KBLab/rixvox huggingface dataset:
Magnus Jacobsson (KD):
Jag har den största respekt för att Nicklas Attefjord vikarierar. Det har han sagt mycket tydligt. Men frågan var av principiell karaktär. Det var ju en ledamot som stod i talarstolen som representant för Miljöpartiet och sa att det svenska vägnätet i princip är färdigbyggt. Därför ställde jag frågan om Nicklas Attefjord delar den uppfattningen.
Det är lite viktigt för oss i oppositionen att veta om ett av regeringspartierna på fullaste allvar anser att vägnätet är färdigbyggt. Jag har en annan uppfattning, nämligen att vägnätet måste både utvecklas och byggas ut. Det kan handla om vägar ned till Norviks hamn, om kringleder i Stockholm eller om det stora, tunga systemet. När det gäller skogsfrågan tackar jag för svaret.
Jag ämnar inte ställa frågan igen, utan jag har respekt för att man är vikarie.
Magnus Jacobsson (KD):
Det är många av oss i Sverige som bor nära, har vänner och släktingar och lever i en gränsbygd. Det är en gränsbygd som har präglats av handel och en gemensam arbetsmarknad, gemensam familj och ett gemensamt ägande i vissa fall. Man äger mark eller fastigheter på båda sidor av gränsen. Den situation som nu har uppstått är givetvis djupt smärtsam.
Vi ser hur man har placerat ut hemvärn, militär och polis längs med en gräns. Något liknande har vi egentligen inte sett sedan andra världskriget. Jag tror inte ens att det var lika spänt när Norge blev självständigt. Vi får rapporter i våra medier hemikring. Det är enskilda som känner att de blir mobbade. Varför då? De råkar vara svenskar och åker till jobbet i Norge.
Vi ser nu också, framför allt med de senaste stängningarna, situationen för enskilda som är anställda i Norge. Företaget har inte permitterat, för det har egentligen behov av arbetskraft. Då får de anställda ingen lön. De kan inte åka till det jobb de har. De får ingen lön. Det finns inget ersättningssystem här, och det finns inget ersättningssystem där de får ersättning enligt de norska regelverken.
Det här är givetvis djupt frustrerande för alla som befinner sig i den situationen. De har månadsbetalningar som ska göras som de helt plötsligt inte kan göra. Har de tur har de släktingar och andra som kan backa upp.
Samtidigt med detta rullar lastbil efter lastbil efter lastbil över Svinesundsbro - det är lastbilar och chaufförer som kan ha varit i Warszawa, Köpenhamn, Berlin, Göteborg eller Oslo - helt utan kontroller och allt i enlighet med det ministern redogjorde för utifrån EU:s riktlinjer. Det blir väldigt svårt att förstå.
I min hembygd i Bohuslän, Dalsland, hade vi under mycket lång tid betydligt lägre sjukdomstal än vad man hade på andra sidan gränsen. Ändå utsattes vår befolkning, våra anställda, för en situation där de kritiserades för vi hade höga sjukdomstal i Göteborg 20 mil bort.
Samtidigt rullar lastbil efter lastbil in utan kontroll. Det blir inkonsekvent. Många av oss börjar bli oroliga. Vi har drabbats av två vågor. Jag tänker absolut inte vara en av dem som står och säger att den ena har gjort rätt eller fel. Jag är den första att erkänna att detta kanske är en av de processer som jag personligen tycker har varit svårast rent politiskt.
En del har talat om en dold osynlig fiende. Jag har den största respekt för det arbete som bland annat Acko Ankarberg Johansson gör i socialutskottet tillsammans med regeringen i olika sammanhang. Jag är verkligen respektfull för det, för det här är svårt. Men det blir fortfarande väldigt konstigt om man stänger en gräns i ena riktningen, och sedan är den helt öppen där vi ser att man riskerar att ta med sig smitta.
Vi har nu en situation där man i Osloområdet har fått in både varianten från Storbritannien och varianten från Sydafrika. I min hembygd har vi redan drabbats två gånger. Där jag befinner mig har NU-sjukvården haft det tufft periodvis, och så sker inga kontroller alls vid Svinesundsbron. Det blir konstigt, herr talman.
