KBLab/rixvox huggingface dataset:
Josefin Brink (V):
Hans Backman skulle inte ha gett sig in på just handeln som exempel, för då måste en Handelsmedlem naturligtvis gå upp och bemöta det. Hans Backman påstår att heltidsanställningar skulle leda till stora problem i handeln med variation i kundtillströmning och annat. Ja, arbetsgivarna brukar säga det. Därför har Handelsanställdas förbund lagt ned en del energi på att försöka ta reda på om det verkligen ligger till på det sättet.
Det har man gjort genom att undersöka hur det ser ut med heltider och deltider i olika typer av butiker i ett och samma köpcentrum. Det visade sig i undersökningarna att alla hade heltidsanställningar i radio- och tv-butikerna, där nästan alla som jobbade var män. Men i de klädaffärer som låg i samma köpcentrum, med samma kundtillströmning och samma variationer, men där det jobbade tjejer, hade nästan alla deltidsanställning.
Detta visar att argumentet att det inte skulle gå att ha heltidsbemanning i butiker inte stämmer. Det går alldeles utmärkt att göra det om man har en bra schemaläggning. Vad det handlar om är att det är mer flexibelt, smidigt och billigt att ha en massa deltidsanställda som man kan begära in för mertidsjobb för att täcka upp om det behövs.
Arbetsgivare utnyttjar den möjligheten där de kan. På grund av gamla invanda mönster och strukturer - kvinnor betraktas sedan länge som ett slags reservarbetskraft som alltid kommer lite i andra hand - är det så att arbetsgivarna för de kvinnodominerade yrkena, inom handeln liksom inom många andra sektorer, utnyttjar den möjligheten för att bara erbjuda kvinnor deltider.
Det är detta vi vill komma åt genom att stärka rätten till heltid i lagstiftningen.
Josefin Brink (V):
Jag håller med om att det allra bästa vore om parterna kunde komma överens om att heltid ska vara en norm för alla, oavsett om det är kvinnor eller män och vilken bransch man arbetar i. Deltidsarbete ska vara en möjlighet. Men trots att kampen har pågått i decennier inom de kvinnodominerade yrkena för att man ska få rätt till heltid har mycket lite hänt på området - jag vågar påstå: ingenting.
Det är därför vi menar att man förr eller senare måste fundera över om man inte behöver stärka lagstiftningen. Det går helt enkelt inte att komma vidare. När det handlar om att det kan bli besvärligt för små arbetsgivare, att det kan försvinna arbetstillfällen och så vidare, menar jag att man måste anlägga samma perspektiv på den här frågan som på en hel del andra strukturella problem. Man får se det som en strukturomvandlingsfråga.
Det finns ett strukturfel när så stora delar av arbetsmarknaden, händelsevis de delar där framför allt kvinnor arbetar, helt och hållet är organiserade på och bygger på att människor inte arbetar heltid och därmed inte kan försörja sig på de jobb som erbjuds där. Andra typer av dåliga, skadliga och hälsofarliga jobb har försvunnit genom strukturomvandling.
Vi har anlagt ett ganska osentimentalt perspektiv. Det är bra om de dåliga jobben försvinner och nya bättre jobb som människor mår bra av och kan leva på i stället kommer till. Så måste man även se på frågan om deltider. Vi vill se en arbetsmarknad i framtiden där alla människor kan försörja sig på sitt arbete, och det kan man inte göra om man inte har möjlighet att jobba heltid och få en heltidslön.
Det är det perspektivet man måste anlägga på den här frågan.
Josefin Brink (V):
Jag har väldigt begränsade röstresurser på grund av en infektion så jag ska fatta mig kort. Vänsterpartiet anser att det är positivt att människor ges möjlighet att söka och ta arbete i andra länder.
Vi har därför inga invändningar mot den programdel som innebär utökad samordning av arbetsförmedlingstjänster så att det blir enklare för arbetssökande och arbetsgivare att hitta varandra över gränserna.
