Robert Hannah (L):
Tack, utrikesministern! Jag vill börja med att prata lite grann om Syrien, om vi ändå ska prata om Isil. Egentligen handlar det mycket mer generellt om hur den kristna gruppen behandlas. Vilka alternativ ger man egentligen i dag till de kristna i Syrien? I mina ögon är det ganska uppenbart. Man ger dem alternativen döden eller en diktator.
Ärligt talat: Om jag var tvungen att välja mellan dessa två hade jag också valt en diktator. Det är förståeligt varför den kristna folkgruppen i Syrien i dagsläget väljer att stödja Asad. Världssamfundet ger dem inte något annat alternativ. Det alternativ som står till buds för vissa av dem är att fly landet. Men i ärlighetens namn finns det inget starkt alternativ för den kristna gruppen att använda sig av.
Det var så redan när kriget började. Den kristna folkgruppen i Syrien hade nämligen sett hur den kristna folkgruppen i Irak hade behandlats efter Iraks fall. De var inte intresserade av att gå samma öde till mötes. Nu gör de faktiskt det. Nu går de samma öde till mötes. De tvingas välja mellan döden eller en diktator. Jag tycker inte att det är rimliga alternativ. Jag vet att utrikesministern gör sitt bästa, men det här är ändå en situation som man måste fundera kring. Vad ger man för alternativ till de här minoriteterna?
Det är inte bara kristna, precis som Hillevi Larsson nämner. Jag tror att behandlingen av den kristna gruppen i Mellanöstern är en typ av lackmustest för den här regionen. Ärligt talat kan jag säga att de misslyckas totalt. Oavsett vilket land man tittar på i Mellanöstern i dag kan jag säga: De misslyckas totalt, kanske inte Libanon men de andra länderna. En kristen parlamentariker som kommer från Mellanöstern beskrev situationen för mig. Hon beskrev sig själv som fotbollen i en fotbollsmatch.
Den slängs tillbaka och sparkas åt olika håll och kanter. Till slut går luften ur bollen och den är sönder. Då tar man en ny boll. Det är ungefär den situation hon beskriver i fråga om hur den kristna folkgruppen lever. Den generella bilden i Mellanöstern, oavsett om det är områden där Isis finns eller inte, är att det är en extrem diskriminering av de kristna grupperna. De anses vara smuts. Man kan ta Egypten som exempel. I områden i Irak, till exempel, lägger man in prostitutionshålor i de kristna stadsdelarna.
Man tillåter försäljning av alkohol i just de delarna och drar till sig kriminalitet. Det gör också att ryktet för folkgrupperna blir sämre. Kristna kvinnor klär sig inte på samma sätt som andra. De klär sig kanske lite mer utmanande generellt sett. Därför anser man att de är ett öppet forum. Vem som helst kan ta tag i dem. Det må vara så att de kristna folkgrupperna här i Sverige som har österländsk bakgrund i Mellanöstern anses vara lite mer konservativa.
Men i Mellanöstern är de kanske de mest progressiva. Och är man progressiv i Mellanöstern i dag kommer man att hamna i kläm. Jag tycker att det är viktigt att vi tar upp det faktum att det inte bara är situationen med Isis som är akut, utan situationen i Mellanöstern generellt sett är akut. Jag skulle aldrig vilja leva under sharialagar, speciellt inte om jag inte vore muslim.
Jag tror att utrikesministern också förstår att det finns många kristna folkgrupper som inte är intresserade av att leva under sharialagar. Min mamma tvingades till det när hon växte upp. Min mamma tvingades att be till Allah. Min mamma tvingades att läsa ur Koranen fast det inte var hennes religion. Jag ser i dag att situationen är ännu värre.
Om armenier, maroniter, kopter, assyrier, syrianer, grekisk-ortodoxa och romersk-katolska ska kunna överleva i den här regionen måste vi också som land faktiskt stå upp för att stater inte ska ha den typen av statsreligioner eller försöka tvinga in kristna eller andra minoriteter i Koranens budskap. Det är inte deras religion. De måste aktivt kunna få välja själva, men så ser inte situationen ut i dag.
Jag hoppas att utrikesministern kan lyfta de här frågorna. Jag var faktiskt väldigt stolt över hur utrikesministern sa ifrån när det gällde Saudiarabien.