KBLab/rixvox huggingface dataset:
Elina Linna (V):
Olika ingångar, säger socialministern. Jag hoppas att socialministerns ingång i den här interpellationsdebatten är att besvara de frågor jag ställt. Jag har ju rätt att göra det och tycker inte att jag fick svar på de frågor som jag ställde om entreprenörskap.
Vi kan vara överens om att målet är en väl fungerande vård och omsorg. Jag vill lägga till lika vård på lika villkor. Jag hoppas att socialministern tänker likadant. Jag går tillbaka till frågan om entreprenörskap.
Jag gissar att de 40 miljoner som regeringen nu satsar på "åtgärder som uppmuntrar alternativa vårdgivare" handlar om att vårdpersonalen ska utbilda sig i entreprenörskap, kanske till och med på arbetstid. Är det så, Göran Hägglund?
I så fall är frågan hur socialministern tänker förklara konsekvenserna av lagen om upphandling som dessa personer som entreprenör drabbas av. Vården är inte som vilken marknad som helst. Det krävs kontinuitet mellan patient och vårdgivare.
För Vänsterpartiet är det självklart att politiken inte ska styra i detaljer, och det behöver säkert göras en del så att personalen ska kunna förverkliga sina idéer om att driva vården. Det går att göra det också inom offentlig sektor. Det är inte omöjligt.
Jag tror att kreativ vårdpersonal kräver stabilitet och förutsägbarhet. Man måste veta i vilken tonart man ska spela för att kunna improvisera. Socialministern säger att lika villkor ska gälla för privata, ideella, kooperativa och offentliga aktörer. Så ser det inte ut om vinstintresset ska vara med och styra inom vården.
Eller är socialministern av en annan åsikt? Tidigare tog jag upp exemplet Brommageriatriken. Nu tar jag exemplet Capio som enligt uppgift ska säljas. Landstinget har inte något inflytande över försäljningen. Göran Hägglund säger att det ska finnas tydliga avtal om kvaliteten.
De avtal som landstinget har med Capio går inte att säga upp från en dag till en annan. Det är mycket svårt att påverka dessa avtal. Det finns gott om exempel, speciellt från äldreomsorgen, på hur svårt det är att rätta till avtalen när det brister inom till exempel kvaliteten.
Vad händer om ett riskkapitalbolag köper Capio och tömmer företaget på kapital? Som beställare avsäger vi oss alla möjligheter att styra verksamheten. Jag kan även ta exemplet USA.
Som säkert socialministern känner till har de en väldigt dyr vård. Där är det ju marknads- och vinsttänkandet som styr. Jag hoppas att Jan Lindholm kan berätta om den resa till USA som socialutskottet gjorde för drygt ett år sedan.
Elina Linna (V):
Jag har inte fått svar på min fråga om vad socialministern anser om att svenska skattebetalares medel hamnar i fickorna hos aktieägarna i de vinstdrivande företagen. Där har vi exempel från USA som visar att man låter vinsten och marknaden styra.
Men egentligen kan socialministern låta bli att svara på den frågan, för jag hade också en fråga i min interpellation som jag inte har fått något svar på och inga kommentarer alls till. Den frågan lyder: Vad avser ministern att göra för att undvika att vinstdrivande vårdbolag köper upp ideellt drivna sjukhus?
Jag rekommenderar socialministern att göra ett studiebesök på till exempel Ersta sjukhus, där man är orolig för att de ideellt drivna sjukhusen köps upp av stora bolag om man släpper in vinstintresset i vården. Vi har sett att sådant har hänt i USA.
Vänsterpartiet anser att det är människors behov som ska styra vilken vård som ges, inte vinstintresset. Vinstintresset inför en annan drivkraft som ofta står i motsättning till behovet. Det finns även en uppenbar risk för att kostnadseffektivitet i ett kommersiellt vårdbolag innebär mindre personal och stressigare arbetsmiljö.
Elina Linna (V):
Jag vill tacka statsrådet för svaret. Statsrådet uppvisar i sitt svar på frågan om Kilens verksamhet och hur den producentoberoende granskningen av läkemedel ska säkras en förbluffande svada av ord utan att egentligen besvara mina frågor.
