Alexandra Anstrell (M):
Så här i efterhand - jag läste min sista fråga till utrikesministern i går - tänker jag att min fråga verkligen ger en möjlighet för ministern att briljera. Jag frågar alltså vilket arbete med handlingsplanen som hon anser har lett till bäst resultat nu när handlingsplanen löper ut och hur ministern har mätt och utvärderat just detta resultat. Här upplever jag, herr ålderspresident, att jag inte får något svar.
Jag tog Mali som ett exempel, eftersom det är ett av de tre länder som vi har beslutat om internationell insats till tidigare och vi nu valt att förlänga. Vi har också insatser i Irak och Afghanistan. Läget i Mali har fortsatt att försämras. Efter militärkuppen tidigare verkar arbetet med fredsavtalet totalt ha upphört. Bristen på statlig närvaro skapar naturligtvis utrymme för de extremistiska våldsbejakande gruppernas verksamheter.
Terrorattentat sker regelbundet mot både civila och militär. Kvinnors deltagande i fredsprocesser är ytterst begränsat. Konstitutionen förbjuder diskriminering på grund av kön, men kvinnors åtnjutande av de mänskliga rättigheterna är överlag begränsat. Könsstympning av flickor och kvinnor är inte förbjudet och är allmänt förekommande. Könsbaserat våld är ett utbrett problem.
Islamistiska grupper som är motståndare till kvinnors rättigheter har vuxit sig starkare. Jämställdhet är ju en förutsättning och en drivkraft för fattigdomsminskning och en demokratisk samhällsutveckling. Det går inte alls åt rätt håll där. Om kvinnors rättigheter i Afghanistan hittar jag skriftliga frågor och interpellationer sedan långt bakåt i tiden här i riksdagen.
Magda Gad, som har varit mycket i Afghanistan, har i en rapportering från landet sagt: Kvinnor och flickor får inte ens gå ut ensamma i Afghanistan. Afghanistan är ett manssamhälle. Herr ålderspresident! Globalt sett är män överrepresenterade i självmordsstatistiken, men i Afghanistan begås 80 procent av självmorden av kvinnor.
Många har blivit bortgifta före tio års ålder och har fått utstå våldtäkter och misshandel och att även svärföräldrar har misshandlat dem. Det har ändå startats skolor, man har byggt vägar och dragit vatten, men det man ser i dag är att situationen är sämre. Det är rekordmånga som dör. Kvinnor är väldigt utsatta, och de lokala organisationerna säger att våldet mot kvinnor ökar. Det går inte alls åt rätt håll.
Om man ska få till en förändring måste man förändra landet i grunden, men det har man inte lyckats med. Säkerhetsläget i Irak är fortfarande dåligt och kan försämras snabbt. Striderna mot terrororganisationer fortsätter. Risken för terrordåd är betydande i stora delar av landet. Den irakiska konstitutionen förklarar män och kvinnor jämlika.
Ändå har männen laglig rätt att straffa sina fruar, och våldtäkt inom äktenskapet är tillåtet. På offentliga ytor i huvudstaden syns bara män, och i varje gatukorsning står beväpnade manliga soldater och poliser. Det går inte alls åt rätt håll. Herr ålderspresident!
När tror utrikesministern att vi kan få uppleva en märkbar förbättring av de maliska, afghanska och irakiska kvinnornas ställning? När man funderar på frågan blir följdfrågan ganska snabbt: Gör vi rätt saker? Behöver vi göra mer av samma när det inte blir bättre, eller behöver vi tänka nytt? Och har utrikesministern för avsikt att försöka tänka nytt och se om vi behöver göra bättre?
Om man inte har tillräckligt tydliga mål, inte utvärderar tillräckligt och följer upp resultaten kanske den frågan blir svår att svara på.