KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Leijonborg (FP):
Jag håller helt med Luciano Astudillo om verklighetsskildringen, att detta är en mycket angelägen fråga. Jag håller också med om att det är bra att göra klart för sig att islam för all framtid kommer att vara en religion i Sverige. Man kanske rent av kan uttrycka att islam i dag är svensk religion. Ändå får man väl vara lite försiktig med orden.
Astudillo säger att vi har ett stort behov av att forma en svensk islam. Vad är "vi"? Är det rimligt att kristna utformar en annan religion? Det måste väl ändå bekännarna till den religionen göra.
I 500 år har den svenska staten utbildat präster. Ja, man kan säga att det kanske var ett misstag. Nu har vi bestämt oss för att riktigt så ska vi inte längre ha det. Men staten betalar ju för högskoleutbildning för präster och pastorer i de fria samfunden.
Det finns också ett antal fria samfund som har folkhögskolor med statligt stöd. Jag tycker därför inte att det så att säga är något stort principiellt streck man behöver gå över för att konstatera att det visst är fullt möjligt för den svenska staten att med skattemedel stödja en sådan här yrkeskategoris utbildning.
Det ter sig desto mer angeläget eftersom vi säkert båda gör bedömningen att sådana imamer - om vi nu talar om dem - skulle kunna bidra till att militanta, fundamentalistiska krafter inom islam hölls tillbaka.
Det är klart att man kan tycka att vi som politiker måste vara försiktiga med orden.
Men tänk om jag - för att dra en parallell till den kristna sfären - skulle stå här och säga att jag tycker att det är angeläget att Missionskyrkan och Svenska kyrkan får ekonomiska möjligheter så att Livets Ord i Uppsala kan trängas tillbaka!
Jag tycker inte att politiker på det sättet ska lägga sig i själarnas kamp inom religionerna. Vi har båda gjort distinktionen lagligt respektive olagligt. Hederskulturen är delvis olaglig. Terrorism är olagligt.
Om det handlar om att så att säga hålla tillbaka krafter som är redo att överträda lagen och förstöra det som det öppna jämställda demokratiska samhället byggt upp är vi överens om att det är ett samhällsintresse att hålla tillbaka sådana strömningar. Då är min slutsats att det är fullt rimligt att staten ställer upp med ekonomiska resurser för att hjälpa till.
Men den parallell jag drog till Tyskland visar att det kan gå väldigt fel om många muslimer upplever att detta är ett slags kulturimperialism eller religionsimperialism. Jag tror inte att de imamer som skulle utbildas då kommer att kunna fungera i det muslimska samhället.
Min slutsats så här långt av detta samtal är: Låt oss hoppas på att vi får signaler från muslimerna själva i Sverige. Jag ska verka för att de signalerna bemöts mycket generöst. Är det så att de inte kommer på grund av splittringen i den muslimska gruppen ska jag verkligen försöka driva på den processen, för jag tror att det är jätteviktigt att vi kommer framåt.
Lars Leijonborg (FP):
Apropå Islamic Center i Malmö reagerade jag också mycket kraftigt. Det var en våg av bränder. Problemet var att församlingen inte fick några försäkringar därför att det brann så ofta att inget svenskt försäkringsbolag ville teckna försäkring.
Jag fann det helt oacceptabelt i ett rättssamhälle att en grupp som vill ha en samlingspunkt inte har möjlighet till det därför att det finns våldsverkare som sätter sig över lagen. Jag tog också en del initiativ för att försöka få en lösning på det problemet. Våra utgångspunkter är relativt likartade.
Jag tycker att det var intressant att Astudillo talade om våra danska vänner när det gäller integrationspolitiken. Det är väl inte alltid som Danmark är föregångsland när det gäller integrationspolitik, men ibland är även de det. Jag ska gärna studera hur de har gripit sig an denna fråga.
Min starka förhoppning är att över huvud taget relationerna mellan det offentliga Sverige och den muslimska minoriteten ska bli bättre och intensivare och att vi som ett inslag i en sådan fördjupad relation ska hitta bra former för att hjälpa till att utbilda imamer.
Vi är i en situation där alternativet är wahhabister med oljepengar bakom ryggen som tar över moderata muslimska grupperingar runt om i Sverige. Det är en extremt olycklig utveckling. För att förhindra den tycker jag att vi ska göra stora ansträngningar, och jag lovar att hjälpa till.
Lars Leijonborg (FP):
Solveig Zander har frågat mig vad jag avser att göra för att vi ska få en godkänd högskoleutbildning för kiropraktorer. Universitet och högskolor i Sverige har i uppdrag att bedriva utbildning utifrån såväl studenternas efterfrågan som arbetsmarknadens behov.
