KBLab/rixvox huggingface dataset:
Cristina Husmark Pehrsson (M):
Interpellanten är inte nöjd. Ja, jag kan glädja mig åt att det finns en representant för Socialdemokraterna som står här och säger att han inte är nöjd.
Sedan jag kom in i riksdagen 1998 hade jag ett antal interpellationer och debatter just på det här temat där jag vädjade till Socialdemokraterna och den dåvarande regeringen att inte förhala och dra i långbänk de försök som förekommit ända sedan 1992 och som jag då upplevde att Socialdemokraterna ville förhala.
Därför kan vi vara helt överens om att vi är glada och nöjda med att vi den 1 januari 2004 äntligen fick en lag som visade på tyngden och vikten av samordning och Finsam. Det är den lagen som i dag begränsar insatserna till 193 miljoner kronor.
Det finns också andra verksamheter som vi inte får glömma bort och som är viktiga när det gäller samordningen mellan Ams, Försäkringskassan, Pila och så vidare. Vi har ett stort antal insatser för att på olika sätt samordna. Jag tycker att Finsam är viktigt.
Som interpellanten säger står det också i alliansregeringens budget för 2007 att vi tycker att det är viktigt med finansiell samordning och att vi ser positivt på den utvecklingen. Där är vi nog överens. Om interpellanten hade haft lite större inflytande över sitt parti hade vi kanske varit lite längre framme än vi är just nu.
Men jag lovar att vi tar detta på allvar, och jag hoppas att Kurt Kvarnström också kan påverka sitt parti i den riktningen. Kurt Kvarnström tog upp revisionen. Det har ju framförts att det är jobbigt att man inte har kunnat samordna revisionen. Nu kommer det ett sådant förslag. När jag nyligen besökte Hisingen för att titta på Deltaprojektet fick jag veta att man där var mycket glad över detta med revisionen.
Där fick jag en inblick i det som håller på att ske inom samordningsförbunden, där jag ser att det händer väldigt mycket. Om vi ser bakåt kan vi konstatera det som jag inledde med att säga, nämligen att det är olyckligt att vi inte har kommit längre och att lagen förhalades under hela 1990-talet.
Men när man har utvärderat effekterna av Finsam, Socsam och Frisam kan man se att de har påverkat sjukskrivningen och sjukskrivningskostnaden, vilket har varit bra, liksom att samordningen mellan de olika aktörerna har varit bra.
Cristina Husmark Pehrsson (M):
Jag kan inte låta bli att le lite när Kurt Kvarnström talar om att det råder status quo. Den här regeringen har hållit på i nio månader. Kurt Kvarnströms partis regering höll på i 15 år. Man måste se till proportionerna. Ni höll på och sade nej och lät försöken pågå i kanske 15 år. Jag har hållit på med den här frågan i nio månader.
Vi har slagit fast att vi vill utveckla och stärka sambandet. Jag tycker att den jämförelsen haltar. Den förra regeringen drog också i gång något som hette Pilaprojektet. Det har inte varit ordentlig tillsyn och utvärdering i det projektet. Den har inte varit rättssäker, vilket också Försäkringskassan erkänner i dag.
Därför vill vi stärka tillsynen över Försäkringskassan, som inte har haft någon reguljär tillsyn under den förra regeringens tid. Därför har jag tillsatt en utredning som blir färdig i oktober. Nu förstår jag att Kurt Kvarnström vill att vi ska satsa mycket mer pengar än de 5 procenten. Om detta är Socialdemokraternas ambition vore det intressant att se hur mycket mer ni vill stärka detta med.
Vi har ännu ingen ordentlig utvärdering och redogörelse för effekterna av det som har hänt.
Jag har en önskan och ambition att om vi ska använda skattepengar så ska vi veta att de också gör ordentlig nytta, att de går till det de ska, att mänskligt lidande minskar och att folk kommer tillbaka, får rehabilitering och så vidare, så att de kanske kommer till arbete.
Men jag kan inte stå här som Kurt Kvarnström och lova att vi nu ska satsa ännu mer pengar om vi inte samtidigt vet något om effekten. Jag undrar naturligtvis hur mycket mer pengar Socialdemokraterna har i sin budget för detta. Försäkringskassan, Socialstyrelsen och Ams har i uppgift att nu komma med en redovisning av hur effekterna ser ut.
Det ser jag fram emot. Den lag som finns i dag - den lag som den förra regeringen drev igenom den 1 januari 2004 - begränsar och sätter ramarna för hur vi ska kunna agera.
