Anders Borg (M):
Birgitta Eriksson pekar i den här debatten på att ensamstående kvinnor är en viktig grupp där vi i det svenska samhället, får man väl ändå beskriva det som, har misslyckats. Vi har haft ett långt socialdemokratiskt regeringsinnehav, och vi kan konstatera att den ekonomiska standarden för ensamstående kvinnor under den perioden har vuxit långsammare än i de flesta andra grupper och väsentligt långsammare än i genomsnittet.
Det är också den grupp som enskilt uppvisar den största ökningen av andelen med låg ekonomisk standard. Joakim Palme konstaterar i Välfärdsutredningen att det här väl är den enskilda grupp som har fått de största försämringarna. Och det är symtomatiskt för socialdemokratins oförmåga att se effekterna av sin egen fördelningspolitik.
Hur skapar man ett samhälle där man har små inkomstskillnader, där man har full sysselsättning och där man har en delaktighet för många människor? Jo, det gör man genom att prioritera arbete, genom att se till att det lönar sig att arbeta och framför allt att det lönar sig för människor med låga inkomster att arbeta.
När man då konstruerar ett system som är avsett för att ta hand om människor som i grunden inte har några sociala problem - ensamstående kvinnor med barn har inte sociala problem, de kan behöva inkomststöd under en period och de kan behöva ett ekonomiskt tillskott, men det är skötsamma människor som tar stort ansvar för sina barn - lägger man ihop socialbidrag och bostadsbidrag. Det gör man för just de människor som påverkas mest av ekonomiska incitament och där det kanske är allra viktigast att det lönar sig att arbeta.
Det är inte så att alla människor får gå till jobb där det är roligt, där det är utmanande, där man lär sig saker och där man får vara med och bestämma om jobbet. För just de här människorna är det allra viktigast att det lönar sig att jobba. Det är därför Bill Clinton och Tony Blair har rönt så stora framgångar, inte minst fördelningspolitiskt, med en politik där man sänker skatterna just för att gå in på arbetsmarknaden.
Det får man genom att ha ett utbildningssystem som gör att folk lämnar med bra kunskaper, genom att ha försäkringar som inte skapar inlåsningar. Det här är socialdemokratins blinda fläck, att man inte kan se betydelsen av att människor måste komma tillbaka till arbete. Vi omfördelar i genomsnitt 13 000 kr med hjälp av transfereringar, och den ungefärliga inkomsten per år är 170 000.
Det går aldrig att kompensera frånvaro från arbetsmarknaden med olika transfereringssystem. Transfereringssystem skapar utanförskap, och då bygger man upp klasskillnader och inkomstskillnader. Det är precis det Socialdemokraterna har gjort under de gångna tio åren. Det är tråkigt att man inte kan se att det förhåller sig på det sättet.
För just ensamstående kvinnor vore det så oerhört viktigt att få fram skattesänkningar som gör det lönsamt att arbeta och hitta reformvägar så att de inte tvingas in i beroende av socialbidrag eller bostadsbidrag. En människa som går in med en låg inkomst hamnar på marginaleffekter som förr i tiden överläkare och ingenjörer hade. Det är helt orimligt.
Vi måste bygga system där man i varje led, från skattesystemet till försäkringssystemet till skolan, bygger vägar in i arbete. Ingenstans i det svenska samhället syns det socialdemokratiska misslyckandet mer tydligt än just för ensamstående mammor. Det är en grupp som har utsatts för den ena och den andra experimentpolitiken. Effekten av det långa socialdemokratiska styret har blivit sämre ekonomisk standard.
Man har halkat efter andra grupper, och flera har hamnat i en svag ekonomisk situation. Här måste socialdemokratin ompröva sin syn på arbete. Arbete är bra för alla människor - också ensamstående kvinnor.