KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan R Andersson (M):
Jag får tacka för ytterligare svar från statsrådet. Det är väl inte alla som ens håller med om att det finns ett problem. SKL har exempelvis uttryckt att man ifrågasätter om det finns ett reellt rekryteringsproblem när det gäller deltidsbrandmän. Därför tycker jag att det är tacksamt att statsrådet delar den uppfattningen helt och fullt - det tror jag är viktigt för verksamheten.
Jag hade tänkt fråga statsrådet - det var en av de frågor som han besvarade - vilka åtgärder man bereder. Det är bra att man har en bred syn. Men den allmänna räddningstjänsten har helt andra förutsättningar, och jag tror att det är bra om man kan särskilja de här frågorna, så att man riktar särskilt intresse mot deltidsbrandmän, för det är väldigt olika villkor för rekrytering av deltidsbrandmän och reguljära brandmän.
Att rekrytera reguljära brandmän har egentligen aldrig varit något stort problem. Min fråga får väl gälla vad som händer i tiden. Under det senaste året har man kunnat konstatera att det har hänt väldigt lite i de här frågorna, även om det har hänt andra saker i världen. Men det hindrar inte att man löser två frågor samtidigt.
Vilket tidsschema finns för att leverera svar på de frågor som jag har ställt? Detta är inte mitt korståg privat, utan det är en fråga som finns i varje kommun, och det är en fråga som egentligen varje lokalpolitiker har på sitt bord.
Vi måste ta ansvar, vi som har de myndigheter som sitter på kunskapen om hur verksamheten fungerar, men även vi som sitter på möjligheten att förändra reglerna. En fråga som vi i försvarsutskottet har lyft är frågan om det måste vara bara två utbildningsställen för att utbilda deltidsbrandmän. För många personer är det besvärligt att vara hemifrån kanske tre fyra veckor i sträck.
Kunde man hitta fler utbildningsställen lokalt skulle det underlätta. Det finns i dag ingen brist på brandövningsplatser, utan varje kommun har väl i princip någon form av brandövningsplatser, även om de kanske använder sig av olika kommunalförbund. Därför borde det vara en enkel åtgärd att inte ställa som krav att de två räddningsskolorna ska vara de enda ställena i landet som utbildar brandmän på hel- och deltid.
Jag har alltså frågorna: Vilket tidsperspektiv har departementet i de här frågorna? Kommer man också att engagera den bransch- och fackorganisation, Brandmännens Riksförbund, som är den huvudsakliga parten i de här frågorna och sitter på väldigt mycket kunskap? Kommer de att engageras i det arbete som sker på departementet?
Jan R Andersson (M):
Efter att ha konstaterat att det sista året inte har inneburit något i praktiska händelser får man väl vara tacksam över det faktum att statsrådet nu säger att förslag förhoppningsvis kommer före sommaren. Jag tror att statsrådet är medveten om att de två interpellationer som jag hittills har lagt i frågan kommer att rendera en tredje interpellation om det inte kommer åtgärder. Och det som krävs är inte bara åtgärder utan åtgärder som ger resultat.
Om man ska få resultat tror jag att man måste involvera dem som har den faktiska kunskapen och har de här problemen till vardags. I den meningen är SKL kanske inte den bästa parten, utan det finns fler intressenter i frågan. Jag hoppas därför att det inte blir bara SKL och Myndigheten för samhällsskydd och beredskap som tar frågan, utan att man har ett bredare perspektiv, så att det faktiskt blir en lösning på frågorna.
Om så inte blir fallet kan jag, herr talman, lova att jag återkommer med en tredje interpellation i ämnet.
Jan R Andersson (M):
Jag tror att alla vi som har dessa ämbeten har förståelse för att lagstiftning tar tid. Men jag tror också att när situationen blir besvärlig förväntas vi folkvalda politiker vara lite mer snabbfotade, och då krävs det ibland att man faktiskt agerar. I detta läge anser jag att regeringen kan göra det på olika sätt.
Vi har inte en miljöminister, utan vi har en klimat - och miljöminister. Med resurser för omställning till följd av klimatet hade jag såklart hoppats att ministern hade något större inflytande över de medlen, även om de ligger på en annan myndighet.
Givetvis är det så att det inte krävs mycket mer än ett regeringsbeslut för att tillgängliggöra dessa medel för kanske den första och tidigaste klimatomställningen vi ser, det vill säga inte stora översvämningar utan det som rör sig om torka huvudsakligen i den östra delen av Sverige. Det man skriver är att man inte har definierat naturolyckor som någonting mer än naturolyckor.
