KBLab/rixvox huggingface dataset:
Martin Andreasson (L):
Det var ett ganska chosefritt svar. Nu släpper ju Luciano Astudillo den valmöteston han hade i sitt huvudanförande där han försökte göra det här till en fråga där regeringsinnehavet blir avgörande för i fall Sverige ska bli ett diskrimineringsfritt land eller inte.
Jag tycker att det är ganska bra att vi ser att ända sedan diskrimineringsfrågorna kom på dagordningen som en stor politisk fråga, från 70-talet och framåt, så har borgerliga regeringar drivit på, och det har också kommit förslag som vi har stött när det har suttit socialdemokratiska regeringar.
Det är saker som blir det borgerliga regeringsalternativets budskap till väljarna. Om vi sedan kan komma överens tvärs över blockgränserna kring detta är det desto bättre.
Martin Andreasson (L):
I betänkandet berörs olika frågor på konsumentpolitikens område. Jag tror att den här debatten blir lite av en förövning inför den stora konsumentpolitiska debatt som riksdagen har senare i vår när vi behandlar den konsumentpolitiska propositionen.
Av den anledningen kommer vi i Folkpartiet att fatta oss ganska kort i den här debatten.
Detta är ett stort problem. Vi anser att erfarenheterna talar för att problemet har blivit större. I dag täcks det här av marknadsföringslagens bestämmelser.
Men med tanke på att erfarenheterna, tycker vi, talar för att det är svårt att i sak pröva dessa bestämmelser anser vi i reservation 5 att det behöver göras en översyn av marknadsföringslagens bestämmelser samtidigt som Sverige ska driva på också inom EU för att se till att skydda fler produktbeteckningar än som i dag skyddas.
Jag vill passa på att säga några ord om resegarantisystemet som behandlas under punkt 14. Resegarantisystemet är en fråga som riksdagen årligen har debatterat under en följd av år sedan det nuvarande resegarantisystemet infördes.
Det är ett system som är viktigt ur konsumentsynpunkt men som i dag är konstruerat på ett sådant sätt att det missgynnar de små näringsidkarna inom resebranschen på ett sätt som försvårar nyetablering och som försvårar för små och medelstora företag.
Till följd av tidigare tillkännagivanden från riksdagen är nu äntligen ett beredningsarbete på gång på Regeringskansliet. Vi ser med förväntan fram emot resultatet av den översynen. På grund av det har vi ingen reservation i år, men vi kommer att följa denna fråga mycket noga från Folkpartiets sida.
Med de orden, fru talman, yrkar jag bifall till reservation 5 om vilseledande produktbeteckningar.
Martin Andreasson (L):
Tack, utrikesministern, för svaret! Liksom flera debatter som har varit på agendan i dag handlar detta om en situation där de aktuella händelserna måste sättas in i ett bredare perspektiv.
Vi måste komma ihåg att Turkiet, trots de reformer som har skett de senaste åren och som naturligtvis måste välkomnas, fortsätter vara ett land som visar upp ett ansikte utåt och ett annat gentemot sina egna medborgare av kurdiskt ursprung.
Samtidigt som man har genomfört reformer fortsätter det att enligt turkisk lag vara förbjudet för politiska partier att påstå att det finns en folkgrupp i Turkiet som heter kurder. Man får inte hävda att det finns andra än de officiellt erkända, religiöst baserade minoriteterna.
Även om det har gjorts reformer har man fortsatt inte möjlighet att i offentliga skolor få undervisning på sitt modersmål om modersmålet är kurdiska.
Självklart är vi överens - och den övertygelsen delar vi nog med alla i Sveriges riksdag - i vårt ovillkorliga avståndstagande från våld och terror i den spända situation som råder i inte minst de sydöstra delarna av Turkiet eller den del av Kurdistan som ligger i Turkiet.
Men lika tydliga som vi är i vårt fördömande av våld eller terrorism, lika tydliga måste vi också vara med att bekämpandet av terrorismen måste ske i enlighet med internationella människorättskonventioner.
