Finn Bengtsson (M):
För 30 år sedan hade vi en icke-reglerad, icke-monopolistisk apoteksmarknad. Det var av beredskapsskäl efter världskrigen som man valde att monopolisera apoteksmarknaden, ett skäl som knappast är giltigt i dag. Det är därför tråkigt att höra den bakåtsträvande oppositionen tala sig varm för att återgå till det läge som fanns i beredskapstider med en utveckling som gav oss färre och färre apotek.
Att vi i dag har vänt den trenden och har mer än 300 nya apotek i Sverige kan knappast vara en utveckling som vi vill vrida tillbaka - än mindre det faktum att öppettiderna har blivit längre. Faktum är att det behövs en ökad apotekstäthet i vårt land, för vi har legat allra lägst i Europa. Fru talman!
Det var inte därför jag gick upp i talarstolen utan för att konstatera något som är mycket glädjande från alliansregeringens håll, nämligen den nationella läkemedelsstrategin. I oppositionen är man andefattig när det gäller apoteksmonopoliseringstankarna.
Vi har dock enligt min uppfattning, som är ganska lik den Barbro Westerholm har efter ett långt yrkesliv i apoteks- och läkemedelsvärlden, aldrig sett en sådan fantastisk övergång från fokus på distribution av läkemedel till ordination av läkemedel.
Kvalitetsökningen på området hur man optimalt använder läkemedel är politiskt unik och har saknats tidigare. Det var en vit fläck under den socialdemokratiska tiden att titta djupare politiskt på detta. De motioner i betänkandet som rör detta område kan avstyrkas eftersom de i princip är besvarade.
Det gäller dock ej den motion som vi har skrivit. Det är tråkigt eftersom den anger en förstärkning och förbättring av den redan anlagda nationella läkemedelsstrategin. Även om motionen avstyrks av utskottet är min förhoppning att de som implementerar den nationella läkemedelsstrategin ändå läser igenom den, för den innehåller många konkreta förslag till ytterligare förbättringar i närtid.
Man kan också tänka sig ett tilläggsdirektiv till en del av de utredare som jobbar vidare för att förbättra läkemedelskvalitetsarbetet i Sverige. Jag ska peka på en viktig komponent i motionen som förtjänar att diskuteras och tas till protokollet. Det handlar om generikautbyte.
Sedan 2002 har vi en lag som reglerar utbytet av så kallade likvärdiga läkemedel när patenttiden har löpt ut på ett speciellt läkemedel. De kallas då generika. Det innebär att apoteket tillhandahåller fullt ut inom läkemedelsförmånen endast den för tillfället billigaste läkemedelsprodukten av just en likvärdig, men dock inte likadan, produkt när det finns konkurrerande produkter.
Inom alla stora folksjukdomar har man ett antal sådana här produkter, kanske upp till ett tiotal i värsta fall, och de ska priskonkurrera per öre tablett varje månad. Man får då förslag hela tiden att inom folksjukdomarna framför allt, där det finns många så kallade generika, byta från en distributör till en annan.
Viktigt att notera är att förpackningar och tabletter ser olika ut. En patient som kroniskt behandlas brukar få en förskrivning över tre månaders tid och kommer sedan för att få en ny omgång mediciner. Risken är då med många generika att man har pressat priset något öre, och så får man en helt ny tablettförpackning.
Det kan framför allt förvirra äldre individer som har många sådana här läkemedel och kan innebära att man antingen tar för mycket läkemedel för att man tror att det är två stycken olika eller inte tar något alls för att man blir rädd och osäker på vad man ska ta. Detta leder till ett övergripande problem inom sjukvården, nämligen risken för antingen bristande effekt eller ökade biverkningsproblem.
Det är något som man inte har tagit hänsyn till i generikautbytet eftersom man vill pressa ned priset per tablett och på så sätt spara ett antal miljoner till statskassan. Det är säkert välkommet att tänka så, men det är synd om det visar sig att man riskerar något ur patientsäkerhetssynpunkt och ur effektivitetssynpunkt och därmed får miljardutgifter för sämre sjukvårdsbehandling.
Detta har inte varit analyserat. En medicinsk konsekvens av generikautbyte som inte har studerats är den potentiella kliniska skillnaden mellan ständiga byten vid långtidsbehandling. Man har ett godtyckligt regelverk för hur kopiorna ska anses likvärdiga.
I det som är myndighetsregleringens kontroll av likvärdighet sägs det att kopian ska innehålla minst 80 procent och inte mer än 120 procent av originalläkemedlets mängd.
Detta godtycke i oprecis mängd av vanligen potenta läkemedel kan i ett extremfall innebära att patienten vid en expediering får en dos som vid nästa expediering, när man får en annan förpackning, är 40 procent högre, eller till och med 40 procent lägre. Detta är ett regelverk för godkännande av lika läkemedel som inte är försvarbart.
Jag föreslår att man tittar djupare på detta i den nu framlagda läkemedelsstrategin.
Om den som är satt att implementera läkemedelsstrategin läser denna punkt och mer konkret anger hur man kan gå till väga för att göra ett bättre regelverk för att få fram likadana och inte bara likvärdiga produkter, eller om man ger utredningen ett ytterligare tilläggsdirektiv kan regeringen överväga.