KBLab/rixvox huggingface dataset:
Michael Anefur (KD):
Man kan vrida och vända på den här frågan, vilket Karin Rågsjö gärna gör. Men jag tror att skiljelinjen mellan Karin Rågsjö och mig är att jag litar på att människor kan ta eget ansvar. Och jag litar på att marknadskrafter fungerar. När människor vill ha rökfria miljöer kommer de att erbjudas det.
Men vi ska vara försiktiga med att gå hela vägen och ta till det största och kraftigaste instrument vi har: att lagstifta. Jag utgår från att Vänsterpartiet och Kristdemokraterna var överens förra gången, när vi pratade om inomhusmiljön. Då kunde ingen komma undan om man ville gå på restaurang. Utomhus är det en helt annan sak. Jag söker mig gärna till uteserveringar som är rökfria. De blir allt fler.
Jag tror också att de allra flesta kommer att vara rökfria i framtiden. Jag tror dock inte på det centrala bestämmandet om vad varje enskild näringsidkare ska göra eller inte eller på att vi fullständigt tar bort alternativen så att alla ska förlita sig på att vi i riksdagen vet bäst om allt varje gång och hela tiden.
Det är säkert på det sättet som sägs här, att vissa länder har lagstiftning mot rökning på uteserveringar. Det är också många som inte har det. Jag tror att vi kan lösa det här utan att gå lagstiftningsvägen.
Michael Anefur (KD):
Vi kan naturligtvis tycka väldigt mycket. Nästan allihop kan vara överens om att det allra bästa hade varit om ingen hade rökt och ingen hade snusat. Hittills har vi inte hört någon som säger att man ska lagstifta och säga att ingen får göra någonting. Vi befinner oss i ett annat läge. Jag är så fräck att jag säger att EU har fel - jag har inget problem med att säga det.
Karin Rågsjö lyfter gärna fram EU och säger att EU nog kommer att reagera på det här och att vi nu gör någonting nytt. Det är faktiskt inte sant. Det är inget nytt över huvud taget. Det är exakt samma lagstiftning efter beslutet i morgon som det är i dag. Vi hittar inte på någonting nytt. Vi låter den gamla marknadsföringen ligga kvar.
Därmed är den, såvitt jag förstår, så här långt accepterad av EU. Det där blir en fajt mot någonting som de facto inte finns i verkligheten. Det är lite trist att vi ska ägna tid i kammaren åt det.
Michael Anefur (KD):
Jag vill ställa en fråga till statsrådet Eneroth. Äldrefrågorna dominerade valrörelsen på oerhört många sätt. De äldre behövs längre i arbetslivet för välfärdens skull. Äldre behöver mer omsorg och sjukvård. Drygt 300 000 äldre har hemtjänst eller bor på särskilt boende och enligt beräkningar behövs 32 000 nyanställningar i hemtjänsten. Antalet äldre som inte får vård eller omsorg i tid ökar.
Ofrivillig ensamhet drabbar många äldre, och antalet så kallade fattigpensionärer ökar och är alldeles för stort. Inget av detta föranledde statsministern att tillsätta en äldreminister. Det är för mig helt obegripligt. Min fråga till statsrådet är vad statsrådet anser ligger bakom denna nedprioritering av de äldre.
Michael Anefur (KD):
Det är möjligt att statsrådet Eneroth inte har haft med den uteblivna tillsättningen av en äldreminister att göra, men detta är ändå en av de allra viktigaste frågorna. I den förra regeringen tillsattes en framtidsminister - det ansågs prioriterat, men en äldreminister anses inte prioriterat. Återigen: Det är obegripligt. Men jag får ändå tacka statsrådet för svaret.
Michael Anefur (KD):
Ofrivillig ensamhet är en påfrestning för alla, kanske allra mest för de äldre. Många äldre har råkat ut för att deras jämnåriga har dött. De drabbas av sjukdomar, och samvaron minskar. Man blir alltmer ensam och kan känna sig fången i sitt eget hem. Men det finns inte anpassade boenden eller också är de för dyra att söka sig till.
