KBLab/rixvox huggingface dataset:
Esabelle Dingizian (MP):
Tack, ministern! Jag förstår att ministern vill göra något åt detta, och jag förstår också att den nya gymnasieskolan och grundskolan kommer att bidra. Men vi har inte råd att vänta nio år.
Vi har ju ungdomar som i dag går i skolan först har gått flera år i den så kallat sämre skolan. Med ministerns logik kommer det alltså att ta nio år innan vi får ungdomar som så att säga klarar sig bra. Miljöpartiet talar inte om att förstatliga.
Vårt förslag om att prao ska vara obligatoriskt handlar inte om att skolan ska förstatligas utan just om att det ska vara en rättighet för ungdomar att få prao. I dag finns det ungdomar som inte ens börjar gymnasiet.
Vi talar nu om en gymnasieskola som är yrkesinriktad och enklare än den som var, men vi måste få ungdomarna att komma dit. Det finns ett helt gäng som inte ens når gymnasieskolan. Skolministern talar om studie- och yrkesvägledning. Jättebra! Vi tycker att det är bra och föreslår förstärkningar där.
Problemet är att ministern inte vill erkänna att det finns problem. Jag tittar på statistiken från 2003 och 2011. Den ser precis likadan ut när det gäller andelen studie- och yrkesvägledare. Den var 0,17 per 100 elever, och i dag är den 0,19.
Andelen studie- och yrkesvägledare med kompetens för sitt uppdrag var 60 procent år 2003. I dag är den 64 procent. Det innebär att 34 procent av ungdomarna möter en studie- och yrkesvägledare som inte ens har en utbildning. Hur ska ungdomar kunna klara sig i denna djungel innan de möter gymnasieskolan?
Dess värre hör vi redan nu att avhopp från den nya gymnasieskolan har kommit. Ungdomar i den nya gymnasieskolan med behörighet och som har sökt till nationella program - detta är för övrigt en fråga jag har ställt skriftligen till ministern - hoppar av. Vart ska de ta vägen - raka vägen till Arbetsförmedlingen? De får ju inte komma in i de nya fem programmen.
Utvecklingen kan inte förändras från den ena dagen till den andra bara för att vi får en ny gymnasieskola. Det finns strukturer därute som behöver förändras. Under hela våren har jag besökt olika skolor och sett hur det ser ut på riktigt.
Det är enkelt att stå här och prata och säga att det hela hur som helst ska lösas ute i skolorna när man inte ens kan skicka mer pengar. Vi behöver också tala om det som interpellationen handlar om i stället för att tala om skatteökningar. Det behövs inte mer pengar för att lagstifta om prao.
Esabelle Dingizian (MP):
Jag vill uppmärksamma ministern på att jag i första hand talar om ungdomar som går i grundskolan och inte i gymnasieskolan. Prao är i grundskolan. Jag skulle önska att ungdomarna stannade kvar i gymnasieskolan. Det är vad de inte gör. De hoppar ju av innan. Det är vad som skapar den stora arbetslösheten. Det är ungdomar som inte ens har gymnasieutbildning.
Det här vet ministern mycket väl om. Det handlar inte om alla ungdomar. Det handlar om ungdomar som inte fullföljer gymnasieskolan. Det jag talar om att man på lokal nivå förbättrar samverkan om dessa ungdomar eftersom det stärker deras självkänsla. Jag kan berätta att jag har varit i S:t Ilians Skola i Roger Haddads egen hemkommun.
Det är en fantastisk skola där man verkligen vet hur man gör. Där kan man se att det handlar om hantverk. Det handlar inte om att staten på något sätt ska tala hur det ska vara. Men det ska vara en rättighet för ungdomarna att träffa arbetsgivare. Jag ska tala om för ministern att jag har träffat en arbetsgivare som jag frågade: Skulle du vilja komma till en skola och berätta hur det är med ditt företag? Ja. Varför gör du inte det?
Det är ingen som frågar efter det, säger företagaren. Företagen är villiga att ta emot. Det är skolorna som inte har öppnat i tillräcklig grad för företagen och skolorna att hitta varandra. Jag förstår inte att skolministern inte riktigt vill tala om det jag vill tala om utan börjar tala om en gymnasieskola som är förberedande för högskolan. Det är inte vad jag talar om.
