KBLab/rixvox huggingface dataset:
Karin Åström (S):
Jag tackar för svaret och delar ministerns glädje över den svenska gruvindustrin som upplever en renässans genom att man finner mer och mer brytvärda mineraler. Det handlar om investeringar på flera miljarder, inte minst i Norrbotten, för att inte tala om det viktiga exportvärde det innebär för Sverige vilket bidrar till vår välfärd. Det är unikt att två samhällen ska flyttas.
Det är oerhört utmanande, med allt vad det innebär, att bygga framtidens klimatsmarta samhällen i gruvors närhet. Givetvis kommer prislappen att bli hög, men de fyndigheter som ligger i backen är tydligen så mycket värda att det är förmånligt att flytta samhällena. Hur kommer kommunerna då att ekonomiskt klara av detta på lång sikt?
Och hur klarar LKAB av sina egna investeringar samtidigt med finansieringen av stadsomvandlingen? Som ministern mycket väl känner till är det i dagsläget ekonomiskt oerhört ansträngande för kommunerna Kiruna och Gällivare. Lågkonjunkturen, regeringens tidigare neddragningar, frysning av statsbidrag, skattesänkningar etcetera gör att kommunerna har mycket stora ekonomiska sparkrav.
De drar in på skolor, äldreomsorg med mera. I ett sådant läge är det extremt svårt att långsiktigt planera för framtiden och de nya samhällena. Man sitter med bakbundna händer när man inte vet hur regeringen långsiktigt garanterar finansieringen. Det är minst sagt besvärligt. Svårast, fru talman, är det för området Malmberget. Enligt min uppfattning måste det därför i dagsläget vara det mest prioriterade området.
Det är ett samhälle i förfall. Ett stort antal bostäder liksom äldreboenden och skolor samt vårdcentral har stora sprickbildningar som behöver åtgärdas omgående. Miljöproblemen med damm och seismologiska vibrationer och skakningar har ökat betydligt bara under det senaste året. Många man talar med mår mycket dåligt och berättar om oro och sömnlösa nätter.
Det finns en uppgivenhet i samhället som sprider sig. Där bor 8 000-9 000 människor. Om ministern inte varit där rekommenderar jag henne att åka upp dit, lyssna på och tala med människorna och se hur nära rasriskområdet de lever och bor. Fru talman! Att leva nära en gruvbrytning, med de skador och det intrång det innebär, finns reglerat i minerallagen.
Staten har sitt ansvar genom ägandet av i detta fall LKAB, och kommunerna har sitt ansvar. Det är en unik situation, och som ministern säger är frågorna komplexa. Man kan fundera på vad som skulle vara en rimlig balans mellan vad bolaget och samhället ska göra och vad som är statens ansvar.
LKAB gick med vinst 2008, och av den tog staten tillbaka 2,9 miljarder. Det skedde i april detta år fastän man visste att lågkonjunkturen var ett faktum. Man visste hur besvärligt det var i Kiruna och Gällivare och särskilt i Malmberget.
Hade det inte varit bättre att låta vinsten ligga kvar i LKAB så att den kunnat gå till den nödvändiga stadsflyttningen som behöver göras skyndsamt?
Karin Åström (S):
För ett år sedan väckte vi socialdemokrater i näringsutskottet en motion i riksdagen som handlade om de statliga bolagen och avkastningskravet på LKAB.
Vi ville att ministern och regeringen snabbare skulle beakta LKAB:s förutsättningar för att bidra till de nödvändiga anpassningsåtgärderna med anledning av gruvverksamheten i Malmberget och Kiruna. Det gäller inte minst i Malmberget, där situationen är alltmer akut.
Förändringarna i malmkropparna har fått en kraftigare omvandling det senaste året. Det tror jag att ministern är mycket väl medveten om. Vi liksom många fler var också medvetna om att den växande lågkonjunkturen var här, och vi hade en global finanskris som låg runt hörnet.
Vi kände också redan då till, som jag sade tidigare, den besvärliga ekonomiska situationen för många kommuner som drabbades av nedskärningar i skolor, vård och omsorg. Vi visste definitivt att två av de kommuner som hade det mycket tufft ekonomiskt var Kiruna och Gällivare. Fru talman!
