KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ann Linde (S):
Sverige har en löpande dialog med den marockanska ambassaden och ambassadören i Sverige, där vi framför våra synpunkter när det till exempel gäller mänskliga rättigheter i Västsahara.
Eftersom interpellanten tar upp de mänskliga rättigheterna och det förfärliga som har hänt med Sultana Khaya och också hennes familj vill jag ta möjligheten att berätta lite om vad Sverige gör för att stödja det västsahariska folket inom ramen för vårt bistånd.
Det är ett viktigt instrument för att stärka utsatta flyktingars mänskliga rättigheter. Sverige är en betydande biståndsgivare till flyktinglägren i Tindouf. Jag har själv besökt lägren i olika omgångar, så jag vet hur dåliga livsvillkoren är. Jag brukar säga att man sitter som gisslan av resten av världen ute i öknen.
Det är faktiskt inte värdigt att växa upp under sådana omständigheter som de i flyktinglägren i Tindouf. Frustrationen i lägren växer, vilket också bidrar till den ökade spänningen. Men vårt bistånd fyller funktionen att göra livet något mer drägligt.
År 2021 gav vi 29 miljoner till flyktinglägren i Tindouf. Främst använder vi en kanal via Oxfam, som genomför olika insatser, såväl sådana som vi har talat om som fredsinsatser, tryggande av livsmedelsförsörjning och så vidare.
En annan insats som jag vill peka på är vårt fleråriga stöd till Oxfam som handlar om att flyktingarna själva ska vara aktörer för utveckling. Befolkningen i de fem västsahariska flyktinglägren har bildat kommittéer som samråder med invånarna i lägren för att definiera behov och sedan utforma projekt som möter samhällets samlade prioriteringar.
Deltagarna i kommittéerna har genomgått olika typer av utbildningar. Det som jag tycker är särskilt roligt är att i kommittéerna är över 80 procent kvinnor, och de flesta är yngre, i åldrarna 20-30 år. Detta bidrar till förbättringar i lägren. Vi gör också insatser via Olof Palmes internationella center, Forumciv och Svenska missionsrådet.
Ett annat exempel är Sveriges stöd till Kristna Fredsrörelsen för att stärka nätverk och främja konfliktlösning utan våldsinslag och öka förståelsen för de ungas rättigheter i hela Maghrebregionen. Vi har också workshoppar med flera andra länder på plats. Vi har även gett stöd när det gäller minhantering och stöd med anledning av covid-19.
Jag skulle vilja säga att Sverige är väldigt aktivt på olika sätt i Västsaharafrågan, både när det gäller mänskliga rättigheter och när det gäller fredsansträngningar och den humanitära situationen.
Ann Linde (S):
Jag vill börja med att i mitt avslutande anförande tacka Lotta Johnsson Fornarve för att hon tar upp denna viktiga fråga om Västsahara och mänskliga rättigheter, för så länge konflikten inte är löst behöver vi också diskutera frågan i Sveriges riksdag. Jag upprepar att vi för en dialog med Marocko och också med ambassaden i Sverige om hur vi ser på frågan.
Vi har ofta inte samma syn på mänskliga rättigheter och folkrätt, men vi tycker ändå att det är viktigt att ha möjligheten till en öppen dialog.
Sverige fortsätter att stödja en rättvis, hållbar och ömsesidigt godtagbar lösning på frågan om Västsahara som ska tillfredsställa det västsahariska folkets rätt till självbestämmande i enlighet med folkrätten och FN:s säkerhetsresolutioner.
Jag kan försäkra Lotta Johnsson Fornarve att vi gemensamt kommer att fortsätta att arbeta för en bra lösning som inkluderar möjligheten till självbestämmande för det västsahariska folket.
Ann Linde (S):
Jag vill tacka Amineh Kakabaveh för att hon återigen tar upp den här frågan i riksdagen. Sedan jag tillträdde som utrikesminister har jag personligen träffat ledningen för självstyret i nordöst vid flera tillfällen. Som Amineh Kakabaveh säger har vi senast i dag träffat Nasrin Abdullah från självstyret i nordöst.
Försvarsminister Peter Hultqvist har också talat med ledningen för SDF, och Utrikesdepartementets Syriensändebud Per Örnéus står i nära kontakt med representanter för styret i nordöstra Syrien.
