Eva Olofsson (V):
Självklart tycker jag att det är viktigt, vill jag svara på ministerns fråga, att kvinnor anmäler när de blir utsatta för våld. Jag är säker på att uppmärksamheten kring den här frågan, som inte minst kvinnojourerna har varit med och hjälpt fram, gör att fler kvinnor anmäler. Men i de undersökningar jag har sett säger man också att man kan se en tendens mot att våldet också ökar.
Det lastar jag inte regeringen för, och det hade jag inte gjort om vi hade suttit i regeringen med s och mp heller, för jag tror att det hade ökat i vilket fall som helst. Jag vill peka på att det här är ett problem som vi gemensamt behöver satsa resurser på.
Jag tänkte inte komma hit för att diskutera den ekonomiska politiken men vill bara säga att jag tror att satsningar på till exempel välfärdsjobb i kommunerna absolut inte leder till mer våld mot kvinnor eller de barn som finns i de familjerna. Att människor har en a-kassa som går att leva på eller en sjukersättning som de är trygga med tror jag inte heller ökar våldet.
Jag vill egentligen anknyta till något ministern var inne på. Det var vikten av de ideellt arbetande kvinnojourernas arbete. Det är ju de som står för de flesta skyddade boendena och jourerna ute i landet i dag. Roks har ju pekat på att man 2007 bara kunde erbjuda skyddat boende till hälften av de kvinnor som var i behov av det och att efterfrågan hade ökat med 30 procent.
Ett stort problem är att utvecklingsmedlen för att stärka kvinnojourerna inte riktigt fungerar för att hålla verksamheten i gång och för att utveckla den och veta hur man har det framöver. Roks har utvärderat fördelningen av statliga medel 2007.
Man är nöjd i kanske två tredjedelar av kommunerna när det gäller samarbetet med kommunerna, men det finns ett antal kommuner som inte är intresserade av frågan. Ibland säger man från kvinnojourerna att man till och med upplever att kommunen har en negativ syn på kvinnojourerna och att man inte av den anledningen är intresserad av att söka de medel som man ska söka tillsammans. En del kommuner är också väldigt passiva och tar inga initiativ beträffande det här.
Jag tycker att det är oroande om det i en tredjedel av Sveriges kommuner inte fungerar bra när kommunerna och kvinnojourerna ska söka de här pengarna. Roks drar slutsatsen att samverkan under tvång mellan ideella kvinnojourer och motsträviga kommuner har en tendens att misslyckas. När kommunerna inte vill ansöka borde jouren ha möjlighet att ansöka på egen hand.
Det här tycker jag det vore väldigt intressant om ministern ville kommentera. Jag tycker att det inte är anständigt att vissa kommuner på grund av att de har en antifeministisk hållning eller inte tror att våld förekommer i deras kommun inte är beredda att söka pengar ihop med sina kvinnojourer. En annan fråga som jag vill återkomma till lite längre fram är att man tar upp frågan om kvinnor med speciella behov.
Man har tittat lite på det här i Västra Götaland, och det är så att väldigt många jourer inte är tillgängliga för till exempel rullstolsburna kvinnor eller kvinnor med intellektuella eller psykiska funktionshinder.
När man har gått ut och tittat på kommunernas handlingsplaner i Västra Götaland från resurscentret Dubbelt utsatt har man funnit att kvinnor med funktionsnedsättning, som är lika utsatta och i vissa fall mer än andra kvinnor, inte finns med. Man har inte heller tagit upp den problematiken i funktionshinderverksamheten. Jag skulle vilja ställa frågan: Vad tycker ministern att vi ska göra för att ändra på detta?