Carl B Hamilton (L):
Jag tänkte ta upp tre frågor som har berörts i betänkandet och av Ulla Andersson. Det gäller sparbankerna, flytträtten och kanske också bankdelningsfrågan. Jag har funderat över varför Vänsterpartiet är så engagerat för sparbanker. Det förefaller mig vara för att sparbanken inte har några privata ägare.
Det är, för att travestera Johan Norberg igen, en kapitalism utan kapitalister som lockar och tjusar Vänsterpartiet. Egenkapitalbevis är också bra enligt Vänsterpartiet, kanske därför att innehavarna av sådana bevis alltid är små.
De ska inte kunna bestämma; deras andel ska vara så liten att de inte kan uppnå majoritet i banken. Det får gärna vara externt kapital, men det får inte ha något inflytande. Vem är det då som ska bestämma? Det är ju en ganska central fråga i det ekonomiska livet. Det tentativa svaret är väl: kommunalt utsedda församlingar.
Den offentliga sektorn ska, direkt eller indirekt, utse dem som styr i bankerna. Då är nästa fråga: Är det verkligen bra? Jag tror inte alls det. Erfarenheten är att de ofta är svaga ägare till banker. Det är bättre med banker som har tydliga, starka ägare.
Jag tror att det borgar för ett bättre bankväsen. Jag tror att Ulla Andersson är ideologiskt bländad av detta att det inte är privata ägare. Då hamnar man dock i stället i en situation där det blir ganska svaga ägare.
Nu ska jag förstås inte säga att alla sparbanker har svaga ägare och liksom haltar fram, men har sparbankernas ägarform visat sig överlägsen i Sverige och på annat håll?
Nej, jag menar att den ägarsvaga bankkapitalismen erfarenhetsmässigt är den farligaste ur samhällets synpunkt. Låt oss se på den svenska 90-talskrisen. Då stod den ena sparbanken efter den andra på näsan. Det var även en och annan privatägd bank som gjorde det, men det var väldigt många sparbanker.
Vem var det som tog väldigt stora risker i Lettland? Jo, det var Swedbank. Även i andra länder kan man se detta fenomen. Banker med svaga ägare av sparbankstyp, till exempel i Spanien, är roten till mycket av de problem som finns i banksektorn.
Det förefaller mig alltså som om sparbanker i Sverige och andra länder oftare är involverade i bankkollapser, oftare går bort sig i stort risktagande och oftare måste rekapitaliseras av skattebetalarna.
Eftersom Ulla Andersson samtidigt är oerhört angelägen om att skattebetalarna inte ska behöva betala något tycker jag mig kunna se en stor motsättning mellan hennes förtjusning över sparbankerna och hennes omsorg om skattebetalarna.
Det finns också andra icke-privata banker som det är problem med och som har olika typer av statsgarantier, men jag hoppar över de mellanformerna.
Tanken att sparbankerna på något sätt skulle vara bättre och ha bättre kontroll över det lokala näringslivet och människorna där - de känner sina pappenheimare och vet vad det är för personer som får låna - tror jag är oriktig. Dessutom tycker jag att det är ett ganska obehagligt samhälle där man ska ha en väldigt stark social kontroll på folk för att veta om man ska låna till dem eller inte.
Även de stora bankerna har ofta samma typ av filosofi när de agerar på små orter. Handelsbanken har sin så kallade kyrktornsprincip, som har funnits i åtminstone 40 år.
Den får varje anställd höra från dag ett och hela resten av sitt arbetsliv i banken: Vi lånar bara ut till personer och företag som, bildligt talat, kan ses från det lokala kyrktornet.
Det är alltså inte enbart sparbankerna som har idén att man ska premiera utlåning till dem som är närmast banken och som man sannolikt har någorlunda god kontroll på vad de är för företag och personer. Inte heller där kan jag se att sparbankerna har någon unik, bra modell, utan den finns även hos andra banker.
Idylliserar inte Vänsterpartiet ett svagt bankägande? Det är min fråga. Och idylliserar man därmed inte riskerna med att ha ett ganska svagt ägande? Nu går jag över till frågan om flytträtten för försäkringssparande. Jag tycker att det är otroligt viktigt att flytträtten blir verklighet, trots de stora motkrafter som nu mobiliseras för att ingenting ska ändras och status quo ska bestå.
