Lennart Pettersson (C):
Jag vill börja med att citera en tidigare statsminister: "Den som är satt i skuld är icke fri." Det är nog så sant. Därför är det pågående arbetet i Regeringskansliet med propositionen om bättre möjligheter till skuldsanering mycket viktigt, och det är angeläget att en förändring kommer till stånd.
Det finns för många människor i Sverige som har tappat sin framtidstro på grund av att de inte har någon möjlighet att bli av med sina skulder utan får leva på existensminimum under resten av livet. Ett tungt vägande skäl för en förändring, utöver livskvaliteten, kan vara rättvisan. Jag jämför då med aktiebolag, där man från en dag till en annan kan bli helt skuldfri. Livet går sedan vidare för företagsägaren, som kan starta om på nytt.
Konkurs ger nämligen den möjligheten. Det blir rent bord. Det är dock andra förutsättningar för en privatperson eller om man driver enskild firma. Okej, man kan gå i konkurs, men man blir inte av med sina skulder. Däremot finns skuldsanering, men precis som med ackord för företag finns det en skuld kvar att betala.
För att det ska vara meningsfullt måste både fordringsägare och betalare se till att det är en lyckad lösning. Regelverket är kanske onödigt hårt i dag, och det kan behövas vissa lättnader, både för att de som är skuldsatta ska kunna få en dräglig tillvaro under sin livstid och för att fler ska få betalt för åtminstone delar av sina fordringar.
Däremot vill jag mycket tydligt markera att det inte får bli så enkelt att bli skuldfri att det minskar riskbenägenheten och att folk struntar i att betala sina skulder. Det är också skillnad på dem som inte vill - och det finns sådana - och dem som inte kan betala. Dessutom är det så som Anti Avsan sade, att det finns fordringsägare som vi också har att ta hänsyn till i lagstiftningen.
Det är inte kul att bli blåst på pengarna när man har utfört ett arbete eller när man har sålt en vara. Det finns förlorare på den sidan också. En av våra viktigaste uppgifter som politiker är ju att väga olika intressen mot varandra och på så sätt skapa en bra balans i samhället. Fru talman! I dag är det kommunerna som har hand om skuldsaneringen åt enskilda. Som centerpartist tycker jag om att tänka nytt.
Det är kanske dags att öppna för privata alternativ. Det är kanske så att många fler skulle våga vända sig till privata företag för att få hjälp med att klara upp sin besvärliga ekonomi. Det finns dessutom en mellangrupp som inte är i behov av gode män och som inte uppfyller kraven på skuldsanering. Med rätt råd och rätt hjälp skulle man dock kunna rädda många och förbättra läget för dem.
Jag har ett exempel där jag själv ryckte in för några år sedan. Det var en ung människa som av olika anledningar hade fått skulder på upp emot 100 000 kronor. Han hade inte betalat sin hyra och blev följaktligen av med sin lägenhet. På några dagar kartlade vi skulderna, och eftersom den här personen hade arbete och dessutom anhöriga som var beredda att gå i borgen för ett lån löste vi upp hela situationen.
Med lite hjälp och med viss kunskapshöjning om konsekvenserna av att inte sköta sin ekonomi har det därefter fungerat alldeles utmärkt. Jag tror att det finns många fall som liknar detta och där ett tidigt ingripande skulle kunna rädda många från att hamna i en skuldfälla som de sedan inte kommer ur. Jag tycker synd om framför allt de ungdomar som drabbas på grund av att de under sin uppväxt inte har fått den kunskap de behöver när det gäller pengar.
Jag har tidigare motionerat här i riksdagen just om att privatekonomin behöver föras in på schemat i skolan, och jag har kvar den uppfattningen. Min bedömning är att samhällskostnaden för utbildning, tidiga insatser och skuldsanering är långt mycket lägre än de kostnader som uppstår i form av försörjningsstöd, bostadsbidrag, underhållsbidrag med mera.
Till det kan vi lägga kostnader för sjukskrivningar, för det är faktiskt många som mår dåligt på grund av sin dåliga ekonomi. Därutöver finns det ett antal detaljer i olika lagar, eller kanske förordningar, som kan behöva ses över. Det ska kanske vara så att det alltid är den ursprungliga skulden som ska betalas först.
Det ska kanske vara möjligt att betala av de små skulderna i sin helhet först, för att därefter koncentrera sig på de större - allt för att få ned räntekostnader och avgifter. Det ska kanske inte med automatik utgå ränta på ränta på utmätningskostnader och andra avgifter. Med sådana ändringar tror jag dessutom att en hel del oseriösa inkassobolag skulle försvinna, och det är väl ingen som skulle sakna dem. Fru talman!
Det finns ett flertal motioner om att det inte ska vara möjligt att mäta ut en bostad om det rör sig om mindre belopp. Jag tycker att det framgår mycket tydligt av texterna i betänkandet att det redan i dag är så både i lagstiftningen och i den praktiska handläggningen på Kronofogdemyndigheten. Det finns därför inga skäl att förändra lagen i den delen.
Samtidigt är det rimligt att familjer ibland får acceptera att flytta till en billigare bostad om de inte har skött sin ekonomi. Återigen: Det finns en motpart som har förlorat pengar, och varför ska den fortsätta förlora pengar för att någon inte vill? Däremot tycker jag att det finns ett bra förslag i Carina Mobergs motion, nämligen att de som bor i egnahem ska ha samma skydd som de som bor i bostadsrätt.
Jag har aldrig förstått att man ska ta hänsyn till barn som bor i bostadsrätt men inte till barn som bor i villa. Det ska inte vara någon skillnad. När vi nu dessutom har infört en ny upplåtelseform, ägarlägenheter, är det än mer motiverat att göra en översyn av lagen och tillämpningen. Jag utgår ifrån att regeringen tar till sig denna typ av skiljelinjer och arbetar för en förändring även om det är så att vi inte behöver göra något tillkännagivande.
Till sist, fru talman, vill jag yrka bifall till förslaget i utskottets betänkande och avslag på samtliga motioner och reservationer.