KBLab/rixvox huggingface dataset:
Andreas Carlgren (C):
Först är det en grundläggande sak som ska klaras ut. Det var en gång, även om det nu är mycket länge sedan, en socialdemokratisk regering som valde att starta det som blev världens största kärnkraftsprogram per invånare. Man gjorde det utan att ha någon som helst kontroll på att avfallsfrågan var löst. Inte ens det som blev SKB var påtänkt, än mindre startat.
Centerpartiet motarbetade de kärnkraftverken. Men det är självklart att vi nu ska vara med och ta ansvaret.
Vi kan också se att det ansvaret har fört till stora framsteg - så stora framsteg att det när man i dag jämför med de risker som andra energislag kan medföra är fullt tänkbart att vi kommer att ha kärnkraft några år till i Sverige och att en eller annan gammal reaktor byggs ut. Det är i sig inte alls dramatiskt längre.
Däremot är det också helt klarlagt, utifrån regler som vi är överens om, att kärnkraftsindustrin inte kan smita undan en tum från sitt ansvar. Den lagstiftning som gäller sedan tidigare är att man har det fulla ansvaret för att ansöka om det förvar som kan behövas för det avfall som skapas.
Dessutom har vi ökat ansvaret för kärnkraftsindustrin genom att också ge den det fulla ansvaret för eventuella kostnader om det värsta tänkbara skulle inträffa, nämligen en olycka. Det betyder också att om man från kärnkraftsindustrins sida vill förlänga kärnkraftens liv måste man på en gång också räkna på vad det innebär för kostnad, både för avfallshantering, för själva driften av kärnkraften och för eventuella olyckor.
Man kan inte smita undan i någon del. Det är fullständigt glasklart i lagstiftningen. Man ställs till svars hela vägen. Vi har också en tydlig boskillnad mellan bolag och stat. Det är inte staten som ska beräkna hur mycket avfall det kommer att bli. Där ligger ansvaret hos bolagen. Det är de som har ansvaret och avgör hur länge de anser att det är lönsamt att säkra driften. Från statens sida ställer vi krav på miljö och säkerhet.
Där har vi myndigheter som ska bedöma. Det är Miljödomstolen och Strålsäkerhetsmyndigheten. Det är också fullständigt klart att staten inte kommer att släppa kärnkraftsindustrin en millimeter över bron utan att den också tar det fulla ansvaret. Till sist vill jag säga klart och tydligt att när det gäller mellanlagret i Clab har man bedömt att det kan både renoveras och byggas ut.
Men det dystra svaret på frågan om säkerhet fullt ut klaras för hela kedjan av avfallshanteringen är att det får vi veta först den dag man på allvar har prövat de metoder som nu SKB vill satsa på. Jag räknar med att det ska gå att lösa, men också där gäller den strikta uppdelningen. Kärnkraftsindustrin har ansvaret att lägga sitt förslag och sin ansökan på bordet.
Jag och regeringen, liksom myndigheterna och Miljödomstolen, ska hålla tummen i ögat på de bolagen och se till att det i varje del granskas att villkor, regler och krav verkligen är uppfyllda.
Andreas Carlgren (C):
Det stämmer precis. Jag sade det där som miljöminister när jag stod inför Kärnavfallsrådet. Det var också ett sätt att visa att man med väldigt starkt engagemang kan åstadkomma förändring, och det är det som har skett när det gäller kärnkraftsfrågan och den förnybara energin. I dag ser vi att förnybar energi ökar enormt i Sverige.
Vi ser också att det i dag finns en mycket bred uppslutning bakom det ansvar som ska gälla för att lösa avfallsfrågan också för kommande generationers skull. Det är helt sant som Peter Jeppsson säger. Grundfrågan, det vill säga hur man ska klara en säker förvaring av avfallet, borde självklart ha ställts innan man en gång påbörjade utbyggnaden.
Det som vi, som den gången motarbetade utbyggnaden, kan göra i dag är trots allt att se till att vi verkligen löser avfallsfrågan. Och jag tror att vi i dag är mycket närmare än någon gång tidigare. Jag tror också att Sverige är långt före många andra i världen på den punkten. Vi ska ändå fortfarande hålla tummen i ögat, ställa mycket höga krav och se till att det här ansvaret tas hela vägen.
