Carl Bildt (M):
Det är som Alice Åström säger, nämligen att interpellationen lämnades in något tidigare. Jag tror att det var Hans Lindes avsikt att den skulle diskuteras före konferensen. Nu blir det lite annorlunda efter. Jag är alldeles övertygad om Hans Linde gör värdefulla insatser för någonting under sin utrikes resa, men låt oss föra diskussionen utifrån de nya förutsättningarna.
Den här konferensen var förvisso inte den första internationella konferensen om Irak, men det var den första internationella konferensen som tydligt fokuserade på framtiden och inte ägnade sig åt historien - inte vare sig åt allmänna fördömanden av Saddam Hussein eller åt en allmän diskussion om vad som hände 2003. Konferensen syftade framåt. Den konstaterade situationen som den är och koncentrerade sig på vad vi i det internationella samfundet kan göra för att Irak ska få en bättre utveckling.
Det innebär att flyktingar ska få möjlighet att återvända, att våldet ska minska, att man ska ta itu med den omfattande korruptionen, att man ska få ekonomin att fungera bättre och att man på sikt ska bygga en fungerande rättsstat och kanske till och med en demokrati. Det kräver rätt stora insatser, framför allt i Irak självt men också av grannstater. De var flitigt representerade - från Iran till andra. Det kräver också insatser av Förenta nationerna.
En ökad roll för Förenta nationerna i arbetet i Irak var ett av de huvudsyften som vi hade med denna konferens. Vad gäller den svenska regeringens prioriteringar kan jag hänvisa till det anförande statsministern höll när han välkomnade delegaterna i Upplands Väsby samt till det nationella inlägg som jag höll.
Det handlade mycket om att gå vidare mot ökad säkerhet, mänskliga rättigheter och en ökad roll för inte minst Förenta nationerna, ett ökat ansvarstagande från Irak självt för sin egen framtid - och självfallet vikten av den nationella försoningsprocessen. Det har varit mycket diskussioner om bredden på den irakiska delegationen. Jag tror att det är en diskussion som man för bättre med irakierna själva.
Ett av de intressantaste inslagen var för övrigt - jag var inte där själv, men jag har fått referat från det - på fredagen när den stora irakiska delegationen hade ett stort och långt möte med företrädare för alla de irakiska organisationerna i Sverige, alldeles oavsett vilket kön de olika representanterna hade. Det var irakisk demokrati - dialog - i full verksamhet i Upplands Väsby.
De var från ömse håll utomordentligt tillfredsställda med öppenheten och atmosfären på mötet. Det innebar inte att alla tyckte samma sak - så är det i en demokrati - men att ett sådant möte kunde äga rum visar de framsteg som har gjorts. Det är en myt att minoriteter och annat inte var företrädda. Jag hade själv ett långt och intressant samtal med ministern för mänskliga rättigheter.
Hon är kvinna och kristen. Hon ville inte att vi skulle tala om minoriteter i Irak. De kristna vill inte se sig som en minoritet i Irak. Hon sade att de är a component i det irakiska samhället och ska betraktas som sådant. Hon ville inte tala om minoriteter. Hon tyckte inte riktigt om mitt ordval, och jag fick anpassa mig - och jag gjorde det gärna.
När man ser de olika kulturella och religiösa grupperingarna som en integrerad del av det framtida irakiska samhället är man en bit på väg. Hon beskrev självfallet den svåra situationen, inte minst för de kristna. De befinner sig i stor utsträckning i Mosulområdet, där de är klämda mellan arabiska och kurdiska krav.
Där tror jag att en förbättring av säkerhetsläget är det enskilt viktigaste för att man ska kunna få en förbättring av deras situation. Jag kan försäkra Alice Åström att de här frågorna stod högt både på den svenska dagordningen och på dagordningen för den irakisk-irakiska dialog som fördes i Upplands Väsby dagen efter det att det internationella mötet hade avslutats.