Ulla Andersson (V):
En dag som denna verkar det vara dags att påminna om vad de åtta borgerliga regeringsåren faktiskt innebar. De lämnade efter sig enormt stora budgetunderskott och en politik som innebar att inkomstskillnaderna ökade. Det genomfördes två stora så kallade jobbreformer. Den första, jobbskatteavdraget, var enligt Alliansen självfinansierad till en tredjedel.
Det var alltså en väldigt ineffektiv ekonomisk politik; två tredjedelar gick i stället till att öka inkomstskillnaderna. Den andra jobbreformen, sänkt arbetsgivaravgift för unga, kostade drygt 15 miljarder per år, vilket innebar mellan 1 och 1,4 miljoner per skapat jobb. Ofta var det jobb i hamburgerrestauranger.
Dessutom minskade skatteintäkterna per capita, vilket innebar att en historisk trend bröts. Under de tidigare 30 åren hade skatteintäkterna per capita ökat. Denna minskning betyder att det blivit mindre pengar till välfärden för var och en av oss. Herr talman! När vi lämnar våra barn till förskolan eller fritis på morgonen ska vi veta att de har det bra, för de är det allra bästa vi har. Vi vill veta att de har en utvecklande miljö och att personalen har tid med dem.
Om inte barnen har det bra mår vi inte bra själva heller. Och det är klart att man vill att ens åldrande mamma eller mormor, som alltid har ställt upp för en, ska ha det bra nu när hon inte riktigt klarar sig själv längre. Äldreomsorgen ska kunna erbjuda trygghet, omsorg och tid för vad mamma eller mormor faktiskt behöver.
Det är därför Vänsterpartiet har drivit och fått igenom mer pengar till välfärden - till vård, skola och omsorg - som nu ska få en permanent förstärkning på 10 miljarder per år. Det är den historiskt största satsningen sedan statsbidragssystemet infördes. Den behövs verkligen, för äldreomsorgens personal sliter hårt, har alltför lite tid och resurser för egen kompetensutveckling och styrs hårt av tidtagning.
De ekonomiska resurserna är fortfarande alltför knappa, trots det tillskott på 2 miljarder per år i riktade statsbidrag för personalförstärkningar som Vänsterpartiet har drivit igenom i tidigare budgetförhandlingar. Barngruppsstorlekarna i förskolan och på fritis är alltför stora, även om utvecklingen nu går åt rätt håll.
Jag kan lova att de 10 miljarderna kommer att göra nytta, inte minst i sjukvården men också förhoppningsvis i form av förbättrade arbetsvillkor i vård, skola och omsorg. I denna budget föreslås reformer som syftar till att minska inkomstskillnaderna, även om resultatet är mycket knappt.
Det är ändå slut på tiden när det lades fram statsbudgetar vars syfte var att öka inkomstskillnaderna, men mycket mer skulle självklart behöva göras för att omfördela. Jämlikhet har ju ett egenvärde i sig. Hur de ekonomiska tillgångarna i samhället fördelas påverkar oss alla. Det påverkar vilka investeringar som görs och hur ekonomins utfall blir. För många är det också en fråga om rättvisa.
En majoritet av befolkningen ser negativt på att klyftorna ökar. Men efter åtta borgerliga år har vi ett skattesystem som är riggat för de rika och vars syfte var att gynna dem med högst inkomster och mycket kapital. Det var de reformerna borgarna gång på gång lade fram.
Jag hade önskat och vi har kämpat för att den här regeringen skulle göra mer åt de orättvisor som i dag finns i skattesystemet, för det skulle behövas en skattepolitik som i sig syftar till att omfördela. De 10 procent rikaste har under lång tid sprungit ifrån och springer fortfarande ifrån den övriga befolkningen. Det är en utveckling som är dålig för ett lands ekonomiska tillväxt, för hälsan och för tryggheten.
I dagsläget kommer Sverige faktiskt inte långt efter USA när det gäller den andel av den totala förmögenheten som finns hos de 10 procent rikaste. Det skulle vi behöva göra något riktigt ordentligt åt. Denna budget innehåller dock en formel som förbättrar ekonomin för de mest utsatta, grupper som den borgerliga regeringen inte rört en tumme för att förbättra för; man har snarare jagat dem ihärdigt.
