KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ola Johansson (C):
Jag tänker pröva den fria replikrätten och fråga Johan Löfstrand om några saker. Johan Löfstrand kommer från Linköping. Det är en kommun som byggde väldigt mycket föregående år, troligtvis som ett resultat av den politik som Johan beskriver att Stefan Attefall och den föregående regeringen låg bakom. Det är alltså resultatet av regelförenklingar och goda marknadsförutsättningar.
Linköping kommer att få 58 miljoner kronor i så kallad byggbonus. Johan Löfstrand vill säkert få det till att verka som att det är den typen av bonusar och subventioner som har fått fart på byggandet. Det är det inte. Det är en ofattbart hög summa, säger vårt kommunalråd i Linköping. Men Boverket har räknat rätt. 58 miljoner kronor är vad Linköping, med 155 000 invånare, ska ha. Svårigheten med den typen av pengar är att de är tillfälliga. Man ansöker och får pengarna.
Men nästa år får man kanske inga pengar alls, eftersom regelverket kan vara borta. Om den typen av stöd ska leda till någon verklig nytta ska det arbetas in i en driftsbudget. Då kan man anställa den personal som behövs för att ta hand om nyanlända, tillsätta planarkitekter eller köpa tjänster från konsulter. Det är den typen av verksamhet som behövs för att kunna få utväxling av de byggplaner man har. Men det kan man inte göra med hjälp av de tillfälliga pengarna.
Dessutom beskriver vårt kommunalråd att det är svårt att rekrytera den kompetens som skulle behövas. Min fråga till Johan Löfstrand är: Vad är det egentligen tänkt att de här pengarna ska användas till i din hemkommun Linköping?
Ola Johansson (C):
Tack för svaret, Johan Löfstrand! Jag har ingen aning om vad Linköpings plan är. Kanske är det att resa en staty i guld över Johan Löfstrand? Det är den typen av satsningar som man kan använda sådana här tillfälliga pengar till. Min poäng är att den här tillfälliga bidrags-och-bonus-politiken, som är belöning för tidigare utförda insatser, baseras på en annan politik än den som Johan Löfstrand gärna slår sig för bröstet för.
Jag har varit i Vallastaden. Jag har sett vad som händer. Jag har sett de olika byggherrarna som är involverade i ett väldigt intressant stadsutvecklingsprojekt. Det är bra. Men varför ska staten belöna förhållandevis rika kommuner som redan levererar på bostadsområdet och lämna andra kommuner vid sidan av. Det finns kommuner som kanske har större behov av stödet.
Den socialdemokratiska politiken går ut på att å ena sidan belöna en viss insats och göra det långsiktigt och kontinuerligt men å andra sidan inskränka kommunernas frihet att bestämma vad de ska använda pengarna till. Mot den politiken står Centerpartiets politik. I stället för riktade statsbidrag till kommunerna satsar vi 10 miljarder i vår budget på generella statsbidrag.
Den typen av medel kan man använda för att avlöna personer som under lång tid ska kunna ta vara på och få bruk av effekterna av en framgångsrik bostadspolitik. Man kan arbeta med nyanlända, med utbildning, med sociala insatser, med fritisverksamhet och annat. Den tillfälliga strösselpolitiken står emot den långsiktiga hållbara kommunala politiken.
Ola Johansson (C):
Emma Hult kommer från Jönköping. Jönköping får 32 miljoner kronor. Emma har särskilt sett till att gå runt bland ledamöter från de aktuella partierna här på denna sida och gratulerat till detta. Det är klart att om man ställer frågan till kommunalråd säger de: Ja, vi är såklart glada. Vi är glada för alla pengar som vi kan få. Men samtidigt beskriver man väldigt tydligt hur problematiskt det är med den här typen av tillfälliga bidrag.
Man vet inte vad man ska använda de 32 miljonerna till. Det går inte att förutse om de pengarna faller ut nästa år. Det är som en julklapp som kanske går sönder före nyårsafton. Reglerna kan komma att ändras, så att de människor som man hade tänkt anställa och som skulle kunna göra skillnad i verksamheten inte går att anställa. Det här måste kanske betalas i driftsbudgeten nästa år, nästa år, nästa år, nästa år och nästa år igen. Det är dessutom svårt att få tag i den kompetens som behövs.
