KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ali Esbati (V):
Jag hör att Martin Ådahl har många idéer om hur ett sådant system skulle kunna utformas eller inte. Jag föreslår att han hör av sig med dem, kanske som ett medskick till regeringen när regeringen har fått uppdraget. Vi kommer säkert inte att vara överens om vad som är den bästa modellen.
Men ja, jag tror att det finns modeller som är bra att ha på plats i Sverige för att hantera den typen av prischocker och den risk som då uppstår.
Det är rimligt att det inte slår rakt igenom på konsumentpriserna på samma sätt som det normalt gör när man har större möjligheter att förutse vad som ska ske i morgon och övermorgon och kan ta höjd för det genom alla möjliga saker, till exempel genom att spara, ha försäkringar och så vidare. Det är poängen. Vi har hållit på med det här ganska länge.
Både under pandemin och nu har vi försökt göra olika typer av nödutryckningar för att hantera oväntade situationer, för att kunna värna medborgarnas inkomster ibland, säkerhet ibland och så vidare. Vi föreslår att man kan titta på en modell för att ha det här på plats inför eventuella framtida chocker; i det här fallet gäller det bränslepriserna.
Vad som är en prischock och vad som är en extraordinär situation kommer förstås alltid att vara en bedömningsfråga. Kanske kommer vi att vara överens om den bedömningen då, kanske inte. Men låt oss se till att det finns ett sådant system på plats. Det tror jag vore bra för Sverige.
Ali Esbati (V):
Tack och god kväll till näringsministern! Eftersom svaret dessvärre inte på något meningsfullt sätt berörde de problemställningar som jag har lyft upp i interpellationen kanske jag inledningsvis behöver upprepa eller sammanfatta några av dem. Näringsministern berörde inte alls bakgrunden till den fråga som vi diskuterar här i dag.
Den utgörs mer allmänt av en utveckling som har varit ganska anmärkningsvärd inom flygbranschen där arbetsvillkoren för olika kategorier av anställda har pressats under en längre tid. Inte minst har det handlat om införande av olika typer av atypiska anställningar, uppsplittring och outsourcing av arbetsmoment.
Det gäller återigen inte minst användandet av bemanningsföretag av olika slag för att utföra samma arbetsuppgifter och samma kärnverksamhet som tidigare men med ett upplägg som försvagar de anställdas positioner och deras möjligheter att påverka.
Förenklat har vi här att göra med att SAS försöker att kringgå grundläggande arbetsrättsliga regler om återanställningsskyddet genom ganska intrikata bolagskonstruktioner med säte i andra länder. Det innebär enkelt uttryckt att människor får söka sina egna jobb men till sämre villkor. En stor del av svensk arbetsrättslig lagstiftning är till precis för att förhindra den här typen av agerande.
Det är ett agerande som de fackliga organisationerna på goda grunder har karakteriserat som orimligt och oetiskt. Det möter också kompakt missnöje bland olika personalgrupper, och det har gett upphov till rättsliga processer. Jag såg nyligen att arbetsrättsexperten Tommy Iseskog påpekade att svaren som SAS har gett på kritiken låter som goddag yxskaft. Det är vad frågan handlar om.
Ministern har i sin egenskap som en del av Sveriges regering mer specifikt ett övergripande ansvar för förvaltningen av statens ägarintresse, och jag efterfrågar hans och regeringens ställningstagande och agerande. Min interpellation föranleddes bland annat av att näringsministern som nytillträdd avböjde att kommentera i Sveriges Radio genom att säga att han annars inte skulle ha något annat att göra än att prata om arbetsvillkoren i varje enskilt bolag.
Nu svarar han ungefär samma sak men med något tråkigare ord: "Bolagets bemanning och hantering av anställda är operativa frågor" och så vidare. Fru talman! Med all respekt har detta aldrig handlat om att näringsministern skulle ombes att vara med på anställningsintervjuer och lönesamtal eller ha synpunkter på friskvård och fika.
