KBLab/rixvox huggingface dataset:
Michael Svensson (M):
Jag tackar statsrådet för svaret. Detta är naturligtvis inte i första hand ett statligt ansvar. Dock har Sveriges riksdag det yttersta ansvaret för lagstiftningen och regeringen, som styr och ska se till att saker och ting efterlevs. Gymnasiet brottas med flera problem i dag, vilket vi har talat om tidigare. Till detta ska vi nu lägga väldigt många inställda lektioner.
Jag har själv två barn som går i tvåan och trean i gymnasiet, så jag är ganska medveten om vilken luft som finns i systemet. Det gäller inte bara i Falkenberg. Det finns inga vikarier att tillgå, och då ställs lektionerna in. Även om det är föremål för en helt annan debatt tror jag också att dagens poängsatta kursgymnasium bidrar till en hel del luft i systemet.
Lägger vi då till att många lektioner ställs in för att det inte finns någon vikarie att tillgå när läraren kanske är sjuk eller ska på någonting annat som bedöms som viktigt blir det stora problem. Naturligtvis resulterar detta i att de studiesvaga och omotiverade eleverna får ännu svårare att klara sin gymnasiegång.
Tyvärr är det nog så att många kommuner helt enkelt snålar in på budgetmedlen till skolan och inte minst till gymnasieskolan. Som jag sa: Även om vi har en kommunaliserad skola ligger trots allt det yttersta ansvaret på statsmakten att tillse att alla elever får en god utbildning. Vi ställer upp målen och beslutar om läroplanerna.
Michael Svensson (M):
Vi har ett gemensamt ansvar för den svenska skolan. Det delas mellan kommun och stat. OECD har visat, inte minst i våras, att ansvarsutkrävandet är svårt eftersom det är svårt att veta vem ansvaret ligger på. Ingen vet egentligen vem som har det yttersta ansvaret för eleverna i den svenska skolan.
Är det ministern, kommunalrådet, rektorn eller läraren? Vem kan det vara? Jag tror att vi måste ha en tydligare rollfördelning, ett större nationellt ansvarstagande för den svenska skolan och en tydligare ansvarsfördelning. En del av det problem jag tar upp och där statsrådet delar min analys grundar sig naturligtvis i att det saknas lärare.
Det är A och O att vi får fler lärare, och här tror jag att det finns jättemycket att göra. Fler måste naturligtvis söka sig till lärarutbildningarna, och de måste göras populärare. Jag tror att det saknas mycket i många lärarutbildningar runt om i Sverige i dag. Jag tror också, även om det inte påverkar just problemet med inställda lektioner, att staten borde genomföra en stor fortbildningssatsning inom ledarskap för lärarna.
Jag tror att det skulle underlätta en hel del vad gäller detta. Kanske måste vi också se över timplanen. Även om jag tror på frihet kan vi kanske inte tillåta vilken frihet som helst, eftersom alla kommuner och skolor helt enkelt inte sköter sig som vi tänkte när vi riggade den svenska skolan.
Michael Svensson (M):
Nu kanske vi inte ska ta en debatt om friskolor och vinster i skolsystemet, för då skulle vi väl få hålla på till midnatt. Det kanske inte är tillåtet. Jag tror dock inte att vi är särskilt oense, och om jag ska lägga bara någon sekund på detta tror jag att friskolesystemet har bidragit till initiativtagande och mycket kvalitet i skolsystemet.
Sedan tror jag att många politiker alltsedan 1995 ibland har varit naiva och blåögda. De har inte trott att det skulle gå så långt som det i vissa fall har gjort. Vi ska också komma ihåg att friskolesystemet verkade i tolv år under tidigare socialdemokratiskt styre, fram till 2006. Det har dock gått långt och ibland för långt.
Det finns avarter som jag reagerar lika mycket mot som alla andra. Det finns exempel på naturbruksgymnasier och praktiska program som får 140 000-180 000 kronor per elev och som inte används på ett korrekt sätt. Det ska beivras; det håller jag fullständigt med om. I övrigt ber jag att få tacka för svaret.
