Gunnar Nordmark (L):
Som ceremonielet bjuder konstaterar jag att Folkpartiet givetvis står bakom alla sina reservationer, men för tids vinnande yrkar jag endast bifall till reservation 4. Innehållet i den reservationen är att vi tydligare än utskottets majoritet vill framhålla statens roll som föredöme som arbetsgivare, framför allt när det gäller jämställdhet.
Även om det ur jämställdhetsperspektiv finns en rad aspekter på hur staten agerar som arbetsgivare kommer jag i huvudsak att koncentrera mig på skillnaden mellan löner för kvinnor respektive män i statlig tjänst, dels därför att bland andra fackförbundet ST nyligen på ett förtjänstfullt sätt visat på löneskillnaderna mellan kvinnor och män vid ett antal statliga myndigheter, dels därför att lönerna hos en arbetsgivare säger en hel del om hur det är ställt med jämställdheten i övrigt.
Jag hoppas i min framställning kunna visa på att varken de ambitioner staten har eller hur utvecklingen ser ut vittnar om ett tillräckligt engagemang eller ens att utvecklingen i särskilt stor utsträckning är på väg åt rätt håll när det gäller mer jämställda löner inom staten. Låt mig inleda med ett citat ur Arbetsgivarverket informerar den 25 augusti 2003 eller för den delen den 29 juni 2004. Formuleringarna är nämligen identiska.
"Den viktigaste förklaringen till löneskillnaderna är att kvinnor oftare arbetar deltid, på lägre befattningsnivåer och inom yrken med lägre genomsnittslöner. Slutsatsen blir att även om all eventuell i lagens mening osaklig lönesättning försvann, skulle löneskillnaderna mellan kvinnor och män bara förändras marginellt."
Sällan har den gällande könsmaktsordningen uttryckts tydligare än så. Staten som arbetsgivare flyr bakom att i lagens mening osakliga löneskillnader är marginella. Kvinnor arbetar oftare deltid, säger staten. Varför då? frågar Folkpartiet.
Hur synliggör vi de förhållanden som gör att kvinnor i större utsträckning väljer att arbeta deltid eller tvingas till detta, och vad kan staten som arbetsgivare göra för att det i framtiden ska vara samma andel män som kvinnor som väljer eller tar ansvaret att arbeta deltid? Kvinnor arbetar oftare på lägre befattningsnivåer, säger staten. Varför då?
frågar Folkpartiet och vill förändra de mekanismer som gör att det efter decennier av jämställdhetsarbete fortfarande är män som plockas ut till högre befattningsnivåer medan kvinnor hänvisas till de lägre. Kvinnor arbetar inom yrken med lägre genomsnittslön, säger staten. Vad gör vi åt det faktum att de yrken där det av tradition finns många kvinnor är sämre avlönade än de yrken där det av tradition arbetar många män?
Vi måste ta fram en arbetsvärdering, säger Folkpartiet, som är bättre än den som vi har i dag. Arbetsgivarverket har dock rätt i sin analys. Det är de löneskillnader som är så kallat sakligt grundade som är huvudförklaringen till löneskillnaderna mellan kvinnor och män.
Det är decennier av strukturer som är ojämställda som upprätthåller löneskillnaderna mellan kvinnor och män i statens tjänst såväl som på andra håll i yrkeslivet, och det är decenniers accepterande av dessa så kallat sakliga löneskillnader som gör att kvinnor än i dag har lägre månadslön, lägre livslön och därmed också lägre pensioner.
Pengar är kanske inte allt för den som är anställd, men det är det tydligaste exemplet på hur den enskilda arbetsgivaren värderar sina anställda både som individer och som grupp. I staten är till huvuddelen "sakligt grundade" löneskillnader mellan kvinnor och män ungefär 15 %. Det är inte acceptabelt. Staten borde som arbetsgivare ha kommit längre.
I Juseks arbetsmarknadsundersökning för 2004 visas att den genomsnittliga medianlönen för nyutexaminerade nyanställda akademiker är identisk, det vill säga 18 500 kr i månaden, oavsett om det är kvinnor eller män. För andra året i rad, alltså redan 2003 enligt undersökning, betalades nyutexaminerade statligt anställda akademiker lika vid nyanställning.
Det kanske kan ses som ett framsteg, om än ett senkommet sådant, att det är först i början på tvåtusentalet som kvinnliga akademiker vid nyanställning i statens tjänst får lika mycket betalt som manliga. Tittar man däremot på vad som har skett efter ett år i yrkeslivet för statligt anställda akademiker är ordningen dock återställd.
I Juseks undersökning för 2004 ser man att män med ett års anställning i genomsnitt betalas med 20 000 kr medan kvinnor betalas med 19 500 kr. De manliga akademikernas löneökning på ett år efter nyanställningen är alltså i genomsnitt 50 % högre än de kvinnligas. Så rättar vi inte till vare sig de så kallat sakliga eller de uppenbart osakliga löneskillnaderna inom staten.
Staten måste bli en bättre arbetsgivare när det gäller jämställdhet, dels därför att statens anställda har rätt att förvänta sig en rättvis behandling oavsett kön, dels därför att mer jämställda arbetsplatser, som tar till vara varje individs färdigheter oavsett kön, får en bättre verksamhet.
Inte minst måste det ske därför att det är viktigt att staten som arbetsgivare är en föregångare på jämställdhetsområdet både vad det gäller lön och på andra områden om riksdag och regering ska ha ett fortsatt förtroende när det gäller att ställa krav på andra arbetsgivare om ett mer jämställt arbetsliv.