Vi visste också att LKAB återigen verksamhetsåret 2008 liksom tidigare år skulle ge rekordvinster, vilket är väldigt bra. Utifrån de förhållanden som var för ett år sedan borde det ha varit en klok bedömning om regeringen redan då bestämt sig för att merparten av vinsten skulle få stanna i bolaget för att användas till den nödvändiga stadsflytten.
Men så blev det inte. Regeringen har redan grävt en stor mörk grop i statskassan med bland annat skattesänkningar. Det var tydligen viktigare att fokusera på det och skyffla ned vinsten på 2,9 miljarder i den stora gropen i stället för att satsa på det som var absolut nödvändigt i samhällsomvandlingen.
Nu lånar regeringen dessutom pengar för att finansiera de skattesänkningar på 100 miljarder som man genomfört. Hur kommer det att bli med årets vinst från LKAB, som man i dagsläget uppskattar till ca 1 miljard? Nu på hösten ser LKAB:s orderböcker välfyllda ut. Denna 1 miljard i vinst ska jämföras med de 100 miljarder i skattesänkningar som regeringen genomfört.
Får den vara kvar i bolaget, eller kommer regeringen igen att försöka fylla den stora svarta gropen i statskassan? Detta är vad många människor funderar över däruppe. Det är de frågor som ställs till mig. Jag tycker att ministern har en skyldighet att lyssna på de frågor som ställs från människor och ge ett svar.
Kommer det över huvud taget att finnas pengar kvar i statens budget för att långsiktigt genomföra de nödvändiga stadsomflyttningarna som måste till? Det börjar bli bråttom.
Karin Åström (S):
Låt mig först säga något om det här med att vi skulle ha sagt att vi ska minska avkastningskravet för LKAB. Det är inte det vi säger i motionen. Vi säger att regeringen och ministern bör beakta LKAB:s förutsättningar.
Då handlar det om hur man ska klara av både de investeringar som man behöver göra och den samhällsomvandling som tickar på ännu snabbare eftersom situationen börjar bli krisartad, som jag beskrev tidigare. Det vore bra med konkreta besked om hur finansiering långsiktigt ska ske. Vem ska betala vad?
Det är uppseendeväckande att man plockar miljarder ur sitt eget bolag, som även självt står inför stora investeringar och har betalningsansvaret för flytten av samhället. Självfallet blir det uppseendeväckande när man samtidigt ser regeringens enorma prioriteringar av skattesänkningar och att den har fokus på det. Det är vad människor pratar om ute i bygderna.
Det är klart att man också funderar på vad vinsten på 2,9 miljarder har gått till. Det börjar som sagt bli bråttom. Statens utdelningspolicy säger att de statliga bolagen ska fördela 30-50 procent av vinsten över en konjunkturcykel, fru talman.
Eftersom vi nu har dessa unika situationer med stadsflyttningar i Sverige - de är dessutom unika i hela världen för de finns ingen annanstans - skulle det väl vara fullt legalt och acceptabelt att förändra utdelningspolicyn.
Då skulle man i alla fall bättre kunna bedöma och anpassa LKAB:s, Kirunas och Gällivares förutsättningar framdeles utifrån de behov som finns där.
Karin Åström (S):
Jag tackar ministern för svaret, även om jag inte är nöjd med det. Ministern ger ett mycket allmänt hållet svar på en enligt svenska mått mätt mycket viktig fråga om life science-branschen. Ministern beskriver branschen för sig, forskningen för sig och innovationerna för sig. Till slut kommer kunskapen till de svenska sjukhusen.
Det som bekymrar mig är att ministern inte verkar se och förstå det samband som finns mellan näringen, forskningen och sjukhusen. Ministern verkar se enheterna som helt isolerade och avskilda från varandra. Så är det inte i dag. Omvärlden utvecklas i en mycket snabb takt, och detta påverkar givetvis förutsättningarna för Sverige och inte minst life science-branschen. Fru talman!