Men vi är positiva till detta under förutsättning att den här rörligheten inte sker på bekostnad av löner, arbetsvillkor och det nationella självbestämmandet över arbetsmarknadspolitiken. Vi vänder oss därför emot den ständiga och gradvisa ökningen av EU:s inflytande över utformningen av arbetsmarknads- och socialpolitiken.
Under de senare åren har vi sett hur de fackliga rättigheterna bit för bit har inskränkts av EU:s olika institutioner och hur allt hårdare press från olika håll har satts på medlemsstaterna att harmonisera och samordna sin arbetsmarknadspolitik. Vi har också sett hur de värst drabbade euroländerna under året i praktiken har tvingats genomföra kraftiga försämringar av löntagarnas villkor.
Det är mot den här bakgrunden som vi vänder oss mot att sjösätta ett program som ytterligare ökar EU:s inflytande och styrning över medlemsstaternas arbetsmarknads- och socialpolitik. Det är frågor som demokratiskt valda företrädare i varje land är bäst lämpade att besluta om och utforma.
Vi anser därför, till skillnad från majoriteten, att programdelen Progress strider mot subsidiaritetsprincipen. Jag yrkar därför avslag på majoritetens förslag och på Sverigedemokraternas reservation men bifall till reservation nr 2.
Josefin Brink (V):
Jag vill börja med att korrigera Katarina Brännström på den punkt som gäller riskfyllt och farligt ensamarbete. Vänsterpartiet föreslår inte ett totalförbud mot allt ensamarbete, utan vi föreslår en strategi för att fasa ut sådant ensamarbete som är farligt och riskfyllt. Jag måste säga att det är lite löjeväckande när man då svarar på det här förslaget med att säga: Det kan också upplevas som positivt med ensamarbete, till exempel konstnärligt arbete och forskning.
Jag tror inte att det någon, Katarina Brännström, som anser att detta är ett farligt och riskfyllt arbete mer än att man kanske kan skära sig på ett papper eller så. Det här handlar naturligtvis om yrken där man är utsatt för risker, exempelvis rån, hot och våld, som är vanligt i butiksarbete.
Katarina Brännström får gärna återkomma med en liten förklaring, som i alla fall Hillevi Engström inte har lyckats leverera ännu, till varför Moderaterna och regeringen inte tänker genomföra riksdagsbeslutet om att införa sluten kontanthantering, just för att skydda personer som till exempel jobbar i butiker. Katarina Brännström säger att man vill satsa på arbetsmiljöarbetet.
Man har varit ute på inspektioner och sett hur bra de är, hur viktiga de är och vilka bra dialoger som kommer till stånd. Man ser faktiskt att det här har effekter. Då är det väl en märklig strategi att välja att lägga totalt sett 100 miljoner kronor mindre varje år på sådant förebyggande arbetsmiljöarbete?
Jag har lite svårt att se på vilket sätt en sådan enorm neddragning, som har lett till färre inspektörer och betydligt färre inspektioner ute på arbetsplatserna, rimmar med det som Katarina Brännström säger och som jag håller med om, nämligen att det är jätteviktigt med det systematiska och planerade inspektionsarbetet. Jag får inte ihop det, fru talman.
Josefin Brink (V):
Jag tackar för den passningen. Det stämmer att det är lite drygt 50 miljoner kronor mindre till Arbetsmiljöverket. Men det är dessutom ungefär 44 miljoner kronor mindre till utbildning och stöd när det gäller skyddsombudens verksamhet. Sammanlagt är det närmare 100 miljoner kronor mindre. Regeringen tycker att man ska skära ned lite på Arbetsmiljöverket. Det är inte så viktigt att det är så många inspektioner - det har vi fått höra nu - utan det handlar om andra saker.
Man ska höja kunskapen ute i arbetslivet. Då återstår skyddsombuden. När man samtidigt har dragit ned på utbildningarna för skyddsombuden kan man liksom inte bolla tillbaka det dit. Man har både dragit ned på inspektionerna och försämrat förutsättningarna för skyddsombudens arbete. Hur ska man, så att säga, kompensera detta? Man kan blicka lite framåt.
