KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sofia Damm (KD):
Utrikesminister Margot Wallström har nu tagit över ansvaret för Nordensamarbetet. Jag har med stort intresse lyssnat på hennes första inlägg som Nordenminister. Jag vill ändå veta lite mer hur utrikesministern ser på den viktiga Öresundsintegrationen. Det är Nordens största samarbetsregion. Det bor ungefär 3,8 miljoner i regionen och de producerar 26 procent av Sveriges och Danmarks samlade bnp.
Det finns tolv universitet, 155 000 studenter och 12 000 forskare. Vilka gränshinder står överst på önskelistan att lösa för att göra Öresundsregionen än mer framgångsrik? Eftersom utrikesministern är ansvarig minister kan hon inte bortse från att införandet av gränskontroller och id-kontroller, som vi har talat om tidigare i dag, innebär stora utmaningar.
På vilket sätt arbetar Nordenministern med andra ansvariga ministrar i regeringen för att fortsätta värna Öresundsintegrationen samtidigt som ordning och säkerhet upprätthålls? Går detta att kombinera?
Sofia Damm (KD):
Jag tackar Nordenministern för svaret. Jag ser gärna att Nordenministern konkretiserar tankarna om just samarbetet med Danmark. Om jag förstod det förra inlägget rätt talades det om att vi nu är på speaking terms men att det har varit frostiga relationer. Det är de facto så att pendlare mellan Köpenhamn och Malmö har två gränskontroller på sin väg till och från arbetet.
Detta borde gå att göra på ett mer effektivt sätt. Utrikesministern har också sagt att kriser behöver lösas gemensamt, men vilka initiativ finns för att vi ska kunna lösa detta gemensamt med våra danska vänner? Hur är relationen i dag?
Sofia Damm (KD):
Det är klart att en utredning där våra partier är representerade och där man fick en gemensam ståndpunkt har ett brett stöd. Det behöver inte Krister Örnfjäder tvivla på. Att exporten till Saudiarabien så tydligt gått ned är givetvis bra, som vi har kunnat läsa här. Men den nuvarande lagstiftningen som lade grunden för export till Saudiarabien finns kvar. Det finns alltså inget hinder mot att nya MOU:er sluts.
Detta borde vara något som upprör Krister Örnfjäder. Det upprör i varje fall mig.
Sofia Damm (KD):
Kristdemokraterna är av den bestämda uppfattningen att EU är och ska vara det centrala forumet för svensk utrikes- och säkerhetspolitik. EU:s stora styrka ligger i en utrikespolitik som är baserad på normer och värderingar. Som världens största ekonomi, världens största handelspart och världens största biståndsgivare har EU möjlighet att påverka utvecklingen i världen genom många olika kanaler. Sveriges regering har prioriterat bort EU-ministerposten.
Sveriges regering kallar sig i internationella sammanhang för en oberoende röst. Med anledning av detta vill jag fråga statsrådet Fridolin: På vilket sätt kan en oberoende röst - en regering utan EU-minister - verka i ett EU-sammanhang och vara med och driva en stark och kraftfull utrikespolitik i en tid då det behövs som mest?
Sofia Damm (KD):
Jag tackar statsrådet för svaret. Vi är överens om mycket i utlåtandet, men när det gäller vår syn på Sveriges oberoende skiljer sig våra meningar åt. Jag menar att vi är högst beroende av varandra i den tid vi lever i. När vi talar med en ensam röst är vi inte starka utan tvärtom ganska svaga.
Jag vill återgå till det som med rätta har dominerat den här debatten, nämligen flyktingsituationen. I den rapport som vi har tagit del av och som vi har tyckt till om lägger kommissionen fram en del förslag om det man menar är nya krafttag. Margareta Cederfelt var inne på Dublinförordningen, men kommissionen presenterar även förslag om gränskontroller och lagliga vägar.
Jag vill därför fråga statsrådet: Var står regeringen när det gäller att skapa lagliga vägar, då budskapen om detta inte har varit så starka, framför allt inte i EU-nämnden, och när det gäller en EU-ledd gränskontroll?
