KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
Då är vi i alla fall klara över att det inte är framstressat, och det är väl bra. Det är inget hafsverk utan gediget bearbetat, så gott man nu kan bearbeta en lagstiftning. Vi kan naturligtvis ha ett väldigt långsiktigt arbete och ändå hamna fel. Det här motverkar inte terrorism, säger Linda Snecker från Vänsterpartiet. Nej, men det kan stoppa personer som är på väg att begå terrorhandlingar, och det är värt väldigt mycket. En enda terrorist kan åstadkomma väldigt mycket skada.
Om vi kan hindra någon enda eller några från att åka iväg är mycket vunnet. Att ringa in det är naturligtvis en komplicerad uppgift, men jag vågar påstå att remissinstanserna i huvudsak är med på vagnen. Man har bidragit med synpunkter. Linda Snecker nämner Säkerhetspolisen.
Deras bekymmer är snarast hur man ska klara av det underrättelsearbete som behövs för att kunna lagföra och ha rätt informationer. Det handlar inte om att man inte vill ha den där lagstiftningen. Den seriösa invändning som finns är att det kan vara så att det finns personer som drar sig för att prata med polisen om att de misstänker att en ung person ska resa, då de är rädda för kriminalisering. Det är en riktig invändning som man måste bedöma och avväga.
Men man måste se att den här lagstiftningen kan förhindra en och annan grymhet. Det är det den ska användas till. Och den är som sagt inget hafsverk. Men Vänsterpartiet vill inte vara med. Jag deltog i förhandlingarna, och de där många förslagen måste jag säga att jag inte uppfattade. Jag ska dock gå tillbaka i anteckningarna och läsa på. Vi kanske kommer att behöva ytterligare åtgärder framöver.
Men jag kommer inte ihåg några förslag som lades fram av Vänsterpartiet.
Beatrice Ask (M):
Man kanske inte ska vara förvånad, men i dag tycker jag att Kent Ekeroth har varit ovanligt självgod och konspiratorisk. Vi har vant oss här i kammaren vid att Sverigedemokraterna ständigt hävdar att allt hade varit bättre om man hade gjort som SD sagt och att alla egentligen hakar på vad Sverigedemokraterna säger. Jag skulle vilja påstå att det är Sverigedemokraterna som har lite svårt att ta in verkligheten och hur politik fungerar. Det handlar om att räkna ihop en majoritet.
Det handlar om att förslag i Sveriges riksdag ska vara väl beredda. Det handlar om att säkerställa att regeringen tar det ansvar som den har och att riksdagen inte tar kortet ifrån den. Det handlar också om att hålla sig till fakta. När det gäller frågan om karenstid innehöll Moderaternas förslag inte någon karenstid.
Vi ville ha en tillfällig lag av det skälet att vi ville ge regeringen möjlighet att ta fram ett bättre förslag, eftersom det var ganska hafsigt gjort från början. Det fanns alltså ett skäl. Det innebar inte att vi tänkte oss att vi inte skulle ha en lagstiftning, utan skälet var att den skulle se annorlunda ut.
Det blir ett beslut i Sveriges riksdag som innehåller den konstruktion som vi uppenbarligen är överens om är konstig. Det handlar om att försöka se på vilket sätt man kan ta itu med det problemet. Jag vill påstå att det var en viktig poäng när vi besökte Malmö och i sak diskuterade de viktiga problem man ser där.
Utspel har vi sett lite överallt, men då fick vi klart för oss att flera myndigheter var väldigt oroade. Då fanns det skäl att gå tillbaka och kalla Morgan Johansson till utskottet. Det är riktigt att vi då var tydliga med vad vi skulle göra. Kom inte med efterhandskonstruktioner, Kent Ekeroth, där du försöker påstå att vi står för något som vi inte står för!
Beatrice Ask (M):
Det kanske är lite förmätet, men jag vet vad vi moderater tyckte och tycker. Jag känner till skälen bakom, och argumentationen. Tekniken i det politiska arbetet för att få fram ett bättre berett förslag kan vara den vi valde, även om det uppenbarligen inte passar Sverigedemokraterna.
Men faktum kvarstår: Vi tyckte att det var viktigt att regeringen fick ta sitt ansvar fullt ut. Vi förde en diskussion om de problem vi såg, och vi hittade en samsyn. Då hade propositionstiden gått ut, men vi kunde ändå leverera och se till att säkra det. Man måste alltid räkna ihop en majoritet, man måste få stabilitet i förslag och man måste se till att saker rättas till. Det kanske inte är exakt som vi hade velat ha det, men detta blir bättre.
