KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Jag brukar säga till Pia Steensland att jag uppskattar det som jag inte riktigt tycker är debatt utan snarare dialog, men i en mer publik form här i talarstolarna. Det gör jag verkligen. Pia Steensland är konstruktiv och vill verkligen bidra. Jag lovar att jag också vill det. Vi måste hitta sätt att komma framåt. Jag tror inte på det här med att staten skulle ha ansvaret i stället för kommunerna. Om bedömningarna kvarstår skulle det nämligen inte underlätta särskilt mycket.
Men jag håller med när det gäller själva uppdelningen på 20 timmar. Det är en av de saker som utredningen adresserade. Därför är det tråkigt att vi har landat i att utredningen ska förpassas till papperskorgen, bara för att vi inte gillar hela utredningen. Då sitter vi med precis det här problemet. Åren går, och vi saknar underlag för att kunna förändra lagen. När man själv tycker att man har rätt och att lagen är felaktigt konstruerad tänker man att det borde vara enkelt och att vi väl bara skulle kunna komma överens.
Men det finns en ordning i Sverige för hur lagar ska ändras. Det tar tid. I utredningen skulle det dock kunna finnas underlag för att göra i alla fall en del saker. Det är också en hel del på gång. Det handlar om egenvård, tillsyn och det avsmalnade föräldraansvaret. Det har jag stora förhoppningar om.
Som svar på Pia Steenslands fråga om det sker något utöver det som redan är överenskommet mellan regeringen, Centerpartiet och Liberalerna i januariöverenskommelsen kan jag säga att diskussionerna och dialogen såklart fortsätter. Men jag vill understryka att en omfattande och stor utredning gjordes. Det tog åratal. Det skulle bli svårt att snabbt göra om den.
Men jag kan garantera att vi gör precis allt som är möjligt inom de ramar som finns för riksdag och regering.
Lena Hallengren (S):
Pia Steensland har frågat mig om jag tar den oro som funktionshindersrörelsen beskriver på allvar och vilka åtgärder jag kommer att vidta för att säkerställa att införandet av tillägget "ett sådant behov kan ge rätt till personlig assistans till den del hjälpbehovet är av mycket privat och integritetskänslig karaktär" i § 9 a i LSS inte kommer att inskränka rätten till assistans.
Jag är glad över att promemorian om personlig assistans för samtliga moment som avser andning och måltider i form av sondmatning nu är remitterad. Det är ett viktigt steg på vägen för att regeringen ska kunna lämna förslag till riksdagen som möter situationen för personer med stora och varaktiga funktionsnedsättningar. Pia Steenslands fråga gäller dock inte detta, utan hon har farhågor om att en bestämmelse som föreslås i promemorian skulle kunna inskränka rätten till personlig assistans för andra som behöver det.
För mig och regeringen har det varit och är helt avgörande att det inte ska bli så. Det Pia Steensland vänder sig emot är att det föreslås en huvudregel i LSS om att hjälpbehov som avser grundläggande behov ska vara av mycket privat och integritetskänslig karaktär för att kunna ge rätt till personlig assistans. Jag är medveten om att det finns en oro hos funktionshindersrörelsen över just detta.
Jag vet att domen från 2009 är omstridd och illa omtyckt av många inom funktionshindersrörelsen, men faktum kvarstår att domen är ett prejudikat som slår fast hur lagen ska tolkas och tillämpas. Av promemorian framgår också mycket tydligt att den föreslagna bestämmelsen endast är avsedd att kodifiera gällande rätt och inte ska innebära någon ändring i sak.
Pia Steensland anmärker att promemorian inte innehåller någon konsekvensbeskrivning av hur den föreslagna bestämmelsen påverkar rätten till personlig assistans för andra grundläggande behov än andning och måltider i form av sondmatning. Förklaringen till detta är mycket enkel. Som jag sa tidigare är avsikten med bestämmelsen endast att kodifiera gällande rätt. En kodifiering har per definition inga andra konsekvenser än att det blir tydligare vad som redan gäller. Pia Steensland uttrycker sig vidare som om det är ett lagförslag från regeringen som nu har remitterats. Så är inte fallet.
