KBLab/rixvox huggingface dataset:
Raimo Pärssinen (S):
Detta får bli dagens sista inlägg från min sida. Det var intressant att få en kurs i moderat marknadstänkande, för så är det ni tänker. Ni sätter marknaden före människan. De klara bevis som tydligt visar det är de företag som har dykt upp som utnyttjar människor för egna syften.
Hillevi Engström säger att det är klart att de ska skrotas. Men hur ska det ske? Vad gör hon för att säkerställa detta? Det var också en av frågorna i interpellationen. Ska svaret återigen bli att hon följer frågan eller kanske följer frågan noga? Men vad blir det för aktivitet, Hillevi Engström? Hon säger att det fungerar så på en marknad.
Det dyker upp sådana företag som egentligen inte hör dit. Hanif Bali säger att det kommer att utkristallisera sig. Låt dem hålla på i tio år så har vi bara de som är riktigt bra kvar. Under tiden kanske vi får lov att acceptera ett och annat avsteg när man sätter marknaden före människan.
Marknaden är det viktiga, och man använder arbetslösa i syfte att tjäna pengar. Man använder det inte till för att se till att dessa människor kommer ut i jobb. Där ligger huvudkritiken. Det är bara så, Hillevi Engström, att det är ministern själv som bär ansvar för detta.
Låt oss slippa se i framtiden när nya upptäckter kommer att hon inte särskilt kraftfullt säger: Det här måste vi följa upp. Se till att få ordning och reda på detta med konkreta åtgärder!
Raimo Pärssinen (S):
Vad ska man säga? Snus är snus om än i gyllne dosor. Sverige var tidigare bäst i klassen när det gällde arbetsmiljö. Men det har hänt saker, och det är ministern väl medveten om. Låt oss titta på industrin. IF Metalls medlemskår har mycket större risk att drabbas av belastningsskador än folk i andra branscher.
Mest drabbade är kvinnorna. De har jobb som är starkt styrda och ensidiga arbetsuppgifter. De har också minst möjligheter till kompetensutveckling. Stress på grund av låg bemanning är den största orsaken till att man riskerar att få belastningsskador. Det visar undersökningen Trender i industriarbetarnas villkor 2010 .
Produktiviteten ökar och effektiviteten höjs, men personalstyrkan minskar och färre ska göra mer. Risken för belastningsskador är ca 40 procent för kvinnor och 30 procent för män som finns inom IF Metalls avtalsområde. Ministern säger att jämförelsevis har vi en bra arbetsmiljö i Sverige.
Det kan stämma, men det beror på hur man beskriver verkligheten. Facit är att dödsolyckorna och antalet anmälningar av arbetsolyckor och arbetssjukdomar ökar. Det är den förändring vi har. Det beror ofta på att bemanningen är bristfällig och att stressen ökar. Vi är uppe i fem dödsfall hittills i år.
Min källa är Arbetsmiljöverket. Det är mer kortsiktiga arbeten, minskat inflytande och högre risk för belastningsskador. Det är en negativ utveckling som också beskrivs i undersökningen. Det är hårdare styrning i arbetet. Värst drabbad är man inom vitvaruindustrin och bilindustrin.
40 procent av kvinnorna riskerar att få belastningsskador, ministern. Räknar man om det till antal personer är det 80 000 industriarbetare som ligger i riskzonen. Vad gör då ministern?
Hon säger att det finns ett positivt arbete hos Arbetsmiljöverket - det är bra och viktigt - och hänvisar till att man ska jobba mot våld och hot. Samtidigt ser vi den stora mängd kvinnor som far illa i arbetslivet och som har sämre villkor än männen.
Det genomgående mönstret är att kvinnor ofta har sämre arbetsvillkor än män, oavsett vilka villkor som jämförs. Vi hörde i interpellationssvaret att skyddsombudens roll ska stärkas. Men ministern vet genom Arbetsmiljöverket att det har blivit svårare att rekrytera skyddsombud.
Det är också svårare att få loss dem till utbildningarna. De regionala skyddsombuden vittnar om att attityden har blivit hårdare på arbetsplatserna. Det är svårare att få företagen att åtgärda uppkomna anmärkningar. Ministern säger att handlingsplanen är framtagen i samråd med de fackliga organisationerna. Det bestrider jag. Det bestrider även de fackliga organisationerna. Det var ren information de fick, men de fick inget gehör för sina synpunkter.
