KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jennie Nilsson (S):
Jag vill tacka ministern! Det både hörs och känns att ministern har ett starkt engagemang i frågorna. Det är glädjande. Precis som ministern påpekade är exportindustrin en viktig fråga för Sverige. Den är viktig för Sverige eftersom den utgör en stor del av vår ekonomi.
Därmed är den också en grund för vår välfärd - om vi ska summera den allmänpolitiska debatten som uppstår i sådana frågor.
Om vi summerar och mäter resultatet utifrån andra spännande politiska aspekter, till exempel den borgerliga regeringens politik så här långt, kan vi konstatera att med parametern arbetslöshet blir resultatet av effekterna av politiken magert.
Dess värre kan samma sak sägas när vi mäter mot parametern export. Det är positivt och bra att regeringen har höga ambitioner. Det är ingen som ifrågasätter det. Det som saknas är realistiska mål. Det är ett bättre och effektivare sätt att få organisationer, verksamheter och näringsliv att jobba mot dessa mål på riktigt och ta dem på allvar.
Ett sätt att nå dit är att exempelvis bryta ned det som i dag uppfattas som en vision i någon form av mätbara delmål som kan uppfattas som mer realistiska. Ministern nämnde det framlagda 40-punktsprogrammet. Det är ett bra program med många bra första steg. De handlar mycket om frihandel och frihandelsavtal.
Där finns ingenting att anmärka på. Ministern nämner också läget inte minst i Europa, ett krisande Europa, ökad protektionism och andra hinder. De kräver att vi gemensamt i närtid levererar fler nya förslag. Jag hade hoppats att det skulle komma någon liten hint eller fingervisning i ministerns anförande om vad man tittar på.
Är det att titta på våra förslag om att stärka främjandeverksamheten i viktiga nationer som befinner sig i tillväxtregioner? Å ena sidan talar man om vikten av att jobba med ambassader, att de har en Sverigeprofil och tydliga uppdrag.
Å andra sidan drar man in ambassader i en del av länderna i dessa regioner och tar bort resurser på ett för oss som inte sitter i regeringen märkligt sätt. Ministern säger också att man har satsat mycket pengar. Återigen blir det fråga om å ena sidan och å andra sidan. Först minskade man pengarna till exportstödet för 2006, och sedan har man lagt tillbaka en del av pengarna. Sedan kallar man det för en satsning.
Det är lite grann av samma modell som vi ser på skolans område och en hel rad andra områden. Det har nästan blivit någon form av borgerlig modell för hur man faktiskt hanterar satsningar. Först drar man ned mycket, sedan lägger man till lite - och sedan kallar man det en satsning. Det blir besvärande och minskar tyvärr trovärdigheten för politiken, även för dem som företräder politiken. Det blir svårt för mig att ta detta på allvar.
Det här är bekymmersamt, och frågorna förtjänar att i allra högsta grad tas på allvar. Ministern sade att hon skulle fortsätta i sitt nästa anförande; hon hann inte riktigt färdigt. Jag hoppas att vi i nästa anförande får en liten fingervisning om hur problemen identifieras och förslag till ytterligare åtgärder för att öka företagens möjligheter att komma ut på nya exportmarknader.
Det är det som jag ser som den springande punkten.
Jennie Nilsson (S):
Jag säger som handelsministern: Det är roligt att det är så många som vill delta i debatten. Det visar att det finns ett stort engagemang i de här frågorna. Det är bara jobbigt med de väldigt korta inlägg som man kan göra. Det finns så mycket som man skulle vilja säga. Jag kan börja med att hoppas att ministern skapar forum för vidare debatt i de här frågorna där man kanske kan gå ned på djupet lite grann. Det finns bevisligen mycket idéer, och det finns mycket kvar som borde göras.
Det jag tänkte ta upp i mitt sista anförande handlar bland annat om att det är bra att handelsministern reviderar tidsplanen för målet. Men jag skulle gärna se att man också gjorde delmål, såg till att de uppfattades som realistiska och satte in dem i en helhet. Det handlar inte bara om att öka den svenska andelen på olika exportmarknader.
