KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Lindholm (MP):
Jag har varit kommunalpolitiker, så jag känner till de möjligheter kommunen har.
Precis som på väldigt många andra områden är det ett tagande och givande i det kommunala beslutsfattandet mellan de kommersiella intressen som finns för att locka människor till kommunen och de skyddsintressen som man åtminstone utgår från att myndigheterna försöker hävda.
Om jag ska försöka tolka svaret på min fråga betyder det alltså att volymen 10-15 bortsprängda fingrar, ett par amputerade smalben, kanske 5-7 nedbrända villor per år är en acceptabel nivå för er. Så kan man tolka svaret.
Om man inte tycker att det är okej men ändå säger att lagstiftningen är korrekt, hur är det då med möjligheten att följa upp detta? Jag vet att flera kommuner som jag känner ganska noga har skyddsområden.
Därför frågade jag i mitt anförande: Hur många döms i domstol för att de har använt pyroteknisk utrustning i områden där den faktiskt är förbjuden? Det är det normala i dag. Det är väldigt få kommuner där människor tar med sig sina grejer utanför till områden där det är tillåtet, utan de använder dem i de centrala områden där man inte får använda dem. Det handlar om att följa upp detta i så fall. Om man tycker att lagstiftningen är tillräcklig ska man se till att den tillämpas.
Det kan inte bara överlåtas på kommuner som har problematiken med dragkampen mellan olika intressen. Där borde man från centralt håll på något sätt agera. Jag tycker att regeringen borde vara tydlig och tala om att det här inte kan accepteras.
Jan Lindholm (MP):
Jag kan hälsa från ett flertal ledamöter från olika partier som är väldigt engagerade i frågan om skyddet av våra orörda vattendrag men som tyvärr hade bokat in sig för andra aktiviteter så här en fredag eftermiddag. Hade den här interpellationsdebatten skett vid en annan tidpunkt är jag säker på att rätt många hade velat delta.
Utgångspunkten för den här debatten är alltså civilutskottets betänkande om insatser för vandrande fisk i sjöar och vattendrag som en enig riksdag ställde sig bakom den 18 januari 2012. I betänkandet skriver civilutskottet att de i likhet med motionären, som alltså är undertecknad, anser att det finns anledning att se över bestämmelserna i miljöbalkens 4 kap. 6 § tredje stycket.
Utskottet konstaterar att det är angeläget att säkerställa ett väl fungerande skydd mot utbyggnad och ändrad vattenföring i de ur skyddssynpunkt viktigaste vattendragen.
Utskottet drar också slutsatsen att det mot bakgrund av det tilläggsdirektiv till utredningen om vattenverksamhet som ministern nämnde och som regeringen hade beslutat om detta tilläggsdirektiv till var rimligt att motionsyrkandet i fråga, det som jag då hade krävt, skulle anses som helt tillgodosett.
Nu har delbetänkandet kommit, och med anledning av det har jag ställt ett par frågor till ministern. Då frågar jag mig: Hur ska jag tolka ministerns svar på frågorna? Det är ju ett väldigt kort svar från ministern, och jag upprepar kärnan i det.
Ministern skriver så här: Innan jag har tagit del av remissinstansernas synpunkter kan jag därför inte uttala mig om huruvida regeringen i en proposition till riksdagen kommer att lägga fram ett lagförslag som motsvarar utredningens förslag. Det är självklart, herr talman, att ministern inte kan utlova att utredarens förslag kommer att bli regeringens förslag. Men riktigt så var det inte som jag hade formulerat mina frågor.
Därför förenklar jag frågeställningen i den här debatten: Delar ministern den eniga riksdagens uppfattning att det är angeläget att säkerställa ett väl fungerande skydd mot utbyggnad och ändrad vattenföring i de ur skyddssynpunkt viktigaste vattendragen? Delar ministern den ståndpunkten? Det är den första kärnfrågan.
Sedan skulle jag vilja att ministern förklarar om svaret innebär någon osäkerhet i fråga om huruvida det kommer en proposition eller inte, oavsett själva innehållet? När regeringen får en beställning från en enig riksdag föreställer jag mig att regeringen knappast kan låta bli att komma med något.
