Eva Olofsson (V):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservation 3 om förtydligande av lagstiftningen när det gäller personlig assistans och reservation 6 om rätten till ledsagning. Fru talman! I dag har vi den stora debatten om funktionshindersfrågor utifrån alla motioner som väcktes i höstas. I mitt inlägg kommer jag i första hand att tala om rätten till personlig assistans men också om ledsagning och några andra frågor.
Utanför på Mynttorget pågår i dag aktionen Utan assistans stannar livet. Om inte alla redan har varit ute och pratat med dem tycker jag att ni ska göra det. De sitter i en bur för att illustrera vad det innebär för människor att mista sin assistans. Självständigheten att leva det liv som man vill begränsas starkt.
Jag kommer att återkomma till den personliga assistansen men vill bara säga kort om glasögon att för Vänsterpartiet är det en självklarhet att vi inte ska ha någon ekonomisk behovsprövning när det gäller glasögon, vilket det hänvisas till i dag. Man säger att har föräldrarna inte pengar att köpa glasögon åt sina barn för ska de gå till socialkontoret där en ekonomisk behovsprövning görs. Så vill inte vi i Vänsterpartiet ha det. Vi vill ha rätt till glasögon för alla barn.
Vi har pengar i vår budget för det. Det är bra att man tar ett steg framåt i den här frågan, tycker jag, och det gör man i utskottets skrivningar. Jag hoppas att vi hamnar i ett läge där barn i alla landsting får glasögon när de behöver det och inte behöver starta livet med att inte kunna följa med i skolan eller leka med sina kompisar på grund av föräldrarnas ekonomi. Fru talman! Varje torsdag kl.
8-9 samlas representanter för ett antal funktionshindersorganisationer utanför Rosenbad. Texten på det blå flygbladet den 26 april löd så här: "525 dagar har vi väntat. Nu är det dags att gå från ord till handling. Tillgänglighet är en fråga om demokrati och en naturlig följd av konstaterandet att alla människor är lika mycket värda."
Remisstiden för förslaget i promemorian Bortom fagert tal om att bristande tillgänglighet skulle klassas som diskriminering gick ut den 19 november 2010. Trots den långa väntan finns inget lagförslag. Den 26 maj är det återigen tillgänglighetsmarscher i Sverige. Där kommer kravet att vara att bristande tillgänglighet ska betraktas som diskriminering.
Jag har själv gått med i ett stort antal sådana marscher, och jag vet att flera av er har gjort det. Jag vill slippa gå i fler marscher. Jag vill nu ha den lagstiftning som jag tycker är en självklarhet. Bristande tillgänglighet är diskriminering, och jag vill ställa frågan till regeringspartierna: Kommer ni att nöja er med fagert tal i den här frågan eller kommer en lagstiftning, och kommer den i så fall att komma snart? Jag vill ställa en fråga till Sverigedemokraterna också.
Var står ni i den här frågan? Ni kan faktiskt ha en viktig påverkan på om bristande tillgänglighet blir diskrimineringsgrund i lagstiftningen. Ledsagning har tagits upp här förut.
En av de viktiga insatserna enligt LSS är ledsagarservice, alltså att människor som själva inte klarar sig utan behöver någon som stöd för att kunna komma ut på promenader, kanske träffa vänner och ta del av fritidsaktiviteter och kultur ska ha möjlighet att göra detta.
Det har blivit svårare för personer med grava synskador, och det hänger på vilken kommun jag bor i om jag får ledsagning. Det hänger också på vilken kommun jag bor i om jag får betala dyrt för ledsagningen eller om jag får den gratis.
Vissa kommuner har, som vi hörde här tidigare, till och med hittat på att jag inte bara ska betala min egen biljett till teatern eller fotbollsmatchen, utan jag ska också betala för min ledsagare. Det här är helt horribelt. Därför kräver vi i Vänsterpartiet att man ser över de här frågorna och att man förtydligar lagstiftningen så att min ekonomi eller vilken kommun jag bor i inte ska avgöra om jag får ledsagning eller inte. Fru talman!
När den personliga assistansen kom 1994 var det en frihets- och jämlikhetsreform för människor med omfattande funktionsnedsättningar. I stället för att bo på institution kunde man nu bo i egen bostad. I stället för att vara beroende av anhöriga kunde människor leva ett självständigt och oberoende liv. Den personliga assistansen gjorde det möjligt att skaffa utbildning, arbete och familj. I stället för att vara hänvisad till boendeserviceenheterna kunde man resa och delta i fritidsaktiviteter.
I stället för att vara föremål för vård och omsorg fick man möjlighet att vara en aktiv medborgare. Därför är den personliga assistansen så viktig, och därför har det blivit en katastrof för de hundratals människor som på grund av Försäkringskassans hårdare bedömningar förlorat sin assistans.
Det handlar om människor som inte längre kan arbeta, som inte längre kan vara den aktiva förälder de vill vara, som hamnar i husarrest och som åter blir beroende av anhöriga. Det är människor som i vissa fall inte längre kan bo i egen lägenhet utan där gruppboendet får bli alternativet. Det handlar också om 20 000 användare av personlig assistans varav många i dag är väldigt oroliga.
