KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ola Johansson (C):
Nu har Lars Mejern Larsson ändrat fokus. Nu talar han inte längre om klimatutsläppen, utan nu talar han om nationaliteten hos de chaufförer som kör bilarna och nationaliteten på de nummerplåtar som finns på bilarna. Det har ingenting med klimatet att göra. Detta handlar om att Lars Mejern vill dra kostnadsmässiga gränser för trafiken och transporterna, vilket inte ligger i linje med vad vitboken säger.
Ola Johansson (C):
Dubbelprövningen är avskaffad till många vindkraftsföretags och investerares glädje. Det är stora investeringar som har legat och ligger i startgroparna för vindkraften, och det är positivt. Jag håller med alla talare som säger detta. Alla kommuner borde inse det positiva i detta. Det är få energislag som ger så många arbetstillfällen och skatteintäkter som vindkraften gör inom den egna kommunens gränser.
Det är få parter i den här frågan som har så stora möjligheter att påverka de lokala opinionerna och röja undan lokalt motstånd till vindkraft som kommunerna har. Därför tycker jag att vi ska fortsätta att ge kommunerna detta ansvar och denna möjlighet. Kent Pettersson, Vänsterpartiet, säger att landets kommuner hotar, att man skjuter i sank. Vilka är man? Jag blir alltid lite skeptisk när någon i generella ordalag börjar prata om man. Jag tycker att man ska vara mer specifik.
Vilka kommuner är det? Är det en majoritet eller en minoritet av landets kommuner som är aktuella för vindkraft? Dubbelprövningen har försvårat. Som kommunal företrädare hade jag kanske lite svårt att inse det och svårt att överge plan- och bygglagen, för den säkerställer ändå en viss prövning, ett visst samråd och ett ganska tungt beslut. Det är en bra process. Jag vill fortsätta att hävda det kommunala självstyret nu när dubbelprövningen är borta.
Men jag utesluter inte möjligheterna att se över det kommunala vetot, men först om och när det skulle visa sig att de nationella målen för vindkraft hotas.
Ola Johansson (C):
I likhet med Jan Lindholm kommer jag att fatta mig kort, kanske ännu kortare. Frågan om en subsidiaritetsprövning gäller inte om ifall lagen är rimlig.
Jag kan utifrån den beskrivning som Jan Ertsborn gjorde av olika fall av köp av varor, dels på nätet, dels på plats, dels av varor som skickas hem till mig, inse att det finns väldigt stora problem och frågetecken för mig som konsument. Som konsument är det också begripligt att en sådan här lagstiftning skulle behövas.
Sedan riskerar den naturligtvis att bli väldigt krånglig. Men jag har svårt att föreställa mig en situation som är krångligare än att jag som affärsidkare eller konsument ska kunna hålla reda på vilken konsumentköplag som råder i det land som jag för tillfället bestämmer mig för att göra affärer med.
Går jag ut på nätet och letar efter varor, vilket inte händer så väldigt ofta, kan jag tänka mig att de företags hemsidor som jag besöker finns i ganska många länder. Under en tidsutdräkt på kanske 15 minuter är det företag i ett antal länder som jag har besökt och övervägt att göra affärer med innan jag till slut bestämmer mig för att köpa en vara från exempelvis Tjeckien.
Att känna till att det finns en frivillig europeisk konsumentköplag som jag skulle kunna tillämpa om jag känner mig osäker på vilken lag som råder i det aktuella landet skulle jag nog uppleva som en stor trygghet.
Därför, herr talman, ser jag ingen logik i att mena att införandet av den här lagen, alldeles oavsett dess kvalitet och omfattning, skulle strida mot subsidiaritetsprincipen.
Jag är väldigt nyfiken på att se det förhandlingsresultat som vi kommer fram till i den fortsatta prövningen, och jag ser gärna att vi får se ett sådant här förslag. Jag yrkar i likhet med övriga att utlåtandet ska läggas till handlingarna.
Ola Johansson (C):
Jag noterar att Jan Lindholm åkte taxi. Jag kommer inte ihåg att jag själv gjorde det, men jag borde ha frågat taxichauffören när jag gjorde det. Jag säger att vi inte rakt av kan införa Norgemodellen - det är fler som har varit inne på det - men visst är den tankeväckande. När Jan Lindholm nämner den globala ekonomiska krisen som inte har drabbat Norge ska vi komma ihåg att systemet i Norge har funnits i historisk tid.
