KBLab/rixvox huggingface dataset:
Meeri Wasberg (S):
Jag tycker att statsrådet Littorins senaste anförande andas lite av att det var sämre förr. Så kan det ju vara. Jag tycker ändå att det här är lite klent. Vi kan alla se vad regeringen gör och vad regeringen avstår från att göra. Jag tycker att det är lite intressant med den här dagexercisen.
Jag inledde för ett antal veckor sedan med att ställa en fråga till statsrådet på frågestunden. Då fick jag svaret att de 75 deltidsdagarna var sex månader. Nu har de växt till elva månader. Det tycker jag är jättespännande. Statsrådet får kanske gå tillbaka och titta; jag noterade nämligen det här i mina anteckningar.
De förändringar och försämringar som sker av våra gemensamma system, inte minst arbetslöshetsförsäkringen, tycker jag är spännande. Det är ju regeringen Reinfeldt och Littorin som har ansvaret nu. Det duger inte riktigt att klaga på hur det var förr eller att hoppas att vi från oppositionen ska lösa era problem, för det är ni som har ansvaret nu. Jag noterade också en annan sak.
Dina kolleger, nämligen statsministern och vice statsministern, har vid olika tillfällen uttryckt en ambition att göra Sverige till någon form av EU-genomsnittligt land, det vill säga att sänka både skatter och välfärd till EU-genomsnittet. Om man har läst det och ser den låga ambitionsnivån är det lite lättare att förstå politiken, men jag tycker att den är både dyster och felaktig.
Jag vill vädja till er att inte göra arbetslöshetsförsäkringen till en åtel på arbetsmarknaden utan verkligen låta den vara en omställningsförsäkring. Skapa incitament för arbetsgivarna att erbjuda heltid! Straffa inte dem som har lyckats hitta ett jobb även om det är på deltid!
Jag hoppas att ni kommer att få möjligheten att lämna över regeringsmakten till oss efter valet 2010 och att det finns många som precis som jag hoppas att det ska bli en ny start för Sverige som bygger framtiden på den svenska modellen på riktigt. Med detta vill jag önska alla i kammaren och särskilt ministern - dig och din familj - en god jul.
Meeri Wasberg (S):
Jag blev lite glad när jag hörde statsrådet tala om sin tilltro till Arbetsförmedlingen och Arbetsförmedlingens resurser. Samtidigt blev jag lite ledsen, för den tilltron får inte vara en falsk tilltro.
Jag känner den högsta respekt för dem som jobbar på Arbetsförmedlingen - arbetsförmedlare, specialister av olika slag, personer med andra viktiga funktioner. Nu har man från regeringshåll tillfört en del resurser när det gäller personalen, visst är det så, men vi kommer fortfarande inte att ha personella resurser ens i samma utsträckning som under brinnande högkonjunktur.
Dessutom tar det lite tid innan man som förmedlare är på banan fullt ut. Därför blir jag lite ledsen när vi talar om vikten av det individuella stödet. Det är alldeles rätt att man som långtidsarbetslös har ett starkt behov av individuellt stöd, att ha en individuell handlingsplan. För det krävs emellertid resurser.
Jag tycker att Berit Högman på ett förtjänstfullt sätt försökt visa på de brister som just nu finns. Jag tror att verkligheten är den att arbetslösheten ökar. De som är mest attraktiva är de som är mest nyarbetslösa, om jag uttrycker mig så. Det känner vi alla till.
Det betyder att man måste sätta större fokus på dem som är långtidsarbetslösa och som, i takt med att arbetsmarknaden inte har vänt, blir ännu mer långtidsarbetslösa. Det i sin tur betyder att personalen vid Arbetsförmedlingen måste ha möjlighet att kunna koncentrera sig på dessa personer. De behöver vara fler. De skulle ha behövt vara fler redan nu.
De behöver ha tillgång till åtgärdspaletten eller verktygslådan på ett helt annat och mycket mer flexibelt sätt, vilket Berit Högman på ett förtjänstfullt sätt redogjorde för. Det är viktigt att visa Arbetsförmedlingens personal den tillit som behövs för att de fullt ut ska kunna vidta de olika åtgärderna.
