Staffan Danielsson (C):
Jag tolkar socialministerns besked positivt vad gäller nedsövning innan en respirator stängs av. Det välkomnar jag. Min andra fråga i interpellationen är om socialministern är beredd att tillsätta en bred parlamentarisk utredning för att på djupet analysera om inte människors vilja att dö något i förtid vid svåra lidanden skulle kunna respekteras under sträng kontroll - hjälp till den enskilde, någon betrodd anhörig eller möjligen via läkarvården.
Lars-Olov Hammergård, som jag citerade i min interpellation, var en 70-årig hälsing som för fyra fem år sedan drabbades av den svåra sjukdomen ALS. Lars-Olov hade haft ett rikt och aktivt liv men var dödsjuk och levde i ångest inför att bli allt sämre. Han ville inte sluta på sjukhus som "ett neddrogat kolli". Han var dödssjuk, och talet och andningen började svikta. Han hade skrivit ett livstestamente om att få hjälp med att dö. Hans barn stod också bakom detta.
Lars-Olov hade erbjudits bedövningssprutor var fjärde eller kanske var sjätte timme. Men då måste han regelbundet väckas upp för att tillfrågas om han hade ångrat sig. Han oroade sig för att ett sådant långsamt borttynande med ständiga uppvaknanden skulle bli plågsamt, både för honom själv och för omgivningen. Lars-Olov kämpade alltså i flera år för patienters/människors rätt att själva ha inflytande över när deras liv ska ta slut vid svåra lidanden.
Lars-Olov dog i mars, medan han själv hade förmåga att agera. Andra kända fall av lidande människor som ville ha hjälp med att dö i förtid, men som förvägrades detta, är Joakim Alpgård och Mats Persson, totalförlamade, lidande och med entydiga viljeyttringar. De dog båda på klinik i Schweiz under värdiga former.
Andra människor som har haft modet och kraften att argumentera för rätten att få hjälp att dö vid svåra lidanden, och som själva varit i den situationen, har som Lars-Olov Hammergård gått bort i förtid, stilla eller mer dramatiskt och desperat. Min kunniga och erfarna riksdagskollega Barbro Westerholm, knuten till Statens medicinsk-etiska råd, deltog i vår förra interpellationsdebatt här i kammaren.
Hon lyfte då fram och ville påminna om att en fjärdedel av de självmord som begås i Sverige begås av personer som är 65 år eller äldre. Det kan vara drastiska, desperata självmord. Hon efterlyste utredningar om vad som kan ligga bakom dessa och ställde frågan om självmorden hade kunnat förhindras, eller om dessa äldre i några fall hade kunnat få ett skonsammare livsslut.
Opinionsundersökningar visar en bred öppenhet för dödshjälp i någon noga reglerad form. Det här är som sagt mycket svåra frågeställningar som jag är ärligt ödmjuk inför. Är det frågor som ska hanteras främst av läkare och sjukvårdspersonal, landsting, sjukhus och Socialstyrelsen? Jag menar att de grundläggande principerna och regelverken behöver diskuteras i samhällsdebatten och fastställas här i riksdagen av medborgarnas ombud och förtroendevalda.
Finns det i de här frågorna oklara gråzoner, med lite olika praxis på olika sjukhus? Så är det nog, och även detta visar på behovet av en bred parlamentarisk utredning. Jag beklagar socialministerns kategoriska besked till människor med svåra lidanden, typ Lars-Olov Hammergård och Mats Persson, som själva uttryckligen vill dö något i förtid. Svaret är att det bestämmer vi - samhället - och inte alls du. Svaret är nej.
Socialministern slår nämligen fast att "varje form av aktiv dödshjälp strider mot den värdegrund som hälso- och sjukvården bygger på". Javisst, så är det i dag. Det är ord och inga visor till de enskilda människor som lider svårt och som vädjar och ber om att dessa svåra frågor åtminstone borde utredas. Jag vädjar till socialministern att åtminstone överväga en bred parlamentarisk utredning kring dessa mycket allvarliga och viktiga frågeställningar. Den kan ta tid. Den kan gå på djupet.
Frågorna kan tas upp i samhällsdebatten. Jag tycker inte att det räcker med Socialstyrelsen och Medicinsk-etiska rådet. Det här är en fråga för svenska folket.