Det handlar om det politiska förhållningssättet till en viss typ av utveckling inom den svenska arbetsmarknaden och huruvida det är rimligt att statens ägande används för att förstärka snarare än att motverka den utvecklingen. Ministern nämner igen själv att bolagen ska agera föredömligt och på ett sätt som gör att de åtnjuter offentligt förtroende.
Det jag här efterlyser är ett svar på om det är Karl-Petter Thorwaldssons ståndpunkt att det arbetsgivaragerande som jag har beskrivit här och som har mött mycket facklig kritik är att betrakta som just föredömligt och som ett gott sätt att skaffa och bevara offentligt förtroende.
Ali Esbati (V):
De här sakerna hänger ihop. Detta får mig att fundera. Jag satt häromdagen lite oplanerat och tittade på den klassiska filmen Men in Black från 90-talet. Det handlar om några specialagenter som ska hantera intergalaktiska resenärer till jorden under stor hemlighet. Alla kommer av någon anledning också till Manhattan.
Agenterna har en grej som de använder på obehöriga människor som har råkat se utomjordingarna. Efter en viss tid försvinner deras upplevelser från minnet när de ska fortsätta att leva sina liv. Jag tänker på det när jag nu hör näringsministern tala i sin nya roll som näringsminister.
Roller i all ära, men det kan inte vara meningen med uppdraget i regeringen att Karl-Petter Thorwaldsson ska förväntas radera alla sina inte bara ståndpunkter och ställningstaganden utan också minnen, tankar, erfarenheter, känslor och kunskaper från tiden som LO-ordförande.
Jag menar att vi är i en situation där det är ett mycket långtgående undergrävande av den svenska modellen och svenska fackliga rättigheter som svenska fackliga företrädare har tagit strid mot och tar strid mot fackligt och politiskt. Jag kräver inte av näringsministern att han i detalj ska lösa de konflikter som uppstår mellan fack och arbetsgivare.
Men det här är inte en situation där Karl-Petter Thorwaldsson är maktlös, och han behöver absolut inte heller vara ordlös och visionslös. Det är fråga om att ha en idé om hur man vill att svensk arbetsmarknad i allmänhet och villkoren i branschen i synnerhet ska utvecklas.
Där kan man agera på olika sätt för att stödja eller motverka en viss typ av utveckling. Jag är helt överens med ministern om att det här är en bransch med stora anpassningsbehov, och det är också de fackliga företrädarna överens om. Man vet att det krävs, precis som man har gjort i decennier, att man anpassar sig och är flexibel.
Men i det här fallet har vi att göra med ett agerande som verkligen går runt det som ska vara det system som finns för att hantera relationer mellan arbetsgivare och arbetstagare, det vill säga det regelverk som ska garantera vissa typer av rättigheter. Det gäller bland annat återanställningsrätten. Den är förstås grundläggande, och det hoppas jag att vi är överens om.
Detta har inte hindrat exempelvis den norska regeringen - partikamrater till näringsministern - att vara tydlig när man har uttalat sig i frågan. Man har frågat SAS-ledningen hur det kommer sig att den har hamnat i, och hamnar återkommande i, konflikt med hundratals av de anställda.
Man har sagt att man återigen ska titta på att stärka återanställningsrätten, bland annat med utgångspunkt i rådande situation. Jag vill påminna om att när frågan om ägarstöden kom upp underströk detta snarare min poäng. Det kom mångmiljonstöd till SAS.
Med det ägartillskottet borde det rimligen följa med någon idé om vart bolaget ska gå, mer än att enbart överleva.
Dessutom har bolaget agerat på ett sådant sätt att man har gått runt det man har fått stöd för, att använda permitteringar för att rädda jobben, till att säga upp personal och därmed också kräva att de ska återanställas via bemanningsbolag. Det här understryker min poäng, inte näringsministerns poäng.
Ali Esbati (V):
Jag lägger stor vikt vid att det finns en fungerande näringslivsutveckling på flygfältet. Jag menar att SAS har en central roll där. Just därför tror jag att man bör se på de utvecklingstendenser som finns.
Självklart utvecklas branscher genom att arbetsgivare försöker hitta sätt att pressa priser och förnya sig, men det sker också i en dynamik gentemot fackliga krav och statliga regleringar. Det är i en sådan situation vi befinner oss.
