Birgitta Ohlsson (L):
I diskussionen har nu kommit fram ett slags distinktion mellan svaga demokratier och svaga diktaturer. De länder som jag tar upp i mina exempel är inte svaga demokratier utan starka diktaturer. Det är enpartistater där människor inte har rätten att tycka, tänka och tro fritt. Det är länder där kommunistiska regimer och oftast militärregimer har suttit i decennium efter decennium.
Där finns en ekonomisk tillväxt som går framåt, men brotten mot mänskliga fri- och rättigheter är fortfarande totalt kompakta. I många av de länderna kan man inte se att det går i rätt riktning på frihetsfronten, i varje fall inte så mycket som vi borde kunna kräva. Min poäng är att man visst ska kunna använda bistånd som ett slags utpressningsmedel. Men det gör vi alltför sällan mot dessa asiatiska diktaturländer.
I östra Afrika har vi otaliga exempel på hur biståndsgivare, inte minst amerikanska men också europeiska, har satt hårt mot hårt. De har sagt: Vi kan inte fortsätta att pumpa in miljon efter miljon i ert land om ni fortsätter att förbjuda ett flerpartisystem. Vi har sett exempel. Ett exempel är Tanzania i början av 1990-talet, och vi såg det också senare i Uganda. Man gick i demokratisk riktning för att biståndet blev en stark påtryckarkraft.
Jag tycker inte att vi tillräckligt starkt använder det som ett instrument, inte minst i länder som Vietnam och Laos. Ungefär en dryg månad innan vi hade det svenska riksdagsvalet hade man faktiskt "val" i Laos. Det blev som vanligt. Det laotiska folkets kommunistiska parti tog alla platser utom en. Det är ett parti som har regerat i x år, och en äldre man fick fortsätta att sitta på sin plats som premiärminister.
I Vietnam har vi sett ett otal brott mot inte minst tryckfriheten och yttrandefriheten, och nu senast under hösten. Vi kan ta exemplet med en 37-åring vid namn Nguyen Vu Ninh, en journalist som sitter på ett sjuårigt straff för att ha skickat information till vietnamesiska exilgrupper om just demokrati. Ett annat exempel är en ung pojke, Truong Quoc Huy, som greps i oktober för ett år sedan för att ha chattat om demokrati med två jämnåriga bekanta.
Han hölls fängslad i ett drygt år utan rättegång, släpptes och sitter nu i fängelse på okänd plats. Det är inte enskilda individer som är enskilda fall. Det är många olika fall. Om man läser rapporter från Human Rights Watch och Amnesty International ser man hur detta pågår om och om igen. Det är min poäng. Visst ska man vara försiktig när man fasar ut bistånd till ett land som är en diktatur. Man måste först använda olika påtryckningsmedel.
Men det är de vi inte använder. Vi måste också se till att det inte blir ett slags dubbelmoral i biståndet. Jag diskuterade med en amerikansk människorättsaktivist häromdagen som tyckte att det var ganska underligt att Sverige nu håller på att fasa ut sitt bistånd till Sydafrika. Det är ett land som för övrigt har världens mest liberala konstitution och är en motor för demokrati och frihet på hela den afrikanska kontinenten.
Denna MR-aktivist sade: Det är väldigt märkligt att ni fasar ut ert bistånd där, trots de gigantiska problemen med hiv/aids, kvinnors rättigheter och fattigdom, men samtidigt behåller biståndet till kommunistiska enpartidiktaturer som Vietnam och Laos. Han förstod inte riktigt den kopplingen. Det är ändå det som lite är huvudpoängen här, att vi måste strama upp. Man kan bland annat blicka ut lite på den europeiska unionens biståndspolitik. Där har man faktiskt diskuterat repressaliesystem.
När ett land begår brott mot mänskliga rättigheter ska man föra en dialog väldigt snabbt. Det handlar om diplomati, att åka dit snabbt på hög nivå och gärna med ministrar, och sedan ge landet en chans. Inom en månad, 60 dagar eller 90 dagar, måste detta och detta ha skett. Där måste vi lägga om politiken. Nu har vi fått en borgerlig regering. Jag och många ledamöter här i kammaren är icke-socialister och tycker att det är otroligt viktigt att svenska skattebetalares pengar används på ett bra sätt.
Då måste det också synas i den förda politiken.