Lena Hallengren (S):
Jag vill inleda med att säga inte minst till interpellanten att jag inte håller med om att avkriminalisering av eget bruk är själva kärnan i svensk narkotikapolitik. Jag menar att vi har en väldig bredd av insatser och ett förhållningssätt till narkotikapolitik som vi i grunden inte bör ändra på.
Om frågan väldigt specifikt och enbart skulle handla om avkriminalisering vill jag dock ändå hänvisa till att justitieutskottet säkert har en hel del att säga om det, liksom även mina kollegor på den sidan. Det är nämligen en straffrättslig fråga. Jag vill också säga att svensk narkotikapolitik inte handlar om att vi ska bura in så många vi kan. Det är inte så det ser ut. Bland annat kan en person faktiskt bli dömd till vård, vilket ibland kan vara det som krävs när denne inte tar ett eget initiativ.
Det behöver man ändå ha med sig när man säger att man inte tycker att det borde vara kriminellt att enbart ha lite narkotika för eget bruk på fickan. Folkhälsomyndigheten säger inte heller specifikt att den tycker att eget bruk ska avkriminaliseras, bara så att det är tydligt. Det finns heller ingen majoritet i riksdagens socialutskott som har riktat ett tillkännagivande om att avkriminalisera eget bruk, utan man vill göra en utvärdering. Som jag sa i mitt svar delar jag uppfattningen att svensk narkotikapolitik absolut behöver utvärderas för att vi hela tiden ska lära oss mer.
Samtidigt är det inte så att vi i avvaktan på stora utvärderingar inte följer kunskapsläget. Jag vill ändå motsätta mig den bilden. Jag vill också säga att vi har en förhållandevis hög dödlighet. Det tror jag att alla är väldigt väl medvetna om. Jag tycker dock att man i sammanhanget ska säga att vi även har ett lågt bruk i Sverige. Det är inte så att Sverige sticker ut och har ett högt bruk.
Vi ser visserligen att det ökar i vissa grupper och områden, men vi ska inte beskriva det som att vi i Sverige har ett högt bruk, en hög dödlighet och en skenande utveckling som är negativ. Vi belyser ju ibland våra grannländer, och faktum är att det finns ett högre bruk av narkotika där. Att fundera över hur man får någon att inte börja är ett perspektiv man kan ha. Jag känner väldigt starkt för det, och det är också ingången i den ANDTS-proposition vi har lämnat till riskdagen.
Vi har ett barn- och ungdomsperspektiv: Vilka signaler skickar man, och vilket förhållningssätt har man? Precis som Dag Larsson beskriver är frågan vad det gör gentemot unga människor som faktiskt är i ett läge där de hamnar på fel bana. Vad skickar man för signaler? Jag tycker inte att man ska underskatta det. Dessa frågor är inte alltid lätta att titta på i internationella jämförelser, för länder har förstås olika inställning, kultur och historia. Det finns mycket som påverkar detta.
När det gäller att få någon att sluta tror jag dock inte att framgångsvägen är att låsa in människor, utan det handlar om vård och behandling. Jag vill verkligen framhålla inte minst en av mina företrädare, Gabriel Wikström, som tog stora steg som inte hade tagits tidigare. Vi har nu ett naloxonprogram som har minskat dödligheten genom att man kan häva överdos, och det arbetet måste fortsätta.
Jag tycker att det vore synd om straffrättsliga frågor som avkriminalisering av eget bruk skulle ta överhanden framför att vi lyckas med en framgångsrik vård och behandling. Det är nämligen de facto det som häver överdoser och räddar liv, även om det kanske inte alltid får någon att sluta. Det gäller också sprututbyten, som det från början fanns ett veto på. Att det togs bort innebär att fler regioner nu har det, och en del har det på flera ställen. Det behöver förstås anpassas efter hur vården ser ut, hur regionen ser ut, hur stor den är och så vidare.
Det finns några regioner kvar som jag verkligen hoppas närmar sig detta. Jag vill också säga att jag inte tror att vi ska tala om narkotikapolitik som om det bara handlade om straffrättsliga bestämmelser eller hinder och gränser mellan olika huvudmän eller mellan kommuner och regioner. Detta handlar om alla människors lika värde. Det handlar om ett sätt att se på människor som inte har fått de bästa förutsättningarna.
Jag vill bestämt hävda att det när vi talar om samsjuklighet och psykisk ohälsa kombinerat med drogmissbruk och beroende faktiskt inte alltid är så att samhället står med öppen famn och säger "Här kan du få den vård och behandling du behöver!". Detta tycker jag att vi ska adressera mycket mer än att bara göra det till en straffrättslig fråga.