Och genom att satsa, precis som jag beskrev i interpellationssvaret, mycket mer på förnybar energi kommer vi faktiskt också att minska beroendet av kärnkraften. I dag tycker jag att vi är i en situation där det inte är särskilt dramatiskt att tänka sig att kärnkraften, den parentes vi har i Sverige, kommer att förlängas ett antal år till. Det viktiga är att vi gemensamt tar ansvar för avfallets säkerhetsfrågor och ser till att mycket snabbt fortsätta utbyggnaden av förnybar energi.
Andreas Carlgren (C):
Mats Pertoft har frågat mig om jag avser att verka för att Naturvårdsverket erhåller resurser så att verket inte ska behöva avstå från yttranden i ärenden på grund av resursbrist. I budgetpropositionen från regeringen anges anslag för myndigheternas verksamhet och deras myndighetsutövning. Regeringen föreslår där en tilldelning av medel på anslaget för det kommande året samt beräknar medel för de två nästkommande åren.
Utifrån tilldelat och beräknat anslag ansvarar sedan myndigheten, i det här fallet Naturvårdsverket, för att fördela och prioritera för sin verksamhet. Naturvårdsverkets förvaltningsanslag har i likhet med andra myndigheters anslag på sedvanligt sätt pris- och löneomräknats årligen.
Regeringen har, precis som Mats Pertoft anger, i regleringsbrev till Naturvårdsverket pekat på behovet av att Naturvårdsverket hanterar yttranden i ärenden när det gäller prövningar enligt miljöbalken - detta för att tidigt i processen underlätta, förkorta och effektivisera domstolarnas och andra myndigheters planering och ärendehandläggning.
Jag vill understryka att det är självklart att Naturvårdsverket ska yttra sig i ärenden när det gäller prövningar enligt miljöbalken. Regeringen arbetar bland annat med en ändring av Naturvårdsverkets instruktion, och där finns ambitioner att reglera denna viktiga uppgift för Naturvårdsverket.
Jag anser att det åligger Naturvårdsverket att utifrån de diskussioner som förs mellan regering och departement samt myndighetens ledning fördela de resurser som tilldelats verksamheten så att myndighetens uppgifter kan bedrivas på ett fullgott sätt.
Andreas Carlgren (C):
Först är vi helt överens om att ärendet som gäller storhamnen Norvik i Nynäshamns kommun är ett väldigt stort ärende. Men precis som Mats Pertoft säger är det ett ärende som avgörs av Miljödomstolen, och därför ska jag över huvud taget inte uttala mig om det.
Men jag kan utan vidare säga att jag tycker att det är anmärkningsvärt när man från myndigheten - om jag nu inte uttalar mig om ett särskilt ärende - Naturvårdsverket inte yttrar sig i stora och viktiga ärenden. Jag konstaterar att uppdraget till Naturvårdsverket bland annat är att yttra sig i ärenden när det gäller prövningar enligt miljöbalken, precis som jag säger i svaret.
Jag kan också konstatera att det är helt uppenbart att anslaget för förvaltningsuppgifter på Naturvårdsverket hela tiden har räknats upp och aldrig har varit högre än vad det är i dag. Det har dessutom hela tiden anpassats efter de uppgifter som ligger på verket.
Det fungerar så att om det läggs till nya stora uppgifter får man ökat anslag, och om det flyttas uppgifter från förvaltningsansvaret minskar anslaget för just förvaltningsfrågor i motsvarande grad. Jag kan bara säga, så att det blir helt tydligt mellan oss, att jag har jämfört med den förra mandatperioden. Med de löne- och prisuppräkningar som har gjorts är det klart att anslaget har varit högre under den nuvarande regeringens tid.
Men likväl tycker jag inte heller att den förra regeringen gav för små anslag till Naturvårdsverket. Det är helt enkelt så att myndigheten ska klara av den här typen av uppgifter - det hävdar jag fortfarande utan att lägga mig i det enskilda yttrandet. Det är inte en anslagsfråga, som det kanske låter på interpellationen.
