KBLab/rixvox huggingface dataset:
Börje Vestlund (S):
Jag tackar för svaret även om det kanske finns lite att diskutera i denna fråga. Sverige är ett rikt land. Trots det lever i dag över 220 000 barn i fattigdom. Dessa barn växer upp i familjer där pengar till det allra nödvändigaste ofta saknas.
De stängs ute från skolresor, biobesök och annat som deras kompisar kan delta i. Barnfattigdom innebär också att samhället förlorar när alla inte får vara med och inte får komma till sin rätt. Därför vill jag att alla barn ska få bättre uppväxtvillkor. Det här borde kanske vara en fråga för socialministern, barn- och äldreministern eller för något annat departement.
Men precis som i många andra frågor är det här lite mer sammansatt. Är matpriserna för höga talar man med jordbruksministern om det. Men i detta fall handlar det om kollektivtrafiken.
Vinnova har tittat på detta. Sedan 1985 har priset på kollektivtrafik ökat med 106 procent. Under samma period har bensinpriset ökat med 20 procent. Tidningen Råd & Rön har tittat på samma sak och också mätt under en period.
Kollektivtrafikpriset hade då ökat med 84 procent medan konsumentprisindex ökat med 16 procent. Det säger något. Statsrådet konstaterar mycket riktigt i sitt svar att för barn och unga är kollektivtrafiken ofta det bästa sättet att ta sig fram.
Många barn har inte föräldrar som kan skjutsa dem till aktiviteter utan är hänvisade till kollektivtrafiken. Det finns ofta inget alternativ. Jag delar statsrådets uppfattning att detta i huvudsak är ett ansvar för kommuner och landsting som på olika sätt bedriver kollektivtrafiken runt om i vårt land.
Vi kan dock inte bortse från att regering och riksdag har ett övergripande ansvar för att Sverige har en bra kollektivtrafik. Statsrådet säger att det har gjorts stora investeringar i kollektivtrafiken, och därför har biljettpriserna kanske höjts lite mer än de borde.
Det räcker inte som försvar när vi talar om barn som inte kan använda sig av kollektivtrafiken för att det är för dyrt. Jag har mött det flera gånger i mitt arbete i handikapprörelsen.
Det finns de som får avstå från att köpa busskort för att de helt enkelt inte har råd. I stället får de hanka sig fram på något sätt. Det här gäller naturligtvis olika grupper. Det handlar inte bara om handikappade eller familjer med ensamstående mammor som har det besvärligt ekonomiskt.
Det kan också handla om medelklassfamiljer. Jag återkommer till det i mitt nästa inlägg. Vilka konkreta åtgärder kan statsrådet tänka sig att vidta för att göra det möjligt för dessa grupper att ta del av kollektivtrafiken?
Börje Vestlund (S):
Jag delar uppfattningen att man inte löser barnfattigdomen genom att sänka biljettpriserna i kollektivtrafiken. Det är jag fullt medveten om. Statsrådet har också helt rätt när det gäller matpriserna. Jag tog det som ett exempel. Om jag hade velat diskutera höjda matpriser hade jag väl gjort det.
Jag delar naturligtvis också statsrådets uppfattning att det viktigaste medlet mot barnfattigdomen är att se till att ha en aktiv arbetsmarknadspolitik för att minska arbetslösheten. Nu finns det ju flera fall där man till och med heltidsarbetar och ändå inte klarar ekonomin av olika skäl.
Det andra exemplet som jag ville ta upp är medelklassfamiljen som kanske har ett handikappat barn som man måste vara hemma med ofta. Jag hade tidigare en debatt med socialministern om detta. Man betraktas inte som allvarligt sjuk, men plötsligt blir ekonomin sämre och sämre.
Då kanske det är busskortet eller SL-kortet, om man bor i Stockholm, som man avstår från. Stockholmsregionen nämns i interpellationen. Man kan jämföra med Stockholms finanslandstingsråds kommentar när det gällde höjningen av SL-kortet. Han påstod att det kostar ett par chipspåsar i månaden.
De här familjerna har inte ens råd med en chipspåse, ännu mindre med två chipspåsar. Då blir det lite komplicerat. Vad ska man avstå från? Det är bekymret. Som statsrådet säger är det inte vi i riksdagen och regeringen som fastställer priserna i kollektivtrafiken, men vi kan ge tydliga signaler. Det har man gjort förr från det här huset och från Regeringskansliet.
Det kan vi fortsätta att göra om vi har en ambition att se till att man inte löser en fråga bara inom ett politikområde. Det är mycket som behöver göras för de här barnen på det sociala området och på skolområdet.
