KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ali Esbati (V):
Jag har i denna kammare och även utanför flera gånger konstaterat att det är vanligt att man i Centerpartiet blir mycket överraskad av resultatet av den egna politiken. Det gäller även det här med den lokala närvaron.
Om man skär ned förvaltningsanslagen till Arbetsförmedlingen, tar bort uppgifter från Arbetsförmedlingen och försätter Arbetsförmedlingen i en situation där det är oklart vad man ska syssla med kommer det såklart även att märkas på den lokala närvaron, oavsett vilka intentioner man säger sig ha.
Även med den nyorientering om att bry sig mer om lokal närvaro, som regeringen och samarbetspartierna tvingades till av riksdagen, säger Arbetsförmedlingen själv, nu när processen är färdig, att man fortfarande inte kommer att vara närvarande i en majoritet av landets kommuner. Detta om detta. Hur funkar det i andra länder?
Jo, det funkar väldigt dåligt i många av de länder som Centerpartiet har velat inspireras av. Det som funkar dåligt är själva sysselsättningsmöjligheterna. Det funkar också dåligt när man ska se till att människor kan omskola sig till nya branscher. Det funkar dock ganska bra för en del som vill profitera på den här verksamheten, och det är ju ändå kärnan i Centerpartiets politik.
Det gäller inte bara inom detta område, utan man vill att statens resurser ska kunna kanaliseras till enskilda kommersiella aktörer. Jag tror absolut att man kan lyckas med det i det här systemet, men det vore nog inte särskilt bra för arbetsmarknadspolitiken i stort.
Ali Esbati (V):
Det är möjligt att näringsministern hade skrivit sitt första inlägg utan att ha hört vad jag faktiskt sa i mitt inlägg.
Jag sa, apropå vad som är fakta, att detta är något som kommer att hända om det inte uttryckligen regleras på nytt i ett särskilt medarbetaravtal, som inte finns som konstruktion i dag hos den arbetsgivarorganisation som Infranords ledning har anslutit sig till. Det är förstås möjligt att diskutera varför man har gjort detta.
Min bedömning sammanfaller med många fackliga intressenters bedömning, nämligen att man har gjort det just i syfte att ändra på konstruktionen för medarbetaravtal och tjänstepensioner. Det är detta det finns en konflikt runt.
Jag förväntar mig inte att näringsministern ska vara avtalspart här och gå in och förhandla med facket på marken. Men jag förväntar mig faktiskt att näringsministern ska ha mer än väldigt till intet förpliktande synpunkter om hur statligt ägarskap ska bedrivas.
Jag noterar också att ministern, både i det svar han läste upp och i sitt första inlägg, diskuterar detta som om det var frågan om vilket bolag som helst. Det är det ju inte, utan det rör sig i praktiken om en del av möjligheten att bedriva järnvägsunderhåll på ett bra sätt i Sverige.
Jag tycker att detta är ett av de mer uppenbara exemplen, utanför vård, skola och omsorg, där man ser problem som kan uppstå om samhällsinfrastruktur styckas upp och delvis kommersialiseras.
Det har funnits gott om vittnesmål om hur problematiskt det har varit att viktig kompetens och erfarenhet sprids på ett sådant sätt att den inte kommer till mest effektiv användning, och det uppstår situationer med ett ansvarsfrånskrivande i stället för ett gemensamt agerande för att se till att järnvägstrafiken och det viktiga underhållet av järnvägen fungerar.
Allt detta skulle man kunna diskutera vid ett annat tillfälle, men jag noterar att det under förra mandatperioden fanns ett ganska begränsat intresse från Socialdemokraterna av att uppfylla vallöftet om förstatligande av järnvägsunderhållet. Nu har detta utretts, och rimligen väntar stora förändringar på området - eller i alla fall diskussioner och dragkamper om hur det ska gå till.
