KBLab/rixvox huggingface dataset:
Finn Bengtsson (M):
Socialdemokraterna har historiskt gjort viktiga insatser för att utveckla socialpolitiken. De senaste åtta åren är det alliansregeringen som, trots en global finanskris som har slagit väldigt hårt i hela Europa och även utanför, har kunnat föra denna stolta tradition vidare och utveckla socialpolitiken på ett sätt som faktiskt framstår som unikt, även om Peter Persson försöker påstå det omvända.
Socialdemokraterna måste ha klyftor i samhället, för annars har de ingen politik. Då är det besvärande att titta på den så kallade Gini-koefficienten, det vill säga ett mått på hur man fördelar inkomst i samhället. Om man väger in det sociala skyddsnät vi har och som bekostas av gemensamma skatteresurser har Sverige den minsta spridningen i hela världen. Detta är naturligtvis svårt för Socialdemokraterna att ta in.
När alla får det bättre måste man söka med ljus och lykta för att hitta den mest utblottade eller olyckliga personen och peka finger och säga: Titta! Så här blir det när ni bedriver politik! Tyvärr är detta inte sant. Socialministern tar fram fakta från källor som inte är Alliansens egna och visar på att socialpolitiken har utvecklats på ett fantastiskt positivt sätt för hela svenska folket.
Det nämndes en socialdemokratisk politiker här, Ernst Wigforss, som har sagt mycket, bland annat att armod är lättare att fördra om det delas lika av alla. Det kanske speglar den socialdemokratiska visionen: Det är inte så viktigt att det går bra för de flesta, utan det är viktigt att det går lika dåligt för alla.
Om man drar ut den ideologiska tanken av detta, alltså socialismen, som Socialdemokraterna trots allt bygger på om än i reformerad form, visar det sig att när den prövas i praktiken får vi det kanske ojämlikaste samhället av alla. Där finns det ett litet elitskikt som har det riktigt bra och en stor massa son, just som Ernst Wigforss sade, delar på armodet.
Sedan alliansregeringen tillträdde har de svenska realinkomsterna ökat mest i Europa, trots att den globala finanskrisen har svept över oss. Trots att vi är ett litet, exportberoende land har man genom sund finanspolitik kunnat behålla starka och stabila statliga finanser som ger möjlighet till stora reformer på socialområdet. Vi har sett till att folk som arbetar får mer i plånboken, riktat till dem med lägst inkomst.
Fem jobbskatteavdrag har varvats med fem skattesänkningar för pensionärer, vilket Peter Persson tycks glömma. De har totalt kostat statsbudgeten 16,45 miljarder kronor. Detta har inneburit att de som har de lägsta inkomsterna på sitt arbete har fått en trettonde månadslön. De pensionärer som har de sämsta förutsättningarna - garantipensionärerna, som vi ofta talar om - har fått en trettonde månadsinkomst. Herr talman!
Detta är historiskt. Det har aldrig hänt under socialdemokratiska regeringars tid att man har värnat pensionärernas ekonomi så mycket som alliansregeringen har gjort, och detta trots hotet om finanskris.
Finn Bengtsson (M):
Det blir tydligt i debatten att traditionell socialdemokratisk retorik står mot fakta från socialministern och Socialdepartementet om hur Sverige har utvecklats. Visst har rika blivit rikare, men det har också de 10 procenten med den lägsta inkomsten blivit. Det är ett förlopp som kan spåras tillbaka i tiden.
Tack vare oftast en bra finanspolitik i Sverige och att landet har haft ett demokratiskt styrt samhälle med fred har hela befolkningen utvecklats och fått det bättre. Hur är det då med klyftorna? Jag nämnde den så kallade Gini-koefficienten. Sverige är bäst av OECD-länderna, inräknat det generösa och viktiga trygghetssystemet som vi finansierar tillsammans.
Där ligger Sverige på en siffra omkring 0,2 medan de flesta jämförbara länder ligger på 0,3. Ju högre siffran är, desto sämre är det med klyftorna och desto större blir spridningen. Det är intressant att notera att Socialdemokraterna under alla regeringsår har legat fast vid den typen av klyftor.
