KBLab/rixvox huggingface dataset:
Thomas Bodström (S):
Jag tycker också att det är roligt att få debattera med Ragnwi Marcelind. Svaren är självklart från mig även om jag samarbetar med medarbetare. Så är det alltid. Detta är ett väldigt viktigt institut. Jag kan också konstatera att vi liksom vid tidigare debatter är ganska överens. Det som jag tänker på är förstås hur viktigt det är med den här delen av kriminalvårdens arbete.
Nu är det här en del som ligger inom kriminalvården, och jag ska inte gå in i detalj på hur det ska styras. Vi ska inte heller ha en budgetdebatt. Men det förtjänar ändå att sägas att trots väldigt stora anslag under de kommande åren måste också kriminalvården arbeta med effektiviseringar. Men det tror jag att vi är helt överens om. Men jag ska inte gå in i detalj på hur man genomför dessa. Det finns ändå positiva saker när det gäller lekmannaövervakare. Detta har ökat. Jag vet att det procentuellt inte har ökat.
Men antalet lekmannaövervakare har ökat från 5 870 till 6 210. Det är alltså en ökning med ca 350. Det är väldigt positivt, och det är en viktig del i detta. Frivårdens arbete kommer ibland i skymundan. Därför är det bra att vi får en möjlighet att debattera den här. Jag har just varit ute i frivården. Senast i fredags var jag uppe i Luleå, och för ett par veckor sedan var jag i Sollentuna. Jag känner därför väl till frivårdens arbete.
Det är i och för sig ingen nyhet för mig eftersom jag tidigare arbetade som advokat och då kom i kontakt med den. Det är viktigt att man lyfter fram frivårdens arbete. Jag tror inte att man ska rycka loss frivården från den övriga kriminalvården eftersom den är en så viktig integrerad del av kriminalvården. Sedan kan saker och ting alltid göras bättre. Med dessa anslagshöjningar och med den effektivisering som nu sker, till exempel från 37 myndigheter till 1 myndighet, tror jag att man kan frigöra ytterligare medel för det som verkligen är kärnarbetet inom kriminalvården.
Och det här är en viktig del, det är ingen tvekan om det. Det kan vara ett avgörande steg mellan att en person återfaller i brott eller att personen i fråga klarar sig. Det gäller naturligtvis både frivårdens arbete, kanske primärt, och lekmannaövervakaren som ett bra komplement. Jag tycker inte att vi har några skilda uppfattningar i fråga om ambitionen när det gäller detta. Sedan är det bara fråga om hur fort man kan genomföra saker och vilka förbättringar som man kan lova och i vilket tidsskede.
Thomas Bodström (S):
Jag tar gärna emot skrivelsen. Naturligtvis tar jag gärna del av den. Jag ska också svara dem som har skrivit till mig. Men för den skull har vi inte suttit passiva när det gäller att utveckla frivården.
Vi har bland annat från Riksrevisionen fått en rapport som säger att det finns stora skillnader inte bara inom kriminalvården i stort - där kan man se väldigt stora skillnader på olika anstalter, vilket man nu arbetar med - utan också inom frivården och att det finns möjligheter att verkligen ta fram de riktigt goda exempel som finns inom frivården för att därigenom kunna utveckla verksamheten.
Därför kommer vi i de regleringsbrev som det beslutas om denna vecka eller nästa vecka att ge uppdrag till KVS och BRÅ - detta för att kunna gå vidare med det här och ta fram de riktigt positiva saker som görs och för att kunna utjämna de skillnader som trots allt finns och som för övrigt finns i all verksamhet. Det är nu dags, och vi följer Riksrevisionens förslag när det gäller att se till att det här blir optimalt.
Generellt sett gör, som jag sade, frivården ett väldigt bra arbete, men det finns inget som hindrar att arbetet kan göras bättre. Det här är faktiskt någonting som gäller inom hela kriminalvården, alltså att man kan göra många saker ännu bättre även om det också där generellt sett fungerar bra. Det är möjligt att sådana här saker borde ha gjorts för 10 eller 15 år sedan, men nu är det hög tid. Det är hög tid att frångå tron att allting löser sig bara man ger mera pengar. Det går att utveckla verksamheten till exempel på det sätt som vi nu ska göra.