Magnus Jacobsson (KD):
Egentligen är nog jag och ministern väldigt överens. Vi är väldigt väl medvetna om de problem som uppstod när man i delar av EU stängde ned även gränsen och krävde kontroll av lastbilschaufförer. Problemet är bara att det som nu händer upplevs som extremt orättvist.
Tro mig - vi som bor i Bohuslän och som med jämna mellanrum reser på Svinesundsbron inser mycket väl att även om det bara hade handlat om två tre minuter för att få fram ett riktigt snabbt snabbtest hade nog köerna gått från Svinesund till Oslo. Så många lastbilar åker på denna sträcka.
Men det är också där det blir så konstigt när de som bor längs med gränsen, där man under större delen av pandemin inte har haft några sjukdomstal att tala om, ändå har hindrats från att ta sig till jobbet. Samtidigt har vi en transportsektor, som givetvis är helt nödvändig, där det inte sker några större kontroller alls.
Det är klart att det här upplevs som orättvist när svenskt näringsliv exempelvis i Strömstad till 90-95 procent har förlorat sin handel. Man är, trots åtgärder från riksdag och regering, på väg in i en situation där man måste varsla och säga upp folk. Samtidigt rullar lastbil efter lastbil med risk för klustersjukdom.
Det är klart att det upplevs som orättvist, och det är klart att det tyvärr upplevs som att ett långt nordiskt samarbete har bytts mot nationalism. Ett långt nordiskt samarbete där vi alltid har försökt att hitta lösningar tillsammans har förbytts i en situation där man mer ser till sig själv än till andra. Det här tror jag är problematiskt.
Jag är bara ersättare i Nordiska rådet, men jag vet att min kollega Kjell-Arne Ottosson har lyft detta vid flera tillfällen och talat om hur viktigt det är att man värnar det nordiska samarbetet. En lösning hade givetvis kunnat vara att man gjorde undantag för gränskommuner. Det är inte där de stora sjukdomsutbrotten har varit, och det hade mildrat effekterna mellan våra länder. Till viss del har man också gjort detta på gränsen mellan Sverige och Finland. Min frågeställning står kvar.
När vi nu skärper reglerna för den bofasta befolkningen upplevs det som orättvist när den ena långtradaren efter den andra samtidigt helt utan kontroll rullar ut från Osloområdet, där vi vet att man har en ny variant av smitta - en smitta som vi absolut inte vill ha till Bohuslän, Dalsland eller någon annan del av den svenska hembygden.
Magnus Jacobsson (KD):
Jag håller i mångt och mycket med om det ministern lyfter fram. Det jag har velat peka på är en djup känsla av orättvisa. Jag är väl medveten om att den norska linjen har varit att titta på län och regioner. I det här sammanhanget har då hela Västra Götaland blivit en zon.
Trots att exempelvis Dals-Ed och Strömstad, och Töcksfors om vi går till den värmländska sidan, i princip inte hade någon smitta under stora delar av pandemin har dessa områden ändå betraktats som Stockholm och Göteborg. Det här blir inte rimligt.
Jag är tacksam för att de svenska åtgärderna har varit betydligt försiktigare. Man måste inse att detta egentligen är två pandemier. Det är en sjukdomspandemi, men det är också en ekonomisk pandemi.
Vi har små företag i restaurangbranschen, i turistnäringen och i många andra delar som drabbas oerhört hårt av detta, och i gränsbygden drabbas som sagt de som under lång tid har jobbat i något av våra grannländer, i enlighet med den tradition vi har, extra hårt.
Norden är verkligen det område i världen som har gått längst med en ömsesidig frihandel där många av kommunerna i praktiken är gemensamma arbetsmarknadsregioner. Just nu slits det här itu. Herr talman! Jag är väldigt tacksam för de svar jag har fått. Jag har också velat lyfta upp gränsbornas situation. Det här är en smärta för många av oss.
Vi ser något vi tog för givet helt plötsligt förändras, och samtidigt upplever vi att det är orättvist.
Magnus Jacobsson (KD):
Tack, Tomas Eneroth, för svaret! Jag skulle kunna travestera Sverige kan bättre eller nöjd men inte nöjd, höll jag på att säga. Det är egentligen det som är vårt dilemma här. Båda våra partier har ju i olika sammanhang lyft fram vikten av infrastruktur.