Promemorian har inte regeringen som avsändare utan är framtagen av tjänstemän i Regeringskansliet. Vi kommer att lyssna in remissinstansernas synpunkter och efter eventuella justeringar ta ställning till hur lagförslaget till riksdagen ska utformas. Så fungerar lagstiftningsprocessen. Med det här kommer en del av de föräldrar jag mött under min tid som minister att kunna dra en lättnadens suck. Men för oss som regering återstår fortfarande arbete med att säkerställa att den personliga assistansen präglas av hög kvalitet och rättssäkerhet.
Näst i tur står, så som det är formulerat i januariavtalet, att ta fram förslag om rätt till personlig assistans för egenvård, hur definitionen av normalt föräldraansvar inom den personliga assistansen ska smalnas av och hur rätten till personlig assistans för tillsyn ska stärkas.
Lena Hallengren (S):
Jag instämmer verkligen i Pia Steenslands avslutningsanförande. En av de utmaningar vi har är att se till det. Det är inte ovanligt att personer som man många gånger tänkte på när man såg assistansreformens tillkomst är personer som i dag ser sig bli av med rätten till assistans. Jag delar verkligen den uppfattningen. Jag vill avsluta med att upprepa att vi kommer att vara extremt noga när det gäller remissynpunkterna.
Vi ska skriva så tydligt det bara går. Samtidigt är jag väldigt angelägen om de insatser vi behöver och vill göra för att se till att personer och framför allt barn med behov av assistans för sondmatning och andning verkligen får det. Behöver vi göra fler saker? Tveklöst är det så. Jag har förut nämnt vad som finns i januariavtalet. Vi får återkomma. Jag vill slutligen säga att jag är väldigt oroad över de prognoser vi får från Försäkringskassan.
Det handlar om att titta i backspegeln men också om vilka prognoser vi ser framför oss. Vi vill ju se en vändning. Det är inte så att vi inte budgeterar och hoppas att det blir pengar över. Tvärtom vill vi se en vändning. Vi vill att assistansen ska komma dem till del som har behoven. Den utvecklingen måste vi se. Vi gör inte det än, och det bekymrar mig väldigt mycket.
Lena Hallengren (S):
Jag ska ändå hålla ett försonande avslutningsanförande, för jag tänker att här behövs det verkligen att alla goda krafter samarbetar. Det finns ingen av oss som känner något behov av att vi inte ska lösa problem eller att vi inte ska försöka vara förutseende. Men jag tycker att man möjligen kan skilja på detta och undertecknads kommentarer de allra första dagarna. Jag tycker att regionerna har huvudansvaret för svensk hälso- och sjukvård.
Jag tycker att de måste ta det ansvaret och förstå att de har det även när det är tufft, även när det blåser och även när man har en dålig upphandling och noll lager. Man har inga lager, och man har ingen beredskap. Man tänker: Det här tar slut, men i morgon kommer det en ny leverans! Det är inte att ha beredskap. Jag tycker att det är viktigt att denna beredskap och detta ansvar landar hos varje region och att man förstår det här till fullo. Annars tycker jag inte att de tar sitt ansvar, och då blir det svårt med den ansvarsfördelning som i dag finns. Vi ska dock självklart göra allt som är möjligt.
Jag vill gärna signalera till Anders W Jonsson och till socialutskottet att det är positivt att man tar i frågan och att man gärna kan samverka med andra utskott, om jag får föregå det hela lite grann. Lagen om offentlig upphandling ligger ju inte på Socialdepartementet. I det här fallet berörs hälso- och sjukvården, men själva lagstiftningen ligger inte hos Socialdepartementet. Därför är det angeläget att också de som arbetar med denna lagstiftning funderar på vad den skulle kunna spela för roll. Det handlar om Upphandlingsmyndigheten och så vidare.
Nu flyttar jag över ansvaret till en annan ministers knä, men någonstans är det viktigt att se att det är många olika aktörer som är inne i detta och att det är en komplex och omfattande verksamhet att bedriva svensk hälso- och sjukvård, inte minst på våra stora sjukhus. Jag ser fram emot fortsatt gott samarbete med Anders W Jonsson och hans parti, med övriga partier och med socialutskottet för att göra allt vi kan för att detta inte ska hända igen.