Sedan är det viktigt att kriminalvården och därigenom frivården också får ytterligare anslag, naturligtvis i konkurrens med alla andra delar i samhället. Det kommer man också att få under de närmaste åren, men vi måste bli bättre på att utveckla verksamheten. Vi har ett ansvar och försöker nu ta det ansvaret genom att ge uppdrag så att man kan effektivisera och förbättra den i och för sig generellt sett goda kunskap som redan finns. Men även det som är bra kan bli ännu bättre.
Thomas Bodström (S):
Vi tackar för den skrivelse som här överräcks till oss. Jag vill också tacka för den här debatten. Ragnwi Marcelind har alldeles rätt i att det inte räcker med bara effektiviseringar. Men det räcker inte heller med bara anslagshöjningar. Vi ger alltså höjda ramanslag till kriminalvården om 1 miljard kronor de närmaste tre åren, men det räcker inte. För att nå det absolut bästa resultatet måste man arbeta både med höjda anslag och med effektiviseringar.
På så sätt tror jag att detta kommer att utvecklas i en väldigt positiv riktning. Men en sak som vi inte har nämnt och som är väl värd att nämna - om detta har det rapporterats till mig från frivården när jag varit ute på besök - är kontakten med kommunerna. Där brister det; det är bara att medge det. På olika sätt måste vi från statsmakternas sida se till att den här kontakten blir bättre.
Många gånger gör man ett fantastiskt arbete, men det brister i fråga om den ojämna inställning och kvalitet som finns i kommunernas arbete. Det har jag upplevt som det i dag största problemet. Även om vi gör de saker vi nu gör ska vi alltså inte tro att allting därmed är löst, utan vi har fortfarande ett stort ansvar gentemot alla de människor som arbetar med detta.
Thomas Bodström (S):
Jag tackar för allt material som jag får av Ragnwi Marcelind. Jag tycker att det är roligt och rörande höra hur Kristdemokraterna berömmer varandra för goda insatser. Det är trevligt. Jag håller med Peter Althin om att man ska vara försiktig med statistiken, särskilt när det gäller brottsoffer. Den som utsätts för ett brott gagnas knappast av att höra huruvida det är vanligt förekommande eller inte. Jag vill verkligen betona att varje enskilt övergrepp är nog så allvarligt.
Det är ändå intressant i en generell diskussion att påpeka att det är nio gånger vanligare att råka ut för våld när man är i 20-30-årsåldern än när man är äldre. Men, och det är nog så viktigt, äldre är trots det betydligt mer oroliga för att råka ut för våld. Det innebär i sin tur en minskning av deras livskvalitet och deras frihet att våga gå ut.
Redan rädslan, även om man inte råkar ut för våld, är nog allvarlig. Precis som Peter Althin säger är det fråga om en avvägning - integritet mot att man kanske har hittat en ny kontrollfunktion. Det måste, som sägs här, avvägas i varje enskilt fall. Det är väldigt mycket diskussion nu om att ge möjligheter till nya register. Men det finns ytterligare en aspekt, inte bara integritet kontra möjligheten att kontrollera.
Det är att om man inför en registerkontroll finns det ganska så självklart en risk att de som utför kontrollen av anställda tycker att de har gjort sitt arbete när de kontrollerat att dessa inte finns med i registret. Det känner jag en oro för. De skulle många gånger förlita sig på ett register och säga: Vi kontrollerade, och det fanns ingenting i registren, så hur skulle vi kunna veta annat? Så det handlar inte bara om integritet, även om den är viktig.
Sedan kan man säga att register inte är någonting som är bestämt för alltid. Vi vet inte hur det kommer att vara i framtiden. Men man ska vara försiktig med att införa nya register. Det kommer alltid att finnas ett behov av nya register. När man inför nya uppstår genast en diskussion om ytterligare nya. Det gäller att avväga de olika aspekterna, men det handlar inte bara om integritet och kontroll. Det är inte säkert att det ens medför en bättre kontroll och ett bättre skydd.
