Hillevi Engström (M):
Tack för svaret, justitieministern. Den som slutar förbättra, slutar att vara bra. Jag tycker att justitieministerns svar andas gammal hederlig socialdemokratisk retorik, det vill säga att vi i Sverige är bra, nästan världsbäst, och att vi inte har så mycket att förbättra eller lära oss av andra. Det är mycket som är bra inom kriminalvården, inte minst de fysiska förhållandena. Det är varmt, det finns mat, sanitetsförhållandena är goda, man får duscha och så vidare.
Men det är inte riktigt det som min interpellation handlar om. Den handlar tvärtom om den kritik som har förts fram av kommissionären för mänskliga rättigheter från Antitortyrkommittén vid ett besök i Sverige i april 2004. Det har tidigare gjorts besök och inspektioner i Sverige, på 90-talet, och en del rapporter har avlämnats. När man läser dessa rapporter finns det saker som jag fortfarande anser inte är tillgodosedda.
Det är bra på många sätt i svenska häkten och fängelser. Man kan också poängtera att förhållandet mellan vårdare och intagna är gott och avspänt. Och det är någonting som vi ska vara väldigt glada över. Vid besöket i våras på Kronobergshäktet framkom det en del kritik. Nu kommer den kritiken att konkretiseras i en rapport som kommer i slutet av juni. Det kommer också att komma förslag till förändringar som man vill att Sverige ska göra.
Kommissionären pekade bland annat på problemet med att de häktade är inlåsta under väldigt lång tid av dygnet - 23 timmar av 24 möjliga i de värsta fallen - och att det är dålig kontakt bland de intagna och andra, även när de inte har restriktioner.
När man tittar på detta med restriktioner framkom det 2003 att närmare 100 % av de häktade i Göteborg var ålagda restriktioner initialt, och under resten av häktestiden hade ungefär hälften restriktioner. Det har kommit lagändringar. Men vid kontakter med bland annat chefen för häktet här i Stockholm uppger han att ungefär 45 % av de häktade i dag har restriktioner mot tidigare 50 %.
Det har alltså minskat väldigt lite. Det som också är anmärkningsvärt är att andelen som har restriktioner i Göteborg är så mycket större. Där är siffran 65-70 %. Jag undrar vad justitieministern har för kommentar till det, alltså hur det kan skilja sig åt så mycket på olika ställen i landet mellan andelen häktade som har restriktioner.
Man kan också notera att det i Stockholm är ungefär 25-30 intagna per år som har de allra strängaste restriktionerna, det vill säga att de inte kan se på TV, läsa tidningar eller ta emot besök. I Göteborg är det ungefär 25-30 per vecka och kanske ännu fler som har de strängaste restriktionerna, vilket också är märkligt. När häktade har restriktioner - och jag är mycket väl medveten om att en hel del självklart behöver och ska ha det - har de ändå vissa rättigheter.
Bland annat ska de ha rätt att vistas utanför cellen två timmar per dag, det vill säga 14 timmar i veckan. Det målet kan inte kriminalvården uppnå. I Stockholms häkte är det bara ungefär hälften av de häktade med restriktioner som har den möjligheten. De som inte har restriktioner har också väldigt små möjligheter att vistas utanför cellen.
Det är i stort sett bara på en enda avdelning på Kronobergshäktet som de häktade har möjlighet att vistas utanför cellen de här sex timmarna. Det är på en avdelning för kvinnor, på en gemensamhetsavdelning. Avslutningsvis tänkte jag bara nämna att den här kommissionären lär ha påstått, när han var på Kronobergshäktet, att han fick samma känsla som i Tjetjenien när han var på de här rastgårdarna.
Jag vill gärna höra vad justitieministern har för kommentar till det.