Jag skulle alltså vilja att ministern förtydligar om ambitionen är att svara på den här beställningen från riksdagen eller inte.
Jan Lindholm (MP):
Jag förstår att jag inte kommer att få några svar från ministern. Det är beklagligt att ministern inte vill vara med i debatten och påverka utvecklingen på detta område. Jag trodde att ministern hade högre ambitioner än så. Ministern nämner att vi ska hantera de lagar och regler som finns i dag och försöka se till att de gäller. Det är just det denna fråga handlar om.
Kammarkollegiet klarar inte sin uppgift på grund av det okynnesansökande som hela tiden sker där många redan från början vet att de kommer att förlora men ändå sysselsätter myndigheten med att försvara samhällsintresset i processer som faktiskt är meningslösa. Jag ska inte förlänga debatten utan önskar ministern lycka till i det fortsatta arbetet.
Jag hoppas att vi efter remissrundan så snabbt som möjligt kan få ett förslag, även om jag förstår att det är komplicerat. Jag har på omvägar hört att vi förmodligen inte kan förvänta oss något till hösten utan att det kommer att ta ganska lång tid. Jag hoppas dock att vi så fort som möjligt får ett förslag eftersom utredaren ändå lyfter fram ett par möjliga delmoment på vägen i 2 kap. miljöbalken som jag tror kan vara bra.
Jag hoppas att ministern åtminstone försöker se till att vi kommer en liten bit på väg mot att öka säkerheten i de så kallade nationalälvarna med sina källflöden och biflöden som vi ju inte vill se ett fortsatt hot mot.
Jan Lindholm (MP):
Svaret på mina frågor om problemet med de snabbt ökande hyresnivåerna och bristen på bostäder blev väldigt tunt. Man kan till och med hävda att svaret som vanligt uteblev. Om man ska vara snäll mot ministern kan man naturligtvis hitta ett svagt litet försök till svar. Ministern säger exempelvis att regeringen målmedvetet arbetar med att vända på varje sten för att underlätta byggandet av fler bostäder.
Det är faktiskt det mest konkreta man kan hitta i svaret. I övrigt använder ministern sin talartid till att beskriva den av oss alla redan väl kända situationen på bostadsmarknaden. Fru talman! Så här långt har alltså sex och ett halvt år av stenbaxande inte varit särskilt framgångsrikt, åtminstone inte ur en bostadssökandes synvinkel. Däremot har det varit en lysande tid för fastighetsägarna.
Sedan allianspartierna tog över makten hösten 2006 har hyresfastigheterna i landet ökat i värde i en aldrig tidigare skådad takt enligt senaste numret av tidningen Dagens Samhälle. Enligt traditionella ekonomiska teorier ska de som producerar någonting dras till en lönsam marknad.
Jag tror inte att det finns särskilt många alternativa placeringar av kapital som har varit så lönsamma de senaste 30 åren, och i synnerhet inte under de senaste sex åren med alliansstyre, som investeringar i hyresfastigheter. Trots det byggs det mycket marginellt. Fru talman!
Av det kan man dra slutsatsen att bostadsmarknaden inte fungerar så som ekonomerna utgår från att en marknad ska fungera. När vi nu ser att regeringens senaste förändring har fått förväntad effekt med kraftigt höjda hyror för andrahandshyresgäster blir det återigen tydligt att bostadsmarknaden inte fungerar så som ekonomerna antar.
Om man ska få fart på bostadsbyggandet och lösa problemet med skenande hyresnivåer menar jag att man måste analysera varför bostadsmarknaden inte fungerar som en vanlig marknad och anpassa de politiska ingreppen efter den verkligheten och det resultat man får av en sådan analys. Att bygga bostadspolitik på teorier som gång på gång visar sig felaktiga är ingen framgångsrik väg.
Det finns ett antal mycket starka intressen för att bostadsbristen ska bestå som jag menar att ministern helt bortser ifrån. Ett sådant exempel är att de borgerliga politikerna här i Stockholm nyligen lyfte ut 3,3 miljarder från sina kommunala fastighetsbolag.