Detta med prioriteringen av vardagsbrottsligheten har, som Ragnwi Marcelind sade, varit eftersatt. Det talas om en helt annan brottslighet i medierna och även från vår sida, men det är ändå vardagsbrott - om man får uttrycka sig så, jag gillar inte uttrycket - som människor löper risk att råka ut för. Detta är väl känt inom polismyndigheterna.
Nu har vi, och även andra har påpekat det, sagt att vi måste prioritera den här typen av brottslighet och se till att det läggs ned större kraft och ambition och mer tid på att klara upp även brott som inte ger rubriker i tidningarna.
Thomas Bodström (S):
Just för att det inte på något sätt skulle framstå som cyniskt betonade jag just att för det enskilda brottsoffret spelar statistik ingen roll, men den kan vara värdefull i den generella debatten. Något som ändå är intressant och som jag vill understryka är att det påverkar livskvaliteten även om inte risken är så stor. Det är nog så illa att inte äldre människor vågar gå ut och kanske i övrigt inte har möjlighet att leva ett så rikt liv som de ändå har chansen att göra. Det tycker jag är djupt bekymmersamt.
Sedan är det förstås oerhört tragiskt och fruktansvärt när en äldre person råkar ut för ett brott. Man är många gånger väldigt skyddslös och sårbar. Jag hade en äldre faster som råkade ut för en väskryckning. Det påverkade hela hennes liv de resterande åren och påverkade hennes livskvalitet. Jag har alltså kunnat se det hos en anhörig på nära håll. Det är ingen tvekan om att i varje enskilt fall som man kan se en notis om i tidningen så rör det sig om en djup tragedi.
Som jag sade: Det finns för- och nackdelar med alla register. Jag tror att vi är ganska överens om det. Det kan mycket väl vara så att vissa känner trygghet för att det har gjorts en registerkontroll samtidigt som andra kanske avskräcks över bara att det ska göras en registerkontroll. Det kan nog vägas för och emot. Men jag vill ändå uppmärksamma på att det finns många andra saker att göra. Ett problem är ju personer som utger sig för att komma från hemtjänsten och på olika sätt antingen tränger sig in eller lurar sig in hos äldre, och så sker övergreppen där.
För att kunna skydda sig bättre mot det är det viktigt att de brottsförebyggande råd som nu finns i landet på 274 ställen, tror jag att det var i början av året, också engagerar sig i de äldres situation. Det har man också gjort. Det har gjorts i Helsingborg, i Sundsvall, i Örebro, i Göteborg och i Falkenberg på olika sätt. Man hjälper de äldre med deras ärenden, till exempel när de ska gå och utföra bankärenden, vilket också många gånger har lett till tragedier.
Det handlar om trygghetsvandringar i Göteborg och så vidare. Det handlar alltså om många saker som vi kan göra för att kunna ge det skydd till de äldre som de så väl är värda.
Thomas Bodström (S):
Nej, det har den verkligen inte varit! Det som jag också tycker är värdefullt är att interpellationsdebatter inte bara visar på motsättningar utan också att det finns många gemensamma intressen. Det tycker jag mig finna att det finns här. Det är också viktigt att man inte säger att detta inte prioriteras tillräckligt till skillnad från andra områden. Det är naturligtvis otroligt viktigt att bekämpa våld mot äldre på samma sätt som våld mot kvinnor, våld mot barn och våld mot handikappade. Det viktiga är att de inte utsätts för någon prioriteringslista.
Det är också viktigt att inte alltför tydligt göra en uppdelning. Det handlar trots allt om hur vi generellt ska se till att på bästa sätt bekämpa det våld som finns i samhället. Det kan ju till exempel gälla en kvinna som både är äldre och handikappad. Vilken kategori hamnar hon i så fall i? Det gäller alltså att på olika sätt bekämpa detta. Vi försöker göra det genom de insatser som görs inom rättsväsendet, inte bara i form av pengar utan också genom att utveckla arbetet.