Då kommer vi till min andra fråga: Är det ministerns bedömning att tillfället för en omfattande och potentiellt konfliktfylld omläggning av avtalsvillkoren för ett av de centrala bolagen, Infranord, är lämpligt vald, mot bakgrund av den stundande processen som ju också har komplicerats av coronapandemin?
Ali Esbati (V):
Jag tror att både jag och näringsministern i grunden är medvetna om det vi är överens om, nämligen att förhandlingar mellan parterna ska skötas just av parterna, när det gäller det mesta på arbetsmarknaden - som detaljfrågor om hur man reglerar saker i avtal.
Vi vet också båda att de avtalen alltid sluts i en kontext, i ett spänningsförhållande med olika krafter som drar i olika riktningar.
I detta fall är den ena parten ett statligt ägt företag, och där spelar det roll vilka signaler som kommer från ägaren och vilka tolkningar ägaren gör av de principer som man själv sätter upp för den statliga verksamheten - därav också min interpellation och denna diskussion.
Jag har tidigare haft diskussioner med näringsministerns företrädare om just de saker som han själv nämnde som framsteg på detta område, exempelvis en sjystare policy när det gäller underleverantörer.
Det är bra om det kan ske framsteg på det området, och jag är gärna med och bidrar till detta även om det förstås oftast är de fackliga organisationerna som går i bräschen när det gäller att påpeka den typen av problem i verkligheten och jobba för att de får olika typer av politiska uttryck.
Detta handlar för mig om hur man ser på möjligheten att bedriva ett effektivt arbete i statligt ägda företag och var man så att säga satsar krutet för att spara pengar och effektivisera. Vi får kanske återkomma till detta.
Jag är helt överens med näringsministern om en sak: Vi ska inte stå still som samhälle medan pandemin rasar, utan vi ska på alla områden där vi är med göra så gott vi kan för att förbättra samhället och arbetsvillkoren för de människor som är ute i samhället och gör jobbet i dag.
Ali Esbati (V):
I den bekymmersamma situation som vi har på arbetsmarknaden behövs kraftfulla insatser från samhället för att undvika att kostnaderna blir väldigt stora, och ännu större i framtiden, för individerna och för samhällsekonomin. Det behövs investeringar och satsningar på utbildning i många olika former. Regeringen har gjort en del under pandemin även om mycket återstår att göra.
Men det är bara att konstatera att när det gäller arbetsmarknadspolitiken har regeringen och januaripartierna med berått mod skapat en situation som innebär att även om man skulle ha goda intentioner kommer det ändå att vara svårt att faktiskt genomföra de sakerna, eftersom den centrala statliga myndighet som ska stå för genomförandet har blivit misshandlad och avlövad. Det är den tragiska verkligheten.
Vi har i dag en situation i samhället där vi på ett bra sätt, återigen, har börjat diskutera de ganska allvarliga problem som en långtgående marknadisering av exempelvis svensk skola skapar för kvalitet och för likvärdighet. Vi har också sett exempel på hur vinstmotivet har skapat allvarliga problem inom äldreomsorgen.
Jag tror att många börjar förstå att det här inte är enskilda händelser utan inbyggda systemproblem när man så att säga marknadiserar samhällstjänster. Det jag ser nu är dock att regeringen är angelägen om att driva ännu en omfattande marknadisering av samhällstjänster på det område som vi diskuterar.
Jag vill vara tydlig med att om den här processen fortsätter kommer problemen att växa, och då ska ingen kunna komma och säga att de inte visste eller att det här är inkörningsproblem som löser sig om man har lite bättre kontroll och skruvar lite i modellerna. Det kommer att vara problem som har kunnat förutses, och ansvaret vilar i så fall tungt på regeringen och på arbetsmarknadsministern.
Ali Esbati (V):
Ministern försökte sig på en ideologisk debatt - med ganska begränsad framgång, skulle jag säga, eftersom det var oklart vem han argumenterade mot. Ingen av oss som är uppe i den här debatten har ifrågasatt några skyldigheter som skulle tas bort från människor. Vi pratar om lika rättigheter och skyldigheter, och det är det som är poängen. Vi vill inte heller ta bort några intjänade inkomstbortfallsförsäkringar.
