KBLab/rixvox huggingface dataset:
Thomas Strand (S):
Jag har ställt två frågor till utrikesministern. Den första löd: Vad avser utrikesministern att göra för att samtal med samtliga relevanta valda politiska ledare på Västbanken, i Gaza och Israel ska komma till stånd?
Den andra frågan löd: Vad avser utrikesministern att göra för att verka för försoning mellan parterna på Västbanken och i Gaza så att en demokratisk palestinsk regering kan återinsättas? Jag vill tacka utrikesministern för svaret, men jag tycker emellertid att utrikesministern glider förbi mina två frågor. Jag hoppas därför att utrikesministern vill utveckla sitt svar på mina frågor.
Palestinafrågan har varit kärnan i Mellanösternkonflikten i mer än åtta decennier. Många försök till fredslösningar har tagits, men lika ofta har dessa ansträngningar slutat i besvikelse och frustration. Ytterst är det den palestinska och den israeliska civilbefolkningen som drabbas av alla dessa misslyckanden.
Vi får aldrig ge upp tron på fred, frihet och demokrati i Israel och Palestina. Både de israeliska och de palestinska folken har rätt att leva i trygghet i två stater inom säkra och erkända gränser. Det framgår tydligt av interpellationerna att den internationella rättens principer måste vara vägledande för ställningstaganden och bedömningar av konflikten mellan Israel och Palestina.
Sveriges utrikespolitik ska klargöra att respekt för folkrätten utgör grunden för en fredlig lösning. När det är sagt kan vi konstatera att Israel fortfarande inte respekterar folkrätten utan fortsätter sin ockupation av områden som erövrats i kriget 1967.
Folkrätten bryts också genom bosättningarna på de ockuperade områdena och den mur som nu till betydande delar byggs på den palestinska Västbanken. Till detta kommer den omänskliga isoleringen av Gaza som gör livet oerhört svårt för många palestinier.
I januari 2006 fick palestinierna en demokratiskt vald regering, men Europa och väst tog inte vara på chansen att stödja denna unika öppning för demokrati i arabvärlden. I stället isolerade man den folkvalda palestinska regeringen och bidrog därigenom till det sammanbrott av de palestinska, mödosamt byggda, demokratiska institutionerna som vi har åsett.
På grund av EU:s och västvärldens politik sjunker respekten i Mellanöstern för demokrati som styrelseform, för FN:s resolutioner och för västvärldens ledande roll i världspolitiken. Vi bäddar för nya konflikter.
Jag är övertygad om att fredsprocessen endast kan leda till en varaktig fred om den har legitimitet från alla relevanta parter på respektive sida.
Det kräver medverkan både från de dominerande partierna i det israeliska Knesset och från de dominerade partierna i den palestinska lagstiftande församlingen. Därför vill jag fråga utrikesministern om det inte är dags att börja prata med Hamas.
De valdes trots allt av det palestinska folket i fria val.
Thomas Strand (S):
I Unescos stadgar kan vi läsa: "Eftersom krigen har sitt ursprung i människornas sinnen, måste försvaret av freden också byggas upp i människornas sinnen." Citatet säger något väldigt viktigt om hur vi hanterar konflikter. Det handlar om mentala processer, om att kommunicera till förnuftet och känslan.
Jag tror definitivt inte på metoden "öga för öga, tand för tand". Ska man hantera konflikter konstruktivt och långsiktigt måste man våga möta varandra ansikte mot ansikte och se varandra i ögonen. Man måste vilja förstå varandra genom verkligt lyssnande. Den enda långsiktigt framgångsrika vägen är det lyssnande samtalet.
Det är lättare sagt än gjort. Men det handlar om en tro på att det alltid finns en möjlighet till förändring och utveckling. Försoningsarbetet i Sydafrika är ett bra exempel på att det går att hantera svåra motsättningar genom ett ärligt och uppriktigt försoningsarbete. Därför är isolering inte vägen till fred i Israel och Palestina.
