KBLab/rixvox huggingface dataset:
Laila Freivalds (S):
När det gäller att det fortsatt förekommer våld där ska det inte heller uteslutas att det finns en koppling till det faktum att det fortfarande är gerillagrupper av olika slag som verkar där. De är inte indragna i någon process över huvud taget. Där kvarstår det att få dem med i processen också.
När det gäller de paramilitära styrkorna är det den colombianska statens ansvar att säkerställa att de inte övergår till annan verksamhet och att det inte finns en koppling av det slag som vi inte kan acceptera. Det är en del av innehållet i den återkommande dialog som vi har med företrädare för den colombianska regeringen.
Vi har uttryckt vår oro för att det kan finnas kopplingar, och vi kräver att dessa kopplingar blir synliga och åtgärdade. För vårt fortsatta engagemang krävs naturligtvis att vi får en utveckling som är acceptabel, att vi får svar på våra frågor och att vi tror att den fortsatta processen ska leda till det som hela missionen syftar till. Det är därför det är viktigt med den återkommande utvärderingen och den återkommande dialogen.
Vi tar hela tiden ställning utifrån hur situationen förändrar sig och hur vi ser att utvecklingen blir. Internflyktingarna är fortfarande ett stort humanitärt problem. Hur många internflyktingarna är vet vi inte exakt. Det är motstridiga uppgifter om det. Men det är en problematik som måste hanteras.
Laila Freivalds (S):
Jag kan inte dela Alice Åströms uppfattning om att man i dag kan säga att missionen har misslyckats. Det går inte att säga så. Det krävs ett ytterligare engagemang. Det behövs flera länder som blir engagerade i processen. Trycket på Colombias regering och på de inblandade grupperna måste öka.
Det är därför jag redovisade att det nu finns en insikt från flera länder om att här krävs ett större internationellt engagemang om missionen ska lyckas. Det går inte heller att säga att det handlar om straffrihet. Det gör det faktiskt inte i det här fallet. Det handlar om möjligheter till strafflindring.
I de freds- och demokratiseringsprocesser som har genomförts på många håll i världen under modern tid har man utfärdat amnesti eller upprättande av sanningskommissioner. Det har varit det gängse. Colombia har valt att ställa de ansvariga till svars i en juridisk process, även om straffsatserna ligger på en nivå som man egentligen inte tycker motsvarar de brott som de som blir åtalade är ansvariga för. Det kan vi kritisera.
Men faktum är att detta är en unik process, där man inte har infört straffrihet utan där det är fråga om vissa strafflättnader. Den stora utmaningen i dag i Colombia är att se till att lagen i praktiken implementeras på ett så effektivt och transparent sätt som det över huvud taget är möjligt. På det viset kan det bli ett bidrag till att skapa fred i landet.
Generalsekreteraren Insulza har till mig personligen bekräftat att OAS-missionen också har en viktig funktion i just denna del i uppfyllandet av dess arbete. Vi kommer att följa det mycket nära, och vårt engagemang kommer att vara beroende av hur utvecklingen blir i framtiden.
Laila Freivalds (S):
Låt mig först säga att jag tycker att det är en oerhört viktig fråga, och det är viktigt att den uppmärksammas. Därför är jag glad för att Alice Åström tar upp den till debatt även i den svenska riksdagen. Problemen är många, och de finns där. De måste uppmärksammas genom att vi agerar mer aktivt för att ge skydd till internflyktingar.
Det är en fråga som ännu inte har fått samma uppmärksamhet som frågan om flyktingar i allmänhet. Jag håller med om det. Det är därför som det är så viktigt att arbeta med den frågan och engagera alla de organisationer som har ett intresse i sammanhanget. Jag delar inte uppfattningen att de ledande principerna inte skulle vara rättsligt bindande.
De är det genom att de bygger på internationell rätt avseende flyktingar. Därför är de i bred mening att hänföra till alla de konventioner som finns. Det gäller konventionerna inom mänskliga rättigheter och humanitärrätten eller flyktingrätten. Det innebär bland annat FN:s deklaration om mänskliga rättigheter, internationella konventionen om civila och politiska rättigheter, de fyra Genèvekonventionerna, för att nämna bara några bindande internationella konventioner.