Förutsättningarna för att organisera det hela och få maximal nytta för patienten och givetvis en stark och kraftig konkurrenskraft i näring och forskning uppstår om man jobbar metodiskt och långsiktigt nära varandra. Så gjorde vi socialdemokrater. Näringen, forskningen och sjukvården gick armkrok med varandra. Vi blev framgångsrika. Det är vår idé med branschprogrammen.
Detta skulle enligt ministern vara en omodern näringspolitik, men nu ligger andra länder i världen i startgroparna för att göra exakt detsamma som vi började med och gjorde. Nu senast har Storbritannien "satt verket i sjön". Fru talman! Varför är det då så viktigt att näringen, forskningen och sjukhusen håller ihop? Jag skulle vilja beskriva det.
Vi kliver in en kort stund i en operationssal. Där sker ett viktigt lagarbete kring patienten som ligger på operationsbordet och ska opereras för exempelvis en hjärntumör.
I det laget finns naturligtvis hjärnkirurgen, men där finns också den högspecialiserade civilingenjören, som instruerar kirurgen i användningen av den nya laseroperationskniven, som gör det möjligt att operera hjärnan utan att fysiskt göra ett snitt i patientens huvud eller gå in med operationsverktyg. Vid sidan av honom står tekniskt utbildad personal som har till uppgift att sköta apparaturen.
Där finns naturligtvis också sjukvårdsutbildad personal, ibland doktorander och forskare, som jämt är med kring patienten. Det är alltså en "högkunskapssektor" som ställer krav på gott lagarbete där man är starkt beroende av varandra för att patienten ska bli frisk, för att näringen ska få frodas och leva och för att forskningen ska stimuleras. Det ger jobb. Fru talman!
Det är runt själva patienten som alla innovationer kommer till, från idéer från undersköterskan och hela raden upp till hjärnkirurgen. Innovationerna fångas upp och går runt och fram och tillbaka i goda spiraler mellan näringen, forskningen och sjukvården. De är totalt beroende av varandra i dag. Därför var branschprogrammen så viktiga.
Vi såg det starka beroendet och lyssnade på branschen för att avgöra vad som behövde göras politiskt på kort och lång sikt. Vi vet att detta stärker den högteknologiska och kunskapsintensiva life science-branschen. Det är också detta vi i första hand är konkurrenskraftiga på i en alltmer konkurrensutsatt global marknad.
Tycker ministern verkligen att det här är ett föråldrat näringspolitiskt synsätt?
Karin Åström (S):
Vi ser vad ni har gjort. Problemet ligger kanske inte alltid i det ni har gjort. Det stora problemet är att ministern är frånvarande, att ministern inte deltar i direkt diskussion med branschen. Sätt dig ned med branschen. Det är viktigt att du som minister faktiskt finns med där.
Det är på det sättet man kan förebygga och gå in med både kortsiktiga och långsiktiga politiska insatser. Det är otroligt viktigt. Då är man också informerad. Man behöver inte göra som i Lund. Vi fick information i torsdags vid vårt möte i näringsutskottet från Industrifonden.
Industrifonden hade blivit snabbinkallad till Lund för att hitta spin-off-effekter från all forskning och utveckling som sker där. Sådana saker hade kunnat göras långt tidigare och verka förebyggande om ministern hade diskuterat och resonerat om vilka behov som finns och vad som kan göras bättre. Gå in, ta ansvar och agera.
Det är det som jag och mina kamrater kräver, och det är det som branschen också kräver. Det är med kompetens och kunskap som Sverige ska konkurrera. Det är det absolut viktigaste vi har framför oss. Det ska inte vara som regeringen och ministern har valt att göra, nämligen att skattesubventionera en mängd tjänster - till och med så att min hund ska få gå ut och göra sina behov.
Backa ordentligt. Gör om och gör bättre. Agera och var närvarande, ministern. Du har allt att vinna på det.
Karin Åström (S):
Då vill jag beskriva lite mer och informera statsrådet lite mer vad gäller särskilt Pajala. Pajala är lika stort som när man ritar en triangel mellan Nynäshamn, Västerås och Gävle. Det är den ytmässiga storleken. Pajala är också en avfolkningskommun, och så har det varit de senaste 50 åren.
