Annika Lillemets (MP):
Visst är det sant att pengar kan köpa lycka, så länge man är hungrig och saknar tak över huvudet och kläder på kroppen. Att satsa på de fattigaste ger mest lycka per krona, enkelt uttryckt. Det gäller både i världen, med millenniemål och liknande som behöver uppfyllas, och i Sverige. Även i vårt rika land finns det alltför många som inte har råd att köpa glasögon till sina barn eller hämta ut sin medicin.
I stället för att göra de redan rika ännu rikare och de redan lyckliga ännu lyckligare och hetsa dem som redan jobbar att jobba ännu mer är det god lyckopolitik att dela mer rättvist på arbete och resurser. Det är intressant att finansministern nämner minskade klyftor och ökad sammanhållning som mål. Den historiska ekonomiska utveckling och det ökade välbefinnande som vi har i Sverige och som ministern hänvisar till byggde ju till stor del på en politik med dessa mål.
Med ändrat fokus på andra framgångsmått kanske det ändå finns hopp om att regeringen framöver ska lyckas bättre än hittills med att minska arbetslöshet och inkomstklyftor. Mer är alltså inte längre alltid bättre i ett land som Sverige, om vi vill ha ett lyckligare samhälle.
Liberalen John Stuart Mill såg redan på 1800-talet framför sig hur samhällen som blivit rika nog för att se till att alla får sina grundläggande materiella behov uppfyllda kommer att gå vidare till andlig, social och kulturell utveckling, som Mill sade. Allt effektivare produktionsmetoder har minskat behovet av mänskligt arbete, och vinsten av det kan vi ta ut i mer fri tid.
Det här är viktigt, för vi måste komma till rätta med överkonsumtion och det följande överutnyttjande av naturresurser som hotar kommande generationers förutsättningar att leva goda liv. Det är inte bara ekologiskt nödvändigt utan också grundläggande lyckofrämjande politik. Den brutala arbetslinjen skapar mer olycka än lycka. Lönearbete är bara en del av arbetet, och arbete är bara en del av livet, om än viktig.
Varken den som arbetar mer än den orkar och vill eller den som är arbetslös far väl. Somligt arbete är till och med direkt skadligt för både lycka och ekonomi, bortom nästa kvartalsrapport. Vi kan avlöna folk för att till exempel hugga ned den sista urskogen, fiska upp den sista torsken eller producera vapen, men att låta sådant arbete förbli ogjort är både god ekonomi på sikt och god lyckopolitik.
Den olyckliga fixeringen vid ökat lönearbete som något gott i sig ifrågasätts alltmer av tunga aktörer runt om i världen, inte minst av ekologiska och sociala skäl. Det gäller i stället att dela det mer rättvist. Jag kan nämna Stiglitzkommissionen i Frankrike som tillsattes av Sarkozyregeringen, den förra regeringen, med uppgift att ta fram mer heltäckande och relevanta mått på samhällsutveckling än bnp.
De lyfter i sin rapport från 2009 fram värdet av fri tid och vikten av lagom mycket meningsfullt arbete på goda villkor. Detta kan man prata länge om; det får vi ta en annan gång. Jag vill passa på att fråga Anders Borg om han redan nu ser några andra viktiga indikatorer på god samhällsutveckling med välbefinnande i sikte än just sysselsättning med vad som helst.
Har finansministern till exempel för avsikt att utveckla ett sätt att mäta hur klyftorna förändras över tid i Sverige eller att mäta jämställdhet? Det är väldigt bra om det arbete som regeringen nu gör, som ministern nämnde, leder till att mer resurser kommer att satsas på att ta fram statistik på viktiga områden där det i dag finns brister, något som till exempel Rädda Barnen har sett.