Också i spända lägen måste yttrandefriheten, friheten att uttrycka sin åsikt, och demonstrationsfriheten värnas så långt det är praktiskt möjligt.
I det här aktuella fallet handlar det om två svenska medborgare som också är turkiska medborgare. Rättegången börjar nu på torsdag. Utrikesministern har klargjort att detta är något som generalkonsulatet och ambassaden följer. Det är naturligtvis mycket välkommet.
Men detta är också ett test på om Turkiet är berett att respektera en rättssäker process för medborgare i den union som man vill tillhöra.
Martin Andreasson (L):
Jag välkomnar att utrikesministern håller EU-spåret öppet som en tänkbar möjlighet om utvecklingen i samband med rättegången och efter rättegången skulle leda dithän.
Vi är ju båda två lika måna om att det till att börja med ska bli en rättssäker och rättvis rättegång.
Jag noterade också utrikesministerns klargörande av att en sådan rättegång som är rättssäker naturligtvis inte heller blir någon belastning för de bilaterala förbindelserna mellan Sverige och Turkiet, om jag uppfattade utrikesministern rätt.
I det bredare perspektivet är detta, som sagt, också fråga om en rättegång mot två medborgare i den union som Turkiet vill ansluta sig till, vilket jag skulle välkomna.
Ett demokratiskt Turkiet som har genomfört alla människorättsreformer och som fullt ut erkänner sina medborgares lika rättigheter oavsett modersmål, etnicitet, religion eller annan tillhörighet skulle jag välkomna som fullvärdig medlem i Europeiska unionen.
Där är det verkliga testet för den positiva utveckling som vi alla hoppas på och vill arbeta för. Det är där som resultatet verkligen visar sig. Jag vill använda min andra replik till att komma in på en sak som Erik Ullenhag ställde en fråga om i sin interpellation och som jag också själv har uppmärksammat tidigare i riksdagen.
Det är möjligheten för Sverige att kunna öka sitt engagemang ytterligare genom att stärka sin konsulära närvaro i sydöstra Turkiet genom att öppna ett svenskt konsulat i Diyarbakir. Jag tycker att det är en intressant förskjutning i svaret som utrikesministern ger jämfört med det svar som jag själv fick för ganska exakt ett år sedan när jag ställde en likalydande fråga till dåvarande utrikesministern.
När man lägger det dåvarande svaret, som gavs den 12 maj 2005, det vill säga för nästan exakt ett år sedan, sida vid sida med nuvarande utrikesministerns svar ser man att det nästan ord för ord är samma svar. Det är naturligtvis helt rimligt. Men jag noterar att man nu har sett att de mellanmänskliga kontakterna mellan Turkiet och Sverige fortsätter att stärkas.
Årets uppskattning av besöksströmmen är faktiskt dubbelt så hög som den som gjordes för ett år sedan. Jag vet inte om det är en uppdatering av föråldrade uppgifter eller om det är så att de mellanmänskliga kontakterna ökar i så starkt tempo. Det andra är att man för ett år sedan var betydligt mer avfärdande när det gällde det näraliggande beskedet genom att dåvarande utrikesministern sade att vår bedömning är att behovet av ett konsulat där, det vill säga i Diyarbakir, i nuläget ändå är jämförelsevis begränsat.
Den meningen finns inte med i utrikesministerns nuvarande svar, som i övrigt sammanfaller helt med det svar som gavs för ett år sedan. Jag tolkar detta som en välkommen öppning, att man är beredd att pröva möjligheten att förstärka Sveriges möjligheter att skaffa sig en bra bild av utvecklingen också i dessa delar av Turkiet och ge alla de svenska medborgare och andra medborgare som behöver konsulär assistans från Sverige en god närvaro på plats.
Jag tolkar detta som en positiv signal.