Om näringsministern ska bygga upp halmgubbar i argumentationen vore det bra om han inte använde precis de exempel som jag inledningsvis sa att han verkligen inte skulle använda; ingen löneutvecklingssynpunkt och inget om att reglera de exakta arbetsvillkoren för någon via Näringsdepartementet.
Så tydlig var jag inledningsvis, och så tydlig är jag nu. Jag menar att det är fullt förenligt, och är viktigt, med den svenska modellen att SAS-anställda och andra skattebetalare borde kunna förvänta sig ett större engagemang i frågor som rör den svenska arbetsmarknadsmodellen och en sund arbetsgivarpolicy. Det är vad vi diskuterar.
Vad är rimligt att olika typer av arbetsgivare har för ingång? Kan det vara så att man på ett övergripande plan kan ha synpunkter när staten äger företag? Det tycker jag är självklart. Ägarpolicyn ska också betyda något, mer än att vara ord på papper. Det hoppades jag av en regeringsföreträdare.
Men vi får återkomma till debatten.
Ali Esbati (V):
Arbetsmarknadsministern berör pandemin och utvecklingen som har varit. Det tycker jag är intressant. Som jag ser det är det nämligen precis motsatta slutsatser som man bör dra av det som sägs här.
Jag är också väldigt glad och på sätt och vis imponerad över hur bra svensk arbetsmarknad, så att säga, har studsat tillbaka efter den kris som har varit och som på många håll pågår. Det gäller de effekter som pandemin fick på arbetsmarknaden.
Men det som också händer - det bör ministern vara fullt medveten om - är att den tudelning som har funnits ett tag på svensk arbetsmarknad nu fördjupas. Det går alltså ganska bra för många som har varit korttidsarbetslösa och som förlorade arbetet kanske precis i samband med pandemins utbrott. Men det går ganska dåligt för en hel del människor som har varit arbetslösa länge.
Det är de långtidsarbetslösa som riskerar att vara de som kommer mest i kläm i den så kallade reformeringen, som jag under ganska lång tid har kritiserat och påtalat brister i. Det är bara en månad sedan analyschefen på Arbetsförmedlingen slutade.
Det var just kopplat till kritik mot den utveckling som har varit när det gäller satsningen på de långtidsarbetslösa.
Det är de långtidsarbetslösa som kommer i kläm när man närmast tvångsmässigt förlitar sig på så kallade externa aktörer i dessa frågor, det vill säga i praktiken privatiserar en stor del av det som är svensk arbetsmarknadspolitik.
Om man tycker att det är viktigt att det offentligas roll är att hjälpa människor som har hamnat i långtidsarbetslöshet blir det extra problematiskt med den utveckling som pågår. Ministern säger: Ja, arbetsmarknadspolitiken ska utvecklas. Det är ingen emot. Vi är emot åt vilket håll den utvecklas.
Om den utvecklas mot att man missgynnar långtidsarbetslösa och personer som bor på landsbygden och i glesbygden är det inte en bra utveckling. Man måste kunna se de varningssignaler som kommer från dem som gör jobben och från dem som studerar vad som händer. Man måste göra något åt det och ta det politiska ansvaret för det.
Det är beklämmande att vi har en socialdemokratisk minister som inte över huvud taget reflekterar över att det som sker är en stor privatisering, marknadisering, av en samhällsfunktion. Samtidigt är det socialdemokratiska partiet nu ute och pratar om alla de problem som har uppstått på till exempel skolområdet när man har gjort de stora privatiseringarna.
Nu inser man att det blir problem med den växande kontrollapparat som behövs. Det blir ett problem när icke-kommersiella privata alternativ får svårt att överleva eller agera. Det blir ett problem att existerande samhällsklyftor fördjupas. Det är som att ingen av de erfarenheterna - insikterna - kan överföras till detta område.
Tvärtom gör man bara mer av detsamma och hoppas att det ska gå bra. Men det är många som påpekar att detta kan få effekter som vi kommer att behöva dras med i decennier framåt. Detta tycker jag är beklagligt.
