Jonas Andersson (SD):
I dag ska vi debattera betänkande SfU28 Utvisning på grund av brott - ett skärpt regelverk . Jag vill gärna börja med att angripa den här frågan lite mer på djupet. Grunden är frågan om varför reglerna kring utvisning på grund av brott har blivit både oförutsägbara och generellt generösa gentemot gärningsmännen och därmed återkommande har fått direkt stötande resultat.
Det beror på hur man ser på själva begreppet, alltså institutet utvisning i svensk rätt. I motsats till vad många tror är utvisning på grund av brott inget straff utan tillhör den kategori påföljder som brukar kallas för annan rättsverkan. Det är samma grupp av åtgärder som exempelvis förlust av körkort eller företagsbot.
Tekniskt sett innebär utvisning alltså inte att gärningsmannen berövas en rättighet, såsom rätten att röra sig fritt berövas personer som sitter i fängelse. Det man blir av med är, som nämndes även i det förra anförandet, ett privilegium, nämligen privilegiet att som utlänning vistas i Sverige.
Men trots att det här inte är en fråga om straff har svensk rättstradition egentligen alltid behandlat utvisning som ett straff, i alla fall i fråga om det som genom straff- och preventionsteori brukar kallas för principerna om relativ proportionalitet och ekvivalens. Vad är då det?
Jo, relativ proportionalitet innebär att olika straff måste kunna mätas mot varandra, exempelvis att böter ses som mindre ingripande än fängelse. Ekvivalens betyder i sin tur att två personer som begår samma brott ska straffas lika hårt.
Problemet är att när de här två principerna appliceras på utvisningsinstitutet ger de upphov till den så kallade anknytningsprövningen, vilket är den kanske viktigaste regel som kommer att förändras i och med det här betänkandet. Anknytningsprövning innebär alltså att när rätten när den prövar frågan om utvisning ska ta hänsyn till gärningsmannens anknytning till Sverige, eller etablering som det nu kommer att kallas.
Ju starkare anknytning, desto mer kännbar blir utvisningen, menar man. Hur upprätthåller man då ekvivalensen om man ska ta hänsyn till det här? Jo, om två personer begår samma brott och en av dem har bott i Sverige i fyra år medan den andra har bott i Sverige i ett år, då utvisas den sistnämnde men inte den förste.
Annars skulle ju den förstnämnde som har bott i Sverige i fyra år straffas hårdare, eftersom han har en starkare anknytning till Sverige och förlorar mer på detta. Ungefär så är det tänkt i teorin.
För att komplicera det här ytterligare lite grann finns det också en regel om synnerliga skäl, vilken säger att det krävs särskilt allvarlig brottslighet för att utvisa personer som har bott i Sverige i fyra med uppehållstillstånd. I normalfallet krävs i dag minst två års straffvärde för brottet, men rättsläget är inte helt lättolkat. Om man tittar på utvecklingen av rättspraxis gällande utvisning och anknytning ser man att det spretar ganska rejält åt olika håll.
Det finns ingen tydlig teori, inte ens i fråga om vilka faktorer som ska ingå eller inte ingå i anknytningsbedömningen. Ett exempel på hur dagens regel tillämpas, vilket borde ha bäring på den här propositionen också, är frågan om språkinlärning och integration i allmänhet. Enligt propositionen ska kunskaper i svenska språket ses som ett tecken på starkare anknytning.
Det är egentligen ingen förändring; samma sak står även i den senaste propositionen från 1993. Eftersom i stort sett alla utlänningar som vistas i Sverige i några år lär sig svenska i mindre eller högre grad borde det här beaktas i samtliga fall då en utlännings anknytning kommer på fråga.
En domstol uttalade exempelvis i ett rättsfall att den utvisningshotades bristande kunskaper i svenska är ett tecken på svag anknytning. I ett annat rättsfall beaktas att personen behärskade språket "tämligen väl", vilket tydde på att han "anpassat sig väl till levnadsförhållandena i Sverige". Herr talman!
I de flesta av de 13 fall där Högsta domstolen har lyft anknytningsfrågan för personer som bott i Sverige i fyra år eller längre gör dock domstolen ingen bedömning alls av språkkunskaperna eller integration. Det händer att domstolen uttalar sig mer övergripande om gärningsmannens integration i Sverige. I ett fall fäste domstolen avseende vid det faktum att gärningsmannen till synes levt i ett polygamt förhållande, vilket tydde på dålig anpassning till Sverige.
Men återigen, i de flesta fall tar domstolen inte upp någonting av det här. Det spelar egentligen ingen roll vilken faktor man pratar om - tiden i Sverige, familj i Sverige, kvarvarande band till hemlandet och så vidare. I vissa fall väger det jättetungt, i andra fall väger det ingenting. Kan man exempelvis räkna in den tid man har bott i Norge eller annat EU-land i den här ekvationen?
Ja, i ett fall tyckte Högsta domstolen det, trots att det inte finns något stöd vare sig i lag eller förarbeten. Det hela är alltså mycket oklart. Vad vill jag då säga med detta? Jo, även om man inte tycker att reglerna är för generösa, vilket jag råkar göra, torde det inte råda något tvivel om att reglerna till viss del är oförutsägbara, vilket alltid är ett rättssäkerhetsproblem oavsett vilken infallsvinkel man har.