Enligt Socialstyrelsens undersökning uppgav 55 procent av de äldre att de känner sig deprimerade, det vill säga känner ångest och ensamhet. Med det som bakgrund antog riksdagen KD-M-budgeten. Där avsatte vi 20 miljoner kronor per år för att stimulera den ideella sektorn att engagera sig.
Min fråga till statsrådet Lena Hallengren är: Har de 20 miljonerna gjorts sökbara för den ideella sektorn?
Michael Anefur (KD):
Ministerns svar är vältaligt och välformulerat. Så här i juletid kan man säga att det nästan är inslaget som ett fint paket. Man kan nästan ana glittret och de krusade snörena och förväntningarna från mottagaren när paketet ska öppnas. Man knyter upp snörena. Papperet tas försiktigt av.
Och så lyfter man på locket. Vilken besvikelse! Det är nästan svårt att ta in. Paketet är tomt! Det enda man kan ana i botten är ett löfte om att det nästa gång kanske finns innehåll i paketet. Det duger inte. Herr talman! Det här är inte vilken fråga som helst. Samsjukliga hör till de mest utsatta och sårbara i vårt samhälle.
De ska ha all hjälp och allt stöd. Ingen som såg reportaget om hur Sanne bollades mellan sjukvård och socialtjänst kan ha missat att något i systemet är riktigt fel. Det är omänskligt att redan utsatta ska utsättas för detta bollande.
Och inte nog med att de bollas mellan sjukvård och socialtjänst - ofta måste en tredje myndighet, polisen, lägga stora resurser på att transportera personerna mellan psykakut, härbärge och socialförvaltning. Vi vet alla att polisens resurser är begränsade. Ändå läggs det tusentals timmar på dessa transporter, som skulle kunna undvikas om någon tog hela ansvaret för den samsjuklige.
Herr talman! För mig är detta utan tvekan skäl nog att med största skyndsamhet utreda hur den framtida ansvarsbilden ska se ut. På detta är ministerns svar att Regeringskansliet bereder tillkännagivandet och att hon avser att återkomma så snart det är möjligt. I mina öron låter det inte som att vare sig ministern eller Regeringskansliet prioriterar frågan.
Min undran till ministern blir: När kan riksdagen förvänta sig att "så snart det är möjligt" ska inträffa?
Michael Anefur (KD):
Jag kan utifrån ministerns svar förstå att Regeringskansliets resurser är hårt ansträngda. Möjligtvis beror det på att de används för att utreda en massa andra saker, som borttagande av värnskatt, införande av familjevecka och friår med mera. Det är reformer som ganska få efterfrågar och ännu färre kommer att få ta del av. Jag inser också att det lätt blir så att de 73 punkterna i samarbetsformen prioriteras i regeringsarbetet.
Men det här handlar om att lösa riktiga problem för utsatta människor, och då duger det inte att det tar för lång tid. Samtidigt är det väldigt svårt att förstå senfärdigheten. Jag har ägnat en hel del tid åt att läsa Socialstyrelsens rapport som kom i fredags, Kartläggning av samsjuklighet i form av psykisk ohälsa och beroendeproblematik . Jag utgår från att ministern också har gjort det.
Det är i långa stycken en intressant och bildande läsning där man går igenom dagens situation, komplexiteten, svårigheterna med mera. Det som är slående när man läser rapporten är att det gång på gång poängteras att det svåra problemet är att den samsjuklige hanteras av två huvudmän.
Gång efter gång landar resonemangen i att det är juridiska, administrativa, organisatoriska och ekonomiska problem hos de två huvudmännen som förhindrar att den enskilde får adekvat hjälp i sin situation. Detta har professionen, de samsjukliga själva, intresseorganisationer och anhöriga konstaterat sedan lång tid tillbaka.
Likaså Sveriges riksdag insåg detta enhälligt i våras. Nu är det bara att hoppas att regeringen inser samma sak som alla vi andra har insett. Kan vi ändå hoppas på att regeringen och dess stödpartier åtminstone så fort som möjligt vågar erkänna att det är dags att ändra organisation?