Med ett pennstreck stryker statsrådet bort år av erfarenhet och uppbyggd verksamhet. Det är en verksamhet vars ursprung kommer underifrån, från människor som drabbats av läkemedlens avigsidor och som negligerats av den etablerade läkemedelsbranschen och sjukvården.
År 2000 beslutade Stockholms läns landsting att inte längre finansiera Kilens verksamhet med motivet att dess verksamhet var nationell. Det utvecklades då ett treårigt stöd genom Allmänna arvsfonden.
Därefter utgick ett stöd via statsbudgeten med syfte att utreda och tillse att Kilens verksamhet skulle kunna utvecklas och ingå i en större helhet, till exempel inom Konsumentverket eller Folkhälsoinstitutet.
Vänsterpartiet har under de år som gått kunnat se en utveckling av Kilens verksamhet och en ökad kvalitet i de rapporter som presenterats. Jag skulle till och med våga påstå att också kristdemokratiska ledamöter uttalat sig om till exempel ungdomars förhållanden och konsumtion av läkemedel.
Ofta har de också använt ett underlag som kommer från Kilen. Nu går de ideologiska kvastarna hårt fram. Det bekymrar mig att verksamhet efter verksamhet som alliansen självsvåldigt vänstermärkt sopas bort utan att dess kvalitet granskas.
Vi har nu att förklara till exempel för WHO, som Kilen samarbetar med i ett par olika projekt, att Sverige inte längre stöder denna verksamhet. Producentoberoende forskning, tillsyn och information ska stärkas och inte försvagas, anser Vänsterpartiet.
Kilens arbete är särskilt betydelsefullt i vårt moderna samhälle, där läkemedelsindustrin satsar enorma belopp på reklam för att försöka att få oss att konsumera ännu mer läkemedel. Det behövs oberoende röster så att det inte enbart blir det kommersiella intresset som styr läkemedelsanvändningen.
Därför har Vänsterpartiet i budgetförhandlingarna med den tidigare socialdemokratiska regeringen värnat om anslagen till Kilen. I min interpellation ställer jag frågor till statsrådet som jag tycker att jag inte riktigt fick svar på.
Jag upprepar frågan: Vad avser ministern att göra för att säkerställa en producentoberoende läkemedelsinformation till läkemedelskonsumenterna med tanke på att den moderna hälso- och sjukvården blir alltmer beroende av läkemedel?
Elina Linna (V):
Tack för inlägget, statsrådet. Läkemedlen är inte som vilken vara som helst på en marknad, utan dessa varor utgör ofta en helt avgörande del i den medicinska behandlingen av sjukdomar. Det är vi överens om.
Läkemedelskonsumenten, patienten, har också ett betydande informationsunderläge i förhållande till läkaren och till apotekaren när man hämtar läkemedlet.
Konsumenten har liten eller ingen som helst möjlighet att ifrågasätta läkarens eller för den delen apotekarens rekommendationer, eftersom konsumenten, patienten, i de allra flesta fall saknar den nödvändiga medicinska kompetensen för en sådan bedömning.
Visst är det självklart att det offentliga bär ansvaret, att läkaren som ordinerar läkemedlet bär ansvaret för att informera om biverkningar och att apotekaren ska informera när han lämnar ut läkemedlet. Men vi vet också att det brister.
Jag hoppas att statsrådet i sitt nästa inlägg kan kommentera läkemedelsindustrins påverkan, ja, nästan dominans, när det gäller att informera om läkemedel.
Där finns också personal, både läkare och sjuksköterskor och personal på apoteken, som blir påverkade av den informationen, som ofta tangerar reklam.
Det finns rätt många rapporter, från Kilen och från annat håll, som visar att man inte alla gånger har kunnat informera ordentligt om till exempel biverkningar.
Vi vet också att Kilen har kunnat göra ett otroligt viktigt arbete när det gäller läkemedelsberoende.
Redan innan Kilen blev Konsumentinstitutet Läkemedel och hälsa, redan från 70-talet, finns det dokumenterade bevis för att det behövs ett oberoende organ som informerar. Och där har Kilen lyckats väldigt bra med sina rapporter, som det har informerats om i olika seminarier.
Jag undrar om statsrådet till exempel har kunskap om den rapport som kom för några år sedan om ungdomar och ungdomars inställning och attityder till läkemedel. Den väckte rätt så stor uppmärksamhet.