Det sker också genom att samhället i stort - kommuner och brottsförebyggande råd liksom alla de myndigheter som kan vara inblandade - gör de ansträngningar som behöver göras. Och i varje enskilt fall där man kan förhindra att sådant händer är oerhört mycket vunnet. Det gäller inte bara för den person som kunde ha blivit utsatt utan också för samhället i stort.
Thomas Bodström (S):
Jo, det här med barnets bästa kan låta nästan som en klyscha, men det är det inte. Man ska veta att det i de förslag som ibland finns inte går att förena med barnets bästa. Jag talar om rent formella saker, då det inte går att förena. Det är alltså inte bara en klyscha. Alla menar säkert att det ska vara barnets bästa, men man tänker inte alltid på att det, på grund av formella regler, inte är förenligt, att det inte går att förena saker. Det måste i varje enskilt fall vara möjligt att döma på det sättet.
Jag ska inte föregripa någon vårdnadsutredning, inte minst av konstitutionella skäl, men jag kan gärna berätta om det som jag förväntar mig och som jag tror ska komma, i alla fall utifrån de förutsättningar som fanns när vi beslutade att gå till botten med det här. Det är just tillämpningen och hur det fungerar hela vägen. Då menar jag runtomkring, allt det som också sker i domstolen, att man inte bara talar om det som sker inne i domstolssalen.
Det har hänt väldigt många saker dessförinnan och händer väldigt många saker därefter. Det här gäller diskussioner och konflikter som pågår under oerhört lång tid, och det berör oerhört många människor. Det är självklart att man inte kan säga att det är för barnets bästa i tillämpningen om man inte har tillräckligt många platser i kommunerna för till exempel barnpsykiatrisk undersökning. Då är det inte för barnets bästa. Det har brustit om man prioriterar andra saker i stället.
Det ligger ett stort ansvar på många att verkligen leva upp till det. Om man nu önskar tala om någon fingervisning så är det just tillämpningen. På samma sätt som man inte kan tala om statistiken i ett enskilt fall kan man aldrig tala om för en familj eller en person som har råkat illa ut att det inte är någon fara därför att vi har så bra lagstiftning. Det struntar den personen fullständigt i. Det är hur man upplever sin egen situation eller hur den egna situationen är som är det avgörande.
Det är därför som jag menar att det är hur lagen tillämpas, hur principerna tillämpas och hur arbetet pågår som är det avgörande. Det är det som ska avgöra. Det är också det som är bedömningen. Lagen är aldrig bättre än dess tillämpning. Det är det som är grunden för den här vårdnadsutredningen och analysen av vårdnadslagen och dess utformning.
Thomas Bodström (S):
Så mycket kan jag säga att det är självklart att det gagnar barnets bästa och hela situationen i övrigt om man lyckas bli bättre på att analysera vad som verkligen kan ha hänt i en situation där det sägs att det här hänt olika saker, och om man över huvud taget förbättrar den analysen av barnets situation. Man kan säga sådana saker utan att begå ett konstitutionellt fel. Men det är bara en del av allt detta som vi förväntar oss. Det är inte bara något enstaka förslag vi väntar på.
Men om det föreslås saker som måste behandlas i riksdagen är det självklart att de sakerna kommer att remitteras. Men det är inget som hindrar att man på olika sätt arbetar vidare med delar av det eller till och med kompletterar med ytterligare saker, om det är saker som man anser inte är tillräckligt utredda. Det finns alla möjligheter till det. Men det är väl ingen som tvivlar på att det här är en prioriterad fråga i samtliga riksdagens partier. Det här är självfallet en av de mest angelägna saker som vi arbetar med under den här mandatperioden.