Michael Anefur (KD):
Det är inte för min skull, inte heller för Kristdemokraternas skull och inte ens för riksdagens eller regeringens skull som jag driver och under lång tid har drivit frågan om en gemensam huvudman vid samsjuklighet för beroendesjuka med psykisk ohälsa. Vi här kan vänta både i år, nästa år och kanske något år till.
Jag gör det för Sanne och övriga minst 30 000 samsjukliga. Det är alla de som i går, i dag och i morgon måste ha hjälp nu. De bollas mellan olika huvudmän utan att få adekvat hjälp. Herr talman!
För att vara uppriktig: De har i motsats till oss inte tid att vänta. De behöver hjälp nu. De behövde egentligen hjälp i går. Sedan håller jag med ministern om att vi naturligtvis under tiden ska arbeta allt vad vi kan med SIP och allt vad det nu kan heta. Men vi ser, och det säger också Socialstyrelsens utredning, att det inte räcker.
Vi har försökt och försökt, men det fungerar inte tillräckligt bra. Det krävs att vi gör en utredning om huvudmannaskap och gör en ordentlig genomlysning, Jag hoppas att vi ändå med gemensamma krafter ska nå dit så fort som möjligt. Till slut får jag ändå tacka ministern för ett fint inslaget svar.
Michael Anefur (KD):
Låt mig börja med att säga att all exploatering av arbetskraft, av människor ska bekämpas hela tiden. Det är sammanfattningen av exploatering av arbetskraft.
Det är framför allt för den enskildes skull, den som utsätts för vidrigheter, men också för samhället i stort, eftersom exploatering av arbetskraft sätter konkurrensen ur spel.
Ärliga företag som vill göra och gör rätt slås ut på marknaden därför att andra fuskar och prisdumpar. Det är inte hållbart på något sätt. Om detta är tack och lov hela riksdagen överens.
Det kan alltid vara lockande när man får tid i talarstolen att hålla på länge, men jag tänker inte göra det i dag eftersom vi är överens. Det är uppenbart att vi har samma mål, att ingen ska exploateras som arbetskraft i Sverige.
Jag är väldigt glad över att utskottet anslöt sig till vår och Moderaternas motion om att se till att sekretesslagstiftningen fungerar på ett bättre sätt, även om det skedde fem i tolv. Det är alltid bättre sent än aldrig. Därmed yrkar jag bifall till utskottets förslag.
Michael Anefur (KD):
Låt mig börja med att för en gångs skulle kanske berömma regeringen, åtminstone lite grann. Det förslag som i dag ligger på riksdagens bord är ett första steg i rätt riktning för att säkerställa deltidsbrandmännens möjlighet att fortsätta sitt samhällsviktiga arbete även när de blir arbetslösa och uppsagda från sitt ordinarie arbete. Fru talman!
Sammanlagt finns det närmare 16 000 brandmän i Sverige, och vi behöver varenda en av dem. Av dem är nästan 11 000 deltidsanställda. De är basen i vårt skydd mot brand och fara. Systemet med deltidsbrandmän är därmed en bärande del av den svenska räddningstjänsten.
Varje år rekryteras det hundratals nya deltidsbrandmän över hela landet. Detta är helt avgörande för att vi ska klara säkerheten i Sverige. Detta är fakta. Det är inget tyckande. Så här ser det faktiskt ut. Och det finns faktiskt inte heller någon som ifrågasätter att det är så här.
Därför borde det vara allas uppgift och mål att på varje möjligt sätt se till att nuvarande deltidsbrandmän och kommande känner sig trygga i sin anställning. Som deltidsbrandman har du en annan ordinarie anställning som du får gå ifrån för att utföra ditt uppdrag som deltidsbrandman.
Och det är här som det kan uppstå problem när en deltidsbrandman blir uppsagd från sitt ordinarie arbete och behöver få arbetslöshetsersättning.
I dag - innan riksdagen fattar nya beslut - blir en deltidsbrandman ekonomiskt drabbad vid arbetslöshet, och då finns det en uppenbar risk att man avstår från sitt uppdrag eller att man inte söker sig till denna typ av uppdrag.
