KBLab/rixvox huggingface dataset:
Aron Emilsson (SD):
Mycket ska man höra innan öronen trillar av, som man brukar säga, och jag hörde Lawen Redar tala om hot mot kulturlivets oberoende, om att utlåningslitteratur bara skulle erbjudas på vissa språk etcetera. Min första raka fråga är: Var någonstans i Sverige har kulturlivets oberoende hotats?
I vilka kommuner har armlängds avstånd inte förstärkts efter att nya styren har tillsatts efter valet? Oberoendet är naturligtvis vitalt, och jag håller med Lawen Redar om att det är fundamentalt att regeringen vill tillsätta en utredning kring armlängds avstånd för att stärka oberoendet.
Vad vi har sett exempel på de senaste åren började nämligen inte minst när det uppmärksammades stort att man från ett miljöpartistiskt styrt departement ville påverka redaktionellt urval i public service. Det har inget annat svenskt parti gjort hittills. Det är alltså aktuellt.
Det har också fortsatt med att man, genom utnämningsmakt och i förhållande till den museipolitik som har sjösatts, har minskat - menar jag - det vetenskapliga oberoendet och den evidensbaserade forskningen till förmån för mer politiserade former av både uppdrag och utställningar. Detta är bara några exempel på hur oberoendet har minskat och hur detta har speglats i den mediala debatten de senaste åren.
Det har uppmärksammats av många debattörer, av många partier och av många i folklivet i stort. Att man vill bidra till folkets bildning verkar inte belönas av väljarkåren och inte heller i det faktiska utfallet av den kulturpolitik som regeringen har drivit.
Aron Emilsson (SD):
Jag är glad om vi är överens om att det är yttrandefriheten som ska vara grunden för och prägla mycket av kulturlivets oberoende. Det är också viktigt att den fria konsten just står fri från politiska pekpinnar och återrapporteringsformulär som är alltför stelbenta och är så i dag, under nuvarande regering och riksdagsmajoritet.
Det är intressant att Lawen Redar nämner Sölvesborg, för det har klargjorts vid ett flertal tillfällen - inte minst i en artikel av undertecknad och av Louise Erixon, som är kommunstyrelsens ordförande i Sölvesborg - att man faktiskt har frångått den direkta politiska styrningen i det program som var politiskt tillsatt av det tidigare socialdemokratiskt ledda styret i Sölvesborg.
Nu förstärker man avståndet och vill snarare göra det genom att förstärka medborgardialogen och den folkliga förankringen samt genom att ha ett längre avstånd till vad den fria konsten vill uttrycka.
Aron Emilsson (SD):
Tack, Christer Nylander, för frågorna! Totalt sett stärker vi för egen del årets budget på kulturutskottets beredningsområde i förhållande till förra året. Av 50 anslagsposter förstärker vi på 24 områden i förhållande till regeringens förslag. Vi lägger oss på en högre ambitionsnivå än regeringen, och det gäller brett på beredningsområdet, såväl de samtida kulturutbuden och kulturupplevelserna som kulturarvet.
I 15 fall ligger vi på samma nivå som regeringen, och i 18 fall minskar vi utgifterna. Sist men inte minst vill jag för att bredda perspektivet påminna Christer Nylander om vår kulturarvsmiljard.
Jag noterar samtidigt att regeringen satsar 25 miljoner för att biblioteken ska nå ungdomar i socioekonomiskt svaga miljöer. Detta görs dock på bekostnad av andra läsfrämjande insatser. Vad gäller bidraget till litteratur- och kulturtidskrifter och tidskriftsstödet stämmer det att vi gör en neddragning där, men det är inte så allvarligt som debatten låter påskina.
Som vi ser det bör resurserna i svensk kulturpolitik omfördelas till mer behovsprövade områden.
Aron Emilsson (SD):
I debatten låter det ibland som att Liberalerna jämte övriga partier som ingår i regeringssamarbetet och regeringen inte har förstått de behovsprövade insatser som Kultursverige skriker efter. Det gäller inte minst den nödvändiga uppräkningen av den kyrkoantikvariska ersättningen, som också har utvecklingsmöjligheter i sig. Det gäller även kulturlotsfunktionen, som faktiskt var en av de största moderna kulturpolitiska reformerna som Sverigedemokraterna lanserade för några år sedan.
