KBLab/rixvox huggingface dataset:
Henrik S Järrel (M):
Nu står vi här och talar om Estonia igen; det gjorde vi förra veckan också. Att jag åter blandar mig i detta beror på att jag gärna vill vara lite positiv och se på statsrådet Sahlins möjligheter att själv vilja gå till botten med frågan. Hon har ju vid flera tillfällen sagt att hon gärna vill ta reda på och bidra till att sanningen kommer på bordet.
Därför blev jag en aning förvånad när jag tog del av de två svarsalternativ som gavs på Lars Ångströms interpellation nr 455.
I version 1 sägs nämligen att eftersom statsrådet Sahlin för närvarande inte har kännedom om den specifika bilden som interpellanten hänvisar till är det inte möjligt för henne att uttala sig om den, och hon avser därför inte att nu vidta några särskilda åtgärder.
I version 2, däremot, sägs att statsrådet inte har några andra uppgifter än att bogvisiret hittades där det hittades. Det är version 2 som statsrådet och Försvarsdepartementet vill ska gälla som officiell version och svar på Lars Ångströms interpellation. Då inställer sig naturligtvis några frågor.
Med tanke på Mona Sahlins vilja att gå till botten och undersöka detta, få fram sanningen, sägs i den första versionen att hon "för närvarande" inte har kännedom om den specifika bilden. Därför undrar jag: Finns det ingen önskan hos Mona Sahlin att ta reda på hur bilden möjligen ser ut och att förskaffa sig kunskap och kännedom om den? Det skulle ju vara en naturlig version i så fall.
Sedan saknar jag i den officiella version som statsrådet vill ska gälla som svar inget påpekande att "jag avser därför inte att nu vidta några särskilda åtgärder".
Får man möjligen tolka den uteblivna meningen i det officiellt giltiga svaret så att Mona Sahlin kanske trots allt är beredd och villig att vidta några åtgärder med anledning av att hon inte riktigt har kännedom om hur journalbilden i verkligheten såg ut?
Henrik S Järrel (M):
Jag måste ju säga att visserligen är det sant som det hävdas här att det bara finns ett officiellt svar, men då var det ytterst olyckligt att Försvarsdepartementet via kammarkansliet råkade delge interpellanten två versioner. Det var oförsiktigt. Det hade ju varit klokt då om man hade nöjt sig med att meddela ett svar.
Som det nu är kan man inte undgå att misstänka att det finns önskemål om att på ett eller annat sätt frisera svaret för att inte eventuellt röja blottor eller någon medgörlighet som inte är befogad.
Därför vill jag, fru talman, än en gång säga att jag visst accepterar att det finns ett officiellt svar, men jag noterar samtidigt att det fanns ett svar som gavs tidigare, och det har en delvis annorlunda innebörd. Det var det jag tyckte var intressant, för det kanske ändå röjer något som inte borde vara.
Inger Lundberg (S):
För mig är flum när man gör väldigt slarviga uttalanden och inte har hårddata bakom. Det är flummigt när Axel Darvik säger att svenska elever har dåliga resultat. Svenska elever hävdar sig väl. Det visar hårddata.
Jag tycker inte att vi ska ha den typen av ytliga, flummiga uttalanden, utan vi ska grunda den svenska utbildningsdebatten både när det gäller gott och ont på de hårddata vi har. Dessa hårddata är positiva, men vi har en bit kvar att gå innan vi är i toppen när det gäller matematikämnet.
Det finns dessutom en oroande internationell utveckling som gäller vårt land och andra länder, att elever skyr de naturvetenskapliga utbildningarna, och det måste vi ta på väldigt stort allvar. Sedan säger Axel Darvik här att han inte vill gruppera eleverna från 10 års ålder utan först i högstadiet.
Vi får alltså besked om att pojkar och flickor som är 13 år och i en känslig ålder ska få beskedet att de ska delas upp i elever som är duktiga i matte och i elever som är dåliga i matte i stället för att alla elever ges möjlighet att utvecklas i matematikämnet. Vad vi ska ha är inte en skola som drar alla elever över en kam.