Ansvaret ligger naturligtvis hos Sveriges hösta beslutande och lagstiftande församling, men det ligger också hos varje enskild region. De måste se till att de har en beredskap för de händelser som kan inträffa, inte minst när man gör upphandlingar utan robusta avtal.
Lena Hallengren (S):
har frågat mig hur jag upplever att Försäkringskassan arbetar med sitt regleringsbrev på ett sätt så att god måluppfyllelse nås. Bengt Eliasson har även ställt frågan om hur jag försäkrar mig om att uppdraget att arbeta med målet i funktionshinderspolitiken genomsyrar arbetet med bland annat assistansersättningen. Låt mig börja med att säga att jag är glad över det tillagda målet för assistansersättningen i Försäkringskassans regleringsbrev.
Den nya formuleringen innebär att myndigheten aktivt ska arbeta för att det nationella målet för funktionshinderspolitiken ska genomsyra deras arbete med assistansersättningen. Att uppnå det målet handlar till stor del om att göra samhällslivet tillgängligt för personer med funktionsnedsättning men också att uppnå jämlikhet i levnadsvillkor och full delaktighet i ett samhälle med mångfald som grund.
För att det ska vara möjligt krävs bland annat att befintliga brister i tillgängligheten identifieras och åtgärdas och att det finns individuella stöd och lösningar för individen. I fråga om assistansersättningen ser jag framför mig att Försäkringskassan kan utveckla tillgänglighetsarbetet ytterligare och hur människor som beviljas stöd av en personlig assistent ges ökade möjligheter till delaktighet, inte minst genom att kunna arbeta eller gå en utbildning. Det nationella målet ligger också i linje med hur myndigheten arbetar redan i dag med att stödja genomförandet av funktionshinderspolitiken.
Under 2018 har till exempel myndighetens funktionshindersråd haft flera möten. Funktionshindersrådet är ett forum som syftar till att aktivt involvera funktionshindersrörelsen i samråd kring bland annat assistansersättningen. Efter att regeringen i maj 2019 gjorde tillägget i Försäkringskassans regleringsbrev har jag i dialog med myndigheten fått veta att de ser positivt på det nya målet för assistansersättningen. Jag upplever också ett engagemang från myndigheten i denna fråga och att de kommer att ta fram arbetsmetoder som får betydelse för att god måluppfyllelse ska nås.
Hur myndigheten har uppfyllt målet kommer att analyseras när vi fått årsredovisningen för 2019. Fram till dess kommer jag fortsatt att föra en dialog med Försäkringskassan om deras arbete med det nationella målet och hur arbetet ska ge avtryck för personer med funktionsnedsättning som har rätt till assistansersättning.
Lena Hallengren (S):
Jag återkommer till det faktum att det nya målet bara har funnits sedan maj. Jag tycker att det är lite tidigt att dra för stora växlar eller att stå här och försöka mig på någon form av utvärdering av hur det har följts upp, om det är tillräckligt och om man arbetar i den riktningen. Jag tycker att det är rimligt att myndigheten får 2019 på sig och får återkomma i årsredovisningen.
Men detta är naturligtvis en av de saker som jag tycker är angelägna vid uppföljning och vid den myndighetsdialog som regelbundet sker med departementet och med departementets ledning. Det är naturligtvis väldigt angeläget. Sedan vill jag gärna prata lite grann om januariavtalet, för jag tycker att det är väldigt positivt. Men jag tycker att "avtal" låter som att man har skrivit på någonting och att det då banne mig är exakt det som man ska göra, varken mer eller mindre.
Jag är glad över att Bengt Eliasson gör samma tolkning som jag, nämligen att detta avtal liksom lägger grunden för ett samarbete. På detta område är det ganska tydligt. Vi tar ett ganska stort steg. När det gäller utredningsdirektiv som rör egenvård, tillsyn och det avsmalnande föräldraansvaret är det klart att frågan är: Hur ska vi formulera detta?