Det är ju receptfria läkemedel som ungdomarna använder, så där hade ju ungdomarna inte ens kommit i kontakt med vare sig läkare eller andra representanter för hälso- och sjukvården. Det är lätt att lägga ned någon verksamhet, men det är mycket svårt att bygga upp den.
Därför undrar jag också hur statsrådet nu har förankrat de här tankarna hos hälso- och sjukvården, hos Läkemedelsverket och hos Apoteket, så att den verksamhet som Kilen hitintills har bedrivit ska ha lika bra kvalitet när de nya verken ska ta över.
Elina Linna (V):
Det är självklart inte Kilens uppgift att samla in rapporter om biverkningar, utan det är Läkemedelsverkets uppgift. Det är viktigt, naturligtvis, att hälso- och sjukvårdens representanter registrerar.
Och det är bra att man har försöksverksamhet, som i Uppsala, där patienterna själva kan rapportera om biverkningar. Jag har också en bakgrund inom hälso- och sjukvården. Själv har jag haft mycket glädje som sjuksköterska av rapporter som Kilen har gett ut och deltagit i seminarier. Och det är många inom hälso- och sjukvården.
Så det finns mig veterligen inte någon konflikt mellan representanter från hälso- och sjukvården och Kilen. Det hoppas jag är klart. Jag hoppas att ministern i sin slutreplik också kan kommentera den fråga som jag tog upp i min interpellation om samarbetet med WHO. Vem är det som tar över det?
Jag tänker på länder som inte har samma ekonomiska status eller ekonomiska förutsättningar som vi har när det gäller läkemedel. Jag vet att det arbete som Kilen har gjort och gör tillsammans med WHO är väldigt viktigt.
Göran Hägglund tar upp ideella organisationer och beskrivningen av deras betydelse. Handlar det då endast om Kilen? Handlar det över huvud taget om ideella organisationer? Det finns inom vård- och omsorgssektorn väldigt många ideella organisationer som gör bra jobb.
Elina Linna (V):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret. Statsrådet avslutar sitt svar med konstaterandet att det pågår en mängd insatser för att öka kondomanvändning och minska sexuellt riskbeteende. Det vet jag. En del av insatserna beskrivs också i svaret. Mina frågor var direkt riktade till statsrådet.
Jag menar självklart inte att Maria Larsson ska i väg till ungdomsmottagningar eller Venhälsan för att informera om kondomanvändning. Men jag menar att Maria Larsson som ansvarig minister borde lyfta upp frågan på den politiska agendan. Det finns anledning till oro.
Socialstyrelsen rapporterar om liten kondomanvändning hos ungdomar. Venhälsan i Stockholm märker en kraftig ökning av syfilis, gonorré och klamydia. Också antalet insjuknade i hepatit C ökar, och mer än dubbelt så många nya hivpositiva har påträffats i år jämfört med förra året.
Jag tycker att det finns all anledning för oss politiker att fundera över vad detta kan bero på och vad som kan göras för att påverka attityderna så att användandet av kondomer ökar. Jag är ingen expert på barebacking men har lärt mig en del av att studera synpunkter som delas ut på nätet.
Begreppet superinfektion med resistenta hivstammar är bevisligen något som har verklighetsgrund. Om barebacking skulle ha eller få den spridning som man kan befara av gaypressens skriverier om företeelsen finns det risk att vi som hitintills endast ser någon enstaka patient då och då som blivit superinfekterad med multiresistenta hivstammar .
utan att hela situationen för hivbehandling till en del kan åttiotaliseras i den meningen att behandlingsalternativen blir färre i stället för fler. Det skulle i så fall innebära många steg bakåt." Så säger Staffan Hallin.
Folkhälsoarbetet handlar också om påverkan av attityder, eller hur, Maria Larsson? Min fråga i interpellationen är fortfarande obesvarad: Vilka åtgärder avser statsrådet att vidta för att öka kondomanvändning bland män som har sex med män och bland unga?
Elina Linna (V):
Jag finner ingen anledning till den anklagelse som Maria Larsson kommer med om att jag skulle peka ut homosexuella män som största smittspridare.
Tvärtom är de homosexuella männen den grupp i Sverige som sedan hiv blev känt och sedan de första insjuknade i Sverige verkligen har tagit sitt ansvar för att se till att den gruppen har använt sig av säkert sex, som det kallas för, och använt kondom.
