KBLab/rixvox huggingface dataset:
Paula Bieler (SD):
Jag vill börja där Désirée Pethrus slutade och säga att civilsamhället absolut har en viktig roll. Jag kan instämma i att inte heller vi har en fullbordad politik på det här området. Vad gäller just civilsamhället och dess roll, hur man kan utveckla det, är någonting som jag definitivt ser fram emot att titta mer på.
Det viktiga för oss är att ha fokus på att det ska vara inkluderande och öppna för åtgärder som samtliga medborgare kan ta del av, att ha fokus på mötesplatser och välkomna in i det svenska samhället. I början av sitt anförande sa Désirée Pethrus att det inte kom så mycket konkret från Sverigedemokraterna, utan det var mer en reflektion över den syn som jag eller vi har på integrationspolitik kontra annat.
Ja, det är väl ganska självklart. Den ingång vi har till vilket samhälle vi vill bygga påverkar vilken politik, vilka förslag, vi lägger fram. Jag vill ha ett Sverige där man som invånare i det här landet, som medborgare i det här landet, kan känna att det här är mitt hemland, här har jag familj, här har jag vänner, här har jag bekanta. Här bor jag, här vill jag leva, här vill jag dö, inte känna att hit har jag flyttat för att det var den enda plats på jorden där jag kunde vara eller där jag kunde få ett jobb.
Jag tror att livet går ut på mer än att ha ett arbete. Därför vänder jag mig emot den inställning som funnits, att bara man får ett jobb så löser det sig. Som jag avslutade ett tidigare replikskifte med har det inte heller funnits särskilt mycket forskning som stött antagandet att bara man får ett jobb så löser det sig. Ofta är det just den sociala och den kulturella integrationen som kommer före, som är vägen in i samhället. Därför satsar vi på samhällsorienteringen. Därför bygger vi ut den. Därför satsar vi på språkkrav.
Därför vill vi göra utbildningsnivåerna obligatoriska, så att man när man ger sig ut i det svenska samhället för att bli en del av det har samma grundplatta som de som växer upp i Sverige. Vad vill Kristdemokraterna göra för att ersätta den kunskap som är förlorad?
Paula Bieler (SD):
Tack för svar och motfrågor! Jag vill att vi ska se på världen globalt. Det är inget fel på att människor söker sig till ett annat land om det är där de vill leva. Men jag ser ett problem om människor söker sig från sitt hemland, där de har sina rötter, inte för att de vill upptäcka någon ny kultur, någon ny plats i världen, utan för att de inte har något annat val.
Det är därför vi förespråkar att i första hand jobba internationellt för att möta de utmaningar som finns och rädda livet på dem som måste fly, för att se till att vi kan få en bättre marknad världen över. Vi har ställt oss bakom och stött exempelvis blåkortsdirektivet om en arbetskraftsinvandring som är reglerad, som är väl utbyggd. Det är här det finns en stor skillnad.
Jag kan drömma om och rent principiellt säga att absolut, det är jättemärkligt att vi ska sätta upp regler som säger att helt plötsligt får en person inte ta ett steg framåt, att det finns en gräns som man inte får gå över. Men vi måste förhålla oss till verkligheten. Vi måste förhålla oss till de globala välfärdsklyftor som finns, till de otroliga push-and-pull-effekter som driver människor att flytta till ett annat land fast de egentligen inte vill. Vi måste också erkänna att det inte löser några problem.
För varje person som något av de länder i västvärlden som har ett utvecklat och välmående välfärdssamhälle tar emot finns det hundratusentals som inte får någon framtid för att deras länder, de platser där de befinner sig, är kvar i ett kaos.
Om kriget pågick i vårt grannland vore det självklart att vi, om vi var den närmaste platsen, öppnade och satte upp stora läger för att kunna ta emot så många som möjligt och till vilka villkor som helst för att rädda liv. Men vi är inte grannländerna. Vi räddar inte liv som kommer hit, utan vi upprätthåller ett system där de som är i akut nöd inte får hjälp och de som söker sig hit gör det på olagliga och farliga vägar.
