KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Apoteket AB är ett fint företag som har fyllt sin funktion väldigt väl inom ramen för politiskt beslutade ramar.
Man kan fundera varför Eva-Lena Janssons argument inte kan tillämpas på fler områden, låt oss säga på livsmedelsområdet, bilförsäljningsområdet eller vad det nu kan vara. Vilka är de principiella grunderna?
Vi säger att läkemedel är en särskild vara som behöver omges med ett bestämt regelverk. Där tror jag att vi är överens. Sedan hamnar Eva-Lena Jansson i problem.
När hon ska argumentera vidare visar det sig att hon använder argumentet att monopolet är bättre som distributionskanal till de många människorna och når vidare. Då tycker jag att hon argumentationsmässigt hamnar i en svårighet. Om statliga monopol är bättre på att distribuera de här produkterna, varför är man inte bättre på andra produkter?
Det tycker jag är den principiella frågan. Vi skriver att det går att genom en prismodell frigöra ytterligare resurser genom att få en snabbare sänkning av kostnader för till exempel generika än vad man har kunnat inom ramen för det gamla systemet. Det hoppas jag att riksdagen kommer att fatta beslut om i morgon.
Därmed kommer det att frigöras pengar som kan användas för tillkomsten av nya apotek i områden där det i dag saknas apotek. Eva-Lena Jansson som försvarar den nuvarande modellen, som har kommit till vägs ände, blir svaret skyldig: Hur ska hon förklara för människor som kommer att få apotek att de med Socialdemokraternas politik inte skulle ha fått det?
Göran Hägglund (KD):
Jag vill stryka under det som Finn Bengtsson tar upp. Det här är en fråga som handlar om flera olika saker.
Jag väljer dock att förenkla en del och bortse från det betydelsefulla som Finn Bengtsson tar upp, nämligen vilket förtroende människor känner för hälso- och sjukvårdssystemet när det gäller förskrivna läkemedel och motivationen den enskilde har att ta ut det läkemedel som han eller hon har fått förskrivet, och gå till frågan om just ekonomin.
Vi har i dag ett system som fungerar så att vi från det offentligas sida har säkerställt att den enskilde personen aldrig kommer att behöva betala en högre kostnad än 1 800 kronor per år. Det finns ett högkostnadsskydd som säkerställer att också den med en mindre ekonomi inte kan få högre kostnader än vad man normalt sett kan klara av.
Det finns utöver detta en möjlighet till delbetalning som gör att man kan dela upp kostnaden per månad. Det säkerställer att man inte behöver betala mer än 150 kronor per månad. Utöver detta finns ett selektivt skydd för den enskilde som handlar om bistånd.
Jag kan svårligen se några ytterligare möjligheter att lösa detta. Skapar man nya generella regler skapar man också en risk för att systemet kommer att överutnyttjas eller användas på ett felaktigt sätt. Den selektiva lösningen innebär att man får underkasta sig en viss granskning av sin ekonomi.
Det handlar förstås inte ett dugg om att man skulle vara en dålig människa eller att man inte kan hantera sin ekonomi, utan det handlar om att man har så små ekonomiska resurser att man inte har möjlighet att ens betala den låga kostnaden på 150 kronor. Då finns det offentliga skyddet i form av bistånd. För den enskilde innebär det att man som yttersta åtgärd kan använda dessa resurser för att säkerställa att man ska ha tillgång till läkemedel.
Finns det andra idéer är jag beredd att diskutera dessa, men jag tror att den nuvarande ordningen är den klokaste som hittills har tänkts fram. Det är en ordning som också, såvitt jag förstår, Socialdemokraterna står bakom.
Göran Hägglund (KD):
Detta är en synnerligen betydelsefull fråga. En person som har ytterligt små eller inga marginaler har också rätt att få tillgång till den medicin som han eller hon behöver för att kunna få bot eller lindring i de problem som han eller hon har.