Det är det viktiga - det är verkligheten. Det väsentliga med politik är inte att stå och hitta på historier om hur det har varit eller vem som har gjort vad, utan det är att faktiskt lösa praktiska problem. Vi har ingen anledning från svensk riksdag att i onödan serva människosmugglare. Det är det som vi sätter stopp för med den förändring som nu görs. Sedan får man följa upp det hela.
Det är viktigt - det var det från början och är det fortfarande - att lagen används utifrån de kriterier som är uppställda. Det ska vara proportionerligt, och det ska finnas en bedömning som gör att det handlar om allvarliga situationer och risker som man hanterar. Detta finns kvar, och jag tycker att förslaget är bättre i den delen.
Jag delar uppfattningen att det var väldigt rörigt när det gäller vem som tar ansvar för vad, men en sak måste Sverigedemokraterna lära sig: Regeringen beslutar alltid kollektivt. Fel statsråd kan vara ute och prata i en fråga därför att de alltid är ansvariga för hela regeringspolitiken. Det är något man måste lära sig.
Beatrice Ask (M):
Det tål att upprepas: Ni hittar på från Sverigedemokraternas sida. Det var inte så att vi förordade karenstid i vårt ursprungsförslag. Det har beskrivits flera gånger hur vårt förslag såg ut, och det är viktigt att ha det klart för sig. Så enkelt som att rösta på ett sverigedemokratiskt initiativ, vilket ni får det att låta som, är det ju inte.
Man kan välja att rösta på vad som helst och få en pigg reservation, men för mig är det viktiga att arbeta för att se till att ansvarsfördelningen fungerar och att man åstadkommer en bred majoritet i en viktig sakfråga. Det är inte humor. Det är ett politiskt hantverk där man ska försöka åstadkomma resultat i något som är viktigt.
Det som skrämde mig lite grann i det vi såg framför oss var att människosmugglare och andra på ett sätt skulle kunna utnyttja situationen i den konstruktion som regelverket hade fått. Det behövde vi ändra på.
Därför var det viktigt att arbeta för att ta reda på om regeringen avsåg att göra något, om man ansåg sig hinna det, att man hade rätt information och så vidare. Sedan visade det sig att propositionsstoppet kom. Vi tydliggjorde att vi kan göra något och arbetade på ett ganska konstruktivt sätt för att reda ut problemet. Prata inte om humor!
Ni har väldigt ömma tår, men det är inte så att Sverigedemokraterna är jordens centrum. I ett parlamentariskt sammanhang måste man arbeta för att få majoriteter och inkludera så många som möjligt. Då måste man kunna lyssna och ta in det och utgå från verkligheten här och nu - inte stå fast vid vad någon sa för fem månader sedan eller hur det såg ut då utan se vad som behöver göras här och nu. Det är därför jag tycker att utskottet har lagt fram ett bra förslag i dag.
Beatrice Ask (M):
Jag har ingen beröringsskräck, och jag har definitivt inte någon prestige i frågan. Men jag tar mig rätten att veta vad jag själv står för och vilken uppfattning vi hade när vi ursprungligen hanterade frågan. Jag betackar mig för sverigedemokratiska konspirationsteorier om att vi tyckte någonting helt annat. Ni läser ju protokoll ungefär som en del läser . skrifter av olika slag. Jag ska inte ge exempel.
Det är ju helt hopplöst. Vi har beskrivit hur vårt förslag ser ut. Vi har fört debatten. Jag har också fört interpellationsdebatter vad gäller karenstiden. Jag har diskuterat med flera statsråd, och jag har i månader diskuterat den här frågan med kamrater. Jag är väldigt klar över och trygg i vad vi har tyckt. Men sedan handlar det om att åstadkomma någonting i verkligheten.
Då är det på det sättet att verkligheten har gett oss en S-MP-regering med stöd av Vänsterpartiet som faktiskt måste ta sitt ansvar. Jag tänker inte ta ifrån dem det innan vi har ett val, utan jag tänker se till att de får ta sitt ansvar och pröva de regelverk som finns och inte hålla på med en massa mischmasch här. Politik måste vara mer än plakat.
Politik måste vara mer än att få häftiga reservationer eller bli nedklubbad. Politik måste vara att försöka få fram ett ställningstagande som håller, och så kommer jag att fortsätta att arbeta. Ljug inte om vad Moderaterna har stått för! Påstå inte att vi håller på med något slags speluppträdande här! Det handlar faktiskt om att förändra verkligheten och lösa problem.
Det har riksdagen i dag möjlighet att göra i en liten fråga, och det tycker jag är väldigt bra.