Vi kan inte blunda för det faktum att Hamas vann valet 2006. Det var en glädjande händelse i sig att det kunde hållas fria demokratiska val. Nu vann Hamas valet, och det har ställt till med bekymmer för västvärlden. Jag vill klart deklarera att jag inte stöder Hamas politik. Samtidigt är det en viktig princip att man inte kan ignorera dem som blivit valda av folket. Det är demokratins fundament.
Vilka signaler skickar det till det palestinska folket och alla de sköra demokratier som finns? Nu valde EU och västvärlden att isolera Hamasregeringen, men det märkliga är att isoleringspolitiken har fortsatt även efter det att en samlingsregering bildats efter Meckaöverenskommelsen 2007. Det kan finnas taktiska skäl för Israel att underblåsa ett splittrat palestinskt folk.
USA:s kamp mot terrorismen medför att Hamas isoleras. Även i arabiska länder som Egypten och Jordanien kan det finnas intresse av att isolera Hamas med tanke på dessa länders egna bekymmer med extrema grupperingar. Men varför ska EU gå i den fällan? Det är hög tid att EU vågar bryta mark och inta en annan ståndpunkt. Vi anser att den svenska regeringen aktivt ska driva på en förändring i EU.
Det handlar ytterst om demokratins principer och övertygelsen om att man endast når verklig och varaktig förändring genom att våga tala med varandra, även om man är djupt oense om de politiska lösningarna. Olof Palme myntade ett bevingat uttryck: Politik är att vilja. Palme ville förändring och bjöd därför in Yasir Arafat till Stockholm.
Då blev reaktionerna likartade dem vi ser i dag. Kritiken var stark och högljudd. Palme bjöd in en terrorist, och det var absolut fel. I historiens ljus vet vi vad detta djärva politiska agerande fick för konsekvenser. Det banade väg för Osloprocessen och kom att förändra PLO. Jag önskar att den svenska regeringen vill vara lika djärv och proaktiv i dag.
Därför frågar jag utrikesministern än en gång: Med tanke på att utrikesministern talade om en rörelse inom Hamas mot ett erkännande av Israel, är utrikesministern beredd att tala med Hamas? Vilka instruktioner får de svenska diplomaterna? Får det svenska generalkonsulatet i Jerusalem tala med företrädare för Hamas?
Thomas Strand (S):
Hamasfrågan är komplicerad, och jag har sagt tidigare att jag inte stöder Hamas politik. Man ska ställa berättigade krav på alla parter, även Hamas givetvis. Men de vann valet, och de måste ha haft folkligt stöd. Vi måste förhålla oss till det. al-Fatah måste förhålla sig till det. Israeler måste förhålla sig till det. Alla måste förhålla sig till det. Det är där som jag nog kan skönja en annan syn på en lösning än jag har hört tidigare.
Jag tror på samtalets och på mötets möjligheter att förändra. Isolering leder ingenstans - det leder till vägs ände. Där tror jag att den svenska regeringen och utrikesministern skulle kunna ha en ny chans att driva på en förändring i EU:s politik i fråga om hur vi jobbar för en fredslösning i området.
Till sist vill jag berätta om mitt möte med israelen Aaron Barnea och palestiniern Ali Abu Awwad. Aarons yngste son hade dödats av hizbullah. Alis bror hade skjutits till döds av en israelisk soldat. Själv hade Ali skottskadats av en israelisk bosättare.
Nu satt de där, framför mig, sida vid sida och berättade personligt om den stora sorg och saknad som drabbat deras familjer. Jag skulle kunna förstå om Aaron och Ali hade varit bittra fiender, fyllda av hat och tankar på hämnd, men det fanns inte spår av det i deras personliga livsberättelser.
I stället talade de om arbetet för försoning och fred mellan israeler och palestinier. De förmedlade ett budskap om hopp mitt i all pessimism om situationen i Mellanöstern. Det bär jag med mig. Jag tror att det finns en lösning, och det är därför jag tycker att den här frågan är så viktig.
Jag hoppas att utrikesministern vill ta med sig tanken om att driva igenom en förändring i EU, så att vi får ett slut på isoleringspolitiken.