Som politiskt ansvariga måste vi hitta system som kan fungera någorlunda väl för många och också fungera för den enskilde personen. Det som jag beskrev i mitt förra inlägg handlar om det generella. Vi har ett högkostnadsskydd som är ofantligt generöst och som vi har alla skäl att vara stolta över i Sverige.
Vi har ett system som tar alla kostnader över 1 800 kronor per år. Utöver det har man hittat en teknisk lösning som möjliggör delbetalning. Jag har svårt att se hur man skulle kunna hitta ett medel utöver det selektiva vi har i form av bistånd - något för den som inte klarar av en kostnad på 150 kronor per månad.
Det skulle alltså vara något mellan biståndet och uppdelningen som skulle kunna fungera väl och låta sig fångas in av lagar, paragrafer, regelverk eller förordningar. Vi behöver fundera på vad som bäst hjälper de personer som befinner sig i den här situationen.
Om man har en ytterligt liten ekonomisk ram och inte klarar de 150 kronorna kanske man kan vända sig till socialtjänsten för att få möjlighet att samtala om sin ekonomi och hitta vägar ut ur den situation man befinner sig i. Det är ju inte säkert att det bästa är att hitta ytterligare en lösning som inte innebär en verklig lösning på personens ekonomiska situation.
Det gäller ju att hitta en väg att ta sig ur om man har hamnat i en skuldfälla och om man har rader av betalningsanmärkningar. Det gäller att man reder ut situationen så långt det är möjligt så tidigt som möjligt. Finn Bengtssons inlägg handlade om Tandvårds- och läkemedelsförmånsverket och deras beslut när det gäller subventioner av vissa bestämda läkemedel.
Jag tror att det är klokt att vi politiker klarar ut vår roll i sammanhanget när det gäller att skapa ett välgrundat regelverk inom vilket experter kan fatta sina beslut. Jag vet att Finn Bengtsson inte har någon annan uppfattning om detta.
Det behöver ständigt pågå en diskussion om vilka läkemedel som är de mest verksamma och effektiva och som kan motiveras ur ekonomi- och hälsosynpunkt så att man landar på en klok avvägning. Jag tror att det ständigt kommer att uppstå diskussioner om avvägningar när det gäller enskilda läkemedel. Det har förekommit i historisk tid.
Jag tror att det finns skäl att föreställa sig att de kommer att öka framöver i takt med att nya mediciner tas fram och utvecklas. En del av dem kommer att ha karaktären att vara livsnödvändiga - glädjande nog - en del andra kan vara sådana som behandlar sådant som är livsstilsrelaterat. Där har vi många svåra och spännande diskussioner framför oss.
Göran Hägglund (KD):
Jag vill också tacka för den här diskussionen. Jag tror att vi får skäl att föra den igen. Det är alltid värt att belysa situationen för människor som lever med de allra minsta marginalerna. Det finns alla skäl att fundera vidare.
Utöver de regelverk som jag har beskrivit tidigare och som jag tycker fungerar i huvudsak väl kan jag svårligen se några nya briljanta idéer som inte skapar ytterligare problem.
Om man har utomordentligt små inkomster och utgifter som är rimliga kan man av allt att döma få bistånd för att säkerställa att man får tillgång till de mediciner som man behöver för sitt välbefinnande. Så är regelverket utformat. Biståndsbedömningen kan kräva att den som har fasta tillgångar avyttrar dem.
Det är naturligtvis otroligt besvärligt och en knepig situation för alla. Det är svårt att se hur man ska kunna skapa generella regler som inte skapar större problem totalt sett. Efter de generella åtgärderna går man nu in på sådana selektiva åtgärder som jag har beskrivit tidigare.
Göran Hägglund (KD):
Finn Bengtsson har frågat mig vilket förhållningssätt jag har till de många initiativ från såväl professionen som myndigheter som nu engagerar sig i dialogen om vidareutvecklingen av vården i livets slutskede. Finn Bengtsson har också frågat mig om jag avser att agera för att regeringen tar initiativ till att i internationella sammanhang, exempelvis inom EU, väcka den större etiska frågan om värdighet i livets slutskede.