I de flesta jämförbara demokratier minskar klyftorna, men samtidigt finns det en balans i systemet. Det finns drivkrafter för arbete, företagande och risktagande som gynnar allas vår välfärd. Till sist om sjukvården, denna sista socialistiska bastion där man vill ha enfald i stället för den mångfald som socialministern nämnde att Alliansen har tillskapat.
Det bygger på att vi ser valfriheten och rättigheterna för patienterna att få vård som viktigare än att landstingen har skyldigheten att utföra vården efter eget gottfinnande, som oftast leder till att man ransonerar med vård. Människor får inte komma till tals med sina egna önskemål. Valfrihet, mångfald och rättigheter för patienterna står mot Socialdemokraternas fantasilöshet.
Finn Bengtsson (M):
Historik kan, snarare än visioner framåt, vara värdefullt när man ska döma av politik. Raimo Pärssinen säger att jag inte förstår mig på socialdemokratisk arbetslöshetspolitik. Det må så vara, men jag bygger min insikt om arbetslöshet och det jag arbetar med i den parlamentariska utredningen för en ny arbetslöshetsförsäkring just på hur man inte ska gå till väga - på det sätt som Socialdemokraterna historiskt har visat prov på.
Åren 2002-2003 noterade Göran Persson som ytterst ansvarig i den budgetmotion som hans ministär då lade fram att vi hade ett helt vansinnigt högt ohälsotal i Sverige. Vi hade dubbelt så många som var dubbelt så mycket sjukskrivna som de är i dag, bara för att ta ett exempel. Det visade sig att det fanns geografiska skillnader som speglade att detta var en sjukförsäkring som i stor omfattning användes för arbetsmarknadspolitiska ändamål. Göran Persson sade då, klokt nog, att vi måste minska ohälsotalen till 2008.
Han ville gärna ha en halvering; det var hans vision. Men han lyckades inte uppnå det, för man förpassade i stället folk passivt över i förtidspension. Förtidspensionskurvan, som då var uppe i hisnande 550 000 när landet hade lite drygt åtta miljoner invånare, bröts först 2006 när alliansregeringen tillträdde. Det viktiga med detta konstaterande är att det blir lite bedrägligt att sätta upp ett mål om att man ska ha den lägsta arbetslösheten i Europa år 2020.
Man får då anpassa sig till resten av Europa, och om resten av Europa har skyhög arbetslöshet nöjer man sig sannolikt med att ha den skyhögt näst lägsta eller lägsta. Men om resten Europa har en lägre arbetslöshet kommer man att införa generösa övergångar för långtidssjukskrivna i förtidspensioneringar. Var så säker - titta på historien! Det innebär att man inte ser dem som är arbetslösa. Det allra värsta är att detta är en riktig ogynnsamhet för dem som hamnar i denna situation.
De kommer nämligen aldrig att komma tillbaka till arbetsmarknaden. Man sviker människor med den typen av politik. Det är viktigt att svenska folket vet att det är den strategin jag vet att Socialdemokraterna kommer att anamma om de ska nå upp till detta mål, som är riktat just åt det hållet.
Finn Bengtsson (M):
Jag vill också tacka Lars Mejern Larsson för en viktig interpellation och tacka migrationsministern för ett uttömmande och bra svar. Herr talman! Vi står inför precis det problem som så tydligt beskrivs i migrationsministerns svar, nämligen att senast det kom lika många asylsökande som nu till Sverige var 1992. Vi har alltså ett väldigt söktryck från de behjärtansvärda och skyddsvärda individer som kommer hit.
Vi ska ge dem en så anständig möjlighet det bara går när det gäller att finna sig till rätta under prövningen av asylansökan. Tidigare hade vi en princip som innebar flyktingförläggningar, något som man glädjande nog lämnade i samband med att den nya migrationspolitiken infördes, nämligen ett boende i stället, det som kallas normala boendemiljöer.
Det leder till det som migrationsministern lyfte fram, att då måste man på ett sunt sätt upphandla boenden som ska ha en bättre standard än förläggningarna tidigare.
Eva-Lena Jansson och jag hörde i förra veckan Migrationsverkets generaldirektör och medarbetare förklara för oss i socialförsäkringsutskottet hur det faktiskt ser ut med de problem de har att möta kommunikationen med kommunerna i vissa fall.
