KBLab/rixvox huggingface dataset:
Nyamko Sabuni (L):
Om Rossana Dinamarca på allvar menar - och jag tror faktiskt att du menar det - att det inte ska finnas nattverksamhet i den mån det inte finns barn som behöver det bör ni uttrycka er annorlunda. Då ska du inte säga att det ska vara rätt till nattomsorg. Du uttryckte likadant att alla har rätt till förskola, men ingen måste vara där. Det är vad du sade i ett replikskifte. Om vi har lagstiftning som säger att alla har rätt till nattomsorg måste det finnas en verksamhet vare sig man behöver den eller inte. Det ska finnas personal som är redo där för den som behöver det.
Det är därför vi har valt modellen med individuell bedömning. Det är inte en öppen verksamhet. Men det ska finnas beredskap. I den mån någon kommer och ber om att få stöd med barnomsorg ska man göra en individuell bedömning. Vi menar att vi måste följa upp om det är så att efter individuell bedömning får de som behöver nattomsorg det. Men de som inte behöver det ska inte få det. Vi har inte råd.
Vi har inte hur mycket pengar som helst att lägga på dygnetruntverksamhet när vi vet att det inte finns barn som nyttjar den verksamheten. Vi är alla anhängare av att de familjer som behöver barnomsorg ska få stöd. Det är vad vi nu kartlägger med hjälp av Skolverket. Vi ställer en direkt fråga. Använder du barnomsorg, och har du barnomsorg de tider du behöver?
Om det är så att du behöver barnomsorg på andra tider men kommunen inte har tillgodosett dina behov, och vi har denna kunskap och information, har jag lovat att vi återkommer till hur vi ska göra det bättre. Jag tror att vi kan göra det bättre tillsammans i samförstånd än att i all hast säga att vi ska ha stimulansbidrag. Det sägs inte hur mycket det ska vara eller till hur många det ska ges. Vilka kommuner är det? Är det de som i dag inte sköter sig, om det finns sådana som inte sköter sig, eller ska det ges till alla kommuner? Hur ska vi göra detta?
Det blir en komplicerad situation som ni skapar bara för att vinna enkla politiska poäng. Återigen: Ingen är emot barnomsorg på obekväm arbetstid.
Nyamko Sabuni (L):
Jag vill säga till Håkan Bergman att jag inte är emot stimulansbidrag. Jag är inte emot att hitta en lösning på det problem som eventuellt finns. Vad jag försöker säga är att traditionen ändå är att man tar reda på hur problembilden ser ut. Hur stort är problemet? På vilket sätt löser vi det bäst? Stimulansbidrag kan användas. Min erfarenhet av stimulansbidrag till kommunerna är oftast den att bidragen först är öronmärkta och går till det de ska gå till.
Några år senare lägger man antingen in pengarna inom potten för det stora statsbidrag som går till kommunerna - och då är det plötsligt stopp på att använda det till det man ville - eller också drar man tillbaka stimulansbidraget. Stimulansbidrag är ju bara tillfälligt; det är vad själva begreppet antyder. Det är det här jag oroar mig för. Det kanske är stimulansbidrag som vi landar i när vi en dag har problembilden. Men det är inte säkert att det är det bästa sättet att lösa problemet på - om det nu finns ett problem. Och hur stort är problemet?
Här gör oppositionen omvänt. Jag kan bara beklaga att det största oppositionspartiet är det som har varit ledande när det gäller att vidta denna typ av åtgärder innan de ens vet hur problembilden ser ut. Jag vet att det framför allt är kvinnor med invandrarbakgrund som använder sig av vårdnadsbidraget. Vårdnadsbidraget skulle kunna vara skadligt om det blir för många som använder det. Det är en kompromiss.
Vi är fyra partier i en regering. Tidigare regering hade ett parti i minoritet med två andra att samarbeta med. Också där fick man kompromissa. Oavsett vilken regering som kommer att sitta kommer det att vara kompromisser. Men låt oss hålla oss till frågan om stimulansbidraget och att lösa problemet med barnomsorg på obekväm arbetstid. Det är oansvarigt av oppositionen att säga detta utan att tala om hur mycket, till vad och hur.
