KBLab/rixvox huggingface dataset:
Tobias Billström (M):
Justitiekanslern, Domstolsverket, Åklagarmyndigheten, Polismyndigheten, Justitieombudsmannen, Hovrätten över Skåne och Blekinge samt Kammarrätten i Stockholm är några av de 30 remissinstanser som avstyrker regeringens förslag att inkorporera FN:s barnkonvention. Även Lagrådet avstyrker regeringens förslag. Remissinstanserna menar att det finns risk för att förslaget kommer att försvaga barns rättigheter snarare än att stärka dem. Att trots denna skarpa kritik gå vidare med förslaget är oansvarigt och rent ut sagt dåligt.
Därför har Moderaterna och Centerpartiet valt att inte ställa sig bakom regeringens förslag utan föreslår i stället att barns rättigheter stärks på riktigt och i enlighet med svensk rättstradition. Därutöver vill vi också tydliggöra barns rättigheter i grundlagen. Problemet med att göra hela konventionen till svensk lag illustreras väl av den diskussion som har uppkommit med anledning av artikel 20 i barnkonventionen. I artikeln nämns bland annat möjligheten att placera ett barn enligt kafalah, som är ett islamiskt juridiskt begrepp som liknar adoption.
Det är en placeringsform som vi i Sverige inte använder oss av. Även om kafalah inte förs in i föräldrabalken eller i socialrättslagstiftningen kommer den att få rättslig betydelse i svensk rätt. Men frågan om och i vilka fall svenska domstolar och myndigheter ska ta hänsyn till kafalah har över huvud taget inte analyserats av regeringen. Det är anmärkningsvärt.
Enligt ett avgörande från den franska Cour de cassation från år 2006 får fransk domstol inte längre besluta om adoption när ett barn tidigare har omhändertagits enligt kafalah. Denna rättsutveckling riskerar vi också att få i Sverige om regeringens förlag blir verklighet. I 2008 års svenska adoptionsutredning, SOU 2009:61, resonerar utredaren om just detta franska rättsfall och kraven som uppställs i artikel 20 i barnkonventionen.
Utifrån de resonemang som förs där är det mycket möjligt att rättsläget i Sverige kan komma att påverkas i till exempel vissa adoptionsärenden om artikel 20 görs till svensk lag. Detta är en konsekvens som regeringen borde ha tagit hänsyn till innan man föreslog att barnkonventionen skulle inkorporeras i sin helhet. Det är i allra högsta grad oklart vilka konsekvenser som inkorporeringen av barnkonventionen och kafalah kommer att få i svensk rätt.
Klart är dock att bestämmelser som framgår direkt i lagtext måste följas av våra myndigheter och av våra domstolar. Kommer det att innebära en möjlighet eller en rättighet att åberopa kafalah i stället för adoption eller placering i fosterhem? Kommer det att innebära att kafalah får en rättslig betydelse i enskilda fall i Sverige? Det vet vi inte. Vi moderater är inte beredda att riskera detta. Barns rättigheter är för viktiga för det.
Därför vill jag fråga statsrådet i dag i kammaren följande: Hur kan statsrådet garantera att kafalah inte kommer att tillämpas nu när regeringen gett kafalah rättslig betydelse i svensk lagstiftning?
Tobias Billström (M):
Jag måste dessvärre konstatera att jag är ännu mer förvirrad över regeringens ståndpunkt nu än jag var före denna interpellationsdebatt. Jag kan inte dra någon annan slutsats än att regeringen föreslår att kafalah ska ges rättslig betydelse i Sverige trots att man inte vill att kafalah ska tillämpas. Det var inte jag som sa att jag hade för avsikt att ta bort det. Jag ställde frågan om statsrådet har för avsikt att ta bort kafalahbegreppet och fick svaret att det har hon inte. Det här är inte att ta barns rättigheter på allvar.
