Jan Lindholm (MP):
Åhörare, tittare och lyssnare! Den rödgröna feministiska regeringen arbetar systematiskt och målmedvetet för en långsiktigt hållbar välfärdspolitik. Men välfärd är inte samma sak för alla. Någon prioriterar arbete, andra fritid.
Resor, familj, vänner, äventyr, kunskap, ekonomisk trygghet och att få vara frisk är andra exempel på svar som man får när frågan ställs: Vad innebär välfärd för dig? I Sverige är politiken sedan lång tid överens om att välfärden ska omfatta alla.
Därför har lagar som garanterar välfärd i olika former oftast stiftats med väldigt breda majoriteter. Rätten till assistans inom ramen för lagen om stöd och service, LSS, är ett bra exempel på det breda samförståndet.
Flera har talat om de vägledande domar som det här betänkandet delvis hanterar konsekvenser av, men jag tänkte försöka undvika det och i stället prata lite om andra delar av historien bakom. Jag börjar 1989.
Då tillsatte nämligen den socialdemokratiske socialministern Bengt Lindqvist den så kallade Handikapputredningen, som var grunden till beslutet om assistansreformen genom LSS. Frågan utreddes alltså under en socialdemokratisk minoritetsregering, men när det var dags för beslut hösten 1993 hade landet bytt till en moderatledd minoritetsregering.
Att den här reformen ofta kopplas samman med den folkpartistiske socialminister som lade fram propositionen 1993 kan för vissa kännas lite orättvist när man studerar historien bakom reformen och den roll som Bengt Lindqvist och socialdemokratin faktiskt spelade för att den kom till.
Fru talman! Det visade sig ganska snart att LSS-lagstiftningen hade många brister, något som kanske inte är så konstigt när man gör en så pass omfattande och omvälvande förändring av situationen för en grupp. Redan 2001, bara sju år efter att lagen började gälla, tillsatte därför den dåvarande socialdemokratiska regeringen en utredning för att förtydliga en del av de här insatserna.
Utredningen fick 2002, alltså året därpå, ett tilläggsuppdrag som gällde hjälpmedel inom arbetslivet för de assistansberättigade. År 2006 tillsattes en utredare som sedan fick tilläggsdirektiv 2007, och 2008 kom så den stora parlamentariska LSS-kommitténs betänkande. Sedan tillsattes en assistansersättningsutredning 2013.
LSS-kommitténs betänkande tycker jag är särskilt intressant att titta på som bakgrund till debatt vi har i dag om LSS-lagstiftningen och assistansens framtid. LSS-kommittén redovisar väldigt många stora frågor som de redan då ansåg problematiska och som lagstiftaren borde åtgärda.
Mycket av det som förs fram i LSS-kommitténs betänkande är faktiskt sådana frågor som vi fortfarande inte har hanterat och som vi ofta tar upp och diskuterar i de här debatterna. Allt det här utredandet och problematiserandet har tyvärr inte lett till så förfärligt mycket.
Visst har den ursprungliga lagen uppdaterats och kompletterats många gånger: 2000, 2001, 2003, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2014, 2017 och även i år, 2018. Det är alltså bara några få år när riksdagen inte har förändrat denna lagstiftning i någon form.
Visst har en del av de här förändringarna varit viktiga och haft betydelse, men de flesta har ändå varit mer av teknisk karaktär och tillkommit på grund av till exempel svårigheter med handläggning och behov av förbättrade kontroller. Även den proposition som dagens betänkande handlar om kan huvudsakligen ses som finjusteringar.
I det här fallet handlar det om de nya betalningsrutinerna för Försäkringskassan som fick konsekvenser som nu korrigeras. Detta är det redan flera som har talat om, så jag ska inte upprepa det.
En sådan här genomgång av assistansreformens 23 år visar alltså att det är en känslig och svår lagstiftning som ingen regering så här långt har klarat av att reformera mer grundläggande, trots att det är uppenbart att det finns stora behov av det. Jag tyckte att framför allt föregående talare, Ann-Britt Åsebol, lyfte upp att lagstiftningen har brister.
De domar som har meddelats visar att det behöver tas ett mer djupt och grundligt grepp om lagstiftningen. Låt mig summera vad jag har sagt. Det behövs alltså även framdeles ett stort och brett stöd i riksdagen för förändringar.
Rädslan för att ingå breda överenskommelser har gjort att det inte har hänt någonting, trots att det under många år har varit uppenbart att justeringar behövs. De från början grundläggande idéerna och tankarna bakom lagstiftningen ska i praktiken fortsätta att gälla för dem som så väl behöver lagstiftningen. Fru talman! Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet och avslag på reservationen.