Regeringen har lagt fram ett par förslag som riskerar att försvåra arbetsmiljöarbetet ytterligare ute på arbetsplatserna. Först och främst vill man göra det svårare för människor att få ledigt för att gå en facklig grundutbildning. Det kommer naturligtvis att leda till att färre anställda får tillgång till en utbildning som ger dem kunskap om exempelvis arbetsmiljö och som förbereder dem för att ta uppdrag som skyddsombud.
Dessutom har regeringen ett annat förslag som handlar om att arbetsgivare inte längre ska behöva betala lön om det uppstår en tvist vid en uppsägning. Det är väl känt att skyddsombud är en grupp personer som ofta drabbas av uppsägningar. Vi har till exempel flera fall som är på väg upp i AD nu. Det är skyddsombud som har sagts upp, och det råder en tvist om huruvida detta beror på deras uppdrag som skyddsombud.
Om regeringens förslag går igenom blir det i stort sett riskfritt för arbetsgivare att säga upp fackligt förtroendevalda, exempelvis skyddsombud, medan det blir en oerhörd press på den som har ett sådant uppdrag att inte, så att säga, göra sig besvärlig gentemot sin arbetsgivare. Jag skulle jättegärna vilja veta hur Katarina Brännström får ihop det här.
Josefin Brink (V):
Jag är ledsen, men jag måste nog upprepa den fråga Raimo Pärssinen ställde. Jag tyckte nämligen inte riktigt att det kom något bra svar. Vad vi har föreslagit ifrån de rödgröna partierna är att regionala skyddsombud ska få möjlighet att besöka arbetsplatser som har ett kollektivavtal men där man för närvarande inte har någon som är medlem i en facklig organisation.
Anledningen till att vi vill detta är att det finns stora problem ute på väldigt många små arbetsplatser, just på grund av det andra borgerliga ledamöter också har tagit upp - det saknas kunskaper om hur man ska jobba med det lokala arbetsmiljöarbetet.
Det är ett oerhört bra sätt att föra in kunskap om hur man ska arbeta med arbetsmiljöarbetet och se till att få i gång det på den konkreta arbetsplatsen att det kommer ett skyddsombud dit. De regionala skyddsombuden är kunniga. De är inte ute efter att sabba och bråka med arbetsgivarna, utan de är där för att tala om vad som gäller och för att se till att sprida kunskaper om hur man kan jobba systematiskt för att förbättra arbetsmiljön.
Det finns ett behov av detta. De regionala skyddsombuden själva vittnar om att det ser väldigt illa ut på många små arbetsplatser. De önskar att de skulle få tillgång till arbetsplatser där det inte finns några fackliga medlemmar.
Och vi är övertygade om att det skulle vara en bra service för de små företagen, så att de kan gå in och göra ett förebyggande arbete i stället för att vänta tills någonting händer och bli dragna inför domstolen för arbetsmiljöbrott eller annat.
Jag vill ha ett konkret svar på varför ni kategoriskt avslår förslaget om att förstärka arbetsmiljöarbetet på små arbetsplatser, där även de borgerliga partierna erkänner att de största problemen finns med arbetsmiljöarbetet i dag.
Josefin Brink (V):
Vad vi har haft för system för skyddsombudens verksamhet är inte det som vi debatterar här, utan det är vad vi ska ha för modell för skyddsombudens verksamhet i framtiden. Då menar vi att det finns väldigt mycket som tyder på att i dag har vi en sådan situation att det på alltför många arbetsplatser i praktiken saknas ett skyddsombud och ett systematiskt arbetsmiljöarbete.
Det är framför allt på små företag och små arbetsplatser, vilket också är en del av arbetsmarknaden som ökar väldigt snabbt. Det innebär att fler och fler människor arbetar på arbetsplatser där man inte har ett ordentligt arbetsmiljöarbete. Hans Backman försöker framställa det som att det nedbantade Arbetsmiljöverkets inspektioner ska kompensera för detta på något sätt. Det håller inte ihop någonstans.