Sofia Damm (KD):
Jag tackar utrikesministern för svaret. Den 4 februari, samma dag som jag skrev min interpellation, gjordes ett viktigt ställningstagande av Europaparlamentet då det slogs fast att den utrensning av minoriteter som pågår i Mellanöstern är ett folkmord. Utrikesministern har tidigare i debatten om folkmord upprepat att vad vi kallar den pågående utrensningen inte är av vikt utan att det viktiga är vad vi gör.
Självklart ska vi inte gömma oss bakom eller fastna i begreppsdiskussioner utan fokusera på att få ett slut på det barbari som är. Men vi politiker har ett ofrånkomligt ansvar att vända på varenda sten och utreda vartenda alternativ för att se hur vi med hjälp av ställningstaganden, påtryckningar och beslut på olika nivåer kan bidra till att grymheterna och det systematiska mördandet får ett slut.
Att FN i officiella rapporter allt oftare för resonemang om folkmord i beskrivningen av det oerhörda som pågår i Irak och Syrien har betydelse. Lika betydelsefull för bedömningen av övergreppen är den dokumentation som styrker att Islamiska staten, Daish, begått och begår brott med en klar intention att helt eller delvis förgöra specifika grupper. De grymma utrensningarna har också tydligt rapporterats av organisationerna Human Rigths Watch och Amnesty International.
I utrikesministerns svar poängteras att Daishs brutalitet drabbar civilbefolkningen urskillningslöst. Ingen undkommer, varken sunniter, shiiter, kurder, kristna eller andra grupper.
Straffet för otrohet och fiendskap är i terrororganisationen Daishs värld död och utrotning. Det poängteras också i svaret från utrikesministern att övergrepp begås av andra väpnade grupperingar. Visst är det så. Situationen i Syrien är oerhört komplex, och våldet och mördandet utförs av många olika grupper, inte minst av Asadregimen själv. Men argumentationen är något oklar.
Anser utrikesministern att vi därmed ska vara tysta när minoritetsgrupper i Mellanöstern, såsom yazidier och kristna, systematiskt skiljs ut för att de tillhör en viss grupp? Varför räds utrikesministern att stå upp för kristna och yazidier som systematiskt utplånas från regionen? Varför kan inte utrikesministern med tydlig och klar röst säga att det som sker är ett folkmord och att det därmed kräver världssamfundets agerande? Fru talman!
Att våga ta ställning till huruvida kriterierna i FN:s folkmordskonvention är uppfyllda och om så är fallet erkänna att folkmord äger rum kan förändra dynamiken. Precis som utrikesministern läste upp i sitt svar är straffrihet inget alternativ, och förövare måste ställas till svars och brottsoffer få upprättelse. Om detta ska ske måste Sveriges regering också agera. Jag vill därför att utrikesministern i denna debatt specifikt utvecklar hur ansträngningarna ser ut.
På vilket sätt trycker regeringen på för att folkmordet ska hamna hos Internationella brottmålsdomstolen, ICC? Vad gör ni för att rättvisan till slut ska kunna segra?
Sofia Damm (KD):
Låt mig vara tydlig. Vi kristdemokrater använder inte folkmordsbegreppet som ett slagträ i debatten. Vi har varit väldigt tydliga kring olika förslag - hur vi vill svara upp mot Frankrikes förfrågan i kampen mot terrororganisationen och när det gäller att upprätta säkra zoner. Men det vi pratar om här och nu är hur vi kan ställa förövare till svars och hur vi kan få igång processer för att rättvisan ska segra.
Då kommer vi inte ifrån att folkmordsbegreppet är en faktor. Ja, det spelar en politisk och opinionsbildande roll för att utöva tryck. Det kommer vi inte ifrån när vi belyser och benämner det systematiska mördandet av minoriteter i Mellanöstern som ett folkmord.
Jag tror att detta skapar en moralisk press på säkerhetsrådet att agera, precis som det skapar en press på alla stater att göra allt de kan och förmår för att få ett slut på detta. Folkrätten har utvecklat en gemensam skyldighet att skydda - responsibility to protect.
