KBLab/rixvox huggingface dataset:
Karin Rågsjö (V):
Tack för svaret, statsrådet Wikström! Det här handlar alltså om att Socialstyrelsen har tagit fram nya nationella riktlinjer för vård av depression och ångest. Förslaget är ute på remiss fram till den 31 mars. De föreslagna riktlinjerna har mött ett ganska stort motstånd. Kritiker menar att de riskerar att leda till ett ensidigt perspektiv.
Psykofarmaka, elchockbehandling och KBT prioriteras framför långvarig terapi. Speciell oro finns när det gäller barn och unga, vilket jag kommer till senare. Självklart ska individuella bedömningar ligga till grund för olika sorters behandling. Man måste ha patienten i fokus. Jag brukar aldrig ge mig in i diskussioner om riktlinjer.
Men nu har jag gjort det, eftersom det är ett sådant starkt tryck i frågan från olika håll. Psykisk ohälsa är helt enkelt en folksjukdom. Enligt SCB låg andelen unga i åldrarna 16-24 år med sömnproblem, oro och ångest på ungefär 7-8 procent under 1980-talet. I dag är andelen uppe i 20 procent. Det är en markant ökning. Och 40 procent av de som sjukskrivs i dag har en psykisk diagnos.
Det här rullar verkligen på. Enligt OECD kostar den psykiska ohälsan Sverige ungefär 70 miljarder per år. I Tyskland och Finland sjunker sjuktalen, men här ökar de i stället. Det här är en stor fråga. Det är många som berörs av den, på olika sätt. Precis som du sa, statsrådet, har regeringen tillsammans med Vänstern försökt förstärka ekonomin i de här frågorna på olika sätt. Det behövs verkligen.
Det har inte gjorts på länge, alltså inte av den borgerliga regeringen. Om man tittar på hur det ser ut över landet i dag kan man se att tillgången till psykoterapi geografiskt är väldigt olika. I olika landsting finns det olika temporära avtal. Det är varierande bredd, kompetenskrav och valfrihet. Det är väldigt upp och ned. Det är tyvärr inte konsekvent.
Det görs mycket bra på området, exempelvis av samordnaren inom området psykisk hälsa eller av SKL med Ing-Marie Wieselgren i spetsen. Det är bra att unga och barn nu kan få första linjens samtalsstöd. Men ofta får alltför många unga människor, även barn, medicin utskriven och inte uppföljning, inte samtal. Så ser det ut.
Vi har också kunnat se en trend av förskrivning av psykofarmaka för just gruppen barn och unga. Och ibland görs det som sagt utan uppföljning. Ökningen har skett specifikt sedan 2010, när riktlinjerna kom. Psykofarmaka till gruppen barn och ungdomar har ökat med 67 procent. Lugnande medel har ökat med 70 procent.
Och antidepressiva har ökat med 100 procent. Det här är extrema siffror. Med den medicinkonsumtionen när det gäller barn och unga hamnar vi högst i världen för den här typen av förskrivningar. Det kanske man måste se över. Min första fråga till dig är, som i interpellationen: Tänker ministern ta några initiativ för att användningen av psykofarmaka bland och unga ska minska?
Karin Rågsjö (V):
Ministern! Jag gillar riktlinjer i vanliga fall. Men här har det varit så stormigt. Jag har aldrig gått in och diskuterat riktlinjer på detta sätt. Det finns ett kompakt motstånd från olika grupperingar, som ser att en viss typ av psykoterapi exkluderas. Det är jättebra att det nu kommer en utredning om implementering av riktlinjer och vad som händer med riktlinjer, men detta kan vi debattera en annan gång. När riktlinjerna slogs fast 2010 blev tillgången till kvalificerad psykoterapi mindre.
Detta har påverkat rekryteringen av terapeuter, utbildningen och så vidare. Det har helt enkelt fått stora konsekvenser. Detta borde man kanske titta på först för att utreda vad som har hänt innan man drar igång nästa grupp som tittar på riktlinjer. Riksrevisionen har i en rapport riktat kritik mot riktlinjerna från 2010, vilka de nya riktlinjerna bygger på. Allt har varit väldigt snävt, och det har inte funnits någon möjlighet till individanpassning.