Jag vill gärna backa lite och tala om att få alla ungdomar att klara grundskolan. Det är den situationen vi har i dag.
Esabelle Dingizian (MP):
Jag tackar ministern för svaret. Anledningen till att jag skrev denna interpellation var att vi fick nya uppgifter om att allt fler unga går utan jobb under allt längre perioder. Antalet personer i de olika garantierna ökar snabbare än förutspått, och förändringarna är bekymmersamma vad gäller unga som går över från ungdomsgarantin till jobb- och utvecklingsgarantin.
Det här säger Arbetsförmedlingen. Sedan jag skrev interpellationen för några veckor sedan har siffrorna dessutom ökat. Jag använde januaris siffror, men februarisiffrorna är ännu högre. Just nu är det uppe i 13 000 ungdomar som gått över från ungdomsgarantin till jobb- och utvecklingsgarantin.
Sedan jag stod här och hade en interpellationsdebatt med ministern i julas har 2 000 ungdomar gått från ungdomsgarantin till jobb- och utvecklingsgarantin. Det går alltså med en rasande fart. Jag menar att det behövs ännu starkare insatser än de som ministern föreslog före jul. Fru talman!
Alla vet, även ministern, att om man börjar sitt vuxenliv med långvarig arbetslöshet är vägen in i arbetslivet väldigt brant. Enligt den senaste statistiken är 65 000 helt friska ungdomar arbetslösa mer än sex månader. Det är helt oacceptabelt.
Då är ändå inte ungdomar som inte valt att registrera sig som arbetslösa inräknade. Där räknar Ungdomsstyrelsen med ytterligare 40 000 ungdomar som varken jobbar eller studerar. Detta är ett stort bekymmer. Som jag sagt tidigare här i talarstolen går det bra för de flesta ungdomar.
Därför menar jag att de generella satsningar som regeringen gör, som sänkningar av arbetsgivaravgiften för alla ungdomar, inte hjälper de ungdomar som är längst bort från arbetsmarknaden. Detta vet regeringen om. Ändå väljer man att tala om att detta skulle vara någonting väldigt bra.
Detsamma gäller naturligtvis satsningar på sänkta ungdomslöner, som delar av regeringen talar om. De ungdomar som har varit arbetslösa så här länge är inte anställbara. De behöver gå en gymnasieutbildning.
Nu när vi har tittat på den satsning som regeringen gjort på folkhögskolan vet vi att om man bara får in ungdomarna i skolan och får möjlighet att motivera dem går det bra. Fru talman! Jag har under den senaste tiden träffat väldigt många ungdomar - hundratals. Det som alla talar om är bristen på vägledning.
Studie- och yrkesvägledare är någonting som inte finns i dag. Det är någonting som skolorna dess värre väljer att plocka bort i stor utsträckning. Jag skulle verkligen vilja att ministern tittade på det. Jag undrar också varför Arbetsförmedlingen nu använder sig av nystartsjobb i mindre utsträckning.
Det har skett en minskning med 25 procent. Om det nu är så jättebra, varför använder inte Arbetsförmedlingen det redskapet?
Esabelle Dingizian (MP):
Tack, ministern! Kärnan i problemet med dessa 100 000 ungdomar är att de hamnar i ett ingenmansland. Kommunerna har ett informationsansvar som är luddigt skrivet och uppenbarligen tolkas väldigt olika i kommunerna. Arbetsförmedlingen har ansvar för ungdomars arbetslöshet.
Det gör att det inte finns någon gemensam bedömning för dessa ungdomar. Ungdomarna bollas från det ena till det andra och blir något slags svartepetter. Om inte ministern ser det vet inte jag vad ministern ser och tolkar. Ministern har lagt alla sina kort på Arbetsförmedlingen, och jag tycker inte att det är särskilt klokt.
Ministern har själv under tidigare debatter sagt att ytterligare en utmaning är att om ungdomarna kommer till Arbetsförmedlingen är det inte säkert att de kommer tillbaka en andra gång; det visar erfarenheterna. Det har ministern alltså sagt i talarstolen här. Det är också detta som är lite av kärnan: Man lägger alla sina kort på Arbetsförmedlingen när man vet att ungdomarna inte kommer tillbaka dit.