Detta återkommer jag till i nästa inlägg.
Raimo Pärssinen (S):
Det är facken som ska ta ett större ansvar, säger ministern. Jag väntade mig något i den stilen. Vi ska göra det mer attraktivt att bli skyddsombud. Kan ministern vara mer konkret? Hur tänker ministern att vi ska göra det mer attraktivt att bli skyddsombud för den som jobbar inom trävarubranschen och sågindustrin?
Ska vi stärka förtroendemannalagen eller arbetsmiljölagen? Vad menas? Som jag sade: Snus är snus om ock i gyllne dosor. Det går att prata, men vi kanske för en gångs skull skulle försöka bli konkreta. Bestrider ministern att arbetsolyckorna och dödsfallen ökar?
Nej, kanske inte, men hon menar att det nog inte är någon fara. Signalerna utåt är viktiga. Vi måste se till att stärka arbetsmiljöarbetet. Varje år får 870 000 människor i vårt land besvär av sitt arbete. Ett antal av dem förolyckas.
Inom GS-facket sker varje arbetsdag två arbetsolyckor som medför men och mer än 30 dagars sjukskrivning. 80 000 personer finns i riskgruppen för belastningsskador - de flesta är kvinnor. Ministern står här och säger att vi inte ska svartmåla. Nej, det ska vi inte göra, men vi ska säga som det är.
Utifrån den verklighetsbeskrivning som vi ska vara överens om ska vi föreslå åtgärder för att minska arbetsolyckorna och förbättra arbetsmiljön. Ministern säger att arbetsgivarna har ansvaret. Vad kräver ministern av arbetsgivarna? Ingenting. Däremot säger ministern att facket borde engagera sig mer. Vart ska det leda?
I handlingsplanen skrivs det om samarbete. Det har varit ren information, ingenting annat. Jag ska räkna upp något av det som man har sagt att man ville ha med.
Man ville diskutera företagshälsovård, forskning, utveckling, tillsyn av lagars efterlevnad, utbildning inom arbetsmiljön, statistik, anpassning, rehabilitering, arbetsorganisation, kompetensutveckling och nolltolerans mot dödsolyckor på arbetsplatsen. Nu får vi höra att detta är regeringens plan, ingen annans. Man har inte tagit hänsyn till de synpunkterna.
Det är nästan provocerande att ministern lite nonchalant säger att vi har ganska bra arbetsmiljö i Sverige och att det inte är lika mörkt som det Raimo Pärssinen beskriver. Bestrid då att 870 000 får besvär i arbetet. Bestrid att 80 000 finns i riskzonen för belastningsskador. Är det så eller inte? Det är naturligtvis så.
Det visar statistiken och undersökningarna. Ta arbetsmiljöfrågorna på allvar, ministern. Varje dag är det någon som gör illa sig på jobbet. Det måste vi göra något åt. I mitt sista inlägg kommer jag att lägga fram våra förslag.
Raimo Pärssinen (S):
Jag kan bara konstatera att orden flyter lätt ur munnen på ministern. Vi ska vara positiva och alla ska samverka. Men var finns det konkreta? Jag frågar igen: På vilket sätt vill statsrådet göra det mer attraktivt att ta ett uppdrag som skyddsombud? Var vänlig och beskriv det. Arbetsmarknadsministern nämnde nämligen det.
Vi socialdemokrater vill bli riktigt konkreta. Vi vill att de regionala skyddsombuden ska få större möjligheter och att de ska få besöka företag som inte har kollektivavtal. Vi vill göra en förstärkning i fråga om medlen till utbildning av regionala skyddsombud. Vi vill ge Arbetsmiljöverket större möjligheter så att man kan göra mer analyser och bättre kontroller. I dag växer en svart ekonomi vid sidan av. Fråga Arbetsmiljöverket!
Man har inte en aning om var den finns. Vi vill även att forskningen och utvecklingen ökar i volym och kan sammanföras och koncentreras. Det ska vara mer statliga medel till utbildning av skyddsombud. Det är konkret. Men det ska inte gälla bara skyddsombud utan även chefer. Det är väldigt konkret. Hillevi Engström säger att hon vill göra skyddsombudsarbetet mer attraktivt. Svara på frågan: På vilket sätt ska det ske?