När en nationalstat inte förmår skydda sin egen befolkning eller själv är förövaren är världssamfundet skyldigt att vidta stridsåtgärder för att skydda befolkningen, i enlighet med FN-stadgan. Utrikesministern verkar tillstå detta. I den radiointervju i Studio Ett som jag refererade till i interpellationen frågade reportern: Att du nu slår fast att detta är ett folkmord, ställer det särskilda krav på Sveriges agerande?
Utrikesministern svarade då: Ja, därför att det finns en konvention. Vi arbetar redan via EU. Vi har anmält detta till Internationella brottmålsdomstolen och till FN. Vi vill att detta ska prövas via FN, just utifrån folkmordskonventionen. I dag har utrikesministern förklarat att det var regeringens uppmaning till säkerhetsrådet som avsågs, men jag saknar ändå konkretion. Vad har regeringen gjort för att världssamfundet återigen inte ska svika?
Nu pratar vi om det rättsliga - hur vi kan ställa människor till svars så att brottsoffer kan få upprättelse.
Sofia Damm (KD):
Detta är såklart grymheter som väcker känslor. Det finns flera här i salen och många i vår närhet som har släktingar som tvingas fly. Vi har sett detta ske för 100 år sedan, och vi vill göra allt som står i vår makt för att det inte ska ske igen. Och det sker.
Därför måste vi se att vi ska försöka finna lösningar och vända på alla stenar, som jag sa inledningsvis, för att vi i alla fall ska kunna säga att vi gjorde vad vi kunde. Anders Österberg! Jag kan inte säga exakt var vår statistik kommer ifrån, men troligtvis är det från Open Doors, som jobbar specifikt mot förföljelse av kristna.
Avslutningsvis - eftersom vi har ett litet avslutningsinlägg kvar - vill jag be utrikesministern att specificera lite när det gäller säkerhetsrådet. Vi kampanjar själva nu för att få en plats i säkerhetsrådet, och det är där bromsklossen ligger när det gäller att få frågan vidare. Hur jobbar regeringen för att få till stånd en reformering av säkerhetsrådet? När det sker ett folkmord måste det kunna undantas från vetorätten.
Och hur jobbar Sverige tillsammans med andra länder för att sätta verklig press på att en reformering ska kunna komma till stånd? Jag tror att detta är någonting som vi inte kan förneka. Det är ännu ett exempel där säkerhetsrådet gör oss fruktansvärt besvikna. Kan vi få några ord till om vad vi gör? Annars vill jag bara tacka för debatten.
Sofia Damm (KD):
Jag vill inleda med att tacka utrikesministern för svaret. Jag vill också inleda med att slå fast att Unesco har en viktig roll i FN-samarbetet. Unesco har bland annat i uppgift att stödja kulturell och religiös mångfald. I en värld där Islamiska staten bombar ovärderliga kulturskatter sönder och samman och där vi i vårt eget samhälle inte klarar av att föra en sansad debatt om religiositet är detta viktiga frågor.
Resolutionen som föranlett min interpellation är dock så långt ifrån ett stöd till den religiösa mångfalden som man kan komma. Resolution 199 EX/19 initierades av Egypten, Marocko, Algeriet, Libanon, Oman, Qatar och Sudan och rör Jerusalems heliga platser och återuppbyggnad och utveckling av Gaza. Det som är anmärkningsvärt i resolutionen är att bara de muslimska benämningarna på tempelberget och västra muren används.
Men dessa båda platser är av central betydelse inte enbart inom islam utan även inom judendomen och kristendomen. Tempelplatsen nämns inte utan beskrivs som al-Aqsa-moskén, Haram-al-Sharif. Området runt västra muren, Kotel, benämns nästan uteslutande som al-Buraq Plaza. Detta, Margot Wallström, är inte att bidra till religiös mångfald. Detta är snarare att elda på en redan så infekterad konflikt.
För bara ett par veckor sedan samlades tiotusentals judar framför tempelberget i Jerusalem för att motta Birkat Kohanim, Herrens välsignelse, som en del av firandet av den judiska påsken. Det är en mångtusenårig tradition som sker vid den plats där de två judiska templen stod under tusen år. Ändå har just detta område blivit den senaste konfliktytan i fördömandet av staten Israel.