Det är möjligt att det här är en frustration som kommer av att ministern har fått argumentera mot regeringskollegorna i MP eller dem som han samarbetar med i Liberalerna och Centerpartiet. Vi stöder starkt den typen av försäkringar. Men vi stöder också att man ska ha rätt till sjukförsäkring när man är sjuk och att man ska ha rätt till ersättning om man blir arbetslös och är med i systemen. Det är det som är poängen här.
Man ska få vara med i systemen. Annars är man i en så utsatt situation att det blir problematiskt även för alla andra. Alla andra som jobbar och sliter i det här samhället kommer att få känna av vad det innebär att det på arbetsmarknaden kommer en stor grupp människor som är desperata och som därmed kommer att kunna behöva ta vilka jobb som helst under vilka villkor som helst.
Det är den solidaritetstanken som gör att LO i sina remissvar kommer med kritik, och det är den solidaritetstanken som helt saknas i ministerns svar. Frågan är här: Vad är det positiva med att placera människor i limbo i Sverige? Det är det som är kärnan här.
Jag tror tyvärr att det här handlar om dålig signalpolitik från Morgan Johanssons sida. Det är beklämmande både i sig och därför att det leder till så stora problem för så många människor i Sverige i dag.
Ali Esbati (V):
Jag har suttit här och noterat den organiska arbetsfördelning som har uppstått i det blåbruna gänget och där Mats Green har tagit på sig rollen och ansvaret för att sälja in Sverigedemokraternas politik och retorik till de ekonomiskt bättre bemedlade i samhället.
Jag konstaterar i det sammanhanget också att om man förstår integration för vad det är, nämligen att människor som kommer till Sverige från andra länder närmar sig majoritetsbefolkningen i fråga om till exempel inkomster, arbetsvillkor och bostadssituation, ser man att Moderaterna genomgående har en mycket stark politik för att öka det som vi kallar för segregation och minska det som vi kallar för integration.
Ett gap som Mats Green dock verkar vara mycket intresserad av är gapet i sysselsättningsgrad mellan inrikes och utrikes födda. Det är intressant. Sverige är det land i EU där störst andel av befolkningen arbetar. Andelen utrikes födda som arbetar i Sverige är större än genomsnittet för sysselsättningsgrad i andra EU-länder.
Den situationen har kunnat byggas upp med hjälp av strukturer och åtgärder som Moderaterna konsekvent har motarbetat historiskt. Nu noterar vi att Moderaterna tar decennier av kliv bakåt i tiden för att så att säga hitta sin själ igen.
Därför undrar jag om Mats Green möjligen har tänkt sig att ta bort klyftan i sysselsättningsgrad mellan inrikes och utrikes födda genom att helt enkelt trycka ned sysselsättningsgraden för de inrikes födda. Så uppfattar jag er politik. Utveckla gärna!
Ali Esbati (V):
Sverige har en tradition av mycket och bra offentlig statistik som rör det mesta i fråga om arbetsmarknad och ekonomi på många områden. Ett område som saknas är till exempel förmögenhetsstatistik. Det beror på att Moderaterna var med och tog bort förmögenhetsskatten. Därför vet vi lite mindre om moderata kärnväljare än tidigare.
Jag kan konstatera att Mats Green pratar mycket osanning och säger mycket som är starkt missvisande. Han gick bara förbi frågan om sysselsättningsgrad, alltså hur stor andel av befolkningen som är i arbete, oberoende av hur man mäter arbetslöshet. Jag förstår att Mats Green inte tycker om den statistiken.
Den går emot hela hans världsbild och förståelse av hur saker och ting fungerar. Men fakta är fakta. Diskussionen om självförsörjningsgrad är också mycket starkt missvisande. Jag tror att Mats Green egentligen vet det. Men nu är det talepunkter han har fått från sitt partikansli, och han kör på det.
