Fredrik Schulte (M):
Som ministern och föregående talare har varit inne på hade vi en situation i Sverige där vi var världens friskaste folk. Vi var de som motionerade mest och som hade den genomsnittligt bästa hälsa och en av världens bästa arbetsmiljöer. Men vi var samtidigt det folk som var mest sjukskrivna i hela världen. Jag tror att det säger vem som helst och sig självt att det är någonting sjukt i systemet när detta får förekomma.
Det föranledde att vi gjorde en stor översyn och en stor reform av sjukförsäkringen som gjorde att systemet nu fungerar mer normalt. Vi har nu sjukskrivningar på samma nivåer som vår omvärld. Med detta sagt ska man vara öppen med att alla reformer inte är perfekta.
Det fanns en hel del saker i den reform vi genomförde som inte blev bra, bland annat att allvarligt sjuka i vissa fall tvingades söka arbete. Vi har gjort en översyn av och kompletteringar till lagstiftningen, och vi är nu i full färd med att göra ytterligare en översyn. Men jag tycker att historiebeskrivningen är viktig.
Det rådde en situation i Sverige där vi gick från att i början på 60-talet ha 150 000 förtidspensionärer till att i början på 2000-talet ha över en halv miljon människor i förtidspension och fruktansvärt många fler som fastnade i sjukskrivning jämfört med hur situationen var tidigare. Åtgärderna mot detta har Patrik Björck och Socialdemokraterna motarbetat.
De har motarbetat att vi gör nödvändiga reformer för att se till att människor inte fastnar i bidragssystemen. Socialdemokraterna och Patrik Björck har vacklat lite och är otydliga i sina ställningstaganden. Är de emot allting som vi har gjort, eller är det bara vissa förändringar och justeringar i marginalen som de vill göra? Jag tycker att detta är ett jättebra tillfälle för Patrik Björck att gå upp och ge klara besked.
Vill ni gå tillbaka till situationen som den var tidigare, eller är det bara mindre förändringar som ni vill genomföra? Erkänner ni att ni skapade ett problem som innebar att hundratusentals människor fastnade i bidragsberoende? Vi har i debatten haft en situation där Socialdemokraterna starkt har kritiserat tidsgränserna.
Jag skulle först vilja säga att tidsgränser i sjukförsäkringen inte är någonting konstigt. Siffrorna är något år gamla, men jag är rätt säker på att de fortfarande gäller. I Belgien är tidsgränsen ett år. I Danmark är tidsgränsen 52 veckor under en 18-månadersperiod. I Finland är den 300 vårddagar under en tvåårsperiod. I Frankrike är den tre år. I Italien är den 180 dagar. I Nederländerna är den två år. I Norge är den 52 veckor under en treårsperiod. I Portugal är den tre år.
I Spanien är den 18 månader. I Storbritannien är den 28 veckor. I Tyskland är den 78 veckor under en treårsperiod. I Österrike är den 52 veckor. Jag skulle kunna fortsätta. Alla länder i EU har en tidsgräns. Det är inte konstigt. Och varför är det så? Jo, därför att sjukförsäkringen ska vara och är en omställningsförsäkring.
Det är en försäkring som är till för dem som i någon bemärkelse är tillfälligt sjuka men som någon gång i framtiden beräknas bli friska och gå tillbaka till arbetsmarknaden. Om man inte har några tidsgränser över huvud taget får man en situation som den vi hade tidigare; människor fastnar i utanförskap. Jag träffade en kvinna som hade varit sjukskriven i 19 år.
Hur kan man vara tillfälligt sjukskriven i 19 år? Människor som inom överskådlig framtid inte kan arbeta ska förtidspensioneras eller gå på sjuk- och aktivitetsersättning, som det numera kallas. Det här är inte någonting orimligt. Det här är det system som man har i hela omvärlden.