Det innebär bland annat att det ankommer på lärosätena att anordna nya utbildningar när en sådan efterfrågan finns och lärosätena bedömer att utbildningen kan uppfylla uppställda kvalitetskrav. Högskoleverket är ansvarig myndighet när det gäller examenstillstånd och utvärdering av utbildningens kvalitet. Legitimerade Kiropraktorers Riksorganisation, LKR, har i underhandskontakter med Utbildningsdepartementet tagit upp frågan om kiropraktorutbildning i högskolan.
LKR har då uppmanats att själva kontakta universitet och högskolor för att undersöka förutsättningarna för att starta en sådan utbildning. Frågan om en kiropraktorutbildning inom högskolan är således en fråga för universitet och högskolor att ta ställning till.
Lars Leijonborg (FP):
Det här är en mycket gammal fråga; den har återkommit år efter år. Ett problem i sammanhanget är att den utbildning som nu finns av kiropraktorer inte anses hålla tillräcklig kvalitet, trots att den är ganska lång.
Om utvärderingen hade lett fram till att den höll hög kvalitet, skulle naturligtvis en möjlighet ha varit att statsmakterna hade bedömt att den var så viktig att offentliga medel i ännu högre grad borde föras dit och att den skulle ha högskolestatus. Men det steget var alltså inte möjligt eftersom man ansåg att den inte håller tillräckligt hög kvalitet.
Då finns en annan möjlighet, nämligen att en högskola bestämmer sig för att starta en kiropraktorutbildning och se till att den håller tillräckligt hög kvalitet. Det steget har ännu ingen högskola velat ta. Med det system vi har i Sverige är beslutsrätten i den typen av frågor decentraliserad till respektive högskola.
Jag kan därför inte lämna något besked om att regeringen avser att införa en statlig kiropraktorutbildning.
De som är närmast denna verksamhet måste jobba med kvalitetsfrågorna och i dialog med arbetsmarknaden om dess behov fundera över hur en sådan här utbildning kan utvecklas, och sedan i sedvanliga former se till att en sådan utbildning eventuellt uppstår.
Den här frågan liknar lite grann den i den förra interpellationen. Jag tycker dock att det finns en del andra dimensioner när det gäller en minoritetsreligion. Frågan här om kiropraktorutbildningen är en fråga av mer medicinsk karaktär.
Jag utgår från att frågan kan lösas inom systemets ram, och det är det vi har sagt gång på gång, bland annat till intresseorganisationen på området.
Lars Leijonborg (FP):
Vi ska naturligtvis följa också denna fråga. Det finns ju kiropraktorer i Sverige, och det finns också en kiropraktorutbildning. Frågan nu är väl om staten ska ta ett större ansvar för den. Statens attityd hittills har varit att vi har ett stort antal vårdutbildningar som vi tar ansvar för.
Just i dag har det kommit en utvärdering från Högskoleverket som visar att det finns mycket stora problem på en rad utbildningar inom den statliga vårdutbildningen. Också en statushögskola som Karolinska Institutet får mycket allvarliga anmärkningar.
Till att börja med kanske staten får fokusera på att få ordning och kvalitet på de vårdutbildningar man redan har i stället för att starta nya. Vi är medvetna om att det finns människor som vill bli kiropraktorer, att det finns en hel del människor som vill gå som patienter till kiropraktorer och att det därmed finns en efterfrågan.
Hittills har den täckts genom de utbildningar som finns i Sverige och utomlands. Grundproblemet när det gäller att staten ska ta ett större ansvar är att kvaliteten i de utbildningar som finns inte är tillräcklig.
Därför har det varit vår uppfattning att man antingen får höja kvaliteten inom den befintliga organisationen eller övertyga en högskola om att inom sina ramar utveckla kvaliteten. Det är det besked som regeringen har givit, och jag hoppas att det är den väg som är framkomlig. Men som sagt har den här frågan levt i många år redan, och vi ska naturligtvis följa den också framöver.
Lars Leijonborg (FP):
Anders Karlsson har frågat mig om jag avser att verka för att säkerställa den långsiktiga och ur arbetsmiljösynpunkt så viktiga forskningen vid avdelningen för arbetsmiljökemi i Hässleholm. Jag instämmer med Anders Karlsson att frågor som är relevanta för samhället såsom arbetsmiljö är viktiga forskningsområden. Det är också viktigt att sådan forskning håller högsta kvalitet.