Thomas Strand (S):
Jag vill tacka högskole- och forskningsministern för svaret på min interpellation. Det blev ett stort avbräck för svensk arbetslivsforskning när ni lade ned Arbetslivsinstitutet.
Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap, FAS, skriver i en nyligen presenterad rapport att svensk arbetslivsforskning har fått vidkännas en påtaglig kapacitetssänkning på grund av nedläggningen av Arbetslivsinstitutet. Arbetslivsforskningen tappar mark, men det verkar inte som om ministern tagit till sig det.
Just nu befinner vi oss mitt i en dramatisk jobbkris. Många har förlorat jobbet, och fortfarande kommer nya varsel. Enligt den borgerliga regeringens egna prognoser kommer arbetslösheten att öka till ca 12 procent, och i dag är arbetslösheten bland ungdomar 25 procent. Mot denna bakgrund är den borgerliga regeringens kraftigt minskade resurser till arbetslivsforskning ytterst märklig.
Det är nu vi behöver investera för nya jobb. Det är nu vi behöver resurser för att förbereda morgondagens arbetsmarknad. Tyvärr tycker jag att den borgerliga regeringen är passiv. FAS-rapporten uppskattar att resurserna till arbetslivsforskning minskar med omkring 200 miljoner kronor per år på grund av Arbetslivsinstitutets nedläggning.
Nu säger högskole- och forskningsministern att regeringen ökar medlen till arbetslivsforskning med 20 miljoner kronor. Men denna en tiondels återställare uppnås först om tre år. Mitt i en jobbkris talar ministern om en tiondels återställare till svensk arbetslivsforskning.
Det är också värt att notera att i forsknings- och innovationspropositionen anges 24, tror jag, strategiska forskningsområden - men arbetslivsforskning hör inte till dem. Arbetslivsforskningens kapacitetssänkning tydliggörs i en enkätundersökning som genomfördes 2008 bland alla före detta ALI-anställda.
Den visar att antalet disputerade forskare som fortfarande sysslade med arbetslivsrelaterad forskning nästan halverades mellan nedläggningsbeslutet och hösten 2008. Många forskare fick vid nedläggningen lönemedel som varar längst fram till mitten av 2010, och man kan befara att fler forskare kommer att lämna forskningsområdet.
Till detta kommer att ganska många av de forskare som hamnade på olika högskoleinstitutioner gled ifrån den rena arbetslivsforskningen. De är mer inne på områden som högskolan prioriterar, och där är kampen om forskningsmedlen hård.
Ytterligare ett oroande resultat av regeringens drastiska resursförsvagning är att unga, lovande forskare inte vågar satsa 20 år av sina liv på arbetslivsforskning på grund av att det saknas finansiering och stöd i en sådan karriärutveckling. Ministerns svar gör ingen glad. Det duger inte att sitta still i båten.
Det duger inte med en tiondels återställare till arbetslivsforskningen. Enligt rapporten från FAS behövs större, riktade satsningar för att vända den negativa utvecklingen för svensk arbetslivsforskning. Varför lyssnar inte ministern och den borgerliga regeringen på det örat?
Thomas Strand (S):
Det är bra att forskningsministern nu säger att han vill stärka arbetslivsforskningen och hänvisar till de 20 miljonerna. Dock räcker det inte; det är en tiondels återställare. Vi behöver egentligen inte diskutera ALI utan det som kommer fram i rapporten, nämligen att det genom nedläggningen försvann 200 miljoner kronor från området.
Det är det som är bekymmersamt och det som borde oroa forskningsministern lika mycket som det oroar mig. I rapporten från FAS sägs att arbetslivsforskningen tappar mark. Den förlorar kompetens. Forskare lämnar området. Det är negativt för arbetslivsforskningen. Enligt rapporten är det svårt att nu få ett samlat grepp om pågående arbetslivsforskning.
Det saknas kunskapsöverblick, kunskapsförmedling och bra statistik. Detta är inte något som jag hittar på utan det är sådant som pekas på i rapporten. Det är också negativt för överföringen från arbetslivsforskningen till arbetslivet. Den överföringen har stannat av. Också detta oroar forskare och fackliga företrädare.