Det ska vara nolltolerans när det gäller dödsolyckor, och kvinnor och män ska i ökad omfattning få utbildning och utveckling i arbetet. Detta är konkreta och ibland mycket små steg, kan man tycka. Men det är ändå steg framåt. Jag har ytterligare en fråga: Vilka krav var det som de fackliga organisationerna fick igenom när det gällde handlingsplanen, och vilka krav var det som de inte fick igenom? Det var ett givande och tagande.
Kan ministern särskilja detta och beskriva det? Men svara först på frågan: På vilket sätt ska skyddsombudsarbetet bli mer attraktivt?
Raimo Pärssinen (S):
Låt mig få börja med att uppmärksamma arbetsmarknadsministern och övriga i kammaren på en aktion som sker i morgon. Jag hoppas att hon lyssnar nu. Antalet arbetsplatsolyckor ökar tyvärr återigen, och antalet dödsfall inom arbetslivet ökar.
Det är mer än en människa per vecka som dör på sin arbetsplats. Därför har IF Metall och Byggnads organiserat en tyst minut runt om på arbetsplatser i Sverige. Man gör det i morgon kl.
12, och jag hoppas att arbetsmarknadsministern har möjlighet att visa sympati för denna aktion. Fru talman! Vi kan konstatera att vi har gemensamma bekymmer när det gäller Sveriges framtid. Ett av de stora bekymren är att kvinnor i Sverige har så dålig arbetsmiljö.
Vi är överens om att en god arbetsmiljö som håller en frisk och utvecklar en som människa samt utvecklar kunskaperna är en förutsättning för att vi ska klara av både välfärd och konkurrenskraft. Tyvärr är det så att kvinnorna är de stora förlorarna. Ministern kanske märker att vi när vi har ställt våra interpellationer har försökt att fånga en helhet.
Det handlar dels om villkoren när det gäller anställningsformer och annat. Det handlar om vad som händer sedan med de kvinnor som blir utslagna ur arbetslivet, och det handlar om ren arbetsmiljö. Låt mig dock få börja med att prata om definitioner av arbetsmiljö.
För oss socialdemokrater är arbetsmiljö en fråga om trygga anställningsformer, stimulerande och meningsfulla arbeten och rätt till heltid. Rimlig arbetstidsförläggning ingår också i arbetsmiljön. Naturligtvis ingår också god fysisk miljö och bra förhållanden ergonomiskt.
Men det gäller också det som är så viktigt, nämligen lika villkor mellan män och kvinnor, frihet från hot, våld och diskriminering samt en tillräcklig grundbemanning. Det är en fråga som ständigt kommer upp när jag gör mina besök på arbetsplatser: bemanningen. Man vill ha ett eget ansvar med befogenheter och delaktighet, och man vill att det finns möjlighet till kontinuerlig kompetensutveckling.
Inte minst vill man att det finns goda kunskaper om hälsokonsekvenser av arbetet och arbetsmiljön och hur man kan förebygga belastning och stress. Allt detta ingår i vår definition av arbetsmiljö.
Om vi börjar med trygga anställningsförhållanden, som Handels kanske beskriver det - de hade sin kongress nu - kan vi konstatera, fru talman, att det är många som är tillsvidareanställda på noll timmar. Det finns många som är anställda på enprocentig arbetstid. Man har ingen anställningstrygghet och ingen sjukpenning, man får inget bostadslån och inte ens ett mobilabonnemang.
Man har ingen möjlighet att planera fritiden. Så ser tillvaron ut för många. De blir fler i detaljhandeln, och nu börjar ett nytt b-lag dyka upp: f-skatten. I mitt nästa inlägg kommer jag att gå in djupare på arbetsmiljöfrågorna. Låt oss dock vara överens om att detta är en jätteviktig uppgift som vi har gemensamt, och låt oss uppmärksamma den tysta minuten i morgon.
Raimo Pärssinen (S):
Först skulle jag vilja fråga om arbetsmarknadsministern ställer upp på vår definition av arbetsmiljö. Det är väl egentligen den miljö som man vistas i på jobbet och med de saker som finns där. Sedan skulle jag vilja tacka arbetsmarknadsministern för den tillfälliga satsningen på 20 1⁄2 miljon till Arbetsmiljöverket. Den är alldeles förträfflig.