Martin Andreasson (L):
Denna vecka, tre dagar räknat från nu, ställs två svenska medborgare inför rätta, anklagade för propaganda i den turkiska delen av Kurdistan. Det finns, noterar jag, ett starkt engagemang från utrikesministern och från utrikesförvaltningen i att följa hur medborgarna bemöts och behandlas. Jag hoppas, förväntar mig och räknar med att Sverige kommer att fortsätta att följa denna fråga och inte minst följa behandlingen av dessa två människor mycket noga.
Jag tackar utrikesministern för debatten.
Martin Andreasson (L):
Jag, liksom Nina Lundström, är naturligtvis väl medveten om att förslagen i Paavo Vallius utredning remissbehandlas nu och är på väg att avslutas. Det handlar inte om att statsrådet här och nu ska behöva recensera Vallius förslag, utan här handlar det om den principiella ansatsen på hela frågan.
Jag tycker att det faktiskt vore bra om statsrådet vågade ta tillfället i akt att berätta mer principiellt vad det är för angreppssätt man behöver ha i de här frågorna. Jag tror, och det är också grunden för Folkpartiets politik för nationella minoriteter, att det är viktigt att en så stor del av makten och inflytandet som möjligt läggs hos den enskilde.
Förslaget om resurscentrum är en idé för att visa att individer ska ha samma möjligheter och samma rätt till information, oavsett vilken kommun man råkar bo i. Det intressanta är inte förvaltningsgränserna, utan det principiellt viktiga är att de enskilda ska ha samma möjligheter att ha inflytande över sitt eget liv.
På samma sätt är det när det gäller möjligheten att inte bara försöka övertala sina kommunpolitiker att anordna undervisning som är inriktad på att ge eleverna goda kunskaper i både finska och svenska utan också att man faktiskt själv som engagerad förälder eller pedagog ska kunna organisera sådan verksamhet.
På motsvarande sätt bör man inom äldreomsorgen få möjlighet att välja en sådan verksamhet. Det är därför som vi inom Folkpartiet tror att det är viktigt att stärka den individuella rättighetslagstiftningen. I det här fallet behöver man nog en stärkt rättighetslagstiftning för den enskilde. Jag tycker att statsrådet kan ta tillfället i akt att kommentera detta på ett principiellt plan.
Martin Andreasson (L):
Jag vill börja med att tacka näringsministern för svaret på min interpellation som jag lämnade in eftersom jag tycker att det är viktigt att riksdagen och regeringen får tillfälle att gemensamt föra en diskussion om standardiseringsfrågornas betydelse för tillväxtpolitiken. Bakom detta ligger att vi ser att land efter land mycket medvetet integrerar de här frågorna i sin nationella tillväxtpolitik.
Det här är ett område där Sverige tidigare har varit mycket framstående och på många sätt fortsätter att hålla en hög profil. Samtidigt har vi på de senaste åren alltför lite uppmärksammat standardiseringsfrågornas betydelse.
För att komplettera det som näringsministern skriver i sitt svar och nu har föredragit för riksdagen är standarder förvisso frivilliga dokument som utarbetas av privata organ. Men det är också intressant att se hur standarder som har tagits fram på det sättet läggs till grund för normgivning genom lagstiftning, inte minst på Europanivå.
Där baserar man sig i allt högre utsträckning på standardiseringsarbetet för att sätta en miniminivå för det man vill åstadkomma, till exempel i den europeiska produktsäkerhetslagstiftningen. Vi ser alltså att det finns ett mycket tydligt samspel mellan den politiska och den civila sfären på det här området.
Vi vet också att en bra standardiseringsstrategi och en bra standardiseringspolitik är tillväxtdrivande. Den senaste tiden har vi fått flera belägg för detta på det internationella planet. En vetenskaplig rapport som initierades av Tysklands regering för några år sedan slog fast att standardiseringen står för 1 % av landets bruttonationalprodukt.
