Anders Borg (M):
Jag är oerhört glad över att Fredrik Olovsson visar ett sådant intresse för min ställning i regeringen och vill erbjuda ett starkt stöd till mig från Socialdemokraterna. Det är bara att välkomna denna vällovliga ambition från Fredrik Olovsson att backa upp mig. Låt mig bara börja med att säga några korta saker om det här med fördelning.
Det är kanske komplicerat att förstå hur Socialdemokraterna, som sida upp och sida ned i sitt partiprogram och från de flesta ledande företrädare talar om rättvisa, har åstadkommit så lite av detta. Jag tycker att man på något sätt nästan drabbas av tanken att man kanske inte menar allvar. Men det tror inte jag. Jag tror att de flesta socialdemokrater brinner för rättvisa.
Om man tittar i Finansdepartementets redovisningar ser man att de 25 procent som har högst inkomster har fått 40 procent mer under de socialdemokratiska åren. De 10 procenten med högst inkomster har fått 25 procent mer. Ungdomar mellan 20 och 24 år har fått försämringar. Ginikoefficienten, ett mått på inkomstspridning, har ökat med 26 procent. Om man jämför decil 10 med decil 1 har lönespridningen ökat med 10 procent. Skillnaden mellan privat och offentlig sektor har ökat.
Löneskillnaderna mellan män och kvinnor har ökat med 3,5 procent. Förmögenhetskoncentrationen har ökat med 25 procent. Då ställer man sig naturligtvis frågan: Hur hänger det här ihop? Är det ett uttryck för att Socialdemokraterna inte bryr sig om rättvisan? Nej, jag tror att det beror på att man för att förstå rättvisan måste förstå full sysselsättning. Det går inte att skapa en ekonomi som präglas av rättvisa och små inkomstskillnader om man inte upprätthåller full sysselsättning. Arbetslösheten lägger grunden för inkomstskillnader.
Socialdemokraterna har haft ett långt regeringsinnehav och på punkt efter punkt misslyckats med fördelning av inkomster, regional fördelning, könsfördelning, förmögenhetskoncentration och praktiskt taget allt man kan hitta. Det visar sig när man utvärderar 90-talet att det är de ensamstående mammorna som har fått de tuffaste förhållandena. Den grupp man kan hitta som har vunnit är ensamstående män med barn, som jag tror utgör några tiondelar av befolkningen. Vad beror detta på?
Det beror på att man inte har tagit jobbpolitiken på allvar. Man har gjort det i vissa avseenden; det ska sägas. Man fattade till exempel ett tufft beslut om att avskaffa arvs- och gåvoskatten. Jag läser i den utredning som gjordes då att man konstaterar att de största arven blir lägre beskattade. Man kan fråga sig vem det är som får de riktigt stora arven. Somliga av oss lär väl aldrig få några, men några får det. De tackade säkert för denna åtgärd.
Om vi tittar på propositionen kan vi se hur man motiverade detta. Det står att man lätt kan nedbringa skatten genom olika skatteplaneringsåtgärder som är helt lagliga. Det är viktigt att göra detta för att underlätta generationsskiften i företaget för att därigenom skapa förutsättningar för jobbtillväxt, skriver man. Vi kan naturligtvis gå vidare i socialdemokratiska regeringspropositioner och titta på fördelningseffekten av att avskaffa arvs- och gåvoskatten. Det finns förstås en redovisning av det, skulle man kunna tänka sig. Men det gör det inte.
Det finns inte en rad som är ägnad åt att försöka bedöma vilka fördelningseffekter det hade att man tog bort arvs- och gåvoskatten. Vi ska försöka belägga det här. Vi ska försöka hjälpa till att få en saklig grund för detta så att vi kan få en bild av hur det slår. Det är viktigt. Jag har svårt att tro att ett avskaffande av arvs- och gåvoskatten har så stora fördelningspolitiska skillnader jämfört med ett avskaffande av förmögenhetsskatten.
Så länge vi har en situation där vi har en regering som står för jobbpolitiken och en socialdemokrati som har misslyckats med jobbpolitiken och som inte förmår att förnya sig och ha en politik för jobb kommer det att vara så att Socialdemokraterna pratar om rättvisa medan vi levererar minskade inkomstskillnader, bättre sysselsättning och lägre arbetslöshet. Sedan blir det det som vi får möta väljarna med och prata om i valet 2010. Ska vi prata om rättvisa eller ska vi leverera rättvisa?