Ali Esbati (V):
Jag nämnde tidigare kritiken från Riksförbundet för barn, unga och vuxna med intellektuell funktionsnedsättning. Jag citerar från en debattartikel där de skriver: "Satsa på - i stället för att motarbeta - lokala samarbeten med arbetsintegrerande sociala företag och andra aktörer som erbjuder jobb som fungerar väldigt bra för personer med intellektuell funktionsnedsättning. I dagsläget har ett stordriftstänk helt tagit över."
Det här kan låta som någonting jättebra som lirar väldigt väl med det som ministern säger om en bred verktygslåda och så. Problemet är dock att när man pratar med representanter för den här sektorn är de många gånger djupt förtvivlade över utvecklingen med Arbetsförmedlingen.
Det blir nämligen de kommersiella marknadskrafterna som dominerar, och då får just den här typen av aktörer mycket svårare att verka. Det är samma sak här som i en lång rad andra välfärdssektorer och offentliga tjänster, vilket egentligen är ganska väntat. Det är bara det att det blir ett väldigt stort problem för människor som är i väldigt stort behov av stöd och hjälp.
Ministern nämner att det är bra med reguljär utbildning. Det är jag väldigt för, och det har vi drivit på för länge. Jag tyckte att ministern antydde att det vore bra med regeländringar i regelverket för arbetskraftsinvandring, vilket också är jättebra.
Men det rör ju inte kärnfrågan här, nämligen att man genomför en ideologiskt driven förändring av Arbetsförmedlingen som ger ett antal ganska uppenbart negativa effekter som vi kommer att behöva dras med i decennier framöver. Jag är fortfarande ganska fundersam över varför en socialdemokratiskt ledd regering fortsätter att driva den här politiken trots att januariavtalet har fallit.
Ali Esbati (V):
Det brukar sägas att det finaste i livet är gratis. Jag funderar när jag läser den budgetproposition som Sverigedemokraterna har förhandlat fram om det är något slags säregen variant av den devisen som har väglett Sverigedemokraternas förhållande till Sveriges pensionärer, långtidssjuka och låginkomsttagare i glesbygd. I stället för ekonomiskt stöd för att göra det lättare för dem att betala räkningarna, klara vintern, fira en mindre knaper jul, ska de glädjas åt andra ting.
De ska exempelvis fröjdas åt förslag om angiverisystem i offentlig förvaltning. Några hundra tusen människor i Sverige, många av dem barn, ska tvingas till mer av daglig oro för att ryckas upp ur sin tillvaro. Färre invandrare ska få möjlighet att snabbt lära sig svenska. Eller någon ytterligare person ska riskera att utvisas till tortyr eller till en tillvaro i skräck och misär. Jag förstår att detta är något av kärnan i den sverigedemokratiska ledningens politiska kalkyler.
Jag misstänker att det kräver en del retoriskt och propagandistiskt undangömningsarbete, och jag tänker inte vara Oscar Sjöstedt behjälplig i det arbetet. Jag vill i stället fråga Oscar Sjöstedt hur han vill motivera för sina väljare att 13 miljarder går till dem som tjänar mer än 50 000 i månaden medan ingenting alls, noll, görs för Sveriges pensionärer.
Jag vill gärna veta vad Oscar Sjöstedt tänker om att det elstöd han har hejat fram gynnar den med tre fritidshus snarare än den som sitter med låg inkomst i en liten villa på landet - och över huvud taget ingenting till norra Sverige.
Jag undrar vad Oscar Sjöstedt har för budskap till dem som arbetar inom välfärden eller som behöver välfärdens tjänster, till exempel inom äldreomsorgen, som nu får vara med om att Sverigedemokraterna lägger sin tyngd bakom en rejäl nedskärningsbudget som kommer att göra livet svårare för dem.
Ali Esbati (V):
Jag noterar att Oscar Sjöstedt betecknar min beskrivning av Sverigedemokraternas politik som "flum". Det tror jag är en rimlig beskrivning av Sverigedemokraternas politik. Men den är inte bara flum utan även mycket annat - som inte är bättre, utan sämre.