Därför genomför forskningsråden regelbundna internationella utvärderingar av den forskning som får stöd av dem för att garantera att det är den i internationell jämförelse bästa forskningen som får statens stöd. Avdelningen för miljökemi har under en följd av år fått särskilt stöd för etablering av verksamheten i Hässleholm.
Från 2005 har Stockholms universitet direkt anvisade medel om 3,35 miljoner kronor för stöd till avdelningen för miljökemi. Under 2006 ges dessutom ett tillfälligt anslag om 3,5 miljoner kronor för detta ändamål.
Beträffande detta anslag kan sägas att på sikt måste alla forskningsprojekt inom ett lärosäte rymmas inom ramen för dess totala budget och följaktligen måste kostnaderna prioriteras inom organisationen mellan de angelägna projekt lärosätet vill driva. Därutöver ska forskarna söka bidrag från externa finansiärer som tilldelar medel efter kvalitetsbedömningar.
Det är inte rimligt att riksdag och regering gör bedömningar och prioriteringar av forskning och beslutar om fördelning av medel till enskilda forskargrupper.
Forskarna i Hässleholm har möjlighet att söka forskningsbidrag för sin verksamhet genom Vetenskapsrådet för mera grundforskningsinriktade delar, och från Verket för innovationssystem, Vinnova, Forskningsrådet för miljö, areella näringar och samhällsbyggande, Formas, samt Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap, FAS, för de delar av forskningen som mera specifikt rör miljö och arbetsmiljö. Under de närmaste åren tillförs våra lärosäten stora medel.
Regeringen fullföljer dessutom de satsningar som aviserades i den forskningspolitiska propositionen 2005. Utöver dessa satsningar ges lärosätena en ytterligare förstärkning så att de får ökade möjligheter att prioritera de projekt som bedöms ha högst kvalitet. Nästa år tillförs Vetenskapsrådet närmare 230 miljoner kronor, huvudsakligen riktat mot medicin, teknik och miljöforskning.
Även Vinnova, Formas och FAS får ökade anslag 2007 med 120, 54 och 16 miljoner kronor respektive. Våra universitet och högskolor föreslås 2007 sammanlagt få ökade anslag för forskning och forskarutbildning med mer än 300 miljoner kronor. Under de följande åren kommer anslagen för forskning och forskarutbildning att öka ytterligare.
År 2008 kommer de sammanlagda forskningsanslagen att öka med ca 1,5 miljarder kronor. Härigenom kan svensk forskning få ännu bättre internationell konkurrenskraft.
Lars Leijonborg (FP):
Vi måste sträva mot ett arbetsliv med en sådan miljö att människor inte tar skada av att vara där. Vi har minsann nog problem med frånvaro från arbetslivet ändå.
Allt ska förstås göras för att våra arbetsmiljöer ska vara så bra i allmänhet och giftfria i synnerhet som de bara kan. Institutionen i Hässleholm har sedan några år tillbaka ett slags grundstöd från staten via Stockholms universitet. Det kvarstår ju.
Det framgår av vårpropositionen i år, och det är ingen ändring på det i den budgetproposition som den borgerliga regeringen lade fram. De 3,35 miljonerna kommer via Stockholms universitet att komma till Hässleholm även framöver. När Anders Karlsson använder begreppet långsiktig är det de pengarna vi ska tala om. Det är de som har varit långsiktiga.
Det extra anslag på ytterligare 3,5 miljoner kronor som tillfördes för 2006 har det aldrig funnits något löfte om att de skulle bli permanenta. För dem bör gälla den huvudprincip som jag också tror att vi djupast sett är överens om.
Det är inte jag, Anders Karlsson och andra politiker som är bäst på att avgöra vilka forskare i Sverige och rentav i världen som är duktigast på att identifiera hur man bekämpar gifter i arbetslivet. Den grundprincip vi bör stå för gemensamt är att sådana forskningsmedel ska fördelas i konkurrens.
Jag har ett par avslutande poänger. Den borgerliga regeringen har vidgat den ram som forskare kan söka medel ur. Sannolikheten så långt att forskarna i Hässleholm får ytterligare medel också framöver har ökat i den meningen att det finns en större pott att söka ur.
Min andra poäng är att såvitt jag har kunnat finna har den socialdemokratiska oppositionen inte i sin skuggbudget tillfört några ytterligare pengar utöver de 3,35 miljonerna.
Om Anders Karlsson anser att det är vi politiker som är bäst på att fördela forskningsmedel generellt har han också en uppgift i sin egen partigrupp att få igenom extraanslaget framöver. Vad jag har kunnat finna har ni inte något sådant yrkande. Avslutningsvis i detta inlägg vill jag säga att jag tror att vi ska vara tacksamma för att verksamheten i Hässleholm bedrivs.