Jag skulle därför gärna vilja att statsrådet lite grann utvecklade vad det är som gör att regeringen kanske tvekar att gå lite längre, lite snabbare och göra lite mer.
Meeri Wasberg (S):
Det blev lite coacher, lite upphandling av coacher och lite arbetsmarknadspolitiska resurser i förra svaret. Vi talar om vikten av att kunna göra individuella bedömningar och individuella handlingsplaner.
För att verkligen kunna göra ett seriöst arbete för varje enskild person som drabbas av arbetslöshet krävs det tid. Det krävs tid i samtal och för att kunna göra den arbetsmarknadspolitiska bedömningen. Det går helt enkelt åt fler människor för att hantera den frågan.
Jag tänker också på en väldigt lyckad insats som heter Sius som jobbar med färre antal personer per handläggare och som har haft väldigt goda resultat. Nu har man visserligen tillskjutit medel för ett antal personer på Arbetsförmedlingen. Så är det.
Men som jag sade i mitt tidigare inlägg tar det lite tid innan de är på banan, har hunnit bli varma i kläderna och har hunnit sätta sig in i kanske flera versioner av regelverk som har hunnit förändras sedan de blev anställda.
Därför är jag lite orolig för att de som nu är långtidsarbetslösa nu kanske kommer att bli långtidsarbetslösa ännu längre innan de kommer ut just därför att ni var lite sena i starten och kanske heller inte öppnat regelverken och gjorde dem flexibla på det sätt som kanske behövts. Du har en chans till att utveckla det lite. En del av det handlar också om att svara på de frågor som Berit Högman tidigare ställt.
Meeri Wasberg (S):
Visst kan jag hålla med om att mer pengar inte löser alla problem och att skolans resultat inte enbart är en fråga om personaltäthet. Men när det gäller de små barnen i våra förskolor är ändå pengar ofta avgörande för möjligheten att ha tillräckligt många vuxna för att klara omsorg, tillsyn och pedagogisk utveckling.
Vi vet att barngruppernas storlek och personaltätheten har betydelse för barns utveckling och lärande. Precis som statsrådet svarar anger staten genom till exempel skollagen och läroplanen de övergripande målen, och kommunerna ansvarar sedan för hur verksamheten genomförs. Det delade ansvaret ställer dock krav även på staten och i slutändan på regeringen.
Självklart instämmer jag i det statsrådet säger om att alla barn har rätt till en bra förskola med en verksamhet som ger trygghet, utveckling och lärande. Socialdemokratin har varit starkt bidragande till att den svenska förskolan genom många års kloka investeringar i såväl lokaler som personal faktiskt har kunnat uppnå världsklass. Men frågan är vart vi nu är på väg.
När det gäller barngruppernas storlek har statsrådet rätt i att staten genom skollagen ställer krav på att barngrupperna i förskolan har en lämplig sammansättning och storlek. Men vad innebär det? Även om det inte finns någon gruppstorlek eller personaltäthet som är den optimala i alla sammanhang är det väl ändå märkligt att det finns en överensstämmelse mellan kommunernas ekonomi och barngruppernas storlek.
I min hemkommun Haninge har barngrupperna ökat från 5,5 inskrivna barn per personal år 2006 till 6,1 år 2008. Sifforna för 2009 är under bearbetning, men det jag har fått se hittills pekar även det i fel riktning. Och Haninge kommun är långt ifrån ensam om detta.
Statsrådet säger i sitt svar att faktorer som barnens ålder, personalens utbildning och andelen barn i behov av särskilt stöd har betydelse och att det alltid är nödvändigt att anpassa gruppstorlekar och personaltäthet till de förutsättningar som råder i varje förskola. Det tycker jag klingar rätt tomt när sambandet verkar vara starkare mellan kommunens ekonomi och barngruppernas storlek än mellan de faktorer som statsrådet själv räknar upp.
Jag vill precis som Matilda Ernkrans konstatera att det inte blir något fullgott svar på frågan.