När det gäller indexeringen av gränsen för statlig skatt låter det här som att det är något som sker med något slags magi. Det är det inte. Det handlar om ett politiskt beslut. Sverigedemokraterna har ställt sig bakom det, och det innebär en direkt skattesänkning enbart för dem som tjänar drygt 45 000 kronor i månaden.
Det kan man tycka är en bra prioritering, men då får man säga det i stället för att koppla ihop det med andra indexeringar. Det är ju inte så att det, om man skulle låta bli att göra höjningen, det vill säga sänkningen av skatten för höginkomsttagare, skulle vara nödvändigt att stoppa indexeringen av garantipensionerna.
Det är lustigt att just den nämns, för övrigt, för det var något som vi var med och drev igenom en höjning av före valet, som Sverigedemokraterna delvis motverkade; ni ville ha ett förslag som skulle ha varit sämre för garantipensionärerna. Men nu är det gott och väl - det finns på plats. Den prioritering som Sverigedemokraterna har gjort är att ställa sig bakom en sänkning av skatten för dem som har de högsta inkomsterna; det var detta som var min poäng.
När det gäller välfärden är det fortfarande så att de tillskott som Oscar Sjöstedt talar om är otillräckliga och innebär en nedskärning ute i kommunerna och regionerna. Detta är något som Sverigedemokraterna och Oscar Sjöstedt måste ta ansvar för, för det här är er budget.
Ali Esbati (V):
Hans Eklind gav en felaktig bild också av Vänsterpartiets budget. Vi har en budget som är i offentlig finansiell balans 2023 och inte några underskott. Men jag ska inte störa Hans Eklinds upplevelse av Vänsterpartiets budget med fakta här, utan jag tänkte ställa några andra frågor. Kristdemokraterna lyfter ofta fram sig själva som ett sjukvårdsparti.
Man har också tidigare varit med och styrt sjukvården i en lång rad regioner i Sverige och gör det fortfarande. Den här starka verbala omtanken om sjukvården är såvitt jag kan bedöma något som överlevt det fokusskifte som ägt rum inom Kristdemokraterna bort från omtanke om jordens fattiga och de små gemenskaperna till att göra livet så svårt som möjligt för människor som kommit till Sverige från andra länder.
Det som förvånar mig är att Hans Eklind och andra kristdemokrater verkar så nöjda med den nedskärningsbudget man nu står bakom och som kommer att innebära en hård press på redan mycket hårt prövad personal inom just vården. Jag undrar om det är så att Hans Eklind har några tips till de anställda inom sjukvården, de som i dag har svårt att fullgöra sitt arbete på grund av bristen på personal.
Handlar det om att man ska lyssna på inspirerande tillrop från kristdemokratiska företrädare? Finns det kanske några andra uppbyggliga ord från kända eller okända skrifter som de kan ta del av för att kompensera bristen på sängplatser eller scheman som är så tajta att de inte klarar av oväntade händelser?
Eller är det så att sjuksköterskorna i stället ska glädjas åt annat i budgeten, till exempel låg kapitalbeskattning för dem som plockar ut pengar ur bland annat sjukvården i form av vinst? Det vore trevligt och hjälpsamt, tycker jag, om Hans Eklind kunde svara på de frågorna.
Ali Esbati (V):
Jag beklagar om det fanns någon språkförbistring här. I den mån jag var raljant gällde det ju inte vården, utan det gällde Kristdemokraternas politik. Jag fick kanske inte något stöd för att undvika det i framtiden i det som Hans Eklind sa.
Jag noterar att det som sägs från Hans Eklinds sida är att de problem som finns inom den svenska vården, problem som patienter och personal mycket starkt upplever är tydligt beroende på att det helt enkelt saknas folk på många ställen, ska lösas med framför allt en nationell plan.
Det låter fint med en nationell plan, tycker jag, men jag tror att den planen blir mycket dålig och kanske till och med nästan som ett hån mot många som jobbar inom vården om den inte följs upp med mer resurser. Det var så att säga det som var poängen i det som jag sa.
