KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carina Ståhl Herrstedt (SD):
Det vi talar om i dag är ändring av övergångsbestämmelserna gällande behörighetsreglering. För dem som jobbar inom socialtjänsten med att utreda, bedöma och besluta om behov av insatser för barn och unga finns det i dag ett krav på behörighet.
När man beslutade om detta krav på behörighet beslutade man också om övergångsbestämmelser som innebar att en handläggare som jobbade med dessa uppgifter fortfarande kunde jobba med dem fram till juni 2019. Detta gjordes för att det skulle finnas möjlighet att ställa om och att validera och komplettera utbildningen utifrån de ställda kraven.
Det regeringen nu föreslår är att man ändrar övergångsbestämmelserna så att handläggaren ska vara behörig att utföra dessa uppgifter fram till juni 2022 i stället för juni 2019. Jag menar att det är jätteviktigt att vi säkerställer kompetensen och kvaliteten och därmed också rättssäkerheten inom socialtjänsten så fort det bara är möjligt.
Jag hade hoppats på att vi skulle slippa ha denna debatt i dag - att den skulle vara överflödig och att allting redan skulle vara genomfört och avklarat. Men tyvärr ser verkligheten inte ut så, och det är den vi har att förhålla oss till. Då får vi göra det bästa av situationen.
Eftersom många arbetsgivare och arbetstagare har haft svårigheter med valideringen och kompletteringen av utbildningar utifrån föreskrifterna, som dessutom ändrades så sent som i februari 2018, anser vi det trots allt motiverat att förlänga övergångsperioden. Däremot vill vi bara förlänga den med ett år.
Vårt ställningstagande har vi grundat på att kommuner, bland annat till följd av flyktingsituationen 2015, har haft svårt att både behålla och rekrytera personal till socialtjänstens barn- och ungdomsvård. Dessutom har vi, i likhet med många av remissinstanserna, en viss oro för att det kommer att påverka rättssäkerheten och kvaliteten. Herr talman!
Socialstyrelsens ställningstagande har också varit ett tungt vägande skäl till att vi har landat som vi har gjort. De anser också att det är motiverat att ändra övergångsbestämmelserna och vill också förlänga dem med ett år.
En annan viktig remissinstans är Barnombudsmannen, som befarar att ändrade övergångsbestämmelser skulle kunna leda till regionala skillnader då vissa har kommit längre i sitt arbete än andra. Som sagt, herr talman, skulle jag helst vilja stå här i dag och säga nej till en förlängning, men det handlar om att ta ansvar och se konsekvenserna av ett sådant agerande.
Här måste vi inte minst se till barnens bästa. Då krävs det personal som kan fatta de här besluten och göra de här utredningarna. Ingen skulle gynnas av en minskad personalstyrka i en redan hårt belastad socialtjänst. Detta sammantaget gör att vi har valt att ställa oss bakom en förlängning av övergångsbestämmelserna, men bara med ett år. Det innebär att jag yrkar bifall till reservation 1.
Carina Ståhl Herrstedt (SD):
Jag tänkte fatta mig ganska kort, för vad säger man i en debatt där alla redan är eniga, där ärendet redan är redogjort för och där den breda debatten om äldreomsorgen ska vara i eftermiddag? Hur som helst kan man konstatera att strategin för att skydda de äldre har misslyckats och att regeringens och myndigheternas åtgärder för att skydda de äldre mot coronaviruset kom för sent och var otillräckliga.
Pandemin har synliggjort det svåra bemanningsläge som vården och omsorgen om äldre står inför och faktiskt har stått inför länge. Tyvärr är äldreomsorgen över tid resursmässigt eftersatt men också väldigt undervärderad.
I pandemins inledningsskede glömdes äldreomsorgen helt enkelt bort, vilket jag menar är en av huvudorsakerna till att vi haft en så omfattande smittspridning i många av våra äldreboenden. Regeringen gör åtminstone i detta fall en helt korrekt bedömning att det finns ett stort behov av att stödja kommunerna i syfte att höja kompetensen hos såväl personal som chefer inom äldreomsorgen.