Detta borde man kanske titta på innan nästa utredning dras igång, så att det inte blir same same. Jag vill se en bättre utvärdering av det som har skett. Vad gäller medicinförskrivning för barn och unga är vi nog helt överens. När någon mår väldigt dåligt blir det kanske tabletter. Men man måste förstå att det då krävs en uppföljning och att det måste finnas något annat än tabletter. Här ser det olika ut i Sverige.
Våra gemensamma satsningar med ökad välfärd och mer pengar till välfärden kan självklart bidra till bättre psykoterapi. Det är jag helt övertygad om. Låt oss återgå till grundfrågan. Tar man bort delar av den terapi som inte fungerar, om man exempelvis har ett enkelt spår med bara KBT, finns det till slut bara en behandlingsmetod kvar. Då strider det mot hela hälso- och sjukvårdslagen, som ju säger att man ska vara individanpassad.
Jag tycker att man ska se upp. Jag hoppas att Socialstyrelsen lyssnar på detta och också tittar på sina remissvar.
Karin Rågsjö (V):
Wikström! Jag är medveten om det, och vi är med på det tåget, så att säga. Det här har inte utvecklats under de två år då ni har suttit i regering, utan det här är en lång utveckling som handlar om att välfärden mer eller mindre har eroderat. I Stockholm har man 1 miljard plus i sin budget. Det kanske man kunde lägga på personal, kan jag tycka. Jag vill avsluta med att säga någonting helt annat. Tack för snabbutredningen om Naloxon!
Karin Rågsjö (V):
Vi kan alla se att det finns stora systemfel inom den svenska hälso- och sjukvården. Det handlar mycket om styrning och även om de alltför stora skillnaderna mellan landsting vad gäller innehåll, struktur och vård. Vi i Vänsterpartiet vill att all personal i vården ska ha bra löner och villkor; det kommer väl ingen att säga emot här. Utan en dräglig arbetsmiljö och relevanta löner kommer inte personalen tillbaka.
Systemet med uthyrningspersonal leder, som vi sett, till brist på kontinuitet. Välfärden är helt beroende av skatteintag men också, som Anders säger, av de personer som har flytt över haven. Snyggt, Anders Jonsson! Personalen är nyckeln till att vård är möjlig. Öka resurserna till vården, och satsa på välfärden.
Inför nationell styrning utan att detaljstyra. Satsa på den jämlika vården genom specifika satsningar som gynnar dem med kort utbildning. De som har sämst hälsa måste lotsas på ett annat sätt. Satsa på fasta anställningar. Ge patienterna större inflytande att utveckla möten, inte enligt löpandebandprincipen som nu, med new public management - snabba, korta besök. Det funkar inte.
Prioritera dem med låg utbildning, som behöver extra guidning. Förkorta arbetstiden för dem som jobbar skift. Där jobbar man nu med SKL och Vårdförbundet - jättebra! Inför nya riktlinjer för hur hyrpersonalen ska minska. En annan vård är möjlig, men då krävs det också att välfärden inte är en marknad utan ämnad för befolkningen. Det krävs satsningar, innovationer och en inriktning mot jämlik hälsa.
Det som inte behövs är skattesänkningar som dränerar vården. Det är det ni prioriterar.
Karin Rågsjö (V):
Min fråga går till statsrådet Ardalan Shekarabi. I vinsternas och skandalernas paradis Stockholms läns landsting är det uppenbart att politiker inte längre har kontroll över vårdavtalen med den privata sektorn. Förra veckan kunde vi läsa om Ultragyn vid Sophiahemmet, som enligt uppgift systematiskt gör omotiverade kirurgiska ingrepp på kvinnor.
Dessutom ingår de fem operatörerna, däribland verksamhetschefen och delägaren, i ett bonussystem som i vissa fall ger dem 27,5 procent av landstingets ersättning. Ju dyrare och mer omfattande ingrepp, desto mer pengar till både kliniken och de opererande gynekologerna. Detta är ju helt obscent. Vinsterna riskerar att bli drivkraften som man bygger verksamheten omkring.
Anser inte ministern att det är dags att sätta ned foten när det gäller vinstjakten inom hälso- och sjukvården?
