KBLab/rixvox huggingface dataset:
Margareta Fransson (MP):
Just när vi debatterar dessa viktiga frågor pågår en familjevistelse på Ågrenska för familjer som har barn med epidermolysis bullosa, förkortat EB. Det är ett samlingsnamn för ett trettiotal olika ärftliga sjukdomar som ger blåsbildningar i huden och ibland även i slemhinnor.
I Sverige finns 400-500 personer med sjukdomen. Men lindriga former blir sannolikt inte alltid diagnostiserade, så antalet kan vara betydligt högre.
Om det finns åhörare som inte riktigt vet vad Ågrenska är kan jag informera om att det är en idéburen organisation som verkar för kompetensutveckling och utbyte av erfarenheter mellan barn, unga och vuxna med sällsynta diagnoser och funktionsnedsättningar, deras familjer och personalen som de möter.
Att leva med en sällsynt diagnos innebär många gånger att man har både en funktionsnedsättning och en ytterligare problematik på grund av att sjukdomen inte är helt känd.
Det kan ibland vara väldigt tufft att både ha en funktionsnedsättning och dessutom behöva agera som sin egen advokat eller att ha nära och kära som hjälper till och agerar som språkrör. Man kan till exempel få tillbringa en stor del av mötet med vårdprofessionen med att bara informera om sjukdomen.
De stuprör vi har i dag inom hälso- och sjukvården är inte helt anpassade för den typ av samverkan som dessa individer behöver. Det kan också vara svårigheter med kontinuitet när vi har hög personalomsättning. Då får man träffa olika individer hela tiden. I vissa fall kan det vara svårt att hitta rätt expertis i landet, och ibland känner man sig väldigt ensam.
Man har också många gånger ett stort behov av flera olika samverkande aktörer inom hälso- och sjukvården, hos myndigheter och hos kommunerna med de olika stöd som finns där. Här vill jag passa på att lyfta fram Miljöpartiets förslag.
Vi tycker att man själv borde kunna få kalla till en SIP och inte behöva vänta på att regionen eller kommunen kallar. Sedan en förordning i EU kom till för lite mer än 20 år sedan har drivkraften ökat för läkemedelsföretag att ta fram läkemedel.
Trots att drivkraften har ökat saknar många diagnoser i dag en godkänd behandling. Jag kan passa på att rikta ett tack till Barbro Westerholm som gav oss en väldigt gedigen bakgrundsbeskrivning angående läkemedel.
I dag har vi en situation i vårt land där vi accepterar en hög kostnad för läkemedel då patientgruppen är liten. Men det finns patienter som inte får tillgång till behandling eftersom behandlingen inte anses tillräckligt kostnadseffektiv för de minst sjuka i en grupp. Det gäller förvisso om nu inte patienten betalar själv.
Men den kostnaden är väldigt hög. För gruppen med sällsynta diagnoser är kostnaden för läkemedel sällsynt hög. Jag anser att vi behöver ha ett system där alla som behöver läkemedlet också ska få det. Patienter i hela landet behöver få tillgång till bästa tillgängliga vård på ett jämlikt sätt.
Därför delar jag Kristdemokraternas och Liberalernas utgångspunkt att det behövs en särskild nationell strategi och finansiering för att patienter i hela landet ska få tillgång till läkemedel vid sällsynta sjukdomar och diagnoser.
Margareta Fransson (MP):
Jag vill börja med att tacka statsrådet Lena Hallengren för svaret på denna interpellation. Man kan undra varför jag ställer den här frågan. Jag ställer den därför att det är så viktigt att alla människor i vårt samhälle i så hög grad som möjligt har möjlighet att vara delaktiga.
Många gånger är just tillgång till hjälpmedel en avgörande förutsättning för att individer med olika typer av funktionsnedsättning ska kunna arbeta, ha en aktiv fritid eller kunna fullgöra sin skolgång på samma sätt som sina klasskamrater, för att nämna några exempel.
Min interpellation kan sägas handla om tre olika frågeområden: funktionshindersfrågor, hjälpmedel och upphandling. Dessa områden överlappar varandra, påverkar varandra och är beroende av varandra.