Som jag före middagsuppehållet beskrev i svaret på Ylva Johanssons interpellation har den medicinsk-tekniska utvecklingen inneburit möjligheter att rädda liv på ett sätt som tidigare inte varit möjligt. Samtidigt har denna utveckling inneburit att vi ibland ställs inför mycket svåra avgöranden om att avbryta en livsuppehållande behandling. Det är oerhört viktigt att det förs en öppen dialog i samhället i stort om dessa frågor.
Jag ser därför med tillfredsställelse att många nu deltar i den debatt som under senare tid har förts. När det gäller frågan om att på ett internationellt plan ta initiativ till att väcka frågeställningar kring värdighet i livets slutskede vill jag här peka på att flera internationella organisationer i olika sammanhang har behandlat detta ämne. Europarådet kom år 2003 med en rekommendation om palliativ vård 24). Även WHO har behandlat frågan.
Det är inte aktuellt för regeringen att nu ta upp frågan inom EU, bland annat av det skälet att planeringen av det svenska ordförandeskapet sedan länge är fastlagd.
Göran Hägglund (KD):
Det här är en stor och svår fråga som nästan varje människa vid någon tidpunkt under livet får skäl att ställa sig på ett lite närmare sätt än kanske på det vis som vi gör i riksdagens talarstol. Den debatt som har uppkommit under de senaste månaderna tror jag har en utomordentligt stor betydelse.
Det handlar om frågor som många gånger är sådana som vi värjer oss lite för eftersom de påminner oss om vår egen dödlighet och om att väldigt många människor avslutar sitt liv på ett sätt som man helst inte skulle önska. Likafullt är döendet en del av livet och någonting som vi alla måste förhålla oss till.
Det är därför av väldigt stor betydelse att denna diskussion har ägt rum. Jag tror att den i sig kommer att göra svenska folket och många debattörer väl rustade för många svåra etiska dilemman som kommer att behöva diskuteras framöver. Att hålla i gång den etiska debatten, inte minst om livets slut, tror jag har väldigt stor betydelse.
Finn Bengtsson tar också upp frågan om eutanasi, alltså ett självvalt livsslut, som ibland förs in som lösningen på allt. Men både jag och Finn Bengtsson ser stora problem på det området.
Det är knappast lösningen på den stora frågan som handlar om hur vi säkerställer ett värdigt döende och en värdig process i livets slutskede för den enskilda människan. Den diskussionen tror jag är ett stickspår som naturligtvis ständigt ska diskuteras.
Men min uppfattning är glasklar, nämligen att svensk hälso- och sjukvård ska stå på den enskilda människans sida och vara den som värnar livet snarare än den som förkortar livet för dem som har blivit gamla och för andra som ligger inför döden.
En ytterligare aspekt är möjligen att inom ramen för de svenska prioriteringarna när det gäller ordförandeskapet kommer ett av de teman som vi från svensk sida prioriterar att handla om ett hälsosamt och värdigt åldrande.
Det tangerar dessa frågor och låter sig naturligtvis inte enkelt bli föremål för beslut på den politiska nivån inom EU-gemenskapen, utan det handlar snarare om ett erfarenhetsutbyte och en diskussion om goda exempel och sådant som vi kan lära av varandra.
Detta område vet vi diskuteras i väldigt många olika länder liksom i vårt eget land. Därför är jag väldigt glad över att Finn Bengtsson tog upp denna internationella aspekt. Självklart kommer vi från svensk sida, bland annat i samband med internationella konventioner och i alla internationella konferenser där vi deltar, att företräda den syn som Finn Bengtsson och jag torde vara överens om.
Göran Hägglund (KD):
Jag tackar Finn Bengtsson för de varma orden. Detta är en fråga som jag tror lämpar sig utomordentligt illa för politisk pajkastning och politiskt käbblande. Det är en fråga som lämpar sig mer för de lågmälda samtalen och de begrundande diskussionerna. Jag tycker att Finn Bengtsson i detta sammanhang har bidragit till denna diskussion.