Karin Rågsjö (V):
Tack för det svaret! Det låter ju väldigt positivt, för vi vill ha med alla dessa tre områden när det gäller vinster i välfärden - även hälso- och sjukvården. Det är inte rimligt att patienter blir offer för vinster i välfärden. Om det är så att the mission, så att säga, hos en del av dessa företag är att få ut vinsten tappar man hela etiken runt de här frågorna. Det blir patienten som hamnar i klistret, och det blir våra skattepengar som går åt till det, vilket är helt ovärdigt. Jag tycker att detta var ett väldigt spännande och glädjande svar!
Karin Rågsjö (V):
Det här är en debatt som tangerar både hälso- och sjukvård och skatt. Ett ställe där man verkligen använder skattemedel på ett oerhört märkligt sätt är Stockholms läns landsting. En person här nämnde några som hade dött i en vårdkö. Det gäller just Stockholms läns landsting. Där styr högern med Sverigedemokraternas varma bistånd.
I den här diskussionen är det väldigt tydligt att Sverigedemokraterna har satt sig i näringslivets knä; det är alldeles uppenbart. Man representerar inte bara småfolket längre, utan man representerar också näringslivet. När det gäller hälso- och sjukvården ska prioriteringar i vården bygga på tre principer. Enligt människovärdesprincipen har alla människor lika värde och samma rätt oberoende av personliga egenskaper och funktioner i samhället.
Enligt behovs- och solidaritetsprincipen bör resurserna fördelas efter behov. Enligt kostnadseffektivitetsprincipen bör vid val av olika verksamheter eller åtgärder en rimlig relation mellan kostnader och effekt mätt i förbättrad hälsa och förhöjd livskvalitet eftersträvas. Detta är liksom bottenplattan. Sedan finns det också en hälso- och sjukvårdslag som säger: sjukast först. Synen på hälso- och sjukvård är en ideologisk fråga.
Man kan se ett allt större inflytande från näringslivet och försäkringsbolag som problematiskt. Man kan också se det som en stor väckelsevåg där det är de privata frälsarna som ska rädda sjukvården. Om svenskt näringsliv, försäkringsbolag eller vårdbolag ges allt större inflytande kommer det att innebära ökad ojämlikhet. Slopad skattefrihet för förmån av hälso- och sjukvård Jag vill påminna om att vi i socialutskottet var på resa i USA.
Då sa alla som vi träffade - professorer, multimiljonärer, you name it: Behåll ert skattesystem när det gäller hälso- och sjukvård! Gå inte över till ett försäkringssystem! Kommer ni ihåg det? Vi har i dag ett skattesystem som gynnar dem som har mycket förmåner och som ofta också gynnar dem som har höga inkomster.
Vi tycker att det är rimligt att vi har ett rättvisare skattesystem och att vi använder pengarna till en bra sjukvård för alla. Sjukvården ska ju vara så att man får sjukvård efter behov; den som är sjukast och har mest ont ska komma först i kön. Den här försäkringen är det mellan 600 000 och 700 000 personer som har, och det är ingen liten grupp. Hur stor förmånsbeskattningen blir beror på hur dyr försäkringen är.
Förslaget innebär att den anställde ska förmånsbeskattas för vård- eller försäkringspremien, precis som allt annat som man får på sidan om. Arbetsgivaren betalar socialavgifter på förmånen och kan göra avdrag för den. Det här innebär ökade skatteintäkter som går till hälso- och sjukvården, vilket jag tycker är helt rimligt. Vänsterpartiet menar att man på det här sättet prioriterar "jämlik vård framför ojämlik vård".
Jag yrkar bifall till utskottets förslag i betänkandet.
Karin Rågsjö (V):
Ni vill ju skära ned 30 miljarder i skatt, Anders. Hur kan man värna de äldre på det sättet? Det motsvarar 66 000 sjuksköterskor och betydligt fler undersköterskor. Vi är inte emot de privata företagen. Vi är emot de extrema vinstuttagen. När det verkligen blir utväxling när det gäller de privata initiativen kan vi se hur det ser ut i Stockholm, som under åtta år hade en borgerlig regim.
Då var det typ 250 privata utförare. Då var man så mån om att folk skulle välja de privata företagen, så alla hette någonting på A, i alla fall 60 företag. Jag vet inte om det här utvecklade äldreomsorgen så extremt. När det gäller boendet är vi överens. Man ska självklart få flytta hemifrån när man inte kan bo hemma längre. Men det var ju under era åtta år i Alliansen som de stora nedskärningarna gjordes i antalet boenden för äldre.
