KBLab/rixvox huggingface dataset:
Claes Västerteg (C):
Jag kan uppmana Tina Ehn att gå tillbaka och läsa regeringsförklaringen från 2006 som statsministern läste upp just i denna kammare. Det pekades tydligt ut att just miljöfrågorna var prioriterade i alliansregeringens arbete, särskilt pekades klimatområdet och havsmiljöområdet ut. Med det kan jag också svara på Tina Ehns fråga.
Klimat- och energipolitiken, som vi har debatterat i den här kammaren och som vi fattade beslut om, innebär att Sverige är det land som har satt bland de tuffaste utsläppsmålen och de tuffaste målen för energipolitiken, som ska utvecklas framöver. Vi satte också upp ett energieffektiviseringsmål. Vi har levererat på havsmiljöområdet.
Till skillnad från tidigare, socialdemokratiska regeringar som stöddes av Miljöpartiet har vi nu ett havsmiljöanslag och en havsmiljard som gör att det finns medel för att kunna komma till rätta med den utveckling som sker i havsmiljön i närheten, i synnerhet i Östersjön. Jag kan konstatera att klimatfrågorna och havsmiljön är två tydliga exempel på att det går att leverera på miljöområdet utan att låsa fast sig i miljömålsstrukturer.
Claes Västerteg (C):
Om man går ut i Sverige och frågar om människor upplever att miljömålsarbetet har stannat av tror jag att man får veta att det inte stämmer. I kommuner och regioner och på länsstyrelser jobbar man ju på med miljömålsarbetet. Man gör det inom de statliga myndigheterna. I Allians för Sverige och i regeringen jobbar vi vidare med miljömålsarbetet. Ingenstans i det här betänkandet framgår det att miljömålsarbetet har stannat av.
Däremot har vi sett till att göra en översyn av systemet för att kunna göra det än bättre, mer effektivt, så att det också kan vara ett bidrag för att nå de här miljökvalitetsmålen. Det är oerhört vitigt att vi når en sådan situation att vi kan lämna över ett samhälle till nästa generation som är hållbart och som man kan klara att utveckla även med en god miljö.
Gunnar Axén (M):
Kulturministern säger emot sig själv. I interpellationssvaret säger han att det ankommer på regeringen att anmäla Sveriges Radio eller Sveriges Television till domstol eller till Radio- och TV-verket om man bryter mot tillståndsvillkoren. Kulturministern säger klart och tydligt att det är regeringens uppgift att anmäla om man anser att Sveriges Radio eller Sveriges Television bryter mot tillståndsvillkoren.
Ett av tillståndsvillkoren är kravet på opartiskhet och saklighet. Sedan säger kulturministern att detta inte är något som regeringen ska lägga sig i. Vad är det som gäller egentligen?
Hur många gånger ska Sveriges Radio eller Sveriges Television bryta mot tillståndsvillkoren, eller hur gravt ska man bryta mot tillståndsvillkoren för att regeringen ska göra det som kulturministern sade i sitt interpellationssvar, det vill säga anmäla Sveriges Radio eller Sveriges Television till domstol eller till Radio- och TV-verket?
Det finns mer eller mindre dagligen exempel på hur man brister i opartiskhet och saklighet. Ett exempel som jag inte nämnde förut var att Sveriges Television under presidentvalskampanjen nyligen sände någonting som man kallade en dokumentärfilm om presidentvalet. I själva verket var det inte något annat än en kampanjfilm till förmån för presidentkandidaten Kerry.
Den så kallade dokumentären - den presenterades som dokumentär i Sveriges Television - var finansierad och producerad av en kampanjstiftelse som öppet stödde Kerrys kandidatur till presidentämbetet. Det är väl ytterligare ett väldigt tydligt exempel på att Sveriges Television och Sveriges Radio bryter mot kravet på opartiskhet och saklighet?
Gunnar Axén (M):
Om kulturministern hade svarat på min fråga i stället kanske den här debatten hade varit lite mer upplysande för åhörarna. Det är klart att det inte är rimligt att dra in ett sändningstillstånd för att en journalist har sagt en tokighet.