Jag tror att det finns skäl att anta att vi får tillfälle att diskutera denna fråga ytterligare som ingalunda får anses vara avslutad utan som ständigt behöver föras för att man ska hålla den etiska debatten i gång.
Göran Hägglund (KD):
Jag tackar Veronica Palm för frågan. Det som är bakgrunden till detta, och som vi ännu inte har berört i dagens diskussion, är att en åklagare menar att de som skriver ut preventivmedel till flickor som ännu inte har fyllt 15 år borde åtalas för medhjälp till våldtäkt.
Han menar att man främjar ett brott, att man därmed skulle vara medansvarig och att den som delar ut preventivmedel till en underårig underlättar för gärningsmannen att fortsätta med övergreppen. Nils Rekke, som är överåklagare hos riksåklagaren, har tagit tydligt avstånd från tankegångarna att det är så lagen ska tolkas.
Nils Rekke menar att ett åtal inte skulle ha någon som helst framgång i en domstol. Han menar också att det inte finns någon som helst grund för den oro som barnmorskor och andra kan känna för att de ska bli åtalade för att de skriver ut p-piller till flickor som inte har fyllt 15 år än.
Jag kan i den roll jag nu har naturligtvis inte vara den som kväljer dom eller klargör vad som skulle komma att gälla i ett rättsligt fall. Det vet Veronica Palm och alla andra som är samlade här i kammaren.
Däremot är det klart att detta aldrig någonsin har varit lagstiftarens intentioner eller tankegångar.
Vi menar förstås att man ska fortsätta på det sätt som man har gjort - att vara mycket aktiv i kontakten gentemot ungdomar, att ge de råd som yrkeskunskapen leder fram till och självfallet att skriva ut p-piller på ett sådant sätt att det kan förebygga oönskad graviditet också hos den som är under 15 år.
Det finns en rad andra saker som görs och som jag vill nämna i sammanhanget. Socialstyrelsen tittar på frågan och kommer även att titta på rättsläget och lagstiftarens intentioner. Man menar förstås att det måste vara viktigare att skydda unga flickor som redan är sexuellt aktiva mot oönskade graviditeter, och man kommer också att föra ett samtal med riksåklagaren.
Det är naturligtvis av stor betydelse att man så snart som möjligt kan sätta punkt för den här diskussionen och att unga tjejer kan känna trygghet i att det som har gällt också gäller för framtiden.
Alla de personer som är verksamma inom rådgivning och hälso- och sjukvård i övrigt gentemot unga personer ska veta precis vad det är som ska gälla och kommer att gälla framgent.
Göran Hägglund (KD):
Jag tycker att vi har något väldigt spännande och intressant framför oss när Anders Milton så småningom kommer att ha avslutat sitt och arbetsgruppens arbete, som alltså ska vara färdigt inom en och en halv månad.
Vi tror oss veta att tillgången på ungdomsmottagningar är en viktig faktor för unga personer när det gäller att komma i kontakt med vuxna personer som inte är de egna föräldrarna, där det ibland kan finnas begränsningar i möjligheten att föra ett öppet samtal. Det handlar om att prata med andra vuxna om svåra frågor som man kanske brottas med för egen del.
Ungdomsmottagningen på nätet är ett komplement som startades i slutet av förra året som syftar till att finnas där unga finns. Syftet är också att sänka trösklarna för rådgivning, hjälp och vägledning. I vissa fall handlar det kanske om att slussas vidare.
Där finns personer med gedigen utbildning som kan vara trygga bollplank för personer som kan befinna sig i ett utsatt läge. Jag tycker också att det finns skäl att påminna om att landets ungdomsmottagningar i dag i stor utsträckning besöks närmast enbart av unga tjejer. Killarna är ofta frånvarande.