Men det finns inte ett enda globalt möte som rör Syrien, vare sig i den globala koalitionen, i EU eller i FN, där Sverige inte tydligt och med emfas driver på för att uppmärksamma situationen i nordöstra Syrien, fastän det är svårt. Jag har kunnat förmedla budskapen från de möten som jag har haft med AANES och SDF i det internationella samtalet.
Vi är ett av de få länder som tydligt driver på för att rösten från AANES på ett tydligare och mer systematiskt sätt ska inkluderas i den FN-ledda politiska processen i den globala koalitionen. Sedan tar Amineh Kakabaveh upp fångar. Det är tveklöst en otroligt svår uppgift för självstyret att ta hand om detta.
Det är känt sedan länge inom koalitionen, och resurser har också kanaliserats för att bistå med det. Men detta är bara en av många utmaningar som AANES har att hantera, och genom mina samtal med ledningen för självstyret vet jag att det är väldigt viktigt för dem att också säkerställa det egna folkets behov.
Här har vi valt att fokusera våra resurser på humanitärt stöd och bistånd för att bygga upp människors motståndskraft mot det som händer. Oavsett vem som kontrollerar territoriet är det för det svenska humanitära biståndet centralt att man baserar insatserna på de humanitära behoven.
Kakabaveh tar upp det som skedde i al-Hasakah med fängelset och de fruktansvärda händelserna där. Vi stöder den industriella kvarnen i al-Hasakah, och vi har restaurerat den på olika sätt.
Vi ger också humanitärt stöd till våra partner i Syrien, framför allt för att barn ska kunna gå i skolan och ha en säkrare situation.
Jag tror att det Sverige gör för att stödja folket i nordöstra Syrien får genomslag och dessutom visar vår tacksamhet för det otroliga arbete som kurderna har gjort i vår gemensamma kamp mot Daish och den globala terrorismen.
Ann Linde (S):
Låt mig börja med den sista frågan, om vi kommer att driva frågan om säkerhetszon. Det är ändå vår uppfattning att det mest effektiva att driva är sådant som man tror har någon som helst möjlighet att gå igenom. En säkerhetszon tror vi inte har någon som helst möjlighet att gå igenom. I stället kan det ta vårt fokus från andra saker som är viktiga att driva.
Däremot delar jag naturligtvis Amineh Kakabavehs syn på att Turkiets agerande i nordöstra Syrien inte är acceptabelt. Den offensiv som man inledde 2019 har fått svåra konsekvenser för civilbefolkningen och har inte bidragit till någon stabilitet i området. Det är snarare tvärtom. Inte minst har det tagit fokus från SDF:s förmåga att bekämpa Daish.
Man har behövt omprioritera resurser på andra områden, och där kan man nu se att Daish växer sig starkare. Det visar inte minst intagandet av fängelset. Jag är också orolig över de miliser och väpnade grupper som Turkiet har samarbetat med.
Nu har FN:s undersökningskommission för Syrien dokumenterat flera fall där dessa aktörer kan ha gjort sig skyldiga till allvarliga övergrepp när det gäller mänskliga rättigheter, till exempel godtyckliga frihetsberövanden, plundring och sexuellt våld.
Det är väldigt viktigt att nämna att Turkiet också har drabbats av flera avskyvärda terroristattacker under årens lopp, också av Daish. Turkiet har genuina säkerhetsutmaningar att hantera. Man är också medlem i den globala koalitionen.
Här är det viktigt att Turkiets arbete mot islamistisk terrorism erkänns som viktigt också för svensk säkerhet. Men sättet som man har agerat på i nordöstra Syrien har ofta varit kontraproduktivt, och det har drivit helt oskyldiga människor på flykt. Om detta har vi en väldigt uppriktig dialog med Turkiet.
Jag måste säga att jag delar Amineh Kakabavehs frustration över att det internationella samfundet inte har kunnat göra mer för att vända den negativa trend som är nu. Nu är det realpolitik.
De delar som Amineh Kakabaveh tar upp, inte minst Rysslands roll, där man konsekvent går Asadregimens ärenden, handlingsförlamar FN:s säkerhetsråd. Nordöst har drabbats hårt av detta.