Problemet är att man i sin nyhetsförmedling i sina samhällsprogram gång på gång brister i kravet på opartiskhet och saklighet.
Det var därför jag frågade kulturministern: Hur många gånger ska man bryta mot kravet på opartiskhet och saklighet för att man ska anmäla Sveriges Radio eller Sveriges Television till domstol eller till Radio- och TV-verket?
Hur gravt ska brottet mot sändningsvillkoren vara för att man ska göra det som regeringen faktiskt är skyldig att göra om man bryter mot tillståndsvillkoren? Det handlar inte om en enda gång. Det handlar om upprepade gånger mer eller mindre dagligen. Jag har nämnt några exempel här i debatten.
Det var Cecilia Uddén som klart och tydligt talade om att hon tyckte att Sveriges Radio inte behövde vara opartiska och sakliga när det gällde rapporteringen av presidentvalet i USA. Jag har nämnt det som kallades för dokumentärfilm när den sändes i Sveriges Television, men som i själva verket var en kampanjfilm till förmån för presidentkandidaten Kerry. Den sänds som dokumentärfilm i Sverige.
Vi har exemplet med Erik Fichtelius som i hemlighet fungerat som hovreporter åt statsministern och under lång tid samtidigt varit en nyhetsjournalist som ska granska makten, granska regeringen och statsministern.
Hur många gånger ska man bryta mot villkorskraven för att man ska anmäla detta för granskning till domstol eller Radio- och TV-verket?
Gunnar Axén (M):
Jag tycker inte att detta borde vara ett område som är partiskiljande. Det borde ligga i allas vårt intresse att motverka korruption och mutor och att se till att skattebetalarnas pengar används på ett korrekt och effektivt sätt.
Jag tänker därför inte förlänga debatten ytterligare, även om statsrådet i dag inte vill redovisa vad propositionen om lagen om offentlig upphandling kommer att innehålla.
Men jag tar tacksamt emot beskedet att statsrådet i alla fall har noterat de problem som kan finnas för leverantörer som anser sig ha blivit felbehandlade av statliga bolag eller myndigheter som inte har följt LOU på rätt sätt.
Jag hoppas att det kan komma in en del skärpningar i lagen om offentlig upphandling som ger dem större möjligheter att hävda sin rätt gentemot upphandlande statliga enheter. Jag ser också fram emot ett förslag om en ratificering av FN:s konvention mot korruption som kommer framöver. Och vi får säkerligen anledning att återkomma till denna debatt längre fram.
Men jag stannar där och tackar statsrådet så mycket för svaret.
Gunnar Axén (M):
Jag hade inte tänkt att ge mig in i debatten, men jag kunde inte låta blir när jag fick höra det som sades och läste Monica Green interpellation. Vad som gör mig så förvånad är att det verkar som att Socialdemokraterna aldrig har styrt Sverige. Men det har man. Det har man gjort under många år.
Man har fört landet in i den situation som vi var i före förra valet med ett omfattande utanförskap och en ekonomisk situation som såg väldigt risig ut. Så sent som för ett par månader sedan stod en partikamrat till Monica Green här i riksdagens talarstol och erkände att Socialdemokraternas ekonomiska politik "klämde åt landets pensionärer".
Nu förs det en helt annan politik. Vi har fått ett jobbskatteavdrag som ska kompensera för de merkostnader som människor har i samband med ett arbete. Det är ett jobbskatteavdrag som också syftar till att bryta utanförskap och få fler människor i arbete. Vi ser också en markant effekt av jobbskatteavdraget.
Under förra året var det 400 människor per dag som gick från utanförskap till arbete. Den effekt vi får när fler människor kommer i arbete leder också till att landet får en mycket bättre ekonomi.
Jag skulle vilja höra om ministern kan utveckla något vad det innebär för landets pensionärer att vi har fått så många fler människor i arbete i dag jämfört med tidigare och att så många människor gått från utanförskap till arbete. Detta måste ha betydelse för landets pensionärer.