Vi ska ha en skola som i ordets bästa mening individualiserar utbildningen utifrån varje elevs behov, inte en skola som grupperar eleverna. Sedan måste jag säga, Axel Darvik, att jag har läst rätt mycket matte och jag kan räkna, och så mycket kan jag räkna ut som att Folkpartiet har betydligt mindre pengar för utvecklingsinsatser, bland annat på matematikområdet. Det är synd när nu Matematikdelegationen lägger fram sitt förslag.
Inger Lundberg (S):
Jag tycker inte heller att vi ska göra tidtabeller i riksdagen, men däremot tycker jag att vi ska titta på hur verkligheten ser ut. Ser vi ting i verkligheten som strukturellt går emot den utveckling vi önskar tycker jag att vi som politiker - vare sig vi sitter i regeringen eller i riksdagen - har anledning att känna oro.
De bakslag vi ser i Mälardalstrafiken - jag ska gå in på några andra områden i dag också - leder tanken till att det kan vara så att man satsar för kortsiktigt. Orkar man inte ha långsiktigheten i SJ:s strategi? I går var jag på en samling med ombud som ska delta i den socialdemokratiska partikongressen.
Jag hade själv ingen tanke på denna interpellation, men frågan om tågtrafiken kom upp från många håll. Det känns som att det är en grundbult när det gäller den nya tidens tillväxtpolitik att vi klarar pendlingsfrågorna på bästa möjliga sätt. Därför blir förutsättningarna, strategin och förhållningssättet i SJ en oerhört viktig tillväxtfråga.
Mycket har hänt. Nu finns det två i familjen som jobbar. De har inte jobb på samma ort. De måste ha möjlighet att pendla över ganska långa avstånd. Företagen är beroende av specialkompetens. Ett företag i Degerfors är beroende av att ha tillgång till kompetent personal som kan komma flera gånger i veckan från till exempel Karlstad eller Stockholm. Vi kommer att byta jobb under vår livstid på ett helt annat sätt än tidigare.
Det ställer också andra krav på möjligheter till tillväxt och pendling. På utbildningssidan talar vi om att lärosätena ska samverka och komplettera varandra. Då måste man enkelt och snabbt kunna åka mellan till exempel Örebro och Eskilstuna samt mellan Eskilstuna och Stockholm.
Allt det här gör att vi ska ha väldigt tydliga och starka förväntningar på SJ, inte bara som en aktör bland andra utan som en mycket tung aktör, för att utveckla svensk trafikpolitik. Jag skulle vilja ge ett par exempel som gör mig minst lika bekymrad som diskussionen om Mälardalen. Det ena handlar om Laxå. Laxå är ett väldigt sårbart industrisamhälle, som är oerhört beroende av pendlingstrafik.
På 6 500 invånare har man 1 000 inpendlare och 600 utpendlare. Enligt förslag kommer det nu att bli flera indragna turer till hösten. Det är mycket allvarligt för möjligheterna att utvecklas i Laxå. Det andra exemplet är Degerfors, där man tidigare har haft väldigt bra trafik. Tågen till Karlstad och Oslo har stannat i Degerfors. Det har också varit lönsam trafik. Men där har Linx gått in med nya förutsättningar.
Linx är ett av SJ och norska staten samägt företag. I stället för lönsamma stopp i Degerfors slutar man nu att stanna tågen i Degerfors. De exempel som jag har nämnt är kontraproduktiva. Det är riktigt att vi inte ska sätta tågtidtabellerna här - det kan vi inte. Men när vi ser ett antal tecken på att det blir sämre möjligheter till pendling ute i landet i stället för förbättrade har vi anledning att vara bekymrade.
Inger Lundberg (S):
Jag hoppas att vi aldrig kommer att blunda för verkligheten utan hela tiden kommer att se vad som händer ute, om det händer saker som vi tycker är olyckliga och om vi på något sätt kan bidra till att föra verksamheten mera rätt. Det pågår en dialog. Det händer en del intressanta saker i diskussionen med länstrafiken och när det gäller Mälarbanan. Jag hoppas att man kommer en bit på väg.
Jag är mer bekymrad över dialogen när det gäller diskussionerna om Linx och Degerfors, för där är det motstridiga mål. Där talar staten å ena sidan om konkurrensen med flyget Stockholm-Oslo och å andra sidan om pendlingstrafiken. Där tar pendlingstrafiken stryk. Jag tycker att det är väldigt allvarligt.