Jag tror inte att problem som är så tydligt knutna till att det är för få som jobbar, vilket i sin tur genererar en mycket problematisk arbetsmiljö för dem som jobbar inom vården på många håll, går att lösa med hjälp av olika organisatoriska grepp eller peppande ord eller en nationell plan utan medföljande resurser. Det är liksom det som är kruxet här. Det är det som är kärnan här.
Kristdemokraterna har, hur mycket de än pratar om vården och framställer sig själva som ett vårdparti, inte något svar på den här frågan. Man är med på en budgetproposition - vi diskuterar i dag en budgetproposition - som innebär att det är för lite resurser som hamnar inom sjukvården, och då blir svaret ingenting till dem som arbetar inom vården och dem som behöver vårdens tjänster.
Ali Esbati (V):
Moderaterna har ju ofta talat sig varma för det som man kallar långsiktigt stabila villkor för näringslivet, särskilt när det gäller sådant som är kapitalintensiva branscher och där investeringshorisonten är lång. Vi kan för ett ögonblick bortse från att det historiskt sett i slutändan har handlat om att man vill ha lägre skatt för bolagens ledningsgrupper. Låt oss ta dessa ord på allvar; det finns en logik där.
Mot denna bakgrund blir det tämligen egenartat att Moderaterna numera skyller nästan alla problem i Sverige - och kanske också i världen - på de energiöverenskommelser som bland andra Moderaterna har varit med och slutit i närtid, inte minst i syfte att garantera långsiktiga villkor för näringslivet.
Ännu märkligare blir det när man betänker att den överenskommelse som Moderaterna själva var med på ska ersättas av egentligen ingenting mer konkret än ett mycket intensivt användande av ordet kärnkraft.
I den budgetproposition som vi nu debatterar finns det ju egentligen ingenting annat än några obetydliga overheadkostnader, eller vad man nu ska kalla det, för att möjligen frambesvärja ny kärnkraft. Regeringen har i och för sig också agerat utanför budgetpropositionen på energiområdet.
Där har det handlat om att en fredagskväll dra tillbaka utredningsuppdrag om finansiering av havsbaserad vindkraft, som i kontrast till kärnkraften faktiskt skulle kunna gå att bygga på färre år. Mina frågor till finansministern är: Vad är det som har hänt med Moderaterna, och har energipolitiken nu övergått från näringspolitikens domäner till ett fält för förhoppningar och bön?
Ali Esbati (V):
Det blir ju en lite udda användning av ord här. Det utopiska, som man ska komma bort från, handlar egentligen om att man helt enkelt låter bli att göra konkreta saker och i stället tar bort det som har varit på gång för att få mer ren elproduktion.
Man ägnar hela sin - tämligen betydande - energi åt att prata om vad som har hänt med kärnkraften förr - inte åt att prata om vilka villkor som råder för elproduktion i Sverige i dag och de närmaste åren. Det är ju detta jag har konstaterat. Jag konstaterar att man drar bort saker som har varit på gång när det gäller havsbaserad vindkraft.
Man gör inte heller någonting konkret för att få igång kärnkraftsbyggande, och skulle man någon gång få igång detta vet vi ju att det skulle ta decennier innan det är på plats. Man måste göra många andra saker, men dessa saker gör man inte. Man gör motsatsen. Nu pratar finansministern dessutom om att det vore en bra grej att få ned utsläppen.
Det tycker jag också, men all politik som presenteras i den budgetproposition som vi nu råkar stå här och debattera pekar ju i motsatt riktning. Det är detta som blir märkligt. Det är det som blir svårt att förstå, om man nu ska ta finansministern på orden. Sedan är det ju många olika ord som används. Man kunde möjligen ta finansministern på orden när hon tidigare sa: "Om vi inte når klimatmålen når vi dem inte."
Det är mer realistiskt att tro att dessa ord är värda att ta på allvar. Men det som sägs om att vi ska ha en energipolitik som är framåtsyftande följs ju inte upp av konkreta åtgärder. Det var detta som var min fråga, och den fick dessvärre inget bra svar.