De gäller även för internflyktingar. Det normativa skyddet för internflyktingar kan inte sägas vara svagare än vad det är för flyktingar. Det stora problemet och det vi har att hantera är att få de principerna att genomföras i praktiken.
Som jag pekade på i mitt svar är bland det viktigaste här att säkerställa att de organisationer som arbetar för att hjälpa internflyktingar samarbetar och fördelar ansvaret så att man vet vem som har ansvar för vad och vem som ska göra vad. På det viset stärker man effekterna av insatserna. Det arbetet pågår, och det stöder vi från svensk sida väldigt starkt.
Laila Freivalds (S):
Frågan är vad vi ska inrikta vårt arbete på. Är det på att göra principerna till en konvention, det vill säga arbeta med det rättsliga underlaget? Eller ska man inrikta sig på det praktiska arbetet att faktiskt ge hjälp till internflyktingarna? Eftersom den rättsliga frågan är som den är tycker jag att det är viktigt att prioritera implementeringen av de principer och de rättigheter som internflyktingar har.
Det organisatoriska kring det hela är en fråga som har diskuterats under mycket lång tid. Avsaknaden av en organisation som har huvudansvaret har diskuteras mycket. Nu pågår en utveckling genom de överenskommelser som de inblandade organisationerna har. Jag tror att det är viktigt att låta det arbetet få fortskrida.
Vi får utvärdera det, och så får man se hur man går vidare i att säkerställa att det finns organisationer som på ett tillräckligt tydligt och klart sätt kan ta sitt ansvar i det här sammanhanget. När det gäller Sveriges egen situation har vi tack och lov inte några egna internflyktingar. Vår svenska lagstiftning följer helt guiding principles . Det är ingen tvekan om det.
Vår politik och inställning till internflyktingar är helt klar. Det gäller det rättsliga underlaget men också skyldigheten för olika länders regeringar att ge hjälp till de flyktingar som finns i deras länder. Sverige arbetar för att internationella hjälpinsatser ska vara så snabba och effektiva som möjligt.
Det svenska stödet till sådana hjälpinsatser följer regeringens skrivelse 2004/05:52 om regeringens politik för humanitärt bistånd som har antagits av riksdagen. Den omfattar även stöd och hjälp till internflyktingar.
Laila Freivalds (S):
Kalle Larsson har frågat mig vilka initiativ jag avser att ta för att förmå FN:s säkerhetsråd att föra upp situationen i Burma på sin dagordning. Jag delar Kalle Larssons syn på det oroande läget i Burma. Den politiska situationen i Burma fortsätter att försämras och militärjuntan verkar isolera sig alltmer. Rättssäkerheten i landet är obefintlig, ekonomin stagnerar och vi ser inga tecken på reformer.
Särskilt allvarlig är kanske situationen vad gäller respekten för de mänskliga rättigheterna. Grova brott mot mänskliga rättigheter rapporteras fortlöpande och inkluderar tvångsarbete, tvångsförflyttningar av hela byar och kraftigt begränsad yttrande- och pressfrihet. Oppositionsledaren Aung San Suu Kyi sitter fortfarande i husarrest och det finns över 1 100 politiska fångar i landet, varav flera är före detta parlamentsledamöter.
Det lidande som det burmesiska folket utsätts för genom regimens inhumana politik är oacceptabelt. Omvärldens engagemang för att hjälpa befolkningen är avgörande. Behovet av humanitära insatser är stort; över 500 000 internflyktingar finns i Burma och omkring 150 000 burmesiska flyktingar befinner sig i flyktingläger längs gränsen i grannlandet Thailand.
Mot denna bakgrund ställer sig regeringen positiv till att frågan om Burma förs upp på FN:s säkerhetsråds dagordning. Vi tror att den humanitära accessen och FN:s tillträde och verksamhet i landet skulle kunna förbättras om situationen i Burma togs upp i säkerhetsrådet. Sverige är för närvarande inte medlem av FN:s säkerhetsråd och vi kan därför inte själva föreslå att Burma förs upp på rådets dagordning.
