Jan Ertsborn (FP):
Under min yrkesverksamma tid som advokat har jag biträtt en hel del föräldrar och varit delaktig i plågsamma tvister om vårdnad och umgänge. Det är alltid barnet eller barnen som är förlorare. Det är vad man kan konstatera. Sedan jag kom till riksdagen 2002 har detta varit ett debattämne varje år.
Jag är helt övertygad om att det var det också långt innan jag kom hit och att det kommer att vara det en lång tid efter att jag har lämnat riksdagen. Det här är frågor som inte har någon given lösning. Frågan om beslutanderätten vid gemensam vårdnad bereds, som ni alla känner till, i departementet.
Det utredningsförslag som lades fram, som skulle innebära att vi skapar ett mellanting mellan gemensam vårdnad och enskild vårdnad för en förälder, tyckte jag mycket tidigt var att skapa ytterligare konfliktytor. Jag såg det inte alls som rätt väg att gå.
Däremot måste man naturligtvis hitta en lösning beträffande de frågor som vi har diskuterat här nu: sjukvård, läkarundersökning vid brott, socialtjänstens kontakter med barn. Det är självklart att en förälder inte ska kunna stoppa att barnet får den sjukvård som det behöver och så vidare.
Här finns det säkert andra vägar att gå än detta mellanting som jag tror skapar än mer konflikter mellan föräldrarna och, som jag sade i början, där barnen alltid är förlorarna. Vårdnadstvisterna är väldigt uppskakande, och dem kommer vi säkert att få leva med.
Men efter de ändringar som vi gjort nu i flera olika omgångar har, vad jag har kunnat förstå efter kontakter med domare och advokater, tvisterna i alla fall inte ökat utan snarare blivit färre. Det är naturligtvis ett gott tecken. Jag tror aldrig att vi kommer att uppnå en värld där vi inte har några vårdnadstvister.
De kommer att finnas, därför att människor är på det viset att de utnyttjar barnen som slagträn i sina egna konflikter. Vi har tillkännagivanden här i riksdagen om att det borde kunna utses ett särskilt juridiskt biträde åt barn vid vårdnads- och umgängestvister.
Och jag ska gärna vara ärlig och säga att jag är besviken på att min egen regering inte har orkat med att genomföra detta under denna mandatperiod. Jag har inte fått några andra förklaringar än att det handlar om att man är rädd för kostnaderna. Det är, enligt mitt sätt att se det, ganska små kostnader som samhället skulle tjäna in på annat sätt. Där känner jag en klar besvikelse.
På den punkten ger jag också oppositionen rätt i sin kritik av min egen regering. Det finns bland de förenklade motionerna en motion som jag skulle vilja ägna en mycket kort stund åt, som jag också tycker att man ska föra med sig när man för diskussioner om vårdnaden av barn. Den gäller situationen när den ene föräldern mördar den andre.
Där har vi inte lagreglerat på ett bra sätt hur kontakten ska vara mellan de gemensamma barnen och den förälder som sitter i fängelse, i alla fall en första tid, men som kanske sedan kommer ut. Här finns uppenbarligen en brist som jag tycker att man borde rätta till. Det finns tyvärr inte med i utredningarna, utan det får vi försöka återkomma till i något annat sammanhang.
Det känns mycket egendomligt att en person som sitter i fängelse för att ha tagit livet av barnens mamma ska ha rätt att träffa barnen och kunna bestämma vissa saker över dessa barn. Det känns inte alls tillfredsställande. Jag ska uppehålla mig en kort stund också vid barns skuldsättning.
Jag har lyssnat på föregående talare och funderat över vad det är man talar om. Jag har förstått att man kräver en fullständig översyn, men är det inte så enkelt att vi har täppt till alla hål? Föräldrar kan inte skuldsätta barn utan överförmyndares samtycke.
Barn kan få skulder på ett sätt utan föräldrarnas samtycke, och det är när man är över 15 år och kan bli ådömd skadestånd eller böter. Jag vet inget annat sätt som barn kan bli skuldsatta med de regler som vi har infört.
När det gäller vårdavgifter hos landstingen har jag lite envist sagt att det inte skulle hålla vid en prövning i domstol. Tyvärr blev det aldrig någon riktig prövning av de så kallade straffavgifterna när barn hade uteblivit från läkarbesök.
I propositionen har Lagrådet uttalat sig och gjort mycket klart att landstingen aldrig har haft laglig rätt att ta ut dessa straffavgifter. Detta, mina vänner, hoppades jag att man för länge sedan hade förstått från landstingspolitikernas sida.
Det har man dock inte gjort. Nu löser vi i riksdagen detta problem genom att bifalla regeringens proposition. Jag förstår inte vad översynen ska komma fram till. Jag kan inte se att det finns något mer att göra i frågan om barns skuldsättning.
Vi har genom ett långvarigt arbete täppt till alla de hål som fanns 2002 när vi började ta itu med det här problemet. Slutligen vill jag säga en sak beträffande registrering av testamente. I de motioner som finns, och även i Hillevi Larssons anförande, talas det om ett obligatoriskt register av testamenten.
Då ställer jag mig frågan: Vad menar man med det? När vi har behandlat detta tidigare i utskottet har vi talat om ett frivilligt register som ska göra det möjligt att säkerställa att testamentet finns och kommer fram när man avlidit. Vi skulle dock inte sätta registreringen i relation till giltigheten.
Hur skulle vi då göra med muntliga nödtestamenten eller med det nödtestamente som man under sina sista dagar eller timmar kan skriva utan vittnen? De blir inte registrerade. Jag tror att ni har kommit lite fel med ordet obligatoriskt, vilket jag ville påpeka.
Däremot är jag en varm anhängare av att samhället ansvarar för ett offentligt frivilligt testamentsregister.