Gunilla Svantorp (S):
Jag håller med om det. Det här har självfallet funnits tidigare. Men nu är det du som är skolministern, Jan Björklund, och därför är det du som har ansvar. Jag måste ställa en fråga till utbildningsministern. Jag är jättebekymrad över att vi har dessa över 200 barn. Sedan kan det vara så att alla inte har varit hemma ett år som Anton Widing, men de har åtminstone varit hemma ett tag eftersom de har anmält att deras skolgång inte fungerar. Det är jag jättebekymrad över.
Jag är bekymrad över att de inte får det stöd de har rätt till. Jag är också jättebekymrad över de uttalanden som vi hört i samband med några av dessa fall, uttalanden från tjänstemän och lokala förtroendevalda, där missförhållanden uppdagats genom Skolinspektionens granskning. Samtidigt säger man i uttalandena att man inte ser någon annan lösning än att låta barnen vara hemma. Underförstått handlar det om en resursbrist.
Självfallet har kommunerna fått det svårare. Jag läste i veckan att en medelsvensk betalade en tredjedel mindre i skatt år 2009 än för tio år sedan. Givetvis får det återverkningar på välfärden. Det går inte att behålla välfärden samtidigt som man sänker skatterna. Det tror jag att fler och fler inser. Därför, fru talman, vore det intressant att höra ministerns åsikt om detta.
Tänker ministern verka för att kommunerna ska få möjlighet att skapa bättre välfärd genom att avstå från vidare skattesänkningar? Om man läser de dokument som Skolinspektionen upprättat efter inspektionerna, där de kritiserar skolor och kommuner, ser man att det ofta handlar om att orsakerna till den uteblivna skolgången inte har utretts. Om det trots allt skett har i flera fall ändå inga åtgärder satts in.
De flesta har emellertid inte utrett varför barnen och ungdomarna har svårigheter med skolan. Så kan vi inte ha det. Många av oss är aktiva via sociala medier, även jag. När jag lade ut min interpellation för att dela med mig av den fick jag många hejarop. Särskilt ett av inläggen var nästan för mycket.
Jag vill, fru talman, citera det inlägget för att vi ska förstå vad det innebär för en mamma eller pappa att hamna i situationen att ha ett barn som inte får gå till skolan. Så här skrev Monika: "Jag vet precis hur illa det kan vara. I dag hade jag aldrig gått med på det jag gick med på då. I dag är jag stark, då var jag svag och tyvärr fick mitt barn lida för det.
Jag vet hur det är att sitta och gråta inför rektorer och ifrågasätta varför inte mitt barn får undervisning och svaret blir: Vi har ingen annan lösning just nu. Jag avskyr det svaret. Jag blir ledsen och arg och frustrerad över att vi inte fick 'rätt hjälp' förrän i åk. 5. ILLA." Jag har naturligtvis frågat mamman om att få citera henne.
Också jag skulle kunna sätta mig och gråta när jag tänker på hur den mamman kände det, hur ensam hon var och hur lite hjälp hon fick. Min fråga till utbildningsministern kvarstår alltså, fru talman. Även om utbildningsministern har räknat upp en mängd åtgärder är det inte säkert att de hjälper de barn som just i dag inte kan gå till skolan. Man behöver handfasta, snabba, konkreta åtgärder.
Varje dag som barnen är utan kunskap måste vara ett misslyckande, och det är de när de inte är i skolan.