Myndigheten för samhällsskydd och beredskap säger att de inte kan tolka det på något annat sätt än att det inte kan handla om torka. Där kan faktiskt regeringen göra någonting. Som sagt, vi väntar, och jag tror också att kommunpolitiker förstår att lagstiftning ibland tar tid.
Däremot tror jag att kommunpolitiker, liksom vi, förväntar sig att ibland måste man ge tydliga besked om i vilken riktning man ska gå, och därför hoppas jag att det är så som klimat- och miljöministern säger: att man har tagit till sig av de här synpunkterna och att det kollektiva beslutsfattandet i regeringen innebär att Åsa Romson också pratar med de ministrar som hanterar andra myndigheter. Jag menar att detta väldigt enkelt skulle kunna göra väldigt mycket nytta till stor hjälp för en utsatt kommun i detta läge.
Jan R Andersson (M):
För ett tag sedan såg vi en minister och partiledare som åkte ned till Bjuv och protesterade mot att en produktionsanläggning stängde där. Jag kan garantera att ingen minister eller partiledare kommer att finnas på plats när 110 lökodlare och bönodlare på Öland upphör med sin produktion. Jag blir lite fundersam när ministern säger att det är en sammanvägd bedömning.
Precis som Jonas Jacobsson Gjörtler har redovisat är det nämligen en ganska ensidig bedömning i varje fall, och vi har mycket svårare produktionsförhållanden för svenska jordbrukare. Det gör egentligen att vi skickar ut vår jordbruksproduktion. I miljöbalken säger man att vi inte ska exportera vår miljöbelastning, men det är ju precis det som nu sker.
På grund av den tillämpning av reglerna som Kemikalieinspektionen gör upphör produktionen i Sverige och sker på ett sämre sätt på annan plats - dessutom med transporter, som kommer in i produktionspriserna.
Det är klart att det inte finns någon risk- kontra nyttobedömning; hade man gjort en sådan hade man ju förstått att den svenska produktionen sker till en lägre miljöbelastning och till lägre koldioxidutsläpp, vilket gör att vi får en bättre produkt i slutändan.
Hade man gjort en sammanvägd bedömning hade man kommit fram till detta, men det kan man ju inte göra om man fattar beslutet som innebär att svensk lök- och bönodling kommer att upphöra. Där finns någonting regeringen faktiskt kan göra. Man kan säga: Vi vill att vi ska ha den sammanvägda bedömningen, för vi ser att det är en stor risk att vi upphör med all svensk jordbruksproduktion på sikt.
Därför är min fråga om du vill vara den minister som är ansvarig för att den sista löken planterades under din regeringstid i Sverige, Åsa Romson.
Jan R Andersson (M):
Det var inte min intention att säga att små kommuner inte klarar det här, men det är klart att det kan få mycket stora implikationer för en liten kommun i ett speciellt klimat. Men den fråga som är intressant och som statsrådet inte valde att gå in på är hur långt man kan dra ansvarsprincipen. När blir ett problem en olycka, och när ska en stat gå in med resurser för att faktiskt kunna hjälpa?
Det är kanske en för komplicerad fråga för att ta i en talarstol, men det är ändå ett viktigt medskick, tycker jag, att man får se till att fundera på det. En olycka karaktäriseras av snabba händelser, och en torka är kanske tvärtom en långsam händelse, men fortfarande blir det samma effekter för en kommun som blir drabbad.
Nu ser vi situationer där en stor del av landet, inklusive storstadsregionerna, södra Norrland, hela östra Sverige och även delar som har mycket stora vattentillgångar, kan komma att drabbas av torka. Då är det klart att det är intressant att höra om regeringen har vidtagit några åtgärder, om man har någon policy eller om man har uppdaterat sig i frågan. Svaret är nej, och det tycker jag är problematiskt.
Jag tycker exempelvis att man skulle kunna titta på vad MSB, Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, skulle kunna göra. Det finns också andra myndigheter som jobbar med de här frågorna, men jag tycker att regeringen har agerat passivt. Som ansvarsprincipen säger har en kommun, speciellt i den här frågan, ett ansvar att förutsäga vad som kommer att hända, och det är inte så himla lätt att förutsäga en torka.
Regeringen och dess myndigheter som har större resurser kan göra den typen av prognoser och förekomma i större utsträckning än vad en kommun faktiskt kan göra. Därför funderade jag: Hade regeringen förekommit? Svaret på den frågan var nej. Jag ställde också frågan om det finns några planer på att ändra instruktionerna till MSB, och även där var svaret nej.