I många andra länder gör man tvärtemot vad den borgerliga regeringen gör. Många europeiska länder har olika institut för arbetslivsforskning och betydande forskningsmedel för sektorn. Våra grannländer Finland och Danmark satsar stort på arbetslivsforskning. Medan andra länder flyttar fram positionerna backar vi i Sverige.
I TCO-tidningen uttalar sig TCO-ordföranden Sture Nordh om den situation som uppkommit och säger att det i dag saknas en kritisk massa för framstående arbetslivsforskning. Vidare säger han sig vara oroad över de konsekvenser detta får för arbetslivet och menar att staten måste ta det grundläggande ansvaret när det gäller finansieringen samt skapa resurser för att bygga upp forskningsmiljöer.
Bodil Mellblom på Svenskt Näringsliv säger i samma tidning: "Det var tråkigt att regeringen inte gjorde en strategisk satsning på arbetsmiljöforskningen." Vad svarar ministern på detta? Jo, att det görs en tiondels återställare samt ger det allmänna svaret att regeringen har ökat anslagen till universitet och högskolor, vilket är bra.
Problemet är att när man gör en genomgång av universitetens strategier tyder de inte på att arbetslivsforskningen får någon framträdande roll eller påtagliga resursförstärkningar de närmaste åren. Enligt FAS-rapporten, som kommenterar även detta, har universiteten inga möjligheter att på kort sikt omprioritera och ta ett övergripande ansvar för arbetslivsforskningen. Fru talman!
Jag menar att den borgerliga regeringen satt käppar i hjulet för en väl fungerande arbetslivsforskning. Jag tycker att regeringen har en för passiv hållning. Både FAS-rapporten och rösterna från TCO och Svenskt Näringsliv säger att det behövs en samlad insats från regeringen samt att det behövs ett nav, en motor, som driver denna utveckling.
Den svenska regeringen måste ta ut steglängden och agera för att vända den negativa utvecklingen för svensk arbetslivsforskning. Därför vill jag att högskole- och forskningsministern visar handlingskraft och initiativförmåga och ser till att vi nu får ett agerande från regeringens sida som stärker arbetslivsforskningen. Det har vi inte i dag, och det är det som FAS-rapporten säger.
Thomas Strand (S):
Jag kan berätta för högskole- och forskningsministern att vi när vi lade fram vår forskningsmotion hade betydligt mer resurser till forskning än den borgerliga regeringen hade. Det var över 4 miljarder. Vi har mer anslag till arbetslivsforskning. Det är svaret på den frågan. I dag var det en intressant artikel i Svenska Dagbladet om just arbetslivsforskning. I artikeln hänvisas till FAS-rapporten.
Men det är fler som är oroade för vad som händer. Här konstateras att det var en väsentlig kapacitetssänkning när ni lade ned ALI. 200 miljoner kronor om året beräknas det kosta i minskade resurser till forskningen. Det är väl bra att forskningsministern talar om att det ska vara en omstart. Men varför skulle man lägga ned och ta bort resurserna?
Det behövs resurser för att stärka vårt arbetsliv, vår arbetsmarknad och arbetsmiljö. Mitt i en jobbkris behövs resurser för att se på morgondagens arbetsmarknad. Jag menar att det var ett misstag att lägga ned Arbetslivsinstitutet. Det var ett misstag att dessa resurser försvann från området. Det är flera med mig som säger att det var ett misstag.
Av ministerns svar i dag att döma tror jag inte att vi från den borgerliga regeringens sida får höra att det var ett misstag, men jag menar att det var det. I den rapport som FAS nu har släppt lanseras att det ska skapas en eller flera plattformar vid ett eller flera universitet för att stärka forskningen - ett nav eller en motor.
Det som hände när ALI lades ned var ju att motorn försvann, och det blev ett vakuum. Många forskare flydde fältet. Därför är det viktigt att vi inte nöjer oss med en tiondels återställare, som ni gör nu, utan vi behöver mer resurser och ett nav som driver det hela. Då krävs det att den borgerliga regeringen agerar.