Jag vill också veta vad alliansen kan göra för att satsa både på de pensionärer som har de minsta resurserna men också vad vi kan göra i övrigt för att garantera våra äldre en trygg ålderdom.
Gunnar Axén (M):
Först vill jag säga till Monica Green att det är fritt fram för alla som vill delta i debatten och bidra till att föra debatten framåt för att utveckla Sverige och göra Sverige bättre. Monica Greens partikamrat, Siw Wittgren-Ahl, finns här i kammaren.
Hon stod faktiskt här i kammaren i december och förklarade att den skattenivå som Socialdemokraterna hade påfört landets pensionärer innebar att de klämdes åt. Det var ett väldigt tydligt erkännande av Siw Wittgren-Ahl.
Jag skulle välkomna om Siw Wittgren-Ahl kom upp i talarstolen och förklarade vad som var tanken bakom den socialdemokratiska skattepolitiken som innebar att landets pensionärer klämdes åt. Det skulle jag vilja få ett svar på. Vill inte Siw Wittgren-Ahl gå upp i debatten och förklara detta kanske Monica Green kan göra det.
Jag är tacksam för att få höra om de satsningar som regeringen har genomfört och planerar att genomföra för landets pensionärer som har de minsta ekonomiska marginalerna. Jag är också glad över att vi kan konstatera att risken för att bromsen i pensionssystemet ska slå till inte finns i dag. Den var överhängande under Socialdemokraternas sista år vid makten.
Det var så många människor som var arbetslösa och så många som var i utanförskap att det var en överhängande risk att pensionerna skulle minskas på grund av att bromsen i pensionssystemet skulle slå till. Den risken är nu undanröjd. I stället kan vi se fram emot stora ökningar av inkomstpensionen för landets pensionärer under de närmaste åren. Det är jag väldigt glad över.
Jag vill tacka statsrådet för svaret och tydliggörandet om de satsningar som alliansen gör på landets pensionärer.
Gunnar Axén (M):
LiseLotte Olsson från Vänsterpartiet representerar ett av de stödpartier som under många år stödde den socialdemokratiska regeringen, som fullständigt struntade i att satsa på rehabilitering och i stället prioriterade långa passiva sjukskrivningar. Man prioriterade att förtidspensionera bort människor, ställa människor i utanförskap.
140 personer per dag, varje dag, året om, förtidspensionerades bort i hopplöshet, i utanförskap. Inte minst förtidspensionerades många mot sin vilja.
Många som ville komma tillbaka till arbetsgemenskapen, men som inte fick den möjligheten, tvingades ut i förtidspension av Socialdemokraterna och deras stödpartier, Miljöpartiet och Vänsterpartiet. Det verkar som om LiseLotte Olsson har missat själva poängen med sjukpengen.
Människor som saknar arbetsförmåga, helt eller delvis, ska givetvis ha sjukpeng och tidiga aktiva rehabiliteringsinsatser i stället för långa passiva sjukskrivningar. De människor som har arbetsförmåga ska givetvis ha ett arbete. Där har nu alliansregeringen visat på väldigt goda resultat.
Vi bryter utanförskap. Vi får fler människor i arbete. I dag är det faktiskt fler människor som har arbete i Sverige än någonsin tidigare.
400 människor per dag gick från utanförskap in på arbetsmarknaden under förra året. Med fler människor i arbete blir inte minst ekonomin för landets kommuner mycket bättre.
LiseLotte Olsson oroar sig i sin interpellation för att det kanske skulle kunna bli något fler människor som kan behöva försörjningsstöd. Det har vi inte sett än, snarare tvärtom. I och med att fler människor nu får arbete är det färre människor än tidigare som är i behov av försörjningsstöd.
LiseLotte Olsson undrar: Ska man kompensera kommunerna om det skulle bli någon mer som skulle behöva ha försörjningsstöd? Ja, men sanningen är den att det nu, när vi har rekordmånga människor i arbete, flödar in skatteintäkter till landets kommuner. Kommunernas ekonomi är väldigt god. Den är så god att finansminister Anders Borg till och med har varnat kommunerna för att sätta lite för mycket sprätt på de här pengarna.