Det kan vi se i statistiken. Varför kämpade inte ni under den perioden för att få era kompisar med på banan för att det skulle byggas fler? I dag är det ju en väldig brist. Och det är inte heller så att den marknadsorienterade bostadspolitiken har hjälpt till på vägen. Detta är några modesta små frågor till dig, Anders.
Karin Rågsjö (V):
Man kan fråga alla välfärdsarbetare hur de mådde under den period då ni satt vid makten. En utredning, gjord av Stockholms universitet, har tittat på äldreomsorgens arbetsvillkor 2005-2015. En jämförelse mellan Sverige och andra nordiska länder visar på extrema förändringar i Sverige.
Antalet hjälptagare ökade per hemtjänstanställd, handlingsutrymmet minskade, man fick springa mer och kände sig mer psykiskt och fysiskt pressad. Den här mätningen gjordes vid ungefär den tid då ni satt vid makten, fram till 2015. Jag tror att detta är ett svar på stora skattesänkningar, för de drabbar alltid dem som är välfärdsarbetare.
När det gäller privata alternativ är vi inte emot alternativen. Vi är emot extrema vinstuttag. Och hur får man vinst inom hemtjänst? Jo, man använder personalen som verktyg, för det är stora skillnader i lön mellan dem som jobbar i kommunal hemtjänst och dem som jobbar i privat hemtjänst. Det är så man cashar hem vinsten.
Jag tror att modesta 7 procent inte kommer att innebära att företagen flyr fältet. Det låter som att alla äldre kommer att sitta hemma och gråta och ingen hemtjänst kommer. Men kommunen finns ju alltid där som en garant. Ni ställer er alltid på näringslivets sida. Det tror jag knappast kommer att gynna de äldre, Anders. Men titta gärna på utredningen!
Den visar, tycker jag, hur man får välfärdsarbetare att gå på knäna genom att just sänka skatten på det sätt som ni gjorde.
Karin Rågsjö (V):
Nu kom ett nytt begrepp upp. Jenny Petersson talade om Socialdepartementets tombola. Det låter käckt. Vi är absolut överens om att det behövs en nationell läkemedelslista. Detta ställer sig alla partier bakom. Men precis som Anna-Lena Sörenson är jag lite nyfiken på hur man exakt ska få till detta. Förslaget kommer ju att komma.
Det handlar om väldigt stora register som ska sammanföras, och det är komplext. Många aktörer är inbegripna. Allt ska funka. Vi måste ha en lagrådsremiss som inte skickas tillbaka. Vi i Vänsterpartiet sitter ju inte i regeringen och hade kunnat hoppa upp och säga att detta inte är vår business. Men om man tittar ordentligt på vad som pågår ser man att det är väldigt mycket.
Det kommer att bli en läkemedelslista. Eftersom ni lägger fram detta tillkännagivande vill jag därför veta exakt vad som skulle ha gjorts för att det ska gå så här pronto. Man ska veta att det måste gå att garantera att olika saker inte läcker ut. Det handlar om människors integritet. Exakt vad skulle ha gjorts om det material som har tagits fram av utredningarna inte höll måttet?
Vad skulle ha gjorts i nästa steg? Skulle man ändå ha tagit fram ett förslag och bollat ut det även om flera har sagt att det inte funkar? Ska vi jobba så? Jag trodde inte det. I så fall kan vi snacka om tombola.
Karin Rågsjö (V):
Det är ingen som motsätter sig, Jenny Petersson, att det ska tas fram en läkemedelslista. Men du låter påskina i din retorik att regeringen, med Vänsterpartiet vid sin sida, inte tycker att förslaget är så viktigt. Det är därför ni gör tillkännagivandet, det vill säga för att misskreditera. Det är så ni jobbar, om jag ska vara ärlig och göra en politisk analys av hur saker och ting går till.
En så gigantisk reform som en gemensam läkemedelslista, från alla dessa register och med alla dessa aktörer, tar tid att sätta sig och fungera med grundlag och så vidare. Vad exakt, vilken myndighet, hur skulle det ha gått till att få reformen att fungera snabbare? Det är intressant.
Ert tillkännagivande är tunt som is i maj. Det är intressant med de tillkännagivanden, misstroendeförklaringar, whatever som ni sysslar med. Jag skulle vilja veta exakt vad som skulle ha gjorts. Tänk om ni hade skrivit det, inte bara några ynka rader utan i stället fyra sidor så att vi hade fattat.