Det handlar inte alls om att bara undervisa i svenskt kulturarv, utan det är en funktion som ska integrera kulturen i vård, äldreomsorg, skola, samhällsmiljö och samhällsbyggnad. Det är en kommunal funktion som på allvar kan vitalisera svenskt kulturliv och öppna nya dörrar för dem som i dag står långt från kulturlivet och kulturarvet. Liberalerna som bildningsparti borde bejaka denna pedagogiska satsning.
Aron Emilsson (SD):
Jag noterar att väljarna tolkar Sverigedemokraternas budget som en strategisk, välkommen och behövd satsning för svenskt kulturliv. Jag ser vilka röda siffror regeringen har i förhållande till Sverigedemokraternas satsningar.
Några av de viktigaste myndigheterna och kulturinstitutionerna, som under det senaste året skrikit efter medel, möts varken av uppräkning eller av ambitionshöjning från regeringen. Det handlar om Riksantikvarieämbetet, den kyrkoantikvariska ersättningen och bidrag till den nationella kulturmiljövården. Det handlar om centrala museer och stiftelser samt bidrag till vissa museer och museer över hela Sverige.
Det handlar om särskilda insatser inom friluftsliv och idrott. Det handlar om Statens kulturråd, forsknings- och utvecklingsinsatser, stöd till icke-statliga kulturlokaler över hela landet för anpassning till funktionsnedsatta med mera. Inte minst handlar det om Skapande skola, som skulle ge många professionella kulturskapare och amatörer fler ben att stå på. Men här säger regeringen och Lawen Redars parti nej till Sverigedemokraternas satsningar.
Bilden är alltså bredare och mer färggrann än vad Lawen Redar försöker påskina. Det finns mindre omprioriteringar i vår budget i de anslag som Lawen Redar pekar på. Jag är inte orolig för att det stör verksamheten i stort, utan här finns potential genom effektiv styrning.
Trenden har länge visat att regeringen har problem med sin finansiella kompetens vad gäller att kunna ge finansiellt stöd och styrning när det kommer till budgetuppföljning och att verksamhetsinriktning håller budget och plan för kommande år. Därför är jag inte orolig för Sverigedemokraternas mindre omprioriteringar.
Aron Emilsson (SD):
Innan Sverigedemokraterna tog över makten i Sölvesborg var konstinköpen i allra högsta grad politiskt styrda. Det fanns ett politiskt fastslaget reglemente som styrde inriktningen av konsten i detalj. Vilka införde detta? Det var Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet. Ett par av dessa partier sitter nu i regeringen, inklusive Lawen Redars eget parti. Detta rimmar ohyggligt dåligt med alla lovord om armlängds avstånd och oberoende.
Nu förordas en tidlös konst som harmonierar med kommunens historia, identitet, fysiskt bebyggda miljö etcetera. Det är önskemål som har förts fram under åratal av allmänhet och medborgare. Att stärka medborgardialogen utan att fastslå i ett reglemente exakt hur konstinköpen ska styras kan inte hota oberoendet. Det stärker medborgardialogen och den folkliga förankringen, och det borde vara positivt för alla oss som tror på demokrati.
Aron Emilsson (SD):
Man ska inte kasta sten i glashus. Men är det något jag hör i kammaren i dag är det en kulturminister som slänger smågrus hej vilt. Jag skulle vilja påstå att ingen kulturpolitik är värderingsfri. Det har konstaterats genom historien. Jag har tidigare ändå imponerats av den saklighet och den nyansrikedom som kulturministern har uppvisat i kulturdebatter.
Men i dag hör jag att väldigt många retoriska halmgubbar byggs upp och angrips utan egentligt sakligt stöd. Vi hörde att yttrandefriheten hotas, att sverigedemokratin skulle se kulturpolitiken som maktens verktyg att styra auktoritärt, att vi stryper stödet till museerna och att vi utmanar den fria konsten.