Det här är inget som har kommit sedan norrmännen hittade olja. Den kulturen och det sättet att se på sitt eget ägande och bosparande har funnits i generationer och förs över från gammal till ung i led efter led. Det här är ingenting som är lätt att återskapa. När jag nämner möjligheten att införa ett skattesubventionerat sparande ger det möjligheter för den som är ung och inte bara bor i Stockholm att skaffa sig grunden för en bostad.
Vi talar om bostadsbyggande i glesbygden. Vad jag inte har nämnt är att Statens bostadskreditnämnd kan utöka möjligheten att ställa ut kreditgarantier för att bygga på de så kallade svaga marknaderna. Jag har ännu inte sett förslaget utarbetat, och jag hoppas att regeringen ser till att ge Bostadskreditnämnden ett tydligt uppdrag så att det kan komma i svang.
När det gäller utvecklingen i de norra och inre delarna av Sverige handlar det inte bara om möjligheten att skaffa sig en bostad. Det handlar också om möjligheten till företagande, att göra investeringar i infrastruktur som gör att de företag som etablerar sig anställer och har rimliga förutsättningar att verka, vilket i sin tur leder till ett behov av bostäder.
Om alla pengar läggs på höghastighetståg blir det inte mycket resurser över för att bygga ut det finmaskiga och välbehövliga vägnätet i Sveriges inland och glesbygd.
Ola Johansson (C):
Jag föreställer mig att fisket är speciellt roligt i Norge! Bostadsfinansiering är en fråga som berör alla upplåtelseformer. Jag nämnde behovet av kreditgarantier. Jag vet att bolånetaket ställer till med problem för många som försöker att skaffa sig en bostad eftersom det inte är möjligt att få lån. Det finns amorteringskrav.
Möjligen finns andra sätt att lösa detta än att införa ett 15-procentigt bolånetak. Det här för tankarna vidare till hur det ser ut i hyresrättsbeståndet i dag. Jag vill inte påstå att de som bor i hyresrätt inte borde bo där, men jag kan mycket väl tänka mig att i denna förmånliga upplåtelseform - vilket den är på många sätt - bor många människor som egentligen har möjlighet att skaffa sig en annan bostad. Många tar initiativet själva genom att föreslå ombildning.
Ombildning kritiseras mycket. Det kan jag förstå. Det är kanske inte så kul att vara hyresgäst hos sina grannar. Å andra sidan innebär det att man inleder en bostadskarriär, som man kanske har möjlighet att göra men inte tänkt på att man kunde.
Det gör också att fastighetsägaren får loss kapital, som innebär att fastighetsägaren kan investera i nya bostäder, nya hyresrätter eller renovering av det befintliga beståndet.
Ola Johansson (C):
Tack, Katarina Köhler! Det var synd att du inte hann komma fram till frågan. Jag vet inte riktigt vad det är jag ska svara på här. Naturligtvis är det så. Hela poängen med mitt anförande och poängen med Centerpartiets politik inom väldigt många områden är att vi ska ha en politik som fungerar i både stad och land. Därför visar mina exempel att det ofta är 08-området som är normerande. Vi kan till exempel ta frågan om köpcenter och externhandel.
Det ser helt olika ut i storstadsområden än vad det gör i till exempel en landsbygdskommun. Skulle man forma reglerna på ett sådant sätt att de ställde vissa krav på externhandeln som var svårare att tillämpa i en kommun i Västerbotten än i utkanterna av Göteborg som jag kommer ifrån får det väldigt märkliga effekter. Det är klart att man önskar en plan- och bygglag som är så flexibel att den ger utrymme för kommunerna att välja sina egna lösningar.
Det är lite grann det som är poängen i min argumentation. Vi får inte hamna i en situation där staten bestämmer och där kommunerna måste anpassa sig på ett sätt som inte passar de lokala förhållandena. Jag stannar där och avvaktar frågan. Den kanske kommer nu.