När det gäller den flyktingström som nu kommer bör man naturligtvis så långt möjligt förhandla och förankra med de kommuner dit man tänker anvisa flyktingar ett boende under asylprövningen. Men i vissa lägen är det oberäkneligt. När de stod med resväskorna i handen - som Lars Mejern Larsson säger - var det kanske inte någon som kunde förutse att de skulle just hit.
Då gäller det att visa medmänsklighet och se till att dessa individer får tak över huvudet samma kväll. Detta ska naturligtvis inte hindra en tät dialog mellan Migrationsverket och kommunerna.
Jag fick klart för mig - enligt vad den operativa chefen på Migrationsverket delgav oss - att man står i förbindelse med kommunerna där det så är möjligt under de planerade anvisningarna av asylboende.
Det ska föras en dialog som ska upprätthållas med dem som är ansvariga i kommunerna för allting som tillkommer, skolgång och annat som kan vara relevant. Om man plötsligt står här med resväskan efter en flykt över minfält och hav där man har riskerat att kapsejsa då ska man få tak över huvudet innan natten faller.
I dessa lägen, när det behövs ett akut skydd, kan vi inte alltid kräva att Migrationsverket ska föra en dialog lokalt med kommunerna.
Med detta sagt vill jag betona det föredömliga initiativ som generaldirektören på Migrationsverket har tagit, nämligen att inleda ett samtal med de myndigheter som berörs av migrationsströmmarna.
Sveriges Kommuner och Landsting är en sådan samtalspartner där man diskuterade på ledningsnivå med företrädare för kommunerna och för Migrationsverket.
Förhoppningsvis borgar detta för att man för en dialog mellan Migrationsverket och Sveriges Kommuner och Landsting och också mellan Migrationsverket och Arbetsförmedlingen när det gäller att ta ansvar för dem som har fått uppehållstillstånd och ska övergå under någon annan myndighets ansvarsområde och en annan minister.
Finn Bengtsson (M):
Jag ska beskriva ett fall från mitt län, nämligen från Gusum, en liten ort som ligger utanför Valdemarsvik. Där bor knappt 800 invånare, och där har man upphandlat ett asylboende för 250 individer. På grund av det söktryck som finns i dag kommer de som beviljas uppehållstillstånd hela tiden att ersättas av nya som kommer in för att få sin prövning gjord på ett rättsligt korrekt sätt.
Samtidigt ska de få ett anständigt boende, alltså inte längre i flyktingförläggningar som förr utan i ett lägenhetsboende, som är mycket mer humant inriktat på behoven. Därmed kan man förhoppningsvis förbättra för dem som är lidande. Då finns det en principiell ingång från Migrationsverket. Det är att man förlägger sådana boenden till mindre orter just för att man ofta ser att de asylsökande kommer från en så fruktansvärd situation att de behöver lugn och ro omkring sig.
När man beviljar ett permanent uppehållstillstånd handlar det snarare om att flytta till större orter, och då ligger ansvaret inte längre under Migrationsverket utan i stället under Arbetsförmedlingen. Det kommenteras också i ministerns svar, även om Eva-Lena Jansson undvek att beskriva den verklighet som svaret ger oss tillfälle att förstå.
Det viktiga när vi tittar på Gusum, som jag har besökt fyra gånger, är att man har ett bra samarbete med Valdemarsviks kommun kring den etablering som de där har för boende. Men det stora problemet just nu är att väldigt många av dem som får permanent uppehållstillstånd inte kan flytta därifrån eftersom de som är nyanlända inte har fått några anvisade nya bostadsorter. Här ser vi hur det gnisslar mellan myndigheterna.
Jag tycker då att det är förtjänstfullt att generaldirektören på Migrationsverket har tagit initiativ till att samverka på ledningsnivå både med Arbetsförmedlingen och, som jag nämnde i mitt förra inlägg, med Sveriges Kommuner och Landsting för att försöka lösa frågan såväl uppifrån som i de praktiska fallen konkret på golvet.
