Olof Lavesson (M):
Detta är fortfarande inget svar på min fråga om vad regeringen politiskt tänker göra med anledning av det brev som institutet har skickat. Det är egentligen ingenting som förvånar mig, för regeringens tondövhet har varit total rakt igenom hela processen. Filmavtalet sas upp i en debattartikel. Konsekvenserna hade man ingen aning om. Men avtalet skulle sägas upp - punkt och basta! Sedan utlovades vad man kallade för en bred dialog och djup förankring.
Men när det visade sig att det som alla ville diskutera var finansiering, organisation och samverkan var regeringen inte längre intresserad. Just detta gick inte att diskutera, för här hade man redan bestämt sig. Oavsett graden av motsatt uppfattning från såväl branschaktörer som politisk opposition vek regeringen inte en tum. Man sa att filmen skulle bli en del av kulturpolitiken, och så chockhöjde man momsen. Nu skulle vi få en statlig filmpolitik, och Filmininstitutet fick allt ansvar för den.
Nu skulle äntligen branschen få inflytande, och så hamnade man i branschråd, som egentligen bara är tyckargrupper utan inflytande. Och inte gick det bättre i riksdagen. När vi fattade beslut här var det på sju bärande punkter som riksdagen fattade ett annat beslut än vad regeringen föreslog. Det var underkänt när det gäller finansieringen. Det var underkänt när det gäller organiseringen. Det var underkänt när det gäller produktionsförutsättningarna. Det var underkänt när det gäller samverkan, när det gäller digitaliseringen och när det gäller piratkopieringen. Vad var kulturministerns reaktion?
Jo, att allt har gått strålande och att det finns ett brett stöd för regeringens filmpolitik! Det finns som vanligt inga gränser när kulturministern sjunger lovsånger i sin egen kyrka. Nu står vi här, ett och ett halvt år senare. Det är elva månader sedan detta infördes. Om vi ska vara ärliga, herr talman, har det inte gått så bra. Det har faktiskt inte gått alls. Kulturministern agerar som om momsfrågan inte är ett problem, men det är den ju. Vi kan läsa vittnesmål efter vittnesmål om hur biografer runt om i landet drabbas av regeringens nya kulturmoms.
Det är nedläggningshot för biografer och ekonomiska kriser för våra filmfestivaler. Nu är det Filminstitutet självt som larmar om behovet av att bio inte ska särbeskattas utan ha samma kulturmoms som övrig kultur. När det gäller den nu havererade dialog som beskrivs i min fråga fick regeringen underkänt redan 2016 när riksdagen i ett tillkännagivande konstaterade att de så kallade branschråden inte skulle räcka till och att det krävs ytterligare åtgärder för samverkan inom branschen.
I dag vet vi att så är fallet, och det visar också larmet. Relationerna är under fryspunkten. Ändå konstaterar regeringen i årets budgetproposition att allt är så bra att några vidare åtgärder inte kommer att krävas. Konsekvensen blir att regeringen nu åter får bakläxa. I morgon klubbar riksdagen ett förnyat tillkännagivande eftersom vi ser verkligheten så som den ser ut. I går stod kulturministern här i kammaren i budgetdebatten och berättade att verkligheten syns i tabellerna. Nej, så är det inte, herr talman.
Verkligheten syns inte i tabellerna; den syns utanför fönstret. Någonstans hoppas jag att kulturministern reser sig upp, tittar ut genom fönstret och börjar ta lite mer ansvar. Återigen: Vad tänker kulturministern göra med anledning av brevet? Det som krävs nu och som Filminstitutet påtalar är politiskt agerande. Därav har vi inte sett någonting än så länge.