Då blir det svårt att fånga dessa ungdomar och motivera dem. Vi har talat om alla de ESF-projekt som är så lyckade. Man får där en gemensam bedömning och kan vägleda ungdomarna ännu bättre. Arbetsförmedlingen säger själv att framgångsfaktorerna är handläggartäthet, särskilda insatser, bemötande och samarbete med andra aktörer.
Ministern har också tidigare sagt att hennes ansvar är att se till att Arbetsförmedlingen kan göra sitt yttersta, bland annat genom att samverka med kommunerna. När jag tittar i ministerns eget regleringsbrev till Arbetsförmedlingen undrar jag då varför det inte står där att man ska samverka med kommunerna.
Det står i regleringsbrevet, punkt 7 b, att man ska samverka när det gäller ungdomar med aktivitetsersättning, men ingenting om de andra ungdomarna. Det tycker jag är anmärkningsvärt. Varför tycker inte ministern att Arbetsförmedlingen ska samverka med kommunerna? Jag vet, och det vet ministern också, att det finns en del kommuner som gör det i dag.
Bland annat har Umeå skrivit på sin hemsida att Ungdomstorgets verksamhet bland annat sker tack vare det goda samverkansklimat som finns mellan myndigheterna i Umeå. Ska det verkligen vara så att det ska hänga på det goda samverkansklimatet? Bör det inte vara så att ministern tycker att det är bra att de samverkar?
Ska man inte försöka dra åt samma håll hellre än att detta om man får stöd eller inte hänger på vilken kommun man bor i? Det ska inte bero på om myndigheten tycker att man ska vara med ett visst år men inte nästa. Det är allt detta hattande som gör att ungdomarna inte får det stöd som de behöver.
Varför väljer ministern att inte skriva i regleringsbrevet att det är önskvärt att kommunerna arbetar tillsammans med Arbetsförmedlingen?
Esabelle Dingizian (MP):
Det låter som om jag och ministern är ganska överens om vad som ska göras. Men om vi är det, varför ser det då ut som det gör? När jag går till Järfälla arbetsförmedling och frågar hur de jobbar med kommunen svarar de att de inte gör det. Varför ser det ut på det viset? Och det gäller inte bara i den kommunen, utan det gäller även andra arbetsförmedlingar som jag går till.
Det är lätt att stå i talarstolen här och säga att de inte bara ska samverka utan samarbeta. Men om de ska samarbeta, varför står det inte så i regleringsbrevet? Arbetsförmedlingen har sagt att de gör det som står i regleringsbrevet, och det är ganska sunt att de gör det. Varför skriver inte ministern detta i regleringsbrevet? Det undrar jag. Om jag har förstått det hela rätt handlar profileringen bara om 400 ungdomar.
Det står i alla fall i regleringsbrevet att det bara är 400 ungdomar. Varför begränsar man sig till 400 när det finns tusentals ungdomar som behöver den hjälpen och det stödet? Jag tycker att det bara är att skjuta fram problemet om man inte försöker satsa ännu mer.
Arbetsförmedlingen skriver också: I vårt budgetunderlag till regeringen har vi bett om att få använda komvuxplatser. Jag undrar om ministern har några tankar på att låta fler få gå på komvux. Den debatten tar vi i utbildningsutskottet, men vi vet att regeringen har valt att skära ned vuxenutbildningen med en tredjedel.
Det har naturligtvis också skapat väldiga bekymmer ute i kommunerna. Arbetsförmedlingen säger vidare att de vill intensifiera arbetet med de här stora grupperna långtidsarbetslösa. Jag förstår inte riktigt. Arbetsförmedlingens bild och ministerns bild är inte riktigt samstämmiga.
Esabelle Dingizian (MP):
Jag vill tacka Arhe Hamednaca som har ställt denna väldigt viktiga interpellation. Jag vill inledningsvis säga att jag tycker att det är anmärkningsvärt att regeringen väljer integrationsministern att besvara interpellationen och inte arbetsmarknadsministern.
Jag tycker att det är en viss förskjutning. Det är en viss förskjutning från det ni själva gick till val på 2006. Det var väl jobblinjen som gällde när vi skulle minska utanförskapet, var det inte det?