Däremot har vi fört dialog med medlemmar i rådet, bland annat med EU-länderna inklusive Danmark som för närvarande sitter i rådet för att efterhöra möjligheterna att ta upp Burma på dagordningen. Vi har även fortlöpande kontakter med USA i frågan. Flera medlemmar ställer sig positiva till detta, bland andra USA som verkade för den informella hearing som rådet höll om Burma i december förra året.
Andra medlemmar motsätter sig emellertid en rådsbehandling varför utsikterna att framgångsrikt driva Burmafrågan i säkerhetsrådet för närvarande får anses som små. Sverige kommer emellertid att fortsätta ansträngningarna att påverka säkerhetsrådets medlemmar i riktning mot behandling. Samtidigt för vi en löpande dialog med många andra aktörer, bland andra de stora Aseanländerna, om vikten av att sätta politiskt tryck på Burma att reformeras.
I dessa sammanhang har Sveriges hållning i frågan tydligt klargjorts. Vi är samtidigt övertygade om att flera olika åtgärder och initiativ måste tas parallellt. Vi lägger därför ned stora resurser för att också möta de akuta behoven hos den hårt drabbade burmesiska befolkningen, inte minst de stora grupper som i dag lever som flyktingar inom och utanför landet.
Jag kan försäkra Kalle Larsson om att regeringen även i fortsättningen aktivt kommer att driva frågan om Burmas utveckling mot ett fritt och demokratisk samhälle tillsammans med övriga EU-länder och i andra internationella sammanhang som i FN och FN:s säkerhetsråd.
Laila Freivalds (S):
Vi för en dialog med alla länder som sitter i säkerhetsrådet och även andra, naturligtvis. Alla är inte övertygade om att det är rätt väg att gå att behandla frågan om Burma i säkerhetsrådet. Bland de länder som motsätter sig det finns Kina och Ryssland.
Det är också länder som vi fortsätter att ha en dialog med om detta, inte minst med inriktning på vad vi kan göra för att förbättra situationen för de mänskliga rättigheterna för befolkningen i Burma. Genom Sida ger Sverige stöd till bland andra exilbaserade oppositionella.
Det är ett viktigt stöd för att säkerställa att det även bland burmeserna själva pågår ett arbete för att förändra den politiska situationen i Burma. Vi stöder till exempel en radiostation i Oslo och Euro-Burma Office i Bryssel. Det är exilregeringens kontor i Bryssel. Den ledande personen där besökte Sverige för någon vecka sedan.
Jag träffade honom, och vi kunde då diskutera ytterligare hur vi kan förbättra stödet till Burmas befolkning och till dem som arbetar för ökad respekt för mänskliga rättigheter och demokrati. Vi tror att det är viktigt att hitta nya vägar för att ge stöd till det burmesiska folket.
Det är ett av skälen till att vi har bestämt att vi ska genomföra en internationell konferens om Burma. Där ska vi se hur vi kan få det internationella samfundet att utveckla sitt stöd till den burmesiska befolkningen och till det civila samhället utan att därigenom ge stöd till den burmesiska regimen.
Konferensen kommer att behandla biståndsfrågorna inom ramen för EU:s gemensamma ståndpunkt där vi har satt gränserna för hur vi ska agera gentemot Burma. Politiska påtryckningar är naturligtvis fortsatt viktiga. Samtidigt tror vi att man kan göra mer än vad som görs i dag för att bistå de nödlidande bland befolkningen.
Det handlar om att vidta flera olika åtgärder och att göra det samtidigt. Formerna för konferensen är fortfarande under utarbetande, men ambitionen är att försöka sammanföra så många betydelsefulla internationella aktörer som möjligt i Burma på biståndsområdet.
Laila Freivalds (S):
Frågan om sanktioner mot Burma har vi anledning att återkomma till med jämna mellanrum. Sveriges Burmapolitik förs främst mot bakgrund av EU:s gemensamma ståndpunkt om Burma som vi har enats om.
Ståndpunkten innehåller en rad riktade sanktioner mot regimen, bland annat vapenembargo, ett exportembargo för utrustning som kan användas för förtryck av befolkningen, en frysning av tillgångar för företrädare för regimen, ett visumförbud för företrädare för regimen och avskaffandet av allt bilateralt utvecklingssamarbete med undantag för de humanitära insatserna.
