Johan Pehrson (L):
Vi pratar nu om de spelregler som vi använder oss av i rättskipningen i rättsstaten Sverige. Vi pratar om processrättsliga frågor som handlar om: Vilken effektivitet vill vi uppnå när vi bekämpar brott och ökar tryggheten för människor? Vilken rättssäkerhet vill vi hålla oss med?
Vilka garantier vill vi ge till medborgare så att så få som möjligt - helst ingen, så klart, fru talman - blir felaktigt dömda och så många skyldiga som möjligt får avtjäna sina straff? Det handlar om vilken integritetslagstiftning vi ska ha. Hur ska man genomlysa människor under till exempel brottmål? Vad ska vara offentligt? Vad ska inte vara offentligt?
Det handlar också om en moral, det vill säga: Hur ska vi uppmuntra att sanningen sägs i våra domstolar? Hur ska vi skydda människor som annars hotas när de ska vittna? Det är ett exempel. Jag tycker att mycket av detta på ett mycket skickligt sätt har belysts av övriga debattörer.
Man kan sammantaget vara glad, tycker jag, åt att vi i den här kammaren kan ha ett så relativt fläckfritt diskussionsunderlag som det här betänkandet utgör. Vi har inte långa listor där Sverige fälls för brott mot de mänskliga rättigheterna, enligt Europarådet. Men det finns naturligtvis skönhetsfläckar och ställen där Sverige hela tiden måste förbättra sig. Jag ska försöka belysa några frågor.
Centerpartiets Johan Linander lyfte mycket skickligt upp frågan om rättshjälp. Detta lyftes också upp av Socialdemokraterna i tidigare inlägg. Vi vet att tillträde till rättvisa och möjlighet att som enskild stå emot en armé av advokater och företrädare för en motståndarsida är jätteviktigt. Det är så klart viktigt i brottmål men också framför allt i civila mål som kan gälla skadestånd.
Ett klassiskt exempel är när människor har drabbats av en trafikskada och ska försöka få sin ersättning och sin rätt tillgodosedd. Då möter man en armé där man processas sönder. Till slut är resurserna slut, och man får ge sig med en ovärdig förlikning, till exempel. Nu bereder regeringen detta. Jag hoppas att vi kan komma fram till förbättringar på en rad områden när det gäller att se till att tillträdet till rättvisa blir bättre.
Detta har Folkpartiet lyft fram i många år i opposition. Vi gör det nu också. Jag kan notera att vi ännu inte har nått fram med förslag, men jag känner en välvillig och god inställning från mina kolleger i alliansen.
Socialdemokraterna lyfter upp det här med vittnesskydd och inte minst vittnesarbetet för att skydda unga människor som kanske kommer tillbaka till en skolmiljö där de tidigare har vittnat mot en skolkamrat - skolkamrat är väl att ta i, men en person som går på samma skola. Man kan känna hot och olust inför detta. Jag tycker att den vittnesstödsverksamhet som bedrivs på många håll är imponerande.
Jag efterfrågar dock lite mer exakt vad vi ska göra för de elever på skolan som har vittnat? Jag tycker att vi ska ha ett öppet sinne här. Alla goda idéer ska naturligtvis tas till vara, men jag har lite svårt att se det konkreta i detta förutom när det gäller de vittnesstödscentrum som redan är i gång. Man kan naturligtvis hävda att de skulle förstatligas och göras till en statlig myndighet, men jag uppfattar inte att det är förslaget från Socialdemokraterna i deras reservation.
Ulrika Karlsson från Moderaterna lyfter fram det här med nämndemännen, som också har lyfts fram tidigare från oppositionen. Ulrika går mycket klokt igenom detta och förklarar vikten av att man har enighet om det här. Då ska man komma ihåg att det i den socialdemokratiska riksdagsgruppen under förra mandatperioden kom fram förslag som var lite mer omskakande, höll jag på att säga.
Det är väl att ta i, men de var i alla fall lite mer progressiva och långtgående när det gällde att ta tag i det här med en bättre process för att få fram duktiga nämndemän, det vill säga vanligt folk som sitter i domstol och dömer vanliga människor. Det var det som fanns i ett utredningsförslag, att man skulle ha en viss del som utsågs på annat sätt, som lottades fram eller utsågs via kommunen på annat sätt, för att få en bredd.
