Margot Wallström (S):
Hans Linde, Hans Wallmark och Karin Enström har ställt frågor till mig som alla rör Palestina. Jag väljer att besvara interpellationerna i ett sammanhang. Låt mig först understryka den tonvikt som Sverige och EU lägger vid att finna en slutstatusöverenskommelse.
Målet är att Israel och Palestina ska kunna leva sida vid sida inom ömsesidigt erkända gränser, med 1967 års gränser som utgångspunkt och med Jerusalem som huvudstad för två stater och där eventuella markbyten accepteras endast om parterna framförhandlar dem. Hans Linde har frågat mig när regeringen avser att erkänna Palestina. Fredsförhandlingarna har gått i stå. Läget på marken är så allvarligt att möjligheten att uppnå en tvåstatslösning håller på att förgås.
Alla bör vid det här laget veta att det inte finns någon militär lösning på konflikten. Det är mot denna bakgrund som Sverige har valt att erkänna Palestina. För det första innebär erkännandet en energiinjektion i den avstannade fredsprocessen. Det stärker de konstruktiva krafterna på båda sidor. För det andra betyder erkännandet att obalansen mellan parterna minskar. Mindre ojämlika parter är nödvändigt för att nå resultat.
För det tredje inger erkännandet hopp. 20-åriga palestinier har upplevt hur det mesta har blivit sämre. På den andra sidan har israeliska ungdomars liv präglats av rädsla och oro för terrorattentat. I båda länderna ökar uppgivenheten och radikaliseringen. Ungdomarna måste ges en strimma hopp. För det fjärde är de folkrättsliga kriterierna för ett erkännande uppfyllda.
Det finns ett territorium, om än med icke fastställda gränser, och samma situation gäller även för Israel. Det finns en permanent befolkning. Och det finns en regering med möjlighet att uppvisa inre och yttre kontroll. Den palestinska myndigheten har förvisso inte full kontroll över det palestinska territoriet. I Gaza finns, efter den palestinska enhetsregeringens inrättande och försoningsöverenskommelsen mellan Hamas och Fatah, bättre förutsättningar att påvisa sammanhållen inre kontroll.
Att inte erkänna Palestina med hänvisning till den israeliska ockupationen kan anses stå i strid med den folkrättsliga principen om "ingen rätt ur en orätt". Därutöver har världssamfundet erkänt Palestinas statsduglighet, det vill säga förmåga att åta sig de förpliktelser som åligger en stat. Sverige har tidigare erkänt stater - Kroatien 1992 och Kosovo 2008 - trots att dessa saknade faktisk kontroll över delar av sitt territorium.
Palestina är, liksom dessa, ett speciellt fall. Hans Linde har också frågat mig vilka initiativ jag avser att ta för att kalla hem försvarsattachén vid ambassaden i Tel Aviv samt avser att ta för att Sverige ska avbryta sin vapenhandel med Israel. I regionen pågår komplicerade konflikter. Försvarsattachéns uppgift är att bidra med säkerhets- och försvarspolitisk analys som är av betydelse för Sveriges förståelse av dessa regionala frågor.
Sverige avser inte att nu kalla hem försvarsattachén, som Hans Linde föreslår. Sverige har inget försvarssamarbete med Israel, och vi exporterar inte krigsmateriel till landet. Sverige har inte något generellt förbud mot import av krigsmateriel. Det följer av Sveriges folkrättsliga förpliktelser att vi inte köper materiel eller tjänster från länder som är föremål för internationella sanktioner på området. Israel står i dagsläget inte under några sådana sanktioner.
Regeringen avser inte att nu vidta några åtgärder på området. Hans Linde har även frågat vilka initiativ jag avser att ta för att Sverige ska införa en tydlig ursprungsmärkning av israeliska bosättarprodukter. Bosättningarna strider mot folkrätten. Regeringen stöder därför frivillig ursprungsmärkning av produkter från ockuperad mark i Palestina. Det mest effektiva skulle vara om detta kunde genomföras på EU-nivå eller på basis av EU-rekommendationer.
Om det inte visar sig möjligt kommer Sverige emellertid, i likhet med andra EU-länder, att ta fram motsvarande rekommendationer på nationell nivå. Hans Wallmark har frågat mig hur ett erkännande av Palestina kommer att påverka Sveriges roll som pådrivande i de förhandlingar och den politiska process som nu pågår i EU-kretsen och den roll som Sverige haft i dessa under lång tid. I diskussionen i EU-kretsen tillhör Sverige de medlemsstater som driver på för en aktiv och tydlig EU-politik för fredsprocessen.
Sveriges röst är väl respekterad. Erkännandet av Palestina har gett ytterligare tyngd åt Sveriges röst i dessa frågor. Samtidigt som vi självfallet står upp för den politik som är överenskommen inom EU, kommer vi att arbeta aktivt för att EU än tydligare ska stå upp för denna politik gentemot parterna. Jag vill understryka att EU sedan 2009 står redo att erkänna Palestina "när så är lämpligt". Den svenska regeringen bedömer att det är nu.
Ett erkännande av en stat sker av regeringar på nationell nivå, inte på EU-nivå. Karin Enström har frågat mig om det är regeringens mening att ändra på den praxis som länge gällt som grund för att Sverige ska erkänna en stat. Sverige har inte för avsikt att ändra denna praxis. Som jag har redogjort för finns det stöd i folkrätten för ett erkännande.