Men det här är en utgift för familjen varje månad. Det är viktigt att se över vad man kan göra från transportpolitiskt håll. När man jobbar med transportpolitik kommer man plötsligt på att det inte bara handlar om betong, asfalt och plåt utan också om mjuka frågor.
Man får väl säga att det här är en mjuk transportpolitisk fråga som är oerhört viktig för att familjer ska kunna leva ett någorlunda drägligt liv. Jag förstår att man inte kan säga till svensk kollektivtrafik att de måste rätta till detta. Vilka signaler skulle man kunna sända ut?
Det här är trots allt ett problem.
Börje Vestlund (S):
Jag delar i stort den uppfattningen. En viktig uppgift som egentligen inte har med den här interpellationen att göra är att se till att barn och handikappade kan använda kollektivtrafiken mycket mer. Det är en viktig uppgift för hela samhället.
Det finns de som inte har råd att resa och som kanske får avbryta en fritidsaktivitet för att familjen inte har råd med kortet eller biljetterna i kollektivtrafiken. Därför måste vi fundera på om man inte ska sända ut signalen att priset är viktigt.
Det är en viktig fråga tillsammans med allt annat. Allt har en prislapp. Statsrådet och jag skulle nog klara av att köpa ytterligare ett kort, kanske till och med två, i kollektivtrafiken.
Men en höjning med en ynka tjugolapp kan för en del vara avgörande för om de har råd. Vi vet att det finns familjer som inte klarar av det. Det finns absolut inga marginaler.
De kanske varje månad måste räkna på hur de ska ha råd att äta ordentlig mat ett par gånger i veckan. De familjerna är uteslutna här. Vilka drabbas mest av detta? Naturligtvis är det barnen. Har vi råd med det, statsrådet?
Måste inte barnen vara en huvudpart för oss? Det ansvaret måste regering och riksdag ta, oavsett vem som har ansvaret.
Börje Vestlund (S):
Jag ber att få tacka statsrådet för svaret just för att det är ett svar. Det är ju inte alltid man får svar när man ställer frågor till statsråden i interpellationer eller på annat sätt. Jag har här fått ett klart och tydligt svar. Jag tycker att det är beklagligt med den inställning som regeringen har. Det är ungefär 60 0000 personer som har epilepsi i Sverige.
Uppskattningsvis kan det röra sig om några hundra, i bästa fall, som berörs av det min interpellation gäller. Det bor en del i glesbygd och landsbygd också, men väldigt många av dem har löst det här på annat sätt, till exempel de som har en välmedicinerad epilepsi och därmed också får köra bil.
Jag tar epilepsi som exempel, men det finns också andra funktionshinder som innebär exakt samma sak. Det skulle väl vara förmätet av mig om jag som stockholmare skulle säga att det här var ett stort problem i Stockholm. Det finns många problem med epilepsi i Stockholm, men just detta problem finns inte.
Det är kuratorer som har hört av sig till mig eftersom jag är förbundsordförande i Svenska Epilepsiförbundet och sagt att det finns ett problem. Det gäller dem som har fått diagnosen men som ännu inte har kunnat ställa in medicineringen. Det kan ta ett halvår eller ett år innan man har ställt in den, och under den tiden vet man inte riktigt vad man ska göra.
Man kan inte vara sjukskriven - det är man oftast i akutläge - men man kan inte heller köra bil. Det kan handla om personer som har långt till busshållplatser och som inte kan använda sig av kollektivtrafik. Den möjligheten finns helt enkelt inte. Statsrådet säger att färdtjänstlagen inte är till för att utjämna dessa skillnader. Jag kan förstå det resonemanget.
Då återstår ändå frågan: Hur ska man lösa det hela för dem som är i den här situationen? De som fortsätter att få många anfall och verkligen är sjuka får ju färdtjänst, men detta handlar om mellangruppen som kanske hamnar emellan under ett år.
Där finns det ett problem. De vill arbeta men kan kanske inte arbeta. Den som är sjukskriven har rätt till arbetsresor genom socialförsäkringssystemet, vilket är utmärkt, men om man inte är sjukskriven kan man inte få några sådana resor. De människorna hamnar i ett läge där de undrar hur de ska lösa sin vardagliga situation.
Det ger faktiskt regeringen inte något svar på. Man måste ta sig an detta. Jag har jobbat med trafikfrågor väldigt länge, liksom med frågor om epilepsi. Jag har inte fått de här signalerna förrän nu.