Nu kommer ett reformpaket för ökad jämlikhet, som innehåller ökat underhållsstöd för ensamstående föräldrar, höjd ersättning för långtidssjuka och höjt bostadstillägg, höjt bostadsbidrag för barnfamiljer och höjt flerbarnstillägg samt utökad rätt till deltidsstämpling i a-kassan.
Detta är reformer som gör att den ensamstående mamman kan köpa vinterstövlar till både barnen och sig själv, som förbättrar ekonomin för en kvinna som intensivt jagar heltidsarbete och som får den sjuka att känna något förbättrad ekonomisk trygghet. Dessutom kommer skatteflyktingarna att jagas intensivt.
De ska också bidra till cancervård, barnens skolgång, de vägar de åker på och den förlossnings- och sjukvård de utnyttjar. De ska faktiskt bidra till samhällsbygget; de ska inte slippa undan. Det utanförskap som skatteflyktingarna befinner sig i måste få ett slut. De borgerligas budgetmotioner är en tävlan i vem som kan sänka skatten mest.
Deras stora gemensamma paradgren är självklart skattesänkningar, som bland annat finansieras genom besparingar på sjuka och arbetslösa. Om sjuka och arbetslösa blir fattigare verkar det nämligen som om de - hux flux! - bara blir friska och får jobb.
Men det är också utökade bidrag - ursäkta, jag menar avdrag - för städning hemma och renovering av villans kök, medan stora neddragningar görs i stödet för att bygga hyresrätter till rimliga hyror och för att bygga bort bostadsbristen. Så kan man också prioritera, och det är väl så man gör när man är ett högerparti.
Trots att näringslivet inte får tag i den arbetskraft man behöver på grund av att de arbetslösa inte har den kompetens som efterfrågas sparar de alla på arbetsmarknadspolitiska utbildningar, liksom på högre utbildning. Det är inte bra för vare sig arbetslösheten, sysselsättningen, samhällsekonomin, tillväxten eller företagen.
Liberalerna föreslår kraftigt ökade inkomstskillnader genom enorma skattelättnader för dem som har högst inkomster. De drivs av tesen "ju större inkomstskillnader vi har, desto bättre". De gynnar välavlönade och höginkomsttagare, men på bekostnad av kvinnor.
Centern är det borgerliga parti som totalt sett sänker skatterna mest, och det hela finansieras bland annat genom stora besparingar på sjukvård och omsorg - besparingar som motsvarar löner för 10 000 sjuksköterskor eller 15 000 undersköterskor. Men Sverigedemokraterna slår dem alla när det gäller skattesänkningarnas volym. Samtidigt som de ökar straffbeskattningen av sjuka och arbetslösa har de också de största neddragningarna i kommunsektorn.
Det ökade statsbidraget på 10 miljarder, de så kallade välfärdsmiljarderna, som vi och regeringen föreslår att kommunsektorn ska tillföras nästa år och åren framöver gör de borgerliga partierna helt olika bedömningar av. Liberalerna säger blankt nej, liksom Kristdemokraterna. De tycker att välfärden behöver spara i stället. Äldreomsorgen, förskolan och skolan har tydligen för mycket resurser, enligt dem, tvärtemot vad stora delar av befolkningen faktiskt tycker.
Centerpartiet föreslår besparingar på ungefär 34 miljarder de kommande fyra åren. Med högern kan vi vara övertygade om att det alltid finns en strävan bakåt i tiden, till tider då otrygghet ska råda, inkomstskillnader ska växa och gro, människor ska veta sin plats och det gemensamma samhället krympa - ja, om det inte är för ökade avdrag för de rikaste, förstås.
Vår strävan är en ekonomi för alla, och den budget som det nu ska beslutas om tar steg framåt med ökat bostadsbyggande, mer resurser till sjukvård och äldreomsorg, mer resurser till våra barn i förskolan och på fritis, till de deltidsarbetande kvinnorna och till ensamstående mammor och barn, som kommer att få det bättre, liksom långtidssjuka.
Det är en helt annan inriktning på den ekonomiska politiken än vad de borgerliga partierna hade. Och visst, det finns väldigt mycket kvar att göra, inte minst för att skapa hopp, framtidstro och ett stabilt samhällsbygge med jämlikhet i fokus. Jag yrkar bifall till förslagen i betänkandets olika delar.