Det finns all anledning för oss att ta en ordentlig politisk diskussion om det här, om vi låter trafiken i områden som Degerfors ta stryk för att lösa de övergripande behoven, liksom om vi låter direktpendlingsmöjligheten Örebro-Eskilstuna ta stryk när vi går över till nya tågslag och så vidare. Nog finns det möjligheter för oss politiker att vara med, och vi bör vara med.
Jag tycker att det finns anledning för regeringen att också vara med i diskussionen om hur SJ långsiktigt utvecklas. Det händer ett antal ting i SJ i dag som inte bara är bra. Jag inser mycket väl att de måste spara och se över sina kostnader etcetera. Det får bara inte bli kontraproduktivt.
Inger Lundberg (S):
Jag vill tacka ministern för svaret. Jag är glad över att ministern tar upp frågan om hemservice till äldre i diskussionerna med Kommunförbundet och Landstingsförbundet. Jag har naturligtvis respekt för att det inte vidtas åtgärder innan de är klara. Men jag är lite otålig. Det gjordes ett riksintressant försök med hemservice i Örebro för nästan fyra år sedan.
Jag tror att många är överens om att det är ett bekymmer att vi å ena sidan har ett växande behov av service åt äldre och å andra sidan har en utveckling där alltmer av hemtjänstens uppgifter äts upp av den kvalificerade omvårdnaden. Det var just det som Kommunalarbetareförbundet såg när man drog i gång projektet 80-plus i Örebro. Låt mig påminna om vad det handlade om.
Det handlade om att både ge bra jobb åt människor som varit långtidsarbetslösa och ge god service åt äldre. Man startade i tre kommundelar i Örebro med att låta alla som var över 80 år köpa högst fyra timmars servicetjänster i månaden till ett pris av 75 kr i timmen. Det handlade om städning, fönsterputs, matlagning och andra praktiska uppgifter i hemmen. Det förekom ingen biståndsprövning.
Försöket var mycket uppskattat. Jag tror att det var uppåt ett par hundra hushåll som utnyttjade tjänsten. De utnyttjade ett par timmar per månad. Det handlade ofta om tyngre städning. Det är insatser som är viktigare än vad vi tror.
20-25 % av dem som är över 80 år orkar inte med de reguljära städuppgifterna i hemmet, och långt fler orkar inte med till exempel fönsterputs och en del andra riktigt tunga uppgifter. Samtidigt gav det jobb till två långtidsarbetslösa. Det var två personer som sedan kom ut på den öppna arbetsmarknaden.
Avsikten var från början i projektet att Örebro kommun, Länsarbetsnämnden i Örebro län och Kommunalarbetareförbundet på riksnivå skulle driva projektet tillsammans. Nu blev det Kommunal och Länsarbetsnämnden som fick driva det. Skälet till det var att kommunen inte fick gå in med en ekonomisk insats i projektet. Det blev överklagat, och det ansågs ligga utanför den kommunala kompetensen att gå in i projektet på det sättet.
Det gick ändå bra. Kommunalarbetarna gjorde en ordentlig insats. Länsarbetsnämnden gick in med sin insats. Men ska det bli någonting av den här typen av verksamheter måste också kommunerna ha en reell möjlighet att gå in. Jag tror också att det finns anledning att pröva om det inte fordras någon form av skattesubventioner. Vi vet hur hårt trängda kommunerna är av anspråk på andra områden.
Det finns stora samhällsekonomiska vinster i att jobba på det sätt som kommunalarbetarna drog upp riktlinjerna för. Jag är väl medveten om att ministern inte sätter ned någon fot i dag. Men det vore spännande att höra om ministern ändå inte är öppen för att föra resonemang både kring frågan om den kommunala kompetensen och kring finansieringsfrågorna på längre sikt.
Inger Lundberg (S):
Jag tycker att det är alldeles utmärkt att ministern tog upp debatten. Det är bra att vi får föra en lågmäld diskussion om de här frågorna i dag. Jag tror att det är viktiga frågor. Det handlar både om hur vi ska kunna erbjuda hemservice åt äldre och vilka sysselsättningstillfällen det kan ge. Den första frågan handlar naturligtvis om att organisera och erbjuda ett utbud av tjänster.
