecklingen av denna insats. Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering har sedan tidigare i uppdrag att utvärdera effekterna av de arbetsmarknadspolitiska insatserna.
Sven Otto Littorin (M):
Låt mig säga så här: Greger Tidlund talade om nitlotten. Lyftet är tänkt att vara ett lyft för den enskilde. Jag håller med om ryckigheten. Greger Tidlund pekar verkligen på ett faktum. Jag läste LO-tidningen från den 29 augusti 2008. Den hade ett uppslag med rubriken: "Nya rekord på svensk arbetsmarknad". Sedan räknade man upp rekord efter rekord. Antal arbetade timmar i ekonomin hade aldrig varit så högt.
Antalet arbetande i arbetskraften hade aldrig varit så stort. Antalet personer som fanns i sysselsättning hade inte varit så stort på decennier. Arbetslösheten hade inte varit så låg på oerhört länge. Det var rekord på rekord som man pekade på i den artikeln från statistik som precis hade kommit. Tre veckor senare gick Lehman Brothers i konkurs.
Ytterligare några veckor senare var vi på Volvo och talade om några av de största uppsägningarna i modern tid, och så rullade det på.
Det beskriver tyvärr den verklighet som vi råkade in i. Vi kom från ett fantastiskt år på arbetsmarknaden 2007 och en bra bit in i 2008 till ett läge där nio av tio länder befann sig i ekonomisk tillbakagång och där vi hade minskad världshandel i princip för första gången sedan kriget. Det är den verklighet vi har att hantera. I det läget måste man fundera över hur man agerar och hanterar det när vi ska möta så många människor.
Det är då man måste växla upp Arbetsförmedlingen så att den är beredd att möta de personer som kommer. Vi måste också växla upp i de aktiva insatserna. I år kommer vi att ha 250 000 personer, nästan 5 procent av arbetskraften, i aktiva arbetsmarknadspolitiska insatser. Jag hade hellre önskat att de hade haft ett jobb att gå till. Men under tiden till dess att konjunkturen vänder och det blir bättre tider får vi se till att försöka göra vad vi kan för att behålla människor så nära arbetsmarknaden som möjligt.
Jag håller helt med Greger Tidlund och också Sven-Erik Österberg om att kvaliteten är den största huvudvärken. Det måste vi fortsätta att hålla ögonen på.
Sven Otto Littorin (M):
Vi har under alldeles för lång tid, egentligen under decennier, haft en ungdomsarbetslöshet som i statistiken varit högre än i andra länder. Det har varit ett strukturellt bekymmer att få in ungdomar på arbetsmarknaden skulle man kunna säga. Då kan man naturligtvis resonera kring det, fördjupa analysen av siffrorna och se att det är många men att det samtidigt är fråga om korta tider.
Vi har inte alls lika många långtidsarbetslösa ungdomar som i många andra länder, och det är förstås glädjande. Ändå tror jag att det kokar ned till en gemensam oro över dem som är helt sysslolösa, som varken får utbildning eller hjälp från Arbetsförmedlingen eller arbetar. Jag skulle vara oerhört glad om man kunde ta en mer fördjupad diskussion om just den gruppen, för jag tror att vi är överens om att vi är väldigt oroliga över den.
Beträffande dialogforum vill jag säga att det finns kvar olika dialogforum på lokal nivå kopplade till arbetsmarknadsområdena. Där kan lokala politiker och lokala partsföreträdare diskutera och försöka hantera dessa frågor. Jag tror att det måste börja på just lokal nivå, för det är på den lokala nivån, som i Gävleborg till exempel, som man vet hur det ligger till, vilka som är arbetsgivare, vilka som kan komma att bli det och på vilket sätt man kan strukturera det hela.
Men det är inte lätt, det håller jag helt med om. Många mindre kommuner som jag besökt, sådana som ligger i närheten av större kommuner, har problem att till exempel anordna olika typer av komvuxutbildningar; om de ska skicka elever till andra kommuner fungerar inte överföringen av resurser riktigt bra.