Förra året kom en motsvarande offentlig brittisk rapport som slog fast att ungefär 13 % av tillväxten i Storbritanniens produktivitet direkt hänger ihop med standardiseringen. Fru talman! Vi vet också att en bra internationell standardiseringsverksamhet är grunden för att konsumenten ska kunna ta till vara sin konsumentmakt.
Med enhetliga standarder blir det lättare för enskilda konsumenter att veta att varor och tjänster uppfyller samma krav oavsett i vilket land de är framställda eller vilken leverantör de kommer ifrån. På motsvarande sätt är det naturligtvis på arbetsmiljöområdet där man genom gemensamma standarder kan få snabbt genomslag för nya lösningar.
Problemet är att Sverige har tappat den strategiska helhetssynen. Jag skulle vilja säga att de berörda myndigheterna i alltför liten utsträckning har en gemensam syn på standardiseringsfrågornas betydelse för den svenska tillväxtpolitiken.
Regeringen tänker nu sätta i gång ett arbete. Det är svaret i interpellationen. Det är bra. Men det saknas konkreta besked om till exempel när man avser att återkomma till riksdagen med sina slutsatser i en skrivelse.
På vilket sätt tänker regeringen säkerställa att berörda myndigheter och standardiseringsorgan samt konsumentorganisationer, arbetsgivar- och arbetstagarrepresentanter, näringslivets parter och så vidare ges möjlighet att involveras i detta arbete? Det enda vi vet är att regeringen tänker arbeta, men hur tänker man involvera de berörda parterna och när tänker man återkomma med sina förslag?
Martin Andreasson (L):
Jag vill tacka statsrådet för svaret. Den här tiden på året går tiotusentals ungdomar ut gymnasiet, sjunger "Den ljusnande framtid är vår" och tar steget ut i livet som unga vuxna.
För mig och statsrådet, som båda är 70-talister, är det några år sedan som vi själva stod där och sjöng. Man kan fråga sig vad det är för värld som möter dem som i dag är på väg ut som unga vuxna. Vilka möjligheter har de att styra sina liv? Och framför allt: Går utvecklingen åt rätt håll?
Axel Darvik skrev interpellationen och pekade på ett antal områden där man inte kan se någon positiv utveckling. Tvärtom ser vi att utvecklingen är djupt oroande.
Jag ska inte räkna upp alla de saker som han pekar på utan bara nämna de två mest grundläggande, nämligen att man ska ha tillräckliga kunskaper med sig när man lämnar skolan samt ha möjlighet att genom eget arbete kunna försörja sig. Det handlar alltså om kunskap och jobb.
Vi ser att utvecklingen för dem som i dag lämnar skolan, eller för dem som är på väg ut i vuxenlivet efter att ha hoppat av skolan, är mycket oroande.
Om vi börjar med grundskolan ser vi att avhoppen de senaste tio åren fördubblats. Det är dubbelt så många elever i dag jämfört med för tio år sedan som inte fullföljer den obligatoriska grundskolan. Vi ser också att det finns en oerhört stark klassaspekt i detta.
I fjol var nästan var tredje elev av dem som kom från hem där båda föräldrarna endast gått grundskolan inte behörig att söka till gymnasiet. Nästan var tredje elev! Det som är särskilt oroväckande är att det skett en kraftig ökning bara under de senaste åren. 1999 var siffran 22 % - vilket var oroväckande. Nu är den siffran över 30 %.
Om vi sedan går över till försörjningsfrågorna kan vi, när det gäller jobb, se att arbetslösheten bland unga fortsätter att vara ett stort problem - i en galopperande högkonjunktur. Så sent som i dag kom de senaste siffrorna från Arbetsmarknadsstyrelsen.
Visserligen hade den öppna arbetslösheten bland unga minskat med 5 000 de senaste tolv månaderna, men det berodde helt och hållet på att man plussat på 5 000 i olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Vi lever alltså i ett samhälle med den perfekta nolljobbskapande tillväxten.
