KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
När vi öppnade upp för möjligheten att sälja i dagligvaruhandeln, till exempel, kom det till för att underlätta för människor att få tag i läkemedel. Det var alldeles orimligt att det var fantastiskt mycket lättare att komma över cigaretter och snus än att komma över Nicorette, nässprej eller huvudvärkstabletter.
Sverige var ett land som i många avseenden kunde beskrivas som ett u-land när det gäller tillgängligheten. Detta rättade vi till. När det gäller urvalet av läkemedel som får ingå är det inte alla läkemedel. Det är inte de receptbelagda, och det är bara vissa av de receptfria. Det är viktigt att säga. Här har expertisen hjälpt oss att sortera. Det är ingenting som vi politiker har gjort.
Vi har fått hjälp med att bestämma hur en lista på sådant som är möjligt att sälja i dagligvaruhandeln borde se ut. Det är också riktigt att man inte får ge råd. Det finns en bipacksedel i varje förpackning där det finns instruktioner som är granskade. Men ett bensinmacksbiträde kanske inte ska vikariera som farmaceut utan hålla sig till sin pump, så att säga.
Det kommer alltid att finnas människor som på grund av okunnighet gör fel eller som medvetet gör fel, till exempel för att tjäna pengar. Jag tror att vi till viss del kan motverka okunnigheten. Myndigheten tänker sig att gå ut med ytterligare information. Jag tror också att de kommunala inspektörerna kan spela en ännu viktigare roll.
Man ska veta att de har mycket att göra. De granskar folkölsförsäljningen, de granskar cigarettförsäljningen och de ska också granska detta. Det är mycket för dem att göra. Men de är ändå ute i många butiker och kan se med egna ögon. De kan se om ett företag säljer läkemedel eller inte; de har detta finmaskiga nät.
Om jag förstår interpellanten rätt säger Socialdemokraterna: Detta kanske är ett bra tänk, men vi tycker nog ändå att det är Läkemedelsverket som borde svara också för tillsynen. Det skulle sannolikt innebära ett ganska stort arbete. Ganska många extra inspektörer skulle anställas för att åka runt till landets många, många tusen butiker.
Man ska veta att det handlar om ungefär 7 000 butiker när det gäller försäljning av läkemedel i dagligvaruhandel. Jag höll på att säga att jag skulle vilja se den byråkratin, men det skulle jag inte vilja göra! Frågan gäller också tillståndsplikt. Är det ett verksamt medel? Om man vill lura systemet eller om man är okunnig - är det något som blir bättre av att man måste söka om tillstånd? Kvarstår inte problemet ändå?
Jag undrar om den bästa vägen ändå inte är att jobba med information, jobba med hjälp av de kommunala inspektörerna och samtala med dem som finns i butiker. Lagstiftningen är inte alldeles tandlös. Man kan åka in i fängelse i ett halvår om man bryter mot regelverket. Man kan åka på att betala vite. Det finns en rad instrument för att dra busar inför skranket om de gör dumheter.
Jag tror att några sådana exempel, om de inträffar i verkligheten, skulle sända en bra signal ut till andra som inte har kunskap om detta eller som medvetet bryter mot reglerna. Det kanske vi kan se fram emot.
Göran Hägglund (KD):
Det är roligt att Lennart Axelsson blir yster när vi får diskutera apoteksfrågor och ägna en liten stund åt den här frågan också. Det är viktigt att återkomma till att vi gjorde en ganska rejäl avgränsning från början. Man får inte sälja vilka läkemedel som helst.
Man får inte ens sälja vilka receptfria läkemedel som helst, utan det är ett urval - allt i akt och mening att begränsa eventuella skadeverkningar. Vi vet att en del av de allra vanligaste läkemedlen är potentiellt farliga om de används på ett felaktigt sätt, och Meeri Wasberg har alldeles rätt i att det finns risker med detta. Vi har gjort en avgränsning.
Vi satte en 18-årsgräns som, precis som Lennart Axelsson säger, skiljer dagligvaruhandeln från apoteken. Apoteken får sälja till alla medan dagligvaruhandeln får sälja till dem som är 18 år eller äldre.