Jag är givetvis tacksam om statsrådet återkommer med tydliga siffror på hur många av landets kommuner och invånare som kan komma att drabbas av denna torka. En annan fråga som är intressant är att det här inte bara handlar om att det är en torka och att man kanske behöver ransonera vatten, utan det finns andra effekter som detta kan få som mer behandlar de områden som vi vanligtvis behandlar. Hur kan exempelvis brandkåren drabbas om brunnarna blir torra?
Kan annan typ av samhällskritisk verksamhet sluta fungera, till exempel om sjukhusen har för lågt tryck i sina ledningar eller om andra funktioner påverkas? Där finns det väl också en del tankar att tänka som fortfarande inte har blivit presenterade, i alla fall inte i denna kammare.
Slutligen, fru ålderspresident, konstaterar jag att trots att det här har gått från att vara ett lokalt till ett nationellt problem har ingen policyförändring kommit från regeringen, och det är jag ledsen över.
Jan R Andersson (M):
Det som jag konstaterade i debatten med statsrådet Ygeman var att om man ser på kommunernas möjlighet att förebygga och klara av dessa förhållanden har regeringen på inget sätt sagt att man kommer att ändra inställning eller på något annat sätt ge stöd. Man följer frågan, och det är väl gott så. En kvarstående fråga är ju hur långt man kan dra ansvarsprincipen.
Om Mälaren skulle torka ut, skulle regeringen inte göra någonting då? Det är klart att den här frågan kommer att få konsekvenser på olika sätt, om det går tillräckligt långt. Det finns anledning att diskutera dessa frågor. Jag ser fram emot att fortsätta att diskutera dem ur ett krisberedskapsperspektiv. Under den här sommaren kommer vi nog att få se händelser som vi inte har sett tidigare då brunnar sinar och verksamheter inte fungerar i den utsträckning som vi tidigare har kunnat förvänta oss.
Vid ett sådant tillfälle kommer jag givetvis att återkomma i frågan. Då kan jag i alla fall säga till mig själv att jag har lyft frågan och gjort regeringen uppmärksam på den. Men vad regeringen gjorde, det får den själv tala för.
Jan R Andersson (M):
Kungsör, Arboga, Säter, Trosa, Heby, Malung, Eskilstuna, Grängesberg, Gävle, Heby, Höganäs, Oxelösund, Sibbhult, Valdemarsvik, Uppsala, Åhus, Tanum, Sigtuna, Upplands-Bro, Knivsta, Hammerdal, Krokom, Lit, Vara, Fagersta, Åtvidaberg, Vingåker, Filipstad, Simrishamn, Högsby, Lilla Edet - det var bara en del av de orter som jag fick fram vid en snabb sökning på internet där man har haft stora uppsägningar av deltidsbrandmän.
Stora uppsägningar innebär att på en del stationer har alla deltidsbrandmän sagt upp sig och på andra stationer har en mindre styrka gjort det. Men det handlar om stora problem på alla dessa stationer med den bemanning som är grundläggande. Av den anledningen har jag ställt två frågor till statsrådet Ygeman: Anser statsrådet att krisen inom deltidsbrandkårerna är ett problem för svensk krisberedskap? Avser statsrådet att göra någonting under mandatperioden?
Av det svar som Ygeman just har avlämnat kan jag konstatera att svaret på den första frågan är ja och att svaret på den andra frågan är nej. Det enda som Ygeman tänker göra under denna mandatperiod är tydligen att utreda frågan. Det är klart att det är bra med en utredning. Men Ygeman och jag har diskuterat den här frågan tidigare. Redan då förstod jag att du inte har haft intrycket av att det är ett problem.
I och med det nya avtal om räddningstjänst i beredskap som har slutits har detta problem eskalerat. Det innebär inte bara att en stor del av deltidsbrandmännen har lämnat sitt uppdrag. Många har de facto kommit tillbaka, men på de stationer där man i dag är färre än tidigare kommer det att bli ytterligare problem med att rekrytera.
Det avtal som SKL har tecknat med brandmännen har gjort det svårare för Sveriges deltidsbrandkårer att hitta sin bemanning. Utredningen är bra, och den har rätt anslag på många punkter.
Men just nu är det kris inom deltidsbrandkårerna, och den krisen har förvärrats i huvudsak genom ett avtal som har gjort många deltidsbrandmän förvånade och förbannade. Det är klart att de deltidsbrandmän som har fått lönesänkningar givetvis blir arga och upprörda, det tror jag att vi alla skulle bli.
