Robert Hannah (L):
Tyvärr delar jag inte kulturministerns påstående att vi har samma syn i frågan om behovet av ett synliggörande av hbtq-gruppens arv och etablerandet av ett hbtq-museum i Sverige. Vår historia berättas nämligen av dem som definierar den. I dag finns det inte ett enda museum i Sverige där jag som homosexuell person inte uteslutande påtvingas heteronormer och heterosexuell historia.
Jag tror inte att någon av de skolklasser som i dag sitter på läktaren någonsin har varit på en utställning på ett museum med hbtq-historia. Ärligt talat är dina ord väldigt vackra, kulturministern, men det är inte någonting annat än ord. Dubbelt så mycket moral är inte dubbelt så bra. Det är bara dubbelmoral i den här frågan.
Ska hbtq-gruppens historia bevaras och synliggöras krävs det helt enkelt ett eget Unstraight Museum där enbart denna grupps historia och nutida utmaningar i Sverige men också i världen, där vi vet vad som händer, berättas. Om en särskild grupps historia osynliggörs finns den inte. Några av de bärande aktörerna i historieberättande är de statliga museerna.
Även om vi har blivit bättre är det ett erkänt faktum att samtliga museer i dag nästan uteslutande har enbart material som innehåller heterosexuell historia. Jag har därför svårt att förstå, kulturministern, när du menar att det ens är möjligt att anlägga ett hbtq-perspektiv på museernas verksamhet och samlingar av den enkla anledningen att det inte går att lägga plåster på en cancerpatient.
Den historia som saknas i museerna finns nämligen inte i samlingarna oavsett var man letar. De har inte de samlingarna och den informationen på museerna. Det går att anlägga ett perspektiv, och det går att hålla kurser, kulturministern. Men då kommer ändå inte samlingarna magiskt att uppenbara sig i museerna. Finns de inte i museerna kan man inte heller plocka fram dem.
De berättelser som finns och som behöver dokumenteras är oftast muntliga, och de försvinner mycket snabbt eftersom bärarna åldras och dör. Historia som dör och som har gått bort med människorna kan inte heller magiskt återuppstå med hjälp av nya perspektiv, en utställning eller en prideparad. Den största samlingen som finns av fysisk hbtq-historia finns i form av dokument, fotografier, brev och liknande i RFSL:s egna arkiv.
RFSL har inte möjligheten att dokumentera eller att ta fram informationen på ett vettigt sätt. De har inte de resurserna. Samlingen som finns hos RFSL i dag, som är den enda som vi har att tillgå, bevaras inte på rätt sätt. Den håller inte den standard som International Council of Museums har satt upp med riktlinjer och kriterier. Därmed hotas den också och riskerar att gå om intet eftersom den inte bevaras på rätt sätt.
Det som finns bevaras inte ens på rätt sätt, och det som finns muntligt kommer att gå ur historien. Inget museum har i dag ett övergripande ansvar att dokumentera de berättelser som i nuläget försvinner. Majoriteten av museerna saknar också resurser och kompetens att genomföra en sådan inriktad dokumentation. Det erkänner och säger de själva. I stället är det The Unstraight Museum som tar hand om och gör deras jobb.
I princip alla de utställningar som det talas om i Riksutställningar har genomförts i samarbete med The Unstraight Museum. De har gjort jobbet, och nu säger Riksutställningar och kulturministern: Vi har lyckats så väl. Men det beror ju på att The Unstraight Museum har gjort jobbet. Herr talman! Jag har några frågor till kulturministern. Om inte ett specialiserat museum ges stöd för att göra detta - vem ska då ta huvudansvaret?
Min andra fråga är: Förtjänar inte Sveriges hbtq-personer ett eget museum med deras egen historia?