Jag upplever att tonvikten i min interpellation ligger mer på upphandling än på funktionshinderspolitiken i sig, kanske ännu mer specifikt hur tillgången till innovativa hjälpmedel kan möjliggöra deltagande i samhället, sysselsättning, aktiv fritid och skolgång.
Enligt patientlagen ska patienten få information om de hjälpmedel som finns för personer med funktionsnedsättning. Om det finns olika alternativ ska patienten få välja med hänsyn till behov och om kostnaderna framstår som befogade.
När jag pratar med olika personer med funktionsnedsättning är de brister de tar upp inte primärt att det saknas hjälpmedel. Det är snarare: Varför kan inte jag få tillgång till de här hjälpmedlen som finns på marknaden? Jag har inte råd att köpa dem själv. Eller: Hur vet jag egentligen vad som finns för mig?
En tanke som slog mig när jag funderade på detta med innovativa hjälpmedel var: Tänk om arbetslösheten, som är påtagligt mycket större bland personer med funktionsnedsättning, kanske i mycket högre grad än vad vi tror har sin bakgrund i bristen på individanpassade hjälpmedel.
Det är egentligen ingen fråga utan mer att jag tänker högt. Jag håller med statsrådet om att vi behöver bli bättre på att utnyttja potentialen inom upphandling. Det gynnar individer men också innovationer.
Frågan till statsrådet blir då: Vad anser statsrådet behövs ytterligare för att säkerställa att individer får tillgång till de innovativa hjälpmedel som kan utvecklas och öka delaktighet och välbefinnande?
Margareta Fransson (MP):
Jag är medveten om att statsrådet inte är huvudansvarig för dessa frågor, men som jag sa tidigare är det här ändå frågor som angränsar till statsrådets ansvarsområde.
Som statsrådet säger är målet som regeringen har med offentlig upphandling i förlängningen att främja innovationer, och flera steg är tagna just för att främja innovativa lösningar. Precis som statsrådet nämner har Upphandlingsmyndigheten en stor möjlighet att ge ett effektivt stöd till upphandlande enheter.
Jag satt och tittade lite på nätet i går, och då dök det upp en alldeles ny rapport från Upphandlingsmyndigheten. Den visade en modell för vad som utmärker ändamålsenliga inköpsorganisationer utifrån uppdraget att stimulera etablering av ändamålsenliga inköpsorganisationer.
Man beskriver i den här rapporten att modellen är ett bra verktyg som kan användas för att uppskatta organisationernas mognadsgrad när det gäller upphandling. Jag tänker mig att det kommer att bli intressant att följa det arbetet. Man konstaterar också att utvecklingen på upphandlingsområdet går långsamt.
Ett av budskapen från myndigheten är att beslutsfattare äger ett stort ansvar när det gäller att just ansvarsfullt och medvetet driva arbetet mot mer strategiska inköp i sina organisationer men också när det gäller att utvecklingstakten behöver öka. Jag kommer nu att citera ett stycke ur deras rapport.
"Det kommer att krävas omfattande insatser för att utveckla Sveriges offentliga affärer i den riktning som regeringens politik pekat ut. Upphandlingsmyndigheten har en viktig roll i att stödja och utveckla den offentliga marknaden. Det har också ledningen hos upphandlande organisationer samt Riksdag och regering genom nationell styrning av de offentliga inköpen."
När jag läste det här kände jag att jag bitvis blev lite orolig att vi riskerar att inte använda upphandling på det sätt som vi skulle kunna göra och att det då drabbar individer som är i behov av innovativa hjälpmedel men inte får ta del av dem.
Jag tänker också att det finns en risk att de innovativa hjälpmedel som tas fram snarare blir prylar för individer i en redan upplyst medelklass eller högre, om jag kan uttrycka mig så.
Delar du oron med mig att de här innovativa hjälpmedlen inte blir hjälpmedel så som det är tänkt för till exempel funktionshindrade eller att takten är för långsam?