Jag kan också tänka mig att om jag som tjänsteman blev uppringd av Miljöpartiets gruppledare i Nynäshamn och blev tillfrågad varför jag inte hade svarat skulle jag kanske också ha hänvisat till något sådant som det som nu uppenbarligen har skett. Men det är inte det vi ska föra debatten om i riksdagen nu.
Myndigheten har en uppgift, och jag är övertygad om att myndigheten också kommer att klara att ta sitt ansvar och utföra sitt uppdrag.
Andreas Carlgren (C):
Jag tycker att Mats Pertoft hade rätt när han i det första inlägget pekade på hur viktigt det är att myndigheten Naturvårdsverket yttrar sig i stora miljöbalksärenden. Jag tycker också att det var riktigt när han påpekade att det är viktigt att man inom ramen för de resurser man har klarar av sitt uppdrag.
Däremot tycker jag att Mats Pertoft halkar helt snett när han säger att ministern som är ansvarig väl inte kan titta på när domstolsprocessen pågår. Det är precis vad jag ska göra. Enligt regeringsformen ska jag absolut inte ingripa i en domstolsprocess. Om jag i det läget hade pekat finger åt myndigheten och sagt vad den ska yttra sig om och inte yttra sig om skulle jag ha gjort direkt fel. Det ska vara helt klart och tydligt.
Sedan säger Mats Pertoft att vi naturligtvis inte ska hänga upp oss på vad en enskild tjänsteman har sagt. Men sedan är det precis det han gör när han hänvisar till just denne tjänsteman och hävdar att det är resursbrist eller att det skulle kunna vara, som han uttrycker det, andra konstiga skäl. Men sådan är inte riksdagens uppgift att övervaka regeringen. Jag har att ta ansvar för mina myndigheter, och det gör jag. Jag sköter också myndighetsdialogen med dem.
Men det gör jag inte här i riksdagen. Däremot är jag tydlig i riksdagen: Ja, Naturvårdsverket har en viktig uppgift. De ska yttra sig i ärenden när det gäller prövningar enligt miljöbalken - det är en självklarhet. Det framgår också av Naturvårdsverkets instruktion, som vi nu förtydligar. Vi för också en dialog med Naturvårdsverket så att Naturvårdsverket ska klara av sina viktiga uppgifter inom de resursramar som myndigheten har.
Andreas Carlgren (C):
Det har helt klart i den här debatten framkommit att Naturvårdsverket har ett större anslag för förvaltningen än någonsin. Det är helt enkelt därför att det är ett anslag som räknas upp med priser och löner och med de uppgifter som man har.
Dessutom är det helt klart, och har varit sedan tidigare, att Naturvårdsverket har ett viktigt uppdrag att hantera yttranden i ärenden när det gäller prövningen enligt miljöbalken. Regeringen har påpekat det tydligt i regleringsbrevet till Naturvårdsverket. Nu kommer vi att förtydliga instruktionen.
Där kommer de viktiga uppgifterna för Naturvårdsverket att framgå, även uppgiften att yttra sig i ärenden när det gäller prövningar enligt miljöbalken framgår. Jag är övertygad om att Naturvårdsverket kommer att klara den viktiga uppgiften. Det är ett mycket kompetent Naturvårdsverk vi har med en mycket kompetent ledning. Vi för en klar dialog med Naturvårdsverket, precis som en departementsledning ska göra.
Andreas Carlgren (C):
Jag välkomnar självklart varje debatt med Per Bolund. Jag tycker att det var helt naturligt att slå ihop svaren därför att de båda berör problem som hänger ihop med kärnkraften. Det finns inte på något sätt en ovilja att diskutera varje enskilt problem för sig. Nu blir det ändå inte en bred diskussion i dag därför att Per Bolund väljer att göra den smalare.
Flera av de påståenden som görs i interpellationen om utsläppsdoserna i kärnkraftverken tycker jag inte har täckning. Det är ett skäl till att föra en ordentlig debatt om det. Om det nu var en fråga eller ett påstående vet jag inte, men Per Bolund menade att jag skulle vilja väja för debatten av det skälet att vi vill hålla ansvaret så långt ifrån som möjligt. Det är precis tvärtom.
