Karin Enström (M):
Vi begärde den här debatten inte för att i första hand peka finger eller hitta fel utan för att tillsammans och i lugn och ro - så mycket lugn och ro det nu kan bli i en kammardebatt - se vad det senaste halvårets och årets utveckling och det ökande hotet från särskilt Daish har för inverkan på Sverige, på EU och självklart på regionen.
Vi begärde debatten för att kunna diskutera vägar framåt. Därför har jag valt att inte fokusera på det stöd regeringen till slut bestämde sig för skulle bli svaret på Frankrikes begäran. Det har diskuterats, och jag har konstaterat att vi tyckte att det skulle kunna ha gjorts mer.
Men vi lägger det lite åt sidan ett tag, för det handlar faktiskt om mer än bara vad Frankrike bad om hjälp med från övriga medlemsländer. Vi behöver också få diskutera vad detta innebär för Sverige och vår säkerhet. Vad är det mer vi kan göra? Vad kan vi fylla på med? Det politiska spåret är självklart ett av spåren, och det är det humanitära spåret också.
Här kan man inte nog understryka vikten av att stödja FN-processen och nu hoppas på att den syriska oppositionen kan starta samtalen, även om det ser mörkt ut. Samma sak gäller det humanitära, där regeringen nu har fastställt en Syrienkrisstrategi. Det kommer att vara mycket svårt att nå fram till de grupper man vill nå, men det innebär inte att man inte ska försöka.
Samtidigt måste vi se om det finns någonting mer vi kan göra. För Sverige är EU den närmaste arenan när det gäller att försöka möta gemensamma hot. Det här är verkligen ett gemensamt hot, och då måste vi också hitta gemensamma lösningar.
Det handlar om att hitta alltifrån om det finns mer på den militära sidan till om det finns mer vi kan göra nationellt respektive från EU:s och FN:s sida när det gäller att komma åt finansiella flöden. Det är häpnadsväckande att en organisation som Daish kan sälja olja, bomull och andra typer av råvaror i världen i dag, när alla vet vilket hot det innebär.
Finansiering är ju en grund för Daish att fortsätta sin verksamhet. Huvudsyftet för oss i den här debatten är alltså att just få höra hur regeringen - för det är regeringen som har huvudansvaret - ser på vad Sverige har för ansvar i den samlade kampen. Vad kan Sverige göra nationellt? Här har vi i andra debatter, inte framför allt utrikespolitiskt, diskuterat alltifrån strängare straff och ny lagstiftning till förebyggande arbete, som ju är jätteviktigt.
Sedan har vi dock nästa del, nämligen vad vi driver i EU. Det gäller alltifrån att som sagt jaga finansiering och finansiella flöden till att se om Europa och EU kan göra mer när det gäller andra typer av stöd, utöver bistånd och den politiska processen. Jag tycker inte att jag har fått svar på detta.
Jag tycker inte heller att utrikesministern har svarat på frågan vilken bedömning och analys regeringen har gjort av vad FN-resolution 2249, som antogs precis före jul, innebär. I den uppmanas ju faktiskt varje nation att se över detta - det står att man "calls upon Member States" att göra vad de kan för att stoppa hotet.
Det är för vår egen skull och för Europas skull men självklart även för de människors skull som är mest drabbade, nämligen de som bor i Irak och Syrien.