Det som jag tar upp i interpellationen handlar om en företeelse som kallas för barebacking . Det är en större företeelse i USA - det är sant - men det finns också signaler om att det förekommer i Sverige. Och för den delen finns det undersökningar som visar att kondomanvändandet i Sverige minskar och speciellt bland ungdomar.
Jag sökte inför den här debatten kunskaper om och synpunkter på barebacking på nätet, för jag är inte heller expert i frågan, utan jag har fått lära mig mycket utifrån synpunkter som läggs ut på Internet. Och det finns synpunkter där som oroar mig.
Men en sak är jag säker på, och det är att vi inte ska generalisera och att det finns otroligt många förklaringar till att användandet av kondom minskar. Det finns till exempel en kille på nätet som har haft hiv i fem år och som mest har sex med andra hivpositiva killar.
Han beskriver på det här sättet hur han ser på den här företeelsen: Jag tror att det är lite av en myt att man kan smittas av andra virusstammar. Jag har frågat en del läkare, och de säger att det är extremt ovanligt. En annan kille säger: Det kanske låter konstigt, men får man hiv så är det ju inte mycket man kan göra.
Då gäller det bara att se till att inte smitta någon annan. Jag känner ingen som har hiv eller som har gått bort i sviterna av hiv. Dessa åsikter stämmer väl överens med mångas åsikter i dag.
Om man får hiv gäller det att se till att inte smitta andra, men man kanske inte tänker på att skydda sig själv alla gånger. Vi har gjort otroligt stora framsteg när det gäller behandlingen av hivpositiva. På 80-talet var hiv dödsdomen.
Det är det inte i dag, i alla fall inte hos oss i Sverige där vi har tillgång till effektiv behandling. Hotet att bli smittad är inte längre så skrämmande.
Personer som arbetar med hivprevention märker själva att folk har tröttnat på viruset och att man tycker att det i och med kombinationsbehandlingarna inte är så farligt.
Vad kan då vi politiker göra när vi märker att användandet av kondom, som är det bästa skyddet, minskar? Som alltid när det gäller att påverka attityder gäller det att ha kunskaper. Här handlar det om kunskaper om alla könssjukdomar.
Det råder alldeles för stor okunskap om syfilis, gonorré, klamydia och också om hiv.
Elina Linna (V):
Därför vill jag påminna Maria Larsson om att mina frågor handlade om kondomanvändning hos män som har sex med andra män och hos unga. Där finns det undersökningar som visar att kondomanvändningen har minskat.
I min interpellation tar jag inte upp heterosexuella relationer eftersom jag där inte vet om kondomanvändningen minskar eller ökar. När det gäller ungdomar måste kunskapen om smitta öka. Det handlar om attityder, och kunskap är viktig när man påverkar attityder.
Svenska ungdomars kondomanvändning är liten jämfört med ungdomar i andra länder. Det kom nyligen en undersökning som visar att endast 65 procent av de svenska ungdomarna i 15-årsåldern använde kondom vid det senaste samlaget. Motsvarande siffra bland spanska ungdomar i samma ålder var 90 procent.
Det är alltså mycket stor skillnad. Svenska och finska ungdomar var de som använde kondom minst. Herr talman! Som jag skriver i interpellationen är sexualiteten en viktig drivkraft för både människor och samhällsutveckling. Sexualiteten ska vara en källa till livsglädje, gemenskap och lust.
Det är synd om sexualiteten överskuggas av rädsla för att bli smittad av sjukdomar. Jag har ställt interpellationen eftersom jag är orolig över trenden att kondomanvändningen minskar.
Elina Linna (V):
Först vill jag tacka socialministern för svaret. Socialministern framhåller i sitt svar att alla sjukdomar måste tas på största allvar. Visst är det så, men det ser annorlunda ut i verkligheten. Det finns otaliga patienter med olika sjukdomar som kan beskriva möten inom sjukvården där de har känt att deras sjukdomar inte har tagits på allvar.
Den sjukdom som vi nu diskuterar, myalgisk encefalomyelit, ME - också kallad kroniskt trötthetssyndrom - klassificerades som en neurologisk sjukdom av Världshälsoorganisationen redan 1969. Sjukdomen har antagligen funnits i århundraden.