Det är självklart superviktigt, men den stora poängen är egentligen att göra det utan att exportens andel av bnp ökar. Det är ju så vi får en starkare ekonomi. Det är det som till syvende och sist innebär att vi får något som vi kan dela ut i välstånd, skola, vård och omsorg i Sverige. Detta måste hänga ihop.
Det helhetsperspektivet känner man lite grann saknas när man tittar på detta, åtminstone det som är skrivet. Det är en rekommendation och en önskan att ministern och regeringen tittar på detta och sätter in det i det perspektivet, så att man vet vad man gör och varför och vad som är poängen, helt enkelt.
Det skulle också skapa en större trovärdighet, och det är viktigt i de här frågorna. Det får inte uppfattas som att man har en vision men inga konkreta verktyg som levererar, så att man faktiskt ska kunna uppnå visionerna, för då blir det inte på riktigt. Den här frågan förtjänar att tas på riktigt, både av ministern och regeringen och av oss i oppositionen.
Jennie Nilsson (S):
Lika imponerad som jag blev av ministerns förra anförande när hon faktiskt försökte resonera sakligt, lika besviken blev jag nu återigen. Här pendlar vi tyvärr mellan hopp och förtvivlan. Man försöker hävda att utan regeringens reformer hade det sett värre ut. Hur och var någonstans?
Jag har förstått att denna regering älskar att försöka tricksa, trolla och bolla med siffror. Men tittar man på hur statistiken faktiskt ser ut kan man konstatera att antalet långtidsarbetslösa mellan 18 och 24 har ökat med 500 procent i Sverige sedan 2006. Hur kan det vara facit på en lyckad politik? Hur och varför skulle det ha sett värre ut med en annan politik?
Om vi jämför oss med jämförbara länder - länder som är intressanta att jämföra oss med och som vi borde kunna hålla hyfsat jämna steg med, som Tyskland, Danmark, Norge, alltså sådana länder i vår omvärld som vi brukar ligga i paritet med - har utvecklingen på arbetsmarknaden sett sämre ut i Sverige än i samtliga dessa länder. Det borde ge någon form av indikation till ministern att haja till: Har vi verkligen rätt politik på området?
Jag tycker att resonemanget verkligen är mycket märkligt. Om ministern nu blir besviken på Peter Persson, tror jag att vi blir minst lika besvikna på ministern när hon har den typen av argumentation. Jag kan bara konstatera att i det läge som vi har i Halland med en hög arbetslöshet och jättemånga varsel lämnar Arbetsförmedlingen tillbaka 29 miljoner enligt prognosen i år.
I den senaste undersökning som Svenskt Näringsliv gjorde bland företagare, med frågan om dessa kunde hitta rätt kompetens, uppgav samtidigt fyra av tio i augusti månad att man tvingades avstå från att anställa för att man inte hittade personal med rätt kompetens. Då är det någonting som inte fungerar, och det borde vi kunna kräva att en minister tar ansvar för.
Jennie Nilsson (S):
Jag börjar med att tacka arbetsmarknadsministern för svaret även om jag beklagar det faktum att slutsatsen i svaret är att man inte avser att göra nödvändiga förändringar för att underlätta för människor att komma i arbete via utbildning. Jag måste inleda med att be arbetsmarknadsministern att förtydliga sig en del.
Jag blev nämligen inte riktigt klok på hur jag ska tolka delar av svaret. Exempelvis säger arbetsmarknadsministern att det är positivt för arbetstagarna att man tecknar den här typen av avtal som man har gjort i fallet Pilkington i Halmstad. Där har arbetstagarorganisationen och arbetsgivaren kommit överens om att avsätta pengar i en fond för utbildning och omställningsmöjligheter för dem som förlorar jobbet vid en företagsnedläggning.
Ministern säger att det är positivt för arbetstagarna att man tecknar sådana avtal. Det kan man tycka. Det är också positivt för arbetsmarknadens funktionssätt. Det borde det också vara, kan man tycka.