Margareta Fransson (MP):
Tack återigen, statsrådet Lena Hallengren! En utmaning inom offentlig upphandling kan jag uppleva är att det är väldigt många aktörer involverade, vilket ibland gör det lite snårigt för alla inblandade. Jag tänker återkomma lite grann till varför jag ställde den här interpellationen över huvud taget.
Det handlar väldigt mycket om delaktighet och om att ha delaktighet i så hög grad som möjligt. Jag skulle därför önska att få avsluta med några funderingar. Finns det tankar hos regeringen om att se över om det går att göra en sammanställning av hur många som skulle kunna arbeta om personerna i fråga hade individanpassade hjälpmedel?
Det här gäller personer med funktionsnedsättning, som är arbetslösa i betydligt högre grad än andra. Den andra frågan är om det finns några tankar hos regeringen om att göra en översyn av de olika myndigheternas ansvar för hjälpmedel för en smidig och individanpassad hantering.
Margareta Fransson (MP):
Min fråga går till statsrådet Matilda Ernkrans. I budgeten har regeringen lagt fram en väldigt välbehövlig satsning för fler platser i verksamheten i hälso- och sjukvården som förkortas VMU, verksamhetsförlagd utbildning.
Satsningen möjliggör att fler ska kunna utbilda sig till allmänsjuksköterskor eller specialistsjuksköterskor. Det är väldigt nödvändigt för att klara vården i dag men också för att klara vården i framtiden.
Min fråga till statsrådet är vilka åtgärder och insatser som statsrådet anser behöver tas till för att upprätthålla en god utbildningskvalitet i de verksamhetsförlagda utbildningsplatserna.
Margareta Fransson (MP):
Tack för ditt svar, statsrådet Matilda Ernkrans! Först vill jag säga att jag håller med dig. Den här flaskhalsen har varit ett problem under många år. Det är ett väldigt välkänt problem.
Jag undrar hur statsrådet ser på samverkan mellan lärosätena och verksamheterna oavsett om de är i regioner eller kommuner och vad statsrådet anser skulle kunna förbättras.
Margareta Fransson (MP):
Även min fråga går till statsrådet Eneroth. Låt mig citera statsrådet: "Jag vill att det ska vara enkelt för resenärer att göra bra och smarta klimatval och därför går vi nu fram med klimatdeklarationer för flygresor. På så vis synliggör vi flygets klimatpåverkan, premierar de flygbolag som tar ett större klimatansvar och påskyndar omställningen."
Jag kunde inte ha sagt det bättre själv. Citatet är från i höstas när regeringen presenterade sitt förslag om klimatdeklarationer för flygresor. När nuvarande regering presenterade vilka propositioner man tänker lägga fram till riksdagen fanns inte detta förslag med. Varför?
Margareta Fransson (MP):
Min fråga går till statsrådet Anna-Caren Sätherberg. Miljöpartiet har under många år drivit frågan om att rädda Östersjön. Det har handlat om övergödning när torsken höll på att ta slut, och nu verkar det gå åt samma håll med sillen och strömmingen. Vi har ofta upplevt att vi får slåss mot väderkvarnar.
När vi till slut lyckades få med riksdagen på ett utskottsinitiativ i frågan kände vi att vi hade kommit en bit på vägen när det gäller att flytta ut trålgränsen. Men nu krävs att regeringen agerar på vårt utskottsinitiativ. Vi kan inte vänta på aktion, utan det behöver ske omgående.
Min fråga är hur statsrådet har tänkt att agera i denna avgörande fråga. Tänker landsbygdsministern agera på utskottsinitiativet eller avvakta tills sillen och strömmingen är utfiskade?
Margareta Fransson (MP):
Enskilda medlemsländer kan ju agera vid sidan om den gemensamma fiskepolitiken. Det handlar ju om att skydda ekosystemen och fiskbestånden när så krävs. Nu upplever vi att det faktiskt är just ett sådant akut läge. Vi känner också att det är regeringens skyldighet att agera. Riksdagen vill ju gärna göra försök, så vad väntar vi på egentligen?
