Kerstin Lundgren (C):
Som framgått med all önskvärd tydlighet i den här debatten finns det en stor samsyn i denna kammare omkring vår insats i Afghanistan. Det är ett land som har ett långvarigt lidande bakom sig, vilket också flera har varit inne på.
Det gäller naturligtvis särskilt kvinnor och barn som alltid drabbas hårt i konflikter, osäkerhet och krig. Från svensk sida har vi sökt göra skillnad länge. Svenska Afghanistankommittén har tidigare nämnts.
De har gjort ett omfattande och långvarigt arbete och ansågs under den tid när talibanerna styrde vara de som just stod för utbildning. Det är naturligtvis i grunden svenska folkets insatser som gjort detta möjligt. Herr talman!
Nu är det nästan på dagen elva år sedan FN:s säkerhetsråd i sin resolution 1386 markerade att en internationell säkerhetsstyrka skulle få ett kapitel 7-uppdrag för att bistå den afghanska regeringen i att upprätthålla säkerheten i Kabul och stödja övergången till demokratiskt styre.
Detta är en bas för de insatser som vi har gjort. Vi har deltagit sedan start. Vi har haft årliga debatter och årliga beslut här i kammaren, eftersom FN varje år har haft beslut om mandat. Det låter ibland som om det är vi i den här kammaren som dikterar ordningen.
Det ena partiet efter det andra har föreslagit att man ska avsluta vid en tidpunkt si eller så. Det är lite spännande, för i grund och botten landade den afghanska regeringen vid Kabulkonferensen 2010 i att man vid utgången av 2014 skulle ha övertagit huvudansvaret för landets säkerhet.
Det var den afghanska regeringens vilja, och vi har varit inbjudna av den afghanska regeringen och är där så länge den afghanska regeringen vill se oss närvarande. Det är klart att det är en ram för det arbete som sedan bedrivs. Den här förändringen, transitionen, inleddes vid det afghanska nyåret i mars 2011 och ska genomföras i fem omgångar fram till slutet av 2014.
Så här långt är tre beslut fattade som berör 75 procent av den afghanska befolkningen. Den samlade svenska militära och civila insatsen i norra Afghanistan har sedan drygt sex månader en civil ledning. Det har varit viktigt och någonting som vi har markerat värdet av i flera debatter tidigare.
Nu har FN:s 24 precis startat sitt arbete i Afghanistan. Det gör de naturligtvis med nya förutsättningar, i ett nytt läge. Jag vill för Centerpartiets del tacka dem som så här långt har gjort stora insatser i arbetet i Afghanistan för att skapa de förutsättningar för utveckling som vi trots alla svårigheter har gjort.
Ett stort tack till er som ställt er kraft till förfogande! Tack också till er som är där nu och som åker dit. Tack även till de familjer som drabbats till följd av någons beslut att närvara.
Alla ni ska veta att Sverige har ett långsiktigt perspektiv på Afghanistan, långt före 2011 och långt efter 2014. Vi bidrar och vill bidra till en demokratisk utveckling. Vi vill bidra till att bekämpa fattigdomen och ge människor möjligheter.
Det är därför vi också har sökt skapa förutsättningar i form av säkerhet. Vi är alla medvetna om, och har varit från början, att det inte finns någon militär lösning på den här konflikten, lika lite som i andra konflikter. Det finns en politisk lösning om hörnet, får vi hoppas, och vi ska delta för att göra den möjlig.
Därför har vi också ställt upp på Kabulkonferensens perspektiv, det vill säga att 50 procent av vårt bistånd ska gå via den afghanska regeringen. Det finns de som tycker att detta inte ska ske. Men vi har faktiskt tagit på oss ett ansvar för att skapa förutsättningar för den afghanska regeringen att bygga säkerhet och utveckling. Då måste vi naturligtvis vara där.
Vi ska inte vara där för att sabotera förutsättningarna genom att stödja andra och gå andra vägar. Jag tycker därför att det är en viktig signal att vi lyssnar på den afghanska regeringen. Vi ska självklart inte vara blåögda. Vi ska försöka granska, och vi ska försöka följa upp och vara medvetna om att det är en oerhört tuff miljö, kanske en av de tuffaste miljöer där vi finns med bistånd.
Men vi ska vara där långsiktigt och göra skillnad - militärt, civilt och med biståndet för att skapa förutsättningar för förändring. Som tidigare sagts har vi nu perspektivet 2024 i biståndssammanhang. Det är indikationer på drygt 8 miljarder. Vi får väl se vad det slutligen summeras till.
Jag kan instämma i vad som har sagts tidigare från flera talare när det gäller utmaningarna, korruptionsrisker och risker för bakslag. Jag har naturligtvis mot den bakgrunden förvånats, herr talman, över dem som i reservationer säger: Låt oss lämna nu! Det finns de som nästan har försökt att ta täten, rädda för att bli ensamma kvar.
Det fanns en sådan tendens ett tag när alla såg ut som om man genast ville lämna. Det vore verkligen att svika det långsiktiga uppdrag som vi har tagit på oss.
Jag hoppas att den här övergången, transitionen, till det afghanska styret inte ska likna det ryska uttåget med en sådan efterbörd, utan att vi ska kunna göra det på ett konstruktivt, bra och ordnat sätt. Jag hörde också vad Bodil Ceballos sade om kvinnor som känner oro för vad som ska hända.
Jag hoppas, herr talman, inför presidentvalet 2014 och parlamentsvalet 2015 att kvinnor då ska våga ställa upp i valet, precis som de gjorde senast, många gånger tack vare vår närvaro och våra insatser.
Jag noterade att Afghanistans parlaments vice talman var en kvinna, Fawzia Koofi, som hoppades på att kunna utmana i presidentvalet 2014. Jag hoppas att hon vågar och att hon kan, och jag hoppas att vi kan bidra till att göra det möjligt, om inte annat så i parlamentsvalet året därefter.
Med detta, herr talman, ber jag att få yrka bifall till förslaget i betänkandet och avslag på samtliga reservationer.