Om man läser ut helheten i svaret kommer hon ändå fram till att trots att det är positivt avser hon inte att ändra de regler som i nuläget finns vilket innebär att de pengar som nu är avsatta i fonden de facto inte kan användas som det var tänkt. De ligger där utan att det finns några möjligheter för människor att ta del av dem. Jag blir inte klok på hur jag ska tolka vad arbetsmarknadsministern menar. Vad är det som är positivt för arbetstagarna?
Vad är det som är positivt för arbetsmarknadens funktion eller funktionssätt i det bisarra läge som nu har uppstått? Arbetsmarknadsministern säger att hon vill understryka hur viktigt det är att Arbetsförmedlingen inom ramen för sitt uppdrag samverkar med arbetsmarknadens parter. Jag kan instämma i att det borde vara så. Men vad är det arbetsmarknadsministern menar att Arbetsförmedlingen ska samverka om?
Hon slår tydligt fast i sitt svar att man ska samverka trots att riktlinjerna medför att man inte kan göra någonting och att hon inte har för avsikt att ändra på regler och riktlinjer. Då uppstår frågeställningen: Vad ska man samverka om? Vad är det för uppdrag som arbetsmarknadsministern ger till Arbetsförmedlingen att samverka om när hon inte ger dem några verktyg?
Jennie Nilsson (S):
Nu är det inte jag som är arbetsmarknadsminister. Det kanske hade varit bättre om det hade varit så, i och för sig, men ansvaret för hur man ska hantera den här typen av frågeställningar om hur man riggar regelverk som fungerar och så vidare ligger på Elisabeth Svantesson. Jag tycker fortfarande att jag inte får svar på mina frågeställningar.
Jag kan inte läsa ut vad svaret till de före detta anställda på Pilkington faktiskt är utifrån de svar som jag får.
Jag kan heller inte förstå varför det är ett problem att arbetsmarknadens parter förhandlar fram pengar som avsätts i en pott till utbildning och omställning och att man samverkar kring de pengarna med gemensamma resurser och staten går in via Arbetsförmedlingen och tar sin del av ansvaret för att man faktiskt kan använda de pengarna.
Jag kan inte riktigt förstå vad som skulle vara ett problem med det. Det borde vara en god sak att det finns mer och nya pengar i systemet att använda specifikt till utbildning och omställning till nya jobb.
Sedan måste jag säga till Jenny Petersson som också gick in i debatten - det är alltid roligt att vara flera som debatterar - att jag inte tror att någon, i alla fall gör inte jag det, skyller den uppkomna situationen på Arbetsförmedlingen centralt eller på Arbetsförmedlingen i Halmstad. De har gjort det som de har i uppdrag från ansvarig minister att göra. De har matchat och coachat så in i bomben, skulle jag misstänka. Problemet är att det inte räcker.
Det är inte en tillräcklig åtgärd för att en ganska stor andel av de här människorna ska komma i arbete, trots att man i Halmstad har en arbetslöshetssiffra på 9,1 procent och trots att det finns bristyrken inom en rad olika yrkesområden som har rapporterats in i den AKU som Jenny hänvisade till.
Jag ber återigen att arbetsmarknadsministern talar om för mig vad jag ska säga till dem från Pilkington när jag kommer hem. Vad är ministerns budskap till dem i det bisarra läge som nu har uppkommit?
Jennie Nilsson (S):
Jag tackar ministern för det mer fylliga svaret i det andra inlägget. Det visar att hon tar det på allvar, har satt sig in i det, följer det nära och, som jag tolkar det, är beredd att vidta åtgärder om så skulle behövas. Till syvende och sist handlar ju denna interpellationsdebatt om att vi ska kunna känna förtroende för att ministern tar denna fråga på allvar och är beredd att agera om så behövs.
Jag kan beklaga tidsutdräkten och att man inte har ett tajtare och snävare sätt att hantera detta på, men det är trots allt bra att ministern ger dessa signaler. Jag är också glad över att ministern tydligt lyfter att hon välkomnar Riksrevisionens granskning.