Om statsrådet däremot läser motförslaget från Moderaterna och Centerpartiet när det gäller förslaget om inkorporering ser hon att vi vill gå längre än regeringen. Vi föreslår att barns rättigheter förstärks i grundlagen. Vi vill skriva in artiklarna 2, 3 och 6 från barnkonventionen i regeringsformen. Dessa kan beskrivas som totalbestämmelser - de innehåller grundläggande utgångspunkter om barnets rätt till sitt liv och om icke-diskriminering samt ett betonande av barnets bästa.
Vårt förslag garanterar rättssäkerhet, demokratiskt ansvarsutkrävande och bättre genomslag för barns rättigheter - men inte kafalahbegreppet i svensk rätt.
När vi nu så tydligt har deklarerat att vi säger nej till detta, nej till att barns rättigheter försvagas och nej till att gå ifrån vår svenska rättstradition men ja till barns rättigheter vill jag avslutningsvis fråga statsrådet varför ni inte hedrar svensk rättstradition genom att transformera de viktigaste delarna av barnkonventionen och ta in dessa där de gör skillnad på riktigt: i de lagar som berör barns rättigheter men också i vår grundlag.
Detta hade varit ett alternativ. Men regeringen har valt en annan väg, och det är på statsrådet Hallengrens och regeringens axlar detta dåliga förslag vilar - inte på de partiers som har andra, vettigare och mer genomtänkta förslag.
Tobias Billström (M):
Den här debatten anknyter naturligtvis till den föregående interpellationsdebatten. Tryggheten i vårt land utmanas av kriminella som flyttar fram sina positioner, inte minst i städer som Malmö men också runt omkring i landet. Antalet brottsutsatta områden där kriminella nätverk har stor negativ påverkan på lokalsamhället ökar. Medierna rapporterar, som vi vet, om skjutningar med en regelbundenhet som är skrämmande.
Det är skjutningar med dödlig utgång och granater som sprängs i bostadsområden. Detta grova våld måste mötas med full kraft från samhällets sida, både i form av fler poliser och i form av bättre redskap för polisen i dess arbete. Moderaterna har föreslagit att möjligheter till zonförbud ska införas. Vad innebär då ett zonförbud?
Det innebär att polisen ges möjlighet att förbjuda en person som har uppvisat ett särskilt otrygghetsskapande beteende att vistas på en viss plats, såsom på ett torg eller i ett köpcentrum. En sådan lagstiftning finns i Danmark. Zonförbudet ska kunna meddelas för en bestämd period som får vara högst tre månader. Därefter ska den kunna förlängas med ytterligare högst tre månader.
Nu säger justitie- och inrikesministern i sitt svar här i dag, som jag tackar för, att svensk polis redan i dag har rätt att meddela att en person inte får vistas på en viss plats när han eller hon stör den allmänna ordningen. Det stämmer att en polisman redan i dag enligt polislagen har en hel del befogenheter som kan begränsa medborgarnas rörelsefrihet i olika situationer.
Exempelvis ger 13 § i polislagen en polis möjlighet att i en specifik situation avvisa eller avlägsna någon från ett visst område eller utrymme samt att även tillfälligt omhänderta denna för att personen stör eller utgör en fara eller för att avvärja brott. Då inställer sig den intressanta fråga som justitie- och inrikesministern inte svarar på i det svar som han nyss läste upp.
Menar han att denna bestämmelse i polislagen går att använda så att en person som har uppvisat otrygghetsskapande beteende kan förbjudas att vistas på en viss plats under en period upp till tre månader? Eller ska ministerns inlägg tolkas som att ministern inte anser att det behövs en sådan möjlighet? Det tycker jag skulle vara intressant att få reda på.
Tobias Billström (M):
Justitie- och inrikesministern ägnade större delen av sitt inlägg åt att undvika att svara på den fråga som jag hade ställt. Det kom upp först under de sista sekunderna. Däremot var det mycket prat om det som regeringen berömmer sig av att ha gjort. Det jag tycker är intressant är det som interpellationen handlar om. I svaret på interpellationen anförde Morgan Johansson att det inte är klarlagt att zonförbud eller visitationszoner skulle vara effektiva redskap, och nu kommer han tillbaka till detta och säger att metoderna inte är utvärderade.