Den slutsatsen tycker jag också bekräftas av hur pass ofta Högsta domstolen är oenig, ibland djupt oenig, i hur den här bedömningen ska gå till. Om man ändå ska försöka se någon trend i utvecklingen i praxis är det ganska uppenbart att Högsta domstolen gång på gång har höjt ribban för att utvisa brottslingar som har bott här i fyra år eller mer.
Som minister Morgan Johansson sa till tidningen Expressen efter en dom 2019: "Högsta domstolen har därmed lagt ribban väldigt högt för utvisning." För en gångs skull är jag faktiskt beredd att hålla med justitieministern på just den här punkten. Skälet till varför saknas dock i Morgan Johansson analys och även i den här propositionen.
Min tes är att när domstolen ställs inför regler som knappast tillåter en konsekvent och jämn tillämpning kommer den återkommande att luta mot den mildare påföljden när frågan prövas. Därmed puttar man alltså praxis mer och mer, steg för steg åt det mer liberala hållet. Herr talman!
Den här bristen kommer med största säkerhet inte att läkas genom den här propositionen. Även om regeln om synnerliga skäl försvinner kommer anknytningsprövningen att finnas kvar. Risken är därmed uppenbar att vi får se ett mycket begränsat genomslag i praxis. Jag vill därför yrka bifall till vår reservation 8, som handlar om just detta. Det enda sättet att komma åt det här problemet är att slopa anknytningsprövningen.
Utvisning är inget straff. Det är ett förlorat privilegium. Som vanligt när det kommer till socialdemokratiska propositioner på det här området finns det flera mindre regeländringar i rätt riktning, som vanligt dock inte i den omfattningen att det kommer att tjäna det uttalade syftet, det vill säga att avskräcka från brott och öka tryggheten på gatorna genom att vi slipper utländska brottslingar.
Faktum är att huvudsyftet med den här propositionen verkar vara att ge de socialdemokratiska statsråden teoretiska talepunkter i debatter snarare än att åstadkomma tydlig politisk förändring i praktiken.
Men för saken skull ska jag också nämna att vi naturligtvis välkomnar vissa delar - att utvisning förhoppningsvis ska kunna utdömas något oftare än i dag, att kravet på synnerliga skäl för utvisning efter fyra år i Sverige med PUT tas bort, att förbudet mot att i vissa fall utvisa den som kom till Sverige som ung tas bort och att återreseförbuden blir längre.
Det är dessutom mycket välkommet att Centerpartiet här har vågat bryta med sina nya röda kamrater och faktiskt ställer sig bakom ett tillkännagivande om att upprepad brottslighet ska leda till utvisning i fler fall än i dag. Herr talman! Det Sverige hade behövt är naturligtvis en bredare reform. Vi hade behövt avskaffa anknytningsprövningen helt, som jag nämnde tidigare. Grova brottslingar ska inte få stanna här bara för att de har en flickvän här.
Vi behöver skärpa utvisningsreglerna för skyddsbehövande och EU-medborgare. Vi måste ned på EU:s miniminivå med minsta möjliga marginal. Vi måste även utvisa de värsta brottslingarna, oavsett verkställighetshinder. Den som har mördat eller våldtagit har gjort sitt eget val och ska inte skyddas av Sverige. Herr talman!
Jag vill även nämna något om förslagspunkt 10, inhibition. Vad förslaget innebär i praktiken är att när en person döms till utvisning som inte kan verkställas, ofta på grund av att hemlandet vägrar samarbeta, ska han få ett tillfälligt pausat eller inhiberat beslut i stället för att få ett uppehållstillstånd.
Bara så att de som tittar på det här förstår: Reglerna som de ser ut i dag tillåter alltså att en person som dömts till utvisning som inte kan verkställas får ett uppehållstillstånd medan han väntar. Om tillståndet gäller längre än ett år kan man därmed kvittera ut försörjningsstöd, bostadsbidrag, föräldrapenning och så vidare. Varför har vi den ordningen, kanske vän av ordning frågar sig.
När det gäller den här frågan har flera regeringar i rad fullständigt förlorat sin moraliska kompass. För att vara tydlig: Skälet till att den här ändringen inte finns med i våra motioner är att vi naturligtvis vill att de här personerna i första hand ska tas i förvar och inte springa ute på gatan. Frågan om förvar är dock inte en del av det här betänkandet.
Avslutningsvis, herr talman, är jag ändå glad över att det finns ett par utskottsmajoriteter som det kallas, alltså reservationer från Moderaterna, Sverigedemokraterna, Kristdemokraterna och Liberalerna, bland annat om obligatorisk prövning av utvisningsfrågan, om verkställighetshinder, om återreseförbudets längd och om kriminaliseringen av olovlig vistelse. Detta visar att det ändå finns en väg framåt.
Det understryker också än en gång vilken skillnad en något förändrad majoritet i den här kammaren faktiskt skulle kunna göra på riktigt.