Redan efter sex dagar skrev vi i den nya regeringen i budgetpropositionen för 2007 att vi ser Finsam som en väldigt viktig aktör på marknaden när det gäller samordning och när det gäller att använda dessa pengar på bästa sätt. Det skulle vara intressant att höra hur mycket mer pengar som Socialdemokraterna vill lägga på Finsam.
Cristina Husmark Pehrsson (M):
Jag tycker att interpellationen är både givande och intressant. Nu är det bara det att mycket av det som gäller bedömning av flyktingstatus inte är på mitt ansvar. Oavsett om jag kan frågan eller inte så är det en fråga för migrationsminister Tobias Billström. Jag kan uppmana interpellanten att ta de frågeställningarna direkt med honom. Eftersom det blev en fråga också om pensionen så är det jag som står här.
Det är dock på grund av detta som jag inte kommer att komma in på bedömning av flyktingstatus eller inte. Vad jag vet är dock att det inte är Försäkringskassans ansvar att bedöma flyktingstatus, utan det ska ha gjorts tidigare med den information som då tydligen inte är tillräcklig, enligt interpellanten.
Garantipension - det har förts en diskussion om det här - är en pension på 7 400 kronor som man får men som avtrappas i proportion till att man har tjänat in sin egen inkomstpension. Det är ju också väldigt många av dem som har varit länge i Sverige i dag som har arbetat och har rätt så mycket intjänat till sin inkomstpension. Det gör att man kanske inte alls får någon garantipension.
Gränsen går vid drygt 10 000 kronor. Därefter har man alls ingen garantipension, varhelst man än kommer ifrån. Samtidigt kan jag också beklaga att det finns personer som lever under knappa omständigheter som inte vill gå och söka kommunens försörjningsstöd.
Det är ju faktiskt det skyddsnät vi har i dag för att hjälpa och stödja människor i ekonomiskt utsatta situationer. Vi har ju också äldreförsörjningsstödet. Vi har en garantipension i Sverige som är bosättningsbaserad, och det är väl antagligen där interpellantens frågeställning ligger. Vi menar att efter 40 år i Sverige - om man börjar vid 25 år - så ska man ha rätt till garantipension.
I vissa lägen, om man har kommit som flykting och får den statusen, kan man få tillgodoräkna sig de pensionsrätter som man har fått i det tidigare hemlandet. Men frågorna om flyktingstatus får jag också be interpellanten att ställa till Tobias Billström.
Cristina Husmark Pehrsson (M):
Jag hade samtal vid lunchtid i dag med statsrådet Billström, då jag upplyste om att jag skulle ha den här interpellationsdebatten i dag. Det finns ju många frågor som går på tvärs emellan departementen, och det kan hända att det här är en sådan fråga. Men jag vidhåller nog ändå att problemet inte är Försäkringskassans. Snarare är det detta, att kommer man hit som flykting kan man få flyktingstatus därför att man har skyddsbehov eller skyddsbehov i övrigt.
Då finns det ett undantag i garantipensionen som säger att man kan få tillgodoräkna sig pensionsrätter i tidigare hemland. Om man inte får det utan så att säga är flykting så kan man också i efterhand ansöka om detta, men jag vet också om att situationen då är sådan att man gör en bedömning av hur situationen är i hemlandet i dag. Är den då god så har man inte samma möjligheter till skyddsbehov.
Har man då varit i Sverige och arbetat i 15-20 år - jag går naturligtvis inte in på enskilda fall - skulle jag utgå ifrån att man har en inkomstpension som gör att garantipensionen skulle vara väldigt liten eftersom gränsen går vid 10 000 kronor. Inkomstpension måste man ju ha möjlighet till, och den får man dessutom ta med sig ut i hela världen, till skillnad mot en garantipension, som är bosättningsbaserad.
Den får man ha i Sverige eller Europa. Det är det som gäller med bosättningsbaserad pension. Jag uppmanar interpellanten att ställa de här vidare frågorna. Jag ser att det handlar om en informationsfråga, och det handlar också om hur man bedömer en flyktings status, så att säga. Det är det som i så fall är grunden till den gränsdragningsproblematik vi har här nu.
Jag ska också titta på detta och sätta mig in i det. Roten till de fel som kanske har begåtts tidigare tror jag har varit ett informationsproblem, och där kan jag ge interpellanten fullständigt rätt. Jag tror också att det är så.
Cristina Husmark Pehrsson (M):
Antalet personer som har drabbats av långtidssjukskrivningar de senaste tio åren har varit all-time-high. 2002 är det värsta år som vi har upplevt, och jag hoppas att vi aldrig mer kommer att uppleva ett år till med så många förtidspensionerade och så många långtidssjukskrivna. Det var långtidssjukskrivningar som gick över i en förtidspension, en förtidspension utan återvändo. Förtidspension utan återvändo kallade också Riksrevisionen sin rapport där de tittade på vad som händer med alla personer.
