Tobias Billström (M):
Först och främst tycker jag att det är viktigt att klargöra, som jag har redogjort för i mitt svar, att det i avtalet eller i något annat återtagandeavtal som Sverige har med en annan stat inte finns något som talar om ett särskilt antal personer som ska återsändas. Jag vet inte heller var siffran 4 000 kommer ifrån. I dagsläget är det inte mer än 1 500 irakiska medborgare som efter att ha fått avslag på sina ansökningar om uppehållstillstånd ska återvända till Irak.
Hur många av dessa som kommer från den irakiska regionen i Kurdistan går inte att säga. Jag vill även här poängtera att Sverige inte återsänder flyktingar, utan de som ska återvända är personer som inte har ansetts vara i behov av skydd eller som inte heller har andra skäl att få uppehållstillstånd. Amineh Kakabaveh lyfter frågan om vem som ska få stanna i Sverige och inte.
Först och främst är det viktigt att klargöra att varje asylansökan ska bedömas mot bakgrund av de individuella omständigheterna i det enskilda fallet. Det är den ordning som vi har. Det är möjligt att Amineh Kakabaveh har stött på fall som hon har synpunkter och åsikter kring. Men det är inte relevant i den här diskussionen, eftersom det är enskilda myndigheter och domstolar som gör bedömningarna inom ramen för ett rättssäkert system. Grunderna för om en person ska ges skydd anges i utlänningslagen.
Det är, som ledamoten säkert vet, Migrationsverket som gör bedömningen i första instans, och beslutet prövas av migrationsdomstolarna efter ett överklagande. Det finns inte någon möjlighet för regeringen att påverka de bedömningar som görs i de enskilda ärendena. Hur kan vi då säga att kvinnor som skickas tillbaka kan få ett skydd i andra delar av Kurdistan eller i skyddat boende? Det var den fråga som ställdes i interpellationen. Det finns en möjlighet att göra bedömningen att det finns ett inre flyktalternativ.
Det är en internationellt vedertagen princip. Den ska dock användas med försiktighet. När det gäller att bedöma om det finns ett internt flyktalternativ ska Migrationsverket och migrationsdomstolarna ta ställning till om den enskilde har tillgång till ett effektivt skydd mot förföljelse i hemlandet. Det måste finnas en realistisk möjlighet till försörjning och förutsättningar att leva på ett sätt som inte innebär onödigt lidande eller umbäranden.
Vidare måste den enskildes personliga förhållanden och de allmänna förhållandena i landet beaktas. Den information som finns tillgänglig om förekomsten av hedersrelaterad brottslighet mot kvinnor i den kurdiska regionen är samstämmigt negativ. Men det är, som jag redan har sagt, omständigheterna i det enskilda fallet som ska bedömas, och den bedömningen görs av Migrationsverket och migrationsdomstolarna.
Regeringens roll i det här sammanhanget är att se till att Migrationsverket uppfyller de krav som regeringen har ställt på att personalen har ändamålsenlig kompetens och tillräckliga kunskaper för att göra rättvisa bedömningar i dessa svåra ärenden. Detta är, som jag har sagt, något som vi kontinuerligt gör inom ramen för den årliga budgetprocessen.
Något som jag tycker är viktigt att peka på är att vår ordning är rättssäker och ger möjlighet för den enskilde att framföra sina synpunkter och få dem prövade i domstol. Jag har svårt att tänka mig något annat system som på ett bättre sätt garanterar att människor får presentera sin berättelse, lägga fram sina skäl, får berätta om det hot som man upplever mot sig själv och få den saken prövad.
Jag har därför ingen anledning att klandra våra processer eller vår ordning i de här frågorna, även om man säkert kan arbeta med saker och ting och få det att fungera ännu bättre. Det gör regeringen genom de översyner och utvärderingar som just nu pågår av den nya instans- och processordningen för utlännings- och medborgarskapsärenden.