Detta är självklart ett hot mot räddningstjänstens samhällsviktiga uppdrag i hela Sverige. Till del löser regeringens förslag detta då beredskap och övning undantas från de normala reglerna för arbetslöshetsförsäkring. Det är bra så, men det är inte tillräckligt. Vi kan bättre i Sveriges riksdag.
I regeringens proposition sägs: "Regeringen gör sammantaget bedömningen att konsekvenserna blir stora om hela arbetet som deltidsbrandman ska beaktas vid beräkningen av arbetslöshetsersättning." Det är allt, fru talman, och kan rimligen inte anses som särskilt uttömmande.
Vi får inte veta mer än att regeringen gör denna bedömning. Det räcker inte. Det känns faktiskt på gränsen till nonchalant mot riksdagen men framför allt mot Sveriges deltidsbrandmän, eftersom det handlar om dem. Fru talman!
Därför vill vi kristdemokrater tillsammans med Moderaterna att regeringen får i uppdrag att på ett seriöst sätt utreda möjligheten att inkludera hela deltidsbrandmannens arbete i undantaget gällande beräkning av arbetslöshetsersättning.
Vi är övertygade om att det går, om man vill, att utvidga undantaget. Det skulle underlätta nyrekrytering, och det skulle få fler att stanna i yrket vid uppsägning. Fru talman! Jag yrkar bifall till propositionen och till vår och Moderaternas reservation.
Michael Anefur (KD):
Patrik Björck från Socialdemokraterna tar i från tårna för att inte svara på de frågor som är ställda. Det blir väldigt ideologiskt och pompöst och på gränsen till lite fräckt när han påstår att jag inte är påläst. Men det kanske är så det ska vara - jag vet inte.
Den gamla klyschan om att leda hästar är intressant. Man kan leda hästen till vattnet, men man kan inte tvinga den att dricka - nej, framför allt inte om det inte finns något vatten. Fru talman!
Det är väl fullständigt rimligt att ifrågasätta varför regeringen i propositionen inte ens orkar försöka argumentera på en av de viktigaste punkterna: varför man inte vill undanta fler delar av deltidsbrandmannens arbete.
Det är spännande på något sätt, fru talman, att ledamoten ägnar drygt sex minuter åt att egentligen inte säga någonting om varför man inte vill göra det ännu bättre för deltidsbrandmännen.
Jag ser fram emot att Patrik Björck nu självklart kommer att tala om för mig vad det är som hindrar regeringen och därmed också Patrik Björck från att de facto göra det bättre för deltidsbrandmännen.
Michael Anefur (KD):
Det gick två minuter till utan att vi fick något svar. Jag vill, fru talman, bara påminna om att min fråga till ledamoten Patrik Björck var varför man inte vill göra det - lyssna nu! - ännu bättre för deltidsbrandmännen. Svaret från ledamoten är: Vi gör det bättre. Men det är vi helt överens om. Det är ingen som kommer att rösta emot det. Min fråga var: Varför vill man inte göra det ännu bättre?
När det gäller det vid det här laget berömda vattnet är det som ledamoten läser upp från SOU:n ungefär det som står i propositionen: vi bedömer att. Det är inte särskilt mycket till sakskäl. Då får jag fråga: Vad är det som hindrar att man går vidare? Vi kan prata om socialförsäkring och arbetslöshetsförsäkring länge.
Men om vi nu gör ett eller två undantag, varför kan man inte i detta mycket speciella fall gå ytterligare lite längre och göra det riktigt bra för deltidsbrandmännen? Det är ju egentligen inte så att vi står i kammaren i dag och är oense om att vi vill att deltidsbrandmännen ska få en bättre och tryggare situation vid en eventuell arbetslöshet.
Om detta är vi helt överens. Det vi inte är överens om är hur långt denna trygghet ska gå. Där har vi olika uppfattning. Det är, skulle jag vilja säga, ett ganska modest krav från oss och Moderaterna att be regeringen att ytterligare en gång titta på om det skulle vara möjligt att undanta fler arbetsuppgifter för deltidsbrandmän. Det är en ganska hovsam förfrågan.