Finn Bengtsson (M):
Nog är det knepigt i en sådan här debatt. Vi hör mycket trovärdigt från utbildningsministern att vi har rekordnivåer i det totala antalet studenter på högskolan nu. 390 000 är färre än 415 000. Det är rekordnivåer i antalet som kan läsa eftergymnasial utbildning. Vi har kommit över det 50-procentsmål som Göran Persson satte upp. Vi började på 53 och är nu på väg upp mot 63 procent. Det är unikt högt för den kompetens som vi behöver få in på högskolan.
Som jag nämnde i mitt förra inlägg har vi också ett rekordhögt söktryck på lärar- och förskollärarutbildningar på högskolan. Detta borgar i sin tur för kvalitetsuppbyggnad underifrån, från grundskola och gymnasium, och skapar bättre förutsättningar för att högskolestudenterna ska kunna prestera så bra som möjligt. Detta, herr talman, är verkligen kvalitetstänkande. Det har nu skrivits sex närmast kalkerade interpellationer, där man bara bytt ut några lokala siffror.
Ingenstans nämns ordet kvalitet. Sedan kan debattörerna till nöds säga här i talarstolen att det minsann finns kvalitet - man har blivit granskad av Högskoleverket och godkänts. Det är inte så vi resonerar kring kvalitetsbegreppet. Det måste byggas upp från grunden, från en bra grundskola och en ännu bättre gymnasieskola. Därefter är det kompetenta människor som kommer in i högskolan och kan förverkliga sina program så att de verkligen betyder någonting framgent.
Det är att sätta kvalitet framför kvantitet. Men utbildningsministern och alliansregeringen har lyckats med både och. Det är lite underligt att vi får höra så olika siffror i debatten. De som lyssnar till den måste bli väldigt förvirrade. Vissa tittar på sin lilla del av verkligheten ur ett lokalt perspektiv.
Utbildningsministern beskriver helheten och de rekordstora ökningar som har skett på viktiga områden, med både kvantitet och kvalitet tillsammans, men då säger man ingenting från oppositionen.
Finn Bengtsson (M):
Det här är en mycket intressant diskussion. Jag tänkte använda mitt sista korta inlägg till att diskutera styrmedel lite grann, så som hur utredningen om en fossiloberoende fordonsflotta resonerar. Den lyfter fram att styrmedel är kraftfulla och viktiga när det gäller att till exempel lägga beskattning på klimat- och miljöförstörande funktioner i samhället.
Men den säger också att det är lika skadligt att ha skatter på arbete som i stället kan gynna intäkter, vilka i sin tur kan användas för att stimulera de medel vi vill utveckla. Det är lite grann det den här diskussionen faktiskt handlar om. När jag tittar på skuggbudgetar från Socialdemokraterna och inte minst Miljöpartiet - och, ännu värre, Vänsterpartiet - ser jag hur man verkligen inför styrmedel för att få folk ut från arbete i bidragsförsörjning.
På vilket sätt detta sedan kommer att gynna vår omställning till klimatsmart verksamhet, typ en fossiloberoende fordonsflotta 2030 och en ännu högre vision för 2050 när det gäller samhället i stort, är för mig en gåta.
Allt till alla, och vi måste börja med att folk som kan och vill arbeta ska arbeta så att vi har resurser att sedan fördela till de stimulansåtgärder vi vill ha för att hindra klimat- och miljöförstöring - i vårt land liksom utanför landets gränser. Vi ska finansiera detta på ett ansvarsfullt sätt.
Det är med den typen av tankesätt jag ändå undrar lite grann hur Socialdemokraterna tänker sig att de ska kompromissa med framför allt Miljöpartiet, och kanske Vänsterpartiet, kring kilometerskatt och annat som är direkt skadligt - vilken subvention man än har - för hur landsbygden kommer att kunna fortleva och inte avvecklas utan snarare utvecklas. Det är en komplex fråga, och jag tycker att finansministern har givit ett heltäckande på frågan hur man tänker sig att man ska hantera detta.
Samtidigt är Alliansen den enda som bedriver en ansvarsfull jobbpolitik som ger oss resurser att fördela till miljö- och klimatsatsningar.
Finn Bengtsson (M):
Tala inte om hur jag ser på konsumenten, Karin Rågsjö. I mitt samhälle har konsumenten en mycket större betydelse än i Karin Rågsjös samhälle, framför allt i sjukvården. Att Astra Zeneca hade problem under den borgerliga regeringen, vad berodde det på? Svensk läkemedelsindustri flyttade från landet. Det är en global marknad.