I dag är det de politiska partierna som utser kloka och sunda medborgare. Det behöver ju inte vara självklart att det alltid är den bästa basen. Det kan finnas andra föreningar och andra vägar in. Detta tycker jag att vi alla borde fundera på. Det här förslaget försvann hos den socialdemokratiska riksdagsgruppen. Det vore intressant att veta om det är detta som man nu vill komma tillbaka till. Det är ju klart att det är ganska välberett och skulle vara fullt möjligt att genomföra.
Jag ska avslutningsvis, fru talman, bara kort ägna mig åt de här tvångsmedlen, för det är väldigt intressant. Vi genomförde under förra mandatperioden viktiga reformer för att ha tuffare verktyg i dessa spelregler, för att komma åt den riktigt grova brottsligheten, de personer som varje dag förstör livet för andra, sprider terror och skapar väldigt mycket förlorade livschanser.
De säljer sitt knark, utpressar andra människor och ägnar sig i värsta fall åt morduppdrag. Här har vi då gått fram med bättre reglering när det gäller buggning, när det gäller teleavlyssning. Vi är tydliga med att ta de kriminellas pengar. Har man sålt knark tar vi pengarna. Det är ett bra sätt. Vi går nu vidare och jobbar med frågor om att polisen ska kunna infiltrera de kriminella organisationerna bättre.
Vi går vidare med förutsättningarna för polisen att ägna sig åt tydlig provokation på ett balanserat sätt, framför allt vettig bevisprovokation, så klart. Men jag tycker också att man ska fundera på en annan sak. Vi får väl återkomma till det i utskottet. Nu finns det inga motioner om det. Centerpartiets Johan Linander var delvis inne på detta med ökat partsinflytande i brottmålsprocesser.
Det kallas lite populärt ibland också för åtalsförhandling, det vill säga: Ska man ge makt åt åklagare och tilltalade att kunna blanda sig i hur processen ska se ut, eller ska detta bara få göras av domstolen? Jag tycker att det är väl värt att pröva. Jag tycker också att vi måste få regeringen att komma tillbaka med förslag, som vi i riksdagen fattar beslut om. Det handlar kanske om tankar om att det ska löna sig mer att tala sanning. I dag får man ju rabatt om man begår många brott i Sverige.
Det är inte helt självklart. Det kan tänkas att man vänder på det, att man får rabatt om man talar sanning i stället. Det är i alla fall Folkpartiets bestämda uppfattning. Sedan berörs frågan om terroristbrotten, som är så svåra. Vi skriver ganska långt om dessa listor som kom till på Förenta nationernas högkvarter i New York efter elfte september, och vi har haft många debatter om detta i kammaren genom åren.
Jag vill dock notera att ett alternativ är att man är vaken som regering. När faxarna sätter i gång och sprutar ut diverse namn kan man vara vaken på ansvarigt departement och säga: Det här faxet med de här människorna vill jag inte skriva under. Då skriver man ett kryss på det, så godkänns det inte, och så skickar man tillbaka detta till FN. Då blir inte de här personerna automatiskt uppsatta på listan.
Men det är ett faktum att man kan missa personer som hamnar i faxarna på Utrikesdepartementet eller på Justitiedepartementet när FN sätter upp svenska medborgare på de här listorna. Självklart ska vi ha bättre kontrollorgan och bättre möjlighet att överklaga. Jag tycker att det har visats en viss styrka i det internationella systemet när människor i domstolsprocesser ändå har förklarats vara felaktigt uppsatta, så vi går framåt.
Men man ska också komma ihåg att det är väldigt svårt att bekämpa just terrorism, för det måste delvis ske med mycket hemliga medel. Det är liksom ingen öppen process. Det är inte samma sjystare spelregler som alla svenska medborgare möter. Det gäller inte för alla människor i Sverige. Om man är utländsk medborgare och är misstänkt för terrorism är det tuffare regler. Herr talman!
Med detta vill jag avsluta mitt inlägg och yrkar fullständigt bifall till förslaget i betänkandet och avslag i sak på motionerna, även om det finns mycket bra att ta med sig.