KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulrik Lindgren (KD):
Jag tackar för statsrådets svar på interpellationen. Svaret från statsrådet Ylva Johansson på min interpellation om ersättning till blödarsjuka som smittats av hiv och hepatit C tycker jag andas lite grann av värderingen att de blödarsjuka som smittades av hiv och hepatit C har fått det ekonomiska stöd som de borde få och att deras möjligheter att hävda sin sak är tillfyllest.
Jag menar att det inte kan sägas att de blödarsjuka fick och får det samhälleliga och ekonomiska stöd som de borde ha fått. De blödarsjuka var på 80-talet söndertraumatiserade, stigmatiserade och inställda på att de tämligen snart helt enkelt skulle dö. De var helt utan förmåga.
De var inte kapabla att tillsammans föra sin talan, men likväl var de i hög grad utlämnade till att själva föra sin talan. Läkemedelsbolagen var ovilliga att ta ett ekonomiskt ansvar, och det svenska sättet att hantera läkemedelsskador fungerade inte. Det offentliga, stat och landsting, var en motpart.
Eftersom de blödarsjuka smittats i den offentliga sjukvården borde det offentliga snarare ha varit en "medpart" enligt min mening, det vill säga de borde ha bistått med expertis för att hjälpa till att driva ersättningsfrågor i stället för att vara motpart och motsträvande.
Om ordet "medborgare" ska ha ett innehåll borde det, menar jag, ha funnits en helt annan uppställning från det offentliga för att ge psykosocialt stöd och för att driva de drabbades sak gentemot, och genom, rättsmaskineriet.
Vanligt var att folk som var smittade av hiv fick telefonbesked om att så var fallet eller besked på klinik, och sedan var det bara hem till ensamhet, isolering och tystnad. De här bristerna i bemötande och de segslitna förhandlingarna om ersättningar fortsätter.
Vi har sett det åskådligt visat i Uppdrag granskning nyligen på ett mycket berörande sätt utifrån enskilda exempel.
Betyder nu statsrådets svar på interpellationen att hon gör värderingen att det offentliga har skött sig, att den ekonomiska ersättningen har varit tillfyllest? Statsrådet landar ju i sitt svar i att hon inte kommer att föreslå regeringen någon ytterligare kompensation till de drabbade.
På ytan kan man frestas att tro att allt är väl och i sin ordning när man läser i svaret om de olika punkter och poster som under årens lopp har avhandlats. Ylva Johansson anför att det är mycket stora belopp för svenska förhållanden som har kommit gruppen till del.
Genom patient- och läkemedelsförsäkringen handlar det om belopp på mellan 270 000 kr och 350 000 kr var till blödarsjuka. Regering har också ex gratia till de hivsmittade givit 260 000 kr per person och till anhöriga 100 000 kr per person. Jag tycker inte att det här är märkvärdiga belopp.
Det är vanskligt med jämförelser men man kan ta sådant som en sångerska som, hörde jag, nyligen har fått flera miljoner på grund av vioxx-biverkningar. Eller så kan man ta exemplet med den livstidsdömde Joy Rahman, som frikändes i en ny rättegång och fick 7 miljoner, som jag uppfattade det. Frågan är alltså: Tycker Ylva Johansson att det är nog?
Ulrik Lindgren (KD):
En individuell bedömning måste givetvis göras av varje persons försäkringsanspråk. Poängen med min kritik av det individuella var ju att man var utlämnad till det individuella. Man fick inte det offentliga stöd som man borde ha fått för att driva sin sak i rättssystemet eller försäkringssystemet.
Statsrådet konstaterar i det skriftliga svaret att det finns möjlighet för människor som drabbats av läkemedelsskada att få rättshjälp. Man måste komma ihåg att många har avstått från denna domstolsprocess på grund av låga belopp för rättshjälp.
Den möjlighet som finns via mångas hemförsäkring är ofta bara 75 000, vilket naturligtvis inte räcker särskilt långt för att driva en så här stor sak. Risken för att få stå för motpartens rättegångskostnader har gjort att många inte har förmått att göra den här processen. Herr talman!