Paula Bieler (SD):
Jag vill börja med att hälsa Magda Rasmusson välkommen hit. Det har diskuterats väldigt mycket om bostäder och om att fördela flyktingmottagandet jämnt över landet. Vad gäller själva fördelningen har det faktiskt räknats på den. Det räcker inte att bara fördela jämnare.
Det skulle kanske bara skapa ett par tusen platser till om fördelningen var jämn, såsom det övre mottagandet i kommuner sätts i förhållande till invånarantalet. Det handlar om att det kommer betydligt många fler till vårt land just nu än vad vi över huvud taget har kapacitet för och varit beredda på att ta emot.
Det är ett faktum att när det kommer många människor på en och samma gång måste det poppa upp en otrolig mängd byggnader. Det här vänder sig till alla här som har talat om att vi måste bygga mer. Det är väldigt mycket mer som måste byggas, och det är väldigt många fler arbetstillfällen som måste skapas.
Vår ingång är att om du vill ha ett värdigt mottagande där vi erbjuder en faktisk möjlighet att ta sig in i vårt samhälle kan vi inte bortse från hur snabbt och hur många som kommer. Det kommer att spela roll, för det finns naturliga begränsningar av att det saknas bostäder och att det inte finns flexibilitet på arbetsmarknaden.
Miljöpartiet trycker väldigt mycket på att den fria rörligheten ska öka, och det kan man ha som en fin vision, absolut. Men när man pratar om ett Sverige för alla kan jag tala om att i praktiken är detta "alla" väldigt många, för det är väldigt många som vill bo i Sverige för att världen ser ut som den gör. Hur ska vi tillräckligt snabbt kunna förbereda ett mottagande för alla som vill bo i just Sverige?
Paula Bieler (SD):
Jag tycker att en viktig utgångspunkt i alla samtal, diskussioner och debatter för att man ska kunna ta sig vidare är att vara ärlig och faktiskt sätta sig in i vad ens motpart tycker. Ingen här, och definitivt inte jag, har sagt att någon ska skickas tillbaka till en krigshärd eller att man ska förneka någon att få skydd i en akut nödsituation, en situation där man flyr för sitt liv.
Tvärtom hör jag till det parti som tydligast talar om att vi måste se till att först fokusera på att upprätta fristäder för alla dem som befinner sig i dessa situationer, som desperat kämpar för att få en fristad och att bistå de länder som är den närmaste plats dit människor kan ta sig. Jag vill ta upp en fråga utöver den här.
Miljöpartiet sitter nu i regeringen och har varit med och tagit fram namnändringen som jag nämnde och som bland annat fokuserar väldigt tydligt på just nyanländas etablering. Det har varit tydligt i debatten över huvud taget i dag att fokus hamnar på: Hur ska vi få in dem som kommer just nu i det svenska samhället? När jag ser mig om i det svenska samhället ser jag ett segregerat samhälle.
Vi har många utanförskapsområden med individer som växt upp i vårt land som knappt kan svenska, som inte känner att det här är deras hemland, som längtar någon annanstans. Jag har en väldigt konkret fråga. Nu har man tydligt aviserat att man tänker satsa på att få in nyanlända i samhället. Men vad vill man göra för att bryta den segregation som finns i dag där människor lever i utanförskap och inte känner Sverige som sitt land?
Paula Bieler (SD):
Integrationspolitiken och vad man gör för att integrera personer som kommer till vårt land i samhället är väl en fråga för en annan diskussion. Där finns mycket att säga, men det är inte det som vi diskuterar här, utan vi diskuterar hur väl det fungerar på Migrationsverket. En av de saker som jag lyfte fram i min interpellation var också det faktum att man bara kan överklaga om man får avslag.
Det finns inte någon kontrollfunktion för att säkerställa att det finns rätt grunder för beviljade ansökningar. Med ett högt tryck, med höga krav på att nå höga produktionsmål, med många fattade beslut, blir också ett snabbt ja-beslut mer fördelaktigt än ett nej-beslut som kanske kommer att överklagas.