Till exempel kan FN på grund av ryskt påverkansarbete inte längre arbeta gränsöverskridande i nordöstra Syrien. Man tillåter inte att FN-organ för in förnödenheter från Irak, till exempel.
Det är många delar som bidrar till att situationen är allvarlig, och jag vill återigen uttrycka vårt fulla stöd för det viktiga arbete som AANES gör i regionen och för oss alla.
Ann Linde (S):
Ja, Daish har begått fruktansvärda brott och övergrepp mot hela befolkningen i nordöstra Syrien. Det gäller inte bara kurder utan också assyrier, armenier, yazidier, syriska turkmener, araber och andra minoriteter. De brott som har begåtts måste lagföras, men det kommer att ta tid. Sverige fortsätter att verka för att situationen i Syrien hänskjuts till Internationella brottmålsdomstolen, ICC.
I juni 2019 kallade statsrådet Damberg till ett internationellt expertmöte för att diskutera frågor som var kopplade till ansvarsutkrävande för IS brott och inrättade av en internationell mekanism eller tribunal. Detta är fortsatt en prioriterad fråga för regeringen även om inrättandet av en sådan internationell mekanism är mycket komplicerat och skulle kräva stöd från FN:s säkerhetsråd.
Det är svårt att tro att det kommer att ske. Det är därför som vi har fortsatt att stödja andra initiativ för att underlätta ansvarsutkrävande. Jag har redan redogjort för vårt arbete med IIIM och Unitad. Även i regeringens strategi för Syrienkrisen har vi gett Sida en tydlig uppgift att stödja insatser för ansvarsutkrävande.
Stöd går sedan länge till flera gräsrotsorganisationer som samlar in bevisning och vittnesmål som används i rättegångar världen över. Samtidigt har regeringen på hemmaplan genomfört omfattande satsningar på det svenska rättsväsendet, särskilt på Säkerhetspolisen och Polismyndigheten.
Regeringen kommer att fortsätta att prioritera ansvarsutkrävande och verka för upprättelse för befolkningen i nordöstra Syrien och för terrorismens offer.
Ann Linde (S):
har frågat mig om regeringen har vidtagit åtgärder för att förmå talibanregeringen att stoppa förföljelsen av kristna och om ytterligare åtgärder kommer att vidtas den närmaste tiden. Han hänvisar till Open Doors årliga rapport, som visar att Afghanistan toppar listan när det gäller förföljelse av kristna. Det är helt oacceptabelt att människor förföljs på grund av sin tro.
Jag har tidigare sagt, bland annat i ett frågesvar till Staffan Eklöf, att religions- och övertygelsefrihet är en mänsklig rättighet. Alla människor ska kunna leva, utöva och manifestera sin tro utan rädsla för att bli hotade eller förföljda på grund av sin religion eller övertygelse.
Därför skrev Sverige redan i september under ett upprop tillsammans med 17 andra länder, bland annat USA, Nederländerna och Polen, som kritiserade förföljelsen av personer som tillhör religiösa minoriteter i Afghanistan.
Vi tog upp den djupa oro som vi hyste för att kristna, shiamuslimer, hinduer, sikher, icke-troende och andra inte fick utöva sin tro, och vi uppmanade till en inkluderande regering där också personer som tillhör religiösa minoriteter fick plats. Staffan Eklöf tar i sin interpellation upp biståndet och att Sverige torde vara ett av de västländer som den självutnämnda talibanregeringen lyssnar på.
Sverige stoppade direkt efter maktövertagandet allt bistånd som gick via den afghanska regeringen och dess myndigheter. Inget bistånd ska finansiera eller legitimera talibanerna. Svenskt bistånd kanaliseras endast till enskilda organisationer och FN-organ. Vi ska stödja den afghanska befolkningen, och det gör vi bland annat genom humanitärt stöd baserat på humanitära principer.
Det är behoven som styr tilldelningen, och i detta är Sverige och det internationella samfundet tydliga - stödet ska ges till dem som behöver det mest, oavsett grupp eller etnicitet. Givarsamfundet har en nära dialog om detta, och FN följer upp på plats i Afghanistan så att ingen diskriminering sker, inte heller mot kristna.