Jag har här en artikel från den 20 augusti 2005. Folkpartiets egen före detta ledare avslutar artikeln med: Bryt utanförskapet! Byt regering!
Det var ju med jobb ni ville bryta utanförskapet. Nu har det gått fem år. Detta är inget nytt fenomen, och det är precis som Arhe säger: Det handlar inte om kvinnor som kommer till Sverige nu. Det handlar om kvinnor som har bott väldigt länge i Sverige eller till och med är födda i Sverige.
Detta vet ministern mycket väl om. Det finns flera artiklar där ministern uttalar sig om att vårdnadsbidraget är den stora skurken i det hela. Kvinnor har valt vårdnadsbidraget, och det är därför de inte får jobb. Frågan jag ställer är: Varför tror ministern att man väljer vårdnadsbidrag?
Kan det inte vara så att man är arbetslös och att det är därför man väljer att åtminstone få någon form av inkomst, i stället för att få ingenting alls? Många av dessa kvinnor är lågutbildade - ja. Men det är integrationsministerns regering som har sett till att vuxenutbildningen har minskat.
Den har minskat rejält i min hemkommun Botkyrka. Jag har pratat med många av de här kvinnorna. De berättar hur det är när de möter Arbetsförmedlingen. Kanske ministern också ska börja prata med dem för att förstå vilka åtgärder som behöver göras?
Då kanske ministern inte hade behövt beställa den där utredningen utan gjort det vi vet behöver göras. Jag vet att integrationsministern har varit i min hemkommun Botkyrka och besökt Mångkulturellt centrum.
Jag tycker att det skulle vara bra om han nästa gång också ville möta några av dessa kvinnor, för att lyssna på hur deras upplevelse är när de går till Arbetsförmedlingen eller när de vill ha en utbildning men inte får någonting utan är förpassade till det så kallade utanförskapet.
Esabelle Dingizian (MP):
Först vill jag ta upp detta med vårdnadsbidraget. Antingen är det Svenska Dagbladet som citerar ministern fel eller också är det någonting annat som inte stämmer. Här står det: Min uppfattning och Folkpartiets uppfattning är att vi just av integrationsskäl borde avskaffa vårdnadsbidraget. Det är ministerns egen regering som har sett till att vi har vårdnadsbidraget.
Jag förstår inte varför ministern inte gör någonting åt det. Avskaffa vårdnadsbidraget! Det är det första du kan göra med en gång, men ni väljer att inte göra det. Det här med könsstereotypa myndigheter gäller inte bara människor från andra länder som blir bemötta på ett annat sätt, utan det gäller även svenska familjer.
Det är inte någonting som är okänt eller nyuppfunnet. Den här vetskapen har funnits hur länge som helst. Kvinnor och män blir inte behandlade på samma sätt. Det behövs inte heller någon utredning för att ta reda på vad man ska göra. Det är bara att se till att myndigheterna börjar jobba utifrån en jämställd attityd.
Jag vill också tillägga att detta inte bara är ett kvinnoproblem. I norra Botkyrka har vi tagit fram en rapport som visar att det finns 23 110 personer i arbetsför ålder. Av dessa står 3 360 personer helt utanför arbetsmarknaden. De har ingen registrerad inkomst och ingen myndighetskontakt.
De är helt utanför det så kallade utanföret. Det kanske är någonting för ministern att ta tag i, i stället för att bara tillsätta några utredningar om vad vi ska göra. Det är människor av kött och blod som lever där ute. De är förpassade till svartarbete och slavarbete.
Esabelle Dingizian (MP):
Tack, ministern, för svaret! Liksom för Patrik Björck är det inte heller för mig första gången jag interpellerar ministern om samverkan mellan Arbetsförmedlingen och kommunerna och den oförmåga som Arbetsförmedlingen har att hjälpa ungdomar, som har det svårast att komma in på arbetsmarknaden.
Ungdomsstyrelsen har skrivit många rapporter om detta. Vi har kontakt med verkligheten och har talat med människor som jobbar med ungdomar. Allt detta har legat till grund för den bild som visar att det inte fungerar.
När nu Riksrevisionen kommer med sin granskning blir det naturligtvis ingen överraskning för oss, utan den bara bekräftar den bild som vi redan hade.