Som sagt uppskattas antalet drabbade i Sverige till 40 000 personer. Riksföreningen för ME-patienter får rapporter om att många lider oerhört, både av sjukdomen och av att de inte får hjälp.
Ofta får de drabbade inte rätt diagnos eftersom sjukdomen ständigt förväxlas med andra sjukdomar eller ifrågasätts. Patienten får ofta höra av sina läkare att vi alla väl är lite trötta eller att det handlar om stress eller utbrändhet.
I genomsnitt får patienter vänta fem till tio år på att få diagnosen. Jag tror inte att dessa personer känner att deras sjukdom har tagits på största allvar. Det är beklagligt att socialministern inte är beredd att föreslå några konkreta åtgärder för att förbättra situationen för patienter med ME.
Socialministern hänvisar till den särskilda utredaren med uppdrag att utreda den kliniska forskningens situation och talar om utmaningar med allt äldre befolkning. Jag kan berätta för socialministern att människor i alla åldrar finns bland dem som drabbas av ME, främst i åldrarna 40-59 år. Bland de drabbade finns också barn.
Min fråga till socialministern är: Kommer den särskilda utredaren att komma med förslag för att förbättra situationen för ME-patienter? Socialministern hänvisar till ett särskilt forskningsprogram om kvinnors hälsa. Det är bra att regeringen satsar speciellt på kvinnors hälsa. Det behövs.
I ME-gruppen är fyra av fem drabbade kvinnor. Kan socialministern då garantera att kvinnor som drabbas av ME kommer att dra nytta av det särskilda forskningsprogrammet? Det kommer också att gagna män med ME.
Den tredje åtgärden som ministern redovisar är ett projekt som SBU under 2007 avser att ta ställning till. Då hoppas jag att SBU verkligen kommer att besluta om ett projekt eller en utvärdering. Jag hoppas att socialministern också vill verka för att det blir en utvärdering.
Som sagt är jag besviken över att socialministern inte delar min uppfattning att det behövs mer kompetensutveckling och forskning för att underlätta situationen för ME-patienter.
Elina Linna (V):
Först vill jag påminna Göran Hägglund om att Vänsterpartiet samarbetade med den förra regeringen. Vänsterpartiet hade inte socialministerposten i den förra regeringen.
Jag ställde min interpellation utifrån situationen för patienter med ME, inte utifrån behoven av allmän forskning om ohälsa eller om kvinnors hälsa.
Jag välkomnar de 90 miljoner som ska satsas på kvinnors hälsa, men just nu är det jag som är interpellant, och jag har ställt frågan utifrån ME-patienternas situation.
Sjukdomar och behandlingar och diagnostiseringen av sjukdomar skiljer sig inte nämnvärt länderna emellan, och vi har möjlighet att använda kunskap som har tagits fram i andra länder.
För bara några månader sedan diskuterades ME-patienternas situation i vårt grannland, i Stortinget. Göran Hägglunds norska kollega säger i ett svar att det finns en stor osäkerhet inom läkarkåren om sjukdomen ME.
Det sägs bero på att det inte finns ett enkelt test för diagnosen och på att det finns för lite kunskap om orsaker och behandlingsmetoder. Detta kan bero på att sjukvården har visat för lite uppmärksamhet när det gäller denna patientgrupp. Hon, Göran Hägglunds kollega, menar också att det finns ett stort behov av att sprida kunskap om sjukdomen.
Hon vill att det utarbetas nödvändigt informationsmaterial och att information om ME uppdateras regelbundet på Internet. Speciellt viktigt är det att de som arbetar med dessa patienter får mer kunskap om sjukdomen. Jag hoppas att Göran Hägglund har möjlighet att diskutera med sin norska kollega vid lämpligt tillfälle om ME-patienternas situation.
I Kanada har man enats om ett konsensusdokument, 2003, för att ha kriterier för definition, diagnostisering och behandling av ME. Det är någonting att ta efter också i Sverige, eller vad säger socialministern? I Sverige finns det möjlighet till specialiserad vård i Västra Götaland. Det saknas på andra håll i Sverige.