Det beror såklart på vad man har tänkt göra. Det går ju att göra vad som helst med de här pengarna. Jönköping gjorde 2015 ett positivt resultat med 132 miljoner kronor. Snittet för de senaste tio åren är 170 miljoner, i positivt resultat. Det är en kommun som växer med 1 000 personer per år och som har 134 000 invånare och som bygger 736 bostäder.
Det finns alla förutsättningar för att expandera och växa utan tillfälliga stöd. Tilläggas kan att Jönköpings kommun styrs av fyra allianspartier och för tillfället leds av en KSO från Centerpartiet, utan någon som helst inblandning av byggfientliga miljöpartister. Man lyckas åstadkomma det här ändå. Min fråga till Emma Hult är densamma som frågan till Johan Löfstrand: Vad ska egentligen kommunen använda de här tillfälliga pengarna till?
Ola Johansson (C):
Just det - man kan ha kalas! Jag tänkte just föreslå att man skulle sätta upp en staty i guld över Emma Hult eller någon annan tidigare kommunstyrelseordförande. Men det är klart att man kan ha ett kalas för de här tillfälliga pengarna och göra av med dem på en gång så att man slipper tänka på dem i nästa års budget. Det är ju den här typen av kalaspengar som jag försöker problematisera kring, nämligen de som gör att det är helt omöjligt att förutse vad som faller ut nästa år och att långsiktigt budgetera för en fungerande verksamhet framdeles.
Centerpartiet tycker illa om en sak, och det är riktade statsbidrag som inte är fria för kommunerna att använda som de själva önskar. Men vad vi tycker ännu sämre om är riktade bidrag som dessutom, som detta, är tillfälliga, just för att de inte varaktigt kan finansiera den verksamhet som behövs och för att de är speciellt svåra för de små och resurssvaga kommunerna att kunna söka och ta del av.
Vad jag tycker att man ser när man snabbt läser igenom den här listan är att det är de stora, expansiva kommunerna som gör överskott år efter år och som dessutom levererar bostäder som får pengarna, inte de som kanske skulle behöva dem därför att deras bostadsbyggande behöver utvecklas och förbättras och där man kanske till och med har svårt att få ekonomi i sitt bostadsbyggande.
Alternativet är att göra som Centerpartiet gör i vår budget Nytt ledarskap för Sverige : att göra om så många som möjligt av de destinerade bidragen till generella statsbidrag som är varaktiga och som kan användas på riktigt i den kommunala verksamheten, inte minst för att premiera bostäder och skapa goda och positiva boendemiljöer. Därför ökar vi i vår budget de generella bidragen med 10 miljarder till nivån 50 miljarder per år till alla Sveriges kommuner.
Det är inget strösslande med pengar utan en hållbar och långsiktig finansiering av vanlig och viktig kommunal verksamhet.
Ola Johansson (C):
Jag tror att jag kan gissa frågan. Jag ska försöka svara på den gissade frågan. I slutet av mitt anförande, vilket jag inte hann med att ta upp, var det min avsikt att säga att vi befinner oss i en högkonjunktur i Sverige. Regeringen tar inte riktigt det ansvar som man skulle kunna göra i en högkonjunktur, utan man fortsätter att strössla med pengar. Det har också Riksrevisionen kritiserat. Centerpartiet sätter en heder i att ha en återhållsam budget när det går bra för Sverige.
Det innebär att vi långsiktigt säkrar en god ekonomisk utveckling i landet. Det hör till den stora generella budgetdiskussionen som fördes för någon vecka sedan. Vi kanske inte ska upprepa den, men det finns stora skillnader i hur Centerpartiet ser på detta. Bostadsbyggandet är ett område, vilket vi har varit inne på tidigare. Vi tror inte på den typen av miljardsatsningar i tillfälliga byggstöd till kommuner eller i tillfälliga subventioner till byggföretag - som inte ens ber om sådant.