Men så sent som i september i år öppnade justitie- och inrikesministern i medierna för att införa visitationszoner, där polisen kan genomsöka personer trots att det inte finns någon misstanke om brott. Och man ska vara medveten om att polisen har uttryckt sitt intresse för såväl zonförbud som visitationszoner.
Min fråga - den som inledde hela denna diskussion och den som interpellationsdebatten handlar om och kretsar kring - är: Ska vi tolka dagens besked i kammaren som att ministern stänger dörren för att ge polisen dessa redskap i kampen mot gängkriminalitet och skjutningar? Jag trodde annars att vi var överens om att det var viktigt att bekämpa detta.
Tobias Billström (M):
Ja, det är viktigt att titta på mervärdet. Där kan vi nog vara överens om betydelsen. Men då är det viktigt att understryka att polisens åsikter är viktiga för oss moderater - det handlar om utövarna av det professionella polisyrket. Polisen har uttryckt intresse för såväl zonförbud som visitationszoner.
Polismyndigheten bedömer i dag att det finns ca 200 kriminella nätverk och runt 5 000 kriminella aktörer i de områden som är utsatta för allvarlig brottslighet runt om i vårt land. Antalet bekräftade skjutningar med dödligt utfall har ökat sedan 2014. Till och med november 2017 ska det ha skett så många som 279 bekräftade skjutningar med 38 dödsoffer i vårt land.
Zonförbud och visitationszoner skulle kunna leda till att fler kriminella hamnar bakom lås och bom samtidigt som färre vapen cirkulerar olagligt på våra gator. Men jag märker här i debatten att ministern tvekar eftersom det inte är klarlagt att zonförbud eller visitationszoner skulle vara effektiva redskap.
Låt mig då avsluta med en ny fråga: Är justitie- och inrikesministern beredd att tillsätta en utredning som förutsättningslöst tittar på möjligheterna att ge polisen tillgång till de redskap som de uppenbarligen själva efterfrågar, som zonförbud eller visitationszoner? Det tycker jag skulle vara intressant att få höra innan vi avslutar denna interpellationsdebatt.
Tobias Billström (M):
Enligt branschorganisationen Svensk Handel ökar antalet beväpnade rån mot elektronikkedjor. Framför allt är det mobiltelefoner och bärbara datorer som lockar, eftersom de är lätta att sälja vidare. De flesta säljs dessutom utomlands. När rättsväsendet i Sverige upplevs vara på reträtt blir det alltmer tilltalande för dem som är kriminella att försörja sig via brott.
Det ligger därför nära till hands att anta att det finns ett direkt samband mellan den passivitet som regeringen har lagt i dagen när det gäller detta politikområde och polisens bristande resurser och det ökande antalet rån i Sverige. När brotten mot näringsidkare blir vanligare ökar också otryggheten för dem som arbetar.
Samtidigt kan vi läsa i tidningen om hur näringsidkare får vänta i upp till tio timmar på polisen när de anmäler att någon har tagit sig in i butiken och brutit upp butikens kassaskåp. I sitt svar till mig i dag talar Morgan Johansson om att butiker vidtar egna åtgärder för att skydda sig. Det är precis det som blir lösningen när staten sviker en av sina mest centrala uppgifter, nämligen att erbjuda medborgarna trygghet.
När polisen inte längre klarar av att upprätthålla lag och ordning tvingas butiker antingen att stänga verksamheten eller att investera i egna dyra säkerhetslösningar. Detta skapar naturligtvis konsekvenser: Dels kan det bli en katastrof för den enskilde näringsidkaren som blir av med sitt levebröd, dels är det skadligt för vår ekonomi att butiker måste stänga, dels handlar det om en försämrad service till medborgarna, som inte längre kan köpa de varor de vill.
Mot den bakgrunden undrar jag om justitie- och inrikesministern inser att tryggheten blir mer och mer av en klassfråga, för om man tittar på det geografiska utfallet ser man ju att det inte är alla områden som är präglade av det här problemet utan framför allt vissa.