Att använda humanitärt stöd som påtryckningsmedel låter sig inte göras, eftersom stödet baseras på grundläggande humanitära principer om opartiskhet och neutralitet. Mänskliga rättigheter förblir en central del av det svenska biståndet. Sverige kommer även fortsättningsvis att arbeta för att stödja organisationer, såväl FN-organ som enskilda organisationer, som verkar för att främja mänskliga rättigheter.
Situationen i Afghanistan är ytterst allvarlig och följs noga av oss och av det internationella samfundet. Sverige för ingen dialog med talibanerna på politisk nivå. Sverige arbetar i stället tillsammans med andra aktörer för att förmå talibanerna att respektera individers åtnjutande av mänskliga rättigheter, även för personer som tillhör minoriteter.
Ann Linde (S):
Den dystra bild som Open Doors presenterar i sin årliga rapport visar att det förekommer allvarliga begränsningar av religions- och övertygelsefriheter för kristna, inklusive förföljelser och de saker som Staffan Eklöf tar upp, både i Afghanistan och i andra länder.
Sverige arbetar på bred front för att försvara och skydda dessa rättigheter och för att stärka skyddet för personer som tillhör religiösa minoriteter, inklusive kristna, i Afghanistan och i andra länder.
Vi är aktiva och pådrivande både i EU för att EU ska ha en stark och enad röst och inom FN för att vi ska försvara och skydda individernas friheter att både välja, byta och utöva religions- eller trosuppfattning och för att de ska skydda de kristna minoriteterna.
Det här är också inom ramen för den allmänna granskningsmekanismen i FN:s råd för mänskliga rättigheter. Vi samarbetar också med likasinnade länder internationellt, till exempel inom ramen för den internationella kontaktgruppen och den internationella alliansen för religions- och övertygelsefrihet.
Vi har också ett särskilt sändebud för interkulturell och interreligiös dialog som arbetar för att stärka åtnjutande av mänskliga rättigheter också för personer som tillhör kristna minoriteter och för att motverka förföljelse av personer som tillhör andra religiösa minoriteter.
Sedan talibanerna tog över i Afghanistan har, utöver situationen i Mellanöstern och Nordafrika som vi känner till, minoriteternas roll i Afghanistan både bevakats och belysts.
Sverige sätter tryck på den självutnämnda talibanregimen för att respektera de internationella regelverk som finns, inte minst genom att vi agerar tillsammans med andra EU-länder.
Ann Linde (S):
Staffan Eklöf ställer en rad specifika frågor om biståndet som givetvis ska ställas till biståndsministern. Däremot kan jag generellt säga att situationen i Afghanistan är väldigt allvarlig, och utöver förföljelsen av kristna har över hundra personer med koppling till regeringen och säkerhetssektorn letats upp och dödats.
Man har arresterat journalister och kvinnorättsförsvarare, och omvärlden har därför ställt en rad krav på talibanregimen. Jag har full förståelse för den rädsla som inte bara kristna utan också andra personer som tillhör minoriteter känner i dagens Afghanistan. Det är många kvar, även om vi har fått ut många via de evakueringar som har skett.
För att förmå den självutnämnda talibanregimen att respektera mänskliga rättigheter arbetar Sverige tillsammans med andra. Vi för inga samtal med talibanregimen på politisk nivå, eftersom det skulle legitimera dem. Vi använder FN, som finns på plats i landet, och FN har kontinuerlig kontakt med talibanerna.
De är tydliga i sina kontakter med talibanerna när det gäller vilka krav som ska ställas för att de ska få humanitärt stöd. FN:s generalsekreterare har uttryckt stor oro över bristen på respekt för mänskliga rättigheter, och han har också skrivit en rapport där detta kommer fram. Vi arbetar också genom EU. EU träffar talibanregimen.
EU:s rådsslutsatser om Afghanistan har legat till grund för diskussionerna, och där ingår krav på respekt för mänskliga rättigheter, även för personer som tillhör minoriteter. Jag träffar också representanter för länder som har kontakt med den självutnämnda talibanregimen. Där redogör jag för Sveriges inställning och den oro som vi har för vad som händer i landet.