Det här är mycket kraftfulla sanktioner, och de är valda just för att säkerställa att sanktionerna ska drabba regimen och regimens företrädare men inte befolkningen. Det är också skälet till att det humanitära biståndet finns kvar och måste finnas kvar. Det här är regler som vi har arbetat oss fram till bland annat i dialog med företrädare för oppositionen i Burma.
Jag vill verkligen framhålla att det är ett mycket viktigt arbete som ILO gör framför allt för att avskaffa tvångs- och slavarbete. Sverige står helt och hållet bakom ILO:s närvaro och verksamhet i Burma. Det ekonomiska utbytet mellan Sverige och Burma är oerhört begränsat.
Sifforna för såväl export som import är ytterst små, och är i praktiken negligerbara. Vi avråder svenska företag från att engagera sig där. Vi kommer att fortsätta att föra en dialog med företrädare för exilburmeser om på vilket sätt det i varje läge är klokast att agera från det internationella samfundets sida.
Laila Freivalds (S):
Först får jag kommentera det som Tasso Stafilidis tog upp om den iranske vice statsministern och besöket här i Sverige och samtalet med vår näringsminister. Det var naturligt att deras samtal handlade om de frågor som finns mellan Iran och Sverige när det gäller handel och tillhörande frågor.
Men även jag hade ett möte med vice statsministern, visserligen ett kort möte, men jag tog naturligtvis upp vårt engagemang i mänskliga rättigheter och vår oro för situationen i Iran.
När det gäller de nya EU-länder som har fått gå en lång väg för att utveckla sin lagstiftning till att anpassas till de normer och de värderingar som råder i Europa har vägen, som sagt var, varit lång för dem att gå. Fortfarande är det så att det finns väldigt mycket fördomar och okunskap i de här länderna.
Men det är också en lång väg, får vi väl erinra oss, som Sverige har fått gå i den här frågan, och inte har det gått särskilt fort i Sverige heller. Jag tror att det faktiskt går fortare i de här länderna när det gäller att anpassa sig och sitt samhälle men även attityder och tänkande kring de här frågorna.
Med tanke på att det har förekommit saker som vi har haft anledning att reagera mycket starkt emot måste jag ändå markera att till exempel de demonstrationer man velat genomföra och de festivaler man har velat genomföra som har mött motstånd, förbjudits ibland och hindrats i en del fall faktiskt har genomförts. Det har varje gång ändå blivit en uppmärksammad fråga. Det har lett till debatt, och det har lett till att myndigheterna har fått ändra sina beslut.
Det är faktiskt viktigt att notera att det har hanterats på det viset. När det gäller det förbud mot äktenskap som det finns ett lagförslag om i Lettland vill jag understryka att detta förbud inte innebär ett förbud mot partnerskap. Men den frågan över huvud taget diskuteras intensivt, och vi har inte sett ännu hur behandlingen av lagstiftningen kommer att vara.
Men jag kan försäkra att vi mycket noga följer hur de här frågorna hanteras i våra grannländer, och det är ett ständigt återkommande ämne i våra gemensamma överläggningar.
Laila Freivalds (S):
Låt mig först säga att Tasso Stafilidis naturligtvis har rätt. Det var Irans vice utrikesminister som nyligen var på besök i Sverige. Jag ber om ursäkt för att jag gav fel titel. Jag börjar med frågan hur vi kan agera mot länder där vi tycker att utvecklingen går, får man väl ändå säga, långsamt framåt. Jag kan inte hålla med Martin Andreasson om att det är en oroande utveckling, som om det håller på att bli sämre.
Jag tror att det sker en utveckling i de nya EU-medlemsstaterna, på samma sätt som det sker i de gamla EU-medlemsstaterna. Vi har problem med fördomar, ageranden och uttalanden om människor i olika sammanhang, och för oss som inte accepterar dessa fördomar är de uttalandena kränkande. Det förekommer faktiskt även i Sverige.