Det här gäller inte bara ett par enstaka fall, utan det gäller flera utredningar. Jag är medveten om att det är en blogg och att det är anonyma källor, men detta har under lång tid rapporterats från många olika medarbetare på Migrationsverket.
De säger inte uttryckligen att man i för hög grad beviljar ansökningar, men de säger uttryckligen att det fokuseras mer på produktion än på att se till att principerna följs och att det är kvalitet i det som man får fram. Detta tycker jag är väldigt oroande. Man bör se över hur väl det följs upp och vad som kommer att göras åt det.
Jag hade också en fråga om vi kan förvänta oss att den utveckling som vi har sett på Migrationsverket med managementsystem, snabba beslut och fokus på produktion kommer att sprida sig till andra myndigheter. Nu vet jag att den generaldirektör som införde leansystemet på Migrationsverket senare gick vidare till Försäkringskassan, och nyligen blev han utsedd till rikspolischef.
Jag hoppas innerligt att man inte kommer att tillåta att det införs snabba system för styrning som leder till snabba beslut och ett fokus snarare på hur snabbt man arbetar än på vilken kvalitet man håller.
Paula Bieler (SD):
Tyvärr har vi fortfarande väldigt höga summor på integrationsområdet även i vår budget, just för att det finns åtaganden kvar för dem som redan har kommit hit. Precis som det står i vår reservation är minskningen i paritet med den minskning av nya åtaganden som vi förväntar oss under nästkommande år.
Vi har, med hänvisning till internationell rätt, konventioner och avtal, lagt fram konkreta förslag på hur vi redan i morgon - om vi har mod nog - kan säga att vi just nu inte kan hantera situationen och att vi kräver undantag så att vi kan avvisa personer vid gränsen om de kommer från andra EU-länder eller andra säkra länder. En stor del av kostnaderna på detta område går till direkt nyanlända som kommer under året, och den summan minskar vi avsevärt.
Men precis som jag sa bygger även vår reservation på siffror som egentligen inte är aktuella. Därför bör vi diskutera vilken politik vi ska ha över huvud taget.
Det är sedan länge känt att vi i grunden är helt emot många av de integrationsåtgärder, som de brukar kallas, som den nuvarande regeringen eller tidigare regeringar har lanserat, just för att de ställer grupp mot grupp och skapar inlåsningseffekter, offerbilder av invandrare och diverse olika motsättningar i samhället och inte alls har någon bra långsiktig effekt.
Paula Bieler (SD):
Precis som jag sa i min förra replik: Just därför har vi mycket stora summor kvar - därför att det redan finns personer i landet. De nedskärningar som vi gör är som sagt i paritet med den minskning av invandringen som vi beräknar redan nästa år, i och med att de förslag som vi presenterar går att implementera redan i morgon.
När vi lade vår budget pratade vi om att en minskning med ungefär 95 procent av samtliga asylsökande till Sverige inte alls är orimlig med tanke på att det i princip är omöjligt att komma till vårt land i dag utan att passera säkra länder på vägen. Då är det helt orimligt att Sverige ska fortsätta sitt mottagande när det havererar, när vi står inför en systemkollaps som på många håll redan har startat.
Några av de satsningar som räknades upp, till exempel hemutrustningslån, har vi alltid varit emot i sin helhet, just för att det ställer grupp mot grupp, därför att vissa får fördelar som andra invånare i vårt land inte får. Det är en helt barock politik. Det är det som skapar motsättningar i vårt samhälle. Det är det som ställer grupp mot grupp. Det är det som skapar fördomar, bråk och segregation.
Jag förstår inte hur någon som anser sig vara human eller vill att man ska överbrygga skillnader och konflikter kan stå upp för en politik som gör skillnad på människor.
Paula Bieler (SD):
Huruvida vi röstar på vår budget eller på Moderaternas budget tog jag inte ens upp, för det är tydligt för vem som helst, efter otaliga debatter förra året, att vi stöder vår budget i första hand men däremot är pragmatiska nog att när vi har sett vår budget falla och har att välja mellan två olika alternativ, då väljer vi det som är minst dåligt för Sverige. I det läget var det i det här fallet Moderaternas budget framför regeringens förslag. Lönebidrag nämnde jag inte ens.