I alla dessa avseenden har kulturen och kulturpolitiken aldrig varit så politiskt styrd som de senaste åren med Miljöpartiet i Kulturdepartementet. Det är otaliga som har konstaterat detta. För inte länge sedan uttryckte en liberal ledarskribent att det stora hotet mot den fria konsten och det svenska kulturlivet inte är Sverigedemokraterna utan Miljöpartiets styrning.
Vem har reagerat på behovet av oberoende och armlängds avstånd när man ger Filminstitutet direkta uppdrag att utöva normkreativitet och när man i museilagen minskar den evidensbaserade, vetenskapliga forskningen, förvaltandet och framställandet av vårt gemensamma kulturarv i motsats till Sverigedemokraternas förslag? Vi ville öka det avståndet.
Under det tidigare socialdemokratiskt ledda styret i Sölvesborg hade man tillsammans med Miljöpartiet och Vänstern ett fast reglemente för hur man skulle styra konstinköp. Nu vill man stärka medborgardialogen och uppmuntra den tidlösa och folkligt förankrade konsten i det gemensamma offentliga rummet. I alla dessa avseenden har Sverigedemokraterna pekat på att vi behöver ett ökat avstånd och en folkligt förankrad kulturpolitik som också har väljarnas förtroende.
Aron Emilsson (SD):
Det är uppenbart i dessa tider att regeringen med en precision utan dess like pekat ut vissa branscher och, skulle jag vilja påstå, nonchalerat andra, såsom kulturarvet utanför Stockholms tullar.
I många fall handlar det om besöksmål som drabbats hårt av denna kris eftersom de lever på att ta emot besökare och visa och, som Azadeh Rojhan Gustafsson själv nämnde, just tillgängliggöra kulturen och kulturarvet. Här är det många aktörer som blöder. Under lång tid har länsmuseerna larmat om att de inte får ekonomin att gå ihop.
De dräneras på resurser och riskerar även att dräneras på värdefull nyckelkompetens - kompetens som behövs på museerna men som de kanske inte har råd att behålla på sikt.
Regeringens svar har varit att i stor utsträckning ställa denna bransch i skuggan medan man med precision har riktat miljonregn över till exempel mediesektorn, en stor del av samtidskonsten och en stor del av idrottsrörelsen - på många grunder bra och kloka satsningar. Men denna del av kultursektorn har man i många avseenden ställt i skuggan och inte tillfört resurser när det behövs som bäst.
Kulturministerns svar på detta har varit att det finns regionala åtgärdsplaner på gång och så vidare. Hör man sig för med regionerna är det i många fall inte så. Min fråga är därför helt enkelt: Vad är Socialdemokraternas linje i detta? Vill man att länsmuseerna och kulturhistoriska aktörer ute i landet ska få ta del av krisåtgärder i rådande situation?
Aron Emilsson (SD):
Jag har också ett ledord, och det är just tillgängliggöra - därav min fråga. Ett svar på de olika behov och verkligheter som länsmuseer och andra stiftelsedrivna eller privata eller kommunala museer ute i landet har är inte per automatik fri entré. En regional fri entré-reform är inte ett svar på de olika verkligheter museerna har.
I Sverigedemokraternas årliga budgetmotion finns sedan flera år som ett svar på regeringens reform vårt förslag om öppna museer.
Det handlar om en statlig fond där alla museer oavsett huvudman ska kunna äska medel för att klimatanpassa magasinering eller samlingar, säkra kompetens, digitalisera, inventera, utöka den pedagogiska verksamheten etcetera. Men detta säger Socialdemokraterna konstant nej till.
Vår reform går ut på att museerna själva avgör vilka behov de har på just den platsen och i just den miljön. Alla har nämligen inte behov av att införa fri entré. Det kan tvärtom vara ett ökat hinder för museets verksamhet att införa fri entré, för intäktssidan och i långa loppet.
