Fredrik Reinfeldt (M):
Om vi antar att denna interpellation är väckt i akt och mening att slå vakt om ett instrument som ska användas på ett riktigt sätt kanske det ska påpekas att man då lämpligen bör hålla debatten till det som interpellationen handlar om, så att det inte blir någon bred beskrivning och återgivande av utfrågningar i EU-nämnden eller någon sorts försök att ta in andra typer av frågor. Annars blir det som för interpellanten själv, att han inte kan hålla sig inom de gränser som han försöker sätta för andra.
Den fråga man måste ställa sig efter att ha lyssnat på Bosse Ringholm är: Är det ett väldigt ovanligt förfarande att man lämnar ifrån sig en interpellation som riktas direkt till statsministern? Jag har vid flera tillfällen återgivit för kammaren att har det skett någonting med den nya regeringen är det att vi har gått i riktning mot att vi har en statsminister som faktiskt svarar på interpellationer och därmed bryter en socialdemokratisk tradition, som såg annorlunda ut.
Göran Persson svarade inte på interpellationer under sin tid som statsminister mellan 1996 och 1998. Perioden 1998-2002 framställdes 61 interpellationer till Göran Persson, och han svarade på 0. Under mandatperioden 2002-2006 framställdes 62 interpellationer, och Göran Persson svarade på 6. Alla dessa 6 tillkom efter att en interpellant från det borgerliga lägret hade ställt frågan varför Göran Persson inte svarade på interpellationer.
Jag kan också notera att 15 interpellationer har ställts till mig under den här mandatperioden, och jag har nu svarat på 5. Om Bosse Ringholm fortsätter i samma ärende kan jag snart, när jag har svarat på den sjätte, innan ens två år har förlöpt ha prickat av lika många interpellationer som Göran Persson svarade på under tio och ett halvt år som statsminister. Och nu står Bosse Ringholm här och talar om att det är något unikt som har skett, någonting som är konstigt.
Men det blir ännu märkligare om man går igenom hur det har sett ut när Göran Persson ägnat mycket tid åt att inte svara på interpellationer. Under det sista riksmötet som statsminister fick Göran Persson 15 interpellationer, och han lämnade ifrån sig merparten. Och, hör och häpna, 6 av dem överlämnades till Bosse Ringholm! Bosse Ringholm är faktiskt en av dem som mest frekvent har ägnat sig åt att svara på andras interpellationer.
Frågan som ställs bör besvaras av mästaren själv, den som vet mer än någon annan varför man svarar på andras interpellationer, nämligen Bosse Ringholm.
För att visa poängen med detta att det är direkt riktade frågor som hänför sig till vad statsministern har för ansvar kan vi bland annat notera att Stefan Attefall den 17 maj 2005 framställde en interpellation till statsminister Persson om förtroendet för Regeringskansliet och vilka direkta åtgärder statsministern personligen avsåg att vidta för att bringa klarhet i bland annat statssekreterare Lars Danielssons förehavanden på annandag jul 2004.
Det finns en liknande interpellation som väcktes dagen efter av Allan Widman, Folkpartiet, som också frågade efter direkta åtgärder som statsministern vidtagit för att försäkra sig om att han själv fått fullständigt korrekt information av Lars Danielsson om telefonsamtal och andra förehavanden. Detta skulle falla direkt inom definitionen av vad Bosse Ringholm med högstämd röst just har berättat är ett måste att klara av. Men, hör och häpna, Göran Persson svarade inte på de här frågorna! Och det blir ännu värre! Vet ni vem som svarade på interpellationerna?
Bosse Ringholm! Bosse Ringholm svarade i Göran Perssons ställe och står nu här och påstår att det är jag som har en avvikande attityd. Förklara för alla nu, Bosse Ringholm, hur ni resonerade i den förra regeringen när frågor direkt riktade till statsministern besvarades av Bosse Ringholm! Då blir det en mer begriplig debatt.