Det grundlades ett problem för svensk läkemedelsindustri under många, långa socialdemokratiska år där trycket på läkemedelsindustrin ökades på ett sådant sätt att den tappade konkurrenskraften internationellt. Herr talman! Vänsterpartiet har verkligen varit drivande i att försvåra för läkemedelsindustrin. Kom inte och beskriv bilden av att alliansregeringen är orsak till att läkemedelsindustrin lämnade Sverige. Glöm inte att ni en gång i tiden ville förstatliga denna industri. De ränderna har inte riktigt gått ur.
Åter till den mindre skärvfrågan om 24-timmarsregeln. Det är intressant att läsa Karin Rågsjös och Vänsterpartiets reservation. Ni skriver att apoteken ska åläggas i lag att få fram läkemedel. Men problemet ligger inte hos apoteken. Det är grossisterna som inte förmår att leverera. De skulle inte förmå det på en förstatligad marknad heller, om det fanns en sådan. Problemet har alltså inte med apoteksregleringen och apoteken att göra, utan det handlar om grossisterna.
Om ni ska ha ett lagkrav så rikta det till grossisterna. Enligt Statskontorets undersökning upplever apoteksanställda att förutsättningarna att tillhandahålla förskrivna läkemedel är något sämre än tidigare. Vidare upplever kunderna att de medicinskt inte hittar fram.
Det är klart att det med en viktig reform som omregleringen av apoteken som har skapat en massa nya utleveransställen kan finnas en upplevelse hos personal och kunder att det finns problem. Men det är inte belagt att det faktiskt är så, Karin Rågsjö.
Finn Bengtsson (M):
Då ska vi lyfta fram kundperspektivet lite, Karin Rågsjö. Jag är säker på att kunderna i Sverige också vill ha nya läkemedel som kan ersätta äldre läkemedel som kanske inte fungerar så bra och som har fler biverkningar. Det är klart att utvecklingen av läkemedel är viktig. Karin Rågsjö sa att vi kan diskutera det där med läkemedelsbolag hit och dit en annan gång. När blir det denna andra gång då Vänsterpartiet ska lyfta fram frågan om hur vi ska utveckla läkemedel?
Som jag sa i mitt anförande är det orimligt att utveckla nya läkemedel i de regimer som bygger på de ekonomiska föreställningar som Vänsterpartiet fortfarande har. Ni måste någon gång ta fram ett förslag till hur man ska investera för att kunna utveckla läkemedel, Karin Rågsjö, givet de rigorösa och riktiga lagstiftningar vi har, där det kostar pengar att utveckla läkemedel. Vi kan inte sky detta. Kundperspektivet är att kunderna också vill ha nya välfungerande läkemedel och inte få dem i andra hand.
Tidigare var vi första land att utveckla dem, men nu får vi köpa dem utifrån eftersom vi inte har någon industri. Att beskriva det som att det är Alliansen som har sett till att läkemedelsindustrin flyr Sverige är fullständigt orimligt. Det förstår alla som lyssnar till denna debatt. Att det är på det viset är för att ni under alla år har motarbetat att industrin generellt och kanske läkemedelsindustrin i synnerhet ska kunna konkurrera på en global, konkurrensutsatt marknad.
När det gäller apoteken finns det en ådra i Karin Rågsjös resonemang som säger att det var bättre förr och att vi gärna ska ha ett apoteksmonopol. Jag vet inte om ni har det i partiprogrammet, men ni önskar kanske det. Låt mig påminna om att när vi omreglerade apoteksmonopolet fanns det fyra länder i världen som hade monopol. Vid sidan av Sverige var det Nordkorea, Kuba och en halvdiktatur i Sydamerika.
Nu återstår tre länder. Nordkorea kommer väl ihärdigt att hålla fast vid detta. Jag vill inte återvända till en nordkoreansk planmonopolisering av apoteken. Det kommer inte att underlätta för kunderna, Karin Rågsjö, det är jag säker på.