Det är en kommun som brottas med ständiga underskott i budget och med ständiga krav på balans i budgeten. Det är en kommun som har vana och rutin på att göra nedskärningar i vård och omsorg, skola och den kommunala verksamheten och klara av en hygglig och skapligt bra välfärd.
Det är en kommun som nu har stora utmaningar med den omställning som behövs när gruvorna öppnas. Det kommer att behövas både regionala och nationella insatser särskilt till denna kommun, för när gruvorna är i gång 2014-2015 kommer 1 600 personer att jobba i området. Det är alltså nya arbetstillfällen.
När ministern så småningom kommer att vara med och delfinansiera den järnvägssatsning som ska till, alltså de snuspengar jag pratar om, kommer också möjligheten att öppna sig för ett kulsinterverk, som också ligger i planeringen. Det kommer att läggas på den svenska sidan.
Det är en investering på 4 1⁄2-5 miljarder som kommer till och som naturligtvis har otroligt stor betydelse för regionen men också för Sveriges del. Detta bidrar alltså till jobb och utveckling inom hela regionen och kanske särskilt, skulle jag vilja säga, till grannkommunerna Övertorneå och Överkalix.
Dessa små grannkommuner som finns i närheten är naturligtvis med på det här, och det kommer att betyda otroligt mycket. Vi får alltså en regional arbetsmarknad vi aldrig har haft under 1900-talet i dessa regioner om ett positivt besked kommer i den nationella transportplan som statsrådet snart kommer att lägga fram.
Vad behövs då för detta? Jag upprepar igen: Det som behövs är snuspengarna, som i dag är mindre än 800 miljoner, eftersom Northland Resources redan är inne och finansierar. Det behövs att banan finns med i den nationella plan för transportsystemet för 2010-2021 som läggs fast inom de närmaste veckorna.
Med denna interpellation har jag förhoppningen att statsrådet har fått mer information och bättre kunskap om vilken betydelse denna satsning egentligen har för Pajala, Norrbotten och Norrland och framför allt för Sverige och de exportinkomster vi har att vänta. Så lyssna, statsrådet! Jag hoppas att statsrådet agerar.
Det handlar om en framtid vi faktiskt kan vara med och bygga tillsammans.
Karin Åström (S):
Självklart är det bra att vi får samverkan med Finland, men det förtar inte det viktigaste, att vi får till stånd denna järnvägssträcka på 18 kilometer rakt in till Kolari som kopplar ihop den finska järnvägen med den svenska. Det har betydelse för bland annat placeringen av kulsinterverket.
Ett kulsinterverk, en investering på 4-5 miljarder, är betydelsefullt. Det är viktigt att det placeras på svensk sida, att det är Sverige som får de exportinkomster som detta ger och att det så att säga är hos oss som den satsningen finns. Det är alltså, herr talman, en enorm historisk händelse.
Det är otroligt spännande och intressant att följa utvecklingen där. Det känns gott att bolaget har gjort en avsiktsförklaring om medfinansiering av banan, så väldigt mycket är redan klart. Nu saknas denna järnväg i det nationella transportsystemet som statsrådet ska ta fram och presentera.
Jag vädjar till ministern att agera och se till att denna järnväg finns med. Det handlar om mindre än 800 miljoner. Det är snuspengar när man tänker på vad Sverige som helhet kan få in i exportintäkter, jobb, utveckling etcetera.
Jag vädjar, statsrådet: Agera, var med och skriv positiv historia! För detta är historia. Vi väntar oss konkreta och positiva besked i frågan inom de närmaste veckorna.
Karin Åström (S):
Jag börjar med den fantastiska tillväxten i gruvnäringen. Jag tänker ställa ungefär samma frågor till Odell, som också är vår ordförande i näringsutskottet, som jag gjorde till Centerpartiet tidigare. Vi vet som sagt att det är en enorm tillväxt. Man räknar med att 5 000 nya jobb ska komma.
Vi vet också att vi har en tickande bomb i form av den arbetslöshet som växer ganska dramatiskt i Sverige. Vi vet även att det inte finns några förslag om yrkesutbildningar inom detta område; det föreligger ingenting i den vägen som har kommit från regeringen.