Det finns ett grundstöd till den via Stockholms universitet som finns kvar år 2007 och förmodligen också därefter. Vad gäller de extra pengarna ska de fördelas i konkurrens enligt min mening.
Lars Leijonborg (FP):
Vi är överens om en hel del. Det gäller till exempel det som Anders Karlsson slutar med. En bättre arbetsmiljö är en väg att gå för att bekämpa sjukfrånvaron.
Vi är också överens om att det kan finnas fall där det finns områden som forskarvärlden inte har tillräckligt identifierat som en forskningsuppgift och där det kan behövas politiska anvisningar om att en forskning behöver komma till stånd. Då brukar man göra det genom att man garanterar en viss grundfinansiering.
Det är just det som har skett i det här fallet och som kommer att fortsätta. Däremot är huvudprincipen att om vi ska ha forskning av så hög kvalitet som möjligt ska tillgängliga medel sökas i konkurrens. Det är därför som extrasatsningen inte fortsätter i meningen att den är öronmärkt.
Här går våra verklighetsbilder isär. Enligt vad jag har inhämtat och kunnat läsa i de texter som finns gav den socialdemokratiska regeringen heller inte något besked om att den anslagsnivå som gäller för 2006 skulle bli permanent.
Om vi verkligen menar allvar med att vi vill att forskningen ska bli så framgångsrik som möjligt - vad menar vi då? Ska vi vara riktigt seriösa menar vi egentligen inte att några personer i Hässleholm ska ha livstidsgaranti för att de ska få jobba med det här just där.
Vi menar att de forskare i Sverige och kanske världen som är bäst på att lösa problemet ska få så stora resurser som möjligt. Det är också det svar jag har på Anders Karlssons mer generella fråga om regeringen är skeptisk till arbetsmiljöforskning. Det vi gör hävdar vi är en kvalitetssatsning.
Vi menar att den sektorsforskning som bedrivs på detta område i utvärderingar har visat sig ha kvalitetsbrister. Vi tror att sektorsforskningen ofta blir bättre om den förs samman med den universitetsbaserade forskningen och den forskning som finansieras i konkurrens med annan forskning.
Det är det vi gör. Vi växlar sektorsforskningsstöd mot mer generellt forskningsstöd. Den utvecklingen kommer att fortsätta i den meningen att fakultetsanslagen kraftigt ökar, som jag nämnde i mitt ursprungliga svar.
Om de forskare Anders Karlsson tar upp är så duktiga som han säger - jag har personligen ingen anledning att ifrågasätta det - kommer forskningen att kunna bedrivas i samma utsträckning även i fortsättningen. Då kommer de att vinna forskningsmedel i konkurrens.
Lars Leijonborg (FP):
Avvägningen mellan generellt forskningsstöd och stöd till sektorsforskning är naturligtvis inte något antingen-eller. Det finns ett antal specialforskningsinstitut som även vi avser att stödja. Men vår grundhållning på detta område är att den politiska styrningen av forskningen ska bli mindre.
Vi ska i högre grad lita till vetenskapssamhällets förmåga att bedöma och prioritera saker på det här området. Självfallet är forskning om arbetsmiljöproblem en mycket viktig sak, där verksamheten i Sverige definitivt ska vara omfattande. Jag är övertygad om att det kommer att bli så också.
Precis som statssekreteraren på Arbetsmarknadsdepartementet sade är jag övertygad om att en hel del av den forskning som bedrivs på arbetsmiljöområdet och som motsvarar höga kvalitetskrav kommer att bestå.
Jag kan säga det med viss trygghet tack vare att ramen för forskning i Sverige vidgas rätt avsevärt. Som jag nämnde handlar det om en och en halv miljard i nivåhöjning om vi går till 2008. Det är inte bara min förtjänst, utan också den gamla regeringen som i sin forskningsproposition åstadkom en del av den ökningen.
Inom den vidgade ramen är det min övertygelse att omfattande arbetsmiljöforskning kommer att bedrivas också i framtiden.
Lars Leijonborg (FP):
Peter Hultqvist har redan ställt en fråga till mig om vad jag avser att vidta för åtgärder för att kvalitetsförstärkningen riktad till högskoleväsendet dels ska leda till en verklig förbättring på Högskolan Dalarna, dels generellt få den effekten i högskoleväsendet som helhet.
Nu återkommer Peter Hultqvist och frågar mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att dels skydda undervisningen från rationaliseringar trots att statens krav på rationalisering gäller all verksamhet, dels i förhållande till Högskolan Dalarna skapa trovärdighet när det gäller den utlovade kvalitetsförstärkningen. Regeringens övergripande politik för högskoleområdet är att åstadkomma högsta möjliga kvalitet för utbildning och forskning.
