Bo Bernhardsson (S):
Jag vidhåller att jobbskatteavdraget har nära nog ingen effekt alls när det gäller att lösa matchningsproblemen. Det värsta är att det är en ohyggligt dyr och ineffektiv åtgärd även på de områden där det möjligen har en effekt, det vill säga öka arbetskraftsutbudet och möjligen skapa ett och annat jobb.
Kostnaden för något är vad man får avstå från för att få det. Frågan är vad jobbskatteavdraget kostar i form av andra jobb som inte blir av eller som försvinner i skolan eller vården, där det behövs fler anställda. Det är alternativet.
Vi kan konstatera att till exempel sänkningen restaurangmomsen innebär att varje nytt jobb i restaurangbranschen kostar kanske tio jobb i sjukvården. Det är oerhört dyra och ineffektiva åtgärder som regeringen har satt i sjön. Elisabeth Svantesson talade om att sänka kostnader för företagen.
Jag har hört Anders Borg och Fredrik Reinfeldt till leda i kammaren säga att vi måste göra det billigare att anställa. Lönesänkningspolitiken är den stora uppgiften som den borgerliga regeringen har sett framför sig. Om vi hade följt den idén under 1900-talet hade Sverige stått kvar och stampat i fattigsamhället.
Hela grunden för utveckling är ökad produktivitet och ökad kompetens som gör att företagen kan bära ökade kostnader och en större offentlig sektor. Det är utveckling. Man måste satsa på produktivitet och att öka kompetensen. Den här regeringen har som bärande idé att vi ska göra det billigare att anställa. Det är att backa in i framtiden. I stället för att utveckla Sverige ska vi avveckla Sverige.
Sedan finns en annan sak jag måste få chansen att kommentera, nämligen påståendet att det finns 200 000 färre i utanförskap. Jag påstår att det är precis tvärtom. Vi håller på att få fler i utanförskap. Utanförskap är inte en bra sjukförsäkring. Utanförskap är inte att vara sjuk och ha en bra sjukförsäkring, eller att vara arbetslös och ha en bra a-kassa. Det är välfärdssamhället.
När borgerligheten började beskriva utanförskapet för ungefär tio år sedan räknade man in alla som var sjuka, även de som var sjuka bara några veckor, och gjorde så kallade helårsekvivalenter. Man sade att det var ett utanförskap. Det är inte utanförskap. Utanförskap är när man tappar fotfästet ekonomiskt och socialt, inte att ha en bra sjukförsäkring.
Var de 200 000 kommer från begriper jag inte, men man räknar väl som man gjorde för tio år sedan. Då räknade man in alla som gjorde militärtjänsten i den allmänna värnplikten - jo, jag vet, jag var med då - och man räknade in studerande, sjuka och arbetslösa med a-kassa. Det var utanförskap. Det är inte utanförskap. Utanförskap är människor som inte kan ta semester för att de inte har ett jobb eller inte har råd att ta semester.
Utanförskap är att inte ha råd att fira en anständig jul. Som en följd av den politik som regeringen har genomfört genom att rusta ned de sociala trygghetssystemen påstår jag att man ska börja räkna där. Nu ökar det riktiga utanförskapet.
Det är ett av de stora falsarierna i den politiska debatten att beskriva uttag från en bra a-kassa eller en bra sjukförsäkring i välfärdsstaten som utanförskap. Det är inget utanförskap. Utanförskap är att tappa fotfästet i tillvaron. Det har ni sett till att fler gör nu.