Det är pengar som givetvis ska användas till investeringar i vår välfärd och satsningar på vård, skola och omsorg. Men det är så mycket pengar som kommer in i landets kommuner i dag att det är viktigt att man kanske inte går för fort fram eller för hårt fram med alla satsningar. Men jag måste ställa en fråga till LiseLotte Olsson.
Låt oss säga att vissa åtgärder möjligen på marginalen skulle kunna leda till att någon mer människa skulle behöva försörjningsstöd. Då säger LiseLotte Olsson att man ska kompensera kommunerna för detta. Men i konsekvens med det, LiseLotte Olsson, undrar jag: Tycker LiseLotte Olsson att vi nu ska börja dra in miljard efter miljard från landets kommuner, eftersom de får så mycket mer skatteintäkter som ett direkt resultat av att fler människor är i arbete?
Fler människor är i arbete i dag än någonsin tidigare i Sverige.
Gunnar Axén (M):
LiseLotte Olsson säger nu att hon inte vill försvara den politik som Vänsterpartiet stödde under tidigare mandatperioder. Jag kan förstå det. 140 nya förtidspensionärer per dag är ingenting att vara stolt över. Nu är det bara Socialdemokraterna som står kvar och försvarar den politik och den ordning som rådde tidigare.
Visst kan det vara så att ytterligare någon människa kan komma att behöva försörjningsstöd under en kortare period. LiseLotte Olsson säger att då måste kommunerna kompenseras. Men jag frågade LiseLotte Olsson om det är på det sättet. I konsekvens med att regering och riksdag genomför reformer för att få fler människor i arbete har fler människor än någonsin tidigare ett jobb i dag. Skattemiljarderna flödar in i kommunerna.
Kommunernas ekonomiska läge är mycket gott. Jag undrar om LiseLotte Olsson i konsekvens med vad hon säger om försörjningsstödet vill dra in de pengarna till staten. Jag fick inget svar på frågan, men ett uteblivet svar är också ett svar.
Jag kan inte tolka det som något annat än att Vänsterpartiet vill dra in ett antal miljarder kronor från landets kommuner med allt vad det skulle innebära för vår gemensamma välfärd i kommunerna. Var ska de pengarna sparas in någonstans? Det är ett besked som måste skrämma många.
Ta del av den utredning och de skrifter som Anna Hedborg har tagit fram, Jasenko Omanovic. De kanske inte fyller en meter i bokhyllan men i alla fall en halvmeter. Där pekar man på de problem som finns i dag med många människor som är fast i långtidssjukskrivningar och förtidspensioner, men man pekar också på möjliga lösningar.
Det är lösningar som nu också genomförs för att bryta utanförskap och få tillbaka människor i arbetsgemenskap.
Gunnar Axén (M):
LiseLotte Olsson och Siw Wittgren-Ahl representerar två partier, Socialdemokraterna och Vänsterpartiet, som är ansvariga för den politik som skapade den omfattande orättvisan mellan kvinnor och män. För varje sjukskriven man har två kvinnor sjukskrivits. För varje förtidspensionerad man har två kvinnor förtidspensionerats.
Så var det under den tid då Socialdemokraterna och Vänsterpartiet styrde Sverige. Man analyserade inte och ställde sig aldrig frågan: Varför ser det ut på det här sättet? Man vidtog inte heller några åtgärder för att komma till rätta med denna ojämlikhet.
Kvinnor har i synnerhet varit drabbade av psykiska sjukdomar som depression eller av problem med muskler och leder. De skulle ha varit i behov av tidiga aktiva rehabiliteringsinsatser. Men det som Socialdemokraterna och Vänstern erbjöd var långa passiva sjukskrivningar.
Nu genomför vi från alliansens sida den största satsningen under de senaste 15 åren på rehabilitering och tidiga aktiva åtgärder för att hjälpa människor tillbaka till arbete.
Vi inför en rehabiliteringsgaranti och prioriterar just de diagnoser som framför allt kvinnor har varit och är drabbade är. Vi sänker trösklarna för en återgång tillbaka till arbete. Och vi har infört nyfriskjobb från årsskiftet.