Lärosätena måste kunna erbjuda utbildning och forskning som står sig väl i den internationella konkurrensen. Det är en förutsättning för Sveriges långsiktiga konkurrenskraft. För att uppnå detta är det nödvändigt med såväl resurstillskott som strukturella förändringar. För närvarande bereds i Regeringskansliet direktiv till en utredning om nya verksamhetsformer för lärosäten. En sådan utredning får bäring på den statliga styrningen.
Regeringen har också nyligen mottagit en utredning som bland annat har föreslagit att resurserna till högre utbildning och forskning ska vara kvalitetsbaserade. Utredningen kommer inom kort att remitteras. Systemet med pris- och löneomräkning är ett system som tillämpas inom hela statsförvaltningen. Systemet tar således inte direkt hänsyn till den faktiska utgiftsutvecklingen under det enskilda anslaget.
För att möjliggöra en långtgående delegation till myndigheterna och för att undvika inblandning i lönerörelsen var det angeläget att skapa ett system för pris- och löneomräkning där myndigheterna genom sitt handlande inte skulle kunna påverka kompensationen i form av uppräkning av anslagen.
Grunden för systemet har sedan dess varit att det är de beslutade anslagsnivåerna för myndigheternas verksamhet som ska pris- och löneomräknas. Med detta som utgångspunkt är svaret på frågan att det är svårt att motivera att högskolesektorn skulle hanteras enligt andra bedömningsgrunder än vad som gäller för övrig statlig verksamhet.
Lars Leijonborg (FP):
Min utgångspunkt i den här debatten är ett system som i sin nuvarande form infördes av en socialdemokratisk regering. Den bygger i sin tur på system som i bred politisk enighet har antagits ännu tidigare. Jag är rätt övertygad om att Peter Hultqvist under sina många år som kommunalråd har tillämpat system som påminner om detta.
Vi förväntar oss att offentliga verksamheter i likhet med privata verksamheter ska kunna effektiviseras. Det är, för att återknyta till den förra debatten, kanske svårt att säga hur mycket bättre man kan bli varje år, men vi måste ändå ha föreställningen att vi år från år kan bli bättre. Då vet vi alla att det handlar om lokaler.
Det handlar om det som vi ibland kallar för byråkrati eller administration, för att använda ett mer neutralt uttryck. Det handlar om schemaläggning. Det går säkert att vinna en del på själva undervisningsanslaget utan att undervisningens kvalitet för den skull behöver bli sämre.
Det system som nu finns är konstruerat så att man börjar med att titta på produktivitetsutvecklingen i den privata tjänstesektorn, banker och försäkringsbolag och vad det nu kan handla om. Den siffra som man då får fram räknar man med att även offentlig administration ska kunna effektiviseras med.
Jag tycker att det skulle vara svårt att titta skattebetalarna i ögonen och säga: Vi struntar i att offentlig verksamhet år efter år inte anstränger sig för att bli effektivare. Något sådant här system måste man ha.
I ett väldigt strikt sektorsperspektiv kan vi möjligen glädja oss åt att den privata tjänstesektorn nu har en ganska svag produktivitetsutveckling, liksom övriga delar av näringslivet just nu.
I ett mer övergripande perspektiv kan det vara ett bekymmer, men i det här snäva perspektivet kan vi glädja oss åt att den pris- och löneomräkning som kommer för nästa år förmodligen kommer att ställa ett mindre rationaliseringskrav på högskolesektorn än det vi ser i år. Men, som sagt, jag tycker ändå att det här systemet är rimligt.
Att jag "skryter" med att regeringen tillför kvalitetspengar beror på att basalternativet är att man bara hade fått rationaliseringskravet. Peter Hultqvist frågar vad jag ger för råd och vad jag har för synpunkter att lämna till Högskolan Dalarna och andra högskolor.
Ja, det är förstås att man genom att jobba stenhårt med lokalplanering, med att se över de administrativa rutinerna, datasystem och annat, kan rationalisera så att alla onödiga kostnader pressas, så att vi i allra största utsträckning kan freda utbildningsanslaget. Det är nämligen ett bekymmer att lärartätheten på många håll är för låg.
Den bör inte minska ytterligare, enligt min uppfattning, snarare höjas. Jag vill tro, på samma sätt som Socialdemokraterna uppenbarligen tror på det, att det finns en rationaliseringspotential, och den ska vi ta till vara för studenternas bästa.