Det är pengar som skulle ha kunnat användas till att bygga nya hyresrätter, men det är inte på långa vägar lika lönsamt som att behålla de långa bostadsköerna som är grunden till de höga hyresnivåerna. Ett annat starkt intresse som bromsar bostadsbyggandet är bankerna. Vi har sett vad som har hänt runt om i världen när de uppblåsta fastighetsvärdena har imploderat, till exempel i USA, Grekland och Spanien.
Varför ska man då bygga, kan man undra. Ett annat särintresse är kommunalpolitikerna. Vill man bli återvald vill man inte stöta sig med dem som äger bostadsrätter och villor i den egna kommunen. Vilken politiker som sätter i gång ett ordentligt byggande så att värdena på villor och bostadsrätter sjunker med 15 procent blir återvald. Det är alltså inte så enkelt. Fru talman! Jag skulle vilja ha svar på mina frågor.
Jan Lindholm (MP):
Det är bra att ministern säger att man tar emot alla de förslag som kommer från olika håll i samhället, att man försöker bearbeta dem och så vidare. Det är en bra ambition. Det är klart att om det kommer bra förslag från regeringen ställer vi upp på dem, men vi ställer inte upp på förslag som inte leder dit vi vill, till lägre boendekostnader och ett ökat byggande. Ett ökat byggande är en grundförutsättning för att alla ska få rimliga bostäder.
Jag skrev min interpellation eftersom jag tyckte att vi fick ganska tydliga signaler. Det var inte alls de signaler som ministern talar om, anser jag. Visst, det visar sig efter de första månaderna med de nya reglerna för andrahandsuthyrning att fler bostäder omsatts, men det finns ingenting som säger att det skulle vara fråga om nya bostäder. Priserna har gått upp kraftigt. Lagstiftningen var ju ingen överraskning.
Den skulle egentligen ha trätt i kraft vid årsskiftet. Nu blev det en månads försening. Många var alltså väl medvetna om processen och har säkerligen anpassat hyresavtalen med sina hyresgäster så att de så snart den nya lagen trädde i kraft kunde sätta en hyra som de visste inte skulle komma att omprövas i efterhand. Hyran kunde därmed sättas högre. Allting tyder på att det är det som har skett. Man har fått en snabb omsättning till att börja med.
Det kommer att fortsätta. Jag tror inte att någon kunde föreställa sig att det skulle gå så här fort med prisökningarna. Men nu har vi sett det. Jag säger samma sak som ministern: Vi ska naturligtvis vänta och se och inte utvärdera det för mycket. Men jag är fortfarande lika övertygad som jag var innan om att den nya lagstiftningen, där man tar bort retroaktiviteten, kommer att leda till kraftiga hyreshöjningar.
Den kommer dock inte att leda till att vi får fram särskilt många nya bostäder, för det är andra krafter som ligger bakom det.
Jan Lindholm (MP):
Det behöver vidtas fler åtgärder, säger ministern i sitt svar. Det behöver göras en översyn av regelverket, exempelvis vad gäller nya tekniska egenskapskrav. Ministern säger att man tillsatt utredningar, bland annat beträffande skatter och planeringsprocessen. Svaret på interpellationen avslutas med formuleringen att reglerna för byggandet måste avsevärt förbättras.
Det är en sammanfattning av sex års allianspolitik och visar att vi står längre från tydliga spelregler för byggsektorn än någonsin. Osäkerheten är total. Någon långsiktighet för den som vill investera på bostadsmarknaden finns inte i dag. Vem vill bygga på den marknaden, kan man undra. Det byggs allt mindre sedan regeringen Reinfeldt tog över styret av Sverige.
Sex års allianspolitik leder tydligt i fel riktning. Trångboddheten har ökat, bostadsköerna har blivit längre, människorna är i dag mer skuldsatta i sin bosättning än tidigare, inte minst på grund av ändringarna i fastighetsskatten.
Vi har dessutom sett upprepade skandaler när det gäller usel förvaltning av bostäder, bland annat med allt fler fall av allvarliga fukt- och mögelskador med ohälsa som följd för dem som bor i dessa hus. Vi kan inte se några förslag från regeringen som leder till ökat bostadsbyggande och till lägre kostnader för byggandet.