Denna ekonomiska ersättning kan, som vi har konstaterat, oavsett belopp, aldrig kompensera de skador som de blödarsjuka har drabbats av, men dessa människor har ändå rätt att kräva att rättvisan ska segra även beträffande ekonomisk ersättning.
Nu har Förbundet Blödarsjuka i Sverige vänt sig till Justitiekanslern med denna begäran om 500 000 kr per person som har drabbats av hiv och 250 000 kr per person som har drabbats av hepatit C. Man kan bara hoppas att den processen ska leda framåt liksom det besked som läkemedelsbolagens representant gav i Uppdrag granskning, nämligen att det ska bli en ordentlig ny genomgång.
Jag hoppas att vår minister medverkar konstruktivt till att rättvisa skipas för den här gruppen oerhört utsatta människor.
Annelie Enochson (KD):
Tack, statsrådet Sahlin! Att få större kunskap är alltid positivt. Rapporten från EU kan säkert bli bra om man lägger med EUMC:s rapport, vilket man sade att man skulle göra. Nu är den rapporten byggd på bland annat uppgifter från Expo, säpo och från alla de judiska församlingarna, så den är mycket större än Mikael Tossavainens.
I EUMC:s rapport tar man upp några förslag till åtgärder för att motverka antisemitismen i Sverige. Man säger som första punkt att alla länder ska samla in och analysera brott av antisemitisk karaktär och göra det i samarbete med Eurojust och Europol. Man ska då särskilja brott av antisemitisk art.
Precis som statsrådet sade tidigare är ju Nederländerna det land som ligger längst fram med detta, och alla andra länder har mycket att lära av det. Man bör också i alla rekommendationer och deklarationer mot rasism och främlingsfientlighet också nämna antisemitism vid namn. Det är den andra punkten. När det gäller Ana Maria Nartis förslag om hur man ska kunna motverka antisemitisk användning av Internet och parabol tycker jag att det är ett väldigt bra förslag.
Det förslag som man har tagit vid seminariet är också värt att stryka under, och jag hoppas att statsrådet tar det med sig. Riksdagens kristna grupp ska åka till den judiska församlingen den 3 februari, och jag vill inbjuda statsrådet Sahlin. Jag vet att ni har mycket kontakter. Jag tror att vi kommer att få väldigt fin information där. Ni är välkomna att följa med. Ingenting annat kommer att begäras av er än att ni sitter och lyssnar. Tack för det, och tack för debatten!
Annelie Enochson (KD):
Ett sätt att se över dem är faktiskt att se till att utrikesministern tar interpellationerna när de kommer. Den 18 januari - efter mer än två månader - kunde utrikesministern inte för hon skulle till presidentinstallationen i Ukraina, sades det. Jag tycker att det är förvånande lite självkritik ministern visar just när det gäller kidnappningen. Ingenting sägs om hur medicineringen sköttes, ingenting om vilka problem det är.
Jag vet att barnen, en 16-åring och en 15-åring, är oerhört kapabla till att prata. Jag tycker att vill UD lära sig någonting av det här fallet är det: Ring upp barnen, prata med mamman. En 16-åring och en 15-åring kan tala om precis hur det har gått till. När jag var nere i Israel i oktober pratade jag också med generalkonsulatet. Jag fick bara höra att det var problem, det var problem och det var problem.
Det största problemet var bland annat att barnen var palestinska medborgare, vilket jag återigen vill hävda inte är samma sak som att de är svenska medborgare. Det är det de här fem barnen är. Att de har ett annat ID-kort är en helt annan sak. Det var ett hinder enligt UD att pappan var palestinsk medborgare. Det går att konstatera att vi har helt olika åsikter om mediernas inblandning.
Jag är fortfarande helt övertygad om att hade medierna inte ställt upp och hade inte svenska folket gjort vad de gjorde - ett stort tack till både dem och medierna - hade inte de fem Krantzbarnen varit i Kungsbacka i dag. Jag önskar att regeringen och utrikesministern kunde vara lite mer kritiska till sitt eget handlande. Det är uppenbart att det inte är sista gången vi får en sådan här debatt.