Det stöder vi, och vi har till och med pratat om hur man ska kunna reformera så att det ska knytas till person snarare än till att man måste få ett arbete först och sedan söka i efterhand. Sfi nämnde jag som något positivt, något som vi vill ha kvar satsningar på. Det är oerhört intressant hur svårt det tycks vara för otroligt många att ta in det faktum att det finns satsningar som vi vill stryka helt därför att de är kontraproduktiva, inte ger någon effekt, ställer grupp mot grupp.
Vi har i Sverige varit världsbäst på att komma på olika integrationsprojekt, slänga ut pengar på det ena projektet efter det andra, ha särskilda subventioner som skapar marginaleffekter när man inte längre är nyanländ och inte längre kan få sin lön subventionerad. Det handlar också om att vi faktiskt avser - ja! - att minska invandringen till Sverige. Och ja, vi avser att göra så att de personer som kommer hit från andra säkra länder inte ska söka asyl i Sverige.
Det klarar vi inte av, det är inte humant, det gynnar bara dem som tar på sig själva att de har rätt att bestämma vilket land de ska bo i, i stället för att flyktingar i akut nöd, i akut behov av hjälpinsatser, får dessa hjälpinsatser där de faktiskt finns, vilket är i krisernas närområden. Nu är vi inte här för att diskutera flyktingpolitik. Men jag står fast till hundra procent vid att vi är det enda parti som har en human flyktingpolitik.
Paula Bieler (SD):
Jag har en första fråga. I sitt anförande förde Annelie Karlsson fram att det handlar om mer än att bara få en säng och ett jobb. Det handlar om att man ska kunna ha en bostad. Bostäder räknas inte in i fördelningsnyckeln. Det är kommunernas ansvar; de borde minsann ha byggt redan tidigare. Det handlar om mer än bara ytliga saker. Det handlar om att mötas och träffas.
På vilket sätt är en tvingande lagstiftning en bra grund när kommunen anser att den inte har kapacitet och den person som placeras i kommunen vet att man där känner att de egentligen inte kan ta emot honom eller henne? På vilket sätt är det en bra grund för att fruktbara möten ska kunna ske? Och på vilket sätt tar man hänsyn till att det måste finnas bostäder om man inte tar hänsyn till att det måste finnas bostäder?
Paula Bieler (SD):
Tack för svaret, Annelie Karlsson! Givetvis kan man bygga lite runt om i landet. Det finns bostadsbrist på sina håll, och det finns alldeles för många bostäder på annat håll. Men åtminstone i min värld är det en förutsättning att bostäderna ska finnas där när personerna flyttar till kommunen. De ska inte trängas, bo på gatorna, i tält eller i baracker fram till dess att man har kommit i kapp och hunnit bygga.
Jag vill uppehålla mig vid Vellinge, för det är en av de kommuner som jag nämnde som hastigast - de 20 som har tagit emot minst antal tidigare. Detta är siffror från i somras, men om Vellinge skulle ha tagit emot lika många som snittet i Sverige hade det blivit plats för ytterligare 154. Vi vet egentligen inte om de skulle ha fått plats eftersom Vellinge uppenbarligen inte anser sig ha plats, men 154 till skulle ha blivit placerade i kommunen.
Det är inte särskilt många. Om vi, som sagt, ser till snittet i hela Sverige och ser till hur många platser det skulle bli om alla tog emot lika många skulle det inte bli så mycket mer - ett par tusen platser. Det räcker inte på långa vägar för det behov vi har i dag. Faktum är att detta inte handlar om en jämnare fördelning; det handlar om ett ökat mottagande i varenda kommun i Sverige med den mottagning som vi har i dag.
Det handlar om att våra system, som redan är på bristningsgränsen, ska tvingas till ytterligare överbelastning. I sammanhanget tycker jag att det också kan vara värt att fundera på varför situationen ser så olika ut i de olika kommunerna. Det kanske är så att de kommuner som har en bra arbetsmarknad har det för att de upprätthåller en balans och ser till att deras kommuninvånare har goda förutsättningar oavsett om de är nyanlända eller har bott där sedan tidigare.