Thomas Strand (S):
Jag tolkar utbildningsministerns svar på varför propositionen dröjer som att det handlar om pengar. Det är min tolkning. Det fanns pengar avsatta redan 2008. Nu är de pengarna borta och finns inte längre, svarar utbildningsministern. Jag anar att detta är en viktig anledning till att propositionen dröjer. Jag hoppas att propositionen kommer, och jag hoppas också att utbildningen kommer i gång så snart som möjligt.
Det fanns planer på att starta redan 2006. Nu blev det inte så, men jag förstår att Björklund gärna vill göra viss åtskillnad mellan borgerlig politik och socialdemokratisk politik i den här frågan. Jag tror inte att vi är så långt ifrån varandra egentligen. En annan fråga jag vill ta upp med Björklund gäller obligatoriet.
Enligt det förslag som har lagts fram ska nyanställda rektorer omfattas av obligatoriet, däremot inte förskolechefer och biträdande rektorer, utan de ska kunna genomgå denna utbildning på frivillig basis. Frågan är om inte den nya befattningsutbildningen ska vara obligatorisk för alla nyanställda skolledare, såväl rektorer som biträdande rektorer och förskolechefer.
Förskolan är en läroplansstyrd verksamhet, och med tanke på förutsättningarna för alla läroplansstyrda verksamheter bör det vara lika vad gäller obligatoriet. Det blir lite märkligt att en rektor som går obligatorisk utbildning kan ha ansvar för förskoleutbildning medan kollegan som är förskolechef ska gå den på frivillig basis. Det bör underlätta om alla skolledare omfattas av obligatoriet.
Rekrytering av rektorer bland biträdande rektorer underlättas ju också om det här blir ett obligatorium för alla skolledare. Då är min fråga: Planerar utbildningsministern att det här ska bli obligatoriskt för alla skolledare?
Thomas Strand (S):
Jag vill först tacka utbildningsministern för svaret. Jag tycker kanske att det är ett kortfattat, rent av lite tunt, svar. Det är ändå två interpellanter som har ställt frågor till utbildningsministern. Nu hoppas jag att utbildningsministern vill utveckla sitt tänkande i de kommande inläggen.
Bakgrunden till min interpellation är att den första svenska friskolekoncernen nu har sålts till utlandet. Det är det danska investmentbolaget Axcel som nyligen köpte friskolekoncernen John Bauer Organization AB med totalt 29 svenska gymnasie- och komvuxskolor.
Tillsammans har koncernens skolor runt 11 000 elever samt 1 000 lärare och övrig personal. Köpeskillingen hålls hemlig, som vid andra storaffärer, men John Bauer-koncernens ägare kände sig nöjd med affären.
Enligt Jönköpings- Postens källor är det rimligt att tänka sig att det danska investmentbolaget betalade omkring 400 miljoner kronor för friskolekoncernen. Jönköpings-Posten avslöjar också att köpet skedde i grevens tid. Hade affären dröjt bara några dagar hade det inte blivit en enda krona till ägaren.
Den finansiella krisen hann dock inte sätta klorna i uppgörelsen. Det danska bolaget lånade nämligen till affären, och det hade man knappast lyckats göra en vecka senare, uppger initierade källor till samma tidning. Varför vill ett investmentbolag som aldrig sysslat med pedagogisk verksamhet eller, som de själva säger, inte har kompetens inom området köpa en friskolekoncern?
Jag kan konstatera att en friskola med goda ekonomiska resultat blivit intressant som handelsvara för ett investmentbolag. Enligt TV 4-nyheternas granskning gjorde John Bauer Organization en vinst på 120 miljoner kronor år 2005 och 2006. Av denna vinst delades 40 miljoner kronor ut till aktieägarna.
Av det som hittills redovisats ser jag inga andra motiv än att tjäna pengar. Det finns inget investmentbolag som köper in sig i en helt ny bransch utan att först ha kalkylerat med möjligheten att göra goda förtjänster. Investmentbolaget har inte heller några långsiktiga planer för sitt ägande eftersom man uppger att en ägarhorisont inte ska vara mer än sju år.
