Anne-Marie Pålsson (M):
Tack, fru näringsminister! Mitt problem handlar om lite andra saker. Jag tycker att vi i Sverige faktiskt har gjort en förfärlig massa goda och framåtsyftande saker på elmarknaden. Vi har satsat på att bygga ut en miljövänlig el, och vi har gjort detta på ett systematiskt och framgångsrikt sätt under en lång följd av år. Men bekymret för mig är att vi inte längre får utdelning på de investeringar vi har gjort.
I vårt fall får inte konsumenterna utdelning på dessa investeringar. Det är möjligt att producenterna kan få ökade vinster, men dessa tillfaller inte konsumenten, även om konsumenten många gånger har varit med och finansierat detta skattevägen genom att man avstått från konsumtion den gång i tiden skatten utgick för att kunna göra de här investeringarna.
Har vi då ett system i Sverige och i Norden som innebär att vi inte kan få tillbaka dessa vinster längre blir nästa bekymmer att se poängen med att vara framåtsyftande i sina investeringar utan att få återbäring på dem. Det spelar liksom ingen roll hur många vindkraftverk vi producerar i Sverige; fortfarande prissätts även den elen utifrån den dyra och smutsiga fossila el som produceras i Europa.
Fine , producenterna kanske går med vinst på detta, men konsumenten får inte del av dessa vinster. Min interpellation handlar just om konsumentperspektivet. Varför får inte konsumenterna del av de satsningar som görs i Sverige? Maud Olofsson hänvisar till Nordenperspektivet, och det är i och för sig en bra jämförelse, för det understryker väldigt mycket det jag har sagt.
Norden skiljer sig från Europa. Mindre än 20 procent av elen i Norden produceras med hjälp av fossil kraft. I Europa är det mer än 50 procent.
Det är just de relativt sett miljövänliga framställningsformerna i Norden som gör att vi fortfarande kan ha lite lägre priser i Norden än vad vi har i EU som helhet, men när den inre marknaden fungerar på det sätt som näringsministern här ger uttryck för som sin förhoppning, då är också den kostnadsfördelen och prisfördelen ett minne blott.
Man är tydlig i Lissabonfördraget: Energipolitiken ska bygga på en anda av solidaritet. Man ska hjälpa varandra och producera för varandra för att täcka varandras behov. På det här sättet frånhänder vi oss alltså möjligheten att få ta del av avkastningen på de investeringar vi själva gör.
Det är också så att när man ska ha en gemensam marknad så frånhänder man sig också möjligheten att verka påtryckande mot de länder som inte vill vara tillräckligt aktiva när det gäller omställningen till en mer klimat- och miljövänlig elproduktion. Då kan ju de länderna luta sig tillbaka och säga att vi behöver väl inte göra mer investeringar. Vi behöver inte vara självförsörjande. Vi kan importera elen från annat håll i stället.
Det ligger så att säga i korten att man inte behöver göra något. Öppnar man för den möjligheten, herr talman, hur ska man då trycka på länder som Polen, Portugal, Danmark och andra miljöbovar att de ska ställa om, vi ska tvinga er att ställa om och göra detta, för ni kan inte bli fripassagerare på det som andra länder gör?
Hur har alltså näringsministern tänkt föra den här diskussionen i EU med de andra länderna så att de agerar så att även de svenska konsumenterna kan få tillbaka en del av sina investeringar?