Även denna fråga går till statsrådet Lena Hallengren, som inte hinner sitta ned särskilt mycket i dag. När jag ser bilder förstår jag att Ukrainas sjukhus riskerar att få slut på sjukvårdsmateriel. Patienter och hälso- och sjukvårdsmedarbetare arbetar under väldigt svåra förhållanden.
Krig och sjukdomar går alltid hand i hand. Coronapandemin är inte över, och i Ukraina oroar man sig även över fortsatt polio och tuberkulos.
Barn, unga, vuxna och äldre kommer att behöva hjälp på sjukhus i andra länder - många gånger även högspecialiserad vård. Självklart ska vi hjälpa till. Min fråga till statsrådet är: Hur uppfattar du att vår beredskap ser ut inom just hälso- och sjukvården?
Margareta Fransson (MP):
I vårt välfärdssamhälle har vi kunnat ta del av skrämmande uppgifter om 170 lex Maria-anmälningar de senaste tre åren om allvarliga vårdskador inom förlossning. Ett sextiotal barn har dött, och för tolv av anmälningarna har skador förklarats bero på hög arbetsbelastning. Jag måste säga att jag är trött på hur vi behandlar kvinnovården.
Jag är också trött på att bli upprörd över något som egentligen är självklart. Min fråga går till statsrådet Lena Hallengren. Vilka åtgärder kan statsrådet tänka sig att vidta för att lyfta upp kvinnohälsa och särskilt mer tid att arbeta evidensbaserat och utifrån det friska och normala hos den födande kvinnan?
Mubarik Mohamed Abdirahman (S):
I dag debatterar vi åtgärder för att stärka människors rätt och möjlighet att byta försäkringsgivare av sina privata pensionsförsäkringar och individuella tjänstepensionsförsäkringar. Förslaget handlar i grund och botten om att se till att konsumenterna får större inflytande över sitt sparande.
Betänkandet innehåller till att börja med regeringens förslag till ändringar av lagstiftningen för att möjliggöra återköp och flytt av individuella livförsäkringar där försäkringstagare eller andra ersättningsberättigade bär placeringsrisken, så kallade fond- och depåförsäkringar. Det finns en avgörande skillnad mellan traditionella försäkringar och fond- och depåförsäkringar.
En traditionell försäkring kännetecknas av att försäkringstagaren har liten eller ingen möjlighet att påverka förvaltningen av de inbetalda premierna och att försäkringsgivaren bär placeringsrisken. Men i en fond- eller depåförsäkring är det försäkringstagaren som väljer var premierna ska placeras samt i huvudsak bär risken.
I dag finns det 1,4 miljoner individuella fond- och depåförsäkringar tecknade före den 1 juli 2007, varav en halv miljon saknar rätt till återköp eller flytt. De uppgår till ett värde av 142 miljarder kronor. Att möjliggöra återköp och flytt är viktigt för att skydda konsumentens rätt till inflytande över sitt sparande och att inte bli inlåst i avtal som tecknas över flera decennier.
En stärkt rätt till återköp och flytt är också viktigt för att skapa en mer välfungerande marknad. I dag är rätten till återköp begränsad till försäkringar som ingåtts från och med den 1 januari 2006 och flytträtten begränsad till försäkringar som ingåtts från och med den 1 juli 2007. Regeringens förslag innebär att det ska vara möjligt med återköp eller flytt oavsett när försäkringsavtalen har ingåtts.
Regeringen föreslår också ändringar i lagen om årsredovisning i försäkringsföretag som endast avser rättelser av felaktiga hänvisningar. Fru talman! Betänkandet innehåller också två förslag till tillkännagivanden som syftar till att underlätta för människor att i praktiken flytta sina tjänstepensioner och tillgodogöra sig sina rättigheter som konsumenter.
Vi välkomnar de här initiativen och ser positivt på att fortsätta att utveckla politiken på de här områdena. Fru talman! Marknaden för privata liv- och pensionsförsäkringar omsätter enorma värden och är central för individens ekonomiska trygghet. Det är angeläget att både stärka konsumenternas rättigheter och se till att vi får en välfungerande marknad.