140 personer per dag blev förtidspensionerade under de senaste tio åren. Man kunde konstatera att det var bara 1 procent av de personer som fick förtidspension som kom tillbaka. Det handlar alltså om att försöka hjälpa människor i tid, ge dem vård i tid i stället för att låta dem köa och se till att handläggningen fungerar.
Jag vill inte välja mellan att den ska vara snabb och att den ska vara rättssäker, utan vi måste självklart ha båda delar. Vi måste se till att sjukskrivningsprocessen fungerar, att folk inte skickas hem i passivitet i åratal. Redan efter tre månader är det risk för ett utanförskap. Vi kan inte längre titta på en diagnos och säga vem som ska ha rätt till förtidspension. Jag tyckte att interpellanten nämnde cp, cerebral pares.
Det vore skrämmande om vi tog upp diagnoser och jämt talade om arbetsförmågan. Jag vet väldigt många som har stora funktionshinder och som gör fantastiska arbetsinsatser ute på arbetsmarknaden. Låt oss titta på arbetsförmågan hos alla människor oavsett om de har ett svårare handikapp eller en lättare nedsättning av arbetsförmågan. Det kan inte vara rätt att gå efter en diagnos, utan vi ska försöka hjälpa människor tillbaka.
Det är därför den nya regeringen säger så här: Okej! Det är inte lätt att bara öppna dörren och säga välkommen ut i arbetslivet. Vi måste också anpassa arbetslivet, erbjuda dessa personer möjlighet att komma tillbaka, bli anställningsbara och attraktiva på arbetsmarknaden, genom nystartsjobb med sänkta arbetsgivaravgifter lika länge som de har varit utanför arbetsmarknaden och genom fler lönebidrag. Vi måste på olika sätt stödja och hjälpa dessa personer till arbete.
När det gäller fuskdelen var det faktiskt den tidigare regeringen som tillsatte FUT-delegationen, Delegationen mot felaktiga utbetalningar, där 18 myndigheter nu ser om de kan samordna sin information.
Pernilla Zethraeus och jag borde i vår första interpellationsdebatt enas om att säga: Låt oss se till att det blir rättssäkert för den enskilde individen, att personer som är sjuka och arbetsskadade får rätt till sin ersättning och känner sig trygga med det.
Anna Hedborg har i sin senaste utredning skrivit att det i dag är många personer som har fått förtidspension av arbetsmarknadsskäl. Det kan vi aldrig acceptera om vi ska värna en trygg socialförsäkring.
Cristina Husmark Pehrsson (M):
Först till Christopher Ödmann, som säger att det är svårt att hålla sig frisk på dagens arbetsmarknad. Då kan jag konstatera att för första gången på 40 år går arbetslösheten ned men också siffrorna för ohälsan. Det borde väl i så fall vara tvärtom. Nej, 2002, när vi hade den tidigare regeringen, var det all-time-high - aldrig har Sverige haft så många sjuka, långtidssjukskrivna och i förtidspension.
Då ska vi glädja oss åt att vi i dag har en arbetsmarknad där ohälsan går ned, tack och lov. Till Pernilla Zethraeus: Det är klart att diagnoser måste bygga på vetenskap och beprövad rätt, oavsett vad vi tycker om detta. Jag kan åtminstone säga att jag ser att det skulle vara svårt för Försäkringskassan att ha den medicinska kunskapen att de kan avgöra en diagnos som inte bygger på vetenskap och beprövad erfarenhet.
Jag inser också att det här kan vara svårt. Det var en fråga till - jag vet att Pernilla Zethraeus inte har rätt till ytterligare inlägg. Vi har i dag någonting som heter tidsbegränsad förtidspension. Det innebär att det inte är en livslång förtidspension utan att den ska omprövas. Jag fick frågan i vilken brevlåda vi inte ska lägga en lapp som handlar om möjligheter till omprövning.
Jag skulle vilja fråga: Hur ska jag kunna avgöra detta? Det är självklart att vi måste hjälpa alla människor tillbaka. Särskilt unga personer vill inget hellre än att vi kontaktar dem, och de säger: Hjälp oss tillbaka! I dag får tio ungdomar om dagen förtidspension, men inte på grund av ett funktionshinder - de har varit ute på arbetsmarknaden - utan på grund av psykisk ohälsa. De vill inte bli förtidspensionerade för resten av livet.
