Hillevi Engström (M):
Jag ska börja med att yrka bifall till reservation 1, men vi står givetvis bakom alla våra 13 reservationer i detta betänkande. Det är ganska många reservationer, och det är tråkigt när det handlar om en fråga där man hade hoppats på en större samsyn. I den här debatten skulle jag kunna ta upp ganska mycket av det som vi har skrivit om i våra reservationer, till exempel att alla styrdokument som rör rättsväsendet skulle innehålla ett mycket tydligare brottsofferperspektiv.
Jag hade kunnat ta upp debatten om att straffen för mäns våld mot kvinnor måste skärpas. Jag hade kunnat ta upp att informationen vid permissioner måste bli mycket bättre så att brottsoffren kan skyddas när brottslingen kommer ut igen. Jag hade kunnat ta upp att straffet för den som överträder ett besöksförbud ska skärpas och att man ska kunna komplettera besöksförbud med elektronisk övervakning. Och jag hade kunnat ta upp att ett utdömt skadestånd inte ska få sänkas om det är sakprövat i domstol.
Men jag väljer att koncentrera mig på en väldigt avgörande och graverande skillnad mellan oss i alliansen och den socialdemokratiska majoriteten. Det gäller synen på målsägarbiträden och brottsoffer. Där skiljer vi oss åt ganska avsevärt. Vi från alliansens sida vill utöka möjligheten för brottsoffer att få ett juridiskt biträde under förundersökning och rättegång.
Låt mig, för att göra det hela ganska klart, göra en kort resumé av den här lagstiftningen som vi har haft i 15 år och som genomfördes 1988. Då började man med att ge målsägarbiträde vid grövre sexuella brott. Sedan fann man att man måste utvidga denna möjlighet, och det skedde 1991. Då utvidgades lagen till att gälla alla sexualbrott och vissa grövre brott som rån och misshandel. År 1994 tvingades man utvidga lagen ytterligare.
Den kom att innefatta alla fängelsebrott om det fanns behov utifrån målsägarens personliga förhållanden. År 2001 utvidgades lagen ytterligare en gång så att alla brott omfattas om det finns behov. År 2001 gav Thomas Bodström ett uppdrag till Riksrevisionsverket att se över de delar som gäller försvarsadvokater, särskilda biträden för barn och målsägarbiträden.
Riksrevisionsverket redovisade uppdraget samma år i en rapport som heter Varför blev det dyrare? Jag tror inte att man behöver vara matematikprofessor för att förstå varför det blev dyrare. När man genomför en reform tar det tid innan den blir allmänt känd. Fortfarande i dag är detta inte allmänt känt.
RÅ har alltså anmärkt på att i dag, 15 år senare, har två sexualmål avgjorts utan att målsägaren har målsägarbiträde. Det har tagit tid. Polisen har börjat bli bättre på att informera, åklagarna är bättre på att informera, det finns brottsofferjourer som informerar och så vidare. Tidigare var inte heller brottsofferfrågorna särskilt prioriterade. Och det är förstås ett skäl till att man från början inte anlitade målsägarbiträden så ofta.
Nu anlitar man sådana mycket mer, och det tycker vi inom alliansen och inom Moderaterna är utmärkt. Under den här perioden har också antalet våldsbrott stadigt ökat. Den kurvan går hela tiden uppåt. Ju fler våldsbrott och ju fler brott över huvud taget, desto fler brottsoffer och desto fler målsägare. Det är ganska klart.
Nu vill regeringen bryta den här utvecklingen med målsägarbiträden, och det gör mig mycket förvånad och upprörd. I stället för att börja bryta trenden för våldsbrotten börjar man i fel ände. I februari 2005 gav justitieministern ett uppdrag till en särskild utredare att se över lagen om målsägarbiträden.
I direktiven som utredaren fick i februari tolkar jag att ett av syftena är att spara pengar på bekostnad av brottsoffrens rätt till juridiskt stöd. Regeringen skriver i direktiven att uppgiften att ge personligt stöd även åvilar en stödperson. Man skriver att uppgiften att driva skadeståndsprocessen även åvilar åklagaren.
Jag menar att det är tydligt vilka avsikter som finns i dessa direktiv. För att ingen ska tro att jag står här och hittar på ska jag citera vad som står i utredningsdirektiven. Och det blir intressant att höra vad Margareta Sandgren säger om det. Där står följande: "I vissa fall kan den bästa lösningen för målsägaren vara att ett målsägarbiträde förordnas i ett tidigt skede av rättsprocessen, för att öka målsägarens förståelse och kunskap om vad rättsprocessen kommer att innebära.
Vid huvudförhandlingen kan målsägaren i stället åtföljas av en stödperson." Jag frågar då den socialdemokratiska majoriteten hur man har resonerat när man har tagit upp dessa direktiv och att det skulle räcka med en stödperson när själva huvudförhandlingen kommer i gång.
Jag tog upp detta vid ett möte med brottsofferjouren i Nacka i går och sade: Om detta skulle bli verklighet skulle det innebära att ni fick vara med vid huvudförhandlingen och sitta vid brottsoffrets sida som stöd. De blev, milt sagt, upprörda och chockade. De menade tvärtom att det är just under huvudförhandlingen som målsägarbiträdet verkligen behövs. För er som inte vet vad en stödperson är kan jag informera om att det är en vanlig person som arbetar ideellt.
Det kan vara en lärare, en granne, en pojkvän, någon från brottsofferjouren eller i princip vem som helst. Jag menar att förhållningssättet att man vill spara på brottsoffren rimmar väldigt illa när man i stället borde satsa på dem. Det är det som skiljer oss åt ganska väsentligt.
Vi har till och med uppfattningen att efterlevande till en person som blir dödad genom ett brott också ska kunna erhålla ett målsägarbiträde. Där skiljer vi oss åt, och där har vi också en reservation. Vi moderater menar alltså att i de fall då någon blir mördad ska de anhöriga erhålla ett målsägarbiträde.
Det har skett undantagsvis i samband med brandrättegången i Göteborg, i samband med polismorden i Malexander och i samband med mordet på Anna Lindh. Men det är undantag från lagstiftningen, och det vill vi ändra på. Jag vill därför fråga Margareta Sandgren och majoriteten: Varför vill Socialdemokraterna minska på rätten till målsägarbiträde? Är det inte i själva verket tvärtom vi ska göra och utöka den?