Fru talman! Ministern brukar medge vissa problem när hon talar i offentliga sammanhang, och i svaret finns det väl en antydan om något sådant. Men jag menar att ministern ändå stoppar huvudet i sanden när det kommer till konkret handling för att hjälpa just dessa ungdomar, som varken jobbar eller studerar.
Sanningen är att det är väldigt kostsamt att gå in och jobba på individuell basis, och alliansregeringen gör andra prioriteringar i sin budget. Det är alltså inte så konstigt. Fru talman! Vi har 77 000 unga mellan 16 och 29 som i tre år i rad varken har arbetat eller studerat.
20 000 av dem har inte ens kontakt med Arbetsförmedlingen. Då brukar ministern säga: Om de bara kommer till Arbetsförmedlingen får de hjälp. Men det stämmer ju inte, ministern! Det är ju detta som står här. Ungdomar är smarta. Varför skulle de gå till Arbetsförmedlingen om de inte får någon hjälp? Det säger ju sig självt.
Det är därför vi står här och kritiserar regeringens insatser. De hjälper ju inte. Jag undrar hur ministern kan acceptera att 77 000 ungdomar i tre år i rad varken jobbar eller studerar.
Dessa ungdomar sitter hemma, och jag vet inte vad de håller på med, men antingen blir de försörjda av någon anhörig eller så får de bidrag. Några av dem gör sådant som de inte borde, olagliga saker, för att försörja sig. Jag vill fråga arbetsmarknadsministern varför arbetslinjen inte gäller de här ungdomarna. Varför får de inte det stöd de behöver för att förverkliga sina drömmar?
Esabelle Dingizian (MP):
Strax före pausen här hörde vi Alliansens företrädare rabbla upp en massa åtgärder som regeringen har gjort. Frågan är vilka effekter dessa åtgärder har haft. Vi tycker naturligtvis att det finns vissa saker som regeringen har gjort som är bra.
Till exempel är motivationskurserna på folkhögskolan väldigt bra. Problemet är att det är väldigt få ungdomar, bara några tusen, som får ta del av de här åtgärderna vad gäller folkhögskolan, och det är alldeles för lite. De här ungdomarna som varken arbetar eller studerar behöver motiveras för att gå på motivationskurs.
För många av de här ungdomarna som har varit borta från arbetsmarknaden eller skolan i tre år, är det liksom inte hej och hå, in med er i skolan! Vi har även tidigare diskuterat här att det inte är så enkelt.
Ministern säger i sitt svar att samverkan mellan kommunen och Arbetsförmedlingen fungerar mycket väl. Det tycker i alla fall inte Riksrevisionen. Jag vet inte vilka mått ministern använder när hon säger att det fungerar mycket väl. Jag vill ta upp regeringens utredning.
För åhörarna kan jag säga att regeringen har tillsatt en utredning som vill belysa situationen för alla ungdomar som varken jobbar eller studerar. Där står det väldigt tydligt: "De handlar om behov av strukturerade vardagsaktiviteter med ett utbildnings- eller arbetsliknande innehåll. - - - Insatserna måste i många fall få ta tid.
Det handlar om att bygga upp självförtroende och självkänsla. - - - Allt för många ungdomar saknar sysselsättning och det tar allt för lång tid innan de kontaktas för att erbjudas stöd. Statens ambitionsnivå är otydlig.
Det behövs tydligare lagstiftning för att säkerställa att ungdomarna får det stöd och hjälp som de behöver för att återgå till utbildning eller annan sysselsättning." Det kan ju inte vara mer klart än det som står i regeringens egen utredning.
Miljöpartiet har länge förordat att samverkan mellan kommunerna och staten ska förbättras. Koncepten Navigatorcenter och Unga in är väldigt bra men behöver utvecklas. Vi förordar också att man skriver lokala samverkansavtal som utgår från de problem och förutsättningar som finns.
Jag vet att arbetsmarknadsministern gillar Unga in. Det är en del av hennes plakatpolitik. Riksrevisionen tar upp det och skriver att det bara är fem orter som har det och att det hittills bara är 187 unga som har fått ta del av det stödet. Frågan kvarstår alltså: Kommer ministern att verkställa några av de förslag som finns i utredningen?