Nyamko Sabuni (L):
Jag visste inte att Socialdemokraterna upplevde det som onödigt att jag som ansvarig för förskolefrågor eller min statssekreterare kommer till utskottet för att diskutera sakfrågor. Det får ni meddela i så fall, för jag kommer till utskottet så fort jag blir kallad. I det här fallet kanske vi kallade in oss själva därför att det var en viktig fråga att diskutera inför betänkandet. Håkan Bergman säger att vi behöver föra seriösa diskussioner.
Det var ju precis det vi försökte göra när vi kom till utskottet! Det seriösa var faktiskt att påpeka att vi har en ny lag på plats. Vi lovade att återkomma med uppföljning av lagen. Vi lovade att hitta på en lösning - gärna tillsammans - i den mån det visar sig att lagen inte fungerar och att det finns problem. Det var vad vi sade i denna kammare för inte så länge sedan. Men för att vinna billiga politiska poäng vill ni hasta in i detta. Håkan Bergman! Hur mycket är detta stimulansbidrag på? Låt mig veta det!
Vilka är det som ska få bidraget? Är det alla barn vars ena förälder jobbar natt, kvällstid eller vad det nu är? Vilka är det? Det skulle jag vilja få svar på från oppositionen, och det finns inget svar. Vilken kunskap har ni för att lägga fram denna typ av skrivningar som inte betyder någonting? Det skapar snarare bara problem för kommunerna, för föräldrarna och i det här fallet också för regeringen. Vi kommer att få hantera detta. Det är inga problem; det får vi försöka göra.
Men jag vill ändå säga att samtalet i denna kammare gick så att vi återkommer när vi har kunskap. Jag har försökt hålla det jag lovade. Oppositionen gör annorlunda nu, och det är beklagligt.
Nyamko Sabuni (L):
Jag börjar med det sista. Nej, lagen säger inte: Vill man så får man. Det kan inte vara så att bara för att en förälder jobbar obekväm arbetstid ska inte den andra föräldern ta sitt ansvar. Så är det inte. Det är därför vi gör en individuell bedömning. Det ska handla om att hushållet och familjen inte kan lösa detta på annat sätt. Det är också det bästa sättet att hushålla med resurser och att se till att den allmänna förskolan håller den kvalitet som den håller. Sedan kan man som sagt alltid behöva tillsyn.
Men det är inte fråga om att bara för att ett barns mamma jobbar natt ska inte pappan ta det ansvar som det innebär att vara förälder. Jag förstår fortfarande inte denna oro för att kommuner säger att de inte kommer att förändra, att de kommer att förändra uppåt eller att de kommer att förändra nedåt. Låt oss gå tillbaka till det exempel som här gavs om särskolan. Om kommunen säger att den inte kommer att förändra eftersom det inte finns några barn med utvecklingsstörning i kommunen - vad är då problemet? Ska man starta de här särskolorna?
Är det rätt svar att vilja starta fast behoven inte finns? Jag vill fortfarande veta vilka det är som har behov men som inte får dem tillgodosedda, och det är vad man i denna kartläggning ska ta reda på, inte vilka kommuner som avser att utöka eller minska. För det är bara de som vet vilka behov som finns. Är det så att de läser av att det inte kommer att finnas flera barn som behöver nattomsorg är det väl rätt av kommunen att minska på den verksamheten och lägga pengar på någonting annat.
Och tycker man att det ser ut att behövas är det rätt att göra tvärtom. Men jag tycker inte att man bara ska ställa frågan om de kommer att minska eller höja och sedan inte förstå om det finns folk som behöver det eller inte. Det tycker inte jag är det svar som vi behöver för att utforma politik på bästa sätt.
Nyamko Sabuni (L):
Jag vet inte om jag ska tolka Agneta Luttropp som att oppositionen tycker så här: Ja, vi vill ha stimulanspeng, men den får vänta tills vi har kunskap, så att vi vet hur den ska användas. Om det är så är det inga problem. Vi får ju kunskap nästa år. Det var det som var grejen. Om det är så jag ska tyda de texter som finns i betänkandet finns det egentligen inte så mycket att diskutera här. För, återigen, det är ingen som ifrågasätter att vi behöver lösa ett problem då det finns. Det är beroende av hur stor omfattning det är. Just nu vet vi bara inte det.
