Jan Lindholm (MP):
Civilutskottets betänkande nr 8 om familjerättsliga frågor behandlar 82 olika motionsyrkanden varav två härrör från 2008 och resten från allmänna motionstiden 2009. Flera av de yrkandena är, som vi har hört redan, snarlika eller i en del fall identiska med yrkanden som har behandlats under något av de tre tidigare riksmötena den här mandatperioden.
De yrkandena har utskottet valt att hantera på det som kallas förenklat sätt, vilket jag i några fall tycker är lite olyckligt. Det jag tänker på är främst motioner väckta av företrädare för majoritetspartierna. Deras förslag tycker jag på detta sätt blir styvmoderligt behandlade.
Oavsett vilket majoritetsunderlag en regering har tycker jag att det skulle stärka vår demokrati om ledamöterna som ingår i regeringsunderlaget oftare valde att inte bara nöja sig med att skriva motioner utan deltog i kammardebatten och försvarade sina förslag.
Jag tror att det skulle gynna vår demokrati om medborgarna fick lite tydligare bilder av att det finns föregångare, fritänkare, nytänkare, oliktänkande eller vad man ska kalla dem för i samtliga av våra riksdagspartier. Det handlar om någon form av spjutspetsar som vågar ifrågasätta de invanda banorna i sina egna partier och som på det viset, tycker jag, börjar rita de nya politiska kartorna. Det skulle vara bra för demokratin.
I betänkandet finns det åtta reservationer. Självklart står jag bakom samtliga Miljöpartiets reservationer, men för tids vinnande yrkar jag enbart bifall till reservation 1. Vi har återigen, fru talman, ett fall där kriminella element har lyckats lura till sig pengar, runt 60 miljoner, från Allmänna arvsfonden. Det är inte första gången det händer.
Många, inte minst anställda på Allmänna arvsfonden, skulle vilja se ett obligatoriskt förfarande med registrering av testamenten. Nu är det rätt många år sedan de brott begicks som medierna tar upp, rapporterar och skriver om just nu. De brotten hade inte stoppats av en snabbare hantering av regeringen av det förslag som lades fram av Skatteverket 2008. Men vi vet inte.
Det kan ha skett många liknande förfalskningar sedan dess som hade kunnat förhindras med en snabbare hantering. Jag har full förståelse för att regeringen måste prioritera var man lägger sina resurser i Regeringskansliet. Jag tycker ändå att man inte prioriterar ekonomisk brottslighet tillräckligt mycket. Man skriver i betänkandet att det pågår ett arbete inom EU med frågan om registrering av testamenten.
Man hänvisar till det. Men jag tycker inte att det borde vara ett hinder. Tvärtom borde det göra det än mer angeläget att vi försöker att utveckla och tillämpa egna lösningar i Sverige. Vi stärker vår position inför framtida förhandlingar om vi har en egen praktik att hänvisa till. Vi skulle kunna få mer gehör för de värderingar som vi tycker är viktiga när det i framtiden ska göras någon form av EU-regelverk.
Jag tänker i första hand på de integritetsfrågor som jag upplever att vi i Sverige värderar högt. En integritetssäker fungerande svensk modell som har några år på nacken skulle säkert kunna bli en bra förebild när vi ska förhandla om det här i EU-sammanhang.
När jag läser majoritetstexten tycker jag mig inte kunna se några egentliga skiljelinjer mellan majoriteten och oppositionen i själva sakfrågan. Jag tolkar majoritetstexten som att det egentligen bara är en tidsfråga innan vi kommer att få se ett förslag från regeringen. Det kanske vi kan få höra mer om från någon företrädare för majoriteten senare.
När det gäller barnens rätt till vård när föräldrar är oense går det inte att utläsa någon ståndpunkt från majoritetspartierna. Det skulle vara bra om några företrädare för den moderatledda högerregeringen kunde ge en liten signal i dagens debatt om vart det pågående arbetet är på väg.
Anser ni i de borgerliga partierna att barnets rätt till vård är viktig? Anser ni att barnets rätt till vård är så viktig att samhället bör garantera barnets rätt även när föräldrarna är oense? Jag tror att många skulle vilja veta om ni anser att föräldrarnas rätt att bråka är viktigare än barnens rätt till vård.
