Juno Blom (L):
Jag är helt övertygad, Åsa, om att vi är överens om att våld mot barn är ett extremt allvarligt samhällsproblem. Samtidigt tror jag att det är åtgärderna som måste till. Det var frustrationen över detta som fick mig att ge mig in i politiken. Det är inte tillräckligt att tala, utan det måste också ageras. Jag tänker på det här med statistik. Vi har ju statistik över det mesta. Innan jag gick hit sökte jag och fick veta att det finns 643 kvinnor och 78 män som heter Juno.
Det fick jag fram genom ett knapptryck. Men vi har ingen aning om hur många barn som genom åren har förts ut ur Sverige. Ekot konstaterade förra året att bara 13 procent av landets kommuner hade kännedom om detta. I år rapporterade Dagens Nyheter om det här.
Och nu har, som Åsa Lindhagen sa, Nationella kompetensteamet på eget initiativ skickat ut en enkät, vilket jag tror är otroligt viktigt för att synliggöra att detta är en fråga som vi verkligen måste ta på fullaste allvar. Sedan länsstyrelsens nationella stödtelefon startade kan vi se att det är 275 barn och unga som har förts ut ur Sverige mot sin vilja. Jag brukar tänka på mina döttrar, som är blonda och blåögda.
Hur hade det varit om det hade varit 273 till av dem som inte fanns kvar bland oss? Hade vi då väntat med att agera, så som vi har gjort i de här fallen? Jag har tänkt mycket på det här när vi har samtalat om barn som har förts ut ur landet av vårdnadshavare som är IS-terrorister. Då har det ändå funnits en politisk aktivitet.
Jag tycker att det är viktigt att aldrig ställa barn mot varandra, men det har förvånat mig att man sällan över huvud taget ens har funderat över hur vi ska hjälpa de här andra barnen. Det är barn som jag har haft kontakt med. De har hört av sig och varit förtvivlade. Många gånger har det handlat om att de har varit i placering och att man strax därefter har gjort bedömningen att vårdnadshavarna har ändrat sitt beteende. Barnet har då inte känt en trygghet i detta.
Jag kan se att i de fall som jag har mött där barn och unga har förts ut ur landet har de ofta signalerat till en eller flera myndigheter om rädsla. Man har återigen trott på vad som har varit läpparnas bekännelse när man har talat med vårdnadshavarna, som säger att detta inte ska ske. Men vi lyckas inte skydda barnen. Föräldrar tar barnen till länder som de själva har flytt ifrån ganska nyligen utan att det sker någon större reaktion.
Därför tänker jag att det som ett första steg vore väldigt viktigt att ge ett uppdrag till fler myndigheter. Det har ju eftersökts att man måste jobba mycket bredare. Det handlar om ett uppdrag att ta fram rutiner för att förhindra att barn och unga förs ut ur landet.
Det handlar också om rutiner och samtal om vad som ska hända när en kommun får kännedom om att ett barn inte befinner sig i kommunen, där man har identifierat en stol som står tom i skolan, och inte riktigt vet vad man ska göra. Det handlar alltså både om att förhindra, vilket är det absolut primära, och om de fall som vi inte lyckas förhindra. Hur kan vi se till att vidta alla tänkbara och möjliga åtgärder för att få hem barnet?
Jag ser ett stort behov av att vi tillsammans tar fram ett sådant förslag på uppdrag och ser till att det kommer på plats. Det är någonting som jag har eftersökt i många år. När det kommer till ledamotens fråga tänker jag på det parlamentariska läge vi har.
I de frågor som är viktiga är det alltid så när vi lägger fram förslag i utskott - det här är ju frågor som vi har drivit och kommer att driva - att ju bredare majoritet man får för att få igenom sina idéer, desto bättre är det såklart. Men inom ramen för januariavtalet kommer jag att driva på stenhårt i denna fråga. Jag kommer inte att ge mig, och jag ser det som självklart att om vi är överens så är vi överens.