Magdalena Andersson (M):
I det här betänkandet behandlas motioner som rör både diskriminering och jämställdhet. Alla motioner föreslås i vanlig ordning bli avslagna. När det gäller frågorna om diskriminering hänvisar man från majoritetens sida till Diskrimineringskommitténs nyss lämnade slutbetänkande, och när det gäller jämställdhet hänvisar man till en proposition som precis håller på att behandlas i arbetsmarknadsutskottet.
Att man inte kunde avvakta med de här jämställdhetsmotionerna och behandla dem tillsammans med den avlämnade propositionen är något som väl allra bäst förstås av någon annan. Jag har svårt att förstå denna tingens ordning men får väl tro att det ligger någon sorts högre vetenskap i detta. Nåväl, med det kunde man lockas att avstå från att diskutera de förslag som ändå förs fram i motionerna, men jag tänkte i alla fall kommentera de här områdena något.
Vad gäller jämställdhet ser jag dessutom fram mot ytterligare en diskussion och debatt om ett par veckor här i kammaren. Under lång tid har Moderaterna och även andra partier haft synpunkter på de olika ombudsmännen och de olika lagstiftningar som gäller. Vi menar att all diskriminering, oavsett motiv, är avskyvärd.
Men steg för steg har lagstiftningen blivit alltmer komplicerad, oöverskådlig och svårtolkad. Som vi ser det har det inte funnits någon sorts hållbara motiv för att dela upp diskrimineringslagstiftningen i olika grupper, som det nu är, och på så vis också märka ut människor beroende på vilka grunder de har blivit diskriminerade på.
All diskriminering både kan och ska behandlas på samma sätt av lagstiftaren. Därför ska en sammanhållen, tydlig och enhetlig diskrimineringslagstiftning införas, menar vi. Vi är därför positiva till Diskrimineringsutredningens förslag om att slå samman de fyra ombudsmännen till en enda myndighet, Ombudsmannen mot diskriminering.
I och med det sänder man en tydlig signal till alla berörda att diskriminering, vad den än kan hänföras till, ses som precis lika allvarlig från lagstiftarens sida. Med en sådan lag skulle man också tydliggöra att diskriminering inte kan accepteras. Det skulle också vara, tycker vi, ett vassare redskap i kampen mot diskriminering.
Förutom det bidrar en sammanhållen lagstiftning till att det blir enklare, inte minst för de mindre företagen, att både förstå och efterleva diskrimineringslagstiftningen. Detta föreslår Diskrimineringsutredningen. Alliansens partier ställer sig bakom det förslaget. Det är synd, fru talman, att vänsterkartellen i utskottet inte vågar sätta ned foten i frågan utan väljer att passa. Man hänvisar till pågående arbete.
Ett tydligt besked från arbetsmarknadsutskottet skulle kanske ha varit en god vägvisare till dem som har att bereda frågan. I betänkandet tas också frågan om etnisk diskriminering upp, men också där passar man från vänsterkartellen.
Det finns flera motioner som föreslår ett införande av anonymiserade anställningsförfaranden, att avidentifiera ansökningshandlingar, men man väljer att inte här och nu ta ställning. En tidigare riksdagsledamot som jag träffade i dag berättade för mig att han alldeles nyligen har mött en person som kommer från Vitryssland. Han har motsvarande fil.mag.
från Ukraina, han har två examina i Sverige, han talar två slaviska språk, engelska och tyska förutom svenska - han är en finansanalytiker som inte kommer intill. Vi har alla träffat någon med ett precis likadant öde.
Nog är möjligheten för honom och för andra att komma fram till anställningsintervjustadiet mycket större och mer trolig med avidentifierade handlingar! Det är trist att det är så, men det är dumt och onödigt att blunda för att det faktiskt förekommer etnisk bortsortering på arbetsmarknaden.
Bättre då att försöka göra något åt saken än att fortsätta passa. Fru talman! Det finns motioner i betänkandet som också tar upp frågan om positiv särbehandling. Det gör Diskrimineringskommittén också. Där föreslås att positiv särbehandling på grund av etnicitet och kön ska vara tillåten i arbetslivet. Moderaterna motsätter sig det.
Vi menar att det inte har räckt med de åtgärder som hittills har vidtagits, men vi är av den bestämda uppfattningen att de problem som en positiv särbehandling skulle medföra är så stora och skulle skapa så stor rättsosäkerhet att de inte på något sätt uppvägs av de fördelar som Diskrimineringskommittén pratar om. Det räcker med att peka på att positiv särbehandling alltid är diskriminering.
Att positivt särbehandla någon innebär att man missgynnar en annan. Då saknas lika skydd för individer, och vi är tillbaka på ruta ett - inte för den som blev positivt särbehandlad, men för den som fick stå tillbaka. Fru talman! Sverige är på många sätt ett bra land att leva i för både män och kvinnor.
Att vi har en utbyggd barnomsorg och en skola som fungerar, även om den inte gör det för alla, bidrar till att minska skillnaderna mellan män och kvinnor. Att män och kvinnor inte heller sambeskattas har varit centralt för att kvinnor arbetar i större utsträckning än i många andra länder. Däremot är det tydligt att det kvarstår allvarliga jämställdhetsproblem i Sverige.