Esabelle Dingizian (MP):
Ministern pratar om yrkesintroduktion. Det låter bra. Jag hoppas verkligen att ni kommer fram till en överenskommelse. Problemet är att ungdomarna som varken jobbar eller studerar inte står först i kön att gå utbildningarna eller få jobben med yrkesintroduktion.
De ungdomar som varken jobbar eller studerar kommer inte till Arbetsförmedlingen. Vi vet inte ens var de finns. Varför ger inte arbetsmarknadsministern Arbetsförmedlingen uppdraget att uppsöka ungdomarna? Riksrevisionen kritiserar arbetsmarknadsministern för detta. Ge Arbetsförmedlingen uppdraget att söka reda på de 20 000 ungdomarna.
Det är en bra början före yrkesintroduktionen. Det som är lite konstigt i debatten är att ministern vägrar prata om ungdomar som inte är beredda att gå in och ta ett jobb eller börja studera. De behöver ju motiveras.
Det är det arbetet som kommunerna måste göra tillsammans med Arbetsförmedlingen. Socialförvaltningen behöver tillsammans med Arbetsförmedlingen leta reda på dessa ungdomar och se till att de får en framtidstro. På så sätt kanske det brinner mindre i förorten.
Det ska inte vara så att ministrar springer ut till förorten bara när det börjar brinna, utan det kanske är dags att gå dit och börja prata med ungdomarna i stället.
Esabelle Dingizian (MP):
Jag tackar ministern för svaret. Jag har under de senaste två åren träffat ett stort antal personer som jobbar med ungdomar eller för ungdomar. Slutsatsen är att om kommun och stat inte jobbar strukturerat uppnår vi inga framgångar. Ungdomsstyrelsen har via sin analysmodell plockat fram en grupp ungdomar på 120 000 personer som varken arbetar eller studerar.
Det är ungdomar som finns mitt ibland oss. De blir försörjda med försörjningsstöd eller aktivitetsersättning eller av sina föräldrar eller anhöriga. Det är ungdomar som behöver väldigt mycket stöd på grund av den situation som de har. Den här gruppen har sedan år 2007 ökat från 85 000 till 120 000.
Det visar att de åtgärder som regeringen vidtar nu och har vidtagit inte hjälper denna grupp ungdomar. Det som hjälper är ESF-projekten, som finns runt om i landet och som jag och ministern har debatterat tidigare.
Problemet är att dessa projekt bygger på eldsjälar - människor som jobbar på Arbetsförmedlingen eller i kommunerna och som tycker att den ordinarie verksamheten inte fungerar och att man därför måste ta till nya metoder.
Ministern säger i sitt svar att det är positivt att de här projekten finns. Det ser man också i budgeten, där regeringen beskriver de här projekten som något som är kompletterande och mycket positivt. Jag har i tidigare debatter med ministern haft frågan uppe.
I diskussionen har det sagts att det är jättebra att kommunerna gör detta. Ministern har tidigare sagt: "Ambitionerna finns och resurserna finns, men viljan måste till på ett ännu bättre sätt ute i kommunerna."
Ministern har någon uppfattning om att det inte är hon utan kommunerna som bär ansvaret för arbetsmarknadspolitiken och att de behöver göra lite mer än vad de gör i dag.
För några veckor sedan gick SKL ut med ett pressmeddelande, där det står: "Kommuner efterlyser samarbete för fler jobb. Arbetsmarknadspolitiken ska vara statens ansvar. - - - Kommunerna önskar ett bättre samarbete med Arbetsförmedlingen. Det visar en enkät från SKL. - - - Kommunerna och staten står inför en mängd gemensamma utmaningar.
Dit hör den höga ungdomsarbetslösheten. - - - Det behövs en gemensam kraftsamling från stat och kommun för att komma tillrätta med problemen på arbetsmarknaden." Då är det ganska anmärkningsvärt att arbetsmarknadsministern står och säger att det är kommunerna som behöver göra någonting.
Kommunerna själva tycker att staten inte är med på banan och att det är de som får bära ett tungt ansvar för att få människor i arbetsmarknadspolitiska åtgärder, medan ministern tycker att kommunerna behöver bättra sig. Jag behöver få ministerns uppfattning och reflexion om det här.
Hur kommer det sig att kommunerna och SKL har en bild, men arbetsmarknadsministern en annan?