Meeri Wasberg (S):
Statsrådet Björklund konstaterar att krisen kommer att kosta. I de delarna ansluter jag mig till det resonemang som Matilda framförde. Statsrådet intar en som jag uppfattar passiv hållning och säger sig noga följa utvecklingen på området och råder oroliga föräldrar att i första hand vända sig till de ansvariga i kommunen, vilket i och för sig kan låta logiskt.
Men vilka slutsatser drar statsrådet när han ändå konfronteras med oroliga föräldrar som ser hur barngrupperna växer och personalen på förskolan går på knäna? Jag tycker att Matilda förtjänstfullt har påpekat att vi behöver ha ett svar på den frågan. Jag delar Matildas uppfattning att regeringens brandkårsutryckning med 10 miljarder kommer för sent. Personal har redan blivit uppsagd, och nya förskolor tar tid att få på plats.
Till det kommer kortsiktigheten. Regeringen har inte avsatt några extra pengar för 2011 och 2012. Det kan rimligtvis få kommunerna att vara lite försiktiga och avvakta även om man får ett tillskott. För att vi ska kunna ge barnen en bra start i livet och ett bra första steg i det livslånga lärandet krävs förskolor som ser varje enskilt barns behov.
Ska personalen i förskolan kunna klara det kan barngrupperna inte vara för stora. Vi får väl se om vi får lite mer svar i nästa vända. Annars konstaterar jag att vi inte fått något riktigt bra svar.
Meeri Wasberg (S):
Jag blev glad när Torgny Johansson ställde interpellationen för den tar sikte på något som de flesta av oss uppfattar som så självklart att många till och med tror att det finns lag på det. Det handlar om kollektivavtalen. Det handlar ytterst om våra löner och anställningsvillkor, oavsett arbetstagarnas nationalitet.
I sin interpellation säger Torgny Johansson bland annat att "principen om lika lön för likvärdigt arbete verkar vara bruten och löne- och anställningsvillkor har blivit ett konkurrensmedel. Utstationerad arbetskraft riskerar att utsättas för diskriminering och arbetsmarknaden utsätts för tryck nedåt mot lägre löner och sämre anställningsvillkor." Det är just det som det handlar om. Löne- och anställningsvillkor behandlas som vilken handelsvara som helst.
Den nuvarande regeringen har i flera frågor genom olika åtgärder visat att den säger en sak men menar en annan. Det gäller exempelvis förändringar och försämringar i arbetslöshetsförsäkringen, en misslyckad jobbpolitik, en passiv arbetsmarknadspolitik samt uttalanden om vilken lönenivå ungdomar på lärlingsjobb ska ha. Då tycker jag att regeringen visar sitt rätta ansikte.
När det gäller ungdomarnas inträde på arbetsmarknaden och vilka anställningsvillkor som ska gälla borde regeringen låta parterna sköta den frågan, såvida regeringen inte tänker hantera den inom ramen för arbetsmarknadspolitiken. Vi har i en tidigare debatt i dag hört ministern ta upp frågan om de sociala avgifterna för ungdomar som enligt honom var en positiv åtgärd. Där kan vi nog ha lite olika uppfattningar.
Sammantaget tydliggör regeringens agerande att man egentligen tycker att alltför många har fått det alltför bra. Regeringens strategi är klar. Därför klingar det ihåligt när regeringen säger sig stå upp för den svenska modellen med starka fackliga organisationer som tillsammans med arbetsgivarorganisationerna kan teckna bindande kollektivavtal. Det krävs två parter för att kunna teckna ett avtal. De frågor som Torgny Johansson lyfter fram i sin interpellation hänger ihop.
Likabehandlingen av löntagarna är viktig. Den fråga som egentligen inte har fått något svar är vilka åtgärder ministern har för avsikt att vidta när det gäller filiallagen. Det skulle jag vara intresserad av att höra lite mer om.
Meeri Wasberg (S):
Jag uppfattade inte riktigt något svar i ministerns förra inlägg när det gällde filiallagstiftningen. Jag avslutade mitt förra inlägg genom att ställa en fråga om den. Tiden kanske inte räckte till. Jag tycker ändå att detta är bekymmersamt. Torgny lyfte i sitt inlägg före mig förtjänstfullt upp problemet med den passiva hållningen när det gäller de förändringar som behövs i filiallagen. Det krävs nämligen två parter för att teckna ett avtal.
