Gunilla Carlsson (M):
Tack, Hans Linde, för den här interpellationen! Det sätt på vilket Hans Linde beskriver landets utsatthet och brist på demokratiska styre är sådant som jag till fullo kan ställa mig bakom. Frågan blir då: Vad ser Sverige för möjligheter med sitt eget bilaterala, långsiktiga utvecklingssamarbete med landet?
Det är därför som vi i budgetpropositionen, som nu hanteras av riksdagen, har antytt att vi vill göra en översyn av detta av några skäl. Först och främst har vi försökt att få en ansvarsfull hantering av biståndsmedlen på så sätt att vi konstaterar att vi behöver fokusera våra ansträngningar. Vi behöver försöka identifiera svenskt mervärde.
Vi vet att behoven i världen är enorma och att det finns stor efterfrågan på svenskt kunnande, inte minst när det gäller kvinnors rättigheter och demokrati, och att vi går i förväg i en del frågor. Då finns det ofta en förväntan från människor i landet och från regeringar: Man vill ha med oss att göra.
Vi har därför, precis som Hans Linde beskriver det, mejslat ut våra svenska mervärden i den svenska biståndsportföljen, men ett av de problem jag upplever är att vi inte kan vara överallt. Vi har fortfarande inte gett tillräckliga resurser till bemanningsgraden och till Sidas förmåga att följa länder för att också kunna ha ett starkt eget bilateralt engagemang i landet. Jag är glad över att Hans Linde har rest i Burkina Faso.
Det sker bara ett fåtal politikerutbyten, och det får man ju skylla regeringen för. Det är ett land i Västafrika där vi av tradition inte har så mycket kontaktytor. Därför har jag funderat på hur vi kan få bredd i engagemanget. Det har varit ganska hopplöst - ursäkta mig! - i jämförelse med en del andra länder som nu likt Burkina växer ekonomiskt och så vidare. Det är ett land där vi inte har så många naturliga eller historiska ingångar.
Det gör att vårt genomslag för både dialogen och för vårt sätt att arbeta i landet, givet att vi inte har lagt så mycket pengar där, står inför ett vägskäl. Antingen ska vi nu öka våra insatser och se till att allt fler blir intresserade, men då måste handläggarresurserna tas någon annanstans ifrån. Eller så får vi ta konsekvenserna och också satsa på något annat som jag tror är viktigt i biståndet. Det finns nämligen en uppfattning om att när Sverige inte är verksamt genom det bilaterala bryr vi oss inte om länderna.
Jag är en sann multilateralist. Jag vill att vi ska jobba mer gemensamt för att få största möjliga effekt och tillsammans med andra göra förändringar i världen, både med våra ekonomiska resurser och i det sätt vi jobbar på. När det gäller Burkina Faso hade regeringen en särskild miljösatsning som vi dels gjorde globalt, dels gjorde i en del länder som vi valde ut.
Burkina var ett av de länder som fick tillkommande pengar för miljö- och klimatsatsningen. Merparten av de pengarna har vi kört via multilaterala kanaler. När vi nu har begränsade resurser som ska användas är frågan: Ska vi inte i stället då direkt se till att till exempel UNDP, FN:s utvecklingsorgan, är starkare på kvinnor och mänskliga rättigheter i Burkina Faso? Vi är ju en av de största givarna till UNDP.
Ska vi då inte snarare lägga vår kraft på det och kunna få avtryck och mervärde och kanske kunna hantera mer pengar än de 230 miljoner kronor som vi i dag använder till landet, varav 110 miljoner kronor är budgetstöd?
Detta är frågor och avvägningar av ganska teknisk karaktär, men jag vill vädja till riksdagen och dess ledamöter: Bara för att vi inte är bilateralt engagerade i många av dessa länder där det finns stora utvecklingsbehov och stora behov av engagemang från svensk sida är vi inte frånvarande. Vi är där, fast vi har valt de multilaterala kanalerna. Jag ser att Sverige måhända har ett mervärde. Jag skulle önska att vi hade större bredd och större engagemang för Burkina Faso.
Jag tycker inte att vi ska nedvärdera de insatser som multilaterala kanaler kan göra i ett samarbete med Burkina Faso.