Beatrice Ask (M):
Det finns en samsyn om att detta är en bra teknik och att det finns mycket som måste göras. Det finns nya möjligheter att förhindra denna kringresande kriminalitet. Det som ändå är uppgiften för oppositionen är naturligtvis att säkerställa att regeringen gör vad den kan för att detta också kommer till användning. Vi kan ha hur fiffiga system som helst, men om våra poliser inte tar DNA och fingeravtryck och kollar om det finns skospår och annat blir det inte mycket verkstad. Det är ett problem.
Jag delar uppfattningen att sexualbrotten är oerhört centrala och att det finns mycket att fråga om dem. Låt mig då bara säga att även här är DNA otroligt centralt. Det var ett av de ärenden som blev förändrat tack vare att Dagens Nyheter lyfte upp de brister i rutiner som polisen har. Man hade ett våldtäktsärende där det fanns en DNA-träff, och man hade inte gjort någonting för att följa upp det hela.
Nu hanteras, såvitt jag förstår, ärendet i rättsväsendet i ordnad form igen därför att man vaknade till och lyfte på arkivet när man insåg att detta blev uppmärksammat. DNA gäller alltså även sexualbrott. Det är otroligt centralt för att klara upp vissa sexualbrott att ha denna typ av bevisning.
Vi har sett i domstolarna att man många gånger har höjt ribban och att det ofta krävs denna typ av teknisk bevisning för att få en fällande dom.
Då är vi tillbaka till att rutinerna att ta DNA, att sköta sina register och att reagera på träff är A och O. Jag kommer att följa upp detta noga och se på vilket sätt den nya Polismyndigheten inför dessa nya rutiner och följer upp dem och vilka resultat det ger. Vi måste öka brottsuppklaringen i alla möjliga olika ärenden.
Beatrice Ask (M):
Jag är emot sociala problem. Jag skulle vara beredd att avskaffa dem omedelbart om det var så enkelt som det låter på justitieministern. Jag instämmer inte i beskrivningen av den moderata politiken, men jag känner till den socialdemokratiska kampanj Sveavägen har bestämt att man ska föra. Det jag tycker att vi måste prata om är de konkreta problem vi har med områden som har väldigt hög brottslighet.
Det går att vidta åtgärder, och det är ju inte så att Socialdemokraterna har ärvt alla problem. I vart fall borde det vara så att man om man har makten vill göra någonting. Jag tror till exempel att det är nödvändigt att få fler poliser ute bland människor.
Jag tror att det är nödvändigt att få ett fungerande socialt samarbete lokalt som fungerar så att det finns nätverksgrupper, civila som ställer upp och mycket annat för att öka tryggheten. Jag tror att vi behöver fler sociala insatsgrupper som är beredda att ta sig an ungdomar som är på väg in i mycket allvarlig grov kriminalitet.
Jag tror att vi behöver fundera över hur vi använder kameraövervakning för att säkerställa tryggheten på vissa områden. Jag tror också att vi måste fundera alldeles särskilt på utryckningspersonalens situation, så att de kan rädda liv i olika områden. Jag tror att det är nödvändigt att fundera över ansvarsfördelningen när det gäller det brottsförebyggande arbetet mellan olika kommunala instanser, polisen och andra.
Det finns en rad frågor som behöver hanteras. Det är också så att vi har många människor som saknar insikt i vad som gäller i Sverige. Här finns det väldigt mycket att göra eftersom vi har en stor tillströmning av flyktingar och andra som ibland bidrar till konflikter därför att de är osäkra, rädda och mår dåligt. Här måste ett informationsarbete komma igång. Det är ingen strategi som löser det, utan det är konkreta insatser.
Beatrice Ask (M):
Man kan ju inte ta på sig ledartröjan om man sitter i baksätet och väntar på en utredning om hur det ser ut. Vi har alla fakta om hur det ser ut. Vi har rätt mycket kunskap - Brå har ägnat år åt att plocka fram underlag och beskriva orsakerna till olika problem i utsatta områden och så vidare. Jag läste flera rapporter i går. Det finns hur mycket kunskap som helst. Problemet är att hitta ett verksamt arbete mot det här.
Det finns fungerade modeller; det tror jag att vi vet. Men det finns ju inte folk. En kommunpolis - man blir ju nästan skrämd när man tänker på det. En kommunpolis, en självklart lokalt förankrad polis. Annars är det resurser som far fram och tillbaka och ingen lokal på två år. Jag håller med om att det behövs annat än bara polis. Men polisen är nästan den mjukaste åtgärden man kan vidta just nu.