Det handlar om att göra det med de här ambitionerna och om att naturligtvis tänka på assistansersättning. Men det är klart att vi ser det i ett sammanhang där vi tycker och menar att det är den nationella funktionshinderspolitiken som är det övergripande målet. Där gör vi en liten del, vill jag säga, och Försäkringskassan gör en del. Assistansersättningen är väldigt viktig, men hela funktionshinderspolitiken har många delar.
Jag tror att det är otroligt viktigt och välkommet att fler utskott i riksdagen för en diskussion om hur människor med en funktionsnedsättning lättare ska kunna få ett arbete. Det handlar om att de ska kunna få ett stöd i att hitta ett arbete med rätt förutsättningar. En stor del av denna grupp har möjlighet till arbete, men det kan krävas viss anpassning. Det krävs att man gör en bättre tillgänglighet eller bättre hjälpmedel. Assistenter är naturligtvis helt avgörande för en del.
Arbetet fortsätter, vill jag säga. När det gäller regleringsbrevet, återigen, kommer vi att följa upp det. I den dialogen ser jag fram emot att Bengt Eliasson och övriga partier i vårt samarbete deltar.
Lena Hallengren (S):
Jag tycker att det var tacknämligt att Bengt Eliasson läste upp de fyra målen för funktionshinderspolitiken. Då sparar jag tid genom att inte göra det. Men det är klart att det är väldigt viktigt att ha detta i åtanke. Funktionshinderspolitiken är, som jag har försökt komma fram till under denna diskussion, bred och måste finnas i fler politikområden och i fler politikers engagemang på många olika nivåer. Jag vill ändå känna att jag har varit tydlig.
Jag säger att regleringsbrev inte ändrar tillämpning av lag. Det får inte göra det. Det har jag hävdat sedan den dag jag fick uppdraget men också under den tid då jag själv satt i socialutskottet, när domen kom 2009 och när utskottet samlat kallade dåvarande departementsledning till utskottet för att fråga: Hur gör vi nu? Det är hela tiden otroligt svårt. Jag tycker att det erkännandet ska ges till alla som sliter med denna fråga. Det är väldigt svårt.
Vi är inte vana vid en lagstiftning där det är domstolar snarare än Sveriges riksdag som fäller avgörandet. Detta kämpar vi med, och detta brottas vi med. Det erkännandet vill jag ge till alla som sliter med den här frågan. Vi gör absolut vårt bästa. Jag är oerhört medveten om att det går för långsamt för den som berörs, men regleringsbrev är tyvärr inte någon enklare väg än lagstiftning.
Lena Hallengren (S):
Det är riktigt att regeringen har många frågor på sitt bord. Jag skulle kunna nämna några stycken. Det är till exempel en stor primärvårdsreform som tar väldigt mycket tid och kraft. Jag är alldeles övertygad om att den är nödvändig för att hela den svenska sjukvården ska fungera bättre och för att den nära vården verkligen ska vara både nära och tillgänglig och arbeta förebyggande. Cancerstrategi är också ett arbete som tar mycket tid.
Det är inte så att de goda resultaten och den ökade överlevnaden för barn som får cancer, men också vid många av våra andra cancerformer, kommer av sig själva. Det handlar om resurser, styrning och samverkan. Det handlar också om fast omsorgskontakt för att äldreomsorgen ska fungera bättre och för den som är i behov av både äldreomsorg och hemtjänst och också har många vårdkontakter.
Det handlar om att vidta mått och steg för att ta bort den pensionärsskatt som Michael Anefurs parti varit med och infört i det här landet och nu tagit ytterligare ett steg med i budgeten före jul, med ett sjätte jobbskatteavdrag. Det var prioriterat att använda 20 miljarder till att sänka skatten. Nu har vi ytterligare att ta tag i när det gäller att se till att pensionärer har samma skatt som dem som arbetar. En ny vårdform för psykisk ohälsa känns väldigt relevant. Det finns många sammanhang där frågan ställs: Hur arbetar vi för att förebygga och tidigt komma in när det gäller psykisk ohälsa?
Detta är bara några exempel som man kan nämna. Jag skulle kunna komplettera med 34-punktsprogrammet, som regeringen också arbetar med. Dessvärre stannade inte Kristdemokraterna kvar i de samtalen. Det handlar om att bryta den gängkriminalitet som förekommer men också om förebyggande insatser, där socialtjänsten bedriver ett stort och intensivt arbete.