Då är det rimligt att man på ett enkelt sätt kan komma i kontakt med varandra. Det handlar också om att bygga upp en förståelse för den svenska modellen och de kollektivavtal vi har i Sverige. Då kan inte arbetstagare ställas mot varandra. Den lön jag får ska bero på det arbete jag har och vilka arbetsuppgifter jag utför snarare än varifrån jag kommer.
Ministern sade i interpellationssvaret att "det kommer". Det visar att regeringen säger en sak och gör något annat. Bitarna hänger ihop. Regeringen hanterar arbetsmarknadsfrågorna styckevis och delt för att på det sättet bit för bit montera ned den svenska modellen. Det är en medveten strategi, och jag uppfattar att det finns en klar linje i detta.
Det är inte en linje för arbetstagarnas rättigheter. Jag tror att det finns en idé och en strategi, men ni säger att ni vill göra något annat. Det här är en av mina första debatter, och jag tror inte att jag har rätt till fler inlägg. Jag är ändå nyfiken på att få höra ett eventuellt svar.
Meeri Wasberg (S):
En av de saker som har förvånat mig mest under den här debatten är hållningen att det ska vara arbetsförmedlarna som löser upp dagens knutar i ett stelbent regelsystem, för det är vad jag har hört från flera håll. Jag minns ett tidigare statsråd som sade att det inte går att lagstifta om sunt förnuft. Jag är benägen att hålla med honom om det.
Men jag tror faktiskt att det är fullt möjligt att lagstifta bort möjligheten att använda sunt förnuft. Det tycker jag också blir tydligt när man så hårdnackat argumenterar för att slippa ta hem, överväga, göra om och komma tillbaka med ett nytt och bättre förslag.
Vill man vara illvillig skulle man kunna tolka en hel del av de borgerliga debattörerna i dag som att de faktiskt vill ge ett carte blanche till arbetsförmedlarna att faktiskt göra avsteg från regelverk hit och dit.
Jag skulle vilja se den arbetsförmedlare som i personalansvarsnämnden argumenterar så här: Detta avsteg från regelverket har jag gjort därför att jag använde mitt sunda förnuft, och detta har stöd i Sveriges riksdag och från Sveriges regering. Jag tror faktiskt inte att det skulle hålla när man gör en strikt juridisk bedömning av vad arbetsförmedlaren får och inte får göra.
Nej, om dagens debattörer vill se en situationsanpassad användning av dagens regler borde de justeras utifrån det, och den möjligheten finns på alla möjliga sätt. Jag anser som socialdemokrat att det är oerhört viktigt att människor har möjlighet att arbeta och att man kommer i arbete så snabbt som möjligt om man har blivit arbetslös.
Men det är också viktigt att personernas kompetens och erfarenhet används på ett så bra sätt som möjligt, för vi vet att människor har störst möjlighet att få arbete inom de områden som de antingen har utbildning för eller erfarenhet av. Dessutom har människor möjlighet att vara aktiva på arbetsmarknaden, kanske genom att få ett deltidsarbete.
Det är också en gammal sanning - men den håller faktiskt väldigt bra - att det är lättare att få ett nytt jobb när man redan har ett. Av den anledningen blir det orimligt att inte vilja se över till exempel deltidsreglerna på ett sådant sätt att man inte diskriminerar dem som har ett deltidsarbete.
Menar man att det ska löna sig att arbeta måste man också se deltidsarbetet och det tillfälliga påhugget, någon timme här och där, som en möjlighet för den här personen att komma tillbaka på arbetsmarknaden och få ett arbete på heltid.
Låt därför regeringen skyndsamt återkomma med förslag om hur a-kassan kan utformas, så att de som är aktiva på arbetsmarknaden och upprätthåller sin kontakt, om det så är på deltid, inte diskrimineras. Det ska, som sagt, löna sig att arbeta. Då måste man kunna visa det i handling också.