Det finns inga förslag som innehåller åtgärder mot den skandalösa fastighetsförvaltning som drabbar boende. Den ena av dessa två interpellationer fokuserar på Stockholmsområdet, men när ministern säger att det framför allt är en storstadsfråga bidrar han till att flytta fokus i frågan.
Även på många mindre orter har vi bostäder som folk bor i, både ägda och sådana man hyr. Det är lika problematiskt att inte hitta en bostad på en mindre ort som att inte hitta en i Stockholm. Att stå utan bostad är ett lika stort problem oavsett var i landet man befinner sig. När det gäller de saker ministern tar upp tänkte jag börja med att ställa en fråga om detta med tekniska egenskapskrav.
Inom byggmaterialindustrin, bland byggföretag och andra, är man väldigt frustrerad över att inte veta vilka regler som gäller. Ministern har levererat en proposition tidigare som handlade om nära-noll-energibyggande.
Den föranledde en väldig diskussion just kring de tekniska egenskapskrav som gör det väldigt svårt att bygga, oavsett om det är i Mälardalen eller en privat villa någon annanstans i landet. Det är att man inte vet vad som gäller i fråga om energiförbrukningen.
Jag undrar om ministerns svar på den interpellationen antyder att vi kommer att få en lagstiftning som faktiskt handlar om tekniska egenskapskrav i stället för att energikravet ska styras av hur mycket energi man köper till fastigheten. Jag är intresserad av att veta om ministern har lyssnat på branschens behov av att få tekniska krav i stället för ekonomiska krav när man ska bygga.
Det skulle bidra till att vi får i gång bostadsbyggandet.
Jan Lindholm (MP):
Gunnar Andrén tycker att det händer väldigt mycket. Men vi andra kan ju se att det inte räcker till. Om Andrén tycker att jag har sovit tror jag nog att han behöver skaffa sig glasögon för att se vart vi är på väg. Fredrik Schulte säger att vi har ett systemproblem sedan över 60 år tillbaka.
Fredrik Schulte är ganska ung, så han kanske inte känner till att man för 60 år sedan fortfarande körde träcket med häst och vagn från vissa bostadsområden här i Stockholm. För 60 år sedan var det många hyresfastigheter där man hade varmvatten en dag i veckan, i bästa fall, under vinterhalvåret. Jag skulle vilja säga att de satsningar som gjordes med folkhemsprogrammet och miljonprogrammet förändrade verkligheten för oss.
Utan de förändringarna hade de människor som i dag kan studera på universiteten inte kunnat göra det. Att man satsade politiskt på att bygga om Sverige ska vi definitivt inte ångra. Sedan vill jag återgå till de förslag som den ansvarige ministern har lagt fram, och jag vill bara ta upp en viktig fråga.
Det är påståendet att förslaget till nya hyressättningsregler skulle underlätta att få ut fler bostäder på marknaden. Det här kan möjligen gälla under högkonjunktur och på överhettade marknader, men förslaget tar ingen hänsyn till att det finns en verklighet utanför Stockholm. Förslaget tar ingen hänsyn till att det finns marknader där priserna går ned.
Om man då har ett tak på marknadsprisnivån där det inte finns några sådana priser, där det inte längre omsätts några bostadsrätter, finns det ingen som helst möjlighet att få ersättning för månadsavgiften och framför allt inte för någon kapitalkostnad. Det förslag som ni har lagt fram innebär de facto att väldigt många måste förlora. Man har inte möjlighet, inte laglig rätt, att ens ta ut de faktiska kostnaderna. Att ni inte har tänkt på detta visar hur ogenomtänkt regeringens förslag är. Det behövs verkligen en diskussion.
Vi har inte krävt några mer utredningar, men vi vill samtala om detta med regeringen.
Jan Lindholm (MP):
Nu har vi hört den ansvarige ministern ett flertal gånger prata om att Miljöpartiet och Socialdemokraterna i förhandlingarna skulle ha krävt en massa utredningar. Det är lite pinsamt, herr talman, att de som har förhandlat inte har pratat med ministern om frågan. Några sådana krav har aldrig ställts. Tvärtom har vi i förhandlingarna mycket noggrant påpekat att frågan är väl utredd. Vi har velat sätta oss ned och diskutera.
