KBLab/rixvox huggingface dataset:
Alexandra Anstrell (M):
Jag kan lova ministern att det kan komma många interpellationer i dessa frågor, för att det är frågor som vi moderater driver och kan. Mer av samma löser inte problemet med likvärdighet. Jag hävdar att jag inte har fått svar på hur man ska säkerställa att det blir likvärdigt i kommunerna. Det är uppenbart att det i dag inte är likvärdigt. Haninge har över 90 000 invånare. Åre har 10 000 invånare.
Det ser såklart väldigt olika ut vad gäller krisberedskap. Jag får faktiskt inget svar av ministern här. Hur ska ministern säkerställa att det blir likvärdigt? Jag tänker på en sådan sak som dricksvattenförsörjning. Vatten är ju en förutsättning för att få en bra livsmedelsförsörjning i Sverige. Livsmedelsverket ansvarar för den nationella samordningen när det gäller beredskapsplanering avseende dricksvattenförsörjning, men kommunerna är ansvariga för dricksvattenförsörjningen.
En del ligger långt framme i olika projekt - jag tänker exempelvis på avsaltningsanläggningen på Öland. Andra har väldigt mycket längre att gå. I slutändan kan problem med dricksvattenförsörjningen leda till stora kriser och hamna på såväl ett regionalt som ett nationellt större ansvar. Dagens problematik med vattenbrist visar på behovet av både kortsiktiga och tillfälliga och långsiktiga vattenfördröjande åtgärder.
De satsningar som ministern var inne på, att man sköt till extra medel för 2022, gäller väl ändå inte för torka. För att kommunerna ska kunna säkerställa tillgången till dricksvatten vid höjd beredskap måste de få en bättre planering och logistik kring dricksvattenförsörjningen. Här behöver man förbättringar. Håller inte ministern med om att man behöver säkerställa likvärdigheten, så att man får en nationell analys av situationen och kommunernas planering inför framtiden?
Alexandra Anstrell (M):
Jag vet att flera företagare lyssnar på debatten. De kommer naturligtvis att höra av sig för att berätta huruvida det här har gått, att det här inte bara ska följas utan att det ska åtgärdas. För deras skull hoppas jag att det sker väldigt skyndsamt, för de sitter riktigt i klistret. Ministern berättar i flera anföranden att det nu är fler personer anställda på Tillväxtverket. Ändå är inte uppgiften löst.
Nu har vi hört att ministern ska säkerställa att det här ska gå skyndsamt. Det känns lite som om myndigheten sitter och tjuvhåller på de här pengarna, om man nu får säga så i kammaren, och inte vill betala ut dem. Eller finns det något annat fel i processen hos en myndighet som gör att det här tar för lång tid? Det är som sagt inte bara pengar eller personer som hjälper till i det här fallet. Fru talman!
Jag har den här veckan haft förmånen att ha en helt fantastisk praoelev, Felicia, som sitter här och lyssnar. En av de frågor hon ställer sig i detta är: Pandemin har pågått under lång tid, snart två hela år. Ministern säger att stöden har tillämpats för första gången och att praxis fortfarande är under utveckling. Men två år är väl ändå nog med tid för att kunna utveckla och förbättra stöden, i alla fall för att få bort sådana här fundamentala problem?
En kommitté för att göra en översyn av hur det har funkat är bra, men ibland behöver man lära sig här och nu och inte efter pandemin. Avslutningsvis vill jag fråga ministern hur tankarna ser ut för framtiden, exempelvis gällande vaccinpass som skapar möjligheter för människor att röra sig ute och för företagare att hålla igång sina verksamheter. Det här är ett omdebatterat ämne; det kan vi se inte minst i våra mejlkorgar.
Men vore det inte enklare och bättre för att hindra smittspridning att införa covidpass generellt under en tid?
Alexandra Anstrell (M):
Jag tackar ministern för svaret. Ministern säger följande i sitt svar till mig: "Att de kvinnor som kommer i kontakt med Försvarsmakten upplever ett bra bemötande och får rätt utrustning och god utbildning är avgörande för ett fortsatt engagemang i försvaret." Jag håller med, fru talman. Ändå är det inte så de bemöts i dag. Jag har den senaste tiden mött kvinnor som berättar om trosor som skaver så att man hellre kvitterar ut kalsonger än trosor.