Meeri Wasberg (S):
Jag kan bara bekräfta den bild som Ylva Johansson lyfter fram i sin interpellation och som Raimo Pärssinen lyfter fram här i kammaren i dag. Arbetsbelastningen på Arbetsförmedlingen har varit, och är fortsatt, hög. Det finns en stor frustration över att inte kunna utföra sitt uppdrag på bästa sätt, en frustration över att inte räcka till och inte kunna ge den service som arbetssökande och arbetsgivare behöver.
Det är självklart glädjande att Arbetsförmedlingen ges förtroendet att ta hand om flera nya tunga uppdrag, men det vore än mer glädjande om detta också hade åtföljts av adekvata resurser och om man hade haft en sådan framförhållning att det hade skapats förutsättningar att starkt kunna möta detta uppdrag.
Visst är det glädjande att konjunkturen åter tar fart, men det är oroande att ministern och hela regeringen verkar tro att detta automatiskt bryter risken för långtidsarbetslöshet. Därför är Ylva Johanssons fråga i interpellationen, om på vilket sätt arbetsmarknadsministern avser att säkerställa att Arbetsförmedlingen kan ge ett kvalificerat stöd till arbetssökande, oerhört relevant.
Arbetsmarknaden är inte rättvis, men med en aktiv arbetsmarknadspolitik kan trots allt även de som har hamnat i långtidsarbetslöshet förbättra sina chanser. Därför är frågan om vad man gör för att förhindra aktivitetsförbudet i fas 3 viktig. Jag undrar hur arbetsmarknadsministern avser att skapa förutsättningar för en bättre fungerande arbetsmarknad.
Eller är det möjligtvis viktigare att skapa en arbetsförmedlingsmarknad?
Meeri Wasberg (S):
Både statsrådet Engström och Tomas Tobé talar vackert om den uppåtgående konjunkturen, men det räcker inte. Jag förnekar inte alls att fler har fått arbete. Jag tycker ändå att det är häpnadsväckande att höra Tomas Tobé tala om vikten av ytterligare insatser och att på det här området gäller det att vara väldigt omsorgsfull och helt plötsligt väldigt försiktig med vilka nya åtgärder som man ska ta till.
Jag hade önskat att samma omsorg hade iakttagits när det gällde att göra förändringar i sjukförsäkringen. Där hade det kanske varit mer motiverat.
Om ministern nu vet, vilket hon har berört i åtminstone sitt första inlägg, att arbetsbelastningen på Arbetsförmedlingen kommer att vara fortsatt hög även det här året, på vilket sätt kommer då ministern att skapa förutsättningar för en god arbetsmiljö på Arbetsförmedlingen? Jag är nästan benägen att tolka statsrådets försök till svar på detta som att arbetsförmedlingsmarknaden är viktigare än arbetsmarknaden.
Det tycker jag är förvånande för en regering som säger sig stå för full sysselsättning. Ni har i och för sig inte sagt när detta ska uppnås. Som jag har sagt tidigare: Arbetsmarknaden är inte rättvis, men med en verkligt aktiv arbetsmarknadspolitik kan trots allt de som står längst ifrån arbetsmarknaden, de som har hamnat i långtidsarbetslöshet, förbättra sina chanser.
Därför beklagar jag att regeringen Reinfeldt intar en i det närmaste passiv hållning när det gäller arbetsmarknadspolitiken och helt och hållet ställer sitt hopp till en allt mer osäker och otrygg arbetsmarknad, inte minst för våra unga.
Meeri Wasberg (S):
Med anledning av statsrådet Engströms svar skulle jag vilja fästa statsrådets uppmärksamhet på det faktum att det i arbetsförmedlaruppdraget alltid har ingått det som i dag populärt kallas jobbcoachning. Hur stort utrymme som detta har fått kan man säga står i direkt proportion till hur arbetsbelastningen sett ut.
I en tidigare interpellationsdebatt för inte alls lång stund sedan svarade statsrådet att hon vet att arbetsbelastningen kommer att vara fortsatt hög på Arbetsförmedlingen. Men något svar på min fråga om på vilket sätt statsrådet kommer att arbeta för att skapa förutsättningar för en god arbetsmiljö på Arbetsförmedlingen fick vi inte. Att Arbetsförmedlingen köper och kompletterar med tjänster från olika typer av aktörer är ingenting nytt.
