Maria Arnholm (L):
Jag tackar för två viktiga och intressanta frågor kring den i Sverige hittills inte så omdiskuterade frågan om män och jämställdhet - vad förlorar män på ojämställdhet, och vad har män att vinna på jämställdhet?
Vi har olika förhoppningar, Johan Andersson och jag, när det gäller vem som är jämställdhetsminister efter den 14 september. Oavsett vem det blir finns det dock ett fint ramverk att fortsätta arbeta med.
Det handlar om att jobba med jämställdhetsintegrering på det vis alliansregeringen gör i regeringsarbetet, fortsätta satsningarna - som under de här åren har varit totalt 2 miljarder - på att ge energi och resurser till att tänka på och arbeta med jämställdhet i kommuner, landsting, länsstyrelser och myndigheter. Det är ett arbete jag verkligen hoppas kommer att fortsätta.
Även om Ann-Christin Ahlberg uttalar sig lite nedsättande om detta tror jag att det är ett väldigt viktigt sätt att arbeta. Det är också ett sätt att ta hand om alla de viktiga slutsatserna i Svend Dahls utredning. Länsstyrelserna har till exempel ett särskilt uppdrag att jobba med att de fyra jämställdhetspolitiska målen ska genomsyra Sverige också på det regionala planet, och i går träffade jag Sveriges landshövdingar.
Vi gick laget runt, och alla fick berätta lite om vad de gör och vad de ser för problem. Flera av dem hade inte ens hört talas om utredningen, men frågan kom upp kring bordet - inte minst från länen i norra Sverige. Bara all den kunskap som här finns om både problemställningar och lösningar, som jag då kunde hänvisa till, tror jag är en viktig aspekt av utredningen.
När jag var på FN:s kvinnokonferens och träffade många jämställdhetsarbetare från hela världen var utredningen och vad den visar och samlar för kunskap en viktig del också i Sveriges fortsatta arbete i det internationella jämställdhetsarbetet. Självklart kommer det som finns i utredningen att leda till förnyat och fortsatt arbete längs alla de linjer regeringen nu arbetar med.
Jag tar gärna fasta på det Ann-Christin Ahlberg talar mest om, nämligen föräldraskapet och hur vi jobbar med fördelningen av det obetalda arbetet. I de flesta familjer eller relationer är ju detta jämställt - tills det första barnet kommer. Där är de öronmärkta månaderna, att i allt högre grad individualisera föräldraförsäkringen, en väg Sverige slog in på under en borgerlig regering och tog nästa steg på under en socialdemokratisk regering.
Sedan har alliansregeringen gjort en innovation och infört en jämställdhetsbonus för att se om det skulle vara ett sätt att gå vidare för att fortsätta utvecklingen. Det har i alla partier - även det socialdemokratiska, vet jag - förekommit diskussioner om hur man ska förhålla sig till att gå in och ändra i det så generösa system familjer och människor har vant sig vid. Bonusen var då ett sätt att hitta en morot i stället för en piska.
Så här långt kan vi väl se att det inte verkar ha haft så speciellt stora effekter, eftersom det fortfarande sker så lite och går så långsamt. Att fundera över vad nästa steg ska bli - en utvecklad bonus eller, eventuellt, ytterligare en öronmärkt månad - tror jag är en av de viktigare jämställdhetsreformerna som hämtar näring ur utredningen.
Jag vill också påpeka att vi nyligen har beslutat om att barnbidraget i framtiden ska gå till mamma och pappa, eller till bägge föräldrarna. Det är också ett steg i en fortsatt utveckling i den riktningen.