Eva Sonidsson (S):
Jag får tacka statsrådet för svaret. Det känns tryggt att veta att regeringen tar regeringsformen på yttersta allvar. Jag undrar varför regeringen med Mats Odell i spetsen inte bjöd in oss från oppositionen för att försöka få en politisk enighet om de bostadspolitiska målen. Det gjorde vi i den tidigare regeringen. Riksdagens beslut om det bostadspolitiska målet 2002 antogs i bred politisk enighet.
Trots att det ännu vid denna tidpunkt rådde oenighet om vilka bostadspolitiska medel som borde användas för att uppnå målet kunde alla partier enas om vilka frågor som var viktiga att beakta i det politiska arbetet på området. När riksdagen år 2005 genom ett beslut skulle bekräfta det bostadspolitiska målet valde två partier, Moderata samlingspartiet och Folkpartiet, att frångå den gemensamma linjen.
Det kan konstateras att samtliga allianspartier nu tycks ha frånträtt sina tidigare ställningstaganden när regeringen föreslår att det då gällande målet ska upphävas och ersättas med två nya mål, som läggs fram utan att de har föregåtts av någon som helst diskussion med oss i oppositionen eller med övriga intresseorganisationer. Av svaret att döma har man i alla fall lyssnat på synpunkter från Sveriges Byggindustrier. Varför väljer man att dela upp målet i två delar?
Enligt regeringens nya inriktning för målet för bostadsfrågor ska grunden för bostadspolitiken inte längre vara att sträva efter att skapa förutsättningar för att alla ska leva i goda bostäder till rimliga kostnader och inte heller att boende och bebyggelsemiljö ska bidra till jämlika och värdiga levnadsförhållanden. Det nya målet handlar i stället om att skapa fungerande bostadsmarknader. Det är helt att bortse från bostadspolitikens sociala dimensioner.
Marknaden kan inte på egen hand ta ansvar för alla de krav som dagens samhälle ställer på bostadspolitiska insatser. Det kan gälla krav som följer av befolkningsförändringar, av stora invandrar- och flyktinggrupper, en ökande andel äldre samt stora ungdomsgrupper eller förändringar på arbetsmarknaden.
Det kan också gälla de särskilda problem som finns på lokala överhettade bostadsmarknader med kraftigt stigande bostadspriser, eller i de delar av landet där jag bor där många bostäder står tomma och där efterfrågan helt saknas. Insatser krävs också för de ekonomiskt svaga grupper som inte har möjlighet att hävda sig på bostadsmarknaden, där andelen hyresrätter - hyresbostäder - kraftigt minskar och nyproduktionen inriktas på dem som kan betala mest.
För att dessa frågor ska ägnas politisk uppmärksamhet är det nödvändigt att i det bostadspolitiska målet framhålla att alla ska omfattas av samhällets insatser och att politiken ska grundas på ett socialt ansvarstagande. Jag blev så sent som i dag uppringd av en samhällsmedborgare som var mycket orolig över var studerande, förtidspensionärer och arbetssökande ska bo i framtiden. Enligt Sabo finns det i dag ett bostadsöverskott bara i Norrlands inland.
Ska de grupperna bosätta sig där i framtiden? Är det det som är tanken? Samtidigt följer de grupperna inte heller med i löneutvecklingen i samma utsträckning som de som har arbete, och de klarar därför inte av de hyreshöjningar som blir följden av er politik. Varför, Mats Odell, tar regeringen bort målet om att skapa förutsättningar för alla att leva i goda bostäder till rimliga priser?