Men det hindrade inte att det precis i dagarna kom en rapport från Transportföretagarna som just pekar på det faktum att med de planer som statsrådet precis redogjorde för kommer vi att hamna i ett läge med en underhållsskuld, enligt deras bedömning, på omkring 40 miljarder 2030.
Rapporten visar också att det bristande underhållet drabbar hela landet. Men hur vi än vänder och vrider på det har de av oss som bor i städer ofta alternativ. Det är också så att i en del städer är det kommunen och regionen som står för en del av underhållet, så man märker inte skadan riktigt lika mycket.
Men för dem som är helt hänvisade till Trafikverkets vägar, där underhållet uppenbarligen halkar efter och där man i stället för att lösa problemen sänker hastighetsgränsen, leder det till oro, irritation och frustration. Samtidigt som vi talar om underhåll har vi i denna kammare vid flera tillfällen talat om industrins behov av utveckling av fler BK4-vägar.
Transportsystemet, som är blodomloppet i det svenska näringslivet men även privatlivet vad gäller möjligheten att förflytta sig, börjar att få stora problem. Det är därför som jag har ställt frågan till statsrådet om han ser problemet och vad han ämnar göra.
Jag är givetvis tacksam för de formella svaren, men jag är rädd att människor inte fullt ut kommer att nöja sig med dessa. Vad är ambitionen och viljan, och var är glöden från statsrådet, fru talman?
Magnus Jacobsson (KD):
Jag satt i riksdagen 1998-2002, och den debatt vi för i dag är rätt lik debatten då. Det hjälper nog inte att peka tillbaka på fornstora eller fornsmå dagar, för faktum är att vi har en situation här och nu. Jag har haft förmånen att vara kommunalråd i en majoritetssituation i Uddevalla och förmånen att vara gruppledare i opposition.
Hemma i Uddevalla var det ibland lättare att hålla igen på underhållet av fastigheterna och betala till skolan och hantera försörjningsstödet. Det ena såg man över tid medan det andra var lagstadgat. Hos oss resulterade detta i att vi fick riva en del förskolor.
Underhållet var så eftersatt att det var bättre att bygga nytt. I min enfald trodde jag att vi var lite ensamma om detta, men jag har förstått att så här ser det ut lite här och var i riket - och det oavsett politisk majoritet.
Vi tog tag i underhållsproblemen när vi bildade regering efter valet 2006, och Socialdemokraterna fortsatte med det när de vann valet åtta år senare - så jag varken förhäver mig eller förminskar någon. Men faktum kvarstår: Vi ser samma problem i dag fast i det nationella trafiksystemet. Vi ser ett bristande underhåll som resulterar i att vägbanken tar slut.
Vi ser ett bristande underhåll som gör enskilda människor oroliga när de är ute och kör på vintern. Fru talman! Då hjälper det inte att statsrådet talar om sjöfart och järnväg. Det går inte så många tåg från Färgelanda till Uddevalla, och vi har inte jättemycket spårbunden eller kanalbunden trafik från Torp in till centrum.
Sverige ser inte ut så. Järnvägen och sjöfarten har sin styrka och kan avlasta mycket av godset om rätt förutsättningar ges. Men vi kommer inte undan att hantera vägarna. Fru talman! Jag delar statsrådets uppfattning att detta kommer att kännas i pengapungen.
Hittills har de flesta partier haft ungefär samma budget - inte helt, vi ska inte ta någon ära åt ena eller andra hållet - men våra partier har haft ungefär samma budget. Det finns dock en liten skillnad. Kristdemokraterna har de två senaste åren, efter samråd inom partiet, sagt att den så kallade bompengen i Stockholm och Göteborg inte är rolig men behövs.
Jag trivs inte alls med att få betala extra när jag kör in i Göteborg. Det är ju extra tråkigt att jag kör in för att man river upp vägarna. Men jag ser att i förlängningen kommer det jag betalar när jag kör in i Göteborg att bidra till en bättre infrastruktur i Göteborg. Detta har Göteborgs stad, regionen och regeringen gjort gemensamt, till och med mellan regeringar. Fru talman!