Kvinnor tjänar mindre än män, arbetar mindre och i större utsträckning i yrken med lägre löner. Kvinnor äger mindre än män. Kvinnor äger bara en femtedel av företagen, och en genomsnittlig kvinna i förvärvsaktiv ålder äger ungefär hälften av vad motsvarande man gör. Andelen kvinnliga företagare med anställda har minskat drastiskt de senaste tio åren.
Mellan 1994 och 2004 sjönk den med 17 %, och Sverige ligger nu på en inte alls smickrande 23:e plats av 25 möjliga i EU i fråga om kvinnliga företagare. Kvinnor har i Sverige mindre makt och resurser än män. Kvinnor är underrepresenterade som chefer och i andra ledande befattningar. Kvinnor får ofta sämre sjukvård och är oftare sjukskrivna. Kvinnor är också dubbelt så mycket sjukskrivna som män.
I dag är det kvinnor som står för två tredjedelar av alla sjukskrivningsdagar och som är överrepresenterade bland de förtidspensionerade. Hela 64 % av kvinnors diagnoser rör stressrelaterade besvär, utbrändhet eller värk i rörelseorganen. Det är kvinnor som drabbas av det ökade våldet. Våldtäkterna ökade 2005 med 32 %.
Kvinnor känner sig ofta otrygga och rädda för att gå ut ensamma på kvällar och nätter, detta trots att vi vet att merparten av våldet mot kvinnor begås i det egna hemmet av en närstående man eller kvinna. Men vad hjälper den kunskapen den kvinna som lever i ett tryggt förhållande men med upprepade våldsbrott i sin nära omgivning? Det är ingen underdrift att säga att regeringen har misslyckats med jämställdhetspolitiken.
Finansdepartementets bilaga om fördelningen mellan män och kvinnor som publicerades i budgetpropositionen i höstas visar på omfattningen av detta misslyckande. Där kan man läsa att kvinnor utför påtagligt mer av hemarbetet än män och arbetar mer halvtid och deltid än män. Sysselsättningen är lägre bland kvinnor. Arbetsmarknaden är starkt könsuppdelad.
I kommun- och landstingssektor är det kvinnorna som utgör 80 % av de anställda medan 80 % av männen finns i den privata sektorn. Kvinnor tjänar mindre än män, som jag sade. Kvinnor har i genomsnitt löneinkomster på 158 000 om året medan männen i snitt tjänar 238 000. Bara hälften så många kvinnor som män har inkomster från företagande.
När vi då läser utskottsbetänkandet på s. 31 kan vi se vad FN:s kommitté mot diskriminering har att säga om vårt land. Där har man uttryckt oro över att lönegapet mellan kvinnor och män i Sverige inte har minskat under de senaste tio åren. Man uppmanar regeringen att anta handlingsplaner och vidta aktiva åtgärder för att bekämpa lönediskriminering av kvinnor.
Den socialdemokratiska regeringen och stödpartierna har haft tolv år på sig att åstadkomma den jämställdhet de säger sig värna om, men i stället har klyftorna ökat. Fru talman! En av de viktigaste jämställdhetsåtgärderna är att bryta upp monopolen inom kommuner och landsting för nya idéer och kvinnliga företagare.
Att majoriteten fortfarande håller fast vid gamla skrivningar om att konkurrensutsättningar inte är den givna lösningen eller att JämO har fått ökning av sitt anslag gör i alla fall mig ganska uppgiven. Ökad konkurrensutsättning inom kvinnors expertområden, verksamheter som äldreomsorg och sjukvård, skulle kunna utveckla den traditionellt kvinnliga arbetsmarknaden.
Att öppna upp de offentligt finansierade välfärdstjänsterna för en riktig, reell konkurrens och privat företagande hos de kvinnor som är verksamma där, det är att ta till vara den tillväxtpotential som finns. Vi moderater vill öka möjligheten för kvinnor att göra lönekarriär och bryta den manliga dominansen inom företagandet. Fler kvinnor borde få chansen att utvecklas inom sina yrken och ta sig uppåt på karriär- och lönestegen.
Det skulle också innebära fler kvinnliga förebilder inom sektorer som tidigare varit förbehållna männen och på lång sikt också bidra till en rejäl, riktig och hållbar jämställdhet. I dag är mer än hälften av Sveriges yrkesarbetande kvinnor hänvisade till den offentliga sektorn som arbetsgivare och saknar i praktiken tillgång till en fri arbetsmarknad.
Det som, paradoxalt nog, var tänkt att underlätta för kvinnor har blivit en kvinnofälla. Vi ser ett större behov av vård- och omsorgstjänster i framtiden. Att efterfrågan på en tjänst ökar brukar innebära att lönerna ökar, om konkurrensen fungerar på arbetsmarknaden. Men eftersom det är så att kvinnor i hög grad jobbar i offentlig sektor med bristfällig konkurrens eller ingen konkurrens alls blir det inte samma effekt.
Därför är det självklart att det bör ges möjligheter för mer konkurrens på området. Att vi också föreslår en skattesänkning för införande av hushållsnära tjänster behöver jag knappast tala om, herr talman. Det gör vi självklart - allt för att underlätta för kvinnor. Herr talman! I detta betänkande har Moderaterna ett flertal reservationer, men för tids vinnandes skull nöjer jag mig med att yrka bifall till reservation 5.