Karin Rågsjö (V):
Jag börjar med vinster i välfärden. Vi diskuterade det förra måndagen i den här salen. Nu blir det vinster i välfärden av allehanda slag. Jag räknar iskallt med att dessa kliniker också kommer att casha ut en hel del vinster. Nu är det den verklighet som vi lever i. Man kan inte ta bort de här klinikerna med tanke på förslaget. Det vore väldigt märkligt. Vi pratar om hälso- och sjukvården som en sammantagen del.
Jag är helt övertygad om att de olika klinikerna kommer att fortsätta att casha ut sina övervinster. Skulle de inte göra det vore det jättebra. De skulle kunna finnas kvar ändå inom sjukvården, inte sant, Anders? Ni driver ju myten om att med ett vinsttak skulle allt privat försvinna och vi skulle gå tillbaka till 70-talet med små gråa mottagningar med en elak barnmorska. Så vill vi inte ha det. Det är en total missuppfattning från er sida.
Den myten sprider ni tillsammans Svenskt Näringsliv. Ni säger att om vi fick bestämma skulle man gå tillbaka till 70-talet. Så är det inte. Vi är för privata alternativ, men vi är emot de överdrivna vinsttaken. Det är det som vi har diskuterat. När det gäller surrogatmoderskapet, värdmoderskapet - you name it - är det inte många remissvar som är för det.
Jag skulle vilja se en undersökning om hur många svenska kvinnor som skulle vilja bära sin systers barn. Även om det är ett svenskt värdmoderskap kommer man aldrig att veta vilken typ av påtryckningar som finns i bakgrunden, till exempel pengar eller någonting annat - aldrig.
Har man burit ett barn i nio månader är det inte bara att säga: Var så god, kära syster, här får du ditt barn. Tack och hej! Så funkar inte världen.
Karin Rågsjö (V):
Som du vet, Anders W Jonsson, är Vänsterpartiet ett feministiskt parti. Jag har aldrig jämfört dessa föräldrar med prostitution och vet inte vem du syftar på. Tyvärr hinner du inte säga det eftersom du inte har någon replik kvar på mig. Jag förstår absolut deras längtan, att de är sorgsna och har ångest och att barnlöshet är supertungt. Samtidigt måste man som feminist göra ett val. Så ser jag på frågan.
Det handlar om synen på kvinnor över huvud taget. Ska kvinnor vara bärare av min längtan och sedan lämna ifrån sig sitt barn? Ska de behöva ta de risker som en graviditet faktiskt utgör? För oss i Vänsterpartiet känns detta som en något patriarkal fråga.
Man har vid ett värdmoderskap absolut ingen koll på vad som är inblandat i en sådan transaktion. Det kan handla om pengar, eller man kan se det som en gåva. Det kan också finnas påtryckningar inom familjen. Man kan tänka sig ungefär hur det skulle kunna se ut. Det blir som en väldigt rationell uppgörelse: Okej, kära syster, du föder mitt barn. Jättebra!
Jag tar hand om det. Men du får sedan inte ha några som helst synpunkter på barnet, hur det uppfostras eller på mitt moderskap. Även om det hela är altruistiskt ser man på kvinnor som vore de små fabriker, oavsett hur det ligger till. Människor fungerar inte så där rationellt.
Kvinnor ska inte användas på detta sätt vare sig för altruistiskt moderskap eller för surrogatmoderskap. Det vore att gå långt tillbaka i tiden eller att gå fram till något i en framtid som jag inte vill vara med i.
Karin Rågsjö (V):
Det finns många ingångar, Anders, när det gäller jämlikhet och ojämlikhet. Det kanske inte bara är om man får träffa doktorn först som ska avgöra jämlikheten. Jämlikheten kan också handla om att det över huvud taget finns en vårdcentral, med olika professioner. Jag tycker att du dissar alla andra som jobbar inom hälso- och sjukvården. Om du har en sjuksköterska som gör en selektion och anser att du är allvarligt sjuk hamnar du förstås hos en läkare.
Om du mår psykiskt dåligt kanske du hamnar hos en kurator. Jag undrar varför inte du, Anders, har tänkt på jämlikheten när det gäller vinster i välfärden och exempelvis etableringsfriheten? Varför har inte du tänkt på det som en stor grej? Varför ska det exempelvis finnas så få vårdcentraler i socialt och ekonomiskt utsatta områden? Varför lägger man ned vårdcentralen i Tensta medan man har 13 vårdcentraler på Östermalm? Sådana frågor är jämlikhet för mig.
