Pål Jonson (M):
Även jag vill tacka Anna Hallberg för ett mycket utförligt svar och också Hans Wallmark för en mycket angelägen interpellation. Anna Hallberg säger i svaret att de nordiska kontakterna har varit täta på ministernivå, departementsnivå och myndighetsnivå. Utan att på något sätt förringa det tror jag ändå att det är en ganska klen tröst för de tusentals människor i gränsbygder som verkligen hamnat i kläm i kölvattnet av pandemin.
Det handlar om människor som förlorat sitt livsförvärv och sina inkomster och i många fall inte kunnat träffa familjemedlemmar som bor på andra sidan gränsen. Familjer har dragits isär, och det är naturligtvis djupt tragiskt. Jag noterar också en viss ödmjukhet i Anna Hallbergs svar, vilket jag tycker är ett klokt förhållningssätt, beträffande de utmaningar som pandemin skapar för det långsiktiga nordiska samarbetet. Fru talman!
Det har utan tvekan varit ett mörkt år för det nordiska samarbetet i allmänhet och det svensk-norska samarbetet i synnerhet. Norge är ett av de länder som har infört striktast inreserestriktioner i hela Europa. Det är första gången sedan andra världskriget som vi upplever en situation där gränsen mellan Sverige och Norge är stängd. Det är för övrigt den längsta gränsen i hela Europa, 160 mil, och det är faktiskt beväpnad personal som vaktar den gränsen.
Det är klart att detta är ett hårt slag för Sverige. Norge är vår viktigaste handelspartner. Det är ett extra hårt slag för de människor som bor i gränsbygderna utmed den norska gränsen. Jag tror faktiskt att jag inte kan komma på något annat län som i det här fallet är så drabbat som mitt eget hemlän Värmland.
I grunden beror det på att Värmland är det geografiska fönstret mot den dynamiska Osloregionen, inte minst eftersom E18 går tvärs igenom mitt hemlän och utgör själva kroppspulsådern för ett stort flöde av människor, varor och kapital. Så har det varit under lång tid.
Närheten till Norge har också präglat den regionala utvecklingen i mitt hemlän när det gäller arbetsmarknad, besöksnäring, turism, detaljhandel och så vidare. Det har underlättat för att till exempel ställa om en traditionell industristad som min egen, Arvika, till att också bli en tjänste- och besöksnäringsstad. Jag kan ge några exempel, fru talman.
Varje vecka pendlar ungefär 18 000 personer till Norge för att jobba. Mellan 15 och 20 procent av dem bor i fyra mindre kommuner i Värmland. Det handlar om Arvika, Eda, Årjäng och Torsby. Procentuellt sett är det alltså en väldigt stor del av den sammanlagda befolkningen som faktiskt drabbas just i Värmland.
Förrförra året hade Värmland 400 000 besöksnätter från norska gäster. De spenderade i genomsnitt 1 500 kronor per dag. Gränshandeln i Värmland omsatte 5,5 miljarder förrförra året. Allt detta är i princip borta. Det är borta från den värmländska samhällsekonomin, och det är ett stenhårt slag mot Värmland och den regionala utvecklingen.
Vilka de långsiktiga effekterna blir när det gäller hur tilliten påverkas i det nordiska samarbetet är det nog för tidigt att säga. Men jag tycker att det finns skäl att känna oro inför framtiden. För det första tror jag att det finns en risk att många människor känner en begränsning och en tveksamhet när det gäller att arbeta eller söka sig arbete på andra sidan gränsen på grund av osäkerheterna som har uppstått.
För det andra har vi sett att norrmän nu börjar sälja sina fastigheter i Sverige eftersom de inte kan rå om husen efter ett år. Vi har också sett tendenser på vad vi kallar en vi-och-dom-mentalitet mellan svenskar och norrmän både i sociala sammanhang och på arbetsplatser. Det inger oro inför framtiden.