Även här hänvisar ni från majoriteten i texterna till att beredning pågår i Regeringskansliet. Den hänvisningen ger inga signaler vad jag kan se om någon inriktning på arbetet. Det finns ingenting om när vi kan förvänta oss ett resultat och ingenting om vilka hindren är för arbetet. Jag anser att FN:s barnkonvention är tydlig.
Vi har åtagit oss att säkerställa att barn får vård även när föräldrarna inte är överens. Tyvärr händer det att barn hamnar i kläm när föräldrar bråkar om helt andra saker som inte har något med barnets behov av vård att göra. Det går ut över barnen i sådana situationer. Naturligtvis kan det göra det i många andra situationer också.
Jag tycker inte att det är rimligt att nedprioritera en så viktig fråga. Majoritetens företrädare i kammaren borde vid något tillfälle ta mod till sig och göra ett tillkännagivande. Riksdagens uppgift är att utöva press på regeringen, att kräva mer ibland, snabbare ibland och naturligtvis ofta bättre.
Att majoriteten i riksdagen inte vågar göra ett tillkännagivande i en sådan här fråga tycker jag är lite sorgligt. Naturligtvis är det en svår fråga. Självklart tar det tid, och självklart vill vi egentligen alla se en lösning på problemet. Då kan man undra varför en riksdag som egentligen är enig inte får uttrycka det.
Jag tycker inte att det är en hederssak att riksdagen under en hel mandatperiod nästan aldrig har någon kritik att rikta mot regeringens arbete. Enligt min uppfattning krymper majoriteten, genom sitt sätt att handskas med arbetsfördelningen mellan riksdag och regering, tydligt riksdagens makt och inflytande. På det sättet menar jag att medborgarnas insyn och inflytande blir lidande.
Det måste vara svårt för er som stöttat högerpolitiken att inte ha tillåtelse att tydligt säga att barns rätt till vård när föräldrar inte är ense är en högt prioriterad fråga som regeringen snarast bör lösa. Men det är skönt att en enad opposition kan säga det. Det är synd om barn som får betalningsanmärkningar. Det har vi hört från två tidigare talare.
Det är synd om barn som hamnar i kronofogdens register, vare sig de själva är skyldiga till eländet eller inte. Visst kan man känna särskilt för barn som drabbas av att föräldrarna ställer till det för dem och där barnen själva inte har något som helst med saken att göra.
Det är svårt att förstå egentligen hur föräldrar kan använda sina barn som målvakter, hur de kan skuldsätta sina barn och på andra sätt sätta sina barn i en sådan situation att de senare i livet kommer att ha svårt att få vanliga normala saker att fungera. Men de föräldrarna har det säkert inte så lätt med sitt eget vuxenliv heller.
Jag tror att man får utgå ifrån att i de allra flesta fall är det föräldrar som griper efter det sista halmstrået ganska desperat. Det finns kanske andra fall, men jag tror att det är så. Vi i den rödgröna oppositionen står även här mycket enade bakom att barnkonventionens budskap är tydligt. Vad är det egentligen som talar emot en utvärdering?
Varför anser majoritetens företrädare att det inte är viktigt att få ett bättre underlag när det gäller hur de åtgärder som redan har vidtagits har fungerat och hur det faktiskt ser ut så att vi kanske kan vidta ytterligare åtgärder? Det är bara det som vi från oppositionen kräver. Slutligen vill jag när det gäller familjerätten i EU bara säga att jag tycker att regeringen har försummat att aktivt verka i EU för att vi ska få en bättre utveckling.
Vi ser nu hur de familjesociala frågorna tappar i prioritet inom många av EU:s medlemsländer. Vi ser hur det tydligt går bakåt på det området. Det är ingen bra grund när de familjerättsliga frågorna i ökad utsträckning nu ska samordnas inom EU. Jag står alltså, fru talman, bakom Miljöpartiet de grönas samtliga reservationer i betänkandet, men för tids vinnande yrkar jag bifall till enbart reservation 1.