Vi har också särskilda sätt när det gäller exponeringen i butik och att man som personal ska kunna se de läkemedel som man har i butiken. Jag tycker alltid att vi ska följa och lära av det här, men det är viktigt att komma ihåg att det nästan aldrig är så att allting funkar perfekt så fort vi inför en regel, utan det måste till en viss inkörningstid.
Ingen av oss tror att tillsynen av tobaksförsäljning i landet är perfekt, utan det händer en hel del konstigt, och det finns tydliga ekonomiska incitament för en del handlare att bete sig på ett sätt som inte är i enlighet med regelverket. Det kommer sannolikt att finnas en risk för att en del saker kan bli fel här också, men det gäller att vi jobbar intensivt.
Det har varit ett ganska stort arbete med att utbilda de kommunala tjänstemännen i det här, men vi vet att de har mycket att göra, och många kommuner prioriterar inte detta i första hand, vilket kanske inte är helt obegripligt. Detta med rådgivning till kunder är bekymmersamt.
Jag tror att ganska mycket av detta handlar om okunskap och en vilja att hjälpa den som ställer en fråga.
Det man får göra är att återge det som står på bipacksedeln, men man får inte ge sig ut i några amatörmässiga funderingar om hur man läkemedelsbehandlar personer, för det har man inte kunnande till, och det kan bli efterverkningar, också legala, för den som ger sig in på det området.
Här kommer det nog att ta lite tid innan allting sätter sig perfekt - i den mån det kommer att bli perfekt någon gång. När det blir så här decentraliserat är det svårt att ha koll på precis allting. Lennart Axelsson talar om mindre förpackningar. Det är ju en väg att gå, naturligtvis.
Men den som vill köpa jättemånga värkläkemedel i syfte att bedöva sig alldeles eller att ta livet av sig kan naturligtvis köpa många små förpackningar eller gå till några olika butiker. Man kan inte riktigt få bort allt det som kan medföra risk, men vi ska alltid tänka så klokt vi kan för att begränsa risken för att saker och ting används fel eller att människor kommer till skada.
Mitt svar får bli det jag lämnade i inledningen. Myndigheterna jobbar med detta och följer det noga. Om vi behöver göra mer kommer vi att göra mer, för vi är angelägna om att det ska fungera. Det handlar ytterst om människors väl och ve.
Göran Hägglund (KD):
Det som Lennart Axelsson säger till sist ger mig tillfälle att påminna om den stora förändring som har skett. Vi har gått från ett monopolsystem som har rått i Sverige, inte sedan Hedenhös utan sedan 1972, till att öppna upp en verksamhet där flera aktörer kan vara verksamma. Antalet apotek i Sverige har ökat med 37 procent på tre år.
Den genomsnittliga öppettiden på apoteken har ökat med tio timmar per vecka. Det är tio timmar per vecka i genomsnitt, vilket naturligtvis ökar tillgängligheten alldeles fantastiskt. Utöver det har vi det som vi nu pratar om, nämligen dagligvaruhandelns möjlighet till försäljning av läkemedel. Lennart Axelsson ställde frågan om 18-årsgränsen.
Jag tolkar det som att han frågade: Borde det finnas en 18-årsgräns också i apotekens verksamhet? Den frågan aktualiseras då och då. Vi planerar inte aktivt för någonting, men jag tycker att det är någonting som man ska ha i medvetandet. Jag kan berätta att jag, när jag var barn, hade en bror som hade svår astma. Jag var den som många gånger fick cykla och hämta läkemedel.
Det är klart att för min mamma och min pappa hade livet varit lite tuffare om jag inte hade kunnat göra det när jag var barn. Man måste alltid väga det ena mot det andra. Det tror jag att vi är överens om. Vi kan väl enas om att rikta en gemensam uppmaning till alla de näringsidkare som kommer att läsa kammarens protokoll att de ska följa reglerna.
Då är jag säker på att vi kommer att få en dramatisk förändring redan i morgon.
Göran Hägglund (KD):
Ja, fast då är ju frågan hur man kommer åt det här med att situationen ändras för människor. En del människor kommer plötsligt att få inkomst. En del människor kommer att få en sänkt inkomst av något skäl. Att en del får betala tillbaka beror på att de har fått ut för mycket.