Vi har också utvidgat dem till att gälla även offentlig sektor, där många kvinnor arbetar. Eftersom fler kvinnor, tyvärr, verkar vara sjuka än män innebär det att med tidiga aktiva åtgärder är det fler kvinnor som snabbare kommer att få hjälp att komma tillbaka till arbetsmarknaden.
När vi nu har debatterat de här frågorna under ett par timmar här i dag står det väldigt tydligt att oppositionspartierna är väldigt splittrade. Det är möjligen en sak som de kan enas om, och det är att de inte vill ha några förändringar. De säger nej till det som vi nu genomför för att bryta utanförskap för människor, för att hjälpa människor tillbaka in på arbetsmarknaden.
De har inget alternativ. Det enda alternativet för oppositionen är att säga nej, att säga nej och fly undan sitt ansvar, som LiseLotte Olsson har gjort i flera inlägg där hon säger att hon inte vill diskutera det som var förut. Som jag sade tidigare förstår jag det.
Med 140 förtidspensionerade människor om dagen förstår jag att hon inte vill diskutera det som har varit tidigare. Nu kan vi i alla fall se att 400 människor om dagen har lämnat utanförskapet under det senaste året. Det är ett väldigt glädjande resultat av alliansregeringens politik.
Gunnar Axén (M):
Jag efterlyste någon form av enat alternativ från oppositionens sida. Det lockade fram Gunvor G Ericson till talarstolen. Därifrån fick vi ett tydligt besked. Oppositionen är enig om att säga nej till förändringarna i sjukförsäkringen.
Det betyder också att man säger ja till en fortsatt ordning där människor, mer eller mindre per automatik, förtidspensioneras efter ett år med en ersättningsnivå på 64 procent i stället för att, som vi föreslår, få en förlängd sjukpeng med en ersättningsnivå på 75 procent. Det var ett klart och tydligt besked från oppositionen.
Man vill att de sjuka hellre ska vara förtidspensionerade med en ersättningsnivå på 64 procent än fortsatt sjukskrivna med en ersättningsnivå på 75 procent. Det skulle också vara intressant att höra hur oppositionen ställer sig till våra förslag om en ny rehabiliteringskedja som prioriterar tidiga aktiva rehabiliteringsinsatser i stället för långa passiva sjukskrivningar.
Vad säger ni om rehabiliteringsgarantin och prioriteringen av insatser vid olika psykiska diagnoser, som till exempel depression, eller vid problem med muskler och leder? Är ni för eller emot? Vad säger ni om den utbyggda företagshälsovården? Är ni för eller emot? Om ni är emot, vad har ni för alternativ?
Vad vill ni göra för att hjälpa människor från utanförskap och tillbaka in i arbetsgemenskap? Det vore intressant att höra. Ni kan väl inte bara säga att det ska vara som det alltid har varit? Då går det som det alltid har gått: Två av tre sjukskrivna och två av tre förtidspensionerade har varit kvinnor.
Jag instämmer i vad ministern sade om behovet av förändrat bemötande och arbetsförhållanden, framför allt för kvinnor, för att minska sjukskrivningarna.
Gunnar Axén (M):
Utifrån en del inlägg från oppositionen förstår jag att jag kanske uttryckte mig otydligt förut, så låt mig upprepa ett och annat. Det är helt oacceptabelt om utbetalningar blir försenade på grund av en lång utdragen handläggning hos Försäkringskassan. Det är aldrig acceptabelt när människor hamnar i kläm på grund av att Försäkringskassan inte har handlagt ett ärende tillräckligt snabbt.
Vi ska dock veta att en del ärenden drar ut på tiden på grund av felaktigt ifyllda blanketter, att blanketter inte har kommit in i tid och så vidare. Vad jag pekade på var hur det ser ut med handläggningstiderna i dag. I december handlades nio av tio sjukpenningfall inom 30 dagar. År 2005 var det sju av tio.