Men det är med en närmast religiös övertygelse som regeringen Reinfeldt mal på om vikten av fler aktörer på arbetsförmedlingsmarknaden. Jag skulle för min del hellre se att man lade fokus på att de som är arbetslösa får jobb, för jag delar statsrådets uppfattning att den glädje som det innebär att ha ett arbete inte ska förvägras någon.
Men då måste man också skapa förutsättningar för att det ska bli möjligt.
Meeri Wasberg (S):
Jag måste säga att det är ledsamt att statsrådet inte tidigare i dag och inte heller nu svarar på frågan på vilket sätt hon kommer att arbeta för att skapa förutsättningar för att arbetsförmedlaren ska kunna ge en god service till såväl arbetssökande som arbetsgivare.
I god service ingår att vara ett individuellt stöd för att arbetssökande ska kunna förbättra sitt jobbsökande.
Det är sant att olika individer behöver olika stöd och att allt inte sker in-house, för att uttrycka sig populärt, men Arbetsförmedlingens egna möjligheter att ge ett kvalificerat stöd till arbetssökande står, som jag tidigare har sagt, i direkt proportion till den arbetsbelastning som råder på Arbetsförmedlingen.
Då kan vi också konstatera att även den administrativa arbetsbelastningen har ökat, inte minst genom den i förra interpellationsdebatten så omhuldade jobb- och utvecklingsgarantin.
Om jobbcoacherna nu är en så bra insats som statsrådet menar kan man undra varför de jobbcoacher som Arbetsförmedlingen själv anställde inte fick fortsätta och varför just denna del var tidsbegränsad. Nu har i och för sig den ersatts med arbetsförmedlare som ska ha ett jobbcoachande uppdrag, men det står inte alls i relation till hur behoven kanske ser ut.
Om Arbetsförmedlingen hade fortsatt ha egna anställda jobbcoacher hade det kanske också bidragit till den viktiga balans som statsrådet talar om. Men det verkar fortfarande vara arbetsförmedlingsmarknaden som är målet. För mig som socialdemokrat är det snarare jobben som är viktiga.
Meeri Wasberg (S):
Jag förstod att den här debatten mer skulle landa i fokus på utbildning än på arbetsmarknad. Det jag tror att statsrådet missar i min frågeställning är individperspektivet. Jag skulle vilja höra hur statsrådet ser på det faktum att för en person som är fyllda 25 kan man göra en individuell bedömning men inte annars.
Det är alldeles riktigt, som statsrådet påpekar, att många ungdomar inte är arbetslösa någon längre tid till en början och att de kanske kommer tillbaka och så småningom kanske blir långtidsarbetslösa och hamnar i jobb- och utvecklingsgarantin eller ungdomsgarantin. Vad är det som gör att man inte kan göra en individuell bedömning redan dag ett?
Det kan finnas ungdomar som har stort behov, inte nödvändigtvis av arbetsmarknadsutbildning utan snarare av praktik redan första dagen. Precis som jag sade tidigare hjälper det inte stort till att man får hjälp med att ställa upp en cv snyggt om den inte har något innehåll som man kan presentera på ett bra sätt. Jag skulle vilja ha ett fördjupat svar på vad det är som gör att man kan göra en individuell bedömning när en individ har fyllt 25 men inte när hon inte har fyllt 25.
Dessutom kan man fundera lite grann över hur det står till med tilltron till professionen. Om jag inte minns fel har jag hört statsrådet tidigare uttrycka en tillfredsställelse och en glädje över den kompetens som finns inom Arbetsförmedlingen, den profession som den trots allt representerar. Hur ser statsrådet på att inte låta professionen göra den individuella bedömningen tillsammans med den arbetssökande redan första dagen?
Alla ungdomar kommer inte att behöva arbetsmarknadsutbildning och praktik första dagen, men det finns de som behöver det. Varför vill då regeringen förvägra de ungdomarna det steget som kanske gör att de faktiskt kommer vidare i sitt arbetssökande?