Frågan är bara varför den är tillfällig, eftersom vi båda är så medvetna om att det här är ett stort bekymmer som finns inom den svenska arbetsmarknaden. Vi kan läsa av det på olika sätt. Vi har också fått en del beskrivet här. Men det är alldeles förnämligt med den satsningen. Arbetsmiljöverket ska ju skaffa sig lite djupare kunskap i de här frågorna. Det är också helt riktigt.
Men då blir frågan: Varför lade man ned Arbetslivsinstitutet som hade en samlad arbetsmiljöforskning också på detta område? Den tillfälliga satsningen kan ju vara bra, men varför kan vi inte se till att den blir permanent och får fortsätta?
I svaret som ministern har lämnat här säger hon att det inte är acceptabelt att fler kvinnor än män tvingas avsluta sitt arbetsliv i förtid av hälsoskäl och med låg pension som följd. Det finns i yrkesgrupper kvinnor som är tvungna att lämna arbetslivet elva år i förtid, vilket leder till en låg pension och också en sämre livsmiljö.
Om vi ser allvarligt på de här frågorna låt oss då inte raljera eller slå varandra i huvudet, utan låt oss se riktigt allvarligt på dem och gemensamt försöka göra någonting. Men då krävs det också konkret handling. Då räcker det inte med, som jag ser det i alla fall, tillfälliga lösningar, utan då måste det vara en bred satsning. Varför ska det vara så, arbetsmarknadsministern, att vi nu också ser en tudelning på arbetsmarknaden?
Maskinoperatörerna eller maskinbyggarna, som hon själv nämnde i en tidigare interpellation, får mer hela jobb, större arbetsinnehåll och mer utbildning, samtidigt som vi ser att fler och fler hamnar i enklare jobb i stycketillverkning. Den gamla Taylorismen slår igenom. Du sitter på jobbet och har ett arbetsmoment så kort som 60 sekunder. När du har gjort en sak kommer nästa och så vidare.
Det leder också till förslitningsskador. Det här är inte bra. Det finns massvis av exempel som vi kan beröra och göra något kraftfullt åt. Och det främsta verktyget som vi har är ju Arbetsmiljöverket.
Se då till att Arbetsmiljöverket får ordentligt med resurser och kan skaffa sig hög kompetens och kunskap om bemanningsfrågor, arbetsorganisationsfrågor och hur man kopplar in en ständig kompetensutveckling! Bara detta att se till att man kan ha arbetsrotation för att slippa förslitningsskador och för att kunna öka sin kunskap inom flera områden!
Se då till att fler frågor kan bli föremål för förhandling mellan den fackliga organisationen och arbetsgivarna när det gäller arbetsmiljön och att det kan göras djupa riskanalyser eller konsekvensanalyser. Vi vet att det finns arbetsplatser där speciellt många kvinnor slits ut i förtid och kanske får lämna jobbet tio år för tidigt, och man gör det med lite smärtor också.
Raimo Pärssinen (S):
Det var en tråkig vinkel arbetsmarknadsministern drog upp. Jag försöker få till ett samförstånd när det gäller kvinnors usla arbetsmiljö i Sverige. Då får jag höra att jag är emot starka parter och så vidare. I vanlig ordning lägger hon över ansvaret på någon annan, för det är ju inte regeringen som är ansvarig.
Antingen är det en myndighet eller en organisation, till exempel facket. Facket är ojämställt och borde ha gjort mer. Vi hörde i ett tidigare inlägg att lönerna är så dåliga i kommunen för att Kommunal inte drivit på tillräckligt. Vi hörde en annan moderat, Katarina Brännström, säga att det gick bra på 70-talet. Då kan det väl gå bra nu.
När hon var ung hade alla springvick och jobbade deltid. I sista anförandet kommer Hillevi Engström säkert att säga: Regeringen gör jättemycket verbalt, men det är andra som har ansvaret. Det gör att det blir konflikter hela tiden.