Men jag tror inte att man får blunda för att det också bör föras en diskussion om subventioner. Priserna för de här tjänsterna är inte låga på den vita marknaden. Det handlar om ca 225 kr i timmen. Det är inga problem för dem som är i yrkesaktiv ålder och där båda arbetar. Man avgör själv vilka tjänster man vill köpa. Men det är väldigt tufft för den utsatta pensionären.
Man har kanske bara en pension i hushållet och är mer eller mindre tvungen att använda den här typen av tjänster för att orka med. Jag tycker inte heller att vi ska blunda för att vi faktiskt äger ett allvarligt sysselsättningsproblem. Det behövs arbetsintensiva jobb som inte kräver så kvalificerad grundutbildning som de flesta jobben på arbetsmarknaden gör i dag.
De borgerliga vill lösa detta med en generell avdragsrätt för arbetsintensiva tjänster i hemmen. Jag tror inte på det. Jag tror att vi låser in alltför stora delar av arbetskraften i jobb där man inte kommer vidare. Där har man inte samma skäl att gå in med en subvention som man har när det gäller de äldre.
Jag tror också att det finns väldigt speciella skäl att avlasta just hemtjänsten. Jag har varit ute en hel del i hemtjänsten och sett att den fungerar väldigt väl, men själva servicedelen fungerar inte så bra. Städningen kommer ofta på mellanhand.
Man har gjort upp om städning hos en åldring, men dagen därpå är det någon som kommer hem från lasarettet och då måste hemtjänstens personal gå dit i stället för att utföra de här mer regelmässiga sysslorna. Om man kunde föra över dem till en annan organisation skulle det bli betydligt tryggare. I Örebro tog man 75 kr i timmen för den här typen av tjänster. Då fanns det uppenbart en efterfrågan.
Det är mycket möjligt att man kan gå en bit till och att 75 kr är lågt, men dessa 225 kr är sannolikt högt. Vi vet också att det är väldigt svårt att få kommunerna att orka med att ta mellanskillnaden. Så stort är trycket på kommunerna.
Den som kanske har den största samhällsekonomiska glädjen av att vi kan öppna den här typen av arbetsmarknad är nog staten. Det är rimligt att staten tar ut en skatt på den här typen av tjänster, men det behöver kanske inte vara lika höga skatter som vi tar ut i dag.
Man kanske kan ha någon form av subvention, till exempel det som seniorutredningen var inne på, nämligen att man avstår från att ta ut moms. Fru talman! Det är en komplicerad fråga vi diskuterar. Jag tycker att det är värdefullt att vi har fått gå in i diskussionen. Jag ser fram emot de överläggningar som ministern har med de båda förbunden.
Inger Lundberg (S):
På hemsidan för Riksförbundet för Döva, Hörselskadade och Språkstörda Barn skriver en pappa till en döv pojke: Det finns egentligen bara en grupp som kan ge tips och råd, och det är andra föräldrar. Jag tror att det ligger väldigt mycket i det. Det betyder så mycket för de föräldrar som har det jobbigt att det finns föräldrar som kan stötta dem på allvar. Här spelar en förening som DHB en väldigt stor roll.
Det är en organisation som har arbetat sedan 1949 och varit ett kitt mellan föräldrar som haft barn på specialskolor men också mellan andra föräldrar som haft behov av ett speciellt stöd för sina barn på grund av handikapp. Därför är jag så bekymrad över att verksamheten faktiskt är direkt äventyrad på grund av omläggningen av statsbidragen. Jag har haft en genomgång med föreningen.
Det grundbidrag man har minskar från en bra bit över 700 000 till 550 000 kr. Dessutom tappar man merkostnadsbidraget som är på nästan 600 000 kr för föreningens del. Man går från drygt 1,7 miljoner till drygt 900 000 kr.
Det leder till mycket drastiska effekter för den här föreningen som inte har något särskilt stort eget kapital. Vissa kostnader för en förening av det här slaget är fasta. Det är årsmötena och styrelsemötena. De kostnaderna bara ligger där. Därför tvingas man spara på det lilla men väldigt effektiva kansli man har.