Det är ju färre inspektörer och färre inspektioner i dag. Även om man utökade Arbetsmiljöverket så mycket som vi önskar att man skulle göra, skulle det inte kunna väga upp bristen på skyddsombud ute på arbetsplatserna. Det är den situationen som vi vill göra något åt. Vi vill satsa på Arbetsmiljöverkets arbete, som är jätteviktigt och jättebra. Men i det här sammanhanget pratar vi just om tillgången till arbetsplatser för skyddsombuden.
Och jag tycker fortfarande att jag inte har hört ett enda bra argument för varför ett skyddsombud från exempelvis IF Metall inte ska kunna komma in på en liten verkstad för att utföra skyddsombudsarbete där. Vad är argumentet för att ni säger nej till detta förslag? Och vad är alternativet för de allt fler små företag som i dag saknar skyddsombud?
Om det inte är så att ni tycker att det inte spelar någon roll att man inte har något arbetsmiljöarbete där, finns det något annat bättre alternativ än att ge skyddsombuden tillträde?
Josefin Brink (V):
Annika Qarlsson har precis som flera andra tagit upp regeringens uppdrag att se över kvinnors arbetsmiljö med särskilt fokus på belastningsskador. Jag vill börja med att säga att vi i Vänsterpartiet förstås tycker att det är väldigt bra att man har valt att lägga fokus på detta. Vi har länge efterlyst det. Samtidigt är det en ganska stor brist på helhetssyn, kan jag tycka.
Det är lite speciellt att en del av uppdraget handlar om arbetsskadeförsäkringen. I dag är det i stort sett helt omöjligt att få ut ersättning från arbetsskadeförsäkringen om man har slitit ut rygg, nacke och axlar genom arbete inom till exempel vård och omsorg. Av dem som sökte 2009-2010 var det 5 procent som fick ersättning för den här typen av skador.
Men när man har gett i uppdrag att se över den här situationen har man uttryckligen talat om att lagtexten inte ska ses över. Det framstår som obegripligt, för det är ganska troligt att det behöver göras förändringar i lagen om arbetsskadeförsäkringen för att alla de kvinnor som har slitit ut sig faktiskt ska kunna få ersättning.
Jag är inte säker på om Annika Qarlsson kan svara på varför man har gjort på det sättet, men kanske har hon i alla fall någon synpunkt på det. Det är också en brist på helhetssyn när det gäller hur man förebygger belastningsskadorna och förslitningarna.
Där tycker jag inte att det finns någon riktig samstämmighet i regeringens politik eftersom vi vet att det är underbemanning och stress framför allt i vård- och omsorgsyrkena som gör att belastningsskadorna uppstår.
Har regeringen eller de borgerliga partierna några förslag på vad man ska göra för att minska risken att de här skadorna över huvud taget ska uppstå?
Josefin Brink (V):
Det var inte ett jättekonkret svar. Vad jag menar med en brist på helhetssyn är att just när det gäller serviceyrken, faktiskt både i privat och i offentlig sektor, är arbetet väldigt intensivt. Det är väl känt att är personalstyrkan underbemannad och man är stressad i ett serviceyrke anstränger man sig ännu mer, och det blir mycket svårare att följa arbetsmiljöföreskrifter och annat.
Jag har träffat många människor under hela hösten och vintern som jobbar i äldreomsorgen. Vad de säger är det här: Vi är alldeles för få på vår arbetsplats och det är alldeles för många som är timvikarier och har deltider och hoppar ut och in så att man inte får någon kontinuitet i arbetet, men alla anstränger sig till sitt yttersta för att det inte ska märkas för de gamla i omsorgen.
Det leder till en ökad risk för belastningsskador i till exempel rygg och axlar. Om man då tittar på vad regeringen har gjort ser man att under de senaste åren har det gjorts stora neddragningar i kommuner och landsting på grund av att man har dragit ned på statsbidragen. Vi har sett enorma privatiseringar av bland annat äldreomsorgen.
När man nu har börjat utvärdera detta ser vi att över lag, enligt SKL som har gjort den här utvärderingen, är bemanningen 10 procent lägre på de privata äldreboendena och i de privata hemtjänstföretagen än i de övriga.
