Beatrice Ask (M):
Det är riktigt att det behövs mer forskning på det här området. Däremot finns det inte bara en forskare. Bryggan har en bra uppdatering av forskningsläget på sin hemsida, både svensk forskning och internationell forskning, men det finns naturligtvis mer att göra på det här området. Det är också riktigt att så många som 8 000 barn har föräldrar i fängelse, så vi pratar om en ganska stor grupp.
Nu går interpellanten mer över till polisens ingripanden, och därför vill jag gärna påtala att det i polisens grundutbildning finns en hel del moment som tar upp barnperspektivet. Polisen har en handbok vad gäller brott i nära relationer som ofta är någonting som direkt rör barn och där ingripande sker i familjesituationen. Där finns det också ett kapitel som särskilt handlar om hur barn ska bemötas.
Det finns också riktlinjer och handledning för hur en sådan här analys ska utformas utifrån det polisiära perspektivet, oavsett barnets roll i sammanhanget. Man har också genomfört en förstudie Brott mot barn på Rikspolisstyrelsen som skulle läggas fram för metod- och utrustningsrådet i slutet av maj, så det har antagligen redan gjorts.
Ett av förslagen i den rapporten är att man ska ta fram en nationell handledning för hur en barnkonsekvensanalys ska utformas för att vi ska få en bättre enhetlighet i landet. Polisen har också i sina grundregler att utgå ifrån barnperspektivet där så är möjligt.
Jag menar därför att just polisen har väldigt tydliga riktlinjer och också har utvecklat sin förmåga att ta fram underlag och hjälp till dem som ska ingripa och agera för att den traumatiska situationen för barn ska göra så liten skada som det bara går. Nu är ju grundskadan den att någon av föräldrarna är misstänkt för ett allvarligt brott där ingripande kan ske.
Man ska också vara klar över att de här barnen ibland lever i miljöer där det väldigt ofta är traumatiska situationer att hantera. Det är alltså väldigt komplicerat. När det gäller Kriminalvården menar jag att man också där har utvecklat sin förmåga. Jag beskrev det i mitt tidigare inlägg, både detta med att det finns ett barnombud på varje anstalt och att man arbetar för att ha besöksrum och hitta rutiner.
Men det utgår hela tiden från barnets perspektiv, det vill säga, man försöker i samråd med socialnämnd och eventuellt anhöriga att reda ut om barnet verkligen vill komma till anstalten på besök och om det är lämpligt att barnet och föräldern ses. I många fall är det ett ensidigt intresse hos den intagna som möjligen vill återupprätta någon typ av relation till barnet. Det är ju inte alltid så den har varit smärtfri tidigare under resans gång.
Det här är alltså komplicerat, men jag menar att båda dessa myndigheter arbetar väldigt seriöst med den här viktiga frågan. Skälet till att den är viktig, och det är därför bra att Hillevi Larsson lyfter upp den, är att vi vet att barn som lever i miljöer där det förekommer kriminalitet och där man utsätts för trauman av olika slag kan ha en större risk att själva få problem framöver.
Om man kan minska de problemen genom att agera på ett konsekvent och bra sätt är det naturligtvis bra. Jag tror också att den allmänna informationen till barn och framför allt till ungdomar i dag är bättre än tidigare. Däremot finns det naturligtvis en komplikation i att ge ett barn saklig information i det enskilda fallet. Ibland kan det också vara en risk att göra så.