Tobias Andersson (SD):
Jag anser att Lena Hallengren som ansvarigt statsråd borde börja med att svara på mina frågor innan hon hittar på egna frågor för att leda bort debatten från dess ämne. Sverige sticker ut när man ser på antalet särläkemedel som tillåts i relation till andra länder och sett till hur mycket pengar vi investerar i detta. Statsrådet beskriver i sitt första svar att hon förstår frustrationen inom patientgruppen och naturligtvis hoppas att man hittar en lösning för den.
Det är inte bara en patientgrupp - det är människor, svenskar, medmänniskor som inte förväntas leva längre än till 30 på grund av sitt sjukdomstillstånd men som vet att de, om de fötts i något annat västland, hade fått ta del av en medicin som låtit dem leva ett snudd på normalt och långt liv. Jag tror inte, fru talman, att frustration är ett tillräckligt uttryck för vad de och deras anhöriga känner.
Vi talar alltså om svenskar som tvingas bli sjukvårdsflyktingar och söka sig bort från Sverige för att förlänga sina liv. Det om något är ett talande exempel på regeringens misslyckanden. Lena Hallengren säger att rätten till hälso- och sjukvård och möjligheten till att få rätt behandling i Sverige ej ska baseras på ekonomiska förutsättningar utan på det medicinska behovet, men det stämmer ju inte.
Jag vet själv drabbade av cystisk fibros som behövt resa till Argentina och skuldsätta sig för att där kunna köpa läkemedlet som kan förlänga och rädda deras liv. I de fallen är onekligen de ekonomiska förutsättningarna direkt livsavgörande. Detta är ett välkänt fenomen, vilket regeringen, trots påtryckningar, aktivt avstått från att agera mot.
Sjuka i Sverige dör i förtid för att regeringen inte har vett att prioritera rätt. Fru talman! Vad hade kostnaden varit då? Lena Hallengren ursäktar sig med att man måste prioritera, att sjukvårdsbudgeten inte är oändlig och så vidare.
Den livsavgörande medicinen som övriga västvärlden brukar har förvisso ett listpris på 2,5 miljoner per år per patient, men tack vare tillgänglig rabatt pratar vi snarare om 500 000 kronor per patient per år. Då har vi inte räknat med vad det innebär att vi stoppar övrig medicinering till denna grupp och att den kan vara med och bidra till ekonomin i Sverige i stället.
I Sverige beräknas runt 700 personer lida av sjukdomen, vilket innebär att den totala kostnaden skulle uppgå till ungefär 350 miljoner. Det är mycket pengar, kan man tycka, men det rör sig om kaffepengar i en statsbudget. Regeringens biståndsstrategi för Afghanistan 2021-2024 var på över 3 miljarder. Den totala biståndsbudgeten för 2022 uppgår till 52 miljarder.
Det är pengar vi tar från Sverige och ger till andra länder i stället för att hjälpa dem som bor här, exempelvis genom att låta 0,6 procent av biståndsbudgeten finansiera medicin åt hela gruppen som lider av cystisk fibros. Varje år ger regeringen därutöver exempelvis 3 miljarder till Vinnova för att de ska pyssla med innovationspolitik trots att de utvärderingar som skett visar att det inte ger någon nytta alls.
Uppskattningsvis uppemot 30 miljarder försvinner varje år i rena välfärdsbedrägerier. Det finns uppskattningar som tyder på att vi hade kunnat spara in 100 miljarder om det offentliga hade ägnat sig åt bättre offentliga upphandlingar. Fru talman! Detta är bara ett fåtal exempel. Kontentan är att socialministerns argumentation kring prioriteringar och begränsade resurser är trams i sammanhanget. Förutsättningarna finns där.
Jag vet att drabbade av sjukdomen tar del av denna debatt nu. Hur motiverar Lena Hallengren regeringens prioriteringar för dem?