Situation är så pass drastisk att DHB nu står inför att varsla tre av de fyra anställda man har. Man har skjutit på varsel till i december när man bedömer att man slutligen får beskeden om statsbidragen från Socialstyrelsen. Men längre kan man inte vänta. Man kan alltså inte avvakta den utvärdering som sker i februari nästa år.
Det är två skäl till att en liten förening som DHB är så här pass utsatt. Det handlar om de ändringar som beslutades av riksdagen för ett antal år sedan. Det var ändringar som jag är väldigt bekymrad över. Det är inte säkert att vi hade tänkt igenom alla effekter för handikapporganisationerna av förändringar av grundbidrag. Det förefaller slå väldigt hårt mot ett antal organisationer.
Det är precis som ministern sade. Man har fått ha övergångslösningar för att möta effekterna. Men någon dag kommer sanningens minut när de effekterna slår ut. Det blir under 2005. Då kommer de drastiska effekterna.
Detta förstärks av det som slår ännu värre mot en förening som DHB, nämligen att Socialstyrelsen sommaren 2003 fattade beslut om att från och med den 1 januari 2005 lägga om merkostnadsbidraget så att det i stället för att vara ett bidrag som föreningarna kan lita på kommer att vara ett bidrag som de får rekvirera för bestämda behov.
Den bestämda bedömningen från en förening som DHB är att den inte kommer att kunna få del av de här pengarna i någon större utsträckning. Därför kommer dessa varsel att läggas, och därför är jag så bekymrad över DHB:s situation framöver.
Inger Lundberg (S):
Jag uppskattar mycket om ministern tränger in i siffrorna för DHB. Det kan vara så att DHB behöver se ännu djupare på sina siffror. Jag fick först en uppgift om att man tappade drygt 900 000 kr. Den uppgift som jag har i dag är att man går från 1 720 000 till 964 000 kr år 2005.
Av detta skulle 589 000 avse merkostnadsbidraget, men hela 166 000 skulle ändå avse grundbidraget. Jag tycker först och främst att det är viktigt att vi har rätt siffror, och jag hjälper gärna till. Jag vill ju själv ha riktiga siffror, och jag tror att det är viktigt att Regeringskansliet har rätt siffror. Det kommer inte att vara några svårigheter att få fram det. Det som är svårare är naturligtvis själva sakfrågan.
Det är inte lätt att ta fram bra system för att revidera föreningsbidrag. Det är lätt att kavla upp ärmarna och säga att man ska skapa ett nytt system, men det är inte första gången som man har gjort förändringar i system och efter några år konstaterat att det inte blev riktigt så bra som man hade tänkt sig när man började göra förändringen. Det finns naturligtvis organisationer som tjänar på detta.
Vi hör väldigt lite från dem. Dem vi hör är de som har problem. Jag tycker att det är otroligt viktigt att enskilda organisationer inte hamnar i så dramatiska problem som de som både jag och Mariann Ytterberg beskriver. Vi kan ta DHB som exempel. Det handlar om ett handikapp som kräver ett väldigt starkt engagemang från familjen.
Barnens språk är väldigt beroende av vad familjen orkar. Familjens ork är i sin tur väldigt starkt beroende av vilka nätverk och vilket stöd den enskilda familjen får. Jag vet att organisationer som DHB har mycket stor betydelse. Låt mig bara nämna lite om deras verksamhet.
De ordnar familjeläger med lek och skogsbus för ungarna och gruppdiskussioner och föreläsningar för de vuxna. De jobbar med teckenspråksutbildning för föräldrar, tar fram tolketiska riktlinjer och sprider information om barn med språkstörning och afasi. Man kan nämna en mängd väldigt praktiska insatser som en sådan här organisation gör, och det får bara inte ta slut.
Skulle man tvingas till en förändring och behöva varsla tre av fyra i personalen, finns väldigt lite kvar av en organisation som har funnits sedan 1949. I en tid när både pappor och mammor är ute på arbetsmarknaden finns ju inte orken hos föräldrarna att själva stå för alla administrativa uppgifter.