Drivs en politik där man faktiskt försämrar förutsättningarna för människor att göra ett bra jobb genom att ha för låg bemanning frågar jag mig vad en sådan här strategi om att motarbeta belastningsskador ska kunna göra åt situationen. Man ger med den ena handen och tar med den andra.
Jag har väldigt svårt att se hur man i längden ska kunna upprätthålla en illusion av att man vill minska den här typen av skador när man samtidigt för en politik på andra områden som faktiskt ökar risken för skador.
Josefin Brink (V):
Lars-Axel Nordell upprepar de ledord som finns i regeringens arbetsmiljöstrategi om att man minsann inte bara ska prata om elände och gnäll utan att man ska ha en större koppling till att arbetsmiljöarbetet kan skapa konkurrensfördelar och locka arbetsgivarna med att det kan ge företagsekonomiska vinster att satsa på en bra arbetsmiljö.
Jag menar att det är en ganska riskabel strategi. Att det är samhällsekonomiskt lönsamt att människor håller sig friska, inte skadar sig på sina jobb, klarar av att jobba länge och så vidare är ju helt odiskutabelt. Men det är också ett faktum att det förekommer att arbetsmiljökrav kommer i konflikt med företagsekonomiska vinstkrav. Då är frågan vad som är politikens roll i det sammanhanget.
Jag vill särskilt lyfta upp ett tydligt exempel. Riksdagen beslutade nyligen att ge regeringen i uppdrag att ta fram en lag om sluten kontanthantering. Det är ett beslut som handlar om att förbättra arbetsmiljön för alla dem som jobbar i butiker, på bensinmackar, i kiosker och som är hårt drabbade av våldsamma rån.
Regeringen pratade då med en rad arbetsgivarorganisationer, och beskedet från dem var: Det här blir alldeles för dyrt - vi har inte råd med det. Sedan var beskedet från arbetsmarknadsministern nyligen: Då struntar vi i att genomföra det här.
Ett annat exempel på en sådan här konflikt är det som vi nu kan se i systematiska neddragningar på personal och en systematisk minskning av fastanställd personal på äldreboenden som övertas av privata vinstdrivande företag. Det är också en solklar konflikt mellan viktiga arbetsmiljökrav och företagsekonomisk lönsamhet.
Jag undrar lite hur Lars-Axel Nordell tycker att det rimmar med ett ansvarsfullt arbetsmiljöarbete att koppla det till företagsekonomisk vinst på detta sätt.
Josefin Brink (V):
Nej, inte heller jag eller Vänsterpartiet tycker att det finns någon anledning att i allmänhet demonisera arbetsgivare. Men det finns inte heller någon anledning att vara naiv. Det finns trots allt stora problem ute på många arbetsplatser. Det är ett faktum att det i många fall handlar om att det är dyrare att ha en bra och säker arbetsmiljö och ett bra arbetsmiljöarbete än att strunta i det på kort sikt för det egna företaget. Det är det jag menar är det problematiska.
Statens roll i arbetsmiljöpolitiken måste ju vara att se till att värna skydd, säkerhet och hälsa för alla anställda och att se på arbetsmiljöfrågorna i ett samhällsekonomiskt perspektiv. Det måste man hålla fast vid även om det i olika sammanhang hamnar i konflikt med företags och branschers lönsamhetskrav.
Om man genom historien inte hade gått i konfrontation med vad företagarna ansåg sig ha råd med när det gällde arbetsmiljöarbete skulle situationen ute på våra arbetsplatser i dag vara betydligt värre än vad den är. Det är därför jag menar att det är lite märkligt att man väljer att lyfta fram det här. Jag undrar då om det handlar om att man kommer att resonera mer i framtiden så som man har gjort när det handlar om sluten kontanthantering.
Man får ett riksdagsbeslut som är motiverat av arbetsmiljöskäl. Man frågar arbetsgivarparten vad de tycker. De säger att det blir för dyrt, och då säger man: Okej, då struntar vi i den här lagstiftningen. Om det är så den här ambitionen ska konkretiseras framöver i regeringens arbetsmiljöarbete menar jag att det finns all anledning att vara väldigt orolig för vad som kommer att hända i framtiden.
