Lena Hallengren (S):
Låt mig gärna säga att strategin inte går ut på att människor bara frivilligt ska sköta sig. Det är inte den strategi som vi har valt, utan den handlar just om en kombination, precis som jag skrev i mitt skriftliga svar på interpellationen. Det finns delar där vi reglerar och där vi förbjuder, men det finns naturligtvis också områden där lagstiftningen inte når in.
Jag tror nog att Mikael Strandman kan vara överens med mig när det till exempel handlar om privata sammankomster och hur man ska kontrollera hur många man har i sitt eget hem. Det är en fråga om samvete och moral, men det är förstås också en fråga om att man ska ha kunskap, att man ska förstå hur viruset sprids och att man ska avhålla sig från det. Den andra delen handlar om arbetsplatser, där vi också vet att risken för smittspridning är stor.
Det är skälet till att så många ombeds att arbeta hemma och skälet till att de offentliga aktörerna, myndigheterna, ska gå före och visa på det goda exemplet. Det är väldigt viktigt att få beskriva strategin på det sättet. Jag tycker att Mikael Strandman kunde hålla sig för god för att beskriva det som att statsministern rumlade runt i julhandeln. Men jag tycker att tonen ändå var väldigt resonerande.
Jag tror att det är viktigt, för det är inte så att en strategi är fastslagen och inte går att ändra. En strategi är ju ett förhållningssätt, någonting att hålla sig i. Precis som Mikael Strandman sa inledningsvis är det bra om man slipper all den där kontrollen och ordningsmakten.
Jag tror verkligen inte att det är det som vi ska ha den svenska ordningsmakten till, och även om det vore så skulle faktiskt uppdraget vara dem helt övermäktigt. Det går på något sätt inte bara ut över ordningsmakten, utan successivt hamnar vi då i ett läge i samhället där vi ska övervaka varandra, ta bilder på varandra och anmäla varandra. Jag tycker att det skulle kännas väldigt olyckligt om det var där vi hamnade.
Om Mikael Strandman vill hänga upp hela elva månaders pandemihantering, strategi och agerande på det som uppdagades under juletiden, som jag tror att alla de som har blivit omnämnda har kommenterat, tycker jag nog ändå att man får ha lite proportioner, Mikael Strandman, när man talar om att förändra strategier. Vi hade en utveckling under jul- och nyårshelgerna som jag tycker att hela svenska folket och alla verksamheter ska ta åt sig av.
Jag hoppas verkligen att det är vårt gemensamma beteende som har gjort att vi nu förhoppningsvis har en lite mer positiv utveckling. Men om vi släpper på det och tänker att nu är det fritt fram, att jag kan strunta i de där restriktionerna som ingen kommer att se om jag bryter mot, är risken stor att vi kan få en ny uppgång. Där ska vi absolut inte hamna. Bilden är inte att vi har fått en situation där människor inte känner förtroende för den svenska strategin.
Men vi har ett läge i Sverige, liksom i övriga Europa, som man i andra länder kallar för pandemic fatigue - att man faktiskt är ganska trött på pandemin. Det är det som vi kämpar mot nu.
De åtgärder vi behöver vidta kanske behöver se annorlunda ut, inte bara utifrån vad vi vet om viruset och vad som händer i vår omvärld utan också utifrån vad människor behöver för att orka upprätthålla ett beteende som gör att vi får rätt effekter.
Jag vill avsluta detta inlägg med att säga att det är viktigt att målsättningen är att vi ska få effekter i samhället av mindre rörelser, mindre trängsel, färre sociala kontakter och uppmaningar att i huvudsak umgås och ha nära fysisk kontakt med dem i det egna hushållet. Det är väldigt avgörande och kommer att vara det under lång tid framöver.