Jag kan som ett svar i det här inlägget säga att Michael Anefur skulle kunna ha lite dialog med sina partivänner i regioner och kommuner. De har ett ansvar för att samverkan fungerar. Regeringen gör vad den kan på nationell nivå. Vi håller på att arbeta med det tillkännagivande som kom från riksdagen så sent som i våras. Vi har gett ett uppdrag till Socialstyrelsen.
Det kom tillbaka i fredags. En hel del av de förslag som ligger där vill vi naturligtvis ta vara på och kunna lägga in i ett kommande förslag. Mycket händer, men verkligheten kan förändras även utan en lagändring. Det kan till exempel ske genom politisk vilja ute i kommuner och regioner.
Lena Hallengren (S):
Man kan ha många olika toner i en interpellationsdebatt. Det gäller särskilt i en fråga där samsynen är väldigt stor. Jag hade nog förväntat mig en viss förståelse för att många olika insatser kan göras. Kanske vi kan ha en diskussion om Socialstyrelsens förslag, rapport, slutsatser och utvärdering som kom i fredags. Vi kan väl återkomma till det. Det initiativet togs innan riksdagens tillkännagivande gjordes.
Det handlar inte om att någon tycker att man vill vänta. Jag kan understryka att jag ytterst sällan, om ens någonsin, gör saker för min egen eller för regeringens skull. I min roll som socialminister möter jag många människor, grupper, organisationer och företrädare som verkligen behöver samhällets stöd. Det är själva grundfundamentet till den välfärd som vi har i det här landet, skälet till att vi alla betalar skatt efter förmåga och får efter behov.
Detta driver mig varje dag, och ingenting annat. Jag tänker att vi ska titta på det Socialstyrelsen har rapporterat om. När vi bereder frågan om huvudmannaskap i Regeringskansliet vet jag att Michael Anefur vet vad det betyder. Kanske är det tydligt om jag säger till alla som lyssnar att vi förbereder för att kunna göra en sådan utredning. Det är klart att vi svarar på de tillkännagivanden som riksdagen har.
Dessutom var det en fråga som fanns på dagordningen redan innan. Det är positivt att vi har en samsyn. Jag vill avslutningsvis understryka att i väntan på att utredningen tillsätts, arbetar och också kommer med resultat är det viktigt att alla som redan i dag har ett ansvar enligt lag inte struntar i det ansvaret.
Har man ett ansvar enligt lag gäller det. Då gäller det alla som är ansvariga i kommuner och regioner, och jag tänker att vi ska göra allt vad vi kan för att påverka alla dem som varje dag arbetar med och ansvarar för denna verksamhet.
Lena Hallengren (S):
Regeringen bedriver sedan lång tid ett väldigt aktivt arbete när det handlar om att förbättra möjligheterna till en likvärdig cancervård. Regionala cancercentrum ser vi nu i hela landet. Vi vet att överlevnaden ökar. Det beror på standardiserade vårdförlopp, ett aktivt arbete inom forskningen och mycket annat. Men det är klart att det också spelar väldigt stor roll när vi har möjlighet att ha avgiftsfri screening som innebär att möjligheter ges till alla.
I mitt uppdrag som socialminister ligger naturligtvis också att se till att vi har en jämlik och likvärdig hälso- och sjukvård generellt och inte minst cancervård över hela landet. Det är otroligt centralt, skulle jag vilja påstå, att vi har de möjligheterna, därför att det finns grupper som kanske låter bli både screening och annat därför att pengar spelar roll. Jag vill verkligen understryka behovet av att vi gemensamt gör allt vi kan för en likvärdig och jämlik hälso- och sjukvård och cancervård.
Lena Hallengren (S):
Tack, Clara Aranda, för att frågan kommer på tal ännu en gång! Det finns inga lagförslag som någon behöver ta ställning till just nu. Det är viktigt att det kommer fram. Det finns dessutom inga lagförslag som innebär att man som 15-åring lättvindigt kan höra av sig till vården och önska sig könskirurgi. Det är alltid en fråga om synnerliga skäl. Det är alltid en fråga om professionens prövning.