Michael Svensson (M):
Tack, statsrådet, för eftermiddagens tredje svar! Jag skulle nu kunna raljera om att svaret är tunt, för det brukar man göra ibland, men det ska jag faktiskt inte. Däremot tycker jag kanske att det är en del öppna dörrar som slås in. Kunskapen finns redan om hur det är ställt med det stora flertalet av landets SYV:are.
Många känner sig otillräckliga, och det är naturligtvis inte enbart deras eget fel utan systemets fel. Under många år har denna grupp setts över axeln. Utbildningen har varit bristfällig och yvig. Många SYV:are har kommit från olika håll och med olika bakgrund. Jag skulle nog vilja säga att många betraktar det som ett lågstatusyrke inom skolan, och där har vi ett av problemen, tror jag.
De har till och med lägre status än vad lärarna har. Därför blir det svårt att rekrytera de bästa och mest lämpade och passande till yrket, något som jag tror är väldigt viktigt. Allt elände i skolan beror självklart inte på SYV:arna. Men de är en viktig grupp, viktigare än vad många av oss inser och säkert också än vad de själva inser.
Längst bort från SYV:arna, alltså på arbetsmarknaden, har vi matchningsproblem. Alltför många måste komplettera sin utbildning. Det tar tid och kostar pengar både för den enskilde och för samhället. Vi vet att det är alltför många gymnasieelever som känner att de valt fel, att de kanske borde valt ett annat program. Det är svårt att välja om.
Det leder ofta till ett fjärde år, förenat med kostnader och problem. Vi vet av studier att enbart ungefär 1 procent av valen grundar sig på råd från SYV:arna när niorna ska söka in till gymnasiet. Det behöver såklart inte enbart vara SYV:arnas fel. Många elever har jättebra föräldrar. De är kloka, nyfikna och vetgiriga, och även eleverna är det.
Men 1 procent talar ett ganska tydligt språk, tycker jag. Faktum kvarstår: Felvalen finns där och kostar jättemycket pengar. Här tror jag att SYV:arna skulle kunna spela en mycket större och aktivare roll. Utbildningen måste ses över liksom fortbildningen för dem som redan verkar i yrket i dag.
Jag tror att det behövs ett reellt kunskapslyft, som ju är ett av statsrådets ansvarsområden. Det avser inte bara elever utan i detta fall SYV:are. Jag har varit ute och pratat med väldigt många SYV:are.
Okunskapen bland dem är stor vad gäller gymnasiet, dess olika program och vad de leder till och också naturligtvis, när det gäller SYV:arna på gymnasiet, hur arbetsmarknaden ser ut i dag och hur man kan komplettera sin utbildning.
Michael Svensson (M):
Jag tackar statsrådet för svaret. Det gläder mig att höra att dessa problem kan lyftas upp. Det har gjorts samhällsekonomiska beräkningar. Varje elev som slutar i förtid på gymnasiet eller inte får en examen, och det är ungefär 15 000, kostar samhället ca 15 miljoner kronor per individ under sin livscykel.
Räknar vi lågt och tar fem årskullar gånger 10 miljoner gånger 12 000 elever hamnar vi på astronomiska summor. Av den anledningen tror jag att man också ska se över finansieringsmodellen för svensk skola, men det är föremål för en annan debatt. Det finns alltså jättemycket pengar att spara om vi får bättre utbildade SYV:are och betydligt fler SYV:are.
Jag tycker att en del av den kunskap som SYV:arna förmedlar ska ingå i lärarutbildningen i fortsättningen. Det räcker inte att det finns SYV:are på skolorna. Denna kunskap ska finnas naturligt hos lärarna liksom en bra kontakt med arbetsmarknaden.