De kvinnor som slits ut, utnyttjas eller sitter och väntar på att mobiltelefonen ska ringa är fackens ansvar, för regeringen har väl inget ansvar. Eller har man det? Har man inget ansvar kan man fråga varför det finns en minister i regeringen som kallas arbetsmarknadsminister.
Satsningen på 5 miljoner per år är jättebra. Kan vi inte ha en samsyn i detta? Stämmer verklighetsbeskrivningen att många kvinnor far illa i arbetslivet? Låt oss då göra något åt det. Kasta inte omkring en massa glosor som inte har med saken att göra. Kom till allvaret!
Raimo Pärssinen (S):
Fas 3 är något som vi debatterat många gånger i kammaren. Jag vill passa på tillfället att påminna om, och få med i protokollet, den tidigare debatten som arbetsmarknadsministern hade med oss om fas 3.
Som Jennie Nilsson säger ökar man, trots en stark ekonomisk uppgång, en högkonjunktur, antalet personer i den åtgärd som kallas för fas 3. Jag har vid många tillfällen åkt runt och träffat grupper som är inskrivna i fas 3 och inte riktigt kunnat förstå varför dessa människor ska göras fattiga.
Jag ställde den frågan till arbetsmarknadsministern i den förra debatten, alltså varför dessa människor ska göras fattiga. Utifrån tidigare debatter kanske Hillevi Engström säger att det nog inte är regeringens ansvar utan kanske individens eget ansvar. Vi kan gå tillbaka till riksdagsprotokollet och se hur hon svarade då.
Jag vet inte om hon kommer att svara likadant nu, men det kan vara roligt att höra. Då sade Hillevi Engström, beträffande varför man skulle göra folk fattiga, att den moderatledda regeringen har tagit ansvar för Sveriges ekonomi. Priset ska alltså betalas av de människor som inte lyckats komma in på arbetsmarknaden.
Vi har tagit ansvar för Sveriges ekonomi, sades det. Det förstår alla att när jag tar upp det resonemanget med dem jag träffar och som är inskrivna i fas 3 blir de väldigt arga och undrar varför det ska vara så. Samtidigt hänvisar regeringen till att man går vidare med årets skattesänkningar.
Och när vi talar om skattesänkningar handlar det inte om de människor som är inskrivna i fas 3 utan om oss andra som har det relativt eller riktigt bra här i livet. Det är stora pengar som används till skattesänkningar.
När Hillevi Engström pekar ut den här gruppen och säger att vi har låga ersättningar - en del är dessutom helt utan - därför att hon, Elmsäter-Svärd och andra i regeringen har tagit ansvar för Sveriges ekonomi är det upprörande.
På frågan varför man inte kunde få igenom åtminstone en timmes utbildning har regeringen blivit trängd av en allmän opinion och av medierna som gjort ett bra arbete när de granskat den skapelse som kallas för fas 3.
Nu säger man att okej, finns det en arbetsgivare som tittar på mig som är inskriven i fas 3 och säger att om jag får en utbildning, kanske får ett busskörkort eller någonting sådant, kan han eller hon anställa mig. Men det kanske inte gäller i övrigt.
När jag ställde frågan varför dessa människor inte kan få möjlighet till utbildning svarade Hillevi Engström att det inte är lönt, eller rättare sagt att det kanske inte är lönt eftersom de varit arbetslösa så länge. Frågan är vad som är lösningen för dessa människor om man har den synen.
Jag måste få säga att den synen är för mig upprörande eftersom den pekar på hur vi ser på människor. Vi ser på människor på olika sätt. Vi från Socialdemokraterna ser en möjlighet med människorna medan Hillevi Engström i sitt tidigare svar sade att det inte var lönt, låt dem vara fattiga för man tar ansvar för Sveriges ekonomi.
Raimo Pärssinen (S):
Hillevi Engström pratar med precis samma retorik som vid valet 2006. Då undrar man hur länge det ska hålla om hon inte vill röra vid de frågor som vi ställer, som är ganska enkla frågor. Varför inte svara på dem?
Hon gör en egen analys av vår politik förr i tiden. Fas 3 ökar kraftigt, fas 3 låser in människor och fas 3 gör dem fattiga. Det är ett faktum. Det finns en stor opinion i landet mot att man utnyttjar människor på detta sätt.