Ministern talar om att kvantiteten ökar, men fler trosor som skaver är väl ändå inte lösningen? År 2019 stod vi här i kammaren och debatterade ändamålsenlig materiel för kvinnor - att det ska finnas trosor och bh:ar utformade för att passa olika kvinnokroppar. Ändå finns det 2021, två år senare, fortfarande inte ändamålsenliga kläder för kvinnor inom Försvarsmakten.
Vi har precis hört talmannen berätta i sitt tal att vi firar att det är 100 år sedan kvinnor fick rösträtt. Det är 33 år sedan kvinnor fick börja lönearbeta inom Försvarsmakten. Ändå sägs det att leverans av nya underkläder, sådana som passar både en smal och en kurvig kvinna, fortfarande inte har något fastställt datum. En provkollektion via NSPA finns ute på brukartester.
Processen från brukartester till leverans brukar ta upp till 5 år, så jag undrar om det här också ska ta 100 år. Från svensk sida har vi jobbat länge med FN:s resolution 1325 om kvinnor, fred och säkerhet. Det är något vi arbetar med också i utlandsstyrkorna. Förra året hamnade Sverige på första plats när EU:s jämställdhetsorgan rankade jämställdheten i de 27 medlemsländerna.
Försvarsmakten har, som ministern var inne på, uppdraget att arbeta med jämställdhet och jämlikhet. Försvarsmakten beskriver också på sin hemsida ett systematiskt och brett arbete med att öka jämställdheten och jämlikheten inom myndigheten och med jämställdhet i militära operationer. Det dröjde länge innan kvinnor fick börja lönearbeta inom försvaret på samma villkor som männen, men nu är det också länge sedan - år 1989, då jag var 15 år.
Det var då riksdagen fattade beslut om att även kvinnor skulle få tillträde till samtliga militära befattningar. Men kvinnor i försvaret är allt annat än ett nytt fenomen. Under flera hundra år har de bedrivit militärt arbete i olika former - som sjukvårdare, sömmerskor, mekaniker eller kockar. Sakta men säkert har kvinnorna flyttat fram sina positioner. Ändå finns det i dag, 2021, inte ändamålsenliga kläder.
Det finns i planeringen men faktiskt inte ute i alla verksamheter. Andelen kvinnor ökar, och Försvarsmakten söker fler kvinnor. Samtidigt möts de av en verksamhet som inte är jämställd. Kvinnorna som kommer in är lösningsfokuserade och löser uppgiften. Men, fru talman, de ges inte samma förutsättningar.
Ministern talar om att det är en fråga om rättvisa men även om kvalitet och träffsäkerhet. Jag vet inte hur ministern menar att det ska bli mer träffsäkert eller ökad kvalitet om kvinnorna ute på förbanden hellre tar kalsonger än trosor. Är det här förutsättningarna, kläder som skaver, som ministern vill ge till dem som ska försvara Sverige?
Alexandra Anstrell (M):
Jag tycker ändå att det är bra att vi tydligt får höra att försvarsministern tycker att det är bra med både kvinnor och män inom Försvarsmakten. Frågan är varför de inte får samma förutsättningar. Mer av samma löser inte problemet. Fler trosor med skavande sömmar löser inte problemet; då spelar det ingen roll hur många man beställer.
Om den så kallade feministiska regeringen saknar kunskap om förekommande materielrelaterade hälso- och säkerhetsrisker för kvinnor kan jag gärna lämna över Pliktrådets rapport. Jag kan också berätta att det finns massor av kloka kvinnor och män på plats i våra verksamheter som gärna delar med sig av sina erfarenheter. I Pliktrådets rapport delar man med sig av nio punkter till förbättring, till och med.
Det handlar inte om hjärnkirurgi, utan det handlar om att alla värnpliktiga, oavsett om de är kvinnor eller män, ska få ut sju par underkläder och att trosornas sömmar ska ses över så att de inte skaver. Numera finns ju så kallade seamlessmodeller att köpa. Man skulle kunna ha två olika modeller av trosor - en med längre ben för att undvika skavsår vid marsch och en med korta ben som även ska kunna passa om man har lite större låromfång.