Ola Johansson (C):
Tack, Katarina Köhler! Jag noterar faktiskt att i de reservationer som jag har skummat igenom innan debatten är det inte mycket lagregleringar och avgifter som finns med. Det är väldigt mycket informationsinsatser, normer och kommunikation som ska bäras ut. Jag kan dela uppfattningen att det är en viktig uppgift för myndigheten att sprida kunskap. Detsamma gäller Jan Lindholm och frågan om sjuka hus.
Det är viktigt att man samlar på sig den kunskap som finns och ser till att den kommer ut. Sedan är det upp till kommunerna att tillämpa det på bästa sätt. Mitt exempel gäller handel. Man kan notera att mycket kritik har riktats mot handeln. Man upplever att de kommersiella ytorna tar över på sina håll. Men man ska också komma ihåg att handeln är en viktig arbetsgivare i många kommuner.
Det görs ett ganska gediget arbete för att möjliggöra just handel inom den egna kommungränsen. Detta är någonting som man måste kunna följa upp i den kommunala planeringen. Man måste kunna genomföra handelsetableringar som har en god lokal anpassning. Detta var absolut inte svar på frågan. Vi ska sätta oss och läsa plan- och bygglagen ordentligt tillsammans du och jag.
Ola Johansson (C):
Det är intressant att befinna sig på den här sidan i debatten, och det är roligt att Jan Lindholm tar den. Jag var beredd i replikskiftet, men han behövde betänketid. Det behöver kanske jag också. Jag var inte riktigt beredd på det här. Jan Lindholm försöker måla upp någon bild av att jag säger att kommunerna har den fulla makten, men jag menar att kommunerna har en stor möjlighet till inflytande över sitt eget byggande.
Det är kommunen som har bostadsförsörjningsansvaret, och det är kommunen som har ansvaret även för frågor som berör handel och andra saker. Jag skulle gärna ha tagit en debatt med Tina Ehn om vikten av att ha någon typ av följsamhet mot den typ av önskemål och behov som finns i den egna kommunen.
Det är här jag lite grann problematiserar Miljöpartiets och framför allt Vänsterpartiets syn, nämligen synen att vi ska inskränka kommunernas möjlighet att anpassa sin bebyggelse och planering efter de lokala behoven och de människor som faktiskt lever och verkar i en kommun.
Jag ska inte stå här och tala väl om externhandel på något sätt, men däremot kan jag ha viss förståelse för att det finns människor som lever på ett sådant sätt att man föredrar den typen av möjlighet att handla, och det innebär att man känner att man skulle vilja vara kund vid en sådan inrättning. Då är det märkligt om inte kommunerna har medel att kunna möta ett sådant behov.
När Jan Lindholm avslutar och säger att kommunala politiker ofta håller i spaden vid invigningar så är väl det ett tecken på att kommunerna också har makt och möjlighet att i samråd med byggherrar ta fram planer och genomföra dem och se till att privata byggare och allmännyttiga bostadsföretag också bygger.
Ola Johansson (C):
Jag sade i mitt anförande att det finns en skiljelinje här. Det framgår också av betänkandet att i en del avseenden vill S, V och MP i olika grad gå längre än vad som görs i dag. Det handlar om att man vill styra upp saker och ting som man anser leder snett på något sätt och på det sättet också binda upp kommunerna i strängare krav och kanske i något fall med starkare lagstiftning.
Men jag kan också notera att det i väldigt få fall, om ens i något, faktiskt är nya lagförslag som föreslås. Det är snarare olika typer av reglering.
Vi har möjligen olika ideologiska utgångspunkter här, men jag ser det faktiskt som en styrka att kommunerna har ett ansvar gentemot sina egna väljare, de människor som bor i den egna kommunen, att utifrån de förutsättningar som finns visa intresse att bygga, att starta verksamheter och att ha möjlighet att anpassa sina politiska beslut efter de förhållandena.
Sedan kom Jan Lindholm också in på min jämförelse när det gällde fordonsindustrin. Jag trodde faktiskt att Jan Lindholm skulle applådera min kritik mot bostadsministerns sätt att uttrycka sig i den här frågan. Jag har under ganska lång tid haft stora problem med de energikrav som ställs i Boverkets byggnormer, därför att jag ser att det finns många byggföretag och kommuner som i sin egen planering gärna vill gå längre. Jag kan inte annat än applådera de ambitionerna.