Vi vet inte omfattningen av problemet. Vi vet inte hur stor stimulanspengen ska vara. Vi vet inte hur den ska fördelas, till vilka. Det är bara det som är problemet. Är det så att vi kan vänta tills vi har kunskapen? Det är precis det som jag står här och vädjar om att vi ska göra. Jag säger inte att det inte finns problem. Det kan finnas problem. Jag vill bara ta reda på vilket omfång det är. Och hur är bästa sättet att lösa det?
Till sist är det viktigt med utbildad personal inom omsorgsverksamhet, förskoleverksamhet. Vi tycker det. Och lagstiftningen säger att barn ska ha tillgång till pedagogiska inslag, som man antingen köper in eller får med hjälp av öppna förskolor, i de verksamheter där man inte själv har personal som är utbildad men personal som har erfarenhet av att arbeta med barn till exempel. Sedan är det kommunerna, som huvudmän, som följer upp verksamheten.
Tycker man inte att den håller kvalitet och kan bevisa att den inte håller kvalitet - för kvalitet är viktigt oavsett omsorgsform - har man rätt att lägga ned eller stoppa utbetalningar till denna verksamhet. Lagen är ganska tydlig, och kommunerna, som huvudmän, är de som måste sköta det här med tillsyn och också avgöra vilka verksamheter som ska tillåtas och inte.
Nyamko Sabuni (L):
Att sätta strålkastarljuset på det civila samhället - jag tror inte att det är något statsråd före mig som har gjort det såsom jag har gjort, såsom denna regering har gjort. Den allra första propositionen om det civila samhället, då vi i samarbete med det civila samhället diskuterade fram självständighet, utveckling, demokrati och allt det där, lades fram av denna regering. Den lades inte fram av Berit Högmans regering under alla år.
Visst har vi satt strålkastarljuset på det civila samhället och det som bidrar till att utveckla samhället. Återigen: Om Berit Högman egentligen diskuterar att begränsa det kommunala självstyret är det bättre att säga det rakt ut, och så diskuterar vi utifrån de villkoren. Vi har ett kommunalt självstyre. Kommunerna har ett ansvar för vissa verksamheter. Kommunen har en plånbok, precis som staten.
Lika lite som kommuner kan finansiera allt kan staten finansiera allt. Det handlar om att fördela och se till att alla får en liten bit av de medel som vi har från år till år. Staten tar sitt ansvar. Vi abdikerar inte, tvärtom. Vi tar vårt ansvar och vill vara med och utveckla de här samlingslokalerna i samarbete med kommunen. Jag vet inte om det är plan- och bygglagen som är det stora problemet.
Jag tror snarare att det är politiskt ointresse. Den kommun som faktiskt vill ha samlingslokaler för sina medborgare sätter väl bara i gång och gör detta. Det finns ingen lagstiftning som hindrar det. Men den dag du vill att vi ska börja lagstifta om exakt vad och hur kommunen ska göra kanske det är bättre att det kommer in en interpellation som handlar om det kommunala självstyret och på vilket sätt staten ska ta över ansvaret för kommunala verksamheter.
Jag håller med Berit Högman. Staten tar sitt ansvar. Kommunerna kan ta ett bättre ansvar. Men det kan inte vara så att allting överlåts till regeringen, utan vissa saker sköts bäst lokalt. Vi kan delvis finansiera, men det är lokalt man planerar, och det är lokalt man vet vilka behov medborgarna har.
Nyamko Sabuni (L):
Gunilla Svantorp och jag är överens om vikten av vuxenutbildning för att människor ska omskola sig, för att människor ska få en andra chans, för att människor ska kunna komma ut i arbete. Men än viktigare är det att föra en politik för jobb. Jag hörde Gunilla Svantorp säga i sitt inlägg att människor som förlorar jobbet måste få chans till rimlig ersättning. Absolut, det är viktigt, men människor som förlorar jobbet måste också få chans till ett nytt jobb.
Där fanns det inga förslag på vad som ska åstadkommas. Jag skulle vilja fråga: Hur skapar man nya jobb genom att till exempel inte vilja sänka momsen i restaurang- och cateringbranschen med tanke på alla unga som behöver få sitt första jobb eller alla nyanlända som behöver komma ut på arbetsmarknaden? Hur skapar man jobb genom att höja arbetsgivaravgiften för ungdomar som ska konkurrera med människor som har lång erfarenhet på arbetsmarknaden?