Jag tycker att ansvaret ska läggas där det hör hemma. Jag tänker inte gå in och ta över ett ansvar som kärnkraftsbolagen har. Det skulle vara att minska trycket i tummen på ögat på kärnkraftsbolagen när det gäller ansvaret för kärnbränsleförsörjningen. Där är det ett faktum, som jag säger i interpellationssvaret, att Vattenfall och Eon är de som har det fulla ansvaret.
Mitt agerande som miljöminister kommer inte på något sätt att minska eller frånta dem det ansvaret. Det riktiga sättet att arbeta är att, i stället för att gå in och ta över en del av ansvaret eller en del av aktiviteterna, lägga ansvaret på dem och se till att det följs upp av de tillsynsmöjligheter som är berörda.
Sedan kan jag också bara konstatera att mycket högre säkerhetskrav gäller när det handlar om biobränslet och kärnbränslet som helhet, både för kärnkraften som helhet och för bränslet. Det är alltså inte fråga om det.
Däremot är det ett faktum att de höga krav som ska gälla för uranbrytning som bolagen nu regelbundet följer upp också följs. Det sker genom att Vattenfall och OKG:s kraftgrupp, som du nämnde, reser till de gruvor det är fråga om och inspekterar på plats.
Man gör också uppföljningar med berörda myndigheter, och man går igenom läget i de samhällen som finns runt omkring. Det finns det FN-arbete jag redovisar, och det finns det arbete som görs i andra internationella forum. Till sist går frågan tillbaka till Per Bolund.
Det är ett faktum att alla problem ändå inte kan bli lösta på en gång vare sig i uranbrytning eller, precis som Carl B Hamilton riktigt påpekade, i annan mineralutvinning.
Är det en bredare princip att vi ska avstå ifrån att importera till exempel mineral från länder som Namibia, som vi vet fortfarande befinner sig i en ekonomisk situation där man arbetar hårt med att lösa problem? Ska vi medverka till att skapa ännu sämre ekonomiska förutsättningar att göra någonting, för att trygga vårt samvete?
Ska vi för att veta att vi inte är en del i problemet avstå från import? Om det gäller uranbrytning, ska det gälla också i andra sammanhang? Frågan går alltså tillbaka till Per Bolund: Vad är egentligen lösningen på miljöproblem som vi vet finns internationellt och som gäller annan verksamhet?
Är det att begära utträde ur världen, eller är det att delta i ett arbete för att faktiskt skapa bättre förutsättningar för att lösa problemen?
Andreas Carlgren (C):
Det ligger på något sätt i Per Bolunds affärsidé att han måste visa att det är oerhörda skillnader mellan honom och regeringen när det gäller inställningen till säkerhetsfrågor, men min poäng är att det inte är det som är skillnaden mellan oss. Det är inte ambitionen i att se till att säkerhetskraven följs.
Det blir så tydligt när man lyssnar på dig, Per Bolund, att du slår in - med våldsam kraft ibland - fullständigt vidöppna dörrar. Du säger lite upprört: Skulle det inte vara annorlunda för just radioaktivt material? Ursäkta, men det framgår redan av mitt interpellationssvar att det är precis så vi tycker.
Det är därför vi har starkare krav när det gäller strålsäkerheten, precis som du själv nämner, och det är därför radioaktiviteten i en urangruva kräver att det är större krav på kontrollverksamhet än i andra mineralgruvor. Det är också precis vad som sker. Nästa fråga är: Smiter jag ifrån mitt ansvar när jag klart och tydligt säger att ansvaret ligger hos bolagen och att jag inte ska ta över det, men jag ska se till att de tar det?
Inte heller där håller jag med om att du tar ett större säkerhetsansvar eller har högre säkerhetsambition. Det är bara det att du är lite mån om att regeringen går in och tar över en del av den aktivitet som bolagen ska stå för. Du vill naturligtvis det för att kunna fladdra lite med säkerhetsfjädrar och säga: Jag är lite bättre på säkerheten än den regering som nu sitter. Med förlov sagt tror jag att det är lite struntprat.