Det ska finnas en bh utan blixtlås så att man inte får skav. Detta är inga jättehöga krav, kan jag tycka, och detta har man slagits för i över 30 år. Fru talman! Jag upplever inte att jag får ordentligt svar på någon av mina frågor. Eller så är det kanske ett tydligt svar jag får: att ministern faktiskt inte tycker att det här är någonting att göra något åt. Jag tycker att det här är tragiskt. Det är att inte ta ansvar.
Jag vill också passa på att säga att en könsneutral värnplikt inte per automatik betyder jämställdhet. Det räcker alltså inte; det är inte samma sak. En regering - oavsett om den är feministisk eller inte - borde ta mer ansvar än regeringen gör i dag. Orden i munnen speglar inte verkligheten.
Alexandra Anstrell (M):
Våra frivilligorganisationer är viktiga. Det är också viktigt att alla frivilliga får hjälpa till när något händer. Vid skogsbränder har vi sett hur viktigt det är att kunna organisera frivilliga som inte är med i organisationer. Då behöver vi organisationer som kan engagera de frivilliga som inte är med i organisationerna. De behövs ur många olika aspekter.
När jag senast besökte en utbildning inom lottakåren i Enköping lyfte de upp ett annat problem: att det finns ett stort behov av lokaler. Det är lokalbrist. Nu när vi växlar upp och utökar försvaret är det också fler människor på plats vid de olika regementena. Det innebär att det blir lokalbrist när till exempel lottakåren behöver speciella lokaler för att anordna sina utbildningar.
Det här är bara ett av flera problem som dyker upp nu när vi växlar upp hela försvaret. Genom att förmedla kunskap och kompetens, stärka engagemanget för totalförsvaret och utveckla samhällets funktionalitet under höjd beredskap för krig bidrar de frivilliga försvarsorganisationerna till både det militära och det civila försvaret. Då måste vi ta det här på allvar och lösa problemen när de uppstår.
För att få bästa möjliga synkronisering mellan det civila och det militära försvaret menar vi moderater att ett totalförsvarsdepartement snarast bör inrättas. Då tror jag att lokaler inte trillar lika lätt mellan stolarna och att det går enklare att lösa problem. Vikten av robust krisberedskap och civilt försvar har hamnat i strålkastarljuset nu när vi har en pandemi.
Konsekvenserna blev påtagliga när det visade sig att vi inte hade den beredskap som situationen krävde. Anledningarna till det är flera, men jag tänker att vi hela tiden behöver fokusera på att identifiera utmaningarna och presentera lösningar på det som är i stället för att älta det som har varit. Politiken, vi i riksdagen och ni i regeringen, måste ta krafttag för att lösa den situation vi befinner oss i. Här finns tydliga problem, fru talman.
Jag undrar hur ministern tänker lösa dem. Därav har jag tagit initiativ till denna interpellationsdebatt. Frivilligorganisationerna har mål att uppnå: att genomföra ett visst antal utbildningar och så vidare. Återinförandet av värnplikten var bra. Det håller jag med ministern om. Men det är fortfarande fler insatser som behövs. Frivilligorganisationerna får ersättning för att göra vissa saker och för att genomföra utbildningar inom sina verksamheter.
Om det inte finns möjlighet, på grund av lagstiftning och inte heller tillräckliga lokaler, har vi ett problem. Om det inte finns möjlighet att få tjänstledigt har frivilligorganisationerna inga att utbilda och om det sedan inte finns någon plats att utbilda på, när ledighet väl har medgetts, kan de inte heller anordna sina utbildningar.
Det är därför jag har ställt min fråga till ministern om han har några förslag för att skapa möjligheter för frivilligorganisationer att uppnå sina mål i sina verksamhetsuppdrag. Här får jag inga svar, fru talman. Jag upprepar frågan: Vilka förslag har ministern för att skapa möjligheter för frivilligorganisationer att uppnå sina verksamhetsmål när de inte ges rätt förutsättningar?
Alexandra Anstrell (M):
Jag vet inte om man kan kalla mitt anförande för att vara allmänt svepande. Jag tycker att jag gav två väldigt tydliga exempel på hur det uppstår problem. Det är problem som vi bör titta på för att hitta lösningar. Det var i bred enighet som riksdagens partier i Försvarsberedningens rapport 2017 ställde sig bakom förslag att stärka Sveriges civila beredskap för totalförsvarets behov vid höjd beredskap och ytterst i krig.