Och svaret kan inte vara annat än att man ska försöka korta tiden från det ena till det andra, alltså från utbetalningen till en kontroll av det här. Det skulle möjligen kunna vara en åtgärd som man tittar på. Det finns flera olika utredningar, till exempel Familjeutredningen och Särlevandeutredningen, som är färsk, som har en del förslag som skulle kunna påverka i det här sammanhanget.
Hur det blir med de delarna är vi inte framme vid ännu. Men Särlevandeutredningen är naturligtvis ytterligt aktuell. Först ska man säkerställa så långt det är möjligt att de bidrag som utbetalas är rimliga genom att först göra en prövning.
Sedan tror jag ju att det är om inte oundvikligt så i alla fall svårundvikligt att det i vissa fall visa sig att situationen förändras, och då får man betala tillbaka. Jag kan inte se hur interpellanten kan komma runt det problemet. Det finns där.
Vad vi kan göra är som sagt att försöka korta tiden mellan olika saker så att problemet med utbetalningar blir mindre. När det gäller den stora frågan finns i interpellationen en anda av att här finns enorma marginaleffekter. Så är faktiskt inte fallet.
Den något snåriga text som jag läste upp inledningsvis beskriver uppbyggnaden av bostadsbidragssystemet och visar att det här har en ganska god följsamhet och i alla fall inte leder till orimliga marginaleffekter.
Marginaleffekter blir det alltid, men om man jämför med socialbidraget, där det är 100 procent i dag, är det klart att bostadsbidraget har en fantastiskt bra konstruktion som dessutom är formidabelt träffsäker.
Vi träffar dem som behöver ytterligare förstärkning av sin ekonomi med bostadsbidraget, och vi ser också att den senaste höjningen som vi genomförde har lett till stora förbättringar för de grupper som har haft de minsta ekonomiska marginalerna.
Göran Hägglund (KD):
När vi bygger olika system finns det väldigt mycket som kan ge effekter som är lite annorlunda än man skulle önska. Bostadsbidraget tillhör inte de största problemen, för det är otroligt förnuftigt utformat och fyller sitt syfte. Det finns en del effekter som uppkommer på marginalen som vi skulle vilja ta bort.
Det bäste vore ju om vi kunde utbetala precis den summa som mottagaren skulle ha och ingen blev återbetalningsskyldig. Inte heller skulle någon få pengar i efterhand, utan det skulle fungera perfekt. Men det är näst intill omöjligt att konstruera ett sådant system, och det blir med nödvändighet en liten eftersläpning i det här sammanhanget. Jag bedömer inte problemet som monumentalt bekymmersamt.
Vi funderar alltid över vilka effekter det får på bostadsbidragssystemet när vi genomför andra förändringar.
Jag nämnde att vi har Särlevandeutredningen med en lång rad förslag som kommer att påverka det här, men se och jämför med försörjningsstödet och det blir uppenbart att bostadsbidraget är en förnuftig konstruktion där de negativa bieffekterna är små men de positiva effekterna är utomordentligt stora.
Här finns inte de marginaleffekter som finns i andra system.
Göran Hägglund (KD):
Morgan Johansson har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att säkerställa vården av de svårt sjuka barn som i dag får vård på barnintensiven på Skånes universitetssjukhus samt om åtgärder för att säkerställa fortsatt god tillgång till högkvalitativ barnsjukvård i Sverige. Region Skåne har tillsammans med Västra Götalandsregionen tillstånd att bedriva hjärtkirurgi på barn och ungdomar.
Under 2013 kommer en tillståndsutredning för tillståndsperiod två för hjärtkirurgi på barn och ungdomar att genomföras. Mot bakgrund av att Socialstyrelsen för närvarande ser över rikssjukvårdens metoder och arbetssätt beslutades i augusti i förra året om en förlängning av Region Skånes nuvarande tillståndsperiod till juni 2014.