Får de besked om tvåårsomprövningen blir de livrädda för att förutsättningarna för att de ska kunna leva ett självständigt liv ska slås itu. Jag vill ta några konkreta exempel ur verkligheten, och de människor som det handlar om har gett sin tillåtelse till det. Jag vill med detta visa hur det slår när de här bedömningarna gör att man mister sin personliga assistans.
En rullstolsburen kvinna i 30-årsåldern i Gävle som har kunnat jobba och varit en aktiv förälder kan nu inte jobba längre. Hon är sjukskriven trots att hon inte är sjuk, och hon kan inte längre delta med sina barn på utflykter eller följa dem till och från kompisar och till skolan. Hon har förlorat den personliga assistansen och kom inte upp i de 20 timmarnas grundläggande behov.
Kommunen ansåg inte att hon tillhörde personkretsen, och hon fick hemtjänst. Hemtjänsten fungerar inte på det sättet att den ger möjlighet till ett självständigt liv. En kvinna i 30-årsåldern som var läkarsekreterare på Karolinska har nu blivit förtidspensionär i samband med att hon förlorade assistansen.
En 20-årig kvinna som flyttade till Örebro för att läsa på högskolan har inte förlorat assistansen men fått en så kraftig neddragning att det nu är hennes studiekompisar som får hjälpa henne med toalettbesök och annat innan kl. 12 då den personliga assistansen kommer. Hennes föräldrar får betala för privat hjälp så att hon kan komma i väg till skolan eftersom assistansen inte kommer förrän kl. 12.
En man i 60-årsåldern i Stockholm som är rullstolsburen och blind ansågs tillhöra personkretsen av Försäkringskassan men kom inte upp i de viktiga, grundläggande 20 timmarna. Hos kommunen tyckte man att det var hemtjänst som gällde och att det här trots att läkarintyget sade motsatsen handlade om ett vanligt åldrande. Nu sitter han sedan i maj 2010 i husarrest.
En pojke med svåra neurofunktionshinder i Jönköpings län har blivit av med sin assistans och har inte fått någon av kommunen. I stället för tre heltidstjänster har hans mamma fått rycka in. Nu håller hela familjen på att gå i kras och syskonen försummas.
En man som fick en hjärninfarkt och total expressiv afasi, det vill säga att han inte kan uttrycka sig i tal och skrift, inte förstår talspråk, inte kan ta initiativ och inte kan fixa en måltid, fick det här med att kunna kommunicera med andra bedömt till 17 minuter om dagen, alltså två timmar i veckan. Ni kan själva förstå vad det får för konsekvenser.
Anledningen till att Försäkringskassan kan tolka lagen så snävt och kan komma att fortsätta att göra det är en dom i högsta rättsinstans, Regeringsrätten, som kom 2009 och som har skapat prejudikat. I domen nekades en strokedrabbad man som var förlamad och satt i rullstol assistans. Ett motiv till detta var att han kunde föra gaffeln till munnen när han skulle äta även om han inte kunde ordna resten av måltiden.
Följden av den här domen har blivit snävare bedömningar och att det är svårare att komma upp i de 20 timmarnas grundläggande behov, och vad man skulle kunna se som en helhetsöversyn för behovet av personlig assistans görs inte. Man hänvisar till kommunerna. En del kommuner ger personlig assistans, och en del kommuner tolkar på samma sätt som Försäkringskassan och säger att det är kommunens hemtjänst som ska fixa det.
Vad som händer när man inte kommer upp i de nödvändiga 20 timmarna beror i dag i hög grad på inställningen hos kommunen som man råkar bo i. År 2010 fick socialutskottet vid en hearing med funktionshindersorganisationerna läget tydligt presenterat för sig. Sedan dess har frågan varit aktuell. Vi har haft Socialstyrelsen och Försäkringskassan på besök i flera omgångar, och de har redovisat de rapporter som de har gjort och de bedömningsinstrument som arbetas fram.
Under tiden har fler människor förlorat sin assistans. Vi anser i Vänsterpartiet att de neddragningar av den personliga assistansen som drabbar människor så hårt måste få ett slut.
Därför motionerade vi redan hösten 2010 om att det skulle göras ett förtydligande i lagstiftningen i § 9 a i LSS och att riksdagen skulle begära att regeringen skyndsamt lade fram ett sådant ändringsförslag. Vi har inte fått några argument för att ändra vår inställning.
Sedan dess har ytterligare hundratals personer förlorat sin assistans och fått livet kraftigt begränsat. Vi tycker inte att vi kan vänta längre. Vi tycker inte att vi kan vänta till december 2012 för att se om det eventuellt behöver göras något som kanske kommer att ta ytterligare ett par månader eller ett halvår. Därför lyfter vi i dag som enda parti fram förslaget till riksdagen om att förtydliga lagstiftningen.
Folkpartiets dåvarande partiledare Bengt Westerberg var den som lade fram reformen, som fick ett brett parlamentariskt stöd, och från Vänsterpartiet efterlyser vi samma breda parlamentariska stöd för att den personliga assistansen inte ska urholkas. Det finns en möjlighet att ge detta stöd genom att vid omröstningen i morgon rösta för Vänsterpartiets reservation nr 3.