Annelie Enochson (KD):
Det har varit ett antal debatter här i kammaren om hushållsnära tjänster med skatteavdrag. Vi i alliansen tror att det skulle innebära ett positivt lyft för Sverige. En skattereduktion på 50 % på privatpersoners betalning av arbetskostnaden skulle hjälpa många äldre att få den hjälp de så desperat behöver.
Att få hjälp med städningen hemma, att röja i trädgården och annat skulle göra det möjligt för fler äldre att kunna vara kvar i sin egen hemvana miljö och kunna få en ökad livskvalitet på ålderns höst. Låt mig förklara med några exempel varför införandet av ett RUT-system bara skulle få vinnare. För det första skulle det göra svartjobb vita.
Riksskatteverkets undersökningar visar att oredovisade inkomster, så kallade svartjobb, uppskattas till ca 60 miljarder kronor per år - lyssna finansministern: 60 miljarder per år. Hushållsnära tjänster utgör sannolikt en betydande del av dessa miljarder. Det är mycket pengar som statskassan går miste om för att man inte vill tänka kreativt.
Dessutom skulle alla de som jobbar svart, framför allt kvinnor, med vårt förslag till skattereduktion börja arbeta vitt och få tillgång till förmåner i socialförsäkringssystemet. För det andra ökar det antalet jobb. Exemplet från Finland som regeringen tyvärr har svårt att ta till sig visar att det har skapat nya jobb.
Exempel finns också från andra länder som Frankrike där socialister och kommunister redan 1986 började med bidrag till hushållsnära tjänster. Sedan 1991 är systemet permanent med ett skatteavdrag på 50 %. Mellan 15 och 20 % av de franska hushållen köper hushållsnära tjänster från den legala sektorn. För hushåll där en av medlemmarna är över 65 år är andelen högre.
I Belgien införde år 2000 den socialistiske arbetsmarknadsministern ett system med betalcheckar för köp av hushållsnära tjänster. Hans målsättning med att införa systemet var att minska arbetslösheten, omvandla svarta tjänster till vita samt öka den kvinnliga förvärvsfrekvensen.
Sedan 1999 finns ett gemensamt EU-projekt som är beräknat att pågå till 2005 och som syftar till att genom sänkt mervärdesskatt på arbetsintensiva tjänster som är lokala kunna öka sysselsättningen och minska den svarta sektorn. Sverige är av någon icke känd anledning inte med i detta projekt.
Nio andra EU-länder valde att delta och att utnyttja denna möjlighet till sänkt moms på hushållsnära tjänster. Om nu inte regeringen vill lyssna på alliansen, lyssna då på ert eget folk från andra länder! Jag vill fråga finansministern vad han menar med sin slutkläm i interpellationssvaret. Han säger att man "i ljuset av den demografiska utvecklingen och ett framtida arbetskraftsbehov främst inom offentlig sektor .
bör vara särskilt försiktig med särregleringar av denna sort". Det är ju just på grund av den demografiska utvecklingen med alltfler äldre som vill bo kvar hemma som vi behöver skattelättnader för hushållsnära tjänster! Kan ministern förklara varför den svenska regeringen upplever att det är tvärtom och är så mycket mer negativ när det gäller hushållsnära tjänster än sina socialdemokratiska kolleger i Europa?
Annelie Enochson (KD):
Tack finansministern. Subventionera viss typ av sysselsättning, ja, det är ju det som era kolleger i Europa gör med mycket god effekt. Finland är vårt närmaste exempel. Det är samtidigt märkligt att finansministern skriver i sitt interpellationssvar att man kan göra särregleringar om det gäller en manlig sektor som byggsektorn.
Byggjobbarnas arbetsmarknad är alltså viktigare än att hjälpa svartstäderskorna att arbeta vitt eller att äldre får hjälp med att klara sin vardag. Det är mycket märkligt av en socialdemokratisk minister att hävda den starkes rätt framför den svages. ROT-avdraget infördes alltså för att motverka arbetslöshet för stora starka män. Det är motiverat, hävdar ministern.