Tobias Billström (M):
Vad gäller statistiken är det justitie- och inrikesministern som har fel. Det förvånar mig lite, eftersom han själv sa att han hade haft ett möte med Svensk Handel och eftersom jag baserar mitt antagande på vad Svensk Handel har sagt om att antalet väpnade rån mot elektronikkedjor ökar. Vad gäller antalet personrån, ministern, ökade de också under både 2015 och 2016, men ministern kanske kommer att ifrågasätta den siffran också.
Riksdagen har uppmärksammat att försök till häleri av normalgraden inte är kriminaliserat i dag och tillkännagav redan 2015 för regeringen att häleri av normalgraden borde kriminaliseras på försöksstadiet. Eftersom lönsamheten med förmögenhetsbrott bygger på att det som stulits säljs vidare kan man ju tycka att det borde vara prioriterat för regeringen att åtgärda detta. Men tiden går. Vi är snart färdiga med den här mandatperioden.
Nästa år är det val, och ännu har regeringen inte återkommit med något förslag till riksdagen i den här delen. Jag ställde faktiskt en fråga till statsministern - justitie- och inrikesministerns chef - om inbrottsverksamheten, även om vi inte ska kalla det för "verksamheten". Statsministern använde för övrigt uttrycket "brottslingarnas affärsplan" när han svarade mig, vilket inte bara devalverar uttrycket utan kanske säger någonting om hur regeringen ser på de här frågorna.
Jag skulle vilja fråga ministern om han avser att tillgodose riksdagens tillkännagivande om att kriminalisera försök till häleri av normalgraden.
Tobias Billström (M):
När vi blickar ut över Sverige i dag ser vi växande skillnader när det gäller elever beroende på bakgrund, på uppväxtvillkor och på vad som händer i skolan. Framför allt beror det på vad som händer om stödinsatser sätts in eller uteblir tidigt under utbildningsperioden. Vi vet att om man får stöd tidigare i livet blir skillnaderna mindre längre fram i livet.
Vårt bud i den här diskussionen har varit att vi vill se införandet av en tioårig grundskola där lågstadiet blir fyraårigt. Det har varit vårt bud i den här diskussionen. Det innebär att sexåringar får den undervisning som följer grundskolans kunskapsmål och får del av den utvärdering som framgår av läroplanen, av den kompetens som hör lågstadiet till och dessutom rätt till särskilt stöd i enlighet med skollagen.
Trots att förskoleklassen har funnits i snart 20 år ser vi fortfarande utvärderingar som visar att förskoleklassen runt om landet håller ojämn kvalitet och har ett alltför skiftande innehåll. Det bidrar ju till precis det som jag nämnde nyss, nämligen att sexåringarna redan från start rustas med olika kunskaper beroende på var i landet de bor.
Och det beror inte bara på var i landet de bor, fru talman, utan det beror också på var någonstans i en stad - jag återkommer senare till Malmö - eller kommun som man bor. Detta borde regeringen ta på mycket större allvar, redan när de första tillkännagivandena kom. Regeringen borde kanske till och med ha haft det som prioritering redan när man tillträdde 2014. Men det har man alltså inte gjort. I stället har man gång på gång ignorerat de tillkännagivanden som riksdagen har avgett och följt sin egen politiska vilja.
Må så vara, men det finns också ett politiskt pris att betala för detta som utbildningsministern kanske borde fundera över. Som jag sa tidigare påverkar regeringens förslag om obligatorisk förskoleklass, som nu av utbildningsministern här i talarstolen framställs som en stor och omfattande åtgärd, endast de drygt 2 procent av sexåringarna som i dag inte går i förskoleklass.
Jag har lyssnat på vad utbildningsministern har sagt om utredningar och förslag, men samtidigt behåller man ju den nuvarande strukturen där förskoleklassen inte tillåts att vara en riktig del av lågstadiet i grundskolan. I stället är det någon sorts speciallösning. Det är inte någonting som jag och mitt parti, Moderaterna, tycker är bra.