Vi har ju hälso- och sjukvårdslagen, som socialministern också hänvisar till i sitt svar, som ska garantera lika vård på lika villkor. Gäller det inte patienter med ME? För några månader sedan diskuterade socialministern och jag patienter med fibromyalgidiagnos.
Då som nu hävdade jag att det fortfarande finns skillnader i hur män och kvinnor behandlas inom vården. Fler kvinnor än män upplever att de blir missförstådda och får vänta på utredningar och diagnos. Vi kan inte blunda för att sjukdomar som mest drabbar kvinnor nedvärderas och ifrågasätts.
Jag behöver antagligen inte förklara begreppet SVB-käringar, som jag också hänvisar till i min interpellation, för socialministern. Det finns fortfarande attityder inom vården som är negativa.
Elina Linna (V):
Jag kan medge att det självklart är ett misslyckande att den förra regeringen inte förbättrade situationen för ME-sjuka. Det förnekar jag inte på något sätt.
Jag menar att Göran Hägglund som socialminister har mycket större möjlighet att påverka situationen för ME-sjuka än vad jag någonsin hade under den förra mandatperioden. Det saknas i dag verksamma behandlingsmetoder för att bota sjukdomen ME.
Det finns åtskilligt som man kan göra för att lindra symtomen och åstadkomma förbättring i många fall. Jag tog i mitt förra inlägg upp att specialistvården inte ens erbjuds någon annanstans än i Västra Götaland.
Jag hoppas att socialministern kan förklara för de ME-drabbade som inte råkar bo i Västra Götaland vart de ska vända sig. Hur kan de få möjlighet att få en diagnos för att få något slags lindring för sina symtom och bli behandlade på ett korrekt och bra sätt?
Elina Linna (V):
Tack, socialministern för svaret! Jag vill börja med att bemöta statsrådets avfärdande av mina frågor om att öka kunskapen om de lobotomerades livssituation och om behovet av en utredning om ersättning till dem som drabbades av skador på grund av lobotomering.
Statsrådet gör det lite för enkelt för sig, tycker jag, när han låter bli att besvara mina frågor med hänvisning till ett avslag från socialutskottet för nästan tio år sedan. Och alla de motioner som Vänsterpartiet har lämnat till socialutskottet har under de senaste åren avfärdats med hänvisning till svaret från våren 1998.
Det har hänt rätt mycket efter det. Vi vet mer i dag. Vi borde kunna diskutera lobotomi mer förutsättningslöst i stället för att enbart hänvisa till Socialstyrelsens förklaring att "lobotomi under den aktuella tidsperioden skedde i enlighet med dåtida vetenskap och beprövad erfarenhet".
Vi vet att metoden var ifrågasatt redan under tiden den tillämpades. Enligt en avhandling som presenterades helt nyligen vid Umeå universitet fanns det stora skillnader i antalet utförda lobotomier mellan sjukhusen.
Två sjukhus, Umedalen och Sidsjön, stod för 28 procent av alla lobotomier i Sverige. Hur kommer det sig att det såg ut så? Hur kommer det sig att 61 procent av de lobotomerade var kvinnor? Hur kommer det sig att också barn lobotomerades?
Hur kommer det sig att kirurger som tjänstgjorde på mentalsjukhusen fick förtroendet att utföra hjärnoperationer? Jag förväntar mig inte att statsrådet besvarar de frågorna, utan de är mitt försök att bredda den här diskussionen. Handlar det endast om vetenskap och beprövad erfarenhet?
Handlar det inte också om den syn på de psykiskt sjuka människorna som då rådde? Vi vet att ingreppet diskuterades väldigt mycket redan då. Det var ifrågasatt.
Det var inte konstigt om man ifrågasatte lobotomi redan då, för runt 20 procent av dem som lobotomerades dog antingen under operationen eller som en följd av operationen. Åren går, och det blir färre och färre kvar av de tusentals människor som lobotomerades.
Men än så länge finns det många kvar som känner att deras liv hade kunnat bli annorlunda om de inte hade utsatts för operationen.
Det finns också familjemedlemmar som känner att de skulle ha haft en mer positiv relation till sin anhörig om de hade haft möjlighet att ha en annan kontakt med personen, om personen inte hade blivit utsatt för det här ingreppet.
Jag tycker inte att vi kan avfärda frågan genom att hänvisa till ett utskottssvar från 1997/98.