Jag tycker att vi har ett problem i och med att killarnas bild av sexualitet och av relationer många gånger inte sätts av trygga vuxna utan av till exempel kommersiella intressen - genom porrfilm och porrtidningar. Där finns en manlig jargong som många gånger leder till ett beteende som vi inte vill ha eller se.
Därför är det viktigt att det finns trygga vuxna som kan föra samtalet. Ungdomsmottagningen på nätet är ytterligare ett sätt att försöka nå fler unga killar. Men jag tror att här också fordras att ungdomsmottagningarna arbetar på ett mer aktivt sätt gentemot pojkar för att fånga in deras resonemang så tidigt som möjligt.
Jag ser fram emot den utredning som Anders Milton gör, och jag ser med spänning fram emot de olika förslag som utredningen kommer att leda fram till.
När det gäller den nu uppkomna situationen kan man hypotetiskt tänka sig en situation där en person gör ett uttalande som inte är särskilt välgrundat men som ändå leder fram till att många inom den verksamhet som det handlar om känner oro: Kan jag göra på det sätt som jag har gjort tidigare?
Kan vi agera som grupp på det sätt som vi har funnit vara det bästa och som vi har tolkat är i enlighet med lagstiftning och föreskrifter och våra uppdragsgivare? Det är naturligtvis ytterligt bekymmersamt om sådana situationer inträffar.
Därför finns det alla skäl att inom ramen för vad som är möjligt att säga ändå slå fast att lagen är tydlig i det här avseendet och att överåklagaren hos riksåklagaren har varit väldigt tydlig om den möjliga uttolkningen av lagstiftningen.
Min rekommendation till alla de betydelsefulla vuxna som finns runt om i Sverige i form av barnmorskor på ungdomsmottagningar eller i andra sammanhang blir naturligtvis att man fortsätter att bedriva sitt betydelsefulla arbete på det sätt som man har gjort tidigare.
Göran Hägglund (KD):
Jag vill tillföra en aspekt som vi inte har berört här. Det är skolans viktiga roll. Alla barn och ungdomar kommer i kontakt med skolan. Det är självfallet ett bra tillfälle för samtal om de här frågorna och om sådant som många ungdomar funderar på.
Vi vet att det oftast inte räcker. Det når inte hela vägen, men det är viktigt att lägga en grund i form av kunskap och skapa en möjlighet till forum för samtal inom ramen för klassrumssituationen och i andra sammanhang. Elevhälsan, det vill säga skolhälsovården, är självfallet också viktig eftersom den möter barn och ungdomar.
Utöver det spelar ungdomsmottagningarna en väldigt stor roll. Jag föreställer mig att den utredning som Anders Milton kommer med inte kommer att föreslå att det ska bli färre ungdomsmottagningar utan snarare understryka betydelsen av dem, att de är öppna, att de är inbjudande och att de i bättre utsträckning än hittills också ska nå unga killar.
Jag tror att det är betydelsefullt. I de fall oönskade graviditeter uppkommer är det alltid två personer inblandade. Därför måste vi också nå pojkarna för att diskutera de här frågorna. Att skydda sig mot oönskad graviditet kan inte enbart vara en sak för kvinnan utan är självfallet också en sak för mannen.
Jag kommer självfallet att fortsätta att föra samtal i alla olika sammanhang om den viktiga roll som ungdomsmottagningarna och deras personal spelar för att skapa trygghet och ökad kunskap hos ungdomar på ett område som många grubblar över.
Göran Hägglund (KD):
Matilda Ernkrans har frågat mig när jag avser att ta initiativ till att stödet till ensamstående föräldrar i form av särskild föräldrapenning förbättras. Ensamstående föräldrars situation ser olika ut, och det kan finnas behov av hjälp och stöd när föräldrarna av olika anledningar inte kan ta hand om sina barn. Det finns flera sätt att stödja ensamförälderhushållen, och stödet inom familjepolitiken till ensamstående föräldrar har byggts ut under åren.
