Annika Lillemets (MP):
Först vill jag tacka finansministern så mycket för svaret på min fråga. Jag är verkligen glad, rent av lite lycklig, över att finansministern nu intresserar sig för nya sätt att mäta samhällsutveckling som speglar det som är meningsfullt för människor - livskvalitet och välbefinnande.
Det är verkligen goda nyheter att regeringen har tagit internationella åtaganden på allvar genom att Framtidskommissionen har fått i uppdrag att ta fram mer relevanta välfärdsmått än bnp, något som vi i Miljöpartiet länge har arbetat för. Lycka har i alla tider, helt naturligt, varit ett grundläggande mänskligt mål.
Att öka förutsättningarna för att alla människor nu och i framtiden ska kunna trivas och må bra bör vara ett givet överordnat politiskt mål. Som Anders Borg mycket riktigt påpekar är Sverige ett av de länder i världen där folk anger att de är mest nöjda med livet, och han hänvisar till ekonomisk utveckling. Men är det tillväxt som har gett oss goda liv, eller är det strävan efter goda liv som har gett oss tillväxt?
Redan Aristoteles i antikens Grekland konstaterade att pengar i sig inte ger lycka men att de kan användas så att de leder till lycka och det goda livet. Därför är aldrig pengar målet i politiken utan ett medel. Men när medel blir mål, som ekonomisk tillväxt nu har blivit, hamnar man snett. Om alla levde som svenskar skulle vi behöva flera jordklot.
Att inte bara leva av räntan av naturresurserna utan på kapitalet är en oekonomisk tillväxt, och vi blir inte ens lyckligare av den längre. När man tar hänsyn till Sveriges miljöpåverkan, liksom andra rika länders miljöpåverkan, är vi tyvärr inget föredöme. Svenskarna lever länge och är i allmänhet nöjda med livet. Men vårt ekologiska fotavtryck är alldeles för stort. Trots att bnp har ökat kraftigt har välbefinnandet alltså inte hängt med.
Det har i flera decennier ökat obetydligt, legat stilla eller rent av minskat i rika länder. Det finns flera orsaker till detta. Men jag ska bara kortfattat säga att människor jämför sig med varandra och tenderar att nedvärdera det som de har. Dessutom vänjer vi oss vid det vi har och vill ha mer. Konsumtionssamhället bygger på att människor är missnöjda och försöker köpa sig lycka. En nöjd person är ofta en sämre konsument.
Allt fler, inte minst unga, mår dåligt och stressas i ett allt hårdare samhällsklimat. Men så måste det inte vara. Vi måste inte ha ett samhälle som bygger på missnöje och där människovärdet i allt högre grad kopplas till vad en person äger och presterar, om hon är sysselsatt eller anställningsbar. Det finns alltså mycket att göra.
Robert Kennedy slog huvudet på spiken redan 1968 när han konstaterade att bnp mäter allt utom det som gör livet värt att leva. Nobelpristagaren Joseph E Stiglitz konstaterar att om man inte mäter rätt saker gör man inte heller rätt saker.
Den avgörande och spännande frågan som vi har att ta itu med är: Vad skulle det innebära i praktiken om målet för politiken i stället för blind tillväxt vore att skapa bästa förutsättningar för alla att skapa sig lyckliga liv och att allas lycka värderas lika - alla i vårt land, alla som nu lever på jorden och alla som kommer efter oss och till och med andra kännande levande varelser, djuren, efter sina förutsättningar?
Anders Borg hävdar att full sysselsättning är nyckeln till lycka. Det hoppas jag att han tänker över och tänker om. Hur en verkligt effektiv politik för välbefinnande kan se ut tänkte jag tala lite grann om i mitt nästa inlägg.