Anders Borg (M):
När jag lyssnar på Socialdemokraterna hör jag i praktiken bara en refräng: Allting har blivit sämre i Sverige. Det är sämre än i något annat land, och allting har blivit sämre från 2006 och framåt. Detta är med förlov sagt inte en verklighetsbild som man kan ta på allvar. I morgon bitti åker jag som sagt till Arlanda för att flyga till Cypern för att tala med mina kolleger i 27 EU-länder.
Vi är på väg in i en situation där land efter land följer Grekland, Irland, Spanien och Portugal. Nu får vi nya länder med bekymmer i samma riktning, där offentliga finanser är förödda, där tillväxten kollapsar, där sysselsättningen minskar och arbetslösheten ökar och där vi får höra om ungdomsarbetslöshetstal som ligger på både 40 och 50 procent. Det är en situation som naturligtvis är djupt besvärlig.
Så är det inte i Sverige. Vi kommer att ha offentliga finanser som är jämförbara med kanske något enstaka europeiskt land, till exempel Finland och Tyskland som faktiskt genomför hårda åtstramningar. Vi har en tillväxt som passeras av baltiska länder men knappast av några andra än de öst- och centraleuropeiska länder som nu försöker komma upp och i fatt efter en hård kris.
Vi har en ökning av sysselsättningen med 200 000 personer och en minskning av utanförskapet med 200 000 personer jämfört med när vi tillträdde. Nu säger Socialdemokraterna att den här politiken inte fungerar. Låt oss då fråga dem som kan bedöma det.
Finansdepartementets ekonomer har gjort grundliga analyser, och vi har till och med publicerat en departementspromemoria kring detta, en bok, där vi tydligt redovisar hur pass stora effekterna är. Det har gjorts beräkningar av både Konjunkturinstitutet och Riksbanken med exakt samma innebörd. Att sedan OECD, IMF och alla andra har gjort liknande bedömningar förstärker bara dessa resultat.
Det finns ingenting som tyder på att regeringens politik har gett mindre effekter än väntat, snarare tvärtom. Allting tyder på att svensk arbetsmarknad har klarat sig bättre än vad den skulle ha gjort givet det stora tillväxtfall som vi hade i början av krisen och det svåra internationella läge som vi har. Allting tyder på att svensk arbetsmarknad har klarat sig bättre än vad vi trodde. Hans Olsson gör en stor poäng av att regeringens samarbete skulle präglas av dramatiska slitningar och svåra parlamentariska kriser.
Jag kan försäkra Hans Olsson att så inte är fallet. Vi är nu på väg att avsluta vår sjunde budgetförhandling, och det har skett under utomordentligt goda samarbetsformer. Nu får vi väl förmodligen besked från de rödgröna, för såvitt jag förstår efter att ha läst opinionssiffrorna finns det inte en sportslig chans att Socialdemokraterna får egen majoritet i nästa val utan man ska samarbeta med Miljöpartiet och Vänsterpartiet.
Då finns det några spännande frågeställningar att ta upp, till exempel om man är överens om att höja ungdomsarbetsgivaravgifterna, om man är överens om att ovanpå det lägga omfattande höjningar av miljöskatter och om man är överens om att ovanpå det lägga omfattande höjningar av förmögenhetsskatt och fastighetsskatt. Är det det program man är beredd att gå till val på? Ja, det är ju det som är det mest troliga utfallet av ett rödgrönt samarbete.
Det är omfattande och betydande skattehöjningar, som skulle göra det dyrare och mer kostsamt att anställa, som skulle göra det mindre lönsamt att äga och driva företag, som skulle göra det mindre lönsamt att utbilda sig och som skulle göra det mindre lönsamt att investera. Det är klart att en sådan politik skulle leda till att färre människor kommer i arbete.
Eftersom Hans Olsson så gärna vill utvärdera de två regeringsalternativen skulle det vara intressant att se om de rödgröna i oktober kan redovisa någon gemensam politik eller om man helt enkelt tänker försöka ducka fram till valdagen på den punkten.