Därför har man i sin budgetproposition föreslagit resurstillskott till kommunerna. Det vi pratar om här i dag är alltså uppföljning och utvärdering av ekonomiskt stöd till äldreomsorgen. Vi är eniga i utskottet om att det är jätteviktigt att säkerställa att medel som är avsedda för äldreomsorgen faktiskt också går till äldreomsorgen.
Personligen ser jag det som en självklarhet att man alltid gör en noggrann uppföljning och utvärdering för att säkerställa att medel används till vad de är avsedda för. Men det är också självklart att de medel som inte använts ska betalas tillbaka. Så tror jag att svenska folket också tycker och förutsätter att det fungerar redan i dag. Självklart ställer vi oss bakom ett förslag om uppföljning och utvärdering av ekonomiskt stöd till äldreomsorgen.
Men jag måste ändå instämma i kören - i ärlighetens namn känns det lite märkligt att förslaget kommer från Socialdemokraterna själva. Att de behöver utskottets hjälp och stöd för att förverkliga ett förslag är ganska udda och ovanligt. Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet.
Carina Ståhl Herrstedt (SD):
Bengt Eliasson talar sig varm för och ger tydligt stöd till personer med syn- och hörselnedsättningar. Det är såklart behjärtansvärt och bra, men faktum är att Bengt Eliasson har valt att ställa sig bakom regeringens budget.
När jag lyssnar på Eliasson får jag nästan känslan av att han är lyckligt ovetande om den rådande situationen för döva, dövblinda och för den delen även personer med nedsatt hörsel. Man kan i regeringens budget för 2020 läsa att det statsbidrag som ska öka möjligheterna till tolktjänst i arbetslivet upphör.
Således har Eliasson ställt sig bakom ett beslut som innebär att man försvårar för den grupp människor som han i sitt anförande lyfter fram som specifikt viktig. Det blir lite märkligt. Tycker inte Bengt Eliasson att statsbidrag för att öka möjligheten till tolktjänst i arbetslivet är bra, eller varför finns den här skillnaden mellan anförandet och det faktiska agerandet?
Carina Ståhl Herrstedt (SD):
Tack, Bengt Eliasson, för svaret! Jag är till 98 procent säker på att det i budgeten står att den här satsningen avslutas. Därför har vi sverigedemokrater valt att budgetera för ett fortsatt sådant stöd. Om det verkligen är så att Bengt Eliasson menar allvar med detta kanske det är någonting han bör se över inför kommande budgetar.
Jag tycker att det är ett viktigt stöd som faktiskt behövs. Jag vill lyfta upp en annan sak. Bengt Eliasson talade i replikskiftet med Pia Steensland om riksdagens arbete och att det finns många reservationer där var och en håller på sitt. Det var precis det jag lyfte upp i mitt anförande.
Om vi bara pratar ihop oss och tittar på gemensamma åsikter och var vi har minsta gemensamma nämnare skulle vi kunna få igenom många fler förslag. Det blir lite märkligt. Jag återkommer till skillnaden mellan det man säger i ett anförande och hur man agerar.
Väljer Bengt Eliasson och hans parti att avstå från att hålla med om en massa förslag, som de ser är bra, bara för att de inte själva har lagt fram dem? Jag förstår inte riktigt resonemanget.
Om det finns bra förslag, som på riktigt skulle göra skillnad för dem som är i behov av stöd, måste det också finnas möjlighet att släppa prestigen och att rösta på de förslag som är bra, till exempel förslaget om att alla grundläggande behov ska vara assistansberättigande i sin helhet. Tycker inte Eliasson att det vore ett bra förslag att stödja?
Carina Ståhl Herrstedt (SD):
Jag tackar ministern för svaret. Det här är viktiga frågor som förtjänar svar. Men de förtjänar framför allt lösningar. Det är trots allt så att det är de assistansberättigade och de skötsamma företagen som blir drabbade. Det är dags att adressera problemen där de verkligen hör hemma, så att fokus läggs på de systemfel som finns i stället för att man skuldbelägger en hel assistansreform - vilket jag inte menar att ministern har gjort.
Det måste till ett system som träffar rätt och åtgärder som inte drabbar dem som gör rätt för sig utan direkt träffar dem som är brottsliga och den brottslighet som de utför. Vi kan inte ha lukrativa system som möjliggör och underlättar brottslighet. När assistansbedrägerier kombineras med arbetskraftsinvandring kan förtjänstmöjligheterna bli större.