Jag tycker att det är dags att ta itu med att göra något för den här gruppen, som vill arbeta och kan arbeta men som inte kan ta sig till jobbet. Det finns andra problem i bilden, till exempel det som gäller yrkeschaufförer, men det är en helt annan fråga som den här debatten inte handlar om. Den här debatten handlar om människor som fortsatt kan arbeta men inte kan ta sig till jobbet.
Börje Vestlund (S):
När det gäller den nya kollektivtrafiklagstiftningen misstänker många snarare att det i varje fall inte kommer att bli en bättre situation med kollektivtrafiken för dem som bor i gles- och landsbygd. Man tror helt enkelt inte att det kommer att vara lösningen. Visst finns det väldigt många andra modeller.
Men det finns i varje fall en skillnad i landet. Det finns en skillnad mellan rörelsehindrade som bor i Stockholm med mycket tunnelbana, mycket spårvägar och många handikappanpassade bussar i förhållande till andra orter i landet som inte riktigt har den möjligheten. De har dessutom lite längre att ta sig till hållplatser. Vi har trots allt en ganska bra situation här i Stockholm.
Det finns ändå en regional skillnad när det gäller att använda färdtjänst. Jag vill också påminna om att det påpekade Färdtjänstutredningen som beslutades 2006. Det är faktiskt en skillnad redan i dag.
Om man inte kan använda färdtjänsten så kan man använda andra saker som till exempel avropad kollektivtrafik. Men det har visat sig att det är lite komplicerat att införa detta även om det skulle vara en lösning. Jag tror att det kan vara en lösning i andra sammanhang som jag inte tänker ta upp här.
Jag håller med Finn Bengtsson om att det gäller fler diagnoser än bara epilepsi. Men skillnaden är att även om man bara har haft ett anfall och i övrigt är ganska frisk får man körförbud. Så enkelt är det. Vid diabetes är man ofta ganska allvarligt sjuk. Likadant är det med narkolepsi. Psykiskt sjuka har jag egentligen ingen uppfattning om.
Det är lite varierande där. De som har epilepsi och är så pass sjuka att de är sjuka varje dag eller flera gånger i veckan har färdtjänst. Det är inte den gruppen som är det stora problemet. Det stora problemet är de som utreds och där medicinen sätts in fram till dess året har gått och de får köra bil igen, vilket inträffar för de allra flesta.
Det är den gruppen som har det besvärligt och som i övrigt känner sig ganska frisk. Jag tycker att man borde fortsätta att titta på det för att se om man kan hitta en lösning. Om det sker genom kollektivtrafiken är det jättebra. Men jag tror inte att det är möjligt i det här sammanhanget. Jag tror att det är färdtjänsten som återstår. Det är sista utposten. När man inte kan använda sig av kollektivtrafik, varför skulle man inte kunna använda sig av det i det här fallet?
Börje Vestlund (S):
Hans Rothenberg sade i sin replik till Kent Persson att det här är ett bra tillfälle att få resonera om handel generellt och att kunna utveckla de ståndpunkter som i varje fall Socialdemokraterna och regeringen är ganska överens om.
Då återstår en av de reservationer som vi har och som handlar just om ett tillfälle för regeringen att redovisa handelspolitiken i riksdagen, ungefär på samma sätt som man gör när det gäller EU-frågor och till exempel den strategiska exportkontrollen som man just nu behandlar i utrikesutskottet. Det finns fler exempel på sådant här som man gör årligen.
Jag håller med Hans Rothenberg om att det inte är så ofta vi här i kammaren har tillfälle att diskutera handelsfrågor. Oftast när vi har våra budgetbetänkanden hamnar den större delen av budgetbetänkandet på andra områden, eftersom det ligger i ett område som har lika viktiga områden, nämligen näringsliv. Det brukar vara så att näringslivsdebatten blir väldigt dominerande och handeln kommer i bakvattnet.
Min fråga är: Varför kan man inte gå oss till mötes på den punkten? Det vore ju ett bra sätt för oss att kunna få diskutera handeln ur ett annat perspektiv. Trots att vi har ett alldeles utmärkt betänkande just det här året är vi begränsade till de motioner vi har. Med anledning av EU:s inre marknad måste jag ändå ställa en fråga. Vi kommer så småningom att behandla ett betänkande om detaljhandeln.
Regeringen har framfört att man vill diskutera öppettiderna i detaljhandeln i hela Europa. Min fråga till Hans Rothenberg är på vilket sätt detta är en fråga som EU över huvud taget har kompetens för.
Börje Vestlund (S):
Jag noterar att Hans Rothenbergs svar på varför vi inte ska ha någon redovisning av handeln var att regeringen skulle slippa komma till riksdagen så ofta. Det var en väldigt underlig inställning till demokratin i Sverige. Hans Rothenberg kan lugna ned sig, för jag kommer att anmäla mig till den debatten. Det kommer att bli debatt - jag lovar!
