Tobias Billström (M):
När det gäller den sista delen, om informationsinsatserna, redogjorde jag för hur viktigt vi tycker att det är att de som kommer till Sverige får information, inte minst på sitt eget språk, om vilka rättigheter de har. Det arbetet är alltså redan igångsatt. Jag är inte säker på att jag delar interpellantens uppfattning om att kvinnor skulle avstå bara för att de fick den här informationen.
Jag är faktiskt inte helt säker på det, för ibland är det så att det liv man lever i fattigdom gör människor som tänker sig att emigrera väldigt riskbenägna. Det gäller inte bara den typ av förhållanden och situationer som vi diskuterar nu. Vi kan ju ställa oss frågan varför man väljer att sätta sig i en liten ranglig båt och ta sig över Medelhavet med risk för liv och lem. Ibland är drivkrafterna väldigt starka.
Jag skulle dock vilja gå tillbaka och titta lite historiskt på hur den här frågan har debatterats i Sverige. Det har funnits något som har kallats för seriositetsprövning, och det finns en möjlighet att avslå vid särskilda skäl. Den infördes i svensk lagstiftning genom lagändringar år 2000.
Syftet med förslaget om att kunna avslå en ansökan om det finns särskilda skäl var bland annat att förhindra att uppehållstillstånd beviljades när det kunde misstänkas att den sökande skulle komma att utsättas för våld eller allvarliga kränkningar. Denna lagändring var dock inte okontroversiell på något sätt. Flera remissinstanser hade synpunkter ur ett diskriminerings- och integritetsperspektiv, något som inte riktigt framgår när vi nu har den här interpellationsdebatten.
Diskrimineringsombudsmannen ansåg till exempel att även om det är en av samhällets viktigaste uppgifter att motverka att människor far illa kan det inte vara utlänningsmyndigheternas uppgift att avgöra om ett förhållande är lämpligt. Diskrimineringsombudsmannen menade att detta var en självklarhet ur integritets- och rättssäkerhetssynpunkt.
Advokatsamfundet avstyrkte förslaget helt och menade att instanser i stället skulle riktas in på att på olika sätt stödja kvinnor som kommer hit. Svenska flyktingrådet avstyrkte också förslaget och menade att det skulle ha ringa effekt att tala om för en sökande att anknytningspersonen var våldsbenägen. Det finns kanske anledning att fundera över det jag redogör för, Maria Stenberg.
Det är inte så att regeringen inte har fått någon input i de här frågorna. År 2000 var det inte ens den regering som jag ingår i som fick denna input från remissinstanserna. Vad tyckte då regeringen vid det tillfället, alltså 2000? Jo, man ansåg att det skulle vara diskriminerande om prövningen av uppehållstillstånd skulle ha utgångspunkt i någon av parternas moraliska och mänskliga kvaliteter.
Att avslå en ansökan enbart på grund av att den i Sverige bosatta personen var kriminell eller hade missbruksproblem var därför att gå för långt. Samtidigt ansåg den dåvarande regeringen att anknytningspersonens bakgrund måste kunna läggas till grund för bedömningen om uppehållstillstånd skulle beviljas eller ej, detta som skydd för kvinnan.
Det fanns en utredning som låg till grund för lagändringen, och de hade låtit göra ett antal undersökningar i syfte att undersöka förekomsten av våld mot kvinnor. Detta är viktigt att komma ihåg. Hur ser situationen ut i dag? Maria Stenberg frågar om vilken information kvinnan får på ambassaden, till exempel om eventuella brott som mannen har begått.
Om brottet leder till avslag får kvinnan reda på den brottsliga bakgrunden genom motiveringen i beslutet. Kvinnan kan också själv begära att få ta del av handlingarna i ärendet. Om kvinnan beviljas tillfälligt uppehållstillstånd får hon information om den, som det heter, uppskjutna invandringsprövningen. Då framgår av beslutet att hon ska vända sig till Migrationsverket för att ansöka om förlängning av tillståndet.