Den ligger i linje med den kritik jag hör när jag möter företagare och olika aktörer och diskuterar innovation och fungerande innovationskedja. Både OECD och Riksrevisionen tar upp fungerande riskkapitalförsörjning som en bärande del i tillväxt och utveckling för nya företag. Det är därför positivt att ministern är tydlig med att hon välkomnar denna skrivelse.
Jag hoppas att det landar i att man gör det som man sade redan tidigt under denna mandatperiod, nämligen tar ett rejält omtag vad gäller det statliga riskkapitalet för att försöka få det att arbeta på ett bättre sätt.
Tar vi det Riksrevisionen beskriver kontra det vi säger att vi vill - här är diskrepansen stor - kan vi konstatera att 60 procent av det statliga riskkapitalet i nuläget går till geografiska områden eller sektorer, och det är inte vad vi vill. 40 procent går till mogna företag, och det är inte vad vi vill. 0,2 procent går till såddföretag, och det är inte vad vi vill.
Här krävs alltså nya tag, och jag tolkar ministerns svar i debatten som att hon också är beredd att ta dem. Jag ser fram emot att debattera de förändringar man vill åstadkomma.
Jennie Nilsson (S):
Tack så mycket för svaret, näringsministern. Vi brukar politiskt i Sverige vara väldigt överens om att tillväxt är något både väldigt viktigt och nödvändigt. Vi brukar vara ganska överens om att tillväxt kräver fler och växande företag.
Ska man titta på vad som är viktigt ur ett politiskt perspektiv för att se till att det blir så, kan man konstatera att de frågor som oftast lyfts upp när man samtalar med företagare och olika aktörer är behovet av kompetens- och kapitalförsörjning.
När det gäller kapitalförsörjning har politiken och staten ett särskilt ansvar för det statliga riskkapitalet, och det spelar en viktig och stor roll i systemet. Det finns anledning att ifrågasätta hur väl det statliga riskkapitalet fungerar av väldigt många olika skäl. Jag tänker nämna några av dem.
Ett är att en förhållandevis stor andel av det statliga riskkapitalet inte används. Trots att man ständigt hör att det finns ett stort behov och att företag inte i tillräckligt stor utsträckning kan få tillgång till statligt riskkapital används inte hälften av det statliga riskkapitalet.
Utöver det har bland annat Riksrevisionen i den skrivelse som man nu svarat på från regeringens sida granskat hur det statliga riskkapitalet fungerar. Man riktar kritik på ett antal olika punkter, och kritiken är allvarlig. Man riktar kritik om att det är svåröverskådligt och överlappande.
Det kan finnas skäl att fundera på om det har en undanträngande effekt gentemot privat riskkapital men också genom att fonderna konkurrerar mot och möjligen ut varandra.
Genom den faktiska utformningen styr man snarare exempelvis mot region eller bransch. Man konstaterar att merparten av det statliga riskkapitalet går till mogna företag i sena faser. Endast knappt 25 procent går till tidiga faser och endast 0,2 procent går till det som betraktas som såddfaser. Det är de faser där det är allra svårast att få tillgång till privat riskkapital. Där är behovet av ett fungerande statligt riskkapital som störst.
Kritiken utdelas inte bara av Riksrevisionen. Delar av kritiken delas exempelvis av en statlig utredning som presenterades 2008, en utredning som gjordes av McKinsey 2011 och många av de företag man möter ute när man diskuterar dessa frågor. Därför är regeringens skrivelse och ministerns svar till mig i dag något av en besvikelse.
Man säger sig välkomna Riksrevisionens granskning och ser den som ett värdefullt inslag i det fortsatta arbetet. Men man kommer bara fram till att man ska undersöka förutsättningarna för en mer samlad aktörskultur och att man ska överväga att stärka incitamenten för investeringar i tidiga faser. Min fråga till ministern blir: Var det allt man ville, eller var det allt man förmådde?