Att de äldre eller barnfamiljer kan få hjälp i sina hem, att valfriheten ökar med ett utbud av servicetjänster, att levnadsglädjen ökar och att jämställdheten ökar betyder mindre för regeringen. Men det finns nu andra socialdemokrater, som även Inger René sade, som tänker ett steg längre och ser till hela Sveriges framtid.
Ett exempel är från Dagens Industri där före detta socialdemokratiska borgarrådet Mats Hulth skrev följande: "Sverige har en internationellt sett liten privat tjänstemarknad. Men mer än 80 % av det svenska nyföretagandet finns inom just denna tjänstesektor. Med rätta stimulanser kan tjänstesektorn växa och ge sysselsättning till många fler, inte minst bland lågutbildade och invandrare som har svårt att komma in på arbetsmarknaden."
Mats Hulth, Gun-Britt Mårtensson, Niklas Nordström, Eric Sundström, ja, det finns många socialdemokrater som klarsynt insett vad det skulle innebära för det svenska samhället, för barnfamiljer och för äldre, att kunna köpa bonära tjänster med skatteavdrag.
Men för att skatteavdraget ska bli effektivt visar erfarenheter från andra länder, till exempel Danmark, att systemet måste vara stabilt över tiden och att det måste finnas en bred politisk förankring. Det ska också finnas ett brett fält av hushållsnära tjänster som i Frankrike. Det ska vara ett rimligt stort skatteavdrag, exempelvis 50-60 %. Och det ska vara ett enkelt och lättbegripligt system.
Utifrån att jag ändå tror att det finns många hos Socialdemokraterna som är positiva till detta undrar jag vad finansministern och regeringen kan tänka sig att göra för att man ska kunna ställa sig bakom detta. Vilka frågor återstår? Man kan inte bara säga att det är moraliskt fel, för era socialdemokratiska kolleger runtom i Europa har ju infört detta. Har ni en annan moral än de övriga socialdemokraterna?
Jag skulle vilja veta vilket principiellt fel det är att kunna hålla med sina kolleger i Europa.
Annelie Enochson (KD):
Jag vill också tacka för en öppen och lyssnande debatt, finansministern. Det kändes bra. Jag vill påpeka att Finland nu går ett steg vidare och har i sin budgetdebatt övervägt att barn ska få dra av för hemservice för sina åldrande föräldrar, allt för att underlätta för de äldre. På nätet hittade jag ett intressant uttalande från HSB-stämman 2004.
Då sade statsrådet Pär Nuder följande: Nu behövs en allvarlig diskussion om tjänster i det egna hemmet. Det är viktigt att vi nu tar en diskussion på allvar om bonära tjänster. Den demografiska utvecklingen framställs ofta som ett problem, men det är samtidigt en fantastisk samhällsutveckling. Men visst är det så att färre ska ta hand om alltfler, något som vi måste ta i beaktande.
Jag är rädd för att vi annars skapar en generationsmotsättning. Och jag är orolig för den dag Göran Persson tar över som ordförande i PRO. Då gäller det att hålla i hatten för oss 60-, 70- och 80-talister. Vad som har hänt mellan HSB-stämman och denna interpellationsdebatt är att samordningsministern har blivit finansminister.
Min fråga blir om finansministern fortfarande står för de åsikter som samordningsministern framförde på HSB:s förbundsstämma, och i så fall hur ministern ska leva upp till detta. Statsrådet Nuder sade då också: Befolkningsutvecklingen kommer att göra det nödvändigt att diskutera dessa frågor på ett annat sätt än i dag. Det gäller just de bonära tjänsterna.
Annelie Enochson (KD):
Ministern säger i sitt interpellationssvar att "de övergripande målen för svenskt utvecklingssamarbete med Västbanken och Gaza är att främja fredlig utveckling och en fredsprocess mellan israeler och palestinier".
Med tanke på dessa ord måste det därför vara av största vikt att man är absolut säker på att alla dessa miljoner av skattebetalarnas pengar som öses över det palestinska folket också går till fredlig utveckling och inte till vapen eller mutor i en korrumperad myndighet.