De vill ha stöd, hjälp och en god rehabilitering, som ger dem hjälp och stöd att komma tillbaka till arbetsmarknaden och till ett socialt liv. Låt oss i stället hjälpas åt att se till att människor inte hamnar i utanförskap!
Cristina Husmark Pehrsson (M):
Ann-Kristine Johansson har ställt tre frågor till mig: På vilket sätt kommer jag att arbeta för att säkerställa en långsiktig finansiering av Grensetjänsten? Hur kommer jag att verka för att arbetet mot gränshinder inom Norden intensifieras?
På vilket sätt kommer jag att verka för att en ökad samordning sker när det gäller arbetet mot gränshinder i Sverige? Utvecklingen att allt fler bor i ett nordiskt land och verkar i ett annat land är glädjande. Rörligheten över gränserna stärker produktiviteten och välfärden i Norden och bidrar till högre sysselsättning och minskar därmed utanförskap.
Integrationen över gränserna i Norden måste underlättas och gränshinder undanröjas. Ann-Kristine Johansson framhåller att Grensetjänsten är ett viktigt redskap i detta arbete. Jag har besökt Grensetjänsten och delar helt hennes uppfattning att den informations- och rådgivningsverksamhet som där bedrivs är betydelsefull. Regeringen bidrar i år med 750 000 kronor till Grensetjänsten.
Det är avsett som ett tillfälligt bidrag och från Grensetjänstens sida arbetar man nu på att få en mer långsiktig finansiering till stånd. I likhet med Ann-Kristine Johansson anser jag att gränshindersarbetet måste intensifieras. För bara en månad sedan utfärdade arbetsmarknadsminister Sven Otto Littorin och den danske sysselsättningsministern Frederiksen en deklaration med syfte att stärka integrationen i Öresund.
Vissa konkreta gränshinder nämndes i deklarationen som exempel på hinder som borde lösas. I Regeringskansliet samlar vi nu in uppgifter från fackdepartementen om gränshinder. Med hjälp av dessa uppgifter kommer vi sedan att på ett samordnat sätt arbeta vidare för att avlägsna gränshinder.
Jag kommer naturligtvis också att fortsätta den givande dialogen med företrädare för Öresundsregionen, Tornedalen och de områden som gränsar till Norge. Också inom Nordiska ministerrådet pågår ett kontinuerligt arbete för att kartlägga och avlägsna gränshinder. Nästa år är Sverige ordförande i detta mellanstatliga samarbete.
Avlägsnande av gränshinder är en av de frågor som kommer att prioriteras. Trots värdegemenskapen och språkgemenskapen i Norden har vi olika traditioner. Det gör att vi inte alltid kan förena våra system och på så sätt avskaffa gränshinder. I sådana fall är de informationsinsatser som Ann-Kristine Johansson nämner viktiga för att den enskilde ska hitta rätt i regelverken.
På det nordiska planet samordnas informationen inom skatteområdet i den nordiska skatteportalen. Nästa år kommer denna att kompletteras med en nordisk socialförsäkringsportal, vilket jag välkomnar.
Cristina Husmark Pehrsson (M):
Exemplet med gränsråd, för att börja där, tycker jag är ett väldigt gott exempel. Det har jag haft med mig vid diskussionerna både i Tornedalen och i Öresund. Jag tycker att det är ett väldigt pragmatiskt bra sätt som jag imponerats av, och jag vill gärna sprida den kunskapen. Tjänstemän från olika myndigheter och verk från båda sidor av gränsen sätter sig ned och diskuterar vad som är problemet.
Sedan får de i uppgift att gå hem och lösa det och sedan komma tillbaka och berätta vad de har kommit fram till och hur de har hanterat situationen. Jag kan bara instämma i Ann-Kristine Johanssons resonemang om att många av gränshindren, 9 av 21, ändå är lösta. Och som Ann-Kristine Johansson också säger behövs det inte alltid lagstiftning.
Detta tycker jag är ett bra och pragmatiskt exempel på hur man kan lösa många av de problem som man ibland i onödan lyfter upp till den lagstiftande församlingen. Det kan också bero på att Norge och Sverige i gränsregionerna har en lång historia av att arbeta samman och lösa saker. Man far över gränsen utan några större tankar.
Också Tornedalen har haft detta samarbete. Öresund ligger lite efter. Det var först när bron kom som gränshindren uppdagades, men nu har samarbetet kommit i gång med en enorm kraft även där. Jag märker otåligheten bland många människor som säger att vi måste göra någonting. Det är så otroligt många i dag som arbetar och bor på olika sidor av gränsen, och de känner sig otåliga och vill att det händer saker. Detta har jag förstått och detta har jag tagit till mig.