Centerpartiets stora besparingar jämfört med regeringens budget handlar om att vi säger nej till 5,2 miljarder som vi menar inte gör någon nytta. Jag tycker att jag i mina inlägg har beskrivit detta på ett bra sätt. Det finns en mängd andra områden där man kan anklaga oss för att syssla med skattesänkningar, men det handlar också om att se till att behålla den vita sektorn inom byggbranschen. Det har varit mycket diskussioner under hela förmiddagen om villkoren inom den offentliga upphandlingen.
Det bästa man kan göra för att skapa svartjobb och oskäliga arbetsvillkor på arbetsmarknaden är att ta bort ROT- och RUT-avdragen på det sätt som regeringen gör. Vi vill återställa ROT-avdraget, och vi vill utveckla RUT-avdraget. Det är en politik som regeringen inte alls är med på. Sedan var det frågan om hur Boverket använder sina pengar. Jag är helt övertygad om att Boverket kan finansieras med redan befintliga anslag.
Jag tog upp ett exempel, nämligen att 42 miljoner betalas tillbaka av anslagna 43 miljoner i bidrag till hyresgarantier. Pengarna är viktiga, men de betalas tillbaka.
Ola Johansson (C):
Här kom det en del konkreta puckar. Jag är glad att det var just bullret som Johan Löfstrand tog som exempel på ett uppdrag som Boverket borde pyssla med. Där ser jag genast en besparing. Arbetet med bullerriktvärden har redan utförts av den tidigare regeringen, men den nuvarande regeringen sitter på händerna och vill inte införa den bullerutformning som redan är beredd och färdig att presenteras.
Om regeringen vill satsa pengar på buller, låt den bullra om dem, men leverera hellre den politik som finns och är utredd. Sedan var det frågan om hållbart byggande. Centerpartiet föreslår en satsning på ett nationellt centrum för energieffektivisering, men vi anser att det finns medel inom Boverkets budget för att klara verksamheten. Vi tycker att det är viktigt att denna fråga tas upp.
Som tidigare har diskuterats är frågan om nära-nollenergibyggnader något som regeringen är senfärdig med. Jag hoppas att bostadsministerns löfte infrias så att vi får riktvärden eller regelverk för detta senast till jul. Då finns det något vettigt att jobba med. I den enskilda motion jag har yrkat bifall till framgår det tydligt att Lantmäteriet är en verksamhet som vi tycker måste ses över, kanske ska man till och med privatisera delar av verksamheten.
Det finns otroliga flaskhalsar. Det behöver inte nödvändigtvis bero på att Lantmäteriet är en så förträfflig myndighet med det enda problemet att den är underfinansierad. Det kan också bero på att det sätt som man arbetar på inte är ändamålsenligt nog och att man inte levererar eftersom det inte finns alternativ för kommunerna.
Kommunsektorns utveckling talar lite mot Johan Löfstrands och Emma Hults argument om dessa förträffliga kommuner som det ska delas ut bonus till. Det är väl ett tydligt bevis på att kommunerna är duktiga på att bygga.
Ola Johansson (C):
Ja, 15 miljoner kronor tillfaller Kungsbacka. Jag har själv varit i ansvarig ställning i den kommunen som kommunalråd. Det hörde till att den kommunala ledningen hängdes ut i pressen för att man gjorde stora överskott i den kommunala verksamheten, givet de stora behov som fanns då.
Det förväntade överskottet för 2016 är bara 94 miljoner, vilket är mindre än det brukar vara i en kommun som har för vana att växa, som gör det på ett hållbart sätt och som dessutom har goda förutsättningar genom sitt geografiska läge nära en storstadsregion. Den är dessutom granne med Göteborg, som är en vänsterledd kommun vars bostadsbyggande har havererat helt.
Det gör att kranskommunerna, som ofta är ledda av allianspartier, har förmånen att få lov att bygga många bostäder. Det här ska belönas extra med 15 miljoner kronor - som jag hävdar är ett tillfälligt bidrag. Alla typer av subventioner som är beroende av den sittande politiska majoritetens välvilja och nyckfullhet betraktar jag som tillfälliga pengar som man kan ordna kalas för. Ska man inte bygga en staty i trä kan man som sagt festa upp pengarna.
Det här är inte pengar som kommunen har bett om att få, men det är pengar som kommunen naturligtvis tar emot eftersom de finns. När det gäller det riktade bidraget, det riktade stödet, handlar det om 15 utsatta områden.