Ambitionen sägs vara att just tillgängliggöra, men regeringen och Socialdemokraterna säger konstant nej till ett ROT-avdrag för kulturarv och till kulturlotsar i Sveriges kommuner, som vi har föreslagit. Man säger nej till en kulturarvsfond och till öppna museer. Listan på vad man säger nej till som skulle kunna tillgängliggöra kulturarvet kan göras lång.
Min fråga är därför: Hur vill Socialdemokraterna tillgängliggöra kulturarvet ute i landet?
Aron Emilsson (SD):
Jag kan börja med att understryka att Sverigedemokraterna är det parti som tidigt och tydligt i sin politik har noterat globaliseringen och digitaliseringen som de största förändringarna i det svenska och internationella mediala landskapet och pekat på varför det i det sammanhanget behövs en reformerad och stark svensk public service. Det finns en tydlighet kring det. Sedan är det uppenbart att teori inte alltid når hela vägen fram till praktik.
Vi reagerar när vi ser att programbolagen, liksom en del andra statliga institutioner, i olika avseenden snarare är upptagna med att diskutera representativitet i form av färgskalor, etnicitet, yttre attribut, förmågor eller hur man ser ut eller verkar som människa.
Det är nämligen ett otidsenligt sätt att mäta jämställdhet. Parallellt med detta finns då utnämningsmakten som regeringen har. Jag tror att alla här är överens om jämställdhet. Men det handlar om att ge män och kvinnor samma chans, samma utrymme och samma möjlighet att söka befattningar och tjänster, representera sitt perspektiv och så vidare. Vi har redan påpekat att vi vill bredda perspektiven - där ingår det. Men att mäta representativitet i yttre attribut, vilket har kommit till uttryck, är för mig helt främmande.
Det är en faktor som jag trodde att vi hade lagt bakom oss.
Aron Emilsson (SD):
Det är föga överraskande att Socialdemokraterna inte ser bjälken i det egna ögat. Det finns ett skäl till att den största kritiken mot hur public service fungerar i dag kommer från borgerliga eller konservativa väljargrupper. Det borde säga något, och det borde vara ett hot för samtliga partier och alla andra som försvarar och värnar public service. Jag förstår att man vill ha ett status quo-läge.
Man vill sitta stilla i båten och vill inte föreslå några större förändringar kring sändningstillstånd, granskningsfunktioner, exponering av rättelser, transparens i kommunikation och dialog med konsumenten och så vidare. Det ligger naturligtvis inte i Socialdemokraternas intresse. Det är fullt förståeligt. Men gång på gång har vi sett fakta om att man brister i saklighet och oberoende. Granskningssystemen förstås inte, och de följs inte utifrån hur medborgare definierar granskning och tillsyn.
Då borde man ha utrett detta. Vi förde fram tidigt i utskottet och tidigt i utredningen att detta inte är ett tilläggsdirektiv som ska komma som en släpvagn när man har löst finansieringsfrågan, utan detta ska gå först. Sedan har man en bred och god grund för att införa den avgift som är rimlig, rätt och riktig för hur public service ska finansieras. Nu har man börjat i helt fel ände. Jag tror som sagt att det finns goda grunder för att se över också hur rekryteringspolicyer och liknande ser ut.
Även om man i teorin har en klok skrivning om pluralism och speglingsuppdrag följs den inte i praktiken. Vi ser att på ledande befattningar och vid internrekryteringar premieras företrädare som på ett eller annat sätt har eller har haft en tydlig slagsida åt vänster. Det är ett problem för oberoendet och upplevelsen av det.
Aron Emilsson (SD):
Jag tror att vi alla delar visionen och bilden av att Norden ska vara världens mest integrerade region. Vi har också ett antal olika yrkanden på bordet för att komma dit när vi i dag behandlar de följdmotioner som finns till regeringens skrivelse och den här årliga Nordendebatten.
Men vi har samtidigt en situation där, precis som Hans Wallmark tidigare nämnde, förankringen och människors förtroende för att det här ska vara en möjlig vision att uppnå är skjuten i sank genom den senaste tidens diametralt motsatta strategier för att hantera coronakrisen. Vackra ord räcker inte längre.