I mycket är vi överens. Men i just denna fråga har Kristdemokraterna i sin budget och motion sagt sig vara positiva till bompeng. Jag tror inte att vi kommer att klara en HH-förbindelse eller en ny Ölandsbro utan någon form av medfinansiering. Vi kommer att få tänka nytt och låta kommuner, regioner och statsmakt arbeta tillsammans. Fru talman! Jag efterlyser en vision.
Jag saknar glöden för att lösa de problem vi har i trafiken.
Magnus Jacobsson (KD):
Jag noterar att det blev ett transportpolitiskt anförande om åkerierna. Det gläder mig. Det är ett par av dem som verkligen använder våra vägar, och de är helt beroende av att vägarna fungerar.
Då vill jag, fru talman, i all ödmjukhet påminna ministern om att Kristdemokraterna i åtminstone våra två senaste motioner när det gäller utgiftsområde 22 har lyft fram idén om ett nytt beskattningssystem. Vi har pekat på att man behöver ha någon form av kilometerbeskattning där man även stoppar in miljöeffekter och mycket annat. Detta har vi uttryckt i två motioner i rad.
Jag har all respekt för att det inte går att hinna med allt. Det gör inte jag heller, fru talman, men vi har två år i rad pekat på att transportsektorn borde tas först. Vi har uttryckt detta i form av att man skulle kunna ha en digital puck som ska vara placerad i rutan så att polisen, ungefär som med skattemärkena förr, kan se om den finns där eller ej. Om pucken sitter i rutan spelar det inte så stor roll vad man har för nummerskylt, utan man betalar för att man kör i Sverige.
Då betalar man även om man kör på småvägar och försöker sig krångla sig fram i systemet. Från kristdemokratiskt håll har vi, även i Almedalen, haft seminarier om detta, för vår bestämda uppfattning är att vi måste hitta nya resurser för att klara vägunderhållet. Vi måste även hitta resurser för att förbättra infrastrukturen.
Till skillnad från Miljöpartiet, som stod här i en debatt och sa att det svenska vägnätet är färdigbyggt, anser vi kristdemokrater att vägnätet och underhållet behöver förbättras. Vi har pekat på två olika finansieringslösningar som de facto innebär att de som använder systemet är med och betalar för det. Jag tror, fru talman, att vi från vårt håll har svarat tydligt, men vi konstaterar att vi inte kan utreda längre som parti.
Magnus Jacobsson (KD):
I vanliga fall brukar jag berömma statsrådet. Vi brukar ha trevliga debatter. Vi brukar på ett lite västsvenskt sätt kunna möta varandra i ett trivsamt gnabbande om viktiga frågor. Men den här gången, fru talman, är jag lite lätt besviken.
De svar jag har fått på mina synnerligen väsentliga frågor, nämligen om kostnadsutvecklingen som faktiskt håller på att skena innan första spadtaget ens har tagits, är inte tillfyllest. Fru talman! Att hänge sig åt retorik om vad Moderaterna och Kristdemokraterna har gjort för länge, länge sedan duger inte riktigt.
Det är trots allt inte Moderaterna och Kristdemokraterna som regerar just nu, utan det är regeringen som regerar. Och vad jag kan se har regeringen också stöd i parlamentet för sin budget, åtminstone ett år till. Man har också ett avtal om att man ska gå fram med någon form av besked när det gäller nya stambanor.
Man har vänt sig till Trafikverket för att få information, och den information som vi har fått är ju tyvärr inte så glädjande. Tvärtom visar den att i stället för regeringens kostnadsberäkningar om drygt 200 miljarder blir det 295 miljarder plus minus 50 miljarder. Det är en oerhörd skillnad. Också Riksrevisionen har kritiserat det hela och sagt att det är otydligt. Det här är djupt problematiskt.
Vi har en situation där faktiskt de flesta partier i denna kammare är överens. Och jag vågar påstå att Kristdemokraterna och Socialdemokraterna är överens i en grundläggande fråga, nämligen att järnväg är ett viktigt transportsystem. Jag är helt övertygad om att vi är överens om att vi vill förbättra förutsättningarna för gods- och persontrafik både nationellt och internationellt.