Men vad har egentligen hänt med det civila försvaret under dessa fyra år? Det är väldigt många utredningar och inte så mycket verkstad på plats. Väldigt lite sker nationellt, men det kommer ökade krav och pålagor på kommuner och regioner utan finansiering till dem eller tydliga mål. Fru talman! Vi står nu mitt i vintern. Vi ser ett allvarligt och ökande säkerhetshot inte långt från våra egna gränser.
Vi ser skenande elpriser inte bara i Sverige utan också i Europa, och vi har kraftiga höjningar av drivmedelspriser som riskerar att lamslå möjligheten att bo och verka i stora delar av landet. Allt detta har såklart en direkt påverkan på det civila försvaret och krisberedskapen. Ett fungerande civilt försvar är dessutom en helt nödvändig förutsättning för att det militära försvaret ska kunna lösa sina uppgifter.
I över hundra år har vi haft frivilliga försvarsorganisationer i Sverige, och de spelar en viktig roll i Sveriges kris- och krigsberedskap. Nu ser vi problem. Två av dem har jag lyft upp här i dag. Jag menar därför att det krävs handlingskraft. Är ministern villig att brett arbeta fram förslag som främjar ett viktigt deltagande av frivilliga och stärker deras betydelsefulla arbete?
Många arbetsgivare är sjysta och ger människor tjänstledigt, men en del anställda känner att de måste komma med mössan i handen för att be om ledigt. Ska det vara så för människor som ska stärka Sveriges totalförsvar?
Alexandra Anstrell (M):
Stort tack till Marléne Lund Kopparklint, som ställer den här oerhört viktiga interpellationen! Ett av fyra barn blir utsatt för sexualbrott - ett av fyra! Man ryser. Som förälder får man ont i hjärtat, och det tror jag att man får oavsett vem man är. Jag satt under en period i socialnämnden hemma och vet hur hemska fall det kan handla om.
Jag vet hur viktigt det är att vi vuxna tar det här på allvar och att vi står upp för de utsatta barnen. Det är vi som är trygga, och vi får inte vända dem ryggen. Vi måste arbeta för att det inte ska hända igen. Men det lyckas inte alltid. Ganska många gånger fallerar olika insatser. Det finns dock olika organisationer som arbetar bra för att skydda utsatta barn, men det behövs mer.
Även här i Sveriges riksdag måste det här tas på större allvar. Vi måste göra mer. För om ett av fyra barn blir utsatt är varje gång en gång för mycket. Inte ett barn till! Jag har i Hästpartiets podd intervjuat Sophie Jahn, som berättar om sin hemska uppväxt på hästgården på Ekerö här i Stockholm.
Det var en uppväxt med en pappa som var dömd för sexuella övergrepp på småtjejer men som ändå fick komma hem till sin gård och fortsätta att bedriva hästverksamhet med många unga flickor. Han var ridläraren vars gård på Ekerö blev centrum för många skandaler och sexuella övergrepp. Sophie är hans dotter. Hon har berättat sin historia nu. Hon växte upp med en pappa som var psykopat. Uppväxten kantades av våld och skräck.
Det var galna nattritter i oerhört farliga situationer. Det var störda straff om de inte gjorde som pappan sa eller om de hade misslyckats på en tävling. Då blev de doppade i poolen och fick sedan stå ute i minusgrader tills de inte ens kunde prata. Då blev de doppade i poolen igen, och så fortsatte det. Sedan skulle de stå i givakt, utan att darra, för att kunna be om ursäkt.
Varför kunde den här pappan, som var dömd för sexuella övergrepp, komma tillbaka till gården när man inte hade någon övervakning så att det inte skulle kunna ske något igen? Ingenting fanns, och ingen fanns som följde upp ärendet. Marléne Lund Kopparklints fråga här i dag är därför oerhört viktig, fru talman.
Vilka ytterligare åtgärder ämnar ministern att vidta för att motverka sexualbrott mot barn så att vi inte har ett av fyra barn som är utsatt?
Alexandra Anstrell (M):
Tack för svaret, ministern! Det är många som är och har blivit utsatta som blir itutade att det är deras eget fel. Det handlar om både psykiska och fysiska övergrepp. Det är en väldigt stor tystnadskultur - och ett väldigt stort mörkertal, får vi anta.