Jag har sett vilket fantastiskt engagemang föräldrarna i DHB lägger ned, men de behöver också stödet från sitt kansli, annars finns det stor risk att mycket inte blir gjort. Jag har också hört en del säga att de kan ta arvsfondspengar. De jobbar också med arvsfondspengar, men det kräver att man har möjlighet, ork och kraft att söka, och det kommer man inte att ha.
Jag vädjar till ministern att göra vad som göras kan för att man inte ska tvingas till idiotbromsningar nu i december.
Inger Lundberg (S):
Jag är mycket glad för att ministern vill ägna tid åt att följa upp frågan. Det känns väldigt viktigt. Jag vill göra en kommentar till detta om gamla organisationer. DHB, som jobbar med barn med funktionshinder och deras skolgång, är en gammal organisation, men det handlar om ett oerhört modernt behov.
I dag är detta kanske än viktigare när varje barns möjlighet på arbetsmarknaden är beroende av deras möjligheter att klara skolgången. Då är det viktigt att vi kan ha ett bra stöd till föräldrarna. Jag har förstått att Socialstyrelsen funderar på den här frågan om merkostnadsbidragen.
Jag hoppas att de också lyssnar på den här debatten och lyssnar på de organisationer som är så bekymrade. Jag tror att många av dem är ganska tysta. När jag nämnde DHB hörde jag någon säga att man inte hade hört talas om DHB:s problem över huvud taget. Det kan vara så att några känner att de har ett jätteproblem och att det borde synas, men de har kanske inte talat med tillräckligt hög röst.
Nu hoppas att jag rösterna har varit tillräckligt tydliga så att vi kan få en ordentlig beredning av den här frågan i framtiden. Jag vill tacka ministern och Mariann Ytterberg för den är debatten. Jag hoppas som sagt att departementet speciellt vill se vidare på den här frågan om DHB så att vi kan klara ut det här med siffrorna.
Det handlar om mycket pengar som de förlorar. Det är klart, men det behöver kanske klaras ut hur mycket pengar det är.
Erik Ullenhag (L):
Det kanske förvånar Barbro Holmberg, men det händer ganska ofta att jag är ute och reser i landet. Jag var i förra veckan i Botkyrka, Salem och ett par andra ställen och diskuterade integrationsfrågor. Problemet med angreppssättet nu är att man i stället för att ta en debatt om integrationspolitiken, vad som har gått snett och misslyckats i Socialdemokraternas integrationspolitik skyller på migrationspolitiken.
Då ligger det rätt nära att säga ungefär det som Göran Persson säger, nämligen att vi har tagit emot för många. Det är en utveckling som jag är väldigt bekymrad över. Sedan kan jag återupprepa det Folkpartiet har sagt i motioner i flera år. Vi vill lägga ned Utlänningsnämnden, vi vill flytta asylärendena till domstolarna och samtidigt vill vi ta bort systemet med nya ansökningar.
Problemet med det regeringen nu gör när man bryter ut systemet med nya ansökningar är ju att det riskerar att få medmänskliga konsekvenser som kan vara riktigt tråkiga. Jag kan skicka över ett ärende till departementet på andra sidan bron. Det handlar om en kvinna från Tanzania som fick stanna efter ett antal nya ansökningar därför att man hade bedömt bevismaterialet fel tidigare.
Hade institutet med nya ansökningar inte funnits hade hon sannolikt varit könsstympad i dag. Jag kan skicka över ett ärende som gäller en iransk poet. Jag tror att han fick stanna efter att ha ansökt för sjätte gången. Då skrev Utlänningsnämnden att vid en muntlig handläggning gjorde den här mannen ett trovärdigt intryck. Det var först då man hade en muntlig handläggning. Dessförinnan hade man avslagit ansökan på andra grunder.
Vi kan inte ta bort eller förändra den här säkerhetsventilen utan att få ordning på systemet som sådant. Där är det regeringen, herr talman, som har ett ansvar. De har ett ansvar att verkställa ett riksdagsbeslut om att lägga ned Utlänningsnämnden. De har ett ansvar att stå upp för en human och solidarisk asylpolitik. Det är lite märkligt att regeringens företrädare är så intresserade av att försöka ställa oppositionen till svars. Tyvärr är det så, herr talman, att det är Socialdemokraterna som regerar detta land.