Jag undrar om det är så regeringen och Kristdemokraterna tycker att arbetsmiljöarbetet ska ledas framöver.
Josefin Brink (V):
Jag skulle vilja ställa några frågor till Maria Plass om Moderaternas inställning till obligatoriet. Moderaterna påstår att man vill att fler ska omfattas av den inkomstrelaterade arbetslöshetsförsäkringen. Det står i betänkandet.
Samtidigt avvisar man helt och hållet några som helst förändringar av arbetsvillkoret och gör det väldigt tydligt att man inte är beredd att öka utgifterna för a-kassan.
Josefin Brink (V):
Det är lockande att helt enkelt kasta tillbaka frågan: Hur tycker Maria Plass att den prioriteringen har gått med tanke på hur mycket arbetslösheten faktiskt har stigit sedan regeringen genomförde försämringarna av a-kassan och nedmonteringen av den aktiva arbetsmarknadspolitiken? Men det är lite väl billigt. Jag måste ändå säga att jag tycker att det är anmärkningsvärt att Maria Plass som representerar Moderaterna i arbetsmarknadsutskottet inte har någon uppfattning i frågan om arbetslöshetsförsäkringen ska göras obligatorisk bara för att det pågår en utredning.
Såvitt jag vet är det ju den moderatledda regeringen som har gett en utredning i uppdrag att se över och utreda en obligatorisk a-kassa. Det är väldigt märkligt att de partier som står bakom utredningsdirektiven inte har någon åsikt om det är det här man vill genomföra eller inte. Att det pågår en utredning innebär ju inte att det sitter munkavle på partierna när det gäller att tala om vad de tycker i frågan.
Oerhört egendomligt! Sedan måste jag nog ändå säga att jag faktiskt tycker att Maria Plass backar från frågan. Det står i betänkandet att allianspartierna vill att fler ska omfattas av den inkomstrelaterade ersättningen.
Jag upprepar frågan: Hur ska det gå till om ni inte tänker ändra arbetsvillkoren och om ni inte tänker höja ersättningstaket, eftersom det i dag är så att en majoritet av de arbetslösa inte kvalificerar sig till ersättning och att en förkrossande minoritet av dem som får a-kasseersättning får en inkomstrelaterad ersättning i dag?
Om man inte tänker ändra på några av de här sakerna, hur ska man då uppnå de mål som man i dagens betänkande påstår att man har?
Josefin Brink (V):
Jag konstaterar att Hans Backman upprepar det som står i betänkandet om att det är viktigt att alla löntagare har ett bra skydd i försäkringen. Man vill gärna att fler ska omfattas av den inkomstrelaterade försäkringen, men samtidigt står Hans Backman precis i majoritetstextens anda här och är i stort sett ganska nöjd med de förändringar som har gjorts. Han hävdar till och med att det har gjorts en hel del förbättringar.
Jag vill ta upp och beskriva hur läget ser ut. Andelen av löntagarna som är anslutna till en a-kassa har minskat från 85 procent 2006 till 70 procent 2011. Den lilla ökningen som har skett på sista tiden har inte förändrat det här i stort - det är ju ganska stora volymer av människor vi pratar om - utan det är en kraftig minskning av antalet personer som är med. År 2006 hade 80 procent av de arbetslösa ersättning.
År 2011 hade siffran krympt till runt 30 procent som får någon ersättning över huvud taget. Av dem som får ersättning är det runt 3-4 procent som får ut 80 procent av sin tidigare lön. Jag kan tillägga att det innebär att inte ens inom de yrken som har den lägsta medellönen får en genomsnittlig heltidsarbetande ut 80 procent.
Inte ens de som jobbar inom barnomsorgen, hotell och restaurang, handikappomsorgen och äldreomsorgen får ut 80 procent av sin tidigare lön när de blir arbetslösa. Jag måste fråga: Tycker Hans Backman på allvar att den här situationen är bra? Är arbetslöshetsförsäkringen bättre i dag än vad den var 2006? Är det här ett lyckat resultat efter fem år med er politik?