Johnny Skalin (SD):
Låt mig börja med att klargöra att Sverigedemokraternas inställning till arbetslöshetsförsäkringen är mycket tydlig: A-kassan ska - utöver sjukförsäkringen och pensionsförsäkringen - utgöra det tredje allmänna försäkringsbenet i form av en omställningsförsäkring, det vill säga en trygghetslina vid arbetslöshet och en försörjning mellan två jobb.
Men för att arbetslöshetsförsäkringen ska upplevas och uppfattas just som en allmän omställningsförsäkring - som skänker den nödvändiga försörjningen och tryggheten mellan två jobb - måste den också vara utformad och tillämpbar för alla. Av den anledningen kan till att börja med inte taket på arbetslöshetsersättningen vara för lågt satt.
Med dagens taknivå på ersättningen blir det, för många med lån och utgifter, ohållbart - eller för vissa till och med omöjligt - att överleva arbetslösheten med mindre än att man måste ta det jobb som erbjuds hellre än att avvakta ett kort tag för att finna det arbete man är kvalificerad och utbildad för.
Faktum är att man med regeringens politik redan vid en månadsinkomst på 18 700 kronor slår i ersättningstaket. Ersättningen från a-kassan blir då 14 960 kronor - före skatt. Inte heller justeras ersättningsnivåerna upp i takt med inflationen, vilket betyder att arbetslöshetsersättningen urholkas för varje år den inte förstärks.
Den låga ersättningsnivå som regeringen önskar ska leda till att arbetslösa piskas att söka arbeten tenderar således att straffa inte bara dem som har drabbats av tillfällig arbetslöshet utan även de grupper som - för både sin egen och samhällets skull - i stället för att söka första bästa arbete skulle behöva söka mer avgränsat.
Ett rimligare system vore att den som blir temporärt arbetslös inte tvingas ta första bästa jobb för att klara de omedelbara utgifterna utan i stället ges möjlighet att se sig om efter ett arbete som motsvarar dennes kvalifikationer eller utbildning.
Även om det kanske innebär en ökad kostnad på kort sikt gynnas hela samhället av att på lite längre sikt ha en arbetskraft där individerna i hög grad arbetar inom sina respektive kompetensområden, för att inte tala om den individuella tillfredsställelse som kan uppnås.
Med nära 700 000 inskrivna på Arbetsförmedlingen torde knappast sökbenägenheten bland arbetslediga vara det största bekymret för oss politiker att tackla utan snarare att lösa kombinationen av att för få arbeten erbjuds de arbetslösa och att delar av de arbetslösa inte är kvalificerade för de arbeten som erbjuds.
Om regeringen hade som mål att få människor i arbete vore därför snarast matchande åtgärder, till exempel satsningar på lärlingsjobb och utbildning, där vi bland annat föreslår 50 000 lärlingsjobb med slopade arbetsgivaravgifter, tillsammans med en betydligt mer selektiv invandring mycket effektivare medel.
Själva grundförutsättningarna för att människor ens ska få ett arbete är dels att arbeten finns att söka dels, inte minst, att arbetskraften är anställningsbar. Vi vet att drygt 90 procent av de utlysta arbetstillfällena har krav på utbildning.
Den som vill stärka arbetslinjen per definitionen att varaktigt öka arbetsdeltagandet satsar således rimligen också tillräckliga resurser på att göra människor anställbara och trygga i tider av förändring snarare än att tvinga dem att matransonera i sina egna hem.
Av den anledningen väntar vi också på att regeringen hörsammar riksdagsmajoritetens mening i fråga om att återinföra den så kallade 100-dagarsregeln, med innebörden att den arbetslöse, tvärtemot i dag, slipper att tvingas söka arbeten över hela landet redan från dag ett utan i stället får 100 dagar på sig att söka i sitt närområde.
Det kan ju inte vara en rimlig ordning att man ska behöva ryckas upp med rötterna redan i början av arbetslösheten för att söka jobb i andra delar av landet - arbeten som man dessutom kanske inte har vare sig utbildning för eller erfarenhet av. Det är varken en bra eller en human arbetsmarknadspolitik.
Likaså måste 75-dagarsregeln slopas, då den kvarhåller människor i arbetslöshet på grund av att deltidsarbetslösa endast berättigas 75 ersättningsdagar. Det är enligt vår mening inte hållbart med ett system som med ekonomiska sanktioner inte i realiteten tillåter människor att ta vägen från ett deltidsarbete till ett heltidsarbete.
Ett deltidsarbete, menar jag, kan vara nödvändigt för många, då de kanske inte kan jobba mer än så. Men det kan också vara en bra väg, vilket bland annat Långtidsutredningen också visar, till ett heltidsarbete för dem som både kan och vill arbeta mer.
Omvänt kan också situationer uppstå där heltidsanställda tvingas välja mellan att gå ned till halvtid eller att förlora arbetet. Är då den bästa vägen att inte arbeta alls? Det tror inte jag, inte mitt parti och inte heller riksdagsmajoriteten, som också har fällt regeringen i denna fråga.
Ändå ser vi anmärkningsvärt nog ännu ingen förändring från regeringens sida. Men när regeringen slutligen kommer till skott och tar riksdagsmajoritetens vilja på allvar, ta då och lyd mitt råd och löp linan ut genom att även göra arbetslöshetsförsäkringen tillämpbar för alla.
För även om fler i dag, enligt Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen, IAF, är medlemmar i a-kassan, förmodligen delvis som en trolig reaktion på lågkonjunkturen, så står fortfarande hundratusentals människor utanför. Genom att göra arbetslöshetsförsäkringen till en del av välfärdssystemet görs inkomstförsäkringen tillgänglig för alla som arbetar.
Tillsammans med ökade ersättningsnivåer, så att även normal- och höginkomsttagarna får en reell nytta av en allmän arbetslöshetsförsäkring, görs på så vis omställningen mellan arbete, arbetslöshet och åter arbete betydligt enklare och mer åtkomlig till gagn för samhället i stort.
Ökar man därtill a-kassans servicegrad, så att handläggningstiderna för utbetalning av arbetslöshetsersättning kan garanteras inom rimliga tidsramar, får också den arbetslöse både större möjligheter att snabbare påbörja sitt sökande efter ett nytt arbete och mindre problem att hantera sin vardag.
Lämpligast låter sig detta göra genom att slå ihop landets 30 självständiga a-kassor till en a-kassa som administreras under Försäkringskassan. Som en bonus slipper man därmed också politiseringen av a-kassan, så att a-kassan helt fokuserar på den enskilde och dennes behov av en tillfällig försörjning mellan två jobb.
Trots att fackförbunden själva, liksom a-kassorna, påstår att a-kassorna är självständiga och fristående är kopplingen till enskilda fackförbund stark.
Den politiska inblandningen syntes inte minst vid rekryteringen av en chef till Handelsanställdas förbund förra året, då man i tidningen Riksdag & Departement sökte en ny chef till sin a-kassa med kravet på att denne också delade arbetarrörelsens värderingar.
För egen del har jag mycket svårt att förstå varför enskild politisk bakgrund ska utgöra ett av de viktigaste kriterierna för administrationen av välfärden. Det enda viktiga torde i stället vara att utforma en så enhetlig, rättvis och välfungerande offentlig service som möjligt.
Inte minst därför bör en oberoende, effektiv, central och professionell myndighet skapas för att administrera arbetslöshetsersättningen för alla i arbetsför ålder.
Herr talman! Låt oss enas om att det är hög tid att sluta nedprioritera dem som vill arbeta. Med de orden avslutar jag med att yrka bifall till SD:s reservationer 2 och 5.