Caroline Szyber (KD):
Jag såg för några veckor sedan den sista föreställningen av Bergssprängardöttrar på Dieselverkstaden. Pjäsen handlar om fyra kvinnliga interner och en vakt och hur deras liv ser ut på anstalten men främst hur tiden där inne påverkar deras relationer till de anhöriga på utsidan. Det handlar om deras kamp för att få träffa sina barn och anhöriga - de människor som har den största möjligheten att påverka dem i rätt riktning.
Riksteatern ordnade efter föreställningen en debatt som jag satt med i. De övergripande frågorna var: Hur ser verkligheten och vardagen ut för interner, barn, vårdare och anhöriga? Vart är kriminalvården på väg? Kriminalvården är ett ämne som vi faktiskt inte debatterar så ofta, varken i riksdagen eller utanför. Det borde göras mer.
Under den förra mandatperioden gjorde uppföljningsgruppen i justitieutskottet rapporten Uppföljning av kvinnor intagna i kriminalvårdsanstalt . Det var en rapport som verkligen behövdes, för tyvärr har inte alltid kvinnors situation inom kriminalvården uppmärksammats särskilt fast deras situation visat sig vara annorlunda.
Något som var tydligt i debatten är att det behövs ett tydligare barnperspektiv och att samverkan i dag mellan olika myndigheter och ansvariga landsting, exempelvis gällande sjukvård, inte alltid fungerar såsom önskat. Herr talman! Kriminalvården kom under Socialdemokraternas tolv år av styre att handla allt mindre om vård och allt mer om förvarning. Problemen med uppror och narkotika på anstalterna var då stora. Detta har blivit lite bättre.
För oss inom Alliansen är kriminalvårdens huvuduppgifter är att verkställa påföljderna fängelse och skyddstillsyn, att ansvara för övervakning av villkorliga frigivna, att verkställa föreskrifter om samhällstjänst och att utföra personutredningar i brottmål.
Kriminalvården ska vidta åtgärder som påverkar den dömde att inte återfalla i brott och upprätthålla en human människosyn, god omvårdnad och ett aktivt påverkansarbete. Ett stort problem som kvarstår är att svensk kriminalvård i dag inte mäktar med sin uppgift fullt ut. Återfallsstatistiken talar sitt tydliga språk.
Kriminalvårdens möjligheter att rehabilitera den intagne måste bli bättre, och verksamheten måste inriktas på att den dömde inte ska återfalla i brott. Kriminalvårdens viktigaste uppgift är att förhindra att interner fortsätter sin brottsliga bana den dag de lämnar fängelset. Därför måste verksamhetens huvudändamål från dag ett i fängelse vara en återanpassning inför frigivning.
Det finns de som tycker att man ska låsa in och slänga bort nyckeln eller att man åtminstone inte ska stödja en frigivens väg tillbaka till samhället. En sådan attityd kan Kristdemokraterna aldrig acceptera. Den strider mot vår människosyn, och den är ett djupt svek mot alla brottsoffer som kommer att bli utsatta för återfallsbrott och alla människors rätt till en andra chans.
Kristdemokraterna tycker att de som avtjänat sitt straff och verkligen vill och jobbar för en återanpassning till samhället också ska få positiv respons, såväl under sin fängelsevistelse som efteråt. I den kristdemokratiska ideologin står människan i centrum. Detta synsätt ligger till grund för hur vi vill att rättssamhället ska vara uppbyggt. De värderingar som råder i ett samhälle avspeglas i samhällets rättssystem.
När fångar friges utan vettig sysselsättning, utan bostad och utan sociala nätverk drivs de återigen rakt in i de kriminella kretsarna. Det är oerhört viktigt att en frigiven får ett arbete eller en praktikplats så att de får ett konstruktivt socialt nätverk och en stabilare privatekonomi.
Bostad är också viktigt så att man inte hamnar i bostadslöshetens onda cirkel som präglas av missbruk, rotlöshet och brottslighet. Jag ser fram emot att alliansregeringen denna mandatperiod fortsätter att arbeta för att, med stöd av myndigheter och forskning och i nära samverkan med frivilligorganisationer, skapa ett mer omfattande program inför utslussning och frigivning.
Av Kriminalvårdens regleringsbrev framgår att Kriminalvården fortlöpande ska vidta åtgärder för att öka andelen intagna som blir föremål för frigivningsarbete. Ett visst arbete har påbörjats, men större fokus måste ligga på detta i Kriminalvårdens arbete.
Varje intern ska ha ett individuellt handlingsprogram som fokuserar på attityder, beteenden och omständigheter som upprätthåller ett brottsligt beteende. Interner ska få lära sig problemlösning, att skapa sociala relationer och att utveckla de sidor och färdigheter som finns för att de ska få förutsättningar att komma ut.
Konkreta och realistiska deletapper och mål ska finnas uppsatta för att successivt nå en återanpassning. Det är av stor vikt att kriminalvården tar itu med eventuellt drogmissbruk. Det avgör till stora delar om internen över huvud taget ska lyckas i framtiden eller inte. Senare i vår kommer också en proposition om förbättrad utslussning av unga från sluten ungdomsvård.
Kriminalvården ska ge interner verktyg att ta till vara sina liv, utveckla sina färdigheter och kunna gå ut i frihet utan att komma tillbaka till kriminalvården. Jag yrkar avslag på samtliga motioner och bifall till förslaget i betänkandet.