Regeringen kanske till och med ska tänka sig någon form av snabbspår för att utbilda fler SYV:are. När det gäller tillgången till SYV:are på grundskola och gymnasieskola går det i de bästa kommunerna 14 elever per SYV. I de sämsta kommunerna går det upp till 6 900 elever per SYV.
Här finns alltså mycket att göra.
Michael Svensson (M):
I ca 25 år har vi nu haft friskolor och ett fritt skolval i Sverige. Det har inneburit transparens, valfrihet och konkurrens som har tjänat många elever mycket väl. Under dessa 25 år har vi också haft en tidigare socialdemokratisk regering som under tolv år har administrerat systemet. Min fråga är mycket enkel.
Anser statsministern att det fria skolvalet bidrar till att luckra upp bostadssegregationen eller till att cementera och försvåra den?
Michael Svensson (M):
Min fråga går till statsrådet Helene Hellmark Knutsson. Vårt land står inför stora utmaningar de kommande åren. Det gäller inte minst skolan. Vi vet att vi behöver fler lärare. Söktrycket till utbildningarna har gått upp något, glädjande nog, de senaste två tre åren. Men det räcker förmodligen inte på långa vägar. Vi behöver fler in i yrket, och färre behöver sluta i förtid.
Jag har sett ganska få åtgärder från regeringen. Jag undrar vad statsrådet har för tankar om att popularisera yrket och höja statusen för lärarna.
Michael Svensson (M):
I går blev många politiker och många medborgare i Sverige ganska upprörda, tror jag. Det kom ett förslag från Indelningskommittén, och jag har ännu inte sett några glada miner. Jag skulle vilja fråga statsministern om regeringen och statsministern avser att tvinga igenom förslaget eller om det ska ske på frivillig basis.
Likaså skulle jag vilja ha en kommentar till Hallands samarbetsvilliga socialdemokrater, som kan tänka sig en folkomröstning i frågan. Vad tycker statsministern om det?
Michael Svensson (M):
Min fråga går till utbildningsministern. Ett nationellt bekymmer är att söktrycket för yrkesprogrammen går ned. Några har skyllt på den nya gymnasieskolan. Men sanningen är att det är en internationell trend som började långt tidigare. Vi tror på mer information, bättre studie- och yrkesvägledare och att få in arbetsmarknadens parter i gymnasieskolan.
Nu funderar Gymnasieutredningen på obligatorisk högskolebehörighet trots att branschen och näringslivet varnar för att nalla från de 2 500 poängen. Jag vill fråga utbildningsministern om han tror att det är det bästa sättet och ett verksamt sätt för att få upp söktrycket för yrkesprogrammen att göra högskolebehörigheten obligatorisk.
Michael Svensson (M):
Jag skulle vilja ta upp just SYV:arna. Det är i dag ett lågstatusyrke i lärarkåren. Det finns olika sorters utbildning och kunskap. Det är överlag ganska dålig kunskap om arbetsmarknaden, inte minst för de program som finns på gymnasiet. Det är ett gemensamt problem för både grundskolans och gymnasieskolans SYV:are. Jag vill veta lite grann vad utbildningsministern har för tankar för att höja statusen och attraktiviteten för landets SYV:are.
Michael Svensson (M):
Herr utbildningsminister! Det finns många ljusglimtar i svensk skola, men det finns också några svarta fläckar. Inte minst haltar digitaliseringen. Den leder inte till rätt resultat. Men det svarta hålet är lärarutbildningen i Sverige. Det finns i princip inga datorer.
Lärarutbildarna kan inte lära ut hur man med hjälp av datorer vässar sin metodik och didaktik i klasserna. Jag har besökt ganska många lärarutbildningar i Sverige, och det gapar tomt i de rum där datorerna borde ha stått. Har regeringen någon plan för detta?
Michael Svensson (M):
Tack för svaret! Nu har vi ju en autonomi för högskolor och universitet i Sverige. Min fråga blir då snarast: Hur vill utbildningsministern angripa detta problem? Jag menar att det brådskar. Det borde kanske ha gjorts även tidigare. Men en nyckel är ju att lärarna förmår att lära ut.
