Fredrik Malm (L):
Detta är en mycket viktig interpellation, och övergreppen mot de mänskliga rättigheterna i Iran har hårdnat sedan Mahmoud Ahmadinejad fick makten för några år sedan. De är hårdare nu. Avrättningarna är öppna för att statuera exempel gentemot befolkningen. Man stoppar kandidater - inte några stycken, inte några hundra, utan tusentals - från att ställa upp i val. Man förföljer sina medborgare i exil.
Listan kan göras mycket lång. Jag tycker också att det tas upp förtjänstfulla exempel i interpellationen. Men detta hänger också samman med Irans urananrikningsprogram, med atomenergiprogrammet. Jag tror att det är viktigt att vi verkligen förstår att detta har en närmast existentiell karaktär. I efterkrigstidens värld talar vi om att det egentligen finns två centrala tabun.
Det gäller aldrig mer Hiroshima och aldrig mer Auschwitz. Om den islamiska regimen i Iran får tillgång till världens farligaste vapen kommer man på en och samma gång, om det vill sig riktigt illa och om vi de facto ska ta presidentens ord på allvar, att kunna upprepa båda dessa saker på en gång. Atomenergiprogrammet riskerar att leda till en rustningsspiral i regionen. Det riskerar att förskjuta maktbalansen i regionen.
Vi har de uppenbara hoten mot Israel som jag indirekt nämnde nyss. Vi har efterverkningar i Europa där det diskuteras missilförsvar och annat inom denna kontext.
Men framför allt är den avgörande frågan att om Iran blir en kärnvapenmakt finns det uppenbara problem i en demokratisering av landet, därför att den dag som oljepriserna faller, den dag som problemen ökar och den dag som befolkningen blir mer och mer missnöjd och börjar resa motstånd kommer regimen att kunna slå till ännu hårdare om man har tillgång till dessa vapen. Fru talman!
I svaret kan man läsa: "Iran är en regionalpolitisk realitet som på ett eller annat sätt måste hanteras. Landet går inte att isolera eller sanktionera bort. Sverige betonar därför, i linje med övriga EU, vikten av en kritisk men konstruktiv dialog med Iran." Detta är mycket viktigt. Men samtidigt kunde vi häromdagen läsa att Iran nu har beslutat sig för att starta 6 000 nya centrifuger i urananrikningsprogrammet.
Då måste vi ställa oss frågan: Har denna konstruktiva dialog gjort någon nytta? Har vi förändrat något? Har Iran ändrat sitt beteende? Ministern beskriver detta mycket bra några rader ned i interpellationen. Där står det: "Dialogen blir inte effektiv då bara en vill prata." Nej, det är precis som Indira Gandhi har sagt tidigare, nämligen att man inte kan skaka hand med en knuten näve.
Det som utrikesministern helt enkelt gör i interpellationssvaret är att han samtidigt underkänner hela den dialog som han några stycken upp i svaret omhuldar och säger att vi måste upprätthålla. Problemet här är att det som vi har att fokusera på är att det inte räcker med enskilda ställningstaganden och uttalanden eller att i något sammanhang där någon människorättsaktivist fängslas skriva en petition eller protestera.
Vad det handlar om är ett genomgående och konsekvent arbete för att bilda allianser för att öka trycket på den iranska regimen. Det krävs ett arbete med mycket mer energi, upplever jag. I Sverige hänvisar vi ofta till EU och säger att EU har fattat ett beslut. Vi står bakom EU:s beslut. Men det vore mycket roligt om de starka aktörerna i EU ibland kunde hänvisa till Sverige som pådrivare och säga: Nu har Sverige drivit på.
Vi borde lyssna på Sverige i den här frågan. Fru talman! Min uppfattning är att den här interpellationsdebatten är viktig, och jag vill också bidra till att öka trycket på utrikesministern att agera mer i frågan.