Samtidigt är det viktigt att poängtera att vi även måste säkra en god trygghet för alla som väljer att inte ha en lika aktiv roll i placeringarna av sina försäkringspremier. Med det vill jag yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet. Med tanke på att detta är min sista debatt vill jag också passa på att tacka finansutskottet.
Mubarik Mohamed Abdirahman (S):
Även min fråga är riktad till statsrådet Anders Ygeman. Jag vill lyfta upp en fråga som har varit aktuell den senaste tiden, nämligen islamofobi. I min hemstad Malmö har vi tagit fram en rapport som visar att nästan allt hat och hot på nätet riktar sig just mot muslimer och människor från Mellanöstern. Enligt rapporten riktas nästan 70 procent av alla hatkommentarer på sociala medier mot muslimer. Tidigare har vi i en rapport kunnat läsa om att det sker minst ett angrepp i veckan mot moskéerna i Sverige.
Utöver detta möter jag många vittnesmål. Det är framför allt kvinnor som blir bespottade och attackerade för att de bär slöja. Vad kommer regeringen att göra för svenska muslimer som utsätts för hatbrott?
Mubarik Mohamed Abdirahman (S):
Jag vet att regeringen gör mycket, men jag vill berätta att i min hemstad Malmö har vi 180 olika nationaliteter och att det talas över 150 olika språk. För oss är mångfalden en styrka. Samtidigt finns det högerextrema krafter som vill dela upp samhället i ett vi och dom. Jag hoppas att regeringen kan göra ännu mer för att skydda våra minoriteter.
Mubarik Mohamed Abdirahman (S):
Min fråga är riktad till statsrådet Max Elger. Ekonomiska problem kan drabba alla. De som hamnar i ekonomisk kris och inte klarar att betala sina räkningar eller betalar sina skulder med lån hamnar i en ond spiral där lån tas för att hantera situationen. Personer med låg inkomst löper större risk för skuldproblem.
Oftast uppstår problemen i samband med livsförändringar, till exempel sjukskrivning, arbetslöshet, konkurs, skilsmässa eller dödsfall i familjen. Överskuldsättningen kan också bero på konsumenternas eget beteende, exempelvis om de har tagit för många krediter. Andra har svårt att förstå information om krediter eller har problem med någon typ av beroende såsom spelande. Vi kunde under januari följa olika reportage från SVT om människor som drabbats av den här skuldsättningen.
Det var förödande historier, bland annat från Perstorp. Man beräknar att skuldberget som privatpersoner inte kan betala är 87 miljarder. Hur kommer regeringen att motverka överskuldsättningen?
Pontus Andersson (SD):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservationen från Sverigedemokraterna, Moderaterna och Kristdemokraterna. Riksdagen kommer i veckan att fatta beslut om förändrad lagstiftning gällande nya uppgifter om den tilltalades ålder i straffprocessen. Förslaget innebär bland annat större möjligheter att bevilja resning om det framkommer nya uppgifter om den tilltalades ålder.
Förbudet för högre rätt att ändra en dom till den tilltalades nackdel när endast den tilltalade har överklagat ska inte gälla om det framkommer nya uppgifter om hans eller hennes ålder som skulle kunna utgöra grund för resning. Förslaget i sig är ett steg i rätt riktning, men det har ändå sina brister. Med anledning av det har Sverigedemokraterna, Moderaterna och Kristdemokraterna inkommit med en reservation i frågan.
Enligt vår uppfattning är det föreslagna kravet för högt ställt när det gäller att de nya uppgifterna sannolikt skulle ha lett till att den tilltalade hade dömts till en väsentligt svårare eller mer ingripande påföljd. Regeringen bör därför återkomma med ett förslag på hur detta krav kan sänkas genom att väsentlighetskravet tas bort.
Resning till den tilltalades nackdel bör därmed kunna beviljas om den tilltalade sannolikt skulle ha dömts till en svårare eller mer ingripande påföljd, till en annan utgång eller till en annan utgång i utvisningsfrågan.
Vi menar helt enkelt att det inte vore rimligt om man i många fall kommer att gå miste om möjligheten att utdöma strängare straff med anledning av skrivningen om just "väsentligt svårare eller mer ingripande påföljd". Det svenska rättssystemet måste vila på en rättvis grund.