Jag hör statsrådet nämna att vi har drabbats olika hårt, att smittan har sökt sig in till äldreboenden och så vidare. Men det är inte riktigt så. Vi har ju drabbats i den omfattning vi har för att vi har vidtagit en rad åtgärder som inte har visat sig vara en korrekt och rimlig strategi i förhållande till våra grannländer. Det är resultat av politiska beslut.
Vi har också en situation där smittan har kunnat sprida sig på äldreboenden på grund av just de besluten. Generalfelet, skulle jag påstå, är att de nordiska statsledningarna, statsministrarna och samarbetsministrarna inte satte sig ned i ett väldigt tidigt skede och diskuterade gemensamma likartade direktiv till sina respektive berörda myndigheter och andra institutioner och aktörer för att försöka tackla det så gemensamt så möjligt.
Min fråga är: Hur vill nu statsrådet Anna Hallberg koordinera de insatser som ska göras framåt, och vill man utvärdera de insatser som har gjorts i en nordisk coronakommission? Är man beredd att sjösätta en sådan, och vad vill man se ska ingå där?
Aron Emilsson (SD):
Jag är väl medveten om att det dagligen görs mycket viktigt och angeläget i gränsområdena - där delar jag statsrådets uppfattning - och jag har också hört av aktörer i gränsregionerna att det är så. Problemet är bara att det är när den överordnade statssamordningen inte finns på plats som man märker att den folkliga förankringen av det nordiska samarbetet utmanas i grundvalarna. Detta menar jag är allvarligt i förhållande till visionen.
Statsrådet nämnde tidigare att det finns ett antal prioriteringar relaterade till den vision som man nu har fastslagit för det nordiska samarbetet, och det finns ett antal prioriteringar som ska föranleda beslut i den nordiska samarbetsbudgeten.
Jag har tidigare ställt frågan till statsrådet hur beredd man är att anpassa kartan efter verkligheten när terrängen ändras, och den vill jag ställa i dag också. Det här är prioriteringar som slogs fast innan coronakrisen kom och innan vi hade de enorma utmaningar vi i dag har inom hälso- och sjukvårdssamarbetet och för både forskningen och den medicinska situationen.
Jag vet också att socialdemokraterna inom Nordiska rådet har uttryckt stöd och själva också drivit ett förslag som liknar vårt eget om just lagsamarbete eller ett gemensamt lagråd som kan koordinera lagstiftning initialt och proaktivt för att vi inte ska hamna i den här svåra gränshinderproblematiken. Är man från statsrådets sida beredd att driva detta i regeringen och i samarbetet?
Aron Emilsson (SD):
Jag tackar kulturministern för svaret. Det är alltför sällan vi debatterar vårt kollektiva minne i denna kammare. Arkiven rymmer och utgör, som vi alla vet, en stor del av vårt samlade kulturarv och berättelsen om Sverige. Riksarkivet var en del av grundstenarna i statsbygget när Axel Oxenstierna för 400 år sedan grundade arkivet.
Genom arkiven kan både forskare och allmänt historieintresserade medborgare ta reda på mer om sin egen historia, sitt eget arv och sin egen miljö. Tillgängligheten till våra arkiv är en tillgänglighet till en del av vår samlade kunskap om vad som försiggått i vårt land. Arkiven fyller en viktig funktion för allt från våra diplomatiska kontakter till vår förståelse av hur livet var för en vanlig medborgare under andra tidsepoker än vår egen samtida.
Enligt historieforskare som har hört av sig till kulturutskottet har tillgängligheten framför allt till stora mängder handlingar som är intressanta för historieforskningen minskat avsevärt. Arkivutredningen slår också fast, som jag understryker i interpellationen, att bristen på resurser i grunden är ett större problem än både organisation och lagstiftning på området.
Avser ministern att ta avstamp i detta faktum och inleda en verkligt fruktbar dialog med Riksarkivet om myndighetens ekonomiska situation? Och oavsett det, gör det tillstånd som ändå med all tydlighet råder att resurser kommer att tillskjutas framgent? Fru talman! Riksarkivets verksamhet har på grund av sin natur stigande kostnader allteftersom arkiven växer. Samtidigt har arkiven genom åren ålagts nya uppgifter.