Medvetet osynliggörs Israels band till tempelberget och västra muren. Hur Sveriges regering i "en samlad bedömning", med utrikesministerns ord, kunde välja att kompromissa med denna rätt är inte bara obegripligt. Jag tycker faktiskt att det är ganska skamligt. Fru talman! Jag tycker att utrikesministern är mig svaret skyldig.
Är det rimligt att Sverige röstar för en resolution som är direkt felaktig och som polariserar situationen i Mellanöstern ytterligare? Hur tänker Sverige agera framöver? Kommer en ökad vaksamhet att finnas när den här typen av känsliga frågor behandlas, eller ser inte regeringen att man på något sätt har haft brister i hanteringen av denna fråga?
Sofia Damm (KD):
Tack, utrikesministern, för klargörandena rörande Unesco. Det är ett viktigt organ, tvivla inte på det. Jag har också läst hela resolutionen och sett vad den innehåller. Detta är så mycket mer än en dispyt om vad platserna ska kallas. Jag anser att det är en farlig signal i en svår konflikt. I förhandlingar och kompromisser handlar det verkligen om att ge och ta.
Men här tycker jag nog att Sveriges regering har kompromissat bort både judarnas och de kristnas band till platsen. Det är vad jag finner så allvarligt. Varningsklockorna borde ha ringt i förhandlingarna om resolutionen. Jag har lite svårt att förstå varför man håller fast vid den här linjen.
Ett land som insett att det spelar roll hur man röstar i den här typen av frågor är just Frankrike, som utrikesministern också räknade upp bland dem som röstat ja. Det stämmer att de har röstat ja. Men till skillnad från Sverige har Frankrikes premiärminister i efterhand tydliggjort att det var olyckligt och rent ut sagt klumpigt att stödja den här typen av resolutionstext.
I svaret på min interpellation och likaså i förra anförandet betonar utrikesministern att Sverige använder både begreppen Haram al-Sharif eller tempelberget och området där al-Aqsa-moskén ligger för att markera alla religioners - judendoms, kristendoms och islams - historiska, kulturella och religiösa band till området och Jerusalem. Jag skulle vilja fråga: I vilka sammanhang menar utrikesministern att Sverige gör detta? Regeringen är ansvarig inför riksdagen.
Men tittar man i riksdagens protokoll visar det på det motsatta som utrikesministern säger. Om formuleringen är så viktig, varför har den inte använts i denna kammare?
Sofia Damm (KD):
Min poäng är att Sverige i FN-sammanhang alldeles för lättvindigt tycks ty sig till dem som har det tydliga motivet att ta varje tillfälle i akt att kritisera Israel. Om inte motivet till resolutionen när den lades fram var uppenbart borde intentionen framgå när resolutionstexten beskriver judiska platser som exempelvis falska judiska gravar och så vidare. Det är viktigt och bra och jag uppskattar att regeringen i svaret betonar vikten av alla religioners tillträde till de heliga platserna.
Jag vill tro att det är genuint. Men alla kollegor i FN-samarbetet har inte den grundinställningen. Därför måste man kunna förvänta sig att Sveriges regering är vaksam och vågar stå upp för detta. En sådan viktig skrivning måste in om man ska kunna stödja resolutionen. Man ska absolut få lov att kritisera Israel. Men proportionerna i skuldbeläggandet är skeva inom FN-samarbetet.
Det tror jag att också utrikesministern kan tillstå. Direkt felaktiga påståenden vill jag att Sveriges regering aldrig ska bidra till. Jag vill återgå till det utrikesministern sa om att Sverige har gjort gemensam sak med andra EU-länder, och hon framhåller att Sverige försökte få till en gemensam EU-linje. Det känns inte riktigt ärligt att gömma sig bakom andra EU-länders agerande.
Särskilt magstarkt tycker jag att det är för en regering som i andra sammanhang tycker att det är centralt att betona att man är en oberoende röst. Frankrike har ändrat sitt ställningstagande, och sju andra EU-länder har redan vid voteringen insett att det var oklokt att rösta som Sverige. Tyskland, England och USA röstade emot. Det är ett sällskap som vi inte ska skämmas över att tillhöra. Jag uppskattar att utrikesministern säger att det inte var skickligt hanterat. Jag hoppas att vi kommer att se en skickligare hantering framöver.