Paula Bieler (SD):
Den här mandatperioden kommer nog att gå till historien som en av de mest förvirrande för väljarna. Parti efter parti säger en sak utåt om vad de vill, och sedan tvingas de efter kompromisser stå och föra fram och försvara en helt annan politik. Så är fallet.
Det är ändå hedervärt att man försöker förhandla på riktigt, och jag önskar givetvis att man kunde se till hela den kompetens och den åsiktsbredd som finns i kammaren när man gör detta för att faktiskt se till att representera hela landet. Jag tänkte ta upp en annan fråga här. Precis som Hanif Bali själv har sagt är det tydligt att Moderaterna åtminstone utåt har sagt sig vara emot det här.
Nu går man lite längre än under decemberöverenskommelsen och lägger inte ens egna motioner som man kan yrka bifall till, utan man nöjer sig med att föra fram det här i medierna. En fundering jag har haft, som jag även tog upp i min följdmotion, är detta att anhöriginvandrare omfattas. Moderaterna är ett av de partier som har tryckt på hårdast för att det ska vara rimliga försörjningskrav och rimliga förutsättningar för att man ska få ta hit sin familj.
Hur ser ni på det faktum att anhöriginvandrare i så fall ska omfattas av en reform som går ut på att man placerar dem och ser till olika förutsättningar för försörjning och var det finns möjlighet att ta emot? Borde inte åtminstone bostadsorten redan vara ordnad om försörjningskraven är uppfyllda, eftersom man rimligtvis bosätter sig med den man är anhörig till när man flyttar hit?
Paula Bieler (SD):
Nej, jag har inte alls svårt att förstå att man behöver kompromissa. Tvärtom sa jag att jag att det var bra och att det är synd att man inte är villig att förhandla med hela den parlamentariska församling som svenska folket har valt. Jag tycker att det är fullt rimligt att de beslut som fattas här faktiskt ska ha tagit hänsyn till alla perspektiv och alla åsikter som svenska folket har valt att ha representerade i kammaren. Jag tror att du missförstod min fråga, Hanif Bali.
Jag är fullt medveten om att man har fått igenom vissa försörjningskrav. Det jag är tveksam till är: Hur tror man att de här kraven kommer att uppfyllas om man ändå har lämnat utrymme i lagstiftningen för att även anhöriginvandrare ska kommunplaceras enligt fördelningsnycklar? Om vi har vettiga och välfungerande försörjningskrav som innebär att man behöver ha en bostad stor nog för att ta hit sina anhöriga borde de anhöriga inte slussas tillbaka in i ett kommunplaceringssystem.
Då borde de rimligtvis bosättas med den de flyttar hit till som anhöriga. Uppenbart har man inte, från åtminstone endera sidan, förtroende för att de här försörjningskraven kommer att ha särskilt stor effekt eller omfatta särskilt många, precis som de försörjningskrav som infördes under alliansregeringen inte heller gjorde i slutändan. Jag kan avsluta med att säga att eftersom det är mandaträkning som är viktigt ser jag fram emot att det här blir en kortlivad lag.
Oavsett om det blir nyval eller ordinarie val ser mandatfördelningen ut att förändras ganska tydligt, och då bör det bli en helt annan majoritet i kammaren.
Paula Bieler (SD):
Vi ska lyssna mer på kommunerna, säger Johanna Jönsson - samma kommuner som trots både morötter och moraliska påtryckningar inte har ökat sitt mottagande, i alla fall inte i tillräckligt hög grad för att det ska passa Johanna Jönsson. Min fråga till Johanna Jönsson är helt enkelt vilken syn hon har på Sveriges kommuner.
Varför tror hon att så många kommuner enligt hennes egen uppfattning inte lyssnar på dessa moraliska påtryckningar? Är en majoritet eller alldeles för många av Sveriges kommuner och politiker runt om i landet helt enkelt omoraliska?