Jag tycker att jag ägnade en ganska god del av mitt anförande - vilket gjorde att jag inte kunde tala om andra saker - åt att beskriva situationen i dessa och de konkreta åtgärder som behövs för att skapa trygghet, inte minst för de människor som bor där men också för de människor som har som sitt arbete att finnas där. Det vore märkligt om Nooshi Dadgostar tyckte att det är ett problematiskt stöd. Jag tror att vi kan vara överens om att det är viktigt. När det gäller kommunernas kompetens är jag övertygad om att den finns.
Det vi inte ger kommunerna är förutsättningar att använda sig av den kompetensen, då regeringspartierna med stöd av Sverigedemokraterna säger nej till att förenkla antagandet av detaljplaner.
Ola Johansson (C):
Det var inga dåliga frågor. Ska vi diskutera hyressättningspolitiken skulle det behövas ytterligare ett sexminutersanförande. Det är tydligt så att det byggs för lite hyresrätter. Om det kan Nooshi Dadgostar och jag vara helt överens. Men skälet är inte att det saknas stöd eller bidrag eller sådana saker, utan skälet är att det inte finns några förutsättningar för att bygga hyresrätter. Många byggföretag väljer i stället att bygga bostadsrätter.
Man väljer till och med att omvandla hyresrätter till bostadsrätter - i de områden där det finns stor efterfrågan på ägt boende, ska tilläggas. Det är därför vi ser möjligheterna i att i de här områdena, där vi ser segregation men också att människor har vilja och lust att bo kvar och göra bostadskarriär, låta de företag som upplåter hyresrätter också ha ägarlägenheter i sitt bestånd. Det innebär att man kan bo kvar men samtidigt äga sin bostad.
Det är viktigt, och det är synd att Vänsterpartiet inte ser ägande som en möjlighet för människor att ha ett bra boende och samtidigt bo kvar. Det finns mycket att tala om här. Vad säger jag till kommunerna - sök inte? Nej, nej. Det är mycket till jul. Vi kan ordna kalas, som Emma Hult var inne på, eller bygga statyer - eller baka en kaka. Att man gör en marsipangris betyder ju inte att man inte äter av den. Man tar del av det som finns.
Det jag lovar Nooshi Dadgostar att göra är att verka för att den här typen av tillfälliga byggstöd och subventioner upphör i och med att vi 2018 kommer att få en bostadsminister från Alliansen.
Ola Johansson (C):
Jag vill använda den replikmöjlighet som jag har och försöka föra en vettig diskussion om hur vi kan öka andelen nyproducerade hyresrätter. Det kommer att handla om det som en del i den här debatten har kallat för marknadshyror. Jag anser att det är en felaktig definition på det som vi ska diskutera nu. Jag undrar om det ligger någonting i den kritik som företag som bygger och förvaltar hyresrätter för fram mot ett system för att sätta hyrorna.
Det leder till att de många gånger väljer att nyproducera andra upplåtelseformer. Man ombildar eller avstår kanske dessutom från att renovera bostäder. Nyproducerade hyresrätter är förhållandevis dyra. Ett investeringsstöd - oavsett om man tycker om det eller inte - skapar inte den avgörande skillnaden för om hyran för en hyresrätt blir överkomlig för hyresgästen eller inte. Det handlar, som vi alla vet, om de redan befintliga hyresrätterna. Vi har problem med hyresskap.
Det innebär att hyrorna inte stiger i samma takt som hushållens disponibla inkomster. Det avhåller också företagen från de här investeringarna. Systemet med presumtionshyror har vi, i relativt stor enighet, valt som det sätt vi ska ha för att hantera situationen. Och det har att göra med om det över huvud taget ska bli intressant att nyproducera hyresrätter. Alliansen har förlängt tiden för presumtionshyror från 10 till 15 år.
Den sittande regeringen har inte valt att korta den tiden. Det har tvärtom förts fram tankar från statsministern och förslag om att utveckla hyressättningsmodellen, i punkt 16 på 22-punktslistan. Det handlar om en utredning som ska ta fram författningsändringar som gör så att presumtionshyressystemet kan utvecklas. Jag är lite nyfiken på hur Peter Eriksson ser på den fortsatta beredningen av en sådan fråga.