Upptäcktsrisken blir då också mindre, som dagens system ser ut, för då fördelas kontrollen på flera olika myndigheter som har sekretess mellan sig och inte kan komma till rätta med detta. Slutsatsen man drar i rapporten är att den fria arbetskraftsinvandringen är en av huvudorsakerna till bedrägerierna.
Det kanske är bättre och viktigare att lägga fokus där än på frågan om att hjälpa folk att fylla i ansökningar. Nu raljerar jag - jag kunde inte låta bli. Jakten på de oseriösa och kriminella aktörerna får aldrig - och detta är det viktigaste - resultera i att de som är i faktiskt behov av assistans kommer i kläm.
Ollerapporten visar på tydliga systemfel, som jag har redogjort för här och som faktiskt möjliggör fusk. Är dessa systemfel någonting som ministern tänker åtgärda?
Carina Ståhl Herrstedt (SD):
Tack igen för svaret! Jag kan instämma i det sista som Lindhagen talar om. Det finns lagar som i någon mening går emot varandra. Där är vi helt på samma linje.
Lindhagen nämner också i sitt skriftliga svar att det ska bli mer enhetligt och tydligt vad som ska beaktas vid vårdnadsöverflyttningar och upphörande av vård, precis som statsrådet lyfter fram. Det jag skulle vilja se är samma tydlighet redan innan beslut om eventuell vård, för det saknas tydlighet.
Om alla använder olika metoder för att komma fram till sina bedömningar blir det inte jämlika villkor. Det jag menar saknas är en ökad tydlighet och metodstöd långt innan, det vill säga innan man bedömer och fattar beslut om eventuell vård. Kritiken om att det ser så pass olika ut i landet är såklart oroväckande. Det skapar inte några jämlika förhållanden.
Bostadsorten blir alldeles för avgörande för vilken typ av stöd som ges till barnen. Det arbete som redan pågår i form av utredningar och uppdrag lyfts fram. Det gäller till exempel att kunskapslyftet för barnets rättigheter ska utvecklas och fördjupas. Jag är jättenöjd med det och att det görs jättemycket.
Frågan är bara på vilket sätt barnen är involverade i detta arbete. Är det så att vi vuxna än en gång ska stå här och komma fram till vad barn behöver, vad barn önskar sig och vad barnen vill utan att ens lyssna på dem? Är det så att det tillsätts något projekt?
Eller har man gjort djupintervjuer med barn och unga för att ta reda på vad de verkligen behöver och saknar i kontakten med myndigheterna eller i sina samtal med myndighetspersoner? Hur ska myndighetspersoner praktiskt sett kunna börja prata med barn? Det jag hänvisar till i interpellationen är att det är en brist att många inte är vana vid att prata med barn och till och med anser att det inte är bra för barnet att prata med dem.
Det är ett synsätt som vi måste förändra. Jag kan beklaga att den här interpellationsdebatten inte sammanföll med den tidigare debatten. Det blir mycket upprepningar. Det är kanske mest jobbigt för statsrådet. Jag tänker korta ned mitt inlägg lite. Fru talman! Det är en sak att vara duktig på sitt jobb och ha full koll på alla processer, lagar, och veta exakt vilka olika stöd och metoder som finns.
Men det är en annan sak att faktiskt ha rätt metoder för att möta barnen och prata så att det blir något bra av det. Det stora problemet i dag är, precis som vi har talat om tidigare, att lagar och regler som redan finns inte följs. Vad finns det för konkreta förslag på bättre uppföljning och bättre kontroll så att vi säkerställer att det sker framöver?
Finns det någonting som ministern tänker göra mer hands-on här och nu, eller är tanken att vi ska invänta det arbete som pågår och under tiden tillåta att bristerna i barnrätten fortsätter att vara kvar och att lagar kringgås?
Carina Ståhl Herrstedt (SD):
Lindhagen och jag verkar ha stor samsyn i alla fall vad gäller problembeskrivningen. Jag hörde en intressant sak om att lyssna till grupper av barn och att lyssna till tidigare placerade barn. Jag tycker att det är något fantastiskt bra att göra. Det man måste ha med sig - det kan vara ett litet medskick - är att det är skillnad mellan att prata med placerade barn och att prata med tidigare placerade barn.