Ändå vill Hillevi Engström inte prata om det. Nu blir det visserligen en debatt här på torsdag om just fas 3 då det betänkandet ska behandlas. Men det vore ändå klädsamt om Hillevi Engström ville kommentera mina två små enkla frågor. Varför gör ni människor fattiga? Det är precis vad de säger till mig.
De säger: Kan inte ni socialdemokrater försöka påverka den sittande regeringen och se till att den slutar göra oss fattiga? Varför är det begränsat till utbildning? Varför ser man så på oss? Är det vårt eget fel att vi inte har något arbete, eller ligger felet någon annanstans? Vad kan vi göra gemensamt? Vi har en jättehög arbetslöshet.
Vi har goda tider - jättebra! Arbetslösheten sjunker - strålande! Men varför ska fas 3 öka så kraftigt och göra människor fattiga?
Raimo Pärssinen (S):
Jag ska börja med att be infrastrukturministern om ursäkt. Det är nu andra gången som vi skjuter upp debatten. Jag ska i alla fall ta debatten, för Ylva Johansson hade svårigheter. Jag kan börja med att konstatera att det är männen som drar ifrån på arbetsmarknaden. Skillnaden mellan hur många kvinnor och män som jobbar nu är den största på 20 år.
I januari var männens sysselsättningsgrad 76,3 procent och kvinnornas 71 procent. Det var 229 000 fler män än kvinnor som hade jobb. I den senaste arbetskraftsundersökningen från SCB i maj var trenden tydlig. Arbetslösheten bland kvinnor sjunker inte längre, men den fortsätter att sjunka för män. Vad beror det på?
Ja, det handlar naturligtvis om en återhämtning av krisen. Jobben inom industrin är på väg tillbaka. Det var flest män som varslades om uppsägning och blev arbetslösa. Men därefter har arbetsmarknaden gynnat män i mycket större utsträckning än kvinnor, eftersom den offentliga sektorn är återhållsam.
Mansdominerade branscher återhämtar sig, men den kvinnodominerade offentliga sektorn är mer återhållsam. Det är alltså en fortsatt uppdelad arbetsmarknad. Kvinnor har också en svagare förankring på arbetsmarknaden. Till skillnad från de manligt dominerade arbetsplatserna har det i de traditionella kvinnoyrkena utvecklats en kultur av att det går att ta in nästan vad som helst.
Då får man också en stor grupp som är löst knuten till arbetsplatsen. Vi har tidigare pratat om de kvinnor som väntar på att telefonen ska ringa. De är tillsvidareanställda, men de får inga timmar. Och varför inte tänka på alla som jobbar inom handeln, som är anställda på 1, 4 eller 7 procent. Jämställdheten går bakåt.
Jag skulle kunna ställa några frågor till arbetsmarknadsministern. Det fanns ett sysselsättningsmål. Det togs bort. Varför? Ministern kan naturligtvis inte vara nöjd med att det är den största klyftan vad gäller sysselsättningsgraden på 20 år. Nej, man är kanske inte nöjd med det.
Men är man nöjd med någon skillnad när det gäller sysselsättningsgrad? I så fall undrar jag: Hur stor skillnad skulle regeringen och Hillevi Engström acceptera? Vi ser de ekonomiska klyftorna, som också ökar. Vi har pratat om arbetsmiljö tidigare. Kvinnorna är förlorarna på arbetsplatserna, på de dåliga arbetsplatserna och med de otrygga anställningarna. De sliter ut sig.
Det är 80 000 kvinnor inom IF Metalls avtalsområde som har 40 procents risk att drabbas av långvariga arbetsskador. Vi har anställningsformerna, som jag nämnde tidigare. Man kan titta på hur det ser ut inom Handels, till exempel. Man kan titta på ett större varuhus eller en butik. Då visar det sig att det finns några som har 80 procents anställningsgrad.
Det kanske är någon på 100. Men väldigt många kvinnor har väldigt låga tal. Det var en kvinna som gick på föräldraledighet. Hon hade en anställning på 30 timmar i veckan. Hon blev ersatt av fyra personer. Oj då, tänker man, hon gjorde ett mycket stort jobb. Nej, men hon ersattes av två personer på tio timmar och två på fem timmar. Jämställdheten går bakåt.
Jag ställde några frågor. Jag hoppas få svar.