Vi har fortfarande en kamp att bedriva hos oss själva, i de gamla medlemsländerna och i de nya. Jag tror att vi måste inse att det här inte är en fråga där vissa länder kan slå sig för bröstet och säga att de inte har några problem med detta, att de inte har några fördomar, att de agerar på ett sätt som innebär att alla människor behandlas lika. Sådan är inte situationen.
Det är emellertid mycket relevant att fråga om man kan ta upp detta med kommissionen och vad kommissionen, alltså EU samlat, kan göra.
Vi kan naturligtvis noga bevaka att det direktiv som finns om likabehandling i arbetslivet tillämpas fullt ut och att man inte inom ramen för det bryter mot den grundläggande principen om alla människors lika rätt att bli behandlade på likartat sätt inom arbetslivet och att det inte sker en diskriminering av HBT-personer. Det är en viktig fråga. Den kan hanteras.
Den ger en juridisk grund för att kunna kräva ett gemensamt agerande från kommissionen. Vi kan också bevaka att det som sker inte innebär ett direkt brott mot Europakonventionen, för även då finns det möjlighet att agera. När man säger att högsta politiska ledningen uttalar saker som vi tycker är förkastliga vill jag understryka att presidenten, när det gäller Polen, ju inte var president då.
Han var bara borgmästare. Likadant var det med uttalandet från premiärministern. Det uttalandet gjordes innan han var premiärminister. Det är nog viktigt att komma ihåg att det var på det viset, men det ger oss naturligtvis anledning att noga följa utvecklingen i de länderna. Det gör Sverige.
Laila Freivalds (S):
Jag vill tacka för stödet i den här frågan och också tacka för erbjudandet om underlag; det är viktigt om vi ska ha en möjlighet att, som Martin Andreasson vill, utöva påtryckningar på EU:s organisationer och se till att de ambitiöst fullgör det uppdrag de har.
För att kunna bevaka att direktiv och andra rättsakter implementeras i länderna, och därmed kunna utöva påtryckningar, behöver vi ha konkreta underlag. Jag kan naturligtvis, och det gör jag väldigt gärna, rent allmänt i alla sammanhang understryka betydelsen av att EU:s institutioner fullgör sin uppgift ordentligt och också understryka att detta är en prioriterad fråga och bevakningen måste vara noggrann.
Men för att kunna hävda att till exempel kommissionen inte gör tillräckligt i det här avseendet måste det finnas konkreta påståenden om överträdelser eller icke-genomförda åtgärder som man borde reagera på. Det vi hittills har är uttalanden från personer som dessutom inte hade de höga ställningar som ni sade i era inlägg.
Det är viktigt att hålla reda på vad det är för personer som agerar i vilket sammanhang. Om det vore så att vi kunde se att direktivet inte är genomfört i något av länderna - det är därför jag tackar för möjligheten att få ett underlag - är jag beredd att då agera med full kraft och utnyttja de möjligheter Sverige har som en medlem i EU att säkerställa att EU utvecklas i dessa frågor på ett positivt och konkret sätt.
Det är en viktig del av vårt arbete för att säkerställa jämlikhet och möjligheter för alla människor att leva ett gott liv i våra samhällen.
Désirée Pethrus (KD):
Jag tackar ministern för svaret även om jag naturligtvis inte är tillräckligt nöjd med det svar som jag har fått eftersom jag tror att det finns mer som vi kan göra. Förra året anmäldes, som jag skriver i min interpellation, 2 184 våldtäkter, vilket är en ökning med 5 % jämfört med 2001. Bara drygt 15 % ledde till åtal. Här är kvinnors liv och hälsa i fara.
Om man tänker på vilka psykiska konsekvenser det får att 2 000 kvinnor per år utsätts för ett sådant övergrepp kan man verkligen förstå att sjukskrivningarna ökar bland kvinnor. Detta får alltså stora hälsopolitiska konsekvenser och är ett allvarligt samhällsproblem. Andelen minderåriga har jag också nämnt i interpellationen.
Den gruppen förövare ökar därför att de många gånger har en snedvriden sexualsyn och därför att de tror sig ha rätt att utsätta flickor för övergrepp. I Tumbamålet kan man skönja ungefär samma synsätt. Man tar sig rätten över en annan kvinnas liv. Det man då kan fråga sig är: Kan man på något sätt ändå döma dessa män som har utfört detta till någon form av behandling, och även de yngre?