Om jag förstår alla siffrorna rätt har ca 284 miljoner år 2004 getts som bistånd till palestinierna. Det är en ganska ansenlig summa. Till detta ska läggas alla miljoner från andra länder - EU, FN via UNRWA med flera.
Sune Persson skriver i sin rapport 1997, och man kan befara att det inte blivit bättre sedan dess, att det finns ca 40 000 palestinska säkerhetspoliser på 3,7 miljoner palestinier, och att ett antal givarländer byggt en ny polisstat i Mellanöstern.
Arafats olika säkerhetstjänster stöttar upp en politisk elit på 1 000-2 000 palestinier vilka skaffar sig en privilegierad ställning med luxuösa villor, mångfald av tjänstebilar, utlandskonton med mera. Sune Persson skriver också att den palestinska myndigheten läggs under det civila samhällets institutioner, vilket försvårar för biståndsgivarna.
Biståndsministern svarar att revisionen av de svenska biståndsmedlen görs av internationella auktoriserade revisionsbyråer, men då är mina frågor till biståndsministern: Hur har uppdragen sett ut till dessa revisionsbyråer? Gäller det bara siffergranskning? Sker en dokumentation på plats? Vilka är mottagarna?
Är det NGO:er, som man har superkoll på, eller är det organisationer som är PA:s förlängda arm? Arafat undertecknar varenda check med sin egen penna. Hur görs uppföljningen av revisionerna? Och hur kan regeringen veta att militärpoliserna inte får något stöd av Sverige? Det finns fjorton olika grenar av militärpolisen. Allt detta kostar pengar.
Annelie Enochson (KD):
Vi är alla här i kammaren överens om att bistånd ska och kan ges till fattiga, till kvinnor och till utbildning. Men frågan i dag är om pengarna till det palestinska folket verkligen går dit vi tror att det ska gå. Jag delar inte biståndsministerns uppfattning att de gör det.
Ett exempel är bland annat att 169 EU-parlamentariker 2003 skrev en motion för att undersöka medlen från EU till PA. Världsbankens topptjänsteman Nigel Roberts skriver att år 1993 har 10 miljarder dollar getts till PA. Han beskriver det som att detta bistånd är det högsta per capita någonsin i historien.
När biståndsministern hänvisar till OLAF ska vi också veta att när de godkände den här rapporten var det med minsta möjliga marginal, 51 % mot 49 %. Det innebär att det finns mycket kritik mot det som sker i Palestina. Jag undrar återigen: När ska vi ställa krav som kan följas upp?
Om man nu väljer internationella stora revisionsbyråer så måste vi också kunna följa upp dem. Och när ska vi se den korruption som finns i Palestina och se att det är just deras ledare som gör att det moraliska förfallet är som det är? Vi gör som PA. Allt dåligt skyller man på Israels ockupation. Men de själva har ju också ett ansvar i den här delen. När ska de ta ansvaret för alla de pengar som de får?
Det enda de gör är att de sätter upp säkerhetspoliser, 40 000 var det 1997. Jag tror säkert att det antalet är större i dag. Det kan inte vi låta skattebetalarnas pengar gå till när vi säger och tror att de går till utbildning, till barn, till social service och så vidare. Det är inte militärpolis vi ska låta pengarna gå till.
Annelie Enochson (KD):
Det var en intressant inledande historielektion om att gå baklänges in i framtiden, enligt Pehr Gyllenhammar. Och det kan nog vara så, för vi har sett att stressen ökar, och det är ingen trevlig tillvaro för många av våra arbetstagare i Sverige i dag, som jag också sade i mitt debattinlägg.
Jag skulle bara vilja ställa två frågor till Anders Wiklund. Den ena handlar om företagshälsovårdens strategiska roll och unika möjligheter, som Anders tog upp. Samtidigt upplevde jag att det fanns en viss öppning för att kunna integrera sjukvårdande behandling i företagshälsovården. Då undrar jag lite grann om man kan tänka sig att fullt ut integrera den och hur diskussionerna går med samarbetspartierna om detta.
Den andra frågan jag har är om Vänsterpartiet kan tänka sig att innesluta förskolebarnen i arbetsmiljölagen och om man diskuterar detta också med samarbetspartierna.