Man lär få helt olika svar när man ställer frågor. Tidigare placerade barn kan alltså också vara en viktig grupp att nå - bara sagt som en liten passus. I det stora hela vill jag bara ta tillfället i akt att tacka för debatten och be om ursäkt om jag möjligen var lite utanför ministerns område. Men hon hakade på ganska bra själv, för allting hänger ju ihop.
Det jag ville lyfta fram var kritiken mot att det ser så pass olika ut. Om det då hänger ihop med skolhälsovård, socialtjänst eller myndighetspersoners kunskap och förmåga att prata med barn för att säkerställa barnrätten är det svårt att bli snäv i sina argument. Jag känner ändå att det finns en samsyn i problembeskrivningen. Åtgärderna kanske vi inte är helt eniga om, men dem kan vi ta vid ett annat tillfälle.
Carina Ståhl Herrstedt (SD):
Tack, ministern, för svaret! Jag instämmer i vad ministern säger om att inget kan kompensera vad de här personerna utsattes för och att en förlorad barndom eller ett livslångt trauma inte kan mätas i pengar. Här handlade det om en moralisk upprättelse.
En av anledningarna till att jag väckte denna interpellation var att medierna i december förra året rapporterade att ett åttiotal kommuner hade fått eller skulle komma att få stämningsansökningar på mångmiljonbelopp och att advokater runt om i landet var djupt chockerade av vad många hade utsatts för under kommunernas ansvar.
Det handlade om allt från övergrepp, vanvård och försummelse till direkt felaktiga omhändertaganden. Att så många nu har valt att i stället stämma sin kommun är högst sannolikt en konsekvens av att närmare 54 procent av dem som sökte ersättning från Ersättningsnämnden fick avslag.
Därför menar jag att det finns all anledning att följa upp och utvärdera Ersättningsnämndens arbete och även varför så lite av de anslagna medlen faktiskt användes. Det är fullt rimligt att efter så massiv kritik som den som Ersättningsnämnden har fått också utvärdera arbetet.
Fru talman! Att som vuxen, djupt ärrad, inspelad och inför främmande och bedömande människor berätta om till exempel sexuella övergrepp i en barndom som man länge har försökt förtränga är ingen lätt uppgift. Det är snarare grymt modigt. Efter detta modiga steg får man så ett brev på posten med ett avslag, helt utan möjlighet att överklaga.
Det är inte svårt att sätta sig in i känslan av att inte bli trodd. Samhället har svikit dessa människor, inte bara en utan två gånger. Hanteringen av detta är, menar jag, på alla plan under all kritik. Men inte ens med facit i hand verkar det finnas en vilja att utvärdera.
Jag trodde ändå att det var viktigt för regeringen att utvärdera alla typer av verksamheter och myndigheter för att på så sätt säkerställa att allt blivit som man tänkt. Annars är det ganska lätt att tro att det ur regeringens synpunkt i detta fall blev precis som man hade tänkt, för regeringen ville inte ens från början ersätta dem som hade vanvårdats utan tvingades mer eller mindre att ändra sig.
Fru talman! Ministern säger i sitt svar att Ersättningsnämndens uppdrag är slutfört, enligt den överenskommelse som gjorts. Min fråga blir varför det sitter så långt inne att utvärdera denna verksamhet. Var inte syftet att så många som möjligt skulle få upprättelse i den mån detta är möjligt?
Att många kommuner nu stäms hade kunnat undvikas om regeringen hade tagit det ansvar som borde åligga den. Vi vill alltså se en ny genomgång av de fall som har fått avslag och att den ersättning som många har haft rätt till också utbetalas. Jag kan inte se det faktum att kommuner nu stäms som något annat än ett misslyckande från regeringens och Ersättningsnämndens sida. Min följdfråga blir därför hur ministern ser på det faktum att kommuner nu stäms.
Carina Ståhl Herrstedt (SD):
Tack, ministern, för svaret! Faktum är att orimliga beviskrav ledde till att så många som 54 procent av dem som hade vanvårdats och ansökt om ersättning fick avslag. Detta är i någon mening en skam för Sverige.