Jag ser att ministern har svarat när det gäller program inom kriminalvården, och det är bra. Jag får då förutsätta att alla som kommer i kriminalvårdens hägn verkligen får behandling. I min interpellation ville jag särskilt lyfta fram just ökningen av antalet minderåriga förövare. De kan ju inte dömas till fängelse. Men vad ska de kunna dömas till? Den andelen ökar ju. Detta tycker jag är väldigt allvarligt.
Från samhällets sida måste vi reagera. Därför undrar jag på vilket sätt ministern skulle kunna agera för att få de minderåriga att på något sätt förstå allvaret och för att de ska kunna dömas i någon form - genom information, behandling eller vård - just för att de ska förstå att kvinnor inte vill utsättas på det sätt som jag har beskrivit här.
Désirée Pethrus (KD):
Efter det svaret är jag väl inte helt övertygad om minderåriga som eventuellt döms får den behandling som ministern säger sker i den traditionella kriminalvårdens hägn. Jag vet inte om ministern här kan säga, intyga, att det sker speciella behandlingsprogram för unga män som hamnar inom den slutna ungdomsvården.
Jag antar att i vissa fall får socialtjänsten ta hand om pojkar som är riktigt unga. Frågan är om man där har program för att hjälpa och stötta så att de här pojkarna förstår att våldtäkt inte är något som man kan utsätta kvinnor för. Oftast utförs det här brottet på jämnåriga flickor. Då har något hänt under resans gång.
Förra året fördubblades antalet unga våldtäktsmisstänkta jämfört med hur det var året innan. Det måste betyda att samhällets attityder och värderingar har påverkat de här unga männen. På något sätt måste vi ändå ha en nollvision, för en sådan måste väl eftersträvas när det gäller unga brottslingar.
Det som regeringen satsar på när det gäller detta med sexualiseringen av det offentliga rummet är en del. Den kristdemokratiska jämställdhetsministern i Norge jobbar redan med ett program som är väldigt bra. Jag tycker att det är bra att även Sverige tar efter det programmet. Detta är alltså en del. Men vad kan vi göra åt det som jag beskriver när det gäller nätet och nätspel där våldtäkter ger poäng?
Sådant påverkar ungas inställning till och syn på kvinnor och våldtäkter. Vad kan regeringen göra för att stoppa den typen av företeelser i samhället, och hur ser ministern på hur regeringen ska agera för att vi nästa år ska få se en minskning i stället för en ökning av andelen minderåriga som utför våldtäkter?
Désirée Pethrus (KD):
Först gäller det statistiken och BRÅ. Det kan ju vara så att antalet anmälningar ökar jämfört med tidigare. Men man tror också att antalet har ökat nominellt, om jag inte minns fel om BRÅ:s statistik. Jag är alltså inte hundraprocentigt säker där. Det är illa ändå med tanke på varje andel.
Jag har räknat ut att det är 40 kvinnor i veckan, eller något sådant, som blir utsatta för våldtäkt. Det får en fruktansvärd påverkan på egentligen hela samhället. Det gäller också hela samhällsattityden till kvinnor. Vi tycker att vi jobbar för jämställdhet. Men det verkar, tyvärr, bli sämre med åren.
Det verkar också som att de unga inte har den respekt för varandra när de umgås som man skulle kunna förvänta sig - så långt statistiken. Frågan är vad ministern skulle kunna göra när det gäller nätet och Internet.
Vad skulle man kunna göra för att där kriminalisera eller på något sätt kanske göra något för att stävja den, som jag tycker att det är, brottslighet på nätet som uppmuntrar till våldtäkter eller övergrepp på kvinnor? Detta tycker jag måste åtgärdas i ännu högre grad.
Framför allt gäller det då sådant som riktar sig till barn och ungdomar. I det avseendet är det oerhört allvarligt. Sedan undrar jag om det nya lagförslag snart kommer som har sin utgångspunkt i Sexualbrottskommitténs förslag om en skärpning av begreppet för vilka som utför våldtäkter och om detta kommer alldeles snart.