Carina Ståhl Herrstedt (SD):
Att diskussionen om de grundläggande behoven har uppkommit beror på att det finns ett delat ansvar och mer än en huvudman. I stället för att utredningen bara fokuserar på att kapa kostnader borde den kanske än mer fokusera på att se över möjligheten att ha en enda huvudman. Personligen anser jag att det borde vara staten.
Det som oroar mig är att det för regeringen verkar handla enbart om att kapa kostnaderna. På hela 37 ställen i det 25 sidor långa kommittédirektivet omnämns ordet kostnader. Det är inget annat än oroande att regeringen har en så stark ambition att till varje pris få ned kostnaderna för just personlig assistans.
Regeringens uttalade syfte att som första prioritet kapa kostnaderna och dra ned antalet timmar som beviljas kvarstår - trots alla de larmrapporter som har kommit, trots alla historier från verkliga livet och trots alla mejl vi har fått motta om personer som har blivit drabbade. Syftet kvarstår trots ett försök till utskottsinitiativ om att stryka just den meningen i regleringsbrevet.
Initiativet fick tyvärr ingen majoritet i utskottet då Moderaterna valde att inte stödja förslaget. Från regeringens sida verkar man inte heller se den ekonomiska plussidan. Det handlar om föräldrar som kan förvärvsarbeta, betala skatt och konsumera. Det handlar om personliga assistenter som också betalar skatt och konsumerar.
Det handlar om personer med funktionsnedsättning som kan ta sig till jobbet, studera med mera. Förutom vinsten i form av livskvalitet och möjlighet att leva ett liv som alla andra är den ekonomiska vinsten för samhället väldigt stor. Låt mig vara tydlig med att vi självklart inte kan låta kostnaderna skena hur som helst. Däremot anser vi att vissa saker inom välfärden faktiskt måste få lov att kosta.
Det finns vissa andra utgiftsområden staten ansvarar för som uppenbarligen får kosta hur mycket som helst och där kostnaderna får skena utan att regeringen verkar reagera. I sin iver att få ned statens kostnader väljer man att i stället ge sig på LSS. Jag avser inte att ställa grupper mot varandra, men det är ett faktum att det finns en pengapåse och att man måste prioritera utifrån den.
Det måste gå att ha ett tydligt kostnadstänk utan att för den sakens skull ha som mål att kostnaderna måste kapas till vilket pris som helst. I detta fall blir priset för de funktionsnedsatta och deras anhöriga alldeles för högt. Det blir till och med skrämmande högt. Den utveckling vi ser i dag genom rapporter i medierna om hur assistans dras in och hur brukares och deras anhörigas liv drabbas är inte bara oroande.
Det är, som jag sa tidigare, inte värdigt ett välfärdssamhälle att de som är i störst behov av samhällets hjälp inte får den - trots att detta är en rättighetslag. Det hela blir inte bättre av att regeringen redan innan man sjösatte översynen gav Försäkringskassan instruktioner om att bryta utvecklingen av antalet timmar beviljad assistans. Återigen: Detta är en signalpolitik som har lett till att funktionsnedsatta har drabbats.
Deras assistanstimmar har minskat eller dragits in. När det gäller uppmaningen till Försäkringskassan undrar jag hur detta praktiskt ska kunna gå till utan att det drabbar dem som är i behov av stöd. Den frågan har jag ställt till Åsa Regnér utan att få ett tillfredsställande svar.
Jag kan inte förstå hur man kan ge direktiv om att stoppa en kostnadsutveckling utan att samtidigt ge klara direktiv för hur detta ska kunna gå till utan att de som behöver stödet allra mest blir drabbade. Vi är kritiska till att man på detta sätt går bakvägen och nedmonterar assistans och LSS i smyg. Snälla, stoppa nedmonteringen!