För att bedriva rikssjukvård måste landstinget ha tillstånd från Socialstyrelsen, vilket kan ges efter en fördjupad utredning som kan ta upp till två år. Enligt 9 § hälso- och sjukvårdslagen ska ett tillstånd vara tidsbegränsat och förenat med villkor. Bland annat ska det vara säkerställt att god vård kan erbjudas samtliga patienter inom rimlig tid, även i de fall en oförutsedd händelse inträffar som orsakar ett bortfall av personal, lokaler eller utrustning.
Förändringar i personalsammansättning eller annan stödverksamhet av väsentlig art som påverkar verksamheten ska anmälas till Socialstyrelsen. Samtliga verksamheter som har tillstånd att bedriva rikssjukvård ska följas upp årligen under den femåriga tillståndsperioden. De landsting som har tillstånd att bedriva rikssjukvård är skyldiga att varje år rapportera in särskilda kvalitetsdata för uppföljning.
I en skrivelse från Skånes universitetssjukhus som nyligen skickades till Socialstyrelsen redogör verksamhetsledningen för hur kapaciteten ska säkerställas. Det sker bland annat genom samarbete med andra tillståndsbärande sjukhus. Socialstyrelsen har löpande en tät kontakt med kontaktpersoner vid universitetssjukhuset och följer utvecklingen.
Avslutningsvis är det också viktigt att påminna om att landstingen och regionerna har en stor frihet och det huvudsakliga ansvaret för finansiering, organisering och utförande av hälso- och sjukvård så att alla invånare har tillgång till en god vård. Denna frihet vill regeringen bevara.
Göran Hägglund (KD):
Jag reser runt väldigt mycket och besöker landstingsverksamheter. Jag gör det i regel en dag i veckan. Den här veckan har jag varit i Blekinge, och jag har varit i Sörmland. Jag har tittat på väldigt mycket verksamhet av skiftande kvalitet. I många sammanhang sägs det - ibland så många gånger att det börjar låta som en klyscha - att personalen är den viktigaste resursen.
Det gäller i allra högsta grad när det handlar om sjukvård. Utan kompetent personal står vi oss slätt i varje avseende. Det handlar om personer som är välutbildade, empatiska, engagerade och förmår att göra sina insatser i en sådan struktur och på en arbetsplats där arbetet är välorganiserat.
Den svenska hälso- och sjukvården är i nästan varje avseende den bästa i världen eller bland de bästa i världen. Vi är fantastiskt duktiga när det gäller de medicinska prestationerna. I Skåne råder just nu en förhandlingssituation. Den förhandlingen äger rum mellan parterna. Det är inte regeringens förhandling.
Morgan Johansson och Marie Granlund säger att vi har rikssjukvården. Ja, vi har rikssjukvården. Det är ett fenomenalt stort förtroende som tilldelas vissa enheter i landet.
När vi upplever att vi inte har råd eller möjlighet att upprätthålla spetskompetens på varje område kan vissa enheter få förtroendet att utföra en viss typ av vård som kräver en viss mängd patienter för att man ska kunna upprätthålla skickligheten. Skåne har till exempel fått det när det gäller hjärtbarn. Det är ett förtroende som Skåne har fått.
Det finns mekanismer för hur man följer upp detta. Det finns tillsynsverksamhet, och det är Socialstyrelsen som svarar för tillsynen och som mycket noggrant följer det som inträffar. Verksamheten är villkorad, och det innebär att om den skulle äventyras genom att en verksamhet i Skåne eller, i det här fallet, Västra Götaland inte håller måttet riskerar man att tappa den verksamheten och att någon annan får det förtroendet i stället.
Men vi vet att det är stora omställningstider i ett sådant sammanhang. Det finns alltså en ordning för detta, men ingen ska tro att jag är okänslig eller overksam i det här sammanhanget. Att känna den här osäkerheten är självfallet något som gnager på personalen varje enskild dag.
Det gnager på människor i omgivningen, på arbetskamrater som inte direkt befinner sig i den här situationen själva och inte minst på alla patienter i Skåne, barnens föräldrar och de barn från andra delar av landet som är berörda och beroende av en väl fungerande verksamhet.