Under denna relativt korta period måste verksamhetens avkastning öka kraftigt för att motsvara betalningen för förvärvet samt bygga upp värden för nästa överlåtelse. Så långt har det alltså gått. Elever och skolor har blivit handelsvaror, och utbildning har omvandlats till vilken vinstverksamhet som helst.
Nu tycker utbildningsministern att "så länge utbildningen håller hög kvalitet kan det vara acceptabelt att skolorna också ger utdelning till sina aktieägare". Det svaret är rätt intressant. Den logiska konsekvensen av det resonemanget blir ju att om en utbildning håller låg kvalitet är det inte acceptabelt med vinstutdelning till aktieägare.
Då blir frågan: Hur ska utbildningsministern reglera detta? Ibland är det okej med vinstutdelning och andra gånger är det inte det. Den frågan skulle jag gärna vilja att utbildningsministern svarar på.
Thomas Strand (S):
Till Andreas Norlén vill jag säga att det för mig är skillnad på företag och skolor. I skolor handlar det om barns och ungdomars växande och lärande som finansieras med skattemedel. I en sådan verksamhet tycker jag inte att man ska hålla på med vinstdrivande verksamhet där aktieägare tjänar pengar på små barn och elever.
Det intressanta är att Tories i England, som ju är kolleger till Norlén, gärna vill importera det svenska friskolesystemet om de vinner valet. Däremot vill de inte, har de sagt, importera detta med vinstutdelning till aktieägare. Det kan vara intressant att även lyssna på kamrater i England.
Jag tycker att utbildningsministern glider undan min fråga beträffande vinstutdelning till aktieägare. Den är säkert besvärlig eftersom det sticker i ögonen att man tjänar pengar på skattemedel. Därför talar du, Jan Björklund, allmänt om friskolor och friskolesystemets fördelar.
Du vet lika väl som jag att vi socialdemokrater inte säger nej till friskolor, men just nu fokuserar vi på frågan om det är rätt att vi ska använda skolor till att låta aktieägare tjäna pengar. En komponent som tillkommer är att investmentbolag går in och köper en koncern. De kan inte något om skolor, har inte tidigare sysslat med detta, utan gör det bara för att det är en lukrativ verksamhet.
Som liberal borde du inse att det är ett problem. Det är väl därför du glider undan min fråga hur vi gör med vinstutdelning till aktieägare. Jag tycker inte att det är rimligt att elever, lärare och övrig personal ska betraktas som handelsvaror som det går att tjäna pengar på. Skolor ska inte ha som mål att tjäna pengar och göra vinst.
Nu säger du, Jan Björklund, att vi inte gjorde någonting åt det under våra tolv år vid makten. Vi tillsatte en utredning 2006 som du slängde i papperskorgen och startade i stället en utredning för att se till att friskolor kunde ha rätt att överklaga storleken på kommunala bidrag. År 2006 hade vi en utredning på gång, och vi vill ha en förändring.
Jag hoppas därför att du som liberal vill följa det exemplet. Man skulle kunna jämföra med folkhögskolor som startas i Sverige. Om en organisation vill starta en folkhögskola måste den leva upp till en statlig förordning. Det handlar om att ha en demokratisk uppbyggnad, en organisatorisk stabilitet samt ekonomisk uthållighet.
Om en huvudman för en folkhögskola vill frånträda eller lämna över huvudmannaskapet ska Folkbildningsrådet, som fördelar statsbidragen, kontaktas för samråd innan förhandlingar med ny huvudman inleds. Det betalas heller inte ut statsbidrag till folkhögskolor som bedrivs i aktiebolagsform. Det är väl värt att fundera på de olika skolformerna.
Folkhögskolors etablering och överlämnande till andra är en bra sak att jämföra med när det gäller friskolorna. Med tanke på investmentbolaget Axcels verksamhet och köp av en friskolekoncern har det kommit in en ny komponent i bilden som jag tycker mycket väl skulle motivera att utredaren såg över denna fråga.
Hittills har utbildningsministern slagit dövörat till och viftat bort våra synpunkter. Jag skulle gärna vilja ha svar på min fråga om vinstutdelningssystem.