Inget av detta ändrar det faktum att den politik som högern i Sverige står för och som har redovisats här på punkt efter punkt, närmast definitionsmässigt, gör segregationen värre och gör integrationen mindre möjlig.
De som har kommit till Sverige kommer inte att med er politik närma sig majoritetsbefolkningen i fråga om arbete, ekonomiska villkor och bostadssituation. Det är kärnan i er politik. Vad gör Mats Green i det läget? Jo, han använder sig av Sverigedemokraternas retorik för att få oss att tänka på någonting annat. Det beklagar jag.
Ali Esbati (V):
Det är alltid trevligt att få prata mer. Jag är jätteglad över de överenskommelser som våra partier har gjort tillsammans. Ibland har vi sammanfallande synpunkter, i det här fallet till exempel att det har behövts mer pengar till kommunerna. Men vi är oense om organiseringen av välfärdssektorn.
Vi är uppenbarligen också oense om hur verkligheten ser ut. Det finns skäl till att man när man byggde upp välfärdssystemen tänkte att det är verksamheter som bör organiseras på ett annat sätt; de har nämligen andra syften än man kan shoppa sig till på vanliga marknader. Resultaten ser vi ju. Jag var inne på några av dem. Runt om i Sverige ser vi det varje dag.
Vi ser vad som händer med skolsystemet. Det som står i lagen om skolans kompensatoriska uppgift kan inte göras på ett lika bra sätt med de kommersiella intressen som finns inom skolans värld. Vi ser det när etableringen av exempelvis nya vårdcentraler mer styrs mot socioekonomiskt starka områden än mot de områden där de hade gjort mest nytta.
Det handlar inte om att kommunpampar ska bestämma vart Edward Riedl eller någon annan ska gå; det handlar om hur vi använder våra gemensamma resurser på bästa sätt.
För mig, och för ganska många andra som tycker att resurserna ska användas på det sätt som det offentliga gemensamt beslutar och för att lösa samhällsproblem i stället för att skapa nya, är det ett problem att kommersiella intressen, marknadens logik, får styra mer av verksamheterna. Där är vi uppenbart oense - ja.
Ali Esbati (V):
Jag noterar att detta med bussande har fått en prominent plats i moderat retorik. Jag är väldigt mycket för att skolelever åker buss. Även vuxna bör göra det i betydligt högre utsträckning än i dag. Men det finns inga förslag om någon organiserad bussning för att lösa problemen inom skolan.
Däremot finns det förslag om att begränsa vinstmotivets betydelse för barnens utbildning, eftersom vi tittar på verkligheten.
Det är där konflikten ligger: konflikten mellan att se problem i verkligheten inom de välfärdsområden som vi här har nämnt och den idealbild av marknaden som Edward Riedl delar med många av sina borgerliga kamrater men som möter ganska mycket problem i verkligheten, också bland många borgerliga väljare.
Även de ser ju vad som händer med skolan och är inte särskilt glada över tappet i skolresultat när det inte är samhället som får bestämma vad som vore en bra strategi för att höja kunskapsresultaten utan vi är i händerna på kommersiella aktörer som gör vad de kan för att få ut så mycket pengar som möjligt ur det offentliga.
Jag noterar absolut att Moderaterna i många fall också är för att dessa välfärdsverksamheter finansieras offentligt. Men poängen är ju att resultatet blir att de offentliga medel som ska gå till vår gemensamma välfärd, barnens skola och de äldres välfärd i stället slussas in i resultaträkningarna för kommersiella bolag. Där står vi på olika sidor. Det kommer vi nog att höra mer om i valrörelsen också.
Ali Esbati (V):
Jag noterar att ordet skam nämndes. Hade jag haft ett större känslomässigt engagemang för Miljöpartiets väl och ve eller förhållande till logik hade jag kanske kunnat skämmas å Lorentz Tovatts vägnar. Men jag går tillbaka till sakfrågan. När det gäller sänkningen av bensinskatten ägnade jag en stor del av mitt anförande åt att förklara hur vi har resonerat.