Det är sådana strukturella frågor som jag tror att man skulle kunna titta betydligt djupare på för att möjliggöra för fler att få det som vi nog i grunden är överens om, nämligen rätt stöd och rätt typ av utbildning, alltså rätt typ av hantering för att dessa ungdomar ska känna att också de behövs. De måste få tillbaka hoppet om att det inte är kört för dem. Det tror jag är uppgiften framöver.
Sven Otto Littorin (M):
Tyvärr kan jag kanske inte instämma i det där sista önskemålet. Det blir naturligtvis ett spännande halvår som vi har framför oss. Vi står naturligtvis inför en väldigt stor utmaning när vi ser hur allvarlig krisen har blivit för dem som har förlorat jobben.
Samtidigt tror jag att man ändå får se vilka saker som har fungerat och vilka saker som man kan stödja. Jag är naturligtvis väldigt glad till exempel över att 80 procent av dem som förra året förlorade jobben på Volvo antingen är i utbildning eller nytt arbete. Av dem som under förra året förlorade jobben på Saab är två tredjedelar i nytt arbete.
Man har naturligtvis varit mycket hjälpt av de omställningsavtal som finns på arbetsmarknaden, som har lyft av en del av arbetsuppgifterna från Arbetsförmedlingen, som därmed har kunnat koncentrera sig mer på de lite svårare fallen eller på dem som inte omfattas av de här avtalen. Dem prisar jag gärna, och jag exporterar dem gärna till andra länder i den mån jag kan. Sedan är det, som jag sade förut, 180 500 fler platser i arbetsmarknadspolitiken och i utbildning.
Det är utbildning i utbildningssystemet i huvudsak och arbetsmarknadspolitiska insatser inom ramen för arbetsmarknadspolitiken. Det är en kraftfull uppväxling av insatserna som är motiverad av det läge vi befinner oss i och också av just det faktum att arbetskraften som andel av befolkningen i princip är oförändrad, vilket är en glädjande nyhet. Då måste vi försöka behålla de här personerna så nära som möjligt. Är det så att vi kan göra bättre ifrån oss? Det kan vi säkert.
Jag är naturligtvis beredd att hela tiden se över om man kan göra någonting ytterligare lite bättre, ytterligare lite vassare. Jag tror att det är nödvändigt att ha den typen av inställning. Man ska inte vara alldeles för förälskad i sina egna lösningar utan försöka vara ödmjuk inför den uppgift som stundar.
Sven Otto Littorin (M):
Jasenko Omanovic har frågat mig var jag anser att gränsen går för att Arbetsförmedlingen ska ta emot sjuka arbetssökande och om jag avser att ta något initiativ för att förändra regelverket. Jag vill inledningsvis framhålla att jag är övertygad om att de personer som har varit sjukfrånvarande under lång tid vill få stöd för att komma tillbaka till arbetslivet.
Vi har nu skapat en smidig övergång från sjukförsäkringen till arbetsmarknadspolitiken så att tidigare sjukskrivna kan få det stöd de behöver från Arbetsförmedlingen för att komma tillbaka till arbetslivet. Det är viktigt med ett personligt mottagande och ett bra stöd hos Arbetsförmedlingen för de personer som har varit sjukfrånvarande under mycket lång tid, två och ett halvt år eller längre. Arbetsförmedlingen har därför givits ett tydligt uppdrag att stötta dessa personer för att de ska kunna återvända till arbetslivet.
Regeringen har infört ett nytt arbetsmarknadspolitiskt introduktionsprogram, Arbetslivsintroduktion. Syftet med arbetslivsintroduktionen, som ska vara individanpassad, är att ge deltagaren stöd att klargöra sina resurser och förutsättningar för att öka möjligheterna att kunna återgå i arbete.
Regeringen har även gjort det möjligt för deltagarna att direkt efter avslutad arbetslivsintroduktion kvalificera sig till jobb- och utvecklingsgarantin eller jobbgarantin för ungdomar, inom vilka deltagaren bland annat kan ta del av arbetslivsinriktad rehabilitering. Vidare har regeringen avsatt mer resurser till lönebidrag, trygghets- och utvecklingsanställningar, som Arbetsförmedlingen kan erbjuda denna grupp.