Thomas Bodström (S):
Hillevi Engström har frågat mig om jag avser att vidta åtgärder för en förlängd preskriptionstid för barnpornografibrott. Låt mig börja med att understryka att vi har en lagstiftning som kriminaliserar all barnpornografi. Bekämpningen av denna typ av brottslighet är vidare sedan flera år en högt prioriterad fråga för regeringen, och stora satsningar har gjorts både nationellt och internationellt. Frågan om preskriptionstider för barnpornografibrottet kan inte ses isolerad utan måste ses i ett större sammanhang.
För att åstadkomma en så heltäckande kriminalisering som möjligt när det gäller skyddet för barn under 18 år mot att utnyttjas i pornografiska framställningar och vid sexuell posering föreslår vi i sexualbrottspropositionen att en särskild straffbestämmelse införs. Brottet ska benämnas utnyttjande av barn för sexuell posering. Vi föreslår också att flera andra sexualbrott mot barn ska bedömas strängare än vad som för närvarande är fallet. Vidare skärps straffet för grovt barnpornografibrott från högst fyra till högst sex års fängelse.
I propositionen föreslår vi också förlängda preskriptionstider för sexualbrott mot barn så att tiden börjar löpa först från den dag barnet fyller eller skulle ha fyllt 18 år. Förslaget innebär att preskriptionstiderna förlängs för bland annat våldtäkt mot barn, sexuellt övergrepp mot barn och grovt utnyttjande av barn för sexuell posering. Det är brott som ofta begås vid framställning av barnpornografiska bilder.
De ändringar som föreslås i sexualbrottspropositionen innebär alltså ett bättre skydd när det gäller utnyttjande av barn för sexuell posering och andra brott som kan begås vid framställning av barnpornografi. I många fall innebär förslagen också förlängda preskriptionstider för brotten. Jag vill också nämna att innehav av barnpornografiskt material är ett brott där preskriptionstiden inte börjar löpa så länge innehavet pågår. Den person som Hillevi Engström nämner frikändes inte från ansvar, som påstås i interpellationen, utan dömdes för innehav av bilderna.
Utredningen om kunskap om sexuellt exploaterade barn i Sverige, som lämnade sitt betänkande i somras, ansåg inte att preskriptionstiden för barnpornografibrottet skulle förlängas. Den förordade i stället att preskriptionstiden för sexuellt ofredande övervägs när brottet har samband med barnpornografibrott. Utredningens betänkande bereds nu i Regeringskansliet. Vi överväger dessutom behovet av andra åtgärder för att stärka barnens skydd mot kränkningar vid barnpornografibrott.
Thomas Bodström (S):
Jag tror faktiskt att vi är ganska överens om detta. Låt mig först svara på Hillevi Engströms fråga om varför det inte finns med i sexualbrottslagen. Vi kan naturligtvis inte föreslå någonting som inte var med i Sexualbrottskommittén. Vi gör väldigt stora förändringar som jag förstår har ett starkt stöd. Det har kanske aldrig gjorts så stora förändringar, och vi är överens om de allra flesta. Det är 75 större eller mindre ändringar. Men, som jag har sagt hela tiden, vi ska inte tro att det gäller precis allting. Det gör det faktiskt inte.
Sexualbrottskommittén arbetade i tre år och gjorde ett fantastiskt bra arbete. Visserligen fanns det vissa saker som vi fick göra om, men stora delar var väldigt bra. Men inte heller deras arbete var heltäckande. Vi kan inte lägga in saker som inte är beredda. Om vi hela tiden kom på nya saker skulle vi förlänga detta i all evighet. Nu har vi lämnat ifrån oss det här arbetet. Det känns väldigt bra att det kommer att kunna träda i kraft som jag förstår det. Men det innebär inte att alla frågor är lösta även om många frågor är det.
En sak som finns med här är preskriptionstider för de här sakerna, och det har vi redan diskuterat. Jag vill inte på något sätt stänga dörren för det. Det har inte funnits möjlighet att diskutera det under det tidigare arbetet, men nu finns det alla möjligheter att göra det. Vi har redan haft diskussioner om det. Jag vill inte på något sätt säga att det inte kommer att föras. Det fanns inte med i det förslag som kom här, men det är inget som hindrar att vi arbetar vidare med den saken.