Här ingår också naturligtvis att det skulle behövas en kompetenshöjning för de redan befintliga lärarna.
Michael Svensson (M):
Trots att Daniel Riazat är vänsterpartist kan jag ibland se en viss klokskap i en del av förslagen, men här gick du nog lite fel. Jag tycker att Vänsterpartiet har fått stå oemotsagt alldeles för länge vad gäller vinster i välfärden och friskolor.
Det är ett populistiskt förslag, och jag vet vad ni tycker om populistiska förslag från andra partier i den här riksdagen. Det finns, tycker jag, mycket okunskap vad gäller vinsterna. Låt mig bara kort reda ut ett par begrepp. Kommunalt drivna skolor och vårdföretag kan ibland ha ett kostnadsindex som ligger på över 100. Det är ofta inga problem.
Man kan ta pengar från andra verksamheter, och funkar inte det kan man till och med höja skatten. Sedan kommer det då in ett privat företag som kan få ned kostnadsindex inte bara till 100 utan till 95. Där har vi alltså den så kallade vinsten, som egentligen är en besparing för skattebetalarna. Det är alltså ingen stöld av skattepengar, som man gärna hävdar.
Sifo har frågat svenska folket: Hur många procent tror ni att friskolorna har längst ned på raden? Då säger man: 25 procent. Men det är ungefär 2,9 procent. Statistiken är ganska tydlig och visar att offentligt drivna skolor i kommuner där man har fått en, två eller fler friskolor har höjt sina resultat. Jag har nära exempel på det från min hemkommun.
Frågan om antalet lärare ber jag att få återkomma till i nästa replik.
Michael Svensson (M):
Jag tycker att det är tråkigt att Vänsterpartiet inte pratar mer kvalitet i skolan utan försöker jaga en driftsform som ofta visar sig vara väldigt bra. Ja, det har funnits skurkar och bovar, och det ska vi rätta till och har rättat till. Men överlag fungerar verksamheten mycket bra. Academedia driver en verksamhet med utbildningsprogram, kompetensförsörjning och vidareutbildning som många kommuner skulle vara avundsjuka på.
När det gäller antalet lärare är kritiken att friskolorna har lägre antal lärare. Det beror på att många av dem har ett semesteravtal i stället för ett ferieavtal. Det är enkelt att kontrollera. Om det här förslaget skulle bli verklighet tror jag att det skulle få ödesdigra konsekvenser. Det hoppas jag naturligtvis inte.
Vi pratar i stället om ett kunskapskontrakt som ska gälla för både kommunalt drivna skolor och friskolor. Om man inte lyckas med resultaten ska staten kunna ta över. Tar man över en friskola ska man givetvis inte kunna plocka ut någon vinst under den tiden. Jag inbjuder härmed Daniel Riazat till en lång fika med mig, så ska vi prata företagsekonomi.
Michael Svensson (M):
Tack så mycket, utbildningsministern, för svaret! Jag tycker absolut att det finns en hel del att bygga vidare på där. Det här är naturligtvis inte en fråga som det bör råda någon politisk oenighet om. Jag försvarade själv reformen om karriärtjänster när den infördes, och jag kan erkänna att den är ett misslyckande.
Jag trodde i min enfald att det skulle anställas betydligt fler lektorer i den svenska skolan. Man kan fråga sig: Är detta av stor vikt? Det går ungefär 1,9 miljoner elever i landets förskolor och skolor. Det är 260 000 anställda där, det finns 400 000 studenter totalt och det går 15 000 nya studenter på lärarutbildningarna.
Är det då viktigt med några hundra lektorer? Ja, det är viktigt på samma sätt som rektorerna är viktiga för medarbetarna i skolan när det gäller att lyfta upp och entusiasmera dem, se deras kompetens och leda det pedagogiska arbetet.