Och att vi i stora drag är överens om budgeten kan man se i de motioner som vi har väckt. Ändå hamnar vi i ett läge där Trafikverket signalerar att med de anslag och den struktur som nu ligger måste höghastighetståg enligt Sverigeförhandlingarnas lösning läggas utanför budgeten, annars riskerar det att bli en gökunge.
Det kommer rapporter om brist på underhåll på både väg och järnväg. Jag är övertygad om att det oroar statsrådet lika mycket som det oroar mig, och jag är lika övertygad om att jag också skulle ha tuffa förhandlingar med Finansdepartementet om jag var statsrådet. Men det är ändå regeringen som regerar.
Då duger det inte att hänvisa bakåt, utan det handlar om vad regeringen vill göra i detta läge. Vi har fått en helt ny siffra, och den är avsevärt mycket högre än vad en del av oss trodde för ett tag sedan. Jag är kanske inte lika förvånad. Frågan blir åter: Vad ämnar ministern göra?
Ämnar han kalla till någon form av möte för att diskutera den viktiga järnvägen, underhållsbristerna, lösandet av flaskhalsar och var det kan byggas nya stambanor inom en vettig budgetram? Eller kommer regeringen vid något tillfälle att presentera en alternativ finansiering som vi i oppositionen kan ta ställning till?
Magnus Jacobsson (KD):
Jag ska ge statsrådet rätt på en punkt. Det är en viss skillnad mellan att sitta i regering och att vara fri och oberoende i opposition. I regering tvingas man kompromissa, förhandla och lägga fram gemensamma förslag. Jag har all respekt för det hantverket. Jag har inte haft förmånen att göra detta i regeringsställning men på kommunal nivå, och jag inser att det är ett hantverk där man får ge och ta.
Fördelen med att befinna sig i opposition är att man kan berätta om sin egen politik. Det är väl också därför som jag och en del andra kristdemokrater kan tycka att det efter så där en sju åtta år börjar bli lite tradigt att det hänvisas tillbaka till alliansregeringen.
Vi har under dessa år visat vad vi vill göra och prioritera, och det kommer vi givetvis att ta med oss den dagen, förhoppningsvis om något år, då vi får förhandla i regeringsfrågor. Då är det viktigt för oss att få lyfta fram våra frågor. Låt oss lämna alliansregeringen därhän och titta på det vi har att diskutera i dag. Det är korrekt att det kommer att komma en proposition.
Det är lika korrekt att jag och statsrådet debatterade tidsplanen för den vid ett antal tillfällen för cirka ett år sedan, och då var hela arbetet, i ett kristdemokratiskt perspektiv, redan försenat. Det borde ha påbörjats tidigare, och man borde ha varit i fas tidigare. Många regioner frågade då när underlagen skulle komma. Nu är de på gång, och det är bra.
Men i mitt perspektiv kommer propositionen ett år för sent. Det är en annan debatt som vi har haft vid andra tillfällen, men det kan vara bra att påminna om att vi har haft denna diskussion i kammaren. Det är korrekt att Kristdemokraterna har svängt. Det hänger ihop med vår bedömning att budgeten på 205 miljarder inte håller.
Siffrorna stämmer inte. Alltför mycket talar för att fördelarna inte motsvarar kostnaden. Statsrådet nämner exempelvis schaktmassor. Även här har vi en osäkerhetsfaktor. I Stockholmsregionen har man från myndighetshåll börjat bedöma schaktmassor som avfall. Det är kostnadsdrivande.
Traditionellt har schaktmassor varit byggmaterial. Det handlar inte om politik, utan det är en tjänstemannabedömning. Jag vill inte hänga ut någon enskild tjänsteman, men denna bedömningsskillnad får en otrolig kostnadsdrivande effekt på all infrastruktur. Det gäller inte bara i Stockholm utan även vid byggandet av nya stambanor.
Som politiker måste vi givetvis ha kontroll på ekonomin. Även vi bohuslänningar är rädda om pengar och tycker sällan om att lämna dem till Stockholm. Vi behåller dem gärna hemma, för vi tror att vi har bäst nytta av dem. Ännu hellre lämnar vi kvar pengarna hos medborgarna och sänker skatten; det tycker vi är positivt i många lägen.