Bland annat därför har jag nu bett fackdepartementen att sammanställa en förteckning över saker på respektive område som kan hjälpa till att lösa situationen för många människor. När det sedan gäller detta att man upplever hinder på vägen kanske det inte riktigt är hinder, utan det handlar om att vi är två länder.
Vi är två länder med olika lagstiftningar, olika parlament och olika organisation vad gäller myndigheter och verk, så hindren kanske är demokratiska, om vi ska tänka den tanken, för det är många gånger de respektive ländernas parlament som har beslutat om olika socialförsäkringssystem och trygghetssystem. Ett hinder kan alltså också vara en demokratisk fråga på något sätt.
Men självklart vet jag att det finns ett intensivt önskemål från inblandade parter och jag tror också parlamentariker att försöka undanröja de hinder som kan upplevas som onödiga. När det gäller finansieringen vet jag att de 750 000 kronor som Sverige beslutat om, ett belopp som också Norge har gått in med, är för i år.
Men man får också söka lösningar hos lokala och regionala aktörer när det gäller att vara med och finansiera. Det är naturligtvis också en fråga för Nordiska ministerrådet. Om Grensetjänsten väcker den frågan kommer vi att hantera den i Nordiska ministerrådet. Jag tror nämligen att frågan redan finns där.
Cristina Husmark Pehrsson (M):
Jag tänker inte kommentera gränssamordnarens eventuella roll och funktion. Det är lite för tidigt för det. Vi ska samtidigt vara medvetna om att när vi bygger upp nya strukturer finns det annat som kan komma i kläm, och det uppstår nya gränser. Jag avvaktar därför. Jag vet att Nordiska rådet har haft denna tanke.
Jag utgår från att de fortfarande kommer att diskutera detta. Jag ska träffa den svenska delegationen på torsdag. Då kan jag kanske få fler tankar och upplysningar om vad de tänker. När det gäller finansieringen av gränsinformationen, som Grensetjänsten och så vidare, är det viktigt att det inte bara blir Sverige som utlovar någon form av ekonomiskt bistånd.
Vi är två länder, och det måste vara rim och reson i det. I år utlovade vi pengar före Norge. Inte förrän alldeles i sluttampen kom Norge med sina pengar. Det är ingen bra situation. Vi behöver ha lite fastare spelregler. Det kan jag också instämma i. Gränsinformationen är inte bara en nations fråga, utan det är flera.
Därför är det mycket bra att Grensetjänsten tar en diskussion med Nordiska ministerrådet. Då får vi se var vi hamnar där. Information är viktigt. Skatteportalen finns och besöks av många. Senast jag var i Norge och besökte en väninna som har arbetat några år i Sverige och några i Norge informerade jag henne om detta. Socialförsäkringsportalen kommer också. Information är viktigt; det är vi överens om.
Finansieringen kommer säkert att diskuteras vidare. Viktigt är i så fall att vi får lika spelregler för de olika länderna. Det är också viktigt att de lokala och regionala aktörerna finns med i arbetet med att skapa detta informationscentrum. Det är betydelsefullt för många, både för företagare och enskilda individer.
Cristina Husmark Pehrsson (M):
Under de snart nio månader som jag har fått ansvara för dessa frågor har de för var dag blivit allt viktigare. Folk pendlar och bosätter sig. Inte minst jag som kommer från Öresundsregionen ser hur många danskar som bor i Malmö. Frågan är viktig. Jag kan beklaga att det har kommit upp så sent i debatten.
Det är först under det senaste året som det har blivit mycket fokus på dessa frågor. Ann-Kristine Johansson var inne på ordförandeskapet. Där sätter vi viktigt fokus på gränshinder. Eller varför kan vi inte kalla det för gränsmöjligheter? Det finns vissa problem, men dem ska vi ändra till möjligheter. Vi får se hur långt vi kommer. Allt går inte att lösa.
Vi kan inte lagstifta över andra länders lagstiftning. Jag har varit i Tornedalen, Eda kommun och Öresund. Jag har varit runt mycket, lyssnat och antecknat. Det finns många fall av liknande problem, men det finns också många olika sätt att lösa dem på.
Man löser problemen på olika sätt i de olika gränsregionerna, men man vill, längtar och väntar på att det ska ske något. Jag kan bara beklaga att det inte har gjorts mer än det har hittills. Jag vet att Ann-Kristine Johansson också är engagerad i frågorna, och jag ser fram emot att diskutera det och att vi hjälps åt att föra ut frågorna så att det går lite snabbare än vad det har gjort tidigare.