Att vi kommunicerar kraven och förväntningarna som vi har på talibanerna tillsammans med andra gör oss starkare. Det är inte bara Sverige som vill se ett Afghanistan som respekterar individers åtnjutande av mänskliga rättigheter, utan det är så gott som hela det internationella samfundet. Det är oklart för mig om Staffan Eklöf vill att jag ska ha direktkontakt med den självutnämnda talibanregimen för att framföra svenska krav.
Jag har ingen avsikt att träffa den självutnämnda talibanregimens utrikesminister.
Ann Linde (S):
Det som pågår i Afghanistan är oerhört tragiskt. Det handlar om diskriminering av kvinnor och flickor, åsidosättande av medie- och yttrandefrihet och att inte kunna utöva sin tro av rädsla för hot eller förföljelse. Åtnjutande av mänskliga rättigheter för personer som tillhör minoriteter, inklusive kristna, är en central fråga som jag kommer att fortsätta att driva tillsammans med andra.
Detsamma gäller kravet på en inkluderande regering där också personer som tillhör religiösa minoriteter får plats. Fast jag kommer inte att göra det genom aktiv engagemangspolitik med den självutnämnda talibanregimen. Det humanitära biståndet är ägnat att rädda liv och lindra nöd för den afghanska befolkningen.
Jag kommer inte att utnyttja den afghanska befolkningens, inklusive religiösa minoriteters, behov av stöd i ett spel för att utöva tryck mot den självutnämnda talibanregimen. Lidandet är tillräckligt stort ändå. Sverige ska fortsätta att stå upp för de viktiga principerna om humanitet, opartiskhet, neutralitet och oberoende.
Däremot måste Sverige och det internationella samfundet se till att biståndet inte utnyttjas av talibanerna. Inget bistånd ska finansiera eller legitimera talibanerna. Därför tycker jag att det är bra att Sidas riktlinjer för bistånd till Afghanistan tydliggör att inget stöd ska ges via aktörer som möjliggör institutionaliserade former av diskriminering eller brott mot mänskliga rättigheter.
Likafullt kommer vi via vårt bistånd att fortsätta att stödja civilsamhället, som agerar för att stärka mänskliga rättigheter i Afghanistan.
Ann Linde (S):
Markus Wiechel har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta i syfte att verka för att Taiwan får samma möjlighet till engagemang i exempelvis FN:s olika organisationer som andra länder. Vidare har Markus Wiechel frågat mig varför Taiwans diplomatiska representation i Sverige inte får en status som är likvärdig andra ambassaders.
Markus Wiechel har också frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta i syfte att stärka de diplomatiska banden mellan Taiwan och Sverige samt de internationella organ där Sverige finns representerat. Slutligen har Markus Wiechel frågat mig om det kan bli aktuellt med en förändring i ett-Kina-politiken, mot bakgrund av Kinas agerande mot Taiwan.
Samtliga EU-länder har i dag diplomatiska förbindelser med Kina, och alla följer den så kallade ett-Kina-politiken. Som jag tidigare har meddelat riksdagen betyder det att vi inte ser någon möjlighet att erkänna Taiwan som stat. Av detta följer att Taiwans representationskontor i Stockholm inte kan likställas med en ambassad. Regeringen avser inte att ändra sin ett-Kina-politik.
Sveriges goda förbindelser med Taiwan har utvecklats över många år inom ett flertal områden. Handelsutbytet med Taiwan är ett exempel. Svenska företag har haft en lång och framgångsrik närvaro i Taiwan, och i dag verkar närmare hundra svenska företag där. Business Sweden-kontoret i Taiwan har varit aktivt sedan 1991 och var ett av dåvarande Exportrådets första kontor i Asien.
Regeringen vill fortsätta utveckla förbindelserna med Taiwan. Regeringens utgångspunkt är att verka för ett så brett och heltäckande deltagande som möjligt i det internationella samarbetet. Det gäller också Taiwan. Både Sverige och EU har ett intresse av att Taiwan deltar i internationella organisationer. Vad gäller fullvärdigt deltagande i FN vill jag förtydliga att medlemskap i FN endast är öppet för stater.
Taiwan är däremot medlem i exempelvis Världshandelsorganisationen, Asiatiska utvecklingsbanken och Internationella olympiska kommittén. Regeringen stöder Taiwans möjligheter att delta i internationella organisationer.