Vi har velat ha ett samtal, men det har vi inte fått ha. Det vore mycket bättre om regeringen kunde erkänna hur det faktiskt förhåller sig, nämligen att ert förslag till hyressättning inte fungerar på vikande marknader. Det är många samhällen som nu när vi har varsel drabbas av det faktum att värdet av en ägd bostad vida understiger värdet av en hyresrätt.
På väldigt många platser i landet i dag är det ingen som vill köpa en bostad, utan man vill hyra. Problemet uppstår då att avgiften för bostadsrätten plus den, som ni säger, skäliga ersättningen för det här fiktiva värdet kommer att understiga vad man är beredd att betala i hyra. Då får inte lägenhetsägaren ta ut hyra till det värde som faktiskt skulle vara möjligt.
Det betyder alltså att med den takkonstruktion som ni har kan man inte få ersättning för de faktiska kostnaderna. Takvärdet är ju hur lågt som helst när det inte finns något värde på ett ägt boende. Ni har inte tänkt på det här, ni har inte förstått det och ni vill inte sitta ned och diskutera det. Det är klart att vi inte kan acceptera ett system som gör att man på en vikande marknad inte kan få den kostnadsersättning som vi faktiskt har diskuterat att man skulle kunna få.
Ministern lade ned mycket tid på att svara på det här med byggreglerna som Boverket ska titta på utan att på något som helst sätt beröra min fråga om tillgänglighet. Skulle man kunna få lite mer kött på benen när det gäller tillgänglighetsperspektivet? Det var det jag frågade om.
Jan Lindholm (MP):
Hade vi mer tid skulle jag gärna prata lite om trångboddhet också. Bostadsbristen har ökat under de senaste fyra åren, så att ytterligare 7 procent av landets kommuner har börjat rapportera om det. I dag är det alltså 246 av landets 290 kommuner som anser att de har brist på just hyresrätter, som vi väl har pratat om mest. Ministern sade att det pågår två debatter.
Jag skulle gärna vilja se två olika typer av förslag. Jag upplever att många av de åtgärder som vidtas handlar om Stockholmsproblem. Detta med planproblem och långa handläggningstider är problem som inte finns i många av kommunerna. Vill någon bygga ett hus i en kommun med mindre än 70 000 invånare löser det sig på en eller ett par veckor. Problemet med utbud av mark togs upp.
Jag ska inte nämna något företag, men vi vet att det finns företag som ligger på 10 000-12 000 byggrätter här i Stockholm. I dag är det mer lönsamt att ligga på dem än att bygga på dem. Det är ett problem som finns i marknaden. Ministern räknar upp en massa åtgärder som han har vidtagit. Då kan man fundera: Är det rätt eller fel åtgärder?
De har ju inte löst problemet, för vi har inte fått i gång byggandet, och det är ändå åtta år av marknadsinriktade lösningar. Ministern frågar - och visst kan man göra det - varför de metoder som fanns tidigare inte löste detta. Men varför gör inte de metoder som regeringen har föreslagit det? De har påverkat bara mycket marginellt, om ens något - man kan faktiskt diskutera det. Det tar tid att utvärdera sådant.
Jag tycker att det behöver vara lite mer ödmjukhet från regeringens sida. Som jag sade i mitt förra inlägg kan jag inte se några stora åtgärder som skulle få fart på detta, om det inte sker med en mycket bred förankring i riksdagen, så att åtgärderna kan vara kraftfulla.
Jan Lindholm (MP):
Jag delar ministerns synpunkt att det är bra att ha ett helhetsperspektiv. Men just när det gäller frågan om tredje stycket i 4 kap. 6 § finns det ingen, vad jag har hört, som har sagt att den inte skulle kunna hanteras separat. Som jag har förstått det anser till och med regeringens utredare att det är fullt möjligt. I sitt andra anförande tog ministern upp balanskravet som ett argument.