Jag kan släppa den frågan för tillfället och i stället prata lite grann om exportvisionen. Vi har vid flera tillfällen undrat över målen. En del mål är väldigt långsiktiga. Många av de långsiktiga målen, till exempel att få ett WTO-avtal, vilket just nu ter sig som tämligen avlägset, är vi överens om.
Ett sådant vill vi väldigt gärna ha. Men det är många mål av den typen i exportvisionen. Emellertid är exportvisionen ett par år gammal nu. Den är bra. Den har ett mycket bra innehåll, men min fråga gäller på vilket sätt man kommer att fylla på den.
Vilka nya åtgärder är man beredd att lägga in, till exempel frågan om mer stöd till små och medelstora företag så att också de kommer ut på en exportmarknad? Vi har lämnat ett exempel, och det finns säkert fler kreativa exempel på hur vi skulle kunna stötta exporten ytterligare. Det skulle jag vilja veta.
Börje Vestlund (S):
Vi tycker alla att WTO är viktigt. Det är viktigt att vi fortsätter WTO-förhandlingarna. Vi vill gärna ha ett frihandelsavtal över hela världen. De två besvärligaste frågorna har gällt exportstöd för industriprodukter och jordbruksprodukter.
De har varit i fokus inte bara under den här regeringen utan också i tidigare regeringar. De har varit en röd tråd. Har regeringen bytt fokus med tanke på att Anna Steele säger att avtalet vad gäller miljöteknik ska vara huvudfokus vid nästa WTO-möte?
Jag förstår inte riktigt. Jag har inte fått intrycket att regeringen anser att detta är den prioriterade frågan.
Det intryck jag har fått är att den hållning som Sverige har om WTO är den hållning vi har haft hela tiden, nämligen att frågorna om stöden till industri- och jordbruksexport är viktigast att lösa även den här gången. Man har faktiskt nått lite längre fram.
Man går framåt med ministeg i WTO.
Börje Vestlund (S):
Ja, det måste Anna Steele ha gjort. Jag tyckte att jag var tydlig. Ska regeringen överge den linje man alltid har hållit i WTO-förhandlingarna, nämligen att lösa frågan om exportstöden till industriprodukter och jordbruksprodukter?
Det är den övergripande frågan. Den har i ärlighetens namn gjort att förhandlingarna har stoppats upp vid flera tillfällen, inte minst när det gäller Doha.
Delar Anna Steele Hans Rothenbergs uppfattning att vi ska akta oss för att besvära regeringen att redovisa saker och ting för riksdagen? Det är väl det sjunde sammanträdet i näringsutskottet som ställs in i morgon.
Är det verkligen Alliansens uppfattning att vi ska akta oss för att besvära regeringen? Vi har inga ärenden att behandla i näringsutskottet - och inte i många andra utskott heller. Delar Anna Steele uppfattningen att vi inte ska besvära regeringen att komma till riksdagen?
Börje Vestlund (S):
Det finns mycket som vi är överens om, men sedan har vi frågan om öppettider i butiker. Det finns tre frågor som man måste ställa. 1.
Om man inte har en gemensam ordning i hela EU, på vilket sätt hindrar det handeln i respektive medlemsstater? 2. Detta är ett exempel på det vi tycker ganska illa om, nämligen EU:s klåfingrighet. 3.
Detta är en fråga som inte kan ge någon som helst regelförändring. Det kan bara vara en stor diskussion, och när den diskussionen är klar kan inte EU göra något åt detta. Är det inte bättre att EU ägnar sig åt de frågor som man faktiskt kan besluta om och inte en massa symbolfrågor som ändå inte leder någonstans?
Börje Vestlund (S):
Återigen: Ytterligare ett diskussionstema till diskussionsklubben om inre marknaden - fantastiskt! Varför kan inte inremarknadsutskottet i EU-parlamentet och kanske framför allt Konkurrenskraftsrådet få ägna sig åt något som man faktiskt kan besluta om, i stället för att bara ha just diskussioner?
Sedan måste jag gratulera Hans Rothenberg till att han hittar en så fruktansvärt långsökt förklaring till någonting som verkligen inte överensstämmer över huvud taget med verkligheten. Det må så vara att till exempel ett svenskt företag i något sammanhang avstår från att etablera sig i något land på grund av öppettiderna. Men det är inte det som är de stora problemen.
De stora problemen tas upp i meddelandena, till exempel möjligheten att etablera sig i gamla EU-länder som Tyskland. Det har redovisats att det kan vara nästan omöjligt att etablera sig där. Det är där som problemen ligger. Det handlar inte om öppettiderna i butiker.