Delar han min uppfattning om att hyressättningssystemet och presumtionshyressättningsmodellen, eller ett alternativ till detta, kan vara en möjlighet för att få fram fler hyresrätter i framtiden?
Ola Johansson (C):
Jag vill tacka för diskussionen. Det sätts lätt stämplar på partier, och man påstår att partier säger olika saker. Mig veterligen finns det inget parti i Sverige eller ens någon part i den bostadspolitiska debatten som någonsin har förespråkat marknadshyror ensidigt. Man beskriver, på olika sätt, hyressättningssystemet som ett problem. Jag tror att de flesta är överens om att det begränsar på olika sätt. Att vi är överens om att någonting behöver göras åt detta är bra.
Jag tror också att en av anledningarna till att bostadssamtalen inte kunde fullföljas var att man höll ganska hårt i den sargen. Det har under dagen blivit ganska tydligt. Det var viktigt för regeringen att Vänsterpartiet, med den uppfattning som Nooshi Dadgostar har gett uttryck för här, satt kvar vid bordet. Det var viktigare än att få en bred överenskommelse.
En bred överenskommelse kan man bara söka om det handlar om att åstadkomma rejäla förändringar för förutsättningarna. Det handlar om marknadens spelregler, förutsättningarna för att kunna öka byggandet och att knäcka frågorna där det kan finnas olika uppfattningar i grunden. Är bostadsministern redo att inleda nya samtal? Är det i så fall viktigast att Vänsterpartiet sitter kvar vid bordet? Eller är det viktigare att man kommer överens.
Vi läser nämligen nästan dagligen om att olika externa parter, och även interna - OECD, Långtidsutredningen och många i den bostadspolitiska debatten - tycks vara överens om att det stora problemet när det gäller att få fram fler hyresrätter är sättet som vi sätter hyror på.
Ola Johansson (C):
Jag är inte lika hovsam som Tuve Skånberg var i replikskiftet med Mikael Eskilandersson. Vi kan diskutera det kyrkliga engagemanget. Jag sjöng i kören i söndags. Men det är kanske en detalj. Det som provocerar mig så mycket är detta sätt att göra skillnad. Likhet ska nämligen gälla inför lagen, oavsett vad vi talar om. Det kan gälla om vi talar om näringslivet, om vi talar om föreningslivet, om vi talar människor emellan och om vi talar om trossamfund.
Det som vi här har lyckats få ett gemensamt tillkännagivande om, och som Mikael Eskilandersson står bakom, är att lagen ska skärpas och att lagen ska gälla alla. Utöver det, som grädde på moset, vill Sverigedemokraterna skärpa tillsynen av trossamfund. Man behöver inte vara någon Einstein för att förstå vilka trossamfund det är som åsyftas.
Det är mycket möjligt att det finns representanter för Svenska kyrkan som bestämmer sig för att sammanföra minderåriga. När vi ändå är inne på temat grädde på moset är det lite märkligt att läsa Sverigedemokraternas olika reservationer. Som har sagts var vi överens om att det är bra att sambopar ska kunna presumeras vara föräldrar. Det sa jag tidigare i talarstolen att vi står bakom.
Men Mikael Eskilandersson framför i en egen motion, som han visserligen inte har reserverat sig för, att han vill ha en utredning om faderskap innan barnet föds. Dessutom vill en partikollega till honom införa en prövning av faderskap innan ett barn är fött, vilket tas upp i en reservation, om det skulle visa sig att det finns en misstanke om att det är någon annan som presumeras vara förälder.
Det är kaka på kaka här. Jag vet inte vad Sverigedemokraterna vill åstadkomma genom att lägga fram förslag ovanpå varandra som inte ens är konsekventa.
Ola Johansson (C):
Vi kan uppehålla oss vid detta. Vilket minne Mikael Eskilandersson har! Han kommer till och med ihåg när både han och jag fick barn. Men vi är inte gifta med varandra, vilket säkert kan bero på åldern. Själva poängen ligger i det sätt som Mikael Eskilandersson i replikskiftet beskriver skillnaden mellan det som han anser vara ett betrott trossamfund och det som han fördomsfullt uttrycker som någonting annat.