Tack för debatten!
Sofia Damm (KD):
Tack till Karin Enström, som initierat en oerhört angelägen interpellationsdebatt! Hur möter Sveriges regering de utmaningar som det innebär när fler människor än på många decennier nu är på flykt? Det är människor som flyr undan vedervärdig terror och våldsamma regimer i sina hemländer. Som vi talat om här tar de krigsdrabbade ländernas grannländer ett oerhört stort ansvar i flyktingmottagandet, och dessa länder är i desperat behov av vårt stöd. Det är också de hjälporganisationer som finns på plats.
Det krävs enorma humanitära insatser för att skapa trygghet för alla de medmänniskor som nu befinner sig på flykt. Biståndsministern redogjorde i sitt svar för de ansträngningar som Sverige nu gör i form av att höja stödet till UNHCR och till FN:s katastroffond. Detta är naturligtvis bra, men jag önskar att regeringen hade valt att göra mer. Världsläget gör att en omställning av svenskt bistånd är en nödvändighet för att möta den akuta situation som råder - en akut situation som dessvärre ser ut att vara ett tag.
Kristdemokraterna anser att det multilaterala stöd som Sverige ger till en rad olika FN-organ måste fokuseras och i större utsträckning samlas hos de organisationer som har störst verksamhet bland flyktingar och som arbetar med barns säkerhet och rättigheter. Det är organisationer som UNHCR, World Food Programme och Unicef, FN:s barnrättsorganisation, som regeringen nu dessutom väljer att sänka stödet till. Biståndsministern brukar betona att svenskt bistånd ska gå till sådant där Sverige gör störst nytta.
Det är ju allas vår absoluta målsättning. Men ord måste gå till handling. Att fortsätta att pytsa ut pengar till en mängd olika multilaterala organisationer känns inte längre rimligt. Jag vill därför fråga biståndsministern om regeringen kommer att genomföra en rejäl översyn av det bistånd som kanaliseras via FN-organ och andra multilaterala organisationer för att minska antalet mottagare och i stället fokusera och effektivisera.
Jag vill även passa på att fråga vilka de är, de reformer regeringen vill se av det humanitära systemet som biståndsministern inledde med att tala om.
Sofia Damm (KD):
Tack, biståndsministern, för svaret! Jag vill återigen betona vikten av att det görs en översyn av de medel som Sverige ger till en lång rad FN-organ och andra organisationer. Det handlar inte om att tvärt avsluta inledda projekt. Det handlar om att ta ett lite långsiktigare ansvar. Vi pratar om den akuta situationen, men jag vill ändå lyfta blicken lite längre framåt och prioritera för att kunna ta detta ansvar. Jag vill passa på att belysa en annan aspekt av flyktingsituationen.
Väldigt många människor vill ju hjälpa till i den svåra situation som världen nu befinner sig i. Enskildas och civilsamhällets engagemang kompletterar det som det offentliga Sverige och övriga länder måste göra och behöver därför uppmuntras och stärkas. Av regeringens alla skattehöjningar i budgeten framstår därför skattehöjningen på gåvor till hjälporganisationer som väldigt märklig.
I en tid då vi verkligen behöver allt engagemang försvårar i stället regeringen det enskilda givandet till människor i nöd genom att ta bort den relativt lilla möjlighet till skattereduktion för gåvor som alliansregeringen införde. Ja, det är en liten möjlighet, vilket ofta framhålls i debatten, men väldigt många givare har genom denna möjlighet ökat gåvobeloppet. Det är en direkt följd av den uppmuntran som reformen innebär.
Många organisationer har också därmed kunnat göra betydligt mer. Att i stället göra som regeringen nu väljer att göra och kraftigt höja anslaget till informationsinsatser i Sverige från biståndsbudgeten - detta med motiveringen att FN:s nya millenniemål ska kommuniceras och debatteras - känns som en märklig prioritering. I det läge som råder verkar svenska folket inte efterlysa en väldigt dyr biståndspolitisk debatt.