Därför är det självklart angeläget att man får en lösning på den här frågan så snart som möjligt så att man kan räta ut frågetecken, skapa lugn och arbetsro och den trygghet som krävs för att den här verksamheten ska fungera på bästa möjliga sätt. Jag litar på att man kommer att kunna hantera den här situationen i Skåne.
Om någonting annat skulle vara för handen har vi mekanismer för att ta hand om det också.
Göran Hägglund (KD):
Marie Granlund ger sig in på ett resonemang som jag tycker att hon borde hålla sig för god för. Självklart är det så att befintlig lagstiftning gäller. Alla människor i Sverige har rätt till en jämlik vård.
Det här är en av de prioriterade uppgifterna som vi arbetar med varje dag för att säkerställa att de skillnader som vi ser kan motverkas, brytas ned och tas bort så att alla behandlas på samma sätt vare sig vi bor i Skåne eller Norrbotten, vare sig vi är kvinnor eller män, vare sig vi har en svensk bakgrund eller en invandrarbakgrund, oavsett sexuell läggning, ålder, precis allting. Alla har rätt till en jämlik vård.
Det borde inte behöva ifrågasättas i den här kammaren över huvud taget. Det finns skillnader som är omöjliga att motivera och förklara varför de finns där, men det är ett hårt arbete som utförs av tusentals människor dagligen i vården för att försöka få bort de skillnader som finns.
Både Morgan Johansson och Marie Granlund är mycket erfarna politiker, men de begär mot bättre vetande ingripande från den nationella nivån på områden som man vet är den regionala nivåns ansvar. Här finns förhandlingssituationer där saker och ting sannolikt inte skulle förbättras genom att den nationella nivån ger sig in i dem.
Här finns också, som Morgan Johansson med bakgrund i konstitutionsutskottet också är bekant med, den kommunala självstyrelsen, som handlar om att det är regionen som organiserar vården. Finns det då skäl att göra någonting från den nationella nivån? Ja, och det görs dagligdags.
De instrument som vi har för att se till att vi upprätthåller den höga nivå som vi ska ha på den svenska hälso- och sjukvården är ju våra myndigheter. Jag redogjorde i mitt inledande svar för myndigheternas kontroll och villkoren för att bedriva rikssjukvård. Det är inte så att vem som helst får göra det. Det är inte så att man kan bete sig hur som helst och behålla den. Här sker det hela tiden en granskning.
Men det ska ske utifrån den lagstiftning som riksdagen har fattat beslut om. Jag tycker att det är otroligt betydelsefullt att man så snabbt som möjligt kan nå en överenskommelse mellan parterna.
Det här är viktigt för personalen, men framför allt är det viktigt för patienterna, vare sig de bor i Skåne eller är beroende av den nationella funktion som Skåne utgör i det här fallet. Bara oron i sig är ett problem. Även om man skulle lösa problemet, vilket vi hoppas, är den oro som har uppstått förstås ett bekymmer i sammanhanget. Det är jättemånga som påverkas.
Det är klart att arbetsglädjen hos personalen dras in genom det som pågår, och de barn och inte minst föräldrar som har barn som är beroende av att det här fungerar påverkas väldigt mycket. Därför är det angeläget. Men ansvaret ska ligga där det ska ligga. Vi har funktioner för att följa upp det här hela tiden, och om det krävs har vi självklart en beredskap för att gripa in.
Göran Hägglund (KD):
Den diskussion som vi för här hör naturligtvis i mycket stor utsträckning hemma i Region Skåne. Den del som handlar om rikssjukvården är en nationell fråga. Därför är det angeläget att vi hela tiden följer det som inträffar i Skåne, håller oss informerade och har en beredskap för olika utfall i sammanhanget.
Min förhoppning är att parterna snabbt ska komma överens. Jag tror inte att det om man i ett sådant läge kommer nedfarande från den högre nivån med nödvändighet förenklar en överenskommelse. Vilka kontakter jag har med olika parter i sammanhanget håller jag för mig själv, men det är angeläget att man når en lösning.
Det är viktigt för framför allt barnen och deras föräldrar, så att de får vård och kan känna sig trygga med att få vården. Det är angeläget för personalen och för förtroendet för hälso- och sjukvården i Region Skåne och alla andra delar av landet där vi är beroende av att verksamheten fungerar.