Jag skulle alltså vilja veta lite mer vad regeringen och ni som företräder regeringen har för politik på detta område. Hur ska man lösa denna akilleshäl, som är ett av de största hoten mot att vi ska få denna tillväxt i gruvsektorn? Är det marknaden själv som ska lösa allting, eller vad har ni för förslag?
När det gäller uranbrytning trodde jag först att det var så att Mats Odell och KD som regeringsföreträdare sade ungefär samma sak som Reinfeldt och den tolkning jag har gjort utifrån honom. Han säger nämligen ja till kärnkraft och självklart ja till uranbrytning i Sverige, eftersom vi ska bygga ut kärnkraft.
Nu blev jag dock lite tveksam när jag satt och lyssnade på vad du egentligen sade, Mats Odell. Du säger å ena sidan att vi ska bryta uran och att det känns logiskt, men å andra sidan kanske vi inte ska göra det. Jag skulle alltså vilja ha ett lite mer tydligt svar och ett lite mer rakt svar på frågan: Ja eller nej till uranbrytning?
Karin Åström (S):
Tack, Mats Odell, det var ett väldigt tydligt besked när det gäller att ni säger ja till uranbrytning. Det stärker min och Socialdemokraternas inställning i den reservation vi har lämnat då det gäller uranbrytning. Vi har alltid sagt nej till uranbrytning. Det har inte heller varit populärt att prospektera i utanbrytning tidigare.
Det stärker oss i uppfattningen att vi ska förbjuda uranbrytning i Sverige. Jag måste gå över till det som jag tycker är akilleshälen i den här frågan, och det handlar om hur vi ska få arbetskraft till den växande mineralsektorn. Även om Odell säger att regeringen har gjort väldigt mycket säger statistiken någonting helt annat.
Det är tvärtom så att vi har, och nu säger jag det, massarbetslöshet i Sverige. År 2006 då ni pratade om massarbetslöshet handlade det om 6 procent. I dag har vi över 8 procents arbetslöshet. Det finns alltså inte rätt typ av yrkesutbildningar, särskilt inte till den näring som växer mest i Sverige.
Ni har ingen politik på det området. Ni avskaffade branschprogrammen på detta viktiga område.
Hade de funnits kvar i dag hade branschen tillsammans med universiteten och en mängd människor förutsett den här akilleshälen, och man hade på ett tidigare skede kunnat gå in och göra de rätta insatserna.
Ni saknar helt politik när det gäller arbetskraftsbristen och yrkesutbildningen till den här näringen.
Karin Åström (S):
Jag passar också på att välkomna Johansson in i debatten. Det ska bli trevligt. Jag tar upp samma spår som jag har haft tidigare eftersom jag tycker att de är de två intressanta spåren i betänkandet. Först är det frågan om den rådande arbetskraftsbristen i Norrbotten. Den är redan påtaglig i gruvnäringen.
Där ser jag ingen politik från regeringens sida för att lösa bristen på arbetskraft och yrkesutbildning riktad till gruvnäringen. Vad har ni för politik? Jag vill höra dig resonera i frågan.
Tycker regeringen och dina kamrater i näringsutskottet att det är marknaden själv som ska lösa problemet? Det sägs att det är tyst och lugnt i Boden.
När det moderata kommunalrådet Olle Lindström för ett antal år sedan satt i regeringsställning i Boden och det påbörjades prospektering var det inte särdeles lugnt. Då var det mycket tidningsskriverier och många påringningar till oss.
I samma veva sade Reinfeldt att om det ska finnas kärnkraft är det logiskt att öppna för urangruvor. Samma dag som Reinfeldt sade det var kamraten Olle Lindström i Boden ute och sade att Boden minsann ska öppna för gruvbrytning.
Karin Åström (S):
Jag fortsätter där jag avslutade min förra replik. Det moderata kommunalrådet Olle Lindström sade ja till att bryta uran i Boden. Nu har det varit val däremellan och det har blivit en socialdemokratisk regering i Boden.
Det socialdemokratiska partiet säger i kommunfullmäktigesammanhang helt klart nej till uranbrytning. Det var en av deras viktigaste valfrågor i Boden. Just nu är det lugnt i opinionen i Boden eftersom man är trygg med den socialdemokratiska kommunledningen. Man vet var de står i uranbrytningsfrågan.