Men det pekar nog också på någonting mer, att dessa drastiska händelser kanske inte var det som fyllde glaset, utan det som fick glaset att rinna över. Vi har under en lång tid undervärderat behovet av att ha en deltidsbrandkår. Därför har vi också underprioriterat deltidsbrandmännens villkor. Det är inte lönsamt att vara deltidsbrandman i dag. Många är det av helt andra skäl än pengar.
Men när avtalen innebär att ersättningen blir lägre är det klart att man fattar ett beslut som kan vara lite drastiskt för tillfället. Min fråga till stadsrådet är då: Har man ingenting på lut när det gäller förslag under innevarande mandatperiod?
Du säger i svaret att den utredning som du har initierat kommer att redovisas några månader före valet. Därför kommer den inte att få någon effekt under innevarande mandatperiod. Kommer du inte att göra någonting annat än att följa frågan och vänta på den utredning som kommer om drygt ett år?
Jan R Andersson (M):
Det finns givetvis flera dimensioner av frågan. Det kommunala självstyret är grundläggande, och det är alltid lätt för ett statsråd att bara hänvisa till det. Självklart är det även ett bra sätt att svara om man vill undvika konstitutionsutskottet. Trots allt finns dock ett ansvar som åligger staten i denna del. Det handlar om sådant som har med utbildning och regleringar av yrket att göra. Det finns alltså möjligheter att göra saker. Jag hade två delar i min fråga.
Den ena handlar om hur detta påverkar vår krisberedskap. Man skulle kunna göra en jämförelse med om en väldigt stor andel av våra poliser säger upp sig - visserligen säger ganska många poliser redan nu upp sig - eller om en stor del av våra ambulansförare gör det. Hur skulle detta påverka vår krisberedskap? Detta är frågor som angår statsrådet Ygeman.
Statsrådet säger att han är bekymrad över läget, men som jag konstaterade kommer ingenting att göras i brådrasket för att förenkla det hela. Det är givetvis så som Ygeman säger: Deltidsbrandkårerna är i en mening konstruerade för en annan tid.
Då måste vi hitta sätt för att modernisera deltidsbrandkårerna, för skulle vi avskaffa alla och ersätta dem med heltidsbrandkårer får vi dels en mycket sämre beredskap i många lägen, dels en betydligt högre kostnad. Deltidsbrandkårerna är en väldigt billig försäkring för stora delar av landet som inte skulle kunna klara sig utan dem. Av just detta skäl är frågan viktig, och därför efterlyser jag statsrådets engagemang.
Många av de orter som redan i dag har det tufft att klara sin normala service får det ännu svårare om deltidsbrandkårerna inte kan verka på ett högkvalitativt och effektivt sätt. Många av Sveriges deltidsbrandmän är väldigt engagerade eftersom de verkar för sin egen bygd och de människor som de träffar varje dag. De hjälper till och gör en viktig samhällsinsats.
Men även för deltidsbrandmännen finns det situationer då vattnet rinner över och de blir ilskna och upprörda. I en sådan situation förväntar jag mig att statsrådet agerar på olika sätt, som ju statsrådet gör i många andra frågor. Han kan antingen komma med förslag, eller så kan han på annat sätt visa sitt stöd. När det gäller dessa delar har Ygeman faktiskt inte gjort någonting. Åtminstone har jag inte hört något.
Det finns dock fortfarande möjlighet att uttala sitt stöd för deltidsbrandmännen, för de behöver en bättre situation. Man kan göra detta utan att kommentera den avtalsmässiga situationen, som är lite komplicerad. Jag förstår precis som Ygeman att man inte kan säga att ett avtal ska vara på det ena eller det andra sättet.
Men både jag och Ygeman kan konstatera att det i någon mening är lite olyckligt att ett avtal tecknas så att situationer som dessa uppkommer. Detta var den ena delen av min fråga, alltså hur det här påverkar Sveriges krisberedskap. Jag skulle vilja att Ygeman om möjligt kunde utveckla denna del i nästa inlägg.
Jan R Andersson (M):
Jag tror i grunden inte att vi skiljer oss väsentligt när det gäller vår syn på Sveaskog. Det är en viktig aktör. Jag vet också att det är en aktör som uppskattas av många trävaruköpare. Som näringsministern har sagt behöver Sveaskog finnas kvar. Näringsministern räknade upp jobb tidigare. Jag tror att de jobben hade funnits även om Sveaskog inte hade funnits där. De hade möjligtvis varit ännu mer lokala.
Man hade kanske haft en större och livskraftigare landsbygd om dessa företag hade varit ännu mer lokala än de är när de är upphandlade av Sveaskog. Låt mig också säga att jag inte tror att många skogsägare i Kalmar län bryr sig särskilt mycket om att de har fått en e-hälsomyndighet i Kalmar. Jag tror inte att det påverkar landsbygden i Kalmar speciellt mycket. Det är klart att det är bra att man delar på jobben.