Statens tanke måste i detta fall ha varit att säga att vi erkänner att det ni har blivit utsatta för är fel, och vi tar avstånd från det och visar det moraliskt på detta sätt - genom ekonomisk kompensation för allt ni har fått utstå. Då blir det problematiskt när hälften av dem som ansöker inte får detta erkännande. Ministern nämner själv Göran Johansson, som ledde Vanvårdsutredningen.
Han var också starkt kritisk till att det var så få personer som beviljades ersättning. När en så insatt person visar sig vara så skeptisk till de beviskrav som ställts kan man konstatera att det uppenbarligen har ställts för höga beviskrav på den som utsatts för vanvård. Som ministern säger är det endast fall av allvarlig vanvård, som var väldokumenterade och detaljerade, som har kompenserats.
Detta torde egentligen strida mot ambitionen att bedömningarna skulle vara generösa. I stället gjorde komplicerade bedömningskrav det omöjligt för många att få ersättning. Först var den sökande tvungen att visa att han eller hon hade varit placerad under den tid då denna hemska vanvård inträffade. Sedan skulle man också bevisa att fosterföräldrarna eller barnhemspersonalen inte agerat för att förhindra detta.
Dessutom skulle man kunna bevisa att detta var sant - annars kunde man dömas för förtal. Detta blev problematiskt i sig, för det fanns inte någon dokumentation. Det ställde till det för jättemånga. Endast 46 procent har fått ersättning - det är en skamligt låg siffra när man har höga ambitioner.
Ministern menar än en gång, fru talman, att Ersättningsnämnden har utfört det uppdrag de satts att göra. Följdfrågan blir: Hur vet man det när det inte har gjorts någon form av utvärdering alls? I nästan alla andra sammanhang görs det utvärderingar. Det skrivs rapporter, och man ser till att pengar används på rätt sätt och att beslut som är fattade också genomförs.
Men här vill man inte göra någon översyn eller utvärdering. Det borde inte ha funnits några som helst budgettekniska skäl, för även om alla som sökte hade blivit beviljade ersättning hade man ändå kunnat hålla sin budget.
Då blir det väldigt lätt att tro att det snarare har funnits ett tydligt incitament eftersom regeringen från början var så negativ till att ersätta dem som utsatts för detta. I stället stäms nu som sagt en massa kommuner runt om i landet.
Det skulle vara intressant att höra om ministern inte själv anser att det går att se det som ett misslyckande att man nu i stället väljer att stämma kommunerna, därför att det system som var tänkt att ersätta dem inte fungerade, eller om hon åtminstone kan svara på frågan vad det är som gör att just denna myndighet inte granskades eller följdes upp.
Carina Ståhl Herrstedt (SD):
Jag förstår såklart det komplexa i detta och att det handlar om bedömningar. Kritiken har också varit att de gör bedömningarna har landat alldeles för snävt. Det kanske inte handlar om att man ska titta på exakt vilka bedömningar som nämnden har gjort utan på hur det var utformat från första början och att dra lärdom av det. För mig är det tyvärr inte helt otroligt att vi skulle kunna hamna i en sådan här situation om ett antal år framöver.
Då kan det vara bra att ha utvärderat en verksamhet som sådan. Att det är två skilda saker att utvärdera verksamheten och dess arbete och att sedan ta upp alla fallen, vilket jag också tycker att man borde göra, har ministern alldeles rätt i. Jag förstår det svåra i att det är 90 år gamla fall.
Då förstår folk kanske också det svåra när jag säger att det är en alldeles för stor bevisbörda som har legat på dem som skulle ta fram bevis och dokumentation som är 90 år gamla. Det är inte jättelätt. Jag har förstått att det inte kommer att bli någon utvärdering. Det som jag ville lyfta upp var framför allt att eftersom det blev som det blev stäms nu kommunerna i stället.
Vi har hela tiden från Sverigedemokraternas sida haft synpunkter på Ersättningsnämnden och ville inte lägga ned den. Vi var det enda parti som gick emot det beslutet. Jag ville gå upp och ställa den här frågan, eftersom det blev en chock att man i stället stämmer kommunerna nu och någon annan får ta smällen för ett arbete som borde vara gjort.
