LiseLotte Olsson (V):
Jag vill börja med att tacka för svaret, eller rättare sagt svaren, på mina interpellationer. Det kanske kan verka konstigt att skriva tre interpellationer om i stort sett samma sak, den så kallade rehabiliteringskedjan, men anledningen till att jag gjorde det var att det förslaget, som inte var en färdig proposition när jag skrev interpellationerna, rymmer så mycket som är värt att diskutera. Det här förslaget har varit ute en tid, och det har väckt stor uppståndelse, för att uttrycka det milt.
Människor som redan nu behandlats och far illa av systemet har reagerat. Många upplever en hopplöshet över sin situation. Det har till exempel startats någonting som kallas påskuppropet på nätet. Där skriver utsatta människor och beskriver sin hopplöshet över sin situation. Jag kanske kan rekommendera ministern att gå in och läsa kommentarerna om jakten, ifrågasättandet och de hårdare tag som sjuka upplever.
Men mina interpellationer handlade inte om det allmänna, hopplösa läget för sjuka utan om just reaktionerna i remissvaren på den så kallade rehabkedjan. Att förresten kalla det för "rehabkedja" är verkligen en lek med ord, tycker jag, och ett försök att dölja vad det egentligen handlar om. LO kallar det i stället för "utsorteringskedja", och även "utfasningskedja" har nämnts. Det tycker jag stämmer bättre med vad det handlar om i verkligheten.
I min första interpellation ställde jag frågan om statsrådet tänker beakta den massiva kritik som har kommit från remissinstanserna. Till exempel de stora fackliga organisationerna LO, TCO och Saco avvisar förslaget om att arbetsförmågan ska prövas mot hela arbetsmarknaden redan efter sex månader och menar att arbetsskyddet försvagas.
Socialstyrelsen ifrågasätter de snäva tidsgränserna och "anser att det finns anledning att begrunda Försäkringskassans förutsättningar att, med rätt kvalitet och med nödvändig rättssäkerhet, klara den arbetsbörda som förändringen kan förväntas innebära". Sveriges Kommuner och Landsting, Försäkringskassan, Arbetsförmedlingen och regeringen själv tror att förslaget kommer att leda till ökat behov av försörjningsstöd eller socialbidrag.
Arbetsförmedlingen är kritisk till förslaget och skriver att allt fler kommer att ramla mellan stolarna. För personer som är så sjuka att de inte kan jobba är Arbetsförmedlingen inte rätt stöd eftersom reglerna förutsätter att man står till arbetsmarknadens förfogande. Tunga remissinstanser som Karolinska Institutet och Försäkringskassan är kritiska till att regeringen föreslår införande av en diagnosbaserad sjukpenning. Det är någonting som skulle innebära ett systemskifte inom svensk sjukförsäkring.
Hittills har sjukpenningen utgått beroende på arbetsoförmåga eller arbetsförmåga och inte på vilken diagnos den försäkrade haft. Jag skulle kunna fortsätta den här uppräkningen en bra stund till, men huvudfrågan kvarstår: Hur mycket har regeringen lyssnat på kritiken? Nu när propositionen har kommit kan vi se att det är dåligt med lyhördheten. Några smärre förändringar har det talats om, men jag hittar tyvärr inte så många i propositionen.
Nu har jag inte lusläst den, för den kom ju i går, men det ser väldigt tomt ut, tycker jag. Grundförslagen ligger däremot fast. Arbetsförmågan i det befintliga arbetet ska prövas efter 90 dagars sjukskrivning. Från dag 91 till och med dag 180 ska arbetsförmågan prövas mot andra sysselsättningar hos arbetsgivaren, och från dag 181 ska arbetsförmågan prövas mot hela arbetsmarknaden.
Det betyder just det som alla som reagerat mot förslaget var rädda för, nämligen att den som är sjuk redan efter sex månaders sjukskrivning kan bli avstängd från sjukpenning om hon inte kan återgå till det egna arbetet eller till något annat arbete hos sin arbetsgivare.