Om regeringen vill ge alla barn i Sverige en bra och jämlik skolstart, varför säger man då gång på gång nej till att införliva förskoleklassen i den skolform där den skulle ha en naturlig plats? Kan utbildningsministern svara på det?
Tobias Billström (M):
Jag har inte för avsikt att smälla någon på fingrarna. Det klarar utbildningsministern rätt bra själv, tycker jag. Det gör han då han har fel i sin analys. Alliansen vill göra en översikt av all personal i dagens förskoleklass. Det är många som har gått den nya utbildning som har kommit på plats och som i dag redan är behöriga. De har kompetens att undervisa under hela lågstadiet. Jag utgick från att utbildningsministern faktiskt var medveten om det.
De som inte har det behöver naturligtvis få en kompetensutveckling för att få en sådan behörighet. Det blir därför lite märkligt när statsrådet skriver i sitt svar på min interpellation att lärarbristen är stor och att det saknas tillräckligt med lärare för att införa en tioårig grundskola. Detta är regeringens huvudargument för att inte göra det här.
Samtidigt har regeringen tagit bort en del i Grundskoleutredningen som skulle titta på hur en bra fortbildning av personal och behörighet för att undervisa i en tioårig grundskola skulle se ut. Om man tar bort detta finns det såklart inga förutsättningar för att få reda på hur detta kan bli möjligt. Varför motarbetas möjligheten till kompetensutveckling och till behörighetsgivning om regeringen nu anser att det saknas tillräckligt många pedagoger med rätt kompetens för att införa en tioårig grundskola?
Jag tycker att det är viktigt att få reda på det. När sexåringarnas skoltid kommer att fokuseras mot kunskapsmål i läsning, skrivning och räkning är det en självklarhet att de lärare som ska undervisa sexåringarna har en sådan kompetens. Det är givet, och så är det på alla områden. Vi ser till att de människor som ska göra ett jobb har rätt utbildning och rätt kompetens att göra det. Därför vill Alliansen göra en översikt av all personal i dagens förskoleklass.
Det är ett tillräckligt svar på frågan. Avslutningsvis vill jag säga att jag anser att denna interpellationsdebatt har visat att regeringen fortfarande inte tänker efterkomma riksdagens tillkännagivande. Det beklagar jag. Jag tror att det nog hade varit bättre för den politiska debatten om skolans framtid.
Tobias Billström (M):
Först och främst vill jag tacka statsrådet för svaret och för hennes ord. Det är första gången vi möts här i kammaren, men det är säkerligen inte den sista. Det är viktigt att minnas att migrationspolitik bör präglas av långsiktighet för att vara framgångsrik. Det har ju, som statsrådet säkert är medveten om, inte precis varit den här regeringens paradgren i och med att statsrådets chef Stefan Löfven under hösten 2015 tydligt visade att han inte var situationens herre.
De tvära kasten mellan uttalanden av typen "Mitt Europa bygger inte murar" och motsatsen någon månad senare gav inte då och ger inte heller nu anledning till tillförsikt eller förtroende för regeringens migrationspolitik. Kan man så lättvindigt lägga om kursen 180 grader, från en riktning till den fullkomligt motsatta, får man nog acceptera att denna kammare - vars förtroende regeringen är beroende av för sin existens - ställer frågor om hållbarheten i den förda politiken.
Det är därför med oro vi ser på vart Socialdemokraterna är på väg i frågan om de permanenta uppehållstillstånden. Med facit i hand kan vi se att hösten 2015 var ett direkt resultat av Stefan Löfvens och Socialdemokraternas vägval 2014. I regeringsförklaringen ansåg man, helt i onödan, att Miljöpartiets principer för asylpolitiken skulle få styra. Socialdemokraterna valde detta själva, utan tvång från någon annan.