Jag tycker att ledamoten och regeringen borde ta till sig detta.
Michael Anefur (KD):
Vi kristdemokrater tycker att dagens förslag om språkplikt är alldeles utmärkt. Det tydliggör att det finns krav ställda när man uppbär försörjningsstöd. Motsatt ordning vore synnerligen konstig. Försörjningsstödet är samhällets yttersta skyddsnät. Tanken var, och är väl, att det ska vara av kortsiktig natur.
Tyvärr har det inte blivit så för alla. Väldigt många fastnar tyvärr i socialförsörjning under lång tid. Inte minst gäller detta våra invandrade vänner. Det är oacceptabelt på alla sätt.
För att kunna närma sig den svenska arbetsmarknaden är kunskap i svenska språket av allra största vikt - kanske det allra viktigaste för att ha en chans att få ett arbete.
När vi vet detta - och jag tror att vi alla egentligen är överens om detta - måste vi ge alla möjlighet att lära sig svenska. Det finns naturligtvis de, bland annat i Vänsterpartiet, som tycker att helt rimliga krav kan ses som något slags bestraffning.
Men den enda som förlorar på kravlöshet är den som inte får möjlighet att lära sig sitt nya språk.
Det är inte en hemlighet för någon att det finns personer som har befunnit sig i Sverige under mycket lång tid och ändå inte klarar sig på svenska på ett någorlunda fullgott sätt. Man måste i myndighetskontakter använda sig av tolk efter fem, tio och femton år i Sverige.
Får man inte tolk får man använda sig av sina barn, som naturligtvis har haft det lättare att lära sig det svenska språket. Det är inte rimligt att barn ska ta ansvar för sina föräldrars kunskaper i svenska. Maktförhållandet i familjen blir alldeles konstigt. Herr talman!
Jag utgår, precis som Vänsterpartiet sa här, från att de allra flesta som uppbär försörjningsstöd inte vill något hellre än att komma därifrån, hitta ett eget arbete, en egen försörjning och skapa sin egen framtid. Trots det är det känt att vissa inte deltar i de verksamheter som erbjuds.
Man vill inte eller man får inte. Oavsett vad det beror på ställs man utanför möjligheten att bli anställbar.
Alla, både män och kvinnor, ska ges möjlighet att lära sig svenska, ges möjlighet att bli en del av arbetsmarknaden och ges möjlighet att skapa sig en egen framtid utan att vara beroende av vare sig försörjningsstöd eller andra bidrag. Herr talman!
Därför anser vi kristdemokrater att dagens förslag om försörjningsstöd och deltagande i sfi är ett bra förslag. Vi yrkar bifall till utskottets förslag.
Michael Anefur (KD):
Jag inser att vi är inne i en förpostfäktning inför eftermiddagens äldredebatt, men jag ska försöka hålla mig till det vi ska besluta om. Jag kan inte annat än glädjas åt att socialdemokraterna i socialutskottet är betydligt klokare än sina partivänner i regeringen.
Det råder ingen tvekan om att äldreomsorgen behöver mer resurser för att klara sin uppgift att ge äldre ett så bra liv som möjligt. Att det finns stora strukturella problem inom äldreomsorgen som ytterst drabbar den äldre vet alla.
Regeringen har avsatt medel för att förstärka äldreomsorgen, vilket är väldigt bra, även om nivån inte är tillräcklig. När staten ser att ett område, i detta fall äldreomsorgen, behöver förstärkas är uppföljning naturligtvis en otroligt viktig del av arbetet.
Det är inte så att jag misstror kommunerna, men när staten betalar ut stora pengar måste det också finnas ett uppföljningssystem värt namnet. Det blir en liten konstighet här.
Att man delar ut medel som man kallar generella och samtidigt talar om att de ska gå till äldreomsorgen är lite svårt i sig. Det kanske inte är vare sig så klokt eller så enkelt. Min uppfattning är att de allra flesta kommuner, för att inte säga alla, ändå kommer att använda pengarna till just äldreomsorg. Det kan ske på olika sätt.