För att reda ut begreppen så att vi inte ännu en gång lämnar kammaren med missförstånd vill jag säga att det togs fram ett lagförslag som gick ut på remiss och till Lagrådet. Det har fått kritik. Vi har inte gått vidare med det förslaget utan arbetar vidare. Jag utgår från att också Clara Aranda har mött de personer som blir berörda, dem som uppfattar att de är i fel kropp och som lider av så kallad könsdysfori.
Jag utgår från att hon inte bara enkelt avfärdar det genom att säga att det inte föreligger några problem här. Det är klart att det är ett stort lidande. Vilka förslag vi politiker ska lägga fram är en fråga som ligger framför oss.
Lena Hallengren (S):
Jag tackar Jasenko Omanovic för en viktig fråga. Jag håller med, och det är tråkigt att vi behöver ha den diskussionen här i Sveriges riksdag. Det är tydligt att varje kommun har ansvar för sina medborgare, invånare, alldeles oavsett om man är barn eller äldre, om man har en funktionsnedsättning, om man går i skolan eller om man är yrkesverksam. Det spelar ingen roll.
Detta bygger på att varje kommun tar ansvar för sina medborgare. Det är därför vi har ett kostnadsutjämningssystem; syftet är att man ska få mer likvärdiga förutsättningar. Det är också därför vi tillför välfärdsmiljarder; möjligheten ska finnas att erbjuda god välfärd i landets alla kommuner. Jag tycker att detta är en tråkig diskussion att behöva ha. I grund och botten handlar det om solidaritet kommuner emellan.
290 kommuner måste dela på ansvaret för 10 miljoner invånare. Det funkar om alla gör sin del.
Lena Hallengren (S):
Jag tackar Sultan Kayhan för att hon bidrar till att lyfta fram en fråga som kanske inte alltid diskuteras så mycket som den borde. Jag vill gärna understryka att det är klart att vården har ett viktigt ansvar för att möta de personer som lider av PTSD. Men det är också en utmaning för vårt samhälle att se till att man ser dessa personer. Det är en fråga för arbetslivet.
Är man ung är det även en fråga för skolan att se och förstå. Hur ska man möta en person som har den diagnosen och de symtomen och som behöver otroligt mycket stöd, inte bara för att bli frisk och klara en framtid utan också för att klara av att leva här och nu? Såklart har vården ett viktigt ansvar. Det är ju vårdens professioner som är allra bäst på att bedöma hur man allra bäst ger vård.
Lena Hallengren (S):
Tack, Clara Aranda, för frågan och möjligheten att reda ut någonting som jag förstår att många blir oroade över när de läser om! Också jag har nåtts av frågeställningen på olika sätt. Hjälplinjen är en viktig möjlighet att få kontakt inte bara med vården utan också med personer som man kan samtala med. Det är regionerna som tillsammans driver Hjälplinjen som har bestämt sig för att man inte längre ska driva den i denna form utan i någon annan form.
Jag kan konstatera att om man nu har bestämt sig för att driva Hjälplinjen i annan form framkommer inte det så himla tydligt för dem som behöver den. Jag tror att det vore klokt med en bättre dialog från regionerna i sammanhanget. Jag har också ställt frågan för att få klart för mig om det beror på resursbrist eller liknande, men man vill helt enkelt ha en annan organisation.
Jag kan svara Clara Aranda och alla som undrar att det gäller att vända sig till vården när man känner att man har ett behov av vård, omsorg eller stöd. Om det är akut ska man naturligtvis vända sig akut, och om det inte är akut ska man vända sig till primärvård eller annan vård.
Lena Hallengren (S):
Jag vill påminna Clara Aranda och alla som lyssnar om att 1177 är en gemensam linje. Det är varje region som ansvarar för den, men oavsett var i landet man bor kan man ringa 1177 för att få svar på frågor om vård, råd eller på andra sätt information om var man vänder sig i vården. Ambitionen från regeringens sida är att tillsammans med regionerna utveckla 1177 så att det verkligen är dit man vänder sig.
Det handlar om att kunna få egenvårdsråd men också om att kanske få digital vård och hjälp med tidsbokning inom specialistvård eller primärvård. Det är synen på 1177 från regeringens sida.