Regeringen avser att noga följa och analysera huruvida redan gjorda satsningar är tillräckliga och effektiva för att möta behovet av insatser för denna grupp. Mot bakgrund av detta har jag för närvarande inte för avsikt att vidta några ytterligare åtgärder.
Sven Otto Littorin (M):
Låt oss först säga att det är självklart att den som är sjuk och inte har någon arbetsförmåga ska ha fortsatt rätt till sjukpenning, precis som tidigare.
Men samtidigt var utgångspunkten för den här förändringen att det finns en stor grupp på arbetsmarknaden som har varit borta 30 månader eller mer och ingen enda person från våra myndigheter har hört av sig till dem och frågat: Vad kan vi göra för dig för att du ska få den hjälp du behöver? Precis som den dam som Jasenko Omanovic tar upp har de inte fått den hjälpen, och det har inte varit någon som har hört av sig till dem.
Då är det klart att vi måste hitta system och sätt att sätta press på våra myndigheter att göra det som jag tror att vi båda vill, nämligen se till att man får den rätt till rehabilitering som man har förvägrats under så många år. Jag kan naturligtvis inte kommentera enskilda fall, men låt oss försöka se detta lite övergripande.
Det är det rimliga och viktiga. Det man kan undra i just det här exemplet är varför den här personen inte har fått den hjälpen tidigare. Det hade ju varit det allra rimligaste att arbetsgivaren tillsammans med relevanta myndigheter hade inlett en rehabilitering för att på det sättet hjälpa henna att komma tillbaka. Men jag kan naturligtvis inte det här fallet i dess detaljer.
Tanken har inte varit att förändringarna ska sätta press på den enskilde utan i första hand på våra myndigheter, så att de gör det som vi nog gemensamt tycker borde göras, alltså att man tar kontakt med personen i fråga och frågar: Vad kan vi göra för dig? Vilken typ av insats kan du behöva för att kunna komma tillbaka? Nu kan jag förstås inte svära på att det blir så i varje enskilt fall, med perfekt resultat från första dagen.
Det är jag ärlig nog att säga. Men vi måste hitta verktyg för att försöka få de strukturerna på plats, så att det sker. I det exempel som Jasenko Omanovic tar upp och i alla andra exempel som finns är det ett oerhört slöseri med alla dessa människor som vill tillbaka.
Har man tur har man en anställning i grunden som man kan återvända till när arbetsförmågan återvänder. Men den svages väg tillbaka får inte hindras av vårt sätt att organisera den offentliga sektorn och systemen. Det är inte rimligt. Vi måste göra det vi kan för att se till att myndigheter och andra gör det de behöver för att erbjuda den hjälp man behöver för att komma tillbaka. Återigen: Det blir förmodligen inte rätt i varje enskilt fall.
Då är naturligtvis vår uppgift att tillsammans med våra myndigheter se till att göra det bättre och annorlunda. Jag tycker att det exempel som Jasenko Omanovic tog upp, där man åker hem till den person det gäller i stället för att be henne komma in, visar på ett alldeles utmärkt sätt att försöka hantera ett problem. Givetvis ska vi inte genom våra förändringar tvinga en person som inte ens kan ta sig till Arbetsförmedlingen för egen maskin tillbaka ut på arbetsmarknaden.
Men vi ska tvinga oss själva att se till att hon och andra i hennes situation får rätt hjälp och stöd för att själva kunna ta sig till arbetet och kunna göra en bra insats för sig och sin familj och därmed också för samhället i stort.
Sven Otto Littorin (M):
Nu måste jag reagera riktigt skarpt. Inte vid något enda tillfälle har jag framfört kritik mot enskilda tjänstemän. Jag rasar mot Jasenko Omanovic anklagelsepunkter när det gäller den saken. Jag tycker att det är förfärligt att vi ska få höra detta i den här kammaren.