Resultatet blev att ingenting gjordes under ett helt år vad gäller policyutveckling och förberedelser som kunde ha mildrat 2015 års enorma inströmning till Sverige. Ändå stod Stefan Löfven här i kammaren under partiledardebatten den 11 oktober och hävdade att man "har lagt om den flyktingpolitik som var ohållbar och som grundades under den borgerliga regeringen".
Påståendet är helt fel i sak - den socialdemokratiska regeringen gjorde alltså ingenting under ett helt år, det vill säga hela det år som gick mellan tillträdet 2014 och hösten 2015. När politiken lades om skedde det på initiativ av Moderaterna och riksdagens samtliga partier minus Vänsterpartiet och Sverigedemokraterna. Så någon initiativkraft var det alltså inte tal om.
Regeringen och migrationsministern är nu oförmögna att svara på frågan vad man egentligen vill göra när den tillfälliga lagen om begränsningar att få uppehållstillstånd löper ut. I stället hänvisar migrationsministern till utvärderingen i juli 2018. Men en långsiktigt hållbar migrationspolitik innebär bland annat tillfälliga uppehållstillstånd och skarpa försörjningskrav när det gäller anhöriginvandring.
Varför vill inte migrationsministern sträva mot en hållbar lösning av flyktingpolitiken? Det är min fråga.
Tobias Billström (M):
Det gläder mig att statsrådet har gått tillbaka, tittat i arkiven och konstaterat vad jag har tyckt och tänkt i dessa frågor. Men statsrådet har kanske inte riktigt dragit den naturliga slutsatsen. Det stämmer att det 2012-2013 fanns information tillgänglig som visade att det byggdes upp mycket stora grupper av människor i Turkiet som säkerligen ville ta sig till Europa.
Det är också välkänt att jag stod för en annan uppfattning än vad min dåvarande chef gjorde och att jag gav uttryck för den offentligt. Men statsrådet Heléne Fritzon kanske minns vad hennes nuvarande chef tyckte om den uppfattningen och vad Stefan Löfven kallade det som jag gav uttryck för i artiklarna. Han kallade det för en inhuman politik. Minns Heléne Fritzon det?
Minns Heléne Fritzon att Socialdemokraterna fördömde precis samma politik som man sedan själv drev i regeringsställning? Jag skulle vara försiktig med att dra de slutsatserna. När det gäller frågorna till mig ska jag besvara dem, men jag vill gärna erinra statsrådet om att det inte riktigt är hennes uppgift att ställa frågor till mig. Hon är här för att bli utfrågad om hennes och regeringens politik.
Min och Moderaternas uppfattning är att vi måste ha en helt annan inriktning på europeisk asylpolitik än vad vi har i dag. Under de år som jag var verksam som migrationsminister var mycket av arbetet i rådet och i kommissionen inriktat på harmonisering, på att minska avståndet i frågor om mottagande, asylprövning och återvändande mellan EU:s medlemsstater. Om vi ska klara framtiden och hantera utmaningarna krävs det ett etablerande av ett kvotflyktingsystem.
Förhandlingar pågår om ett EU-gemensamt asylsystem, men när ett sådant kan träda i kraft är oklart. Sverige behöver en migrationspolitik som kan fungera och som är hållbart oavsett när ett nytt asylsystem kan träda i kraft. För att skapa ett hållbart mottagande, för att upprätthålla förtroendet och legitimiteten i asylsystemet behöver asylprocessen präglas av ordning och reda. Vi behöver ha tydliga regelverk som skapar förutsättningar och förutsägbarhet.
Ett sätt att skapa en sådan långsiktighet och förutsägbarhet är att åtgärder såsom tillfälliga uppehållstillstånd och skärpta försörjningskrav vid anhöriginvandring blir permanenta och gäller även efter det att giltighetstiden av den tillfälliga lag som nu gäller har gått ut. Jag har fortfarande inte fått svar på min ursprungliga fråga om statsrådet anser att man ska säkra långsiktigheten och förutsägbarheten genom att göra den nu gällande tillfälliga lagstiftningen permanent.
Det är den centrala frågan för kvällens debatt, och det är Heléne Fritzon som är statsråd och migrationsminister numera, inte jag.