Man efterlyser kraftfullt agerande och vill se konkreta resultat, och man är också beredd att hjälpa till med detta. Därför undrar jag helt enkelt: Varför gör regeringen denna prioritering?
Sofia Damm (KD):
Efter Förintelsen sa världen: Aldrig mer! Men det har kunnat hända igen, och det händer just nu på grund av att det saknas politisk vilja. I Irak och Syrien pågår en ofattbar utrensning av utpekade människor med det uttalade målet att utplåna grupper från regionen. Yazidiska kvinnor säljs som sexslavar. Kristna får sina hus märkta med det arabiska tecknet för kristen för att man ska kunna mörda dem. Hbtq-personer kastas kallblodigt ut från hustak.
Det är ett svek att Sveriges regering inte vill benämna det som nu sker som ett folkmord utan skjuter frågan ifrån sig. Därför vill jag ställa frågan till utrikesminister Margot Wallström: Vad gör regeringen för att säkerhetsrådet ska visa politisk vilja och för att de som nu gör sig skyldiga till folkmord ska ställas inför internationell rätt?
Sofia Damm (KD):
Vi politiker får aldrig gömma oss bakom juridiska teknikaliteter. Utan politisk handlingskraft sker ingen juridisk prövning. Internationella rättsliga instanser kan inte göra mer än vad deras medlemsstater och FN visar i vilja och handling. Också den humanitära rätten är helt satt ur spel i Syrien. Sjukhus och flyktingläger bombas medvetet på ett sätt som världen inte tidigare har sett. Sveriges regering måste stå upp för att folkrätten inte bara värnas. Den ska betyda något. Blir detta en prioritering om Sverige får platsen i säkerhetsrådet?
Sofia Damm (KD):
Statsrådet tog upp mycket positivt som har skett i vår värld i och med de stora globala processer som man har rott i land. Hon gav även en del konkreta exempel på områden där man har nått framgång, bland annat att fler barn nu har möjlighet att gå i skolan. Statsrådet nämnde även ett område där utvecklingen går tillbaka, och det är respekten för mänskliga fri- och rättigheter i vår värld.
I policyramverket finns det många bra formuleringar om vikten av demokrati och respekten för mänskliga rättigheter. Men verkligheten är tuff, och vi ser hur regeringens slagordspolitik om feminism och moral ofta krockar med olika avvägningar. Vi såg det under kampanjen i säkerhetsrådet. Vi såg det den här veckan när Saudiarabien valdes in till FN:s kvinnokommission, där regeringen tycks stå utan riktlinjer.
Jag vill därför gärna att ministern utvecklar hur det nya omtaget kring biståndspolitiken bortom slagordspolitik och fina ord kan bidra till att människor lyfts ur det fruktansvärda förtryck som bara ökar i vår värld.
Sofia Damm (KD):
Jag är glad att Isabella Lövin talar om att stärka bristfälliga regeringar. I policyramverket står att en demokratisk utveckling bara kan byggas på fria, rättvisa, pluralistiska och transparenta valprocesser. Fungerande demokrati med ansvarstagande, ansvarsutkrävande och representativitet förutsätter också ett demokratiskt flerpartisystem. I anförandet nämnde statsrådet civilsamhället och dess aktörer.
Men jag hörde inte att statsrådet poängterade just vikten av ansvarstagande representativa politiska partier och ett politiskt system. När det gäller stöd till politiska aktörer saknar jag ofta uttalanden och även insatser. Det vi ser med minskat utrymme för civilsamhällets aktörer är otroligt allvarligt.
Om vi kämpar för att människor ska kunna hävda sina rättigheter, vilket är grunden i biståndspolitiken, och för att de här människorna ska kunna gå till valurnorna och avlägga sin röst måste vi samtidigt se till att det finns vettiga människor att lägga sin röst på. Det måste finnas vettiga företrädare i politiken för att göra livet bättre för medborgarna.
Vore det möjligt för biståndsministern att utveckla något hur ramverket kan bidra till ett nytänkande när det gäller stöd till den politiska demokratiutvecklingen, om man kan uttrycka det så, i diktaturer och nya demokratier?