Ann Linde (S):
Som sagt öppnade Exportrådet ett kontor i Taipei 1991. Där är Business Sweden nu, och det redan omfattande utbyte vi har med Taiwan bedrivs inom den ramen. Jag tycker att det är konstigt att det verkar som om Boriana Åberg inte har förstått att det varit en pandemi i två år.
Karantänsreglerna har gjort att vi inte kunnat närvara så mycket i Taiwan som vi skulle ha velat. Vi tittar hela tiden på det här, och vår representant återvänder till Taipei inom kort. Nu ökar dock smittspridningen igen, och då kanske man behöver ha mindre närvaro igen. Det borde inte vara så svårt att förstå. Både Sverige och EU har i dag goda förbindelser med Taiwan på många områden.
Vi har en övertygelse tillsammans med EU att Taiwan har en välutvecklad demokrati och att man efterlever rättsstatens principer. Utbytet finns också inom frågor som gäller mänskliga rättigheter och fackliga rättigheter, inom handel, inom klimatfrågor och inom innovation.
Från regeringens sida ser vi möjligheter till ett ännu mer utökat utbyte mellan Sverige och Taiwan, till exempel inom kultur, forskning och handel. Inom handel har vi ett väldigt brett utbyte. Det finns som sagt över hundra svenska företag där.
Vi har också handelsöverläggningar på statssekreterarnivå - vice-minister, som man säger på engelska - årligen ända sedan 1980-talet, så att vi inte har goda och utvecklade kontakter stämmer helt enkelt inte. Inom det internationella samarbetet har Sverige och EU ett fortsatt intresse av att stödja Taiwans deltagande i internationella organisationer.
Vi stöder alla möjligheter där man inte måste delta som stat, för låt mig återigen understryka att regeringens hållning i frågor som rör Taiwan ligger fast. Varken Sverige eller EU har för avsikt att ändra ett-Kina-politiken. Det betyder att vi inte ser någon möjlighet att erkänna Taiwan som stat.
Ann Linde (S):
Jag tycker att det är olyckligt att Markus Wiechel verkar antyda att Estland och Litauen skulle ha en annan syn på Taiwans status och inte stödja ett-Kina-politiken. Detta stämmer inte. Samtliga EU-länder, inklusive Estland och Litauen, har understrukit, särskilt den senaste tiden, att de fortsatt stöder ett-Kina-politiken.
Regeringens utgångspunkt är att verka för ett så brett och heltäckande deltagande som möjligt i internationella samarbeten för Taiwan, till exempel när det gäller deltagande i olika expertorgan samt när det gäller luftfart, hälsa och handel. Vi tycker att Taiwan bidrar på ett positivt sätt här, och därför är vi aktiva i att arbeta för detta.
Oaktat frågan om medlemskap i till exempel FN har man bidragit värdefullt inom WHO. Som interpellanten och Boriana Åberg nämnde har man från Taiwans sida också varit väldigt aktiv i att bidra i arbetet mot coronaviruset.
Därför stöder regeringen att Taiwan får delta i WHO:s hälsotekniska arbete, i arbetet när det gäller coronapandemin och på andra områden. Jag ser gärna en utveckling där Taiwan åter får möjlighet att delta i Världshälsoförsamlingen som observatör. Detta gjorde Taiwan 2009-2016.
Under tiden försöker Sverige och EU att finna praktiska lösningar på hur man skulle kunna inlemma Taiwan i WHO:s arbete. Det är beklagligt att Kina försöker att begränsa Taiwans rörelseutrymme. Det är också väldigt oroande att Kinas militära närvaro kring Taiwan har ökat.
Som jag har sagt tidigare verkar både Sverige och EU för en fredlig konfliktlösning på folkrättens grundvalar i alla internationella sammanhang. Därför måste Kina, liksom alla andra stater, efterleva sina folkrättsliga förpliktelser. De meningsmotsättningar som finns mellan Folkrepubliken Kina och Taiwan måste lösas på fredlig väg och på ett sätt som överensstämmer med viljan hos Taiwans befolkning.
Regeringen tar fullt avstånd från bruket av militära hot.