Socialdemokraterna talade för tio år sedan om oron för tvåtredjedelssamhället. Jag vill säga att vi i dag lever i ett tvåtredjedelssamhälle där många ungdomar förvisso klarar sig hyggligt men där alldeles för många lämnar skolan utan de kunskaper de behöver och utan möjlighet att skaffa sig jobb. De frågor som Axel Darvik ställde handlade om just dessa viktiga politiska mål.
Statsrådet svarar att hon är glad över utvecklingen. Hon är glad över att man kommit ytterligare ett steg framåt när det gäller att uppnå de politiska målen för ungdomarna. Därför vill jag, herr talman, fråga statsrådet: Om den här utvecklingen gör statsrådet glad, hur ser då utvecklingen ut när statsrådet är orolig?
Martin Andreasson (L):
Jag lyssnade väldigt noga men kunde inte höra något svar på min direkt ställda fråga. Jag ställde en tydlig fråga om det är så att vi trots en galopperande högkonjunktur ser att ungdomar i dag har lika svårt som tidigare att få ett riktigt jobb och att vi ser att resultaten i skolan faktiskt är på väg i fel riktning.
Nog är väl statsrådet i så fall beredd att medge en betydande oro, eller menar statsrådet verkligen allvar med att hon är nöjd? Jag tyckte att statsrådet visade bort verkligheten lite väl enkelt när hon sade: Ja, man kan visa mycket med statistik.
Men det är ju faktiskt så att på punkt efter punkt, inte bara i de svenska undersökningarna utan också i de internationella undersökningar som görs, så visar det sig att utvecklingen i den svenska skolan har gått åt fel håll. I matematik och naturvetenskap ligger Sverige numera på undre halvan av tabellerna när vi får våra skolresultat jämförda med dem i andra länder.
Skolverket självt har pekat på att det har skett en markant försämring för svensk del vad gäller både matematik, naturvetenskap och läsförståelse - grundläggande kunskaper som vi alla behöver, oavsett vad vi sedan tänker göra senare i livet. Sedan är det naturligtvis så att statsrådet har helt rätt i att beroende på vilket program man har valt kan det vara mer eller mindre lätt att hitta ett jobb direkt efter gymnasiet.
Visst är det så. Men då undrar jag återigen vilken verklighet vi lever i, därför att det är ju just de yrkesförberedande programmen som har de stora problemen med avhopp under gymnasieutbildningen.
Jag möter många företagare runtom i landet som svarar samma sak när jag frågar dem, nämligen att de som lämnar gymnasiet i dag inte har de yrkeskunskaper som behövs.
Men i dag, herr talman, vill jag faktiskt hävda att den gymnasieskola vi har fungerar som en återvändsgränd för alldeles för många ungdomar. Det är därför jag menar att vi i dag lever i det av Socialdemokraterna skapade tvåtredjedelssamhället för ungdomar. Jag vill mena att vi också här har en nyckel till att Socialdemokraterna har så svårt att visa konkreta resultat när det gäller ungdomsarbetslösheten.
Jag väntar som sagt fortfarande på statsrådets svar, herr talman.
Martin Andreasson (L):
Jag hoppas att alla som lyssnar på den här debatten eller som läser den i efterhand ser vad statsrådet sade i sitt svar när jag frågade om statsrådet var nöjd när det gäller svårigheterna att hitta ett riktigt jobb. Då började statsrådet prata om arbetsmarknadspolitiska åtgärder.
Det är här jag tycker att den grundläggande skillnaden finns mellan den politik för ungdomar som Folkpartiet står för tillsammans med Allians för Sverige och den politik som Socialdemokraterna står för och som jag tror att väldigt många socialdemokratiska väljare känner sig rätt så främmande för.
Det blir en politik där det viktiga inte är att man ska kunna ha ett riktigt jobb att gå till utan att man inte ska synas i statistiken.
Jag tror att en orsak till att så många unga människor i dag känner sig främmande inför den politiska debatten är just att så mycket av de politiska åtgärderna verkar handla om inte att man ska få möjlighet att av egen kraft lösa de problem som man ställs inför i livet och få hjälp när så behövs, utan det viktigaste är kanske att ens problem inte ska synas.