Den beskrivning som Jan Lindholm gör av byggmaterialindustrin och deras intressen ska jag ta del av i morgon bitti när jag träffar representanter för byggmaterialindustrin. Jag hade kunnat vara på byggföretagen i kväll, om vi inte hade stått här, och lyssnat till den eventuella kritiken, men jag ser ju gärna att byggnormerna sätts på ett sådant sätt att utrymmet att ställa särkrav minskar.
Samtidigt kan jag se att det utifrån de förutsättningar som råder i dag är väldigt viktigt att vi har kommuner som i sin upphandling, i sin planering och i bostadsföretag också vågar och kan gå före och bygga den standard som är möjlig.
Ola Johansson (C):
Huruvida det var bra eller dåligt att Jan Ertsborns utredning inte genomfördes i sin helhet kan vi diskutera. Jag ger mig inte in i den diskussionen. Jag hade själv gärna sett att mer av det som Jan Ertsborn föreslog hade blivit verklighet. Nu blev det inte så. Lagen stiftades på i stort sett det sätt som Jan Ertsborn var inne på men inte helt och hållet, och det har då fått konsekvenser.
Jag redogjorde för ett rättsfall som jag pluggade in inför den här debatten och konstaterar att tiden som krävs för att bli skuldfri är lite drygt fem år. Det innebär att många inte blir föremål för skuldsanering som var avsikten. Det här är också saker som man måste titta på, precis som man i den andra utredningen som jag har redogjort för ska titta på hur det kommer sig att man hamnar i skuldsituationer över huvud taget.
Det är viktigt att sammanfoga de bägge frågeställningarna varför skuldutsättning uppstår och vad vi kan göra när skuldutsättning har uppstått för att göra människor skuldfria utifrån de förutsättningar som ges. Jag tycker, fru talman, att Hillevi Larsson far lite med osanning när hon säger att utredningen inte kommer att redovisas inom den här mandatperioden.
Båda utredningarna beslutades den 12 april 2012, och enligt vad jag ser ska uppdraget redovisas den 1 oktober 2013. Vi talar om drygt ett år. I min värld är det drygt ett år om man räknar bort en eller två sommarmånader. Men det kan tänkas att en utredare jobbar även på sommaren, och då blir det ett och ett halvt år. Jag kan inte säga att det är en speciellt lång tid för en utredning. Jag håller inte med om den bilden.
Ola Johansson (C):
Det vi nu diskuterar är huruvida ett och ett halvt år och ett år och tre månader är en väsentligt stor skillnad. Jag förbehåller mig rätten att tycka att det inte är det. Och vore det så, Hillevi Larsson, att det var ett slöseri med tid kunde utskottet i så fall ha stiftat lag, men det gör man inte. Det tycker jag är bra. Det ska inte utskott göra. Vi besitter varken resurser eller kompetens.
Det förefaller som att vi alla här i kammaren är överens om att det behöver göras en utredning. Det vi nu diskuterar är huruvida den ska göras på ett år eller på ett år och tre månader. Jag finner det som en något liten fråga att ägna denna sena timme åt att diskutera, men självklart ska vi ha en öppen debatt om detta. När det gäller bilmålvakter är också Trafikverket en part i målet.
Jag förstår att det förekommer ett samarbete mellan myndigheterna på det här området som har lett fram till ett sätt att angripa problemet. Det är viktigt att vi tar vara på de erfarenheterna när vi nu går vidare med frågan.
Ola Johansson (C):
Det är andra gången i dag som jag diskuterar kärnkraft med Jan Lindholm. Förra gången gällde det skadeståndsansvar och sådana frågor. Det är tydligt att Jan Lindholm eftersöker en kärnkraftsdebatt även i den här frågan. Jag vet inte om detta är rätt tillfälle att ta den diskussionen. Vi kan diskutera det i många andra sammanhang.
När jag talar om primärenergi, tillförd energi, är det utifrån den kritik som har riktats från fjärrvärmeproducenterna som ser en risk att den bioeldade fjärrvärmen kommer att missgynnas av att vi ställer energikrav som endast mäter och värderar den tillförda energin i form av elektricitet. Det vore i så fall en olycklig utveckling.