Vi kommer inte att få några myndigheter att stanna eller rekrytera några arbetsplatser med mindre än att vi får bort stenkastning, skjutningar, öppen narkotikaförsäljning och annat, och det kräver att polisen finns där och kan göra sitt jobb. Jag efterlyser också fler socialarbetare i yttre tjänst och ett konkret samarbete med andra aktörer. Vi har arbetat med det här.
Någonting som har använts med framgång på Järvafältet och på många andra håll är sociala insatsgrupper, som var ett initiativ som vi tog. Men det räcker ju inte. Jag är också angelägen om att vi får en utvärdering av den nya kameralagen som vi nu har haft i något år av det enkla skälet att det i vissa lägen är uppenbart att man borde kunna använda kameror mer. Det finns en frustration i de här områdena eftersom man inte får människor att vittna. Då är kameraövervakning och bilder från kameror kanske mer vettigt.
Sedan har vi hela spektrumet med möjligheten för kommunen att säga nej och slänga ut kriminella från kommunala lokaler och mycket annat. Men det som behövs är ett konkret handlingsprogram för vart och ett av de här områdena och att man sätter igång och jobbar. Det kommer vi moderater att arbeta för.
Beatrice Ask (M):
Jag förstår att man måste sammanställa minnesanteckningarna. Det tar ju lite tid innan man kan ge svar. Så kan det vara. Men det är viktigt att det händer något någorlunda snabbt. Jag tror att räddningstjänsten och andra väntar sig att regeringen sätter ned foten när man nu har lyft upp detta till diskussion. Min första fråga är därför: När har regeringen tänkt färdigt?
När kan vi få minnesanteckningarna och en lista på åtgärder som man är beredd att arbeta vidare med? Detta med sekretessregler och information mellan olika myndigheter när det gäller transporter av psykiskt sjuka är naturligtvis viktigt, men det finns problem med det. Ett problem är förstås att om någon är akut sjuk hinner man inte alltid med denna rutin. Det kan också vara ett bekymmer, men man måste ändå rycka ut.
Det stora problemet är dock när man angrips utifrån av gäng och andra som kastar sten och bär sig åt. Eller som häromveckan, att man kommer och ska transportera iväg en patient och finner att någon har slagit sönder ambulansen. Det är fullständigt befängt att vi ens kan ha en sådan situation! Vad kan man då göra? Jag tror att påföljder är viktiga.
Det är samhällets sätt att markera hur man ser på den här typen av brott. Dessa brott är allvarliga, för det undergräver samhällets funktion om inte utryckningspersonal kan få arbeta fredade i akuta lägen. Påföljderna löser inte alla problem, men det är centralt, och det är också en signal till personalen om hur man ser på frågan.
Jag har inte sett någon statistik eller uppföljning när det gäller hur man har använt befintlig lagstiftning här. Tar man i med hårdhandskarna och markerar allvarligt när sådana här angrepp har skett? Jag tror att det är viktigt, inte minst om man får tag i ungdomar som har ägnat sig åt detta. Det borde givetvis vara obligatoriska föräldrasamtal och resoluta tag om man kommer på ungdomar med den här typen av aktiviteter.
Det är inte bara polisen som ska hantera detta. Jag tror också att man måste diskutera detta med övervakningskameror, dels generellt, dels att utryckningspersonal och utryckningsfordon kan ha kameror för att dokumentera vad som händer. Det är ju något som kan lugna ned det hela. Det finns åtgärder som behöver vidtas.
Jag tror att det är viktigt att vi någorlunda snabbt får svar om vilka åtgärder som man kan jobba med. Sedan har vi detta med sekretessen för denna typ av personal. Det är väldigt svårt att leva med skyddad identitet. Det är svårt för en människa att ha särskilda regler för sitt privatliv, men det kan finnas situationer där detta är nödvändigt. Då måste vi ha bra regler, så att det också fungerar för personalen.
Man ska inte vara rädd för att utöva sitt yrke när man har dessa viktiga funktioner. Min huvudfråga är naturligtvis: När har regeringen tänkt färdigt? När kommer anden ur flaskan, så att vi får veta om det blir några konkreta resultat av de propåer som kom fram vid regeringens rundabordssamtal med anledning av attacker mot utryckningspersonal i olika delar av landet?
Beatrice Ask (M):
Det är utmärkt. Jag ser fram emot att få de konkreta förslag som man kan förvänta sig kommer. Jag tror också att ambulanspersonalen har en speciell situation. Men när man pratar om uttryckningspersonal generellt tror jag att det i vissa lägen kan vara bra med kameror, inte bara generell kameraövervakning utan också annat. Polisen använder i vissa situationer kamera.