Det är bara en skillnad dels mellan tydligheten i var ansvaret ligger och att följa upp att det ansvaret tas, dels att låtsas att vi ska ta över det ansvaret. När det sedan gäller frågan om kärnkraftsavvecklingen är, om jag förstått dig rätt, den ståndpunkt som du, Per Bolund, nu företräder en ståndpunkt med ett något passerat bästföredatum.
Som jag numera förstår er säger ni ju inte att kärnkraften ska avvecklas nu, utan också ni drar ut på tiden - oklart ännu hur länge. Därför blir väl också detta en fråga att hantera för den regering som du och några till hoppas på i höst. Hur ska alltså uranbrytningen hanteras?
Skulle det verkligen vara så att ni i stil med det Carl B Hamilton frågar om nu ställer upp och säger till exempel till namibierna att nu gäller helt andra krav och att vi om kraven inte uppfylls avslutar importen skulle det, tycker jag, vara ett felaktigt sätt att arbeta. Det är ett mycket riktigare sätt att säga: De här kraven gäller. Vi följer upp att de genomförs. Vi samarbetar också till exempel med ett land som Namibia för att se till att göra det möjligt.
Vi använder FN-systemet för att se till att kraven ställs, att kontrollen finns, att företagen deltar i arbetet och att också berörda länder deltar i arbetet. Jag tror att det är en mycket mer konstruktiv och framgångsrik väg och är övertygad om att det, om Per Bolund mot förmodan fick möjlighet att visa vad han i verkligheten skulle göra, inte heller på den punkten skulle skilja sig särskilt mycket från det vi gör.
Allt annat skulle nämligen framstå som rätt orimligt också i internationella ögon så att säga.
Andreas Carlgren (C):
Jag bara konstaterar att det finns ett antal krav för uranbrytningen. Vår skyldighet, vår uppgift, är att se till att de kraven uppfylls. Det ansvaret ligger på bolagen. Vi följer upp att bolagen tar det ansvaret. Eftersom det inte fungerar helt perfekt kommer det att krävas ett fortsatt arbete inom ramen inte minst för FN-systemet för att se till att det blir en bättre kontroll och efterlevnad.
Men lösningen på problemet är inte att Sverige börjar mäla sig ur det internationella systemet och på egen hand eller inom EU-systemet börjar ställa helt andra och egna krav som till sist skulle riskera att leda till handelshinder. Lösningen ligger i stället i att fortsätta samarbetet inte minst med berörda länder. Jag uppfattar att det från de ländernas regeringar finns en mycket stor vilja till samarbete inom ramen för FN-systemet och inom ramen för den kontroll som ska göras.
Det är så vi arbetar och fortsatt kommer att arbeta.
Andreas Carlgren (C):
Gunilla Carlsson i Hisings Backa har frågat Beatrice Ask om hon avser att ta initiativ till att möjliggöra ordningsbot vid nedskräpning eller på vilket annat sätt hon vill underlätta möjligheterna till lagföring av dem som skräpar ned på allmän plats. Arbetet inom regeringen är fördelat på så sätt att det är jag som ska svara på interpellationen. Av miljöbalken framgår tydligt att nedskräpning är förbjudet.
I miljöbalken finns också en straffbestämmelse som innebär att det är straffbart att skräpa ner. Nedskräpning är alltså redan kriminaliserat och kan leda till straff i form av böter eller fängelse i högst ett år. Nedskräpning kan vara av olika omfattning och vara olika allvarligt, och det finns därför en vid straffskala för det här brottet.
Gunilla Carlsson har anfört att alla vet att det är förbjudet att skräpa ned men att risken att drabbas av påföljder är i stort sett obefintlig. Hon har därför gjort gällande att det behövs bättre metoder för att beivra nedskräpning och att ett sätt att göra detta är att göra det möjligt att utfärda ordningsbot för nedskräpning.
Jag håller med Gunilla Carlsson om att nedskräpning i parker och på andra allmänna platser är ett problem, och jag anser, som jag tidigare sagt, att det är viktigt att arbeta med attityder och att skicka signaler om att det inte är acceptabelt att skräpa ned. I miljömålspropositionen har regeringen under målet God bebyggd miljö konstaterat att frågan om nedskräpning bör prioriteras i högre grad.