Parterna på arbetsmarknaden vill behålla status quo. Den egna makten över medlemmarnas och medlemsföretagens försäkringsplaceringar ska vara som den alltid har varit. Men medborgarna, ärade åhörare, är vuxna människor. De ska inte behöva underordna sig andra när det gäller deras egna pensionspengar och hur de är placerade.
Vill medborgarna använda sina sparade pengar och sätta dem i parternas bolag och göra sina försäkringsplaceringar där ska de naturligtvis göra det - självklart. Men den enskilde ska inte berövas rätten att själv bestämma över sina besparingars placering. Jag vet att parterna då säger: Utan parterna blir det förvaltare som tar ut högre avgifter. Ja, det är möjligt i vissa fall.
Men det är faktiskt den enskildes egen sak att välja. Dessutom behöver det inte bli på det sättet i en ny konkurrenssituation, som naturligtvis skulle uppstå om man införde en flytträtt. Jag hoppas alltså att den nu sittande Livförsäkringsutredningen kommer med ett förslag.
Framför allt hoppas jag att den inte faller undan för den mycket välutvecklade lobbyism som nu uppkommer för att behålla status quo vad beträffar försäkringssparande. Jag hoppas att vi faktiskt får en ökad frihet och en förändring framöver. Ulla Andersson var inne på det här med bankdelning och Vickersrapporten i Storbritannien och så vidare. Jag är lite förvånad över det här engagemanget.
Vi har ju vad vi i detta sammanhang kan kalla den svenska modellen, som med en blandning av trial and error och tur och skicklighet utvecklades på 1990-talet. Staten tog över bankerna utan ersättning till aktieägarna. Man kan väl säga att staten socialiserade dem, rekonstruerade dem och sålde tillbaka dem till marknaden.
Det har då blivit en lyckad affär i den meningen att skattebetalarna till slut inte har behövt ställa upp med pengar. Man har fått tillbaka pengarna. Jag tror att i Sveriges fall är det här med att dela upp bankerna i en investmentbankdel och en hushållsbankdel lite att ta till en för stark klubba. Jag tror inte att det behövs.
För man ska veta att i Storbritannien och kanske också i USA - i alla fall i Storbritannien - är de här bankerna mycket större. Därmed är det mycket större risk för det finansiella systemet. I Sverige har vi infört ett antal åtgärder som har samma effekt.
Vi har förhandlat till oss rätten att ha högre kapitaltäckningskrav, väsentligt högre än i många andra länder. Och vi har de här avgifterna, som Jörgen Andersson tidigare har talat om, stabilitetsavgifterna, som ska säkra att pengarna finns och att inte skattebetalarnas pengar tas om banker behöver rekapitaliseras.
Det är också så att vi har en öppenhet för Finansinspektionen och för myndigheterna som är annorlunda än till exempel i Storbritannien. Men det finns också en annan skillnad. Vi är en liten, öppen ekonomi. Vad skulle det leda till om vi skulle införa det system som Ulla Andersson vill i Sverige, alltså den här bankdelningen, Vickersmodellen?
Jag tror att det skulle leda till att den delen av banker flyttas utomlands, placeringar där regleringssystemen, insynen och kontrollen är svagare. Det kanske räcker att man flyttar tvärs över Östersjön, och då har man ju inte löst problemet, tvärtom. Låt oss säga att det är svenska storbanker som placerar den här verksamheten tvärs över Östersjön eller någon annanstans.
Då lägger de den där, men risken finns fortfarande kvar för den svenska verksamheten. Jag tror att man drar sig undan den insyn och de kapitaltäckningskrav och stabilitetsavgifter som vi har. Man riskerar att göra det i alla fall.
Sedan har - jag tror att Ulla Andersson nämnde det - bland annat finansministern öppnat för att man kan ha en något högre arbetsgivaravgift vad gäller tjänsteproduktionen i banker än vad man annars skulle ha för att ta tillbaka en del av den subvention av bankverksamhet som Ulla Andersson talade om.