Hur skapar man jobb genom att avskaffa ROT, eller för den delen RUT? Det är en politik som Gunilla Svantorps parti vill föra och säkert skulle föra om de hade regeringsmakten. Men det finns ingen som räknar ut hur många jobb den politiken skulle skapa. Det är viktigt med vuxenutbildning. Vi bygger ut vuxenutbildningen, men den måste kombineras med att det finns jobb att gå till. Det är det jag saknar i Gunilla Svantorps inlägg i dag.
Nyamko Sabuni (L):
Hur mycket regeringen satsar på vuxenutbildning kunde jag visa i form av statistik. Jag kunde visa att vi bygger ut vuxenutbildningen. Vi vet att det är viktigt för människor som blir arbetslösa att ha möjlighet att omskola sig för att kunna byta jobb. Vuxenutbildningen möter den konjunktur och den efterfrågan som finns på arbetsmarknaden. Det är därför den byggs ut. Ett exempel är det som händer i Västra Götaland. Vi tillsätter extra resurser i just den regionen eftersom Saab gått i konkurs.
Det kommer att bli svårare för människorna där, och regeringen behöver därför agera för att omskola dem så att de har möjlighet att få ett annat jobb. Det är det vuxenutbildningen handlar om, att hela tiden anpassa den till det som arbetsmarknaden efterfrågar. Gunilla Svantorp svarar fortfarande inte på frågan vad Socialdemokraterna vill göra för att skapa fler jobb. Vi bygger ut vuxenutbildningen. Vi har vidtagit åtgärder för att skapa fler jobb. Ja, sysselsättningsgraden är lägre. Vi har fler medborgare.
Vi behöver skapa ännu fler jobb. Men hur kan skattehöjningar på sådant som skapar arbete samtidigt skapa fler jobb? Hur tror man att man skapar fler jobb genom att höja skatterna för företagen och genom att höja skatterna för dem som ska anställas? Det går inte ihop, Gunilla Svantorp. Jag hoppas verkligen att vår nästa interpellationsdebatt kan ge svar på dessa frågor.
Jag har lyssnat på debatterna hela dagen i dag, också när finansministern var i kammaren, och jag tycker fortfarande inte att jag fått svar på hur avskaffande av RUT och ROT, höjning av momsen på krogarna och framför allt en dubblering av arbetsgivaravgiften för ungdomar skulle skapa jobb. Vi behöver få svar på dessa frågor.
Nyamko Sabuni (L):
Precis som interpellanterna gläds också jag åt att yrkesutbildningar inom ramen för yrkeshögskolan är populära. Det är också därför som yrkeshögskolan expanderar. Vi har i dag flera utbildningar inom ramen för yrkeshögskolan än vad vi hade 2006. Det är i dag 1,6 miljarder totalt som yrkeshögskolan har till sitt förfogande för att upphandla dessa utbildningar.
Flera kan få beviljade bidrag, om det fanns pengar, med bibehållen kvalitet. Men det är inte alltid bara kvalitet det handlar om. Det handlar också om att man ska kunna fylla dessa platser. Som jag sade finns det andra typer av vuxenutbildning som också är lika viktiga. Alla kan inte gå yrkeshögskola. En del behöver först komplettera sina utbildningar för att till exempel få gymnasiekompetens innan de kan gå yrkesutbildning inom ramen för yrkeshögskolan.
Det är också viktigt att vi satsar på de andra vuxenutbildningar som finns inom ramen för den vuxenutbildning vi har. Jag konstaterar att vi i dag har fler beviljade utbildningar - 29 procent i andel - samtidigt som vi har fler som ansöker. Det är större andel i dag som beviljas samtidigt som det är många fler som ansöker jämfört med 2006 och 2007 när 18 procent beviljades och också färre i antal.
Talar man andelar inser ni själva att expansionen av yrkeshögskolan har gått väldigt snabbt. Detta är viktigt. Det har gått snabbt, men vi har bibehållit kvalitet. Det har varit nödvändigt på grund av finanskrisen. Människor har kunnat komma ut i arbete. Jag följer gärna den utveckling som pågår. Regeringen är inte främmande för att avsätta ytterligare medel om arbetsmarknaden efterfrågar det.