För oss innebär det i det här fallet att frågan ska prövas utifrån de nya förutsättningarna om personens ålder när det gäller alla sannolika skäl till justeringar till den tilltalades nackdel, inte bara om den tilltalade dömts till en väsentligt svårare eller mer ingripande påföljd. Risken finns annars att alldeles för få av fallen över huvud taget kommer att prövas.
För en person som har ljugit om sin ålder eller på annat sätt skaffat sig fördelar genom att uppge en ålder som personen inte har måste rättssamhället i alla fall tydligt sätta ned foten.
Att i bara vissa fall pröva möjligheten till en svårare eller mer ingripande påföljd leder inte bara till att personen åter drar fördelar av sin felaktiga ålder; det leder också till att två eller flera kan vara dömda för samma brott men ha fått olika straff beroende på att den ena i ett tidigare skede har angett en ålder som inte stämmer överens med verkligheten. Detta rimmar inte väl med rättssamhällets principer.
Det innebär dessutom att personen som har fuskat eller ljugit åter drar nytta av sitt intolerabla beteende. Att pröva varje fall i stället för bara vissa fall skulle kunna innebära något högre kostnader men också mer arbete. Men det vilar på rättvisans grund. Rättsväsendet ska få kosta, rättvisan ska få kosta och demokratin ska få kosta.
Med anledning av detta yrkar jag som sagt bifall till vår reservation.
Pontus Andersson (SD):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservation 2 från Sverigedemokraterna, Kristdemokraterna och Moderaterna. I veckan kommer riksdagen att fatta beslut om att införa registreringsskyldighet för vissa förbetalda tjänster som kan nås genom till exempel kontantkort. Förändringarna av lagen om elektronisk kommunikation är välbehövliga och stöds av en stor majoritet av riksdagens partier.
Förslaget innebär att den som tillhandahåller en förbetald tjänst ska registrera uppgifter om abonnenten och kontrollera abonnentens identitet innan tjänsten börjar användas. Vidare föreslås ändrade regler om utlämnande av uppgifter om elektronisk kommunikation till brottsbekämpande myndigheter.
Förslagen innebär ett tydligare krav på format, ett utvidgat skyndsamhetskrav och en utvidgad reglering om ersättning. Sverigedemokraterna välkomnar ändringarna men har tillsammans med Kristdemokraterna och Moderaterna identifierat ett möjligt problem som förslaget dessvärre inte tar höjd för. Inom den organiserade brottsligheten har bruket av bilmålvakter blivit vanligt förekommande.
Syftet med bilmålvakter är helt enkelt att en annan person än den som brukar bilen står som ägare, och på så sätt blir det svårare för brottsbekämpande myndigheter att binda den som har brukat fordonet till det enskilda brottet.
Ingen kan nog påstå att kriminella inte är snabba med att komma på lösningar för att kunna kringgå lagar, och det är här vi misstänker att lagförändringarna gällande registrering av kontantkort har en tydlig brist som man redan nu bör se över.
Enligt vår uppfattning finns det skäl att, utöver möjligheten att avsluta tjänsten, kunna döma någon till ansvar som uppsåtligen eller av oaktsamhet överlåter en kontantkortstjänst till någon som man befarar eller har skäl att anta bedriver kriminell verksamhet. Svensk lagstiftning har tyvärr en förmåga att hela tiden ligga ett steg efter de kriminella.
Exempelvis frågan om registrering av kontantkort är en fråga som Sverigedemokraterna har drivit i riksdagen men som först nu kommer att bli verklighet. Lagändringarna förväntas träda i kraft den 1 augusti i år, men risken finns att vi tämligen omgående inser att de kriminella använder sig av målvakter för att på så sätt dölja sin brottslighet.
Om vi med lagstiftning vill kunna ligga steget före de kriminella vore det rimligt att redan nu se till att täppa igen de luckor i lagen som högst troligt kommer att kunna utnyttjas av kriminella som en del av den organiserade brottsligheten. Avslutningsvis vill jag därför yrka bifall till reservation nummer 2.