Det gör man för att säkerställa att man kan visa att man själv har agerat på ett rimligt sätt men också för att det ibland har en lugnande inverkan på andra aktörer. Det är alltså lite olika typer av verksamheter och olika situationer vi har att hantera. Men jag tror att man måste ta olika typer av problem på allvar och se vad man gör för respektive grupp. Sedan gäller det påföljderna. Ja, vi har generella regler.
Det finns också regler som handlar om angrepp mot myndigheter eller myndighetsutövning. Jag funderar ändå över något. Det kommer en hel del kritik om att det inte används eller kommer till uttryck. För skadegörelse brukar det inte bli särskilt tunga påföljder.
Det kan tyckas vara extra allvarligt om man angriper en ambulans, en bil från räddningstjänsten eller en polisbil, för då ger man sig dessutom på möjligheten för människor att få livsviktig hjälp. Det är den problematiken som jag tror att vi behöver diskutera. Borde det vara en försvårande omständighet som får ett bättre genomslag i domstolarnas bedömning?
Och tar man intryck av det allvar som det här handlar om när det gäller just den här typen av verksamheter? Det är en fråga jag har. Jag är inte helt klar över var vi står i dag. Det tror jag att vi behöver följa upp framöver.
Beatrice Ask (M):
Jag tackar för svaret. Jag ställde frågan till inrikesministern med anledning av att statsrådet Anders Ygeman i medierna bedömde att vi kan räkna med att uppemot 80 000 personer kan komma att utvisas de närmaste åren. Justitieministerns svar är något mer nyanserat, och jag har stor respekt för det. Det är viktigt att den som fått sin asyl prövad lämnar landet efter beslut om att ansökan avslagits.
Det är också viktigt att personer som inte registrerats, men som stannat permanent som papperslösa, hittas och avvisas. Den stora vågen av flyktingar den senaste tiden innebär, som vi alla vet, stora utmaningar för hela samhället. Det bästa ur alla perspektiv är givetvis om människor som inte ges uppehållstillstånd lämnar landet självmant, men i många fall krävs tvång.
Av de ca 12 000 som återvände förra året krävdes tvång i ungefär en fjärdedel av fallen. Enligt de beräkningar som har gjorts av att det blir ca 32 000 avslagsbeslut på asylansökningar 2016 skulle det innebära ungefär 8 000 tvångsutvisningar.
Det är långt ifrån de 80 000 som Anders Ygeman talat om, och det är dubbelt så många som polisen räknar med att klara av, i vart fall enligt deras hemsida. Mot den bakgrunden är det naturligtvis bra att regeringen avser att ge berörda myndigheter mer resurser.
Och jag ser positivt på arbetet visavi mottagarländer och utplacering av sambandspersoner, liksom att dagersättningen och rätten till anläggningsboende tas bort från den 1 juni i år. Inför det måste naturligtvis rutiner och resurser för avvisning rustas hos berörda myndigheter. Pågår det ett sådant arbete?
Om det inte är på plats när de nya reglerna träder i kraft är ju risken stor att många avviker och stannar kvar som papperslösa. Med tanke på att polisen i dag har 21 000 verkställighetsbeslut på bordet, där 13 000 personer har avvikit, vore det att öka problemen i stället för att minska dem. Att inblandade myndigheter effektiviserar sitt samarbete är givetvis nödvändigt.
Här pågår "en försöksverksamhet". Frågan är vad man menar med försök egentligen, för det är givetvis helt nödvändigt att nå resultat i detta arbete. Var det svårt att få med sig Miljöpartiet på detta att man skulle kräva en effektivisering, eller vad kan det vara? Oavsett vilket kommer det naturligtvis att krävas resurser, vilket framhållits av både polisen och andra.
En annan sak är bristen på förvarsplatser, som innebär att inte ens personer där man anser att ett förvarsbeslut är nödvändigt för att klara avvisningen kan hanteras. Det gäller inte minst i norra Sverige. Många flyktingförläggningar ligger i bygder med väldigt långa avstånd. Jag har sett exempel i Norrland där man har 90 mil enkel resa ned till förvaret i Gävle.
Det säger då sig självt att resurserna inte alls räcker till. Det finns alltså en verklighet som är långt ifrån de stora medieutspelen. Min andra fråga i interpellationen gäller det som ofta dyker upp när man pratar med människor, att det finns regler som skapar hinder för ett effektivt arbete.
Borde då inte myndigheterna få i uppdrag att komma med förslag till förenklingar så att de får ett bra beslutsunderlag?