Göran Lindblad (M):
Jag får tacka utrikesministern så mycket för svaret, som andas en positiv hållning till de här mycket svåra fallen. Vi hade för ett par år sedan i denna kammare en mycket förvirrad interpellationsdebatt där frågan om bortförda barn avhandlades med Carl Bildts företrädare Laila Freivalds. Man hade lagt ihop ett antal olika ärenden, och det kom inte ut något vidare av det. Därför tyckte jag att det var viktigt att nu lyfta upp frågan.
Jag har haft anledning att följa ett antal fall. Jag tänker särskilt på ett. Vi ska inte diskutera enskilda fall, men jag kommer att exemplifiera ur det fallet. Det gällde en flicka som blivit bortförd till Turkiet av pappan. UD agerade mycket långsamt och lite. Så småningom blev jag och en annan riksdagskollega inkopplade på fallet, och vi lyckades också nå resultat genom diverse kontakter.
Bland annat hade vi god hjälp av Sveriges ambassadör i Ankara som då var Ann Dismorr, nuvarande chef på internationella kansliet. Alldeles avgörande var dock också mina kontakter med de turkiska kollegerna i Europarådet, som utövade vissa påtryckningar och fick den turkiske justitieministern att ringa upp domstolen på den ort där flickan fanns och säga att nu följer ni turkisk lag!
Turkarna var naturligtvis också glada att ha detta stöd, att vi hjälpte dem att implementera sin nya lagstiftning. Det är bra. Utrikesministern och jag är alldeles överens om att Turkiet så fort som möjligt ska bli medlem i EU, och då måste man ha implementerat den lagstiftning som gäller enligt Köpenhamnskriterierna. Trots all denna hjälp hakar det dock upp sig på många ställen.
Tjänstemännen har en tendens - det har jag sett också i andra fall - att rutinmässigt skicka människor till advokater, vare sig det nyttar någonting till eller inte. Man får ingen information som inte tjänstemannen lätt och utan kostnader för UD hade kunnat överlämna till sådana här ensamma mammor, som det ofta är, eller ibland ensamma pappor som har dåligt med pengar att betala dessa dyra advokater med.
I själva fallet i Turkiet blev det, som utrikesministern också sade i sitt svar att det kunde bli, långt och besvärligt. Här lyckades man genom en skicklig advokat som man fick genom kontakter få ett avslut tidigt. Då hade den svenska konsulära hjälpen redan lämnat förhandlingen.
Man satt och hade en basarförhandling på natten med pappans familj för att undvika ett överklagande, men det var bara på grund av denna advokats skicklighet. Detta måste alltså hanteras mycket individuellt och mycket olika i alla olika ärenden.
Därför hoppas och tror jag att utrikesministern nu kommer att skicka den signalen ned i systemet så att man på alla nivåer inom UD inser att konsulär verksamhet - som utrikesutskottet enhälligt uttalat - är en kärnverksamhet för utrikesförvaltningen och också kommer att prioritera just frågan om bortförda barn. Jag hade under förrförra mandatperioden anledning att sitta i utredningen om konsulärt bistånd. Den var mycket begränsad.
Direktiven var sådana att vi nästan inte kunde göra någonting. Jag hoppas att utrikesministern kanske funderar på att tillsätta en ny sådan utredning eller på annat sätt se över frågan om konsulärt bistånd. Det handlar ju inte bara om bortförda barn, utan det är mycket annat som medborgarna förväntar sig. Ibland har man felaktigt höga förväntningar på vad vi kan åstadkomma, men just därför är det också viktigt att det blir känt av befolkningen vad för hjälp man kan få.