Det är därför som det blir så intressant för Socialdemokraterna att tala om arbetslösheten men inte om alla dem som göms undan från statistiken genom olika former av praktik och annat som gör att man inte är öppet arbetslös men fortfarande inte har ett jobb, en vanlig, riktig anställning att försörja sig på.
Det är därför statsrådet talar om de praktiska programmen och kunskapsmålen i dem men inte talar om det faktum att dessa mål ju har lett till att just de praktiska programmen har blivit en utslagningsmaskin för ungdomar som i dag försvinner från gymnasieskolan och som inte får en fullvärdig vare sig yrkesutbildning eller gymnasieutbildning.
Jag beklagar, herr talman, att den här debatten inte har gett några nya svar, men det var kanske inte så överraskande. Den har i alla fall tydliggjort skillnaden mellan Folkpartiet och Socialdemokraterna. Med det, herr talman, vill jag tacka för den här debatten.
Martin Andreasson (L):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret. Jag vill också säga att jag tycker att det är roligt att få debattera frågan om trängselskatter med just statsrådet Österberg. Även om jag hade ställt interpellationen till Pär Nuder så tycker jag att det är en intressant och värdefull vinkel att frågan om kommunal demokrati och kommunalt självstyre kommer i fokus för denna interpellationsdebatt.
På ett sätt skulle man kunna säga att statsrådets svar ger upphov till en lite sensationell tolkning.
Nu säger statsrådet i sitt svar att regeringen visserligen har uttalat att folkomröstningen i Stockholms kommun kommer att få betydelse. Men det gäller naturligtvis även folkomröstningar i andra kommuner, oavsett vad utfallet av omröstningarna blir. Jag vet inte riktigt om det var det svar som Annika Billström hade önskat.
Jag vet egentligen inte om det är detta som statsrådets övriga partikamrater i Stockholms stadshus har önskat.
Sanningen är ju att vi från de olika partierna, Folkpartiet och andra partier i Allians för Sverige hela tiden har pekat på hur viktigt det är att man ser Stockholmsregionen som en helhet när man talar om Stockholmsregionens trafikproblem, den trafikinfarkt som vi alla vet är ett faktum.
Så fort vi har tagit upp detta i riksdagen för att peka på den demokratiskt tveksamma hanteringen av trängselskattefrågan har vi av statsrådets kolleger i riksdagsgruppen fått veta att det är väljarna i Stockholms kommun som avgör detta i en folkomröstning i samband med valet 2006 som regeringen avser att respektera.
Men jag tror tyvärr inte att det är på det sättet som man ska tolka statsrådets svar, som att han nu ger samma besked till invånarna i hela regionen, det vill säga att allas röster kommer att väga lika tungt. Jag tolkar tyvärr statsrådets svar som en ganska konstitutionell genomgång av gällande regelverk. Och det tror jag inte att vi behöver ta någon tid i kammaren i anspråk för att klargöra.
Det vet ju alla att en kommunal folkomröstning inte är legalt bindande vare sig för regeringen eller för riksdagen och för övrigt bara är rådgivande. Men sanningen är ju att regeringen i propositionen om trängselskatt och regeringspartiets företrädare i riksdagen har pekat på folkomröstningen i Stockholms stad som det vägledande.
Men vad som har hänt under den senaste tiden och som kanske får statsrådet att något sväva på målet är att vi nu har tydlig statistik som visar att det faktiskt är en minoritet av antalet fordon som passerar trängselstationerna som tillhör bilister i Stockholms stad. Det är en större andel som kommer från övriga Stockholms län.
Därför är min fråga: Vem är det egentligen som är mest berörd av trängselskatteförsöket? Är det invånarna i Stockholms län, eller är det invånarna i Stockholms stad? De flesta fordon som passerar trängselstationerna tillhör trots allt invånare i Stockholms län.