Det är ett beslut som jag tycker är bra och som vi har varit med och drivit fram. Som jag förklarade har ju människor mycket olika möjligheter att klara av de prisförändringar som har blivit resultatet av Rysslands angrepp på Ukraina, bland annat.
Jag tycker att det är viktigt att man, om man bedriver en seriös, effektiv och sammanhängande klimatpolitik, kan göra den typen av kortsiktiga ingrepp för att också kunna få folkligt stöd för en mer omfattande omställning av samhället, som är helt nödvändig.
Men frågan handlade om varför Miljöpartiet ställde sig som man gjorde till ett mycket konkret förslag som handlar om mer pengar till kollektivtrafiken, som Miljöpartiet alltså avvisade. Man skulle inte ge de pengarna här och nu. Något avtal nämns, och jag är fullt medveten om att det finns.
Jag är också medveten om att Miljöpartiet i Stockholm och på andra ställen har agerat i en högst problematisk riktning när det gäller kollektivtrafiken. Men i detta fall fanns det ett förslag på bordet. Från Miljöpartiet sa man sig initialt vara positiva till det, men sedan ändrade man sig. Jag vet inte varför, men resultatet är sammantaget att det inte kommer mer pengar till kollektivtrafiken, som det borde. Det är synd ur klimatsynpunkt och ur fördelningssynpunkt. Detta får Miljöpartiet svara för.
Ali Esbati (V):
Det enda jag har velat klistra på Miljöpartiet i detta fall är de ställningstaganden som Miljöpartiet har gjort i den fråga vi diskuterar. Det tycker jag ändå är ganska rimligt - att man försöker fråga varför de ställningstagandena har tillkommit. Det finns andra ställningstaganden som Miljöpartiet har gjort som är bra, som till exempel när vi gemensamt röstade för förslag om att stoppa svensk import av ryska fossila bränslen. Bra grej!
Nu har de andra partierna också hunnit i kapp, och det är en bra process som pågår. Man kan fatta olika beslut. Vissa är bra och vissa är dåliga, och det är dem vi diskuterar. Men när det gäller vad som är Vänsterpartiets syn på klimatpolitiken ska jag understryka att hela vår ekonomiska politik har klimatomställning som röd tråd. Vi pratade om detta när vi hade diskussioner om regeringens vårproposition.
Vi kommer att presentera vår motion inom kort. Vi har presenterat investeringspaket och en syn på det finanspolitiska ramverket sammanhängande med detta, som helt enkelt går ut på att vi måste lägga om den ekonomiska politiken för klimatomställningen, med klimatomställningen som kärna och röd tråd. Detta är vår konkreta politik. Detta är de förslag som vi lägger på riksdagens bord och som finns att behandla och för Miljöpartiet att förhålla sig till, inspireras av och vara för eller emot. Så fungerar politiken.
Det är i alla fall så vi resonerar: Vi anser klimatomställning vara helt central i den ekonomiska politiken. För Miljöpartiets del vet jag inte riktigt. Jag noterar att man gärna nämner dessa saker med ord, men just nu verkar Miljöpartiets politik mer vara inriktad på olika utspel som ska hjälpa till att hålla Miljöpartiet kvar i riksdagen. Jag har stor förståelse för detta.
Men det blir inte automatiskt bättre klimatpolitik av det.
Ali Esbati (V):
Jag ska inledningsvis säga att jag är glad över och sympatiserar med det möjligen lite nyligen väckta intresset från Miljöpartiets sida för att lägga fram förslag med en bra fördelningsprofil. Det är glädjande, och det gör att vi säkert kan hitta fram till gemensamma lösningar på problem oftare framöver.
Vi gör ju det redan, bland annat, som jag nämnde i mitt anförande, runt elpriskompensationen. Där hade vi ett gemensamt förslag som hade en bättre fördelningsprofil, som tyvärr avvisades. Men element av det kommer med i regeringens förslag i dag. Det är bra.