Men för den som bor på landsbygden är det ofta väldigt långt även till Kalmar. Låt mig också säga, som en liten motbild till det som näringsministern säger, att det faktiskt var första gången på väldigt lång tid som de statliga jobben ökade i landet.
Det gjordes på grund av att vi stärkte hela samhället i form av utbildningsinsatser, i form av försäkringskassa, i form av poliser och så vidare. Att bara satsa på att flytta jobb till större städer ute i landet tror jag inte bidrar speciellt mycket till att upprätthålla landsbygden.
Men, som sagt, min förhoppning är trots allt att du tar dessa frågor på sådant allvar att vi kan få ett Sveaskog som bidrar till att hjälpa landsbygden. Det handlar om omarronderingar, som är viktiga. De är lika viktiga för Sveaskog som för enskilda skogsbrukare för att man ska få ett rationellt skogsbruk. Det är egentligen det som är grunden i den exportframgång som skogen i dag är. Detta hoppas jag att näringsministern delar.
Jan R Andersson (M):
I regeringens regleringsbrev för Försvarsmakten kan man läsa att myndigheten får i uppgift att senast i november detta år påbörja avvecklingen av nuvarande bidrag och kamp i den FN-ledda insatsen i Mali. Försvarsmakten har framfört synpunkten att Sverige bör omprioritera sina internationella insatser, detta i syfte att stärka våra militära samarbeten med andra länder.
Därför förordar man att internationella insatser i första hand ska ske i samarbete med Nato, i andra hand med EU och att man först i tredje hand ska prioritera de FN-ledda insatserna. Min fråga till försvarsministern är då om avvecklingen av Maliinsatsen är ett sätt att tillmötesgå Försvarsmaktens önskan om omprioriteringar av internationella insatser.
Jan R Andersson (M):
Från Moderaternas sida har vi tagit upp frågan om hur Sverige framgent ska prioritera fredsfrämjande insatser. Vår mening är att de i första hand bör ske i närområdet. En del i vårt närområde där man har internationella konflikter nu är naturligtvis Ukraina. Ryssland har illegalt annekterat delar av landet och för ett lågintensivt krig mot andra delar.
Frågan jag vill ställa till försvarsministern är då vilka förutsättningar regeringen ser för att ytterligare hjälpa Ukraina.
Jan R Andersson (M):
Jag noterar att finansministern drar en skarp linje mellan näringsliv och vanligt folk. Jag skulle i det sammanhanget råda finansministern att besöka ett mikrobryggeri och se hur människorna ser ut. Jag kan garantera att de är väldigt vanliga där också. Jag noterar också att finansministern verkar ha ett svagt intresse för denna rapport. Hon säger att man bör granska siffror som ges ut av branschorganisationer men kan samtidigt inte peka på en enda siffra i rapporten. Jag har rapporten här. Finansministern kan få den om hon vill.
Det är ganska intressant läsning, och innan man kritiserar något bör man faktiskt ha tagit del av det. Jag vet inte om finansministern har gjort det. Som jag sa tidigare har alkoholskatten ett syfte att göra alkoholen mer begränsad. Men när vi talar om den dyraste produkten som finns på Systembolaget kan vi konstatera att det syftet redan är uppnått. Det är en ganska begränsad produkt.
Trots detta finns det i Sverige en kultur som har gjort att intresset för mikrobryggd, hantverksproducerad och närproducerad öl är ganska stort. De senaste åren har flera hundra nya bryggerier startat. Många av dem har dålig ekonomi eftersom det är dyrt och svårt att komma ut på marknaden. Som finansministern vet får vi ju inte sälja alkohol hur som helst i det här landet. I dag är 3,4 procent av den öl som säljs på Systembolaget hantverksproducerad.
Låt oss räkna på vad det innebär. Den öl som är hantverksproducerad omfattar ungefär 1 miljard i försäljningsvärde, vilket garanterar ungefär 250 miljoner bara i momsintäkter. Man kan konstatera att om vi inte hade haft den hantverksproducerade ölen hade vi tappat kanske 100 eller uppåt 150 miljoner i momsintäkter. Det visar att denna reform har väldigt få förlorare.
Det finns inga förlorare i fiskalen eller i det socialpolitiska, och landsbygden vinner på nya jobb. Därför tycker jag att detta är en reform som finansministern ska fundera över vid julbordet när hon dricker en förhoppningsvis lokalproducerad och hantverkstillverkad öl.