Det kan möjligen vara en sekundär sak, men det kan absolut inte vara det som avgör. Om alla butiker har samma villkor har jag mycket svårt att se att detta skulle vara något handelshinder i den meningen.
Framför allt är det ytterligare ett bevis för kamraterna som kanske inte tycker att EU är så viktigt, och de får ytterligare vatten på sin kvarn. Jag unnar faktiskt inte dem det. Jag månar om en inre marknad som fungerar och inte fler diskussionsteman.
Börje Vestlund (S):
Jag begärde ordet mest för att kommentera det som inte har tagits upp här eller har gått lite fel. Jag kan konstatera att alla deltagarna har nämnt den inre marknaden. Den firar i år 56 år. Ändå finns det stora problem.
Det stora problemet är inte att man inte har diskuterat frågor om den inre marknaden. Inremarknadsakten I är avslutad. Den är inte till fullo avslutad i EU-parlamentet, men genomförandet går långsamt. Vi kan konstatera att Sveriges riksdag inte har hunnit gå igenom regeringens frågor på grund av den beredningskultur som finns i Sverige.
Därför blir det så underligt när man omedelbart tar itu med Inremarknadsakten II. Jag har inget emot förslagen i Inremarknadsakten II, men apropå legitimitet riskerar detta att få EU att mer likna en samtalsklubb än att man verkligen vill ha en inre marknad.
Många saker är bra, men någon gång måste man stanna upp och tänka på vad som händer när akten genomförs. Det är ett allvarligt problem att man bara pratar om frågorna om den inre marknaden i EU, och sedan tar de lång tid att genomföra. Det finns ett motstånd i vissa länder.
Jag saknar i det här dokumentet en text om genomförandet av Inremarknadsakten I och även frågorna om tjänstedirektivet. Det är inte heller till fullo implementerat i medlemsstaternas lagstiftning.
Den andra frågan jag vill ta upp gäller att det om elva månader ska finnas en gemensam energimarknad i EU. Mina vänner! Det är bara kommissionen som fortfarande tror att vi kommer att ha en gemensam energimarknad. Energiinfrastrukturen är viktigast för att det ska bli en gemensam inre marknad.
Där kan vi konstatera att det finns stora problem nationellt i EU:s medlemsländer med energiinfrastrukturen. Det gäller alltifrån att den helt enkelt är undermålig, och har varit så länge, till att man tillför nya energikällor, till exempel vindkraft och solenergi. Då räcker inte energiinfrastrukturen till. Här finns inga förslag.
Man pratar om att bygga för framtiden. Det låter bra. Men den gemensamma energimarknaden ska finnas från 2014. Sedan finns energieffektiviseringsdirektivet. Det är snyggt och prydligt. Men hur ska det genomföras? Det finns oerhört många frågetecken när det gäller redan fattade beslut och hur de ska genomföras.
Det hade varit önskvärt om det hade varit mer fokus på genomförande i kommissionens arbetsprogram än att lägga fram nya fräscha förslag som får EU att mer likna en diskussionsklubb än att vara en kraft för att forma ett gemensamt Europa.
Börje Vestlund (S):
Precis som statsrådet säger är det inte särskilt ofta som vi diskuterar handelspolitik i denna kammare. Men när det någon gång sker ska det vara ordentligt. Dess värre är det inte en fråga som vi är så oeniga om, men vi får försöka göra det bästa av situationen. Det kan kanske också vara bra att vi vid något tillfälle har ett samtal och inte i första hand ska försöka övervinna varandra i det sista replikskiftet.
Mycket i statsrådets svar stämmer. Men regeringen har ibland en förmåga att säga att det var så hemskt under finanskrisen 2009. Tittar man hur det såg ut rasade det mycket snabbt nedåt. Sedan kallades man tigerekonomi. Men det gick nästan lika snabbt upp, men jag ska erkänna att det tog lite längre tid.
Man kan likna det vid en ispik som först gick rakt ned och sedan upp. Denna utmärkta exportvision med 40 åtgärder står vi socialdemokrater i princip bakom. Men det finns säkert någon punkt där som vi skulle kunna vara lite oeniga om eller tveksamma till. Men i allt väsentligt är vi överens. Problemet med denna exportvision är att mycket i den är långsiktigt.
Det är inte så säkert att WTO:s Doharunda kommer att avslutas i år och kanske inte nästa år heller, och framför allt inte under denna lågkonjunktur. Det går sisådär i förhandlingarna mellan EU och USA. Det finