Jennie Nilsson (S):
Jag tänkte börja där Luciano slutade, det vill säga hur regeringen i nuläget egentligen bara ändrar sin retorik. Jag har stått i den här kammaren och haft debatter om den aktiva arbetsmarknadspolitiken med Littorin vid ett flertal tillfällen. Jag har haft synpunkter på att man nedrustade den ganska kraftigt.
Man var som lägst nere på 4 500 platser. Jag hade bland annat synpunkter utifrån en utvärdering som gjordes av IFAU där man sade att allting under 10 000 är ett problem eftersom man då inte kan garantera kvaliteten. Då sade ministern väldigt tydligt till mig att vi hade ett bra läge i landet, att man skulle vara rädd så att man inte låser in åtgärder, att det tuffade på och det här behovet inte fanns.
Ministern sade att vi måste anpassa antalet åtgärder efter arbetsmarknadsläget. Även om jag då kunde ha synpunkter på att man gick ned alldeles för långt utifrån kvalitetsaspekten kunde jag ändå ha respekt för att man sade att man skulle anpassa antalet åtgärder och vilka typer av åtgärder man har efter det arbetsmarknadsläge som råder.
Därför blir jag väldigt bekymrad över den situation som vi har i höst med fantastiskt många varsel. Fackföreningsrörelsen och Svenskt Näringsliv har samstämmigt gått ut och sagt att nu behövs det aktiva åtgärder. Vi behöver få besked från regeringen om vad vi ska göra.
Sveriges Kommuner och Landsting signalerar att man behöver ha besked för 2010. Nu senast sade Calmfors, som annars brukar vara en förespråkare för regeringens politik, att nu är vi ett läge där det behövs någonting annat. Läget är exceptionellt. Det har inte varit så här illa sedan 90-talskrisen.
Och fortfarande står Littorin i talarstolen och talar och argumenterar som om läget vore gott. Det var en fantastisk uppvisning du gjorde nyss i att prata ganska mycket utan att egentligen på något sätt beröra frågan. Vad tänker regeringen göra? Det kan väl vara en bra egenskap som minister, men jag tycker att du är svaret skyldig.
Det här berör människor oerhört mycket ute i vårt land. Om det var så att du faktiskt menar allvar med det du stod och sade exempelvis till mig och många andra när vi hade debatter tidigare om att de justeringar som görs nu görs utifrån det arbetsmarknadsläge som råder, borde man i konsekvensens namn nu göra någonting annat. Vad är det då för någonting annat som man vill göra? Vilka åtgärder är det som kommer?
Jag hakade upp mig lite grann på att ministern hänvisade till arbetsgivarnas ansvar, och så räknade han upp allt det som är arbetsgivarnas ansvar under normala omständigheter. Omställningsavtalen har vi under normala omständigheter, de moraliska aspekterna ligger på arbetsgivarna under normala omständigheter och så vidare, och allt det är nog gott.
Men om man vill använda det som ett argument i de exceptionella tider vi har just nu måste det rimligen betyda att ministern vill att de ska göra något mer än det som de har gjort tidigare. De ska ta det ansvar som ni till stora delar nu inte tar. Då kommer jag osökt att tänka på andra sammanhang då vi har stått här och ministern har pratat om trösklar och hur viktigt det är att man sänker trösklarna för framför allt små och medelstora företag när det gäller att rekrytera.
Min fråga blir då givetvis: På vilket sätt tror ministern att det kommer att underlätta för företagen att rekrytera om man nu dessutom får beskedet att man har ett ökat ansvar för att se till att om företaget går på pumpen ska man se till att de anställda får jobb någon annanstans. Man ska alltså ansvara för deras utbildning, kompetensutveckling och så vidare för att komma till nytt arbete. Det känns inte rimligt.