Samtidigt finns det saker vi i Sverige måste göra tillsammans, och det vi måste göra tillsammans motiverar att vi betalar skatt. Men att betala skatt och att någon sedan ska höja kostnaderna med ett pennstreck i en bedömning av vad som är avfall och vad som är byggmaterial är vi inte lika pigga på.
Denna fråga får vi ta med oss, för ska vi klara av våra infrastruktursatsningar, oavsett om det handlar om bibehållande eller eventuella nya spår, måste vi vara kostnadseffektiva.
Magnus Jacobsson (KD):
Statsrådet Eneroth! Jag har gärna en debatt om värderingar. Jag är stolt över de kristdemokratiska värderingarna. Jag är stolt över att vi har en tradition av att säga nej till alla totalitära regimer. Vi har aldrig suttit i regeringsställning där vi har varit bundna till någon totalitär regim. Jag är stolt över våra demokratiska traditioner.
Jag är också stolt över att man i den svenska politiken så långt som möjligt eftersträvar att hålla sig till sanningen och även att beskriva varandra sanningsenligt. För egen del skrev jag redan 2011 en debattartikel i Svenska Dagbladet om att man borde föra samtal med alla partier i Sveriges riksdag. Det går att googla efter och titta på den. Gjorde jag det för att jag värderingsmässigt uppskattar alla partier i riksdagen?
Nej, men som enkelt kommunalråd ute på den bohuslänska kusten insåg jag att om man samtalar med alla blir det också svårare att skapa en bild där någon kan leka offer. Fru talman! Kristdemokraterna önskar en borgerlig regering ihop med Moderaterna och gärna med andra klassiskt borgerliga partier som vill ha en borgerlig statsminister. Där står vi. Där kommer vi att fortsätta stå.
Det kommer vi att arbeta för. Fru talman! Jag noterar att statsrådet inte svarar på mina två grundläggande frågor. Vi ser att ekonomin skenar, och man har inte ens satt spaden i backen. Det är jättebra med utredningar. Men alla utredningar visar ju att det här inte går ihop. Nu ser vi i en del medier att man vill räkna om samhällskalkylerna. De visar nämligen just nu att det inte går ihop.
Vad ämnar statsrådet göra för att möta den situationen? Vi behöver trots allt en fungerande järnväg.
Magnus Jacobsson (KD):
Min fråga går till infrastrukturminister Eneroth, som nu får ytterligare en chans. Här i kammaren har vi den spännande situationen att vi har fattat beslut om ett sektorsmål om att minska koldioxidutsläppen inom infrastruktursektorn med 70 procent fram till 2030. Det är tio år dit. Trafikverket har nu släppt en inledande rapport inför den stora infrastrukturpropositionen. Man pekar på tre vägar att nå målet.
Det handlar om biobränsle, elektrifiering och en prishöjning vid pump. Haken är bara man i alla dessa tre exempel pekar på en problematik. Biobränslet räcker inte. Jag har noterat att det också finns partier som inte riktigt vill att vi ska kunna importera detta. Vad gäller elsidan konstateras att vi varken får fram ledningar på plats och att vi antagligen har för lite el med tanke på att vi stänger kärnkraft.
Och man konstaterar att det sista alternativet - att höja priset till 50 kronor - nog inte är socialt acceptabelt. Vad ämnar ministern göra för att klara målet?
Magnus Jacobsson (KD):
Migrationslagstiftningen är en nationell och internationell väv som syftar till att skydda oss vid krig och förföljelse och till att vi ska ha ordning och reda vid utbildning, jobb och äktenskap länder emellan. Lagstiftning kräver ett folkligt stöd. Vi ser ibland, när länder känner att de har tagit emot fler än andra, att det brister i det folkliga stödet. Vi ser också när det sker fusk i systemet att det folkliga stödet naggas i kanten.
Därför är min fråga till Morgan Johansson: Hur reagerar regeringen på de rubriker som varit om det ukrainska företag som rekryterar personal och sedan lämnar dem utanför Migrationsverket? Från kristdemokratiskt håll har vi vid flera tillfällen argumenterat för att det måste vara ordning och reda och att det måste vara lag som gäller. Jag undrar hur regeringen ämnar agera i detta?