Då vill jag bara påpeka att av den svenska vattenkraften är det 2,6 procent - alltså mindre än 2 terawattimmar - som produceras inom de områden som omfattas av 4 kap. 6 §. Om man nu tänker sig att strykningen av det tredje stycket skulle kunna påverka så mycket som, säg, 20 procent av produktionen upp eller ned så handlar det om mindre än 0,4 terawattimmar. Det är dessutom små kraftverk.
De flesta - över 150 av de kraftverk som finns - spelar ingen som helst roll för balanskravet. Det är alltså ett dåligt argument. Lars Tysklind sade att man inte kan undvika att få in dåliga ansökningar. Det kan man såklart tycka. Men när vi nu har en liten mening som inbjuder till att lämna in ansökningar tycker jag att vi som lagstiftare har vissa skyldigheter.
Vi bör ju ha en lagstiftning som respekterar dem som är markägare och har de här fallrättigheterna. Varför ska vi bjuda in till att ansöka när vi, och även de jurister som de konsulterar, vet att det här inte leder någon annanstans än till väldigt feta juristarvoden? Vi har snart 40 års erfarenhet av detta - ett fall.
Ministern säger att ingen har kunnat ta i detta, och då vore det väl jättebra nu inför valet om vår nuvarande miljöminister visar att det är skitenkelt. Det är en väldigt liten proposition som behöver skrivas på det här området för att lösa just den frågan. Tänk vilka röster du skulle vinna på det!
Jan Lindholm (MP):
Allianspartierna hade inte räknat med att Sverigedemokraterna skulle ge den budgeten sitt stöd eftersom de visste att det var så stora skillnader mellan de vallöften som var givna. Att Sverigedemokraterna är nöjda med att exempelvis kunna strypa den demokratiska debatten i vårt land förstår säkert alla.
Men att det skulle ske på allianspartiernas initiativ med förslaget att kraftigt skära ned anslagen till kulturtidskrifterna var det nog inte många som trodde. När Cecilia Widegren pratar om mångfald tycker jag därför att hon ska vara lite försiktig.
Ni föreslår en sänkning på 10 miljarder på utgiftsområde 9 under dessa fyra år. Det blir inga satsningar på till exempel kvinnojourer. Det blir inga satsningar på förlossningsvården. Jag tror att det är det som medborgarna är intresserade av.
Ni skär alltså ned med 10 miljarder på dessa fyra år, med 2 1⁄2 det första året, lite mindre år två och lite mer år tre och fyra. När jag möter människor ute i samhället är det just det som de är oroliga för. Hur ska vi klara verksamheterna med de kraftiga nedskärningar som Alliansen föreslår?
Jan Lindholm (MP):
Ni talar om att ni är ekonomiskt ansvarsfulla, när vi i utredning efter utredning kan se att det inte är särskilt lyckat att den som är mest välbeställd och aktivast i att konsumera offentliga tjänster får möjlighet att göra det framför dem som har de verkliga behoven.
Jag sa i mitt anförande att vi har haft en tydlig utveckling från behovsstyrd offentlig konsumtion till en efterfrågestyrd. Många revisionsrapporter har visat att detta leder till en dålig hushållning med offentliga resurser, tvärtemot vad ni säger. När ni nu skär ned med 2 1⁄2 miljarder från regeringens förslag är det klart att ni inte har möjlighet att genomföra alla de reformer som ni önskar göra. Det kommer inte att ske.
Ni har ju 2 1⁄2 miljarder mindre än vad vi hade haft möjlighet till för det offentliga plus att vi dessutom hade gett 3,2 miljarder mer till kommunsektorn om vi hade fått styra. Det är naturligtvis en ofantlig skillnad för den primärkommunala och landstingskommunala verksamhet som det här handlar om. Vi kommer att ta ansvar för att pengarna används på bästa och effektivaste sätt.
Det måste gå före när vi har små resurser, i stället för att slarva bort pengarna i dåligt genomförda valsystem. Vi tycker att det är viktigt att de fria valsystemen sköts så nära medborgarna som möjligt. Därför tycker vi att det är viktigt att överlämna åt landstingen att själva besluta vilken dialog de vill ha kring behoven med sina medborgare.
Vi tror att det är betydligt mer ekonomiskt effektivt än ert generella beslut.