Sofia Nilsson beskrev detta innan. Det kan vara så att man helt enkelt förstärker sin äldreomsorg på ett eller annat sätt. Men det kan också vara så att man i vissa kommuner redan tidigare gjort besparingar och effektiviseringar därför att ekonomin såg ut som den gjorde. Där kan man få dra tillbaka de besparingarna och på det sättet ge äldreomsorgen mer resurser.
I båda de fallen kommer medlen till äldreomsorgen precis som de ska. Det är fullt rimligt att följa upp och verkligen ta reda på hur de extra medlen har använts och hur de har kommit äldreomsorgen till del. Därför, herr talman, står jag och Kristdemokraterna bakom det gemensamma initiativet från socialutskottet.
Michael Anefur (KD):
Tack för frågan, Ann-Christin Ahlberg! Jag ska gå direkt på de riktiga frågorna och svara på dem. Det som handlade om resurser och bättre arbetsvillkor kände jag att vi var väldigt överens om. Jag tycker faktiskt att ledamoten gör lite konstiga reflektioner här.
Jag har inte sett någon kommun, som är kristdemokratiskt ledd i varje fall, som skulle använda pengarna till skattesänkningar. Jag är övertygad om att pengarna i de allra, allra flesta kommuner i Sverige går till äldreomsorgen. Tidigare i förmiddags kom vi överens om att vi skulle kolla detta riktigt. Ann-Christin Ahlberg säger "privatiseringar" som om det skulle vara något oerhört fult. Jag tycker inte det, naturligtvis.
Det viktiga är vilken omsorg och vilken välfärd vi får ut av de pengar vi satsar; det kan vara kommunalt eller privat. Det är inte väsentligt egentligen, utan det väsentliga är vad vi får ut av pengarna. Därför tycker jag att ledamotens fråga blir lite försåtlig på så sätt att man talar om privatisering på ett sätt så att omgivningen ska uppfatta att det är negativt. Det behöver det inte alls vara.
Det finns privata utförare som har varit urusla. Och så finns det finns privata utförare som är helt fenomenala, precis som det finns kommunala som är dåliga och kommunala som är fantastiska. Det är inte driftsformen som är viktig utan resultatet. Därför blir det försåtligt att tala om privatisering så att vi ska uppfatta det som något negativt. Jag gör inte det. Jag delar inte den uppfattningen.
Michael Anefur (KD):
Återigen hamnar vi i en försåtlig fråga. Jag sa att utredningen hade till uppgift att titta på de strukturella felen i äldreomsorgen. Jag förstår att man i regeringen sa att man inte ville fortsätta med utredningen, men man borde ha satt något i dess ställe. Ledamotens svar på detta var att äldreomsorgen fick mer pengar. Men det var inte vad utredningen handlade om utan om hur vi kommer åt de strukturella problemen.
Där menar jag på allvar att vi har tappat sex år. Nu är regeringen på g. Nu säger regeringen att man vill satsa på de strukturella problemen. Det visste vi för sex år sedan. Tyvärr får jag säga att regeringen i det avseendet inte har gjort särskilt mycket. När det gäller alliansregeringens mandatperioder fanns mycket som var bra även för äldreomsorgen.
Jag ska erkänna att jag inte kan alla siffrorna i huvudet, men jag tror inte att ledamoten Ahlberg heller kan det. Det handlar mer om mantrat att under allianstiden gick allt utför, och när den här regeringen tog vid blev allt bra. Ingen av de beskrivningarna är riktigt sanna. För att vi ska få en äldreomsorg som kommer att fungera framöver ska vi inte bara förhålla oss till det som har varit.
Vårt gemensamma arbete i socialutskottet är ett föredöme i mycket, och jag hoppas att vi kan fortsätta att i god demokratisk ordning vara oöverens i vissa saker. Av dagens debatter vet vi att vi i själen är överens om att äldreomsorgen behöver mer resurser och att de strukturella problemen behöver hanteras.
Vi utgår från att den äldre ska ha det så bra som möjligt. Om det kan vi vara överens.