Elisabeth Svantesson (M):
Det är bra att vi har fått diskutera de här frågorna i Sveriges riksdag i dag. Det är bra av flera skäl. Många individer vill kunna vara kvar längre på jobbet. Det behöver vi möjliggöra på olika sätt. Många erfarna människor som är 55-60 år och är arbetslösa känner att man ser på deras kompetens på ett väldigt märkligt sätt. Det finns ett slags åldersdiskriminering som vi alla behöver ta på allvar. Därför är det viktigt.
Välkommen, Magdalena Andersson, till interpellationsdebatterna! De sista dygnen har Stefan Löfven och Magdalena Andersson talat om ett paradigmskifte i svensk politik. Jag kan inte annat än hålla med. Det är ett paradigmskifte eftersom vi nu går ifrån en ansvarsfull politik som har fört Sverige genom kris och lågkonjunktur. Den ska bytas ut mot osäkerhet och lägre tillväxt.
Det är också viktigt ur ett samhällsekonomiskt perspektiv att vi lyfter upp de här frågorna om ekvationen ska gå ihop. Vi lever allt längre, och det är helt fantastiskt. Men då måste vi också, för att kunna säkra välfärden, stanna kvar lite längre på jobbet. Det måste politiken möjliggöra. Jag vill använda min sista minut av talartiden till att tala om vad Moderaterna vill. Vi moderater vill att vi ska behålla kostnaden att ha äldre anställda efter 65 års ålder.
Det är ett paradigmskifte eftersom vi nu har en finansminister som talar om jobb och en aktiv näringspolitik men i själva verket lägger stora skatter på företagande och jobb. Skattehöjningarna och därmed också kostnaderna för företag och arbete är så stora som 40 gånger mer än vad man vill satsa på företagande.
Vi moderater vill att det ska vara en lite lägre skattesats redan när man har fyllt 64 år och inte bara från 65 år. Vi moderater vill höja åldersgränsen för att få CSN-stöd till 60. Man ska kunna byta bana mitt i livet, helt enkelt för att möjliggöra en omställning på arbetsmarknaden och för att det ska vara möjligt att stanna kvar.
Det är ett paradigmskifte eftersom vi nu har en finansminister som avstår från att beräkna och presentera jobbeffekterna av sin politik. Det är ett paradigmskifte eftersom vi nu tar resurser från jobbskapande politik för unga och äldre och använder dem till att höja ersättningar för dem som inte jobbar.
Vi vill också att man ska kunna kvarstå i anställning ända till 69 år, vilket inte är möjligt i dag. Det är några saker som vi vill göra. Och nu väntar vi med stor spänning på vad regeringen ska göra för att människor som vill och kan vara kvar längre också ska få möjlighet att vara det.
Det är definitivt att paradigmskifte när vi nu ser en regering som inte har ett jobbmål utan ett arbetslöshetsmål. Det är ett mål man kan nå utan ett enda nytt jobb. Vi ser också ett paradigmskifte i det som Magdalena Andersson svarade på interpellationen men också i dag i Gomorron Sverige när hon fick frågan om vad som är det mest jobbskapande i hennes budget. Då svarade hon: traineejobben.
Det är det mest jobbskapande - av staten till 100 procent finansierade ettåriga platser i offentlig sektor för ungdomar. Det är det mest jobbskapande som den här regeringen har i sin budget. Dessutom, herr talman, måste det ses som ett paradigmskifte att vi har en finansminister som beskriver svensk ekonomi som att den är i djup kris. Det är hon rätt ensam om.
Den här frågan har jag ställt till finansministern eftersom jag tror och tycker att det är viktigt att fler unga kommer in på arbetsmarknaden och att fler äldre stannar kvar lite längre. För att hitta drivkrafter för arbetsgivare att anställa en ung i stället för en äldre när vi har en väldigt sammanpressad lönestruktur är just sänkta kostnader en viktig väg att gå.
Om det är så - och det är en fråga jag vill ställa till finansministern - att höjda kostnader inte spelar någon roll för företagen eller sysselsättningen, då måste man undra varför regeringen kompenserar kommunerna för den höjda kostnaden för att ha unga anställda. Varför ska kommuner kompenseras men inte de företag där många av de nya jobben vuxit fram? Herr talman!
För mig är det bekymmersamt att vi har en finansminister som nu talar om jobb men lägger fram förslag som faktiskt hotar jobb. Det är ännu mer bekymmersamt att man inte tar med de här beräkningarna i den budget som man presenterar för nästa år. Att inte visa vilka sysselsättningseffekter de här åtgärderna får är inte att ta ansvar, herr talman.