Bland annat fick inte myndigheten ytterligare medel för att hantera det ökade ansvaret för tillsyn av andra organ än myndigheter som har allmänna handlingar. Den senaste tiden har vi också sett hur Riksarkivet som central arkivmyndighet kraftigt minskar sin personalstyrka. Sverigedemokraterna var först ut, när man ålade myndigheten nya arbetsuppgifter, att påtala orimligheten i att man inte samtidigt räknade upp medel och tillsköt nödvändiga resurser.
Den uppkomna situationen, det vill säga att myndigheten har ohållbara ekonomiska förutsättningar att klara sitt uppdrag, är märklig om regeringen menar att man handlat ansvarsfullt. Situationen är därför pinsam för regeringen, skulle jag vilja påstå. Av vilka skäl tillät ministern den rådande situationen att uppkomma? Och varför sker viss hantering först nu när krisen är ett faktum?
Arkivutredningen pekar vidare på ett antal konkreta förslag som skulle kunna stärka inte minst de mindre, enskilda arkivinstitutioner och arkivbildare som vi så sällan talar om, genom arkivcentrumlösningar och genom att förstärka deras status i arkivlag och liknande. I flera av de här frågorna saknar jag fortfarande regeringens svar.
Aron Emilsson (SD):
Jag noterar att kulturministern har ett engagemang för de här frågorna, och därför noterar jag också med viss förvåning att hon inte väljer att ytterligare kommentera just hur man ser på behovet ute i landet.
Den ena delen är som sagt Riksarkivet som central arkivmyndighet och nationellt ansvarig expertmyndighet, men den andra delen, som också Arkivutredningen pekar på, är det stora behov som finns av att stärka statusen för enskilda arkivbildare ute i Sverige. De är i behov av både rådgivning och resurser för att minska godtycklig gallring och liknande.
Det är lätt att tolka den uppkomna situationen som antingen ett ointresse eller en bortprioritering av myndighetens verksamhet från regeringens sida.
Då är frågan om det handlar om långsiktigt medvetna prioriteringar av kulturarvets former, som vi ser nonchaleras och underfinansieras i hög grad i debatt efter debatt, eller om man bara har varit sen på bollen. Regeringen har inte säkrat Riksarkivets ekonomiska situation i ett tidigare skede, vilket man hade kunnat göra.
Riksarkivets öppettider har, bara som ett exempel, sedan årsskiftet gått ned från 39 timmar i veckan till 30 timmar i veckan. Det är en tydlig signal om att det finns en försämring i tillgängligheten som också påverkar historieforskningen och den breda bilden av tillgängligheten totalt. Som kulturministern hänvisar till i interpellationssvaret har avgiften mycket riktigt tagits bort för tillgång till den digitala forskarsalen. Givetvis innebär det en viss förbättring i tillgänglighet.
Samtidigt ska man nämna att det enbart är 5 procent av det analoga materialet som finns i den digitala forskarsalen. Den faktiska fysiska tillgängligheten är således fortfarande avgörande för den totala tillgängligheten, som går i rakt motsatt riktning. Vidare behöver den digitala forskarsalen utvidgas. Det vet man. Det rör sig, återigen, om en resursfråga.
Ämnar man tillföra medel för att skynda på digitaliseringen, som är så mycket större i sig, så att den totala digitala tillgängligheten ökar när den fysiska tillgängligheten begränsas så att det ena möter upp det andra? Så till den fråga som Arkivutredningen påvisar är det stora behovet i nuläget, alltså resurser - kronor och ören.
Jag förstår att man inte helt kan föregripa budgetprocessen, men jag undrar ändå om kulturministern från sitt perspektiv i budgetförhandlingar ämnar lägga in vikten av att tillföra ekonomiska medel så att den här fysiska tillgängligheten kan upprätthållas fram till att merparten av det analoga materialet är digitaliserat.
Vi vet att det är ett omfattande arbete som kan och kommer att ta år, men det kan ta olika lång tid beroende på hur starka politiska och ekonomiska incitament man lägger kraft på från politiken.