Det kan faktiskt uppstå situationer som är väldigt stötande, precis som sägs här, där det skiljer mellan en fällande och friande dom. Det är ingen tvekan om det. Det här gäller preskriptionstiders vara eller icke-vara och var man ska lägga sig över huvud taget. Jag är definitivt öppen för att fortsätta att diskutera de här sakerna. Jag vill inte stänga några dörrar. Men jag vill inte heller stå här och lova en massa saker. Det vore oseriöst. Låt oss fortsätta att arbeta med de här sakerna.
Låt mig sedan svara på frågan om övergrepp och barnpornografi. Det kan ju vara så att det ena går att bevisa men inte det andra. Då blir det olika preskriptionstider. Huvudtemat för dagens debatt är preskriptionstider för barnpornografibrott. Jag vill inte stänga dörren eller ta slutlig ställning. Jag vill förklara att man inte kan göra en lag av någonting som inte har funnits med i kommittén.
Thomas Bodström (S):
Hillevi Engström frågade efter olika orsaker till detta. Egentligen berör det två saker. Det ena, att det bara finns böter i straffskalan, är någonting det kan bli diskussion om, men skälet är att detta inte fanns med i Sexualbrottskommittén. Jag satt som sagt inte i den. Även om det ibland kan sägas vara frestande att lägga in några frågor extra, framför allt när man kommer med 75 större ändringar, är det faktiskt inte på det sättet vi ska bearbeta lagändringar i Sverige.
Det ska genomföras på rätt sätt. Låt mig också säga att kan finnas ytterligare saker som behöver förändras i framtiden, även om det som sagt är ett oerhört stort arbete. Jag tror dock, Inger Davidson, att hur mycket vi än lägger in kommer vi att stå här om några år och se att samhället har förändras och att det behövs ytterligare saker. Vi behöver alltså inte se det så pessimistiskt, även om det på ett sätt förstås är pessimistiskt att säga att det alltid kommer att komma in nya typer av brottslighet. Lagstiftningen kommer alltid att förändras.
Det kommer den att göra om 5, 10 och 20 år också. Det kommer alltid att finnas ett behov av det. Men det är vårt ansvar att se till att den blir så heltäckande som möjligt. Vi gör en bra sak nu i vår. Vi ska naturligtvis på bästa sätt se till att följa upp denna och flera andra frågor. Hillevi Engström frågade också vad mer som konkret kan göras. Det man kan säga är att detta ska förebyggas på olika sätt. Vi måste hindra inte minst ungdomar att komma in på detta.
Jag har talat med ECPAT om det, och det finns utmärkta åtgärder som kan vidtas. Inte minst är det ett stort föräldraansvar - och ett stort problem, eftersom barnen och ungdomarna många gånger är bättre tekniskt bevandrade än sina föräldrar. Förebyggande är dock en väldigt viktig sak, liksom naturligtvis upptäckande - att upptäcka, anmäla och se till att dessa saker kommer till samhällets och myndigheternas kännedom. Det krävs också utredning av de barn som råkar ut för det här. Vi vet till exempel att det nu öppnas lokala barnets hus.
Vi vill se till att detta också kan finnas från centralt håll, och det arbetar vi med. Vidare måste man förändra beteendet. Där har bland annat ett väldigt bra initiativ tagits av Rädda Barnen och Norrtäljeanstalten, som jag också har besökt. En oerhört viktig sak i att förebygga brott är att de som begått brott, särskilt med den problematik som finns inom kriminalvården för personer som är dömda för dessa brott, den dag de kommer ut får hjälp och stöd för att inte återfalla.
Det finns alltså oerhört mycket utöver lagstiftningen som vi kan göra. Även om det ibland kan kännas svårt och betungande med tanke på att tekniken utvecklas i en rasande takt får vi som arbetar med dessa saker fortsätta att driva varandra och oss själva framåt för att klara av att bemöta denna brottslighet på bästa sätt. Jag tror ändå att det är en stor fördel att vi har ett stort samförstånd över partigränserna i den här frågan.