Men yrkeshögskolan är inte den enda vuxenutbildningen vi ska satsa på. Alla kan inte gå yrkesutbildningar. Men vi ska se till att expanderingen går i en sådan takt att det både finns människor som kan gå utbildningarna och att kvaliteten bibehålls. Mitt svar på Jabar Amins direkta fråga om regeringen kommer att höja anslaget är att regeringen har höjt anslaget. Regeringen kommer att fortsätta att följa utvecklingen, och vid behov kommer vi att höja ytterligare.
Men för tillfället, just nu i detta ögonblick, ser jag inte att de behoven finns.
Nyamko Sabuni (L):
Anser jag att antagningarna ligger på en rimlig nivå, undrar Gunilla Svantorp. Gunilla Svantorp säger också att regeringen väljer en annan väg än Socialdemokraterna skulle ha valt. Ja, regeringen gör verkligen det. Den väg som den socialdemokratiska regeringen valde innebar att 18 procent av alla ansökningar om att få anordna utbildningar beviljades.
I dag beviljas 29 procent. Vilken väg vill man välja, regeringens väg eller oppositionens väg? Vi kan bara utgå från facit. Det som kommer i framtiden vet vi ingenting om. Jag kan bara säga att det är fler som beviljas i dag, det är fler som går de här utbildningarna i dag och det är fler som kommer i arbete i dag jämfört med 2006.
Till Jabar Amin vill jag säga att jag gärna vill se fler personer med invandrarbakgrund inom ramen för yrkeshögskolan. Det är därför som vi vidtagit åtgärder och sett till att yrkeshögskolan ska uppmuntra anordnarna att kombinera yrkesutbildning med svenskkunskap. Jag vill se att flera relativt nyanlända får tillgång till de här utbildningarna. Så är det inte i dag.
Detta är också ett initiativ för att öppna dörrar för fler till yrkeshögskolan. Jag har väldigt svårt att se vad det är vi egentligen diskuterar och vad som ifrågasätts. Jag säger återigen att yrkeshögskolan och vuxenutbildningen anpassas till konjunkturen. Vi har satsat dessa medel, och vi ska satsa mer om vi gör bedömningen att behovet finns. För tillfället menar jag att yrkeshögskolan har de resurser som de behöver.
Nyamko Sabuni (L):
Gunvor G Ericson har frågat mig vilka ytterligare åtgärder jag kommer att vidta för att nå en jämn könsrepresentation i börsbolagens styrelser, vilka åtgärder jag har vidtagit för att regeringen ska kunna lägga fram förslag om regelverk för att uppnå en jämn könsfördelning i statliga och kommunala bolagsstyrelser samt om jag är beredd att använda kvotering som medel för att nå en jämn könsrepresentation i kommunala och statliga bolagsstyrelser.
Jag är helt överens med Gunvor G Ericson om att det är för få kvinnor i börsbolagens och de kommunala bolagens styrelser. Jag är också övertygad om att det hos många, både kvinnor och män, finns en frustration över att näringslivet och kommunerna sitter så fast i gamla vanor och traditioner att de blundar för möjligheten att bredda kompetensen i sina styrelser.
Jag kan inte låta bli att förundras över att valberedningar alltför ofta inte kan eller vill se till bolagens bästa och ta till vara den kompetens som många kvinnor besitter. I de kommunala bolagsstyrelserna är det alldeles för många män och alldeles för få kvinnor. Där kan och måste vi politiker ta vårt ansvar som representanter för ägarna. Det har regeringen gjort som ansvarig för de statliga bolagen. I dag är 49 procent av styrelseledamöterna och 37 procent av ordförandena i de statliga bolagen kvinnor.
Den senare siffran innebär en knapp fördubbling jämfört med 2006. Regeringen har genomfört flera åtgärder för att underlätta för näringslivet att öka andelen kvinnor i styrelserummen. Jag vill särskilt lyfta fram det nationella programmet Främja kvinnors företagande där regeringen satsat 100 miljoner kronor per år sedan 2007 för att stärka kvinnor som startar och driver företag samt öka andelen kvinnor i ledande ställning.