I framtiden väntar också arbetet med att ta fram nya etappmål för miljömålsarbetet. Regeringen har också anslagit medel för flera pågående åtgärder för att minska nedskräpningen. Exempel på det är Naturvårdsverkets arbete för att minska nedskräpningen i samhället, där verket bland annat fördelar medel till Stiftelsen Håll Sverige Rent för dess kampanjer.
Ett annat exempel på arbete mot nedskräpning som regeringen bidragit med medel till är ett strandstädningsprojekt som genomförs i regionen Västra Götaland och som innebär att stränder från Lysekil till norska gränsen städas inför somrarna. När det gäller frågan om ordningsbot och nedskräpning övervägs den inom Regeringskansliet. Det finns flera tänkbara lösningar som alla nu analyseras närmare.
Lösningar som rör kommunernas roll liksom ändringar av de rent straffrättsliga reglerna är sådant som vi tittar närmare på. Vi diskuterar för närvarande hur en reform ska utformas på bästa sätt. Som framgår av mitt svar i dag är nedskräpning en fråga som regeringen tar på stort allvar och som i högsta grad är föremål för insatser från vår sida. Jag avser att även fortsättningsvis verka för en minskad nedskräpning.
Andreas Carlgren (C):
Först vill jag säga att det verkligen är menat som ett positivt svar. Vi tycker båda att det är en härlig tid när människor kan vara ute - packa med sig matsäck, sitta ute i gröngräset och äta och umgås, flytta med sig vardagsrummet ut och umgås stort tillsammans med andra utomhus. Men problemet är naturligtvis avigsidan, alltså den stora nedskräpningen. Jag tror att det är olika insatser som behövs.
För det första är det attityderna, som vi också är överens om, och där görs ett stort arbete. Det kommer att krävas mer arbete framöver, och det måste rikta sig inte minst till många unga och också bli en ständig påminnelse. Det andra är det konkreta arbetet med renhållning. Där bidrar vi, som jag berättade om, till olika projekt. Kommunen har många viktiga projekt, och enskilda föreningar och organisationer bidrar också med viktiga insatser.
En tredje viktig fråga är själva förbudet mot nedskräpning. Precis som jag säger och som Gunilla Carlsson bekräftar råder ett helt entydigt förbud mot nedskräpning. Det man gör när man skräpar ned är helt uppenbart något olagligt, och det har till och med höga straff. Det betyder alltså att det kan bli dagsbot eller fängelsestraff om man fälls för det.
Dilemmat är, precis som Gunilla Carlsson pekar på, att det i sin tur kräver en rätt krånglig procedur, av rättssäkerhetsskäl naturligtvis, och dessa är viktiga. Därför tycker jag att det är rimligt att titta på om det är möjligt att hitta en annan form. Det är uppenbart att när man förelägger någon en ordningsbot kan polisen göra det på plats, det går snabbt och enkelt.
Det kräver visserligen att den misstänkte erkänner sitt brott, men jag tror att det i de flesta fall brukar vara rätt uppenbart. Då kan man ordna straffet enkelt och snabbt på plats. Dilemmat där är å andra sidan att man formellt sett och ur lagstiftningssynpunkt gör brottet lindrigare när det egentligen är ett rätt allvarligt brott. Det är en del sådana frågor som vi brottas med.
Därför är det lagtekniskt inte alldeles okomplicerat. Men jag tycker att det skulle vara en stor fördel om det var uppenbart att det lagbrott man begår kunde få påföljder omedelbart. Därmed förenklar man hanteringen och gör det tydligt för den enskilde att man reagerar snabbt.
Andreas Carlgren (C):
Jag vill bekräfta att vi för liknande resonemang. Vi är överens om att det är viktigt med attitydarbetet, med konkreta renhållningsinsatser och tydliga straffpåföljder. Vi kommer att arbeta med alla de frågorna nu, och det blir viktigt att se över hur vi kan få snabba och tydliga påföljder. Kan vi komma fram till ett bra förslag, som jag arbetar för, skulle jag välkomma det.
Jag ser fram emot mer samarbete kring detta.