Jennie Nilsson (S):
Det är jättebra att företagen uppskattar verksamt.se. Om ministern hade lyssnat noga på vad jag sade skulle hon ha hört att även jag tycker att det är en helt okej idé. Problemet är om regeringen tror att det räcker. Det är också ett problem att regeringen inte kan se att Socialdemokraterna föreslår det som regeringen inte förmår göra: att ta ett samlat helhetsgrepp och att vara tydlig med styrningen gentemot tidiga faser och gentemot sådd.
Jag föreslår att Annie Lööf läser på de förslag vi har lagt fram lite mer innan hon raljerar över dem. Det är inte klädsamt. Det är bekymmersamt att när regeringen nu säger sig välkomna den skrivelse som finns och säger att den har den som utgångspunkt för sitt fortsatta arbete lägger den ändå merparten av tiden och utrymmet i både rapporten och debatten på att försvara det som är.
Genom olika sätt att räknetricksa - får man väl säga i det här fallet - försöker regeringen visa att sanningen inte är den som revisorerna, den egna konsultfirman och framför allt företagen upplever. Annie Lööf säger att det visst går mycket mer pengar till de tidiga faserna och till sådd eftersom man i stället räknar antal företag.
Det är egentligen ganska irrelevant, och det är bara ett sätt att försöka tricksa bort det. Självklart behöver det vara dels volym, dels andel och dels antal. Om man bara fokuserar på den siffra som är bäst har man inte förstått hur allvarlig frågan är för tillväxt i Sverige.
Jag blir uppriktigt bekymrad och oroad, mer efter den här debatten än jag var tidigare, när jag hör Annie Lööf resonera kring de här frågorna. Det som jag håller med Annie Lööf om är att det krävs ledarskap i frågorna. Efter den här debatten kan jag bara konstatera att vi tyvärr inte har något ledarskap i frågorna. Vi behöver inte en minister som duckar och hukar; vi behöver en minister som tar ansvar.
Jennie Nilsson (S):
Josef Fransson säger i sitt anförande att skillnaden mellan Alliansens och Socialdemokraternas budget är marginell och att det bara är fråga om kaffepengar. Det får rimligen gälla även skillnaderna i Sverigedemokraternas budget på detta område, alltså att det får betraktas som kaffepengar.
Dessutom kan man notera att Sverigedemokraterna de facto satsar mindre än vad Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet vill satsa på detta område och även, om jag inte missminner mig, mindre än vad Alliansen vill satsa på detta område. Det kan vara någonting att initialt vara tydlig med. Men det var inte det som jag begärde ordet för att säga, utan jag har en fråga till Josef Fransson.
Sverigedemokraterna skriver i betänkandet, och det lyfts även fram i marginalen i Josef Franssons anförande, att långsiktiga och stabila spelregler är en viktig förutsättning för företagande i Sverige. Då blir min fråga: Vilket ansvar anser Josef Fransson att politiken har för att skapa långsiktiga och stabila förutsättningar?
Vilket ansvar anser Josef Fransson att Sverigedemokraterna har tagit i den här processen för att skapa långsiktiga och stabila förutsättningar för företagande i Sverige? Och vilket ansvar anser Josef Fransson att han själv med sitt agerande har tagit för att skapa långsiktiga och stabila förutsättningar för företagande i Sverige?
Jennie Nilsson (S):
Det är trevligt att vi ändå är överens om att man satsar mindre och att man kanske bör vara tydlig med det på detta utgiftsområde. Jag ska gå tillbaka till min fråga som jag faktiskt inte tyckte att jag fick svar på. Talar man om långsiktiga och stabila förutsättningar borde rimligen politisk stabilitet vara en av de viktigaste grundförutsättningarna för det. Sverigedemokraterna valde att aktivt agera för politiskt kaos.
På vilket sätt skapar det långsiktiga och stabila förutsättningar, eller förutsättningar över huvud taget för att man ska få till det? Sverigedemokraterna tittade på två budgetalternativ och konstaterade att de var likvärdiga - som det till och med står uttryckt i de budgetunderlag som vi har att hantera just nu - och valde att fälla regeringen.