Sanningen är, och detta hände långt innan både jag och ministern blev verksamma inom utbildningspolitiken, nämligen på 50-talet, att kunskapsmålen har monterats ned ganska effektivt under alla de här åren. Det är ett antal andra mål - elevens fostran och kritiska tänkande och den demokratiska fostran - som har lyfts fram i stället för kunskapen.
Det är bland annat här som lektorernas betydelse kommer in. På 70-talet fanns det 1 500 lektorer i Sverige, och nu finns det som sagt ca 250. Som av en händelse anordnade utbildningsutskottet i går ett seminarium för att belysa de här frågorna och forskarskolorna i Sverige. Där framkom en del märkligheter som vi alla borde reagera över.
En sak är att det saknas sökande. Ännu mer underligt är att huvudmännen inte riktigt ser behovet av att anställa lektorer. Det tycker jag är oerhört märkligt. Då frågar jag mig lite grann om det verkligen står riktigt rätt till med kunskapsnivån hos utbildningsnämnder, fristående huvudmän och förvaltningschefer i kommunerna.
En del kommuner sa att man hellre vill ha två förstelärare än en lektor. Det är dessutom få sökande, och problemet är ännu större i små kommuner och i glesbygd, för det finns i princip inga lektorer alls där. Min fråga är naturligtvis vad staten och regeringen kan göra mer för att se till att det blir fler lektorer i Sverige.
Jag undrar också om utbildningsministern delar min analys att det är oerhört viktigt med den vetenskapliga anknytningen och därmed att anställa lektorer i skolan.
Michael Svensson (M):
Tack för svaret, ministern! Det finns en del lovvärda initiativ där. Jag kan väl, lite grann för att belysa att det verkligen behövs ett rejält kunskapslyft, få berätta om när jag i höstas skulle guida ett antal studenter här i riksdagen. Vi gick genom ett av de vackra rummen här i riksdagen, och där hänger fyra stora porträtt av talmännen i 1809 års ståndsriksdag.
Jag frågade studenterna om de hade någon aning om vad som hände i Sverige 1809. Det var ju två händelser av betydelse det året: en ny grundlag och att vi förlorade Finland till ryssarna. Ingen av studenterna hade någon aning om detta. Och det var inte vilka studenter som helst, utan det var blivande lärare i ämnet historia.
Jag förfasade mig ordentligt över det här, och vi pratade ganska länge om det. Här kommer behovet av lektorerna återigen in. På vårt seminarium i går framkom också att många kommuner ser fördelar med lektorer men också risker. Exakt vilka framgick inte. Det behövs naturligtvis fler och bättre pedagogiska diskussioner i skolan i stort.
Man behöver stärka forskningsanknytningen, vilket vi båda har varit inne på. Man behöver ta vara på kompetenser. Ett problem som lyftes fram på seminariet var att flera av dem som går på forskarskolorna inte kommer tillbaka till skolan. De vill inte arbeta i grundskolan, och flera av dem fortsätter in på förvaltning eller på sitt lärosäte, sitt universitet eller högskola, där de har gått forskarskola.
Det är naturligtvis också ett problem att inte ens hälften, tror jag att det var, kommer tillbaka för att arbeta på sin skola. Det behöver vi naturligtvis jobba på. En lärare, som hade gått forskarskola och som numera var lektor, framhöll att man som lektor har betydligt större legitimitet när man pratar om och vill leda forskningsbaserad undervisning än många av förstelärarna har. Därför är det viktigt.
Ministern nämnde forskningspropositionen. Ett problem med den är att de satsningar som görs ligger sent i perioden. Det är beklagligt. Kan inte det göras om?
Michael Svensson (M):
Jag inledde debatten med att säga att det finns många problem och många utmaningar i svensk skola. Jag tror att jag och statsrådet delar den analysen. Ett av de största problemen och en av de största utmaningarna är de ca 15 000 elever som varje år lämnar gymnasieskolan utan kompletta betyg eller som till och med hoppar av innan de har gått ut skolan.
