Margot Wallström (S):
Jag vill till att börja med hålla med Robert om beskrivningen. Vi har ingen annan beskrivning när vi försöker fånga in det fruktansvärda som händer. Då handlar det om: Vad är det vi kan göra? Hur kan vi ingripa redan nu, precis som du säger? Sverige kan arbeta först och främst genom våra bilaterala kontakter inom FN och EU.
Vi ska uppmana alla parter att följa säkerhetsrådsresolutionerna som har antagits om övergrepp mot mänskliga rättigheter och internationell humanitär rätt i Syrien. Det gäller också värnandet av minoriteters mänskliga rättigheter. Sedan fortsätter vi att verka för att den särskilda undersökningskommissionen med mandat från FN:s råd för mänskliga rättigheter ska ges tillträde till Syrien. Man har inte ens tillträde; man kan inte se vad det är som pågår fullt ut på alla platser.
Vi uppmanar säkerhetsrådet att hänskjuta situationen i Syrien till den internationella brottmålsdomstolen så att vi verkligen får en rättslig prövning som kan leda till att de ansvariga ställs till svars. FN:s högkommissarie, som jag nämnde förut, har pekat på vikten av att ICC ges behörighet när det gäller de brott som begås i Irak och Syrien.
ICC kan då ges behörighet att utreda brotten under dess stadga om folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser på flera olika sätt. En stat kan ansluta sig, som jag sa, eller FN:s säkerhetsråd kan ge ICC behörighet. Irak har ännu inte gett ICC behörighet, och säkerhetsrådet har blockerats från att hänskjuta situationen till ICC.
Eftersom utländska stridande som är medborgare i ICC-anslutna stater har deltagit i konflikterna undersökte åklagaren om ICC hade möjligheter att inleda utredning om dem. Utredaren kom då fram till att ledarskiktet i Daish främst utgörs av irakiska och syriska medborgare. ICC saknar behörighet för dem, och hon kunde därför inte gå vidare med utredningen.
Därför är det viktigt att vi fortsätter att verka för att de som ansvarar för övergreppen ställs till svars. Vårt stöd till FN och andra aktörer bidrar bland annat till att övergreppen dokumenteras. Det måste börja med det - att man får tillgång till områdena och att man kan dokumentera övergreppen. Det är helt avgörande för om vi vill utkräva ansvar och ställa de ansvariga inför rätta. Jag vet att skyddszoner har diskuterats här i kammaren.
Jag har i alla fall diskuterat det flera gånger, och jag menar att man måste överväga alla vägar som skulle leda till att vi kan skydda alla dessa utsatta, inte minst kristna minoriteter och yazidierna, som jag som sagt har talat med så många gånger. Man måste titta på och granska varje förslag. Det är hög tid att det görs ännu mer för att säkra skyddet för civila.
Detta beslut kan dock också bara fattas av FN:s säkerhetsråd. Man måste gå in med insatser så att det inte blir en dödsfälla. Man måste ha ett antal länder som aktivt tar ansvar för och patrullerar områdena. Det blir väldigt svårt att upprätthålla skyddszoner när kontaktlinjerna på marken inte är definierade och dessutom i ständig förändring, som i Syrien.
Därför måste man se upp så att man inte skapar dödsfällor, hur sympatiskt förslaget än är. Vi måste fortsätta att diskutera. Det gör vi ständigt också i kontakter med dessa grupper när det handlar om hur vi bäst kan hjälpa till, inte minst med det humanitära stöd som vi ger.