Jag skulle hellre se ett sätt där vi bedömer de U-värden och energiprestanda som faktiskt finns i huset, alldeles oberoende av varifrån energitillförseln kommer. En annan fråga är hur vi ska värdera värmepumpar som är installerade i respektive hus och är eldrivna i förhållande till värmepumpar i gemensamma anläggningar som får sin energi från andra, förnybara energikällor.
Det är intressant att lyssna till hur vi diskuterar verkningsgraden av kärnkraften. Jag kan hålla med om att det är en väldigt effektiv vattenkokare som bland annat värmer upp Kattegatt från Ringhalshållet, men det finns också ganska mycket vind som passerar vindkraftens vingar och rätt mycket vatten som passerar förbi turbinanläggningarna också.
Ola Johansson (C):
Jag har fortfarande svårt att se hur den övergripande energipolitiken, det vill säga hur vi producerar den elenergi som vi i minsta möjliga utsträckning vill tillföra våra hus, är kopplad till hur vi definierar en nära-nollenergibyggnad.
När vi talar om en nära-nollenergibyggnad och dess energiprestanda handlar det trots allt i huvudsak om hur klimatskalet ser ut och till någon del också om vilken mängd energi som tillförs, men inte så mycket om på vilket sätt. Jag delar därför inte Jan Lindholms uppfattning att det här tillhör det vi har att diskutera här i dag. När jag ändå har fått möjlighet att avsluta replikskiftet vill jag passa på att säga att det finns många andra faktorer som talar för det här.
Vi har den timvisa mätningen till exempel, som gör att du som konsument har mycket större möjlighet att påverka när på dygnet du förbrukar den hushållsel som tillförs. Det kanske inte har så mycket med uppvärmning att göra men med andra faktorer som exempelvis när du tvättar, när du lagar mat och sådana saker. Vi har frågan om nettodebitering. Ett förslag håller på att arbetas fram.
Det innebär att du som småskalig energiproducent med din villa kan med hjälp av exempelvis solceller eller på annat sätt räkna av din egen förbrukning mot den el som produceras. Anti Avsan har lagt fram ett antal förslag.
Han har talat om bergvärme, solenergi och möjligheterna att utveckla de smarta elnäten så att du kan lagra energi som du producerar i ditt hus i din bil när den står på laddning kopplad till ditt hus. Det finns oerhört mycket som kan utvecklas i framtiden som vi kommer att se bara början av de närmaste tre fyra åren.
Som tur är har vi kontrollstationen 2015 när vi förhoppningsvis vet mer om hur de olika sakerna "lirar ihop" innan vi kan komma med klara definitioner av nära-nollenergihus.
Ola Johansson (C):
Katarina Köhler måste inse att kommunen inte förfogar över några andra pengar än skattepengar. Med den tillmätelse ni ger förköpslagen får man intrycket att det här är en verksamhet som kommunerna har ägnat sig åt väldigt mycket. Sanningen är att man inte har gjort det. Det är därför förköpslagen har avskaffats.
Ett köp av mark, även om det handlar om en mindre summa pengar, förutsätter att kommunen har planer och kapacitet att förädla marken på ett eller annat sätt. Jag gav tidigare några exempel. Man behöver inte förädla den själv. Man kan överlåta marken till någon annan. Man kan sälja den vidare och kanske göra sig en hacka på det.
Det är ett instrument som kommunerna fortfarande förfogar över genom plan- och bygglagen och det som vi kallar för planmonopolet, det vill säga att man kan se till att den mark som planläggs bebyggs på det sätt man önskar för att åstadkomma den utveckling och samhällsbyggnad som man anser sig behöva. Det ni gör är egentligen att inskränka det kommunala självbestämmandet.
Ola Johansson (C):
Det råder olika förutsättningar i olika kommuner. I kommuner där priset på råmark är lågt är också den kommunala insatsen för att köpa mark låg. Om det handlar om storstadsområden kan vi verkligen snacka om att vi gräver djupa hål i kommunernas kassor när vi börjar handla med mark. I mitt anförande bad jag om exempel på när förköpslagen på något sätt under senare år har bidragit till ett ökat bostadsbyggande någonstans.