Paula Bieler (SD):
Det är bra att det finns en insikt om att det finns många olika anledningar till att kommuner inte har ansett sig kapabla att ta emot personer på ett värdigt sätt. Johanna Jönsson talar liksom många andra här i kammaren om att man ska ta sitt ansvar. I min värld är det självklart att om man tar sitt ansvar, då ser man till att man bygger ett välfungerande och välmående samhälle. Man ser till de invånare som redan bor här. Man ser till förutsättningarna för att ta emot nyanlända och för att väva samman ett samhälle.
Och man bygger inte det på tvång. Man bygger inte det på att berätta för människor: Ni måste bo här, i den här kommunen - trots att den inte anser sig kapabel att ta emot er, trots att den inte har bostäder, trots att det finns personer på orten som inte är beredda att välkomna er, trots att det inte finns någon arbetsmarknad, trots att det inte räcker till.
I min värld är det alldeles oförståeligt hur man kan tala om ansvar och samtidigt vilja fördela människor - som om de vore någonting som kan fördelas - i ett system som är på bristningsgränsen, i många fall till och med över bristningsgränsen, och tro att det löser sig bara det blir jämnt, bara vi ökar ännu mer, bara vi pushar på ännu mer, för det har ju inte brustit tillräckligt ännu. Man har inte tagit emot tillräckligt många. Det är för mig alldeles ofattbart.
Vill man ta sitt ansvar ser man givetvis till att mottagandet fungerar och är värdigt. När jag började fundera på de här frågorna, långt innan jag tittade på mitt parti, var det just för att jag redan då såg att det mottagande vi hade i Sverige inte var värdigt. Vi hade segregation som byggdes upp. Vi hade tolksystem som inte fungerade och människor som fastnade i bidragssystem.
Ändå har man fortsatt, och man fortsätter än i dag, att pusha på ytterligare och försöka tvinga in så många som möjligt i ett system som totalt har havererat. Det är för mig totalt oförståeligt, och jag förstår inte hur man samtidigt kan ta ordet ansvar i sin mun.
Paula Bieler (SD):
Det har varit intressant att lyssna på anförandena från samtliga som har varit uppe i debatten. Désirée Pethrus nämner det som också Johanna Jönsson var inne på tidigare, nämligen att vi i princip redan har haft visst tvång. Vi har haft EBO-lagstiftningen, och personer har kunnat bosätta sig var de vill. Det har lett till en oproportionerlig fördelning, säger man.
Man skulle också kunna säga att det har lett till en situation där kommuner har tvingats ta emot fler än de klarar av. Där har vi fått system som fallerat och personer som fastnat i utanförskap. Lösningen på detta ska vara mer tvång, säger man. Då hamnar ännu fler kommuner i samma situation. De får ta emot fler personer än de anser sig klara av och fler än de har förberett kapacitet för. Det går inte ihop.
En annan intressant aspekt är att man talar om hur viktigt det är att så snabbt som möjligt komma ut ur etableringsinsatserna och etableringssystemen. Det skulle det säkert ha varit om systemen funkade, men det gör de ju inte. Jag vet inte hur många gånger det har sagts i olika debatter, även i denna kammare. Sverige toppar internationellt olika mätningar där man försöker se vilken politik man har fört för att bygga upp integrationspolitik. Vi är jättebra på att bygga integrationspolitik.
Problemet är bara att den inte funkar. Precis som Désirée Pethrus själv säger tar det alldeles för lång tid för personer att komma in i vårt svenska samhälle. Det spelar ingen roll om det blir jämnare fördelat när det bara handlar om att man på papper får en anvisning och kommer in i ett system som inte fungerar.
För mig är det alldeles oförståeligt att ett parti som Kristdemokraterna, som ofta pratar om decentralisering och om att lyssna nedifrån för att ta reda på vilka behov och förutsättningar som finns, tycker att vi ska skjuta ifrån oss ansvaret för att lösa detta till kommunerna eftersom vi på statligt håll kan räkna ut fördelningsnycklar och hur många de borde kunna ta emot.