Man ska hantera det förtroende man har fått för rikssjukvården för inte minst de barn som har svåra sjukdomar som påverkar deras dagliga liv. Jag vill ändå säga tack till Morgan Johansson och Marie Granlund för diskussionen. Den är av yttersta vikt. Vi har här en resurs som vi har all anledning att vara fantastiskt stolta över att den finns.
De utför närmast underverk varje vecka i verksamheten, och vi vill att den så snabbt som möjligt ska vara på fötter och i full fart igen.
Göran Hägglund (KD):
Jag är alltid beredd att diskutera med landstingen och gör det också ständigt och jämt. Nu åker vi runt på turné till alla landstingen för att samtala om patientsäkerhet, jämlik vård och andra utmaningar som vi har att kämpa med.
Det kommer jag att fortsätta med, för den dialogen är viktig för mig, och jag tror att den också spelar roll för landstingen, alltså att vi gemensamt enas om vilka områden vi behöver förstärka och förbättra, att vi gör det samtidigt i landet och lär av varandra när goda exempel uppstår. Det finns många sådana. En sak som jag glömde säga något om gällde Hillevi Larssons inlägg.
Vi kan glädja oss åt att Vårdförbundet och Region Skåne har slutit avtal. Jag konstaterar att Vårdförbundets representant sagt följande: De avtal som nu slutits är verksamhetsanpassade, arbetsmiljöbefrämjande, patientsäkra och hållbara över tid. Det är jätteviktigt.
Det är viktigt att man kommer överens, och det är viktigt att personalen, förstås, har sådana villkor att de som finns i vården i dag vill fortsätta att jobba där och att vi också kan rekrytera nya och yngre krafter, som vi vet att vi kommer att ha en dragkamp om i morgon. Även om det känns osannolikt i dag kommer det att bli en dragkamp om arbetskraften. Vi vill att många ska söka sig till vården, och vi vill att rätt personer ska söka.
Det är jätteviktigt också fortsättningsvis. Det är viktigt att inte ge intryck av att den svenska vården försämras. De medicinska resultaten förbättras faktiskt stegvis. För varje månad, varje år, blir vården allt bättre. Vi har utmaningar att kämpa med, och det gäller, tror jag, att hålla isär olika roller. Jag fortsätter att samtala om vårdplatser med landstingen, men jag ställer inga pengar i utsikt.
Vi kan ha andra instrument för det, men landstingen har ett ansvar att som arbetsgivare organisera vården på bästa möjliga sätt.
Göran Hägglund (KD):
Den fråga vi nu diskuterar berör. Ibland diskuterar vi, på goda grunder, smala verksamheter, smala diagnoser eller smala åtgärder. Här handlar det om något som många i den svenska befolkningen är med om. Det är otroligt viktigt att förlossningarna sker på bästa möjliga sätt.
I mitt svar tog jag upp målet för förlossningsvården i Sverige, som jag tycker är väl formulerat, nämligen "en frisk mor, ett friskt barn och en positiv förlossningsupplevelse samt att förlossningens förlopp kan fortlöpa med så få ingrepp som möjligt". Det tycker jag beskriver bra vad som är eftersträvansvärt. Sedan har både Hillevi Larsson och Finn Bengtsson beskrivit en del förändringar.
Kvinnan kanske vill annorlunda i dag än vad som var det vanligaste om vi går tillbaka 20-30 år. Attityder har förskjutits, det finns nya medicinska metoder som är mer tillförlitliga och som man känner sig mer bekväm med. Jag tror att det spelar en stor roll i sammanhanget att vi föder barn - vi och vi!, kvinnor föder barn - allt högre upp i åldrarna.
Det spelar en roll i sammanhanget också när det gäller sådant som icke medicinskt motiverade kejsarsnitt. Sedan finns förstås de medicinskt motiverade kejsarsnitten, som också ökar, kanske till följd av att den genomsnittliga vikten ökar bland kvinnor.
Det här är ett område som är otroligt angeläget och där det utan tvivel finns utrymme för förbättringar. Jag är glad att Hillevi Larsson, igen, har tagit upp området, som är av utomordentligt stor betydelse.