Jag fick inga sådana exempel - inte i det här replikskiftet heller. Jag fick snarare ett erkännande av att det inte har lett till så mycket mer bostadsbyggande än när privata företag köper och förädlar mark.
Ola Johansson (C):
Jag valde att hoppa in i debatten efter att ha funderat lite över en del inlägg och utläggningar som har varit kring biltillverkaren Saab.
Jag vet också att det går upp och ned i branschen. Det är varken första eller sista gången som vi råkar ut för att arbetstillfällen är hotade. När det gäller Saab tror jag att det är få utanför en väldigt trång krets som vet vilka hot som har funnits och vilka möjligheter som nu återstår när det gäller att rädda bolaget och arbetstillfällena.
Trots försöken att få det att låta annorlunda tror jag att vi kan känna oss helt trygga i att regeringen i samverkan med duktiga regionpolitiker, varav många är socialdemokrater, har gjort och gör det som är möjligt för att ta till vara den gnutta hopp som ändå syns i denna långa, mörka tunnel.
Om inte annat visade man det under den förra fordonskrisen, när samspelet mellan de regionala samordnarna - Lars Bäckström, landshövdingen, och Kent Johansson - och Näringsdepartementet och regeringen med Maud Olofsson visade sig fungera väldigt väl.
Vi lider självklart med de anställda och förundras över alla turer som ändå i slutändan stod och föll med ett principbeslut från det mäktiga bilföretaget GM:s ledning, världens näst största biltillverkare efter Toyota med fyra amerikanska märken, två europeiska och två asiatiska.
Men jag erinrar mig också hur det var under de år då Sveriges statsminister hette Göran och hade en näringsminister som jag inte riktigt kommer ihåg namnet på. Frågan var då var den nya europeiska Chevroletmodellen med tillhörande plattform skulle tillverkas. Skulle den tillverkas i Trollhättan eller i tyska Rüsselsheim? Mot löften att satsa på riksväg 45 och bättre kommunikationer i Götaälvdalen kunde Trollhättefabriken ändå leva vidare.
Men det var först sedan Alliansen tillträdde i regeringen som man insåg att det helt och hållet saknades ekonomisk täckning för att infria det löftet. Därför är det ödets ironi att vi nu, när projektet Bana väg i väst nästan är färdigt, ser vad som dess värre verkar vara slutet på eran Saab Automobil i Trollhättan. Vi ser slutet på Saab men knappast slutet för fordonsindustrin i Västsverige.
Tack vare att vi nu har genomfört satsningen på infrastruktur ser vi möjlighet för de personer som bor i Fyrbodalsområdet och arbetar i fordonsindustrin att hitta arbeten inom det området och möjlighet för företag att etablera sig där - där industritraditionen finns, där teknikkunnandet finns och där arbetskraften finns.
I stället för att klaga på att Annie Lööf inte är här borde Börje Vestlund fundera lite grann över hans eget partis olika utspel kring Saab. Att staten skulle gå in och i praktiken köpa bilföretaget utan att veta någonting om dess framtid och dess förutsättningar att överleva, nej, fru talman, med facit i hand vet vi att det inte hade varit någon bra lösning. Därför är det svårt att finna någon som helst trovärdighet i den kritik som man nu passar på att framföra denna dag mot regeringen.
Ola Johansson (C):
Jag vet inte hur jag ska kommentera Börje Vestlunds tack. Jag tar naturligtvis emot det och är glad för de uppskattande orden. När det gäller beredskapen handlar det inte om några nyheter - fordonskriser har inträffat förut. Senast var det många av våra stora tillverkare som inte blev av med sina lager därför att det inte var möjligt att låna pengar för att iscensätta de leveranser som var planerade.
Då fanns det en beredskap hos näringsministern tillsammans med de regionala samordnarna för att skapa en utvecklingskraft som genererade arbeten. Den typen av beredskap finns hela tiden. När det gäller just Saabfrågan är jag helt övertygad om att processen har varit så utdragen att den beredskapen finns. Jag är inte närvarande när näringsutskottet får sina dragningar av ministern.
Men jag är säker på att även Börje Vestlund känner en trygghet. Beträffande vad som är sagt och gjort kan jag bara erinra mig den debatt som har varit. Det var Mona Sahlin som var ute i den diskussionen, bland annat i samband med valrörelsen.