Det sker en överflyttning av arbetskraft från offentlig sektor. Det är särskilt unga tjejer som går över till att jobba i Aitik. Det är bra arbetstider, heltid och bra lön.
Men totalt sett är gruvsamhällen lite annorlunda än övriga industrisamhällen. Man lever i ett mer symbiotiskt förhållande med hela offentliga sektorn. Man är på ett helt annat sätt så enormt beroende av andra kringnäringar. Därför måste arbetskraftsbristen ses i en helhet.
Om inte regeringen riktar sin fokus och utbildningar i yrken där det är brist på arbetskraft mot den näringen kommer ingenting att hända. Då kommer arbetskraften att tömmas i andra näringar och gå över till gruvnäringen.
Det är en akilleshäl för gruvsamhällena och gruvnäringens fortsatta tillväxt.
Karin Åström (S):
Jag hade inte tänkt gå upp i den här interpellationsdebatten, men jag bestämde mig när jag hörde ministern säga att regeringen inte kan påverka. För mig blir det väldigt märkligt att regeringen inte kan påverka - så sade statsrådet i sitt första svar.
Jag tycker nämligen att regeringen faktiskt har det yttersta ansvaret att både hålla i gång industrin och se till att hemmen är varma utan att vi ska behöva ha på oss tjocka yllesockor etcetera. Regeringen har ett yttersta ansvar. Regeringen kan dessutom påverka i allra högsta grad. Jag har tappat räkningen; är det det femte eller sjätte jobbskatteavdraget regeringen genomför nu?
Jag kommer faktiskt inte ihåg. I fråga om det skulle jag i alla fall vilja sträcka ut handen till ministern som var så klok och var motståndare till det sista jobbskatteavdraget. Där vill jag ge ministern ett lovord. I stället borde regeringen kunna påverka på så sätt att man använder dessa pengar till energieffektivisering - det ministern pratar så väldigt mycket om.
Förra veckan tog jag del av en undersökning som Nordea hade gjort. Där konstaterade man att 2 miljoner svenskar oroar sig för energiförsörjningen. Det var alltså number 1 . Det är inte pensionen eller rädslan för arbetslöshet som håller svenskar sömnlösa om nätterna, utan det är elräkningen. Det var någon här som sade att elmarknaden är helt sjuk, och det är faktiskt så.
Den har bara blivit sjukare och sjukare för varje år. Många upplever den som rena vilda västern. Så sade Nordeas privatekonom i förra veckan. Samma undersökning gjordes i fjol, men då gällde inte oron i första hand elräkningen, utan den här oron har stegrats på grund av fjolårets energikostnader och så även nu i år.
I undersökningen framgick också att det särskilt var kvinnorna som uttryckte denna oro för familjen och hur man skulle klara ekonomin. Det gällde särskilt de kvinnor som var ensamstående med barn och bodde kvar i egna hus. Man framförde också synpunkten att det var svårt att veta var och hur man skulle teckna avtal.
Var det rörligt eller fast avtal och vilket bolag var det som gällde nu? Det var vilda västern, som privatekonomen på Nordea uttryckte det. Jag har själv haft kontakt med ensamstående mammor med barn som dessutom bor i egna, äldre villor i glesbygd.
Dessa personer är mer eller mindre livegna i sina villor, eftersom villorna är så lågt värderade att de inte kan säljas. Dessa kvinnor, tillsammans med många andra, har över huvud taget inte råd att investera i och konvertera till effektivare energilösningar.
Det är klart att regeringen har ett stort ansvar för att få till stånd mer av den här typen av energieffektiviseringar. Lars Johansson tar upp att man med den nya prismodellen räknar med att det ska bli 7 miljarder dyrare för alla hushåll.
Därför vill jag fråga statsrådet: Vad avser statsrådet egentligen att göra för privatkonsumtionen? Är den enda lösningen att fortsätta sänka skatterna, eller kan statsrådet tänka sig att i stället vända på kuttingen och använda pengarna till energieffektiviseringar?