Finn Bengtsson (M):
Vi är överens om att den nya läkemedelslagen, som ärendet handlar om, ska genomföras, Lennart Axelsson. Det står sju partier i den här riksdagen bakom. Det är ett alliansförslag som har beretts av den nuvarande regeringen. Det var alltså Alliansen som tog initiativ till den nya läkemedelslagen, och vi är glada att Socialdemokraterna fullföljer denna viktiga process under sitt regeringsinnehav.
När det gäller frågan om perspektivet på läkemedel kan vi diskutera distribution och apoteksmarginaler och hålla på och peta i detaljer kring den viktiga läkemedelsfrågan. Jag försöker göra en beskrivning av den viktiga ordergången när vi talar om läkemedel i politiska termer. Hur ska vi, när det gäller utveckling av läkemedel, kunna återta ledningen av utvecklingen? Det är den första prioriteten.
Den andra prioriteten när det gäller läkemedel är att titta på prissättningen och varför Tandvårds- och läkemedelsförmånsverket har ett sådant obegripligt mandat att ibland - nyckfullt - ge en förmån och ibland inte. Det drabbar patienterna. Vissa får läkemedelskostnader som är helt orimliga medan andra får läkemedel nästan gratis. Det finns ingen logik i detta, utan man har en felaktig analyskedja.
Detta är två frågor som vi borde börja med att penetrera om vi verkligen vill göra läkemedlen i Sverige en tjänst och lyfta upp kundernas perspektiv förbi distributionen. Det är naturligtvis viktigt att apoteken kan leverera de läkemedel som finns.
Men det viktiga är inte att det går snabbt nog - om fel läkemedel distribueras på fel sätt till fel patient - utan det handlar om att vi politiker måste kunna göra hierarkin när det gäller nivåsättningen av betydelsen av läkemedelsfrågan i denna kammare och att även regeringen gör det. Om vi bara diskuterar leveranser och talar om apoteksmonopol eller inte hamnar vi i en diskussion som hör forntiden till. Att vi hade ett apoteksmonopol var egentligen av beredskapsskäl.
Det ser ut som om vi förhoppningsvis inte behöver det i dag, men vem vet med den säkerhetspolitiska omgivning vi har.
Finn Bengtsson (M):
Jag betvivlar inte ett ögonblick att Lennart Axelsson, som verkligen är en hygglig karl, har patienten i fokus. Jag vill betona att jag också har patienten i fokus, Lennart Axelsson. Jag tillhör de få i den här kammaren som under 35 års tid har receptförskrivit läkemedel till mina patienter. Jag kan berätta om min erfarenhet från dessa 35 år.
Det som har frustrerat mig mest av allt är först och främst att patienter vet att det finns möjligheter till nya läkemedel där det saknas och vill att Sverige ska delta i att utveckla nya läkemedel - och då måste man anpassa sin politik för att uppnå det syftet. Men det gör man inte med en socialdemokratisk regering, än mindre om den är stödd av Vänsterpartiet. Det andra är att få en rättvis bild av kostnaden för läkemedel för den enskilda patienten.
Det har frustrerat mig massvis med gånger att en patient har haft all medicinsk anledning att få sitt läkemedel subventionerat men att TLV i sitt rigida regelverk, som dessutom inte ger möjlighet till individuella bedömningar, har förskjutit möjligheten för den individen att få det rimliga ersättningsskydd som finns och som vi tycker ska vara rättvist och lika, inte minst enligt hälso- och sjukvårdslagen. Alltså borde vi titta på hur vi gör läkemedelsförmånen mer rättvis för alla patienter i hela Sverige.
Det är två viktiga prioriteringar som för mig är viktigare än om man får ut en medicin precis just då eller då. Det är klart att det senare också ska tillfredsställas. Men vi kan inte börja bygga pyramiden ovanifrån på det här sättet utan måste ta tag i de viktigaste frågorna först. Fundamentet är att utveckla nya läkemedel och att Sverige ska delta i detta. Vi ska ha en rimlig kostnadsbild för alla patienter. På toppen ska de naturligtvis också få tillgång till sina läkemedel. Men börja inte i fel ände, Lennart Axelsson!
Nu när ni sitter i regeringsställning uppmanar jag dig att ge det beskedet tillbaka till minister Gabriel Wikström.