Jag håller med Marléne Lund Kopparklint om att det känns som att ministern försöker förringa problemen genom att slänga sig med lite statistik. Dock är det tydligt att anmälningarna ökar. Fler är och blir utsatta. Ministern tar i sitt svar upp att Brottsoffermyndigheten har fått i uppdrag att sprida information om den nya samtyckeslagstiftningen. Det är ju bra. Informationen ska gå till barn, vårdnadshavare och yrkesverksamma.
Jag undrar dock: När kommer den informationen, och till vem? Jag är mamma till tonårsbarn - ingen har fått någon information. Jag undrar också hur man följer upp de insatser man har beslutat så att de blir som man har tänkt. Om det nu råder tystnadskultur och många tror att det är deras eget fel kanske man behöver ha fler eller andra insatser för att nå de utsatta barnen.
Det är viktigt att de insatser som görs faktiskt ger önskad effekt. Uppenbart nås inte så många barn av insatserna eftersom det fortfarande är så många som är och blir utsatta. Många som jag mött och talat med upplever att man inte får det stöd som behövs. Inte ett barn till! Vad tänker ministern vidta för ytterligare åtgärder?
Alexandra Anstrell (M):
Det finns i dag ungefär 15 000 heltidsarbetande lantbrukare i Sverige. Böndernas kostnader skenar, på allvar. LRF kan i en aktuell beräkning visa att kostnaderna för lantbrukarna de senaste månaderna har ökat med 4,1 miljarder kronor på årsbasis. Att bära dessa 4,1 miljarder ovanpå alla andra löpande kostnader blir mycket svårt och för många lantbrukare totalt ohållbart i längden.
Att det är ohållbart på många sätt kan vi se i Jordbruksverkets statistik mellan 2010 och 2020, som ändå är en ganska lång tidsperiod. Landareal som används som jordbruksmark i Sverige har sedan år 2010 minskat från 3 085 365 hektar till 3 013 041 hektar år 2020.
Det är en nedgång med 72 324 hektar, motsvarande nästan 1 hektar i timmen. Antalet jordbruksföretag i Sverige har sedan 2010 minskat från ungefär 71 000 till ungefär 58 000 år 2020. Det är en reducering med 17 procent på tio år. Jag fortsätter med fler siffror. I Sverige fanns ungefär 348 000 mjölkkor 2010, jämfört med bara 300 000 år 2020.
Det är en nedgång med 13 procent. Något som är anmärkningsvärt är att under samma tioårsperiod har antalet företag med mjölkkor minskat från 5 619 till 3 087 stycken, vilket innebär 45 procent färre företag. Det är också många som äger färre mjölkkor.
Om man tittar på antalet nötkreatur i landet ser man att det gick tillbaka med 5 procent, och antalet företag som håller på med nötkreatur minskade med 29 procent. Antalet företag med grisar minskade under samma period med 32 procent, och även antalet företag som håller på med får har minskat, med 8 procent. Något som har ökat är kycklingproduktionen, vilket är bra, och även andelen värphönor.
Däremot, vad gäller ägg, har antalet företag som håller på med värphöns gått ned med 34 procent. Mat och potatis är det man brukar säga att vi behöver för att klara oss. År 2020 odlades potatis på 24 000 hektar av åkermarken. Det är 3 130 hektar mindre än år 2010, en minskning med 12 procent.
Under denna tid har vi alltså blivit 1 miljon fler människor i Sverige som ska dela på mindre svenskproducerad mat. Fru talman! År 2020 importerade vi jordbruksprodukter och livsmedel till ett värde av nästan 130 miljarder kronor. Jämfört med 2010 är det en ökning med 65 procent.
Hur ska vi klara oss i Sverige i händelse av kris eller krig eller om någonting händer med logistiken, med transporterna? I den svenska livsmedelsstrategin som antogs för några år sedan stakades en väg ut mot att produktionen i Sverige skulle öka och därmed ge en högre självförsörjningsgrad. Det ser inte ut så än i alla fall. Till exempel kommer endast 29 procent av det lammkött som vi äter från svensk produktion.
Lantbruket behövs och är jätteviktigt för att vi ska få mat med hög kvalitet även framöver och för att vi ska få mat med hög kvalitet när det är kris. Fru talman! Dessvärre är inget av det som ministern lyfter fram någonting nytt eller någonting som har gett något större resultat som ger en kraftig vändning. Vad säger fru ministern, vore det inte bra att ha lite fler tuffa insatser, så att vi fortsatt kan äta kött från den lokala bonden eller köpa mjölk från rekoringen i området?