Det är också viktigt att säga att det fungerar så med politiska förslag att all politik som man står för och alla ambitioner man har inte kan återspeglas i varje förslag varje gång. Det blir helheten som räknas.
För vår del handlar det om att i det här fallet, som jag nämnde, lägga fram ett förslag som kan få effekter på kort sikt på just det som vi ville uppnå effekter kring. Det handlar alltså om bränslepriserna, som drabbar människor på ett sätt som man har väldigt olika förutsättningar att hantera. Det är en sak.
När det gäller dem som inte har råd med eller av andra skäl inte har en bil kan man till exempel tänka sig att de använder kollektivtrafiken. Vi har just lagt fram ett annat förslag, som förhoppningsvis får riksdagens hela stöd, för att addera betydande medel till kollektivtrafiken.
Så fungerar det om man vill föra en effektiv politik som kan få bra effekter på olika sätt och ta höjd för olika typer av problemställningar som dyker upp i människors vardag.
Ali Esbati (V):
Det är mycket som hänger ihop, men det gör kanske inte alltid allt i Annika Hirvonens inlägg. Det Zelenskyj efterlyste var nog inte precisa idéer om vilket pris som skulle råda på svensk bensin och diesel. Däremot efterlystes stopp för import av ryska fossila bränslen.
Det tror jag att Annika Hirvonen vet att vi är överens om, och vi har röstat likadant när frågan har varit uppe - bara så att det är klargjort. När det gäller att man kan nå människor med olika typer av stöd är vi också överens. Så är det. Man kan hitta olika typer av tekniska lösningar som får olika effekter.
Men det jag hör från Annika Hirvonen är att de helt enkelt inte tycker att det är speciellt konstigt att bränslepriserna blir extremt höga på väldigt kort tid. Där är vi inte överens. Det får dramatiska effekter för enskilda och för små företag. Då är det viktigt att det offentliga kan ingripa och ta en del av den smällen, av den risken.
Det är därför vi har drivit fram de här förslagen och kommit överens med andra partier om dem. Om man vill göra något åt vårt klimatnödläge krävs en omställning av hela samhället och hela ekonomin. Och för att göra det krävs mycket mer långsiktiga förslag. Det är en omställning som kräver mycket stora investeringar.
Om det ska vara möjligt behöver man ta höjd för människors vardagliga situation och få dem med sig i fråga om den nödvändiga klimatomställningen. Det är det som Vänsterpartiets politik bygger på.
Ali Esbati (V):
Vad beslutsförslaget går ut på står i skrift i betänkandet som heter FiU47. Där kan man läsa att förslaget är att "riksdagen ställer sig bakom det som utskottet anför om att regeringen skyndsamt bör utreda hur ett system skulle kunna utformas för att överföra risken för prischocker på bränsle vid kris från hushåll och företag till staten och tillkännager detta för regeringen".
Det är som jag sa möjligt att man kan laborera med tanken att vi i kristid ska ha exempelvis något slags riktpris och vidhängande åtgärder för att kunna hantera det som sker om priset rör sig runt det riktpriset. Men det kan också finnas andra modeller för att genomföra den risköverföringen.
Detta är i just den här situationen ganska intressant att ta upp som något omöjligt, eftersom det som vi nu diskuterar och har diskuterat i snart två timmar är olika sätt och förslag som vi försöker komma på för att hantera ett extraordinärt krisläge.
Det vi föreslår är att man ska utreda en modell som kanske kan vara på plats i förväg, om det i framtiden uppstår en liknande situation och förhoppningsvis av helt andra skäl i så fall. Men Martin Ådahl tycker plötsligt att detta är jätteproblematiskt, och han börjar diskutera Venezuela och olika planekonomiska modeller som han har föreställt sig.
Jag kan bara beklaga att detta bekymrar Martin Ådahl. Men jag tror inte att det kommer att ingå i utredningsuppdraget.