Stod Veronica Palm här i riksdagens talarstol då och protesterade lika högljutt som i dag? Nej. I december handlades nio av tio tillfälliga föräldrapenningfall inom 30 dagar. År 2005 var det åtta av tio. Stod Matilda Ernkrans här i riksdagens talarstol då och protesterade lika högljutt som i dag? Nej.
I december handlades nästan tio av tio bostadstillägg till pensionärer inom 30 dagar. År 2005 var det åtta av tio. Stod Siw Wittgren-Ahl här i riksdagens talarstol då och protesterade lika högljutt som hon gör i dag? Nej. Vad man protesterar emot nu är de utdragna handläggningstiderna under sensommaren och i början av hösten.
Vi är helt överens om att det var en helt oacceptabel situation. Men vi fick också förklaringar från Försäkringskassans före detta generaldirektör i utskottet i november. Hela utskottet lät sig nöja med dessa förklaringar om varför och vilka åtgärder man hade vidtagit. I övrigt hördes inga protester då.
Gunnar Axén (M):
Jag vill också tacka ministern för svaret på interpellationen. Jag är förvånad över att Socialdemokraterna över huvud taget vill diskutera den här frågan. Bokslutet över den politik som Socialdemokraterna förde är ju så dystert. När Socialdemokraterna lämnade ifrån sig regeringsmakten var mer än en miljon människor i utanförskap.
Två tredjedelar av dem var i utanförskap på grund av att de var fast i långa passiva sjukskrivningar eller i förtidspension och sjukersättning. Det var så det såg ut. Det var inga tidiga aktiva rehabiliteringsinsatser, utan långa passiva sjukskrivningar. På den tiden arbetade Försäkringskassan med en sjustegsmodell för att hjälpa människor tillbaka till arbetslivet.
Efter ett års sjukskrivning var fortfarande 70 procent av de sjukskrivna kvar i steg ett. Det hade inte hänt någonting. Det hade inte gjorts någonting. Vad hände efter ett år? Då kom man fram till den tidsgräns som Socialdemokraterna införde då man automatiskt skulle prövas för förtidspension.
Jag vet inte hur många människor jag har pratat med under de senaste åren som har berättat hur bedrövade de var över den situation de hamnade i när de tvingades över från en sjukskrivning till en förtidspension. De hamnade i ett permanent utanförskap.
De har själva beskrivit hur det har förstört livsgnistan, skapat social isolering och fått dem att helt tappa självförtroendet. Denna förtidspensionering efter ett år var den åtgärd som Socialdemokraterna införde för att snygga till sjukskrivningstalen. Det var fruktansvärt cyniskt.
140 personer om dagen - precis som Finn Bengtsson sade tidigare - förtidspensionerades under Socialdemokraternas tid vid makten. 550 000 människor lämnade de efter sig i ett permanent utanförskap. Nu tillförs vården ökade resurser. Vi inför en rehabiliteringsgaranti.
Vi gör en psykiatrisatsning som också tillför ytterligare resurser till vården, och vi går verkligen från passiva långa sjukskrivningar till tidiga aktiva rehabiliteringsåtgärder. Precis som socialförsäkringsministern redovisade tidigare har ohälsotalet sedan regeringsskiftet fram till i dag sjunkit från 40,2 till 35,5, vilket betyder 77 000 fler årsarbetare.
Jag sade inledningsvis att jag var förvånad över att Socialdemokraterna vill diskutera denna fråga om man tittar på det bokslut som de själva lämnade efter sig. Men jag är också förvånad över att de vill diskutera denna fråga av den anledningen att de inte har något alternativ att presentera. Socialdemokraterna vill bara ha en återgång till det gamla.
Något gemensamt alternativ från de rödgröna partierna finns inte i sikte. Socialdemokraterna är emot det som vi nu gör när vi rättar till de problem som de lämnade efter sig. Det enda alternativ som de har är att gå tillbaka till det gamla som inte fungerade, det gamla systemet som bara dömde människor till ett långvarigt utanförskap.
Jag tycker att Socialdemokraterna borde sätta sig ned med sina rödgröna kamrater och försöka ta fram ett konkret alternativ till denna politik innan de yttrar sig på nytt.