Om man ska utöva tillsyn av trossamfund måste det ju gälla alla trossamfund. Min poäng är att likhet ska gälla inför lagen. Är det så att det krävs tillsyn måste det vara på grundval av att det begås brottsliga handlingar.
Vi börjar med att införa en lag, och när en lag bryts är det varje medborgares skyldighet att anmäla brottet för att se till att det blir prövat.
Att i förväg peka ut ett trossamfund och påstå att det krävs en särskild tillsyn för detta anser jag, som religiös människa, fortfarande vara en grov överdrift och ett angrepp på alla troende människor i Sverige.
Ola Johansson (C):
Jag finner det glädjande och fascinerande att allianspartierna på så många som fyra områden har förmått regeringspartierna att följa vår linje och medverka till fyra tillkännagivanden. Det är bra.
Men när det gäller punkten som rör möjligheten för par att få bli föräldrar vid assisterad befruktning finns en reservation från tre av allianspartierna och Vänsterpartiet. Det är bra att vi har en blocköverskridande samsyn i dessa frågor. Det är dock ytterst förvånande att regeringspartierna inte följer just denna linje.
Med tanke på allt som sägs och påstås i denna debatt borde det vara angeläget att även i detta göra en sådan markering. Under lång tid har det varit så att en mamma som är gift med en man automatiskt blir förälder. Vi har också tidigare diskuterat möjligheten för ett sambopar att presumeras vara föräldrar redan innan barnet är fött.
Men i en situation där personer genomgår en behandling som innebär att de kan få ett barn tillsammans behöver de, trots att de båda är överens och betraktar sig som föräldrar, gå igenom en krånglig process för att båda ska kunna presumeras vara föräldrar, om behandlingen har genomförts legalt i Sverige. Hur kommer det sig att regeringspartierna inte vill tillmötesgå oss på just denna punkt?
Det borde ju vara angeläget för alla människor att få klarhet i detta.
Ola Johansson (C):
Eva Lindh berörde i sitt anförande endast frågan om framtidsfullmakter. Där är vi i princip överens. Det finns en liten konfliktyta som Robert Hannah tog upp, och detta blev vi varse tidigare. Men eftersom regeringen har backat från förslaget om att inte ha en elektronisk registrering utan endast hantera pappersfullmakter råder nu en stor enighet. Det Eva Lindh inte berörde är det stora problem som uppstår när det inte finns någon framtidsfullmakt. Kl.
16 ska vi här i kammaren med ett klubbslag bestämma att den ordning som anhöriga träder in när det inte finns någon fullmakt är make/sambo, barn, barnbarn, föräldrar, syskon, syskonbarn - men inte särkullbarn, för de finns inte med på listan.
Vad jag är nyfiken på att få veta är huruvida Eva Lindh och Socialdemokraterna anser att det är politiker som ska fatta beslut om i vilken ordning familjer och anhöriga själva får bestämma hur de ska företrädas i de fall där det inte finns någon fullmakt.
Ola Johansson (C):
Tack, Eva Lindh, för svaret! Det må vara hänt att regeringen har föreslagit en turordning som många ofta väljer. Men nu fattar vi beslut om en turordning som man måste följa. Påståendet att detta skulle innebära att konflikter undanröjs blir bara ett antagande.
Det troliga är att nya konfliktytor skapas mellan de människor som inte befinner sig tillräckligt högt på rangordningen för att räknas som anhöriga i den händelse att en person behöver stöd och hjälp från sina närmaste. Jag är förvånad över att man inte ens reflekterar över ordningen. Möjligen är jag inte förvånad över att Socialdemokraterna tycker att staten ska bestämma över saker som dessa.
Det kan uppstå problem när vi i riksdagen fattar beslut om en rangordning av detta slag. Det vore för övrigt intressant att höra Eva Lindhs funderingar om i vilken ordning barnen ska träda in. Och varför finns inte särkullbarn över huvud taget med i uppräkningen av anhöriga? De är ganska vanligt förkommande i många familjekonstellationer.
Ett särkullbarn har kanske en betydligt starkare relation till den anhörige som ska skötas om än vad exempelvis syskonbarnen har. Jag vill gärna ha svar på dessa frågor.