En särskild satsning för att öka andelen kvinnor i företagsledningar och styrelser är satsningen Styrelsekraft som Almi Företagspartner AB ansvarar för. Inom ramen för det arbetet har ett stort antal mycket kompetenta kvinnor redo att ta plats i en styrelse uppmärksammats och synliggjorts. Enligt en färsk enkätundersökning har i dag 76 procent av de deltagande kvinnorna minst ett styrelseuppdrag. I snitt har de två uppdrag.
Uppdragen består exempelvis av bolagsstyrelser, 66 procent, börsbolag, 11 procent, och ideella föreningar, 28 procent. Som interpellanten säkert redan känner till kommer Styrelsekraft att fortsätta.
Den 8 februari 2012 anordnade Regeringskansliet ett seminarium i anslutning till Northern Future Forum om hur fler kvinnor ska nå högre positioner i näringslivet som både jag och näringsministern deltog i. Målet var att ta fram tio konkreta lösningar som inspel till diskussionerna under toppmötet om hur vi får fler kvinnor i ledande positioner och fler kvinnor som företagare. Regeringens hållning när det gäller kvotering är, som Gunvor G Ericson väl vet, att det är en ägarfråga och att lagstiftning inte är aktuellt.
Nyamko Sabuni (L):
Vi har politiker på kommunal nivå. Precis som vi politiker på nationell nivå tar ansvar för det vi äger gemensamt menar jag att våra politiker, våra partier - det betyder folkpartister, miljöpartister och socialdemokrater - bör ta ansvar på lokal nivå. Jag känner den frustrationen.
Det är därför som jag har skrivit att jag menar att vi kanske behöver gå så långt att vi ålägger kommunerna att systematiskt arbeta på samma sätt som regeringen för att uppnå bättre könsfördelning i de gemensamt ägda företagen på kommunal nivå och landstingsnivå. Jag har tagit kontakt med Sveriges Kommuner och Landsting.
Jag hoppas att vi tillsammans ska kunna ta kontakt med riksdagspartierna för att diskutera just hur vi kan jobba lokalt, när vi inte ens lyckas övertyga våra egna lokalpolitiker. Hur svårt kan det vara? Jag hoppas verkligen att ni vill komma till detta möte för att diskutera vad vi bör göra lokalt, på kommunal nivå, för att förbättra resultaten i de företag som vi äger. Nej, jag tror inte på kvotering.
Gunvor G Ericson säger att andelen har blivit 40-60. Ja, andelen har blivit det. Är det någon i denna kammare som har tagit sig tid att också beräkna antalet? Den statistik jag har visar att det är färre kvinnor i de här styrelserna jämfört med tidigare. Vad har man gjort? En del företag har bytt form.
Andra har minskat rejält på antalet ledamöter i styrelser - för att inte behöva ta in fler kvinnor kanske, vad vet jag. Men det här visar på problemet. När det finns lagar som utgår från kön finns det alltid möjligheter att gå runt dem. Jag vill se fler kvinnor i bolagsstyrelser, inte bara en högre andel utan också fler kvinnor. Det räcker inte med bara en andel men att det blir färre i antal.
Det finns ingenting som säger att bara för att det kommer in kvinnor i bolagsstyrelser blir det per automatik fler kvinnliga chefer. Så är inte heller tanken. Det finns fler kvinnliga chefer i de norska bolag som inte lyder under lagen jämfört med i de bolag som lyder under lagen. Så ser det ut. Jag tycker inte att kvotering är bra. Jag förstår den frustration som finns, men börja jobba underifrån. Låt oss börja jobba underifrån och uppåt.
Jag är övertygad om att om dessa kvinnor finns i chefspositioner med resultatansvar kan vi leverera, och då blir det lättare för kvinnor att komma upp till bolagsstyrelser. Jag vill börja underifrån. Det är bara att lura medborgarna när vi säger att om vi kvoterar där blir det bra här. Så blir det inte. Det vet ni också. Eftersom det bara handlar om symbolik, dramaturgi, är det lätt att föra frågan vidare. Norge är ett facit.
Där fungerar det inte som man skulle önska: För andelen, ja, men titta också på antalet, framför allt på de andra positionerna i företagen. De är också viktiga. Vi får inte glömma dem.