Annelie Enochson (KD):
I sitt anförande sade miljöpartisten Ulf Holm ett antal gånger att livspusslet inte går ihop. Nej, livspusslet går inte ihop för väldigt många i dag. Nu har vi ett arbetsmiljöbetänkande om arbetstagarnas situation.
Då har vi i alliansen föreslagit att företagshälsovården faktiskt ska göra sjukvårdande behandling, just för att man ska kunna få tiden och livet att gå ihop. Vi menar att detta att hålla på att springa först till företagshälsovården, sedan till sjukvårdande behandling och sedan tillbaka igen också är saker som tar väldigt mycket tid så att man inte får livspusslet att gå ihop. Vårt förslag är enkelt. Vi vill backa tillbaka lite grann till det som en gång var som vi tyckte var bra.
Det var när företagshälsovården fick möjlighet att ge sjukvårdande behandling, recept och ta prov, där sjukgymnaster och allihop var med. Då är min fråga till miljöpartisten Ulf Holm som förut till vänsterpartisten: Kan ni tänka er att ha en diskussion med Socialdemokraterna om detta så att vi kan få just livspusslet för arbetstagarna att gå ihop på denna punkt?
Annelie Enochson (KD):
Här i kammaren öppnade vi i dag upp för att kunna ha sjukvårdande behandling i företagshälsovården. Miljöpartiet svarade ju med ett kort ja på frågan om att diskutera saken. Med tanke på den kommande propositionen har jag lite undringar. Onekligen kan ni påverka innehållet i propositionen, inte bara hänvisa till den.
Därför undrar jag: Vill ni påverka så att sjukvårdande behandling kan få ges inom företagshälsovården så att vi får samlade resurser där när det gäller arbetstagarna och därmed underlättar för dem? Det är den första frågan. Den andra frågan gäller förskolebarnen och arbetsmiljölagen. Det är likadant där.
Ni har alla möjligheter att påverka en proposition så jag tänker fråga: Hur ställer ni er till att ta med förskolebarnen i arbetsmiljölagen?
Annelie Enochson (KD):
Det var bara svar på hälften av det jag frågade om, men svar om det andra - om förskolebarnen - kanske kommer senare. När det gäller detta med sjukvårdande behandling säger ni att Socialdemokraterna inte vill. Nej, men arbetstagarna vill ha en företagshälsovård där man kan få sjukvårdande behandling.
Gå runt och hör och prata så hör ni att man säger: Visst, en väldigt bra förebyggande hälsovård ska vi ha i företagshälsovården, men vi vill också ha sjukvårdande behandling - precis som vi en gång haft i Sverige och som alla då uppskattade. Nu blir det allt färre företag som ansluter sig till den förebyggande hälsovården och då inte bara på grund av Skatteverkets nya rekommendation utan också på grund av den särskillnad som gjorts.
Jag tycker att det är synd att man har en form av ideologisk låsning där och skulle önska att propositionen också innehöll sjukvårdande behandling.
Annelie Enochson (KD):
Nej, Maryam, det gynnar inte bemanningsföretagen att ett statligt företag har andra villkor. Så är näringslivet inte uppbyggt. Att ett företag, ett statligt företag, har andra villkor gynnar inte näringslivet. Du har fel där - tyvärr. Vidare säger du att du bara har hört en enda sak, och då kommer centerförslaget. Vi kommer att klara av det här med Centern. Det är inga problem. Jag tycker att ni i stället kan börja titta på era samarbetspartner med sex timmars arbetsdag och allt vad ni har och ska försöka få ihop. Det blir svårare.
Vårt förslag däremot går ut på att vi tycker att bemanningsföretagen kan ta över detta med ungdomar upp till 24 år och visa att de kan. Nu har man sagt från Ams: Vi inser att vi inte klarar av akademikerna. Alltså vill vi att bemanningsföretagen ska hjälpa oss med detta. Okej, de har insett detta. Men när kommer de, regeringen och ni att inse att ni inte klarar ungdomsarbetslösheten? Jag och vi i alliansen tror att bemanningsföretagen kommer att klara detta. Varför kan ni inte åtminstone försöka?