Jag vill avsluta mitt inlägg med att säga att jag lider med alla dem som har gått igenom den här processen - det vet jag att det är fler som gör - för att sedan mötas av ett avslag. Jag vill också önska dem lycka till som orkar ta striden en gång till. Sedan får jag väl beklaga att det inte finns något stöd för en utvärdering.
Carina Ståhl Herrstedt (SD):
Min fråga går till socialministern. I förra veckans avsnitt av Uppdrag granskning gjordes ett reportage om missförhållandena på LSS-boenden. Reportaget var motbjudande och riktigt obehagligt att titta på. Det handlade om utövande av makt. Det var våld och hot om våld. Man hade inget självbestämmande och absolut och uppenbarligen ingen insyn.
Allt detta skedde mot en person som inte har talets förmåga och som var i total beroendeställning till den personal som utförde de här kränkande handlingarna. Det här är fullständigt oacceptabelt, och jag är fullt medveten om att även ministern tycker så. Jag är också medveten om ansvarsfördelningen och den kartläggning av kompetens som Socialstyrelsen gör bland personalen. Men min fråga handlar om vad regeringen avser att göra. Ska det ställas tydligare lämplighetskrav eller göras utdrag ur belastningsregister?
Kommer ni att ställa krav på IVO om fler oanmälda kontroller? Kommunerna som beställare har såklart ett självklart ansvar, men vilket ansvar tänker regeringen ta för att stoppa den här tortyren?
Carina Ståhl Herrstedt (SD):
Min fråga går till Lena Hallengren. Sverige har klarat pandemin sämre än våra nordiska grannländer. Det är tyvärr ingen hemlighet när det gäller antalet smittade och avlidna. Rapporter har i över tio år påtalat bristerna i svensk beredskap. Redan tidigt i pandemin stod det klart att Sveriges beredskap var undermålig vad gäller både skyddsutrustning och läkemedel. Bland annat var det brist på narkosläkemedel. Då fick vi ta hjälp av Norge, som skickade extra leveranser till oss.
Nu kan vi också konstatera att läget inom svensk intensivvård fortsatt är mycket ansträngt och att flera sjukhus har vädjat om att Sverige ska ta hjälp av sina grannländer för att klara vårdsituationen under sommaren. Det innebär att SKR ber regeringen att skicka en skrivelse och göra en förfrågan. Hur ser ministern på det faktum att vi nu eventuellt behöver be om internationellt stöd för att vi ska kunna tillgodose vårdens behov i landet?
Carina Ståhl Herrstedt (SD):
Lek med ord, säger Dahlqvist. Ja, det kanske man kan tycka, men ord är väldigt viktiga. Det ser vi inte minst i det regleringsbrev som skickades 2016. Man skulle dämpa kostnadsutvecklingen - antalet timmar. Och Magdalena Andersson uttalade att man skulle dämpa kostnadsutvecklingen för assistansersättning. Det är inte utan att det har fått konsekvenser. Det kan man inte sticka under stol med.
Det finns ingen mer än möjligtvis Socialdemokraterna själva som tror på den tesen. För mig är det ingen lek med ord. Jag tror inte heller att folk som är funktionsnedsatta eller deras anhöriga ser det som en lek med ord. För dem är det verklighet. Regleringsbrevet och det uttalande som gjordes har fått förödande konsekvenser. Det är ett faktum, och det är verklighet. Det är ingen lek med ord.
Sedan gäller det hur vi ska kunna upprätthålla politiken med de satsningar som vi gör. För oss är det brukligt - och vi gör det alltid - att stå upp för det vi tycker. Vi ser också till att det händer. Jag vet inte om det är brukligt inom socialdemokratin eller för Mikael Dahlqvist att stå och lova någonting och sedan inte hålla det eller att gå ut och lova sänkningar utan att man har tänkt det minsta lilla på hur man ska kunna budgetera det.
Mikael Dahlqvist känner själv till att budgetarbetet inte är igång. Alltså kan åtminstone inte jag redogöra för detaljerna. Men jag har i tio år kämpat för de grundläggande behoven. Han ska inte tro att jag tänker släppa den frågan nu.