Även Läkarförbundet är med på detta förslag, om jag inte är helt ute och cyklar. Jag ser att du skakar på huvudet nu - du får rätta mig om jag har fel. Jag tror inte att läkaren alltid är den man ska träffa i första hand. När jag ringer min vårdcentral, som funkar jättebra, får jag prata med en sjuksköterska. Sedan avgör hon vem jag ska träffa. Det är inte så avancerat. Men på andra orter är det inte så, och det här måste man följa upp.
Det handlar mycket om hur man satsar på vårdpersonalen och om det ska finnas någon vårdpersonal i Sollefteå och så vidare. Det är också viktigt att titta på centraliseringen. Vad ska vi göra, och hur ska vi centralisera vården? Det får inte bli som i Norrlands inland, där man avlövar vården. Om detta är vi ganska överens, du och jag - kanske.
Karin Rågsjö (V):
När jag går till vårdcentralen vill jag gärna mötas av en utbildad sjuksköterska eller en utbildad läkare som har rätt kompetens. Jag undrar vad som pågår när jag står på ett apotek - jag har faktiskt varit med om detta - och frågar om det läkemedel som jag just då ska hämta ut och inte kan få ett svar.
Jag kan ju slå upp detta i Fass. Jag kan gå vidare med det. Men jag tycker att det är en självklarhet att man ska ha maximalt utbildad personal som expedierar. Det är ju patientsäkert, och det gynnar konsumenterna. Det är dem vi ska gynna i detta; det tycker jag är en självklarhet. Det är väl jättebra att jag som bor i Stockholms innerstad har promenadavstånd - 200 meter - till fem apotek.
Man kan snacka om en ordentlig tillgänglighet. Däremot vimlar det inte av apotek i Stockholms förorter, utan de etablerar sig helst i innerstan. Det är det gamla vanliga konceptet: Marknaden styr. Du hittar inte jättemånga apotek på Järvafältet, men folk är sjuka där också.
Det är intressant att titta på följden av avregleringen och på de enorma vinster som dessa företag har gjort. Ni gödslade hela frågan med att detta skulle gynna de små apoteken - man såg familjeägda små puttenuttapotek överallt. Nu är det Apotek Hjärtat som har tjockat upp och som ingår i Icakoncernen. Man kan få bonus för att handla varor - inte receptbelagda varor men väl andra.
De stora vinnarna på detta blev de stora bolagen, som gick in och tog över marknaden. Det är klart att vi inte kan ta tillbaka detta; det kostar miljarder.
Karin Rågsjö (V):
Vi har haft ett antal apoteksdebatter här i kammaren sedan jag kom in. Varje gång har du, Emma Henriksson, lyft fram länder som jag inte alls bryr mig om. Jag bryr mig inte om Nordkorea eller Kuba. Släng inte det på mig, är du snäll! Ni i den före detta högeralliansen hade ju kunnat gå en annan väg. Ni hade kunnat styra över Apoteket AB till att ha öppet på kvällar och helger - inte sant?
Men det valde ni inte, och vet du varför ni inte gjorde det, Emma? Därför att ni som vanligt promotar marknaden och alltid ställer er bakom jättarna. Vi kommer väl att ha denna debatt i dag när det gäller vinster i välfärden. Den före detta socialministern sa: Titta vad fint det kommer att bli - vi kommer att ha massor av små apotek i hela Sverige! Det kommer att blomstra!
Jag har träffat många av ägarna till de små apotek som fanns. Väldigt många av dem har gått i konkurs; de klarade nämligen inte trycket från jättarna. Det är resultatet: När man öppnar dörren för marknaden kommer inte de familjeägda små företagen först. De trängs undan av dem som har stått och väntat på detta.
Ni valde att avreglera hela apoteksmarknaden med ett uppdrag: marknaden först! Det är väl jättebra att jag har alla dessa apotek på gångavstånd, men fråga dem i Värmland hur kul det är att åka dessa 50 minuter med bil. Där kan vi prata om otillgänglighet, och man får dessutom pengar för att ha öppet.
Så blir det när man alltid sätter sig i näringslivets knä.