Men inte kan Jasenko Omanovic vara nöjd när han och hans parti och hans koalition lämnade efter sig ett läge där 70 procent av alla sjukskrivna efter ett år var kvar i det första steget av sju i den gamla rehabiliteringskedjan? Är Jasenko Omanovic nöjd med detta? Är han nöjd med att människor har gått sjukskrivna år ut och år in utan att ens få ett samtal från våra myndigheter? Nej, det kan han rimligen inte vara nöjd med.
Det är också därför Jasenko Omanovic och hans parti vill förändra i sjukförsäkringen, och man initierade just det arbete som vi har fullföljt, byggt på Anna Hedborgs utredningar. Jag måste vända mig skarpt mot anklagelserna om att jag skulle skylla på enskilda tjänstemän. Det tycker jag är lögn och förbannad dikt.
Sedan är det trots allt så att man efter 87 dagar utanför sjukförsäkringen, när man har funnits i arbetslivsintroduktionen och fått en individuell hantering och en individuell bedömning och det har varit en individuell utgångspunkt, naturligtvis har rätt att återinträda i sjukförsäkringen om man är sjuk och inte har någon arbetsförmåga kvar. Detta vet Jasenko Omanovic. Varför står han här och låtsas som om det inte finns, som om man inte kan återinträda om man är sjuk och inte har arbetsförmåga kvar?
Den möjligheten finns. Det ska vara rätt person i rätt system, men vi måste se till att få personer som kan hjälpa till och erbjuda den rehabilitering som man har rätt till, det som ni har förvägrat de långtidssjukskrivna under alla år när ni hade möjlighet. Ni lämnade efter er en rehabiliteringskedja i totalt sönderfall. Enskilda människor fick gå in i långtidssjukskrivning för att sedan bli förtidspensionärer.
De fick gå ut från arbetsmarknaden och ut från statistiken till arbetsmarknadens soptipp. Det är det ni lämnar efter er. Det är där vi städar upp.
Sven Otto Littorin (M):
Den här interpellationen handlar om arbetslivsintroduktionen. Det var den vi skulle prata om. Då gör vi det. Ni lämnade efter er, efter åratal av misskötsel, ett system och en rehabiliteringskedja som hade brutit samman. 70 procent av dem som hade varit sjukskrivna i ett år befann sig i första steget av sju. Då kan man inte på något sätt påstå att det är ett system man kan vara nöjd med. Då måste man göra någonting.
Det vi då har gjort, efter de långa utredningar som har genomförts av Anna Hedborg med flera under många år, har handlat om att få ordning på den här rehabiliteringskedjan.
Ett sätt att få ordning på den kedjan är att se till att erbjuda dem som har varit borta i två och ett halvt år eller mer, som har gått helt passiva i totalpassiva sjukskrivningssystem, en möjlighet att få en individuell bedömning, en individuell hjälp och ett individuellt stöd för att ta sig tillbaka, genom hela den arsenal av resurser som finns på Arbetsförmedlingen och som våra duktiga arbetsförmedlare jobbar med varje år.
De här insinuationerna om att jag skulle racka ned på enskilda tjänstemän, vare sig de finns på Försäkringskassan eller Arbetsförmedlingen, tycker jag med förlov sagt att Jasenko Omanovic kan hålla sig för god för. Här ska vi diskutera hur vi ska hantera det faktum att ni lämnade efter er tiotusentals personer, totalt passiva, utan någon hjälp, utan något stöd, utan någon kontakt och utan att någon över huvud taget brydde sig om dem.
Det är ett stort slöseri, och det är ett mänskligt förfall som ni tyvärr lämnade efter er och som vi måste hantera. Vi gör det för att försöka hjälpa var och en av de personer ni lämnade efter er, så att de har möjlighet att komma tillbaka. Vi behöver nämligen dem på svensk arbetsmarknad. Vi behöver dem i samhället. Vi behöver se till att de har möjlighet att hjälpa oss att bidra till tillväxt och välfärd framöver, så att vi har råd med pensioner, skola, barnomsorg och vad ni nu vill under de år som kommer.
Då kan vi inte bygga vidare på det gamla system som totalhavererade och som ni lämnade efter er, utan då måste vi göra någonting bättre.