Vi vet, utifrån samhällsekonomiska beräkningar, hur tokigt det kan bli för dem senare i livet vad gäller såväl inkomst som sjukfrånvaro och liknande. Utifrån Skolinspektionens senaste rapport vet vi att många visserligen trivs i den svenska skolan men också att otryggheten har ökat.
Det är lite som i Maslows behovsteori. Det finns ett antal grundläggande problem som vi måste komma till rätta med, såsom ordning och reda och arbetsro i klasser. Men när vi väl har fått det på plats - kanske bland annat genom förbättrad ledarskapsutbildning för landets lärare - måste vi ständigt ta itu med kunskapsutvecklingen.
Där har det som sagt varit ett skralt resultat. Jag tror att många kommuner är för små eller för svaga. De har inte tillräckliga resurser. Kanske inser de inte behovet, vilket också framkom vid gårdagens seminarium. Jag tror att staten behöver styra mer och att det behövs mer statliga insatser. Det finns en del lovvärda försök ute i landet, bland annat i Uppsala.
Och Kommunförbundet i Skåne berättade i går att det pågår mycket bra verksamhet också i Skåne. Men om vi ska få en bra och jämlik skola över hela landet behöver vi se till att fler kommuner får sådan verksamhet.
Michael Svensson (M):
Statsministern! Många såg säkert i går med förfäran på Uppdrag granskning , som visade en del från verkligheten i svensk skola, med betygshets och betygsjakt, inte mellan elever utan på ett annat sätt. Ibland kanske rektorer, direkt eller indirekt, tubbas att förmå lärarna att sätta högre betyg.
Min fråga går till statsrådet Anna Ekström. För några dagar sedan överlämnade Gymnasieutredningen sitt betänkande till regeringen. Ett av direktiven var att man skulle utreda en obligatorisk gymnasieskola. Utredningen valde att inte gå på denna linje. Jag förstod även att Anna Ekströms företrädare i ämbetet backade i frågan om obligatorisk gymnasieskola.
Man visade på borttagna spärrar i systemen, och man framhävde det relativa betygssystemet, som försvann för ett antal år sedan. Man visade att under 25 år har kunskaperna minskat men betygen gått upp. För att förekomma statsministern har detta inte så mycket med friskolorna att göra. Programmet riktade sig mot både kommunala skolor och friskolor.
Jag skulle vilja fråga statsrådet Anna Ekström vilka fördelar hon ser med en gymnasieskola som är obligatorisk.
Jag vill fråga: Vad vill statsministern göra för att bryta denna utveckling?
Michael Svensson (M):
Min fråga går till utbildningsminister Gustav Fridolin. PISA tänkte jag inte fråga om i dag, även om det finns mycket att säga. Det är dock positivt att ett trendbrott äntligen verkar ha skett. Det finns en del annat att oroa sig för, inte minst söktrycket för yrkesprogrammen.
Det har inte bara gått ned sedan 2011, utan detta är en trend i Sverige och internationellt sett sedan 15-20 år tillbaka. En del av yrkesprogrammen är naturbruksgymnasierna. I en rapport till regeringen från Skolverket kan vi se vissa oroande tecken.
Bland annat föreslås att inriktningar på jakt, vilt, naturturism, fiske och vattenvård ska försvinna. Gustav Fridolin är ju inte bara utbildningsminister utan också miljöpartist och borde värna om dessa program.
Michael Svensson (M):
Vi vet att de flesta som har gått dessa inriktningar får jobb efter avslutad utbildning. Det behövs en kritisk massa för att ha en gymnasieskola. I exempelvis mitt län har ett av de två naturbruksgymnasierna lagt ned. Vissa utbildningar är beroende av att det finns flera programinriktningar. Jag vill fråga Gustav Fridolin om han vill stoppa den föreslagna nedläggningen.
Hur ska man hantera konsekvenserna om detta ändå sker?