Jonas Sjöstedt (V):
Jag tackar statsrådet Gunilla Carlsson för svaret på interpellationen om remitteringar. De pengar som sänds av invandrare i olika länder tillbaka till deras hemländer och familjer, som ibland finns i hemlandet och ibland på flykt i andra länder, är i dag en viktig motor för utveckling i stora delar av världen. För en del nationer är pengarna livsavgörande för att man ska kunna klara sin ekonomi.
För oss som vänsterpartister är det viktigt att se att remitteringar aldrig kan ersätta bistånd. Det är inte konstigare att man hjälper varandra inom familjen när man är flykting eller invandrare än att vi gör det i våra familjer mellan barn och föräldrar eller mellan föräldrar och barn. Samtidigt som remitteringar är ett viktigt utvecklingsverktyg kan de aldrig bli någonting som blir substitut för en väl avvägd biståndspolitik.
Många personer som bor i Sverige och som vill hjälpa anhöriga i andra länder möter stora problem. De kostnader som företagen tar för att skicka över pengar är mycket stora. Det handlar ofta om personer med låga inkomster. De skickar ofta ganska små summor. Ibland får man nästan beteckna de avgifter som tas ut av de internationella företag som transfererar pengar som något slags ocker.
De som inte vill använda dessa tjänster hänvisas till informella nätverk som rör sig utanför de gängse kanalerna. De är både rättsosäkra och någonting som vi kanske skulle vilja undvika därför att vi vill ha kontroll på de transaktioner som sker internationellt av olika skäl. Jag menar att vi i Sverige har gjort för lite på området. Om man ser på den statistik som finns i Sverige är den ganska ungefärlig och inte speciellt grundlig.
Det saknas helt enkelt kunskaper om remitteringarna från Sverige till andra länder och deras betydelse. Här skulle mycket kunna göras utöver det som ministern har redogjort för. Man kan göra mycket mer. Man kan forska, och man kan upprätta statistik. Men framför allt är det viktigt att bidra till att sänka kostnaderna och skapa rättssäkerhet för dem som väljer att skicka pengar till anhöriga i andra länder.
Det skulle vara en stor, konkret insats för att hjälpa dessa människor och deras familjer och även i slutändan utveckling i andra delar av världen. Här menar jag att regeringen i grunden har varit alltför passiv. Man skulle kunna överväga och genomföra två saker med ganska kort varsel. Den första är att aktivt informera människor.
Det gör man exempelvis i Storbritannien, där det finns en speciell hemsida man kan gå in på för att se hur man skickar pengar, vad det kostar på olika ställen, vad som rekommenderas och så vidare. Det är en relativt enkel åtgärd. Jag menar att man också kan och bör gå längre än så. Man bör överväga att införa en sorts maximiavgift. Är det rimligt att man tar så mycket betalt för att skicka lite pengar till sina föräldrar, sitt syskon eller sin kusin i en annan del av världen?
Precis som man kan reglera avgifter på banktransaktioner i andra sammanhang i Sverige och i den europeiska unionen skulle man kunna sätta en sorts tak på den kostnad man får ta ut av den som skickar pengar något annanstans. Det kan till exempel vara i form av en procentsats på det belopp som skickas. Jag uppskattar det som ministern hävdar i svaret på interpellationen. Jag tycker att det är fullt av goda intentioner, men jag saknar lite grann förslag på konkreta åtgärder.
Min fråga till statsrådet är: Är regeringen beredd att verka i denna riktning och utöka informationsinsatserna direkt mot de berörda och att överväga att införa någon sorts maximigräns på de avgifter som företag som är verksamma i Sverige tar ut för att man ska få transferera pengar?