Som exempel kan nämnas att de tio så kallade pappadagarna inom den tillfälliga föräldrapenningen kan tas ut av annan än fadern i vissa situationer. Jag har ett flertal gånger i riksdagen redogjort för att ensamstående föräldrars situation är en fråga som är mycket angelägen i regeringens arbete, och jag anser att denna grupp behöver stöd i vissa situationer.
Det är därför viktigt att en ensamstående förälder som till exempel blir sjuk och därför inte kan ta hand om sitt barn inte ska hamna i en sämre situation än i en familj där det finns två föräldrar. Regeringen kommer därför, precis som Matilda Ernkrans skriver i sin interpellation, att under våren 2009 återkomma med ett förslag som stödjer ensamstående föräldrar i vissa situationer. Förslaget bereds för närvarande inom Regeringskansliet.
Göran Hägglund (KD):
Matilda Ernkrans fråga till mig i interpellationen handlar om när vi skulle komma med förslag i det här avseendet. "När avser socialministern att ta initiativ till att stödet till ensamstående föräldrar i form av särskild föräldrapenning förbättras?" var frågan. Mitt svar har varit att vi kommer att lägga ett förslag under våren som riksdagen ska ta ställning till och som kommer att träda i kraft den 1 januari 2010. Det beskedet gäller självfallet.
Matilda Ernkrans gör en beskrivning av tiden som har gått sedan december förra året som naturligtvis är ytterligt selektiv. Matilda Ernkrans torde veta att hela världen har drabbats av en kris som tillhör det ovanliga slaget, tack och lov, men som också naturligtvis slår hårt mot ett litet, exportberoende land som Sverige.
Det drabbar vårt land i många olika avseenden, och vi har en tung tid framför oss. Vi vet inte hur länge den kommer att vara eller hur djup den blir. Likafullt är det så att regeringen i höstens budget föreslog en lång rad förbättringar på välfärdens område. Vi har presenterat förslag som innebär att vi har en rejält expansiv budget i år, kanske den mest expansiva inom OECD-området.
Det här vet Matilda Ernkrans. Den fråga som hon ställe i sin interpellation handlade om när jag kommer att ta initiativ. Initiativet har tagits. Inom kort kommer en proposition att överlämnas till riksdagen, och sköter riksdagen sitt kommer detta att vara genomfört den 1 januari 2010.
Göran Hägglund (KD):
Efter den här utläggningen är det klart att man frågar sig: Löste Socialdemokraterna det här problemet under den tid som de själva satt i regeringsställning? Svaret på den frågan är nej, man gjorde inte det. Vi har ett underlag. Vi behöver alltså ingen extra departementsskrivelse, utan här finns den gamla Föräldraförsäkringsutredningens förslag som vi har som en grund. Den kommer att användas som en grund, som sagt var, men behöver förändras på en del punkter.
Vi kommer med ett förslag som kommer att innebära en proposition inom några veckor till riksdagen, och riksdagen kommer att kunna ta ställning. Det är rätt som Matilda Ernkrans säger att det säkert vore populärt hos många barnfamiljer om regeringen, utöver att en vanlig småbarnsfamilj har fått skattesänkningar på kanske 3 000 kronor per månad, gjorde ytterligare saker där. Men det handlar naturligtvis om att ta ansvar i en svår ekonomisk situation.
Därför vore det oklokt, som jag ser det, att nu lova till exempel stora barnbidragshöjningar eller andra reformer som innebär att man enbart späder på konsumtionen. Vi måste ta ansvar i en svår tid så att Sverige håller genom hela den här krisen som vi ännu inte kan bedöma djupet av eller långvarigheten i. Vi måste ta ansvar.
Det går inte att bara sprätta över pengar på ett oöverlagt sätt. Vi har identifierat ett problem som drabbar en del ensamstående föräldrar. Det problemet har vi arbetat fram en lösning på. Riksdagen kommer inom kort att få ta ställning till detta.