De röstar alltså inte på ett förslag för att det är bättre eller låter bli att rösta på ett förslag för att det är sämre, utan man låter andra avgöranden göra all skillnad på detta område och skapar politiskt kaos. Att i detta sammanhang tala om behovet av långsiktiga och stabila spelregler blir mycket märkligt. Min fråga kvarstår alltså.
Under förutsättning att man faktiskt menar vad man säger och att man inser att det är viktigt med stabilitet - om jag utgår från att man inser att politisk stabilitet är grunden för all annan stabilitet, om vi ska tala om långsiktiga och stabila förutsättningar - vilket ansvar har då Sverigedemokraterna och Josef Fransson tagit för att skapa politisk stabilitet? Det är en enkel fråga.
Jennie Nilsson (S):
Jag är inte mycket för rekvisita i politiken. Byggklossar och plakat brukar jag tycka faller ganska platt.
Men i detta fall kom jag inte på något bättre sätt att illustrera det jag vill ha sagt på kort tid än att ta med mig regeringens tjocka statsbudget och Alliansens tunna budgetmotion - den tunna budgetmotion som nu har ersatt den tjocka statsbudgeten.
Det säger sig självt att man i en motion till Sveriges riksdag inte kan vara heltäckande, att man inte kan ha med alla delar och att den innehåller en del fel och brister. Den är bevisligen mycket tunnare. Jag kan sträcka mig så långt som till att erkänna att det säkert finns en del fel och brister även i statsbudgeten. Det brukar det göra i statsbudgetar.
Det dyker upp en och annan sak som ingen har förutsett eller tänkt på under resans gång. När statsbudgeten går igenom, vilket den brukar göra, har man en statsminister, en finansminister och statsråd som är ansvariga för att rätta till de eventuella fel och brister som kan uppstå. De är ansvariga både för det egna området och för helheten.
Sverigedemokraterna väljer att leka politik i kammaren. De röstar på Alliansens ramar men tar inget ansvar för innehållet i politiken. De lämnar sitt ansvar innan de ens har passerat ut genom dörrarna. När vi sedan ska behandla dessa frågor utskott för utskott står de inte bakom förslagen.
Vem har då, enligt Hans Rothenberg, ansvar för eventuella fel och brister i den budgetmotion som nu är underlag för alla de beslut vi fattar på detta område? Är det Hans Rothenberg, är det Moderaterna, är det någon i Alliansen? Det vore i så fall bra om vi här och nu identifierade den som har ansvaret.
Jennie Nilsson (S):
Jag kan bara beklaga att Hans Rothenberg och Alliansen inte tycks se allvaret i det man ändå är med och fattar beslut om. Min kritik handlar inte om att motionen är tunn. Den ska rimligen inte vara tjockare än så. Den är inte lagd för att den ska styra landet. Det är budgetpropositionen. Det ska vara skillnad på dem. Någonstans har vi alla ett ansvar för de röster vi lägger i denna kammare.
Min fråga är relevant. Var ska svenska folket utkräva ansvar för det som nu är grunden för de beslut vi fattar och de eventuella brister som finns? Menar Hans Rothenberg att det är statsministern som ska ta ansvar för Alliansens budgetmotion? Är det Mikael Damberg som ska ta ansvar för de eventuella problem som dyker upp på hans ansvarsområde, eller vem?
Det borde man tänka igenom och vara tydlig med. Det finns ett antal fel och brister. Av tidsskäl kan jag inte nämna alla, men jag tänker nämna en. Det handlar om en tillfällig satsning som blev en neddragning i Alliansens budget. Det är på anslaget 1:5. Det är ett anslag som bland annat innehåller innovationslån. Anslaget var initialt på 30 miljoner.
Nu har det fått en permanent neddragning med 25 miljoner, vilket innebär att det är 5 miljoner kvar. På detta anslag finns exempelvis Alliansens gamla satsning på innovationslån. Det är någonting som jag förutsätter att Alliansen tycker är en bra satsning eftersom de infördes förra året. Det anslaget innehåller nu totalt 5 miljoner. Enbart innovationslånen i sig är satta till 30 miljoner. Vem ska ta ansvar för det, Hans Rothenberg?