Alexandra Anstrell (M):
Livsmedelsstrategin, som antogs för snart fem år sedan, har inte gett önskat resultat hitintills. Då tänker jag: Ibland måste man bestämma om, om det inte blev som man hade tänkt sig. Hur ska lantbrukare och djurhållare runt om i Sverige ha råd med det de gör?
Hur ska lantbrukare ha råd att producera de livsmedel som krävs när vi behöver öka självförsörjningsgraden, när bränslepriset nu är så högt att tanken svindlar och när elpriserna är så höga att man helst inte vill öppna elräkningen? Som jag sa tidigare är ungefär varannan tugga i Sverige importerad - varannan tugga! Jag tycker att det är lite skrämmande.
Som jag också var inne på tidigare tänker jag att om det blir en långvarig kris, eller krig, och landgränsen stängs blir det problem också med transporter. Då är vi tillbaka på mjöl, socker och morötter. Fast egentligen är det inte så enkelt heller, för vi behöver bränsle, energi och växtskyddsmedel från andra länder. Om gränsen av olika anledningar stängs kan vi alltså inte ens producera tillräckligt med mjöl, socker och morötter.
Det blir ingen morotskaka. Det innebär med andra ord att Sveriges självförsörjningsgrad i dagsläget är ännu sämre än så. Även om vi har varit utan krig i Sverige i väldigt många år är det ingen ursäkt för att släppa på kontrollen och förlita sig helt på importen. Säkerhetsläget i vår omvärld ser minst sagt väldigt osäkert ut. Det är inte bara dyrare, utan också svårare, att få tag i de saker man behöver. Fru talman!
Alla behöver inse att det här är ett problem som det inte går att blunda för. Det vore väl bättre att vi förebygger katastrofen än att vi står helt handfallna när den väl inträffar. Vi behöver tänka om, och vi behöver värdesätta våra lantbrukare och skapa möjligheter - inte bygga hinder. Här, fru talman, behöver Sveriges beredskap öka. Det är livsviktigt att vi blir mer självförsörjande.
Alexandra Anstrell (M):
Tack, ministern, för det utvecklade svaret! Två kärnkraftsreaktorer, som ministern talade om, hade vi faktiskt kunnat ha kvar nu om inte Socialdemokraterna med flera hade röstat för en nedläggning i den här kammaren för ett par år sedan. Jag har fått lära mig att lågfrekvent buller ofta upplevs som mer störande än allt annat buller. När jag var uppe i Jämtland i somras berättade Torbjörn för mig att vanliga bostadsfasader och fönster ofta har dålig ljudisolering för låga frekvenser, och det lågfrekventa ljudet kan dessutom förstärkas inomhus.
Det är därför inte ovanligt att upplevelsen av lågfrekvent buller är starkare inomhus än utomhus, vilket även gäller för vindkraftsbuller. Torbjörn hade tältat hela sommaren. Han bodde mellan två vindkraftsparker, och det gick inte att vara inomhus. De vanligaste olägenheterna som omgivningsbuller orsakar är störning och sömnrubbning.
I Finland har man gjort vetenskapliga studier av eventuella skadliga effekter på människors hälsa av infraljud från vindkraftverk. Undersökningen visar att vindkraftverken förändrat ljudmiljön i bostäderna i en urban riktning. Om man flyttar ut någonstans i naturen längtar man nog inte efter en urban ljudmiljö - snarare tvärtom. Det vi vet är att vindkraftsljud påverkar människors upplevelse av sömnens återhämtande effekt.
Vindkraftsljud har också en signifikant inverkan på drömsömnen; det visar en studie vid Göteborgs universitet. De som bor mindre än en kilometer från ett vindkraftverk sover sämre och har kortare drömsömn än andra. Jag undrar hur ministern ska säkerställa att människor som bor runt omkring platser där det planeras vindkraft får delta i en demokratisk process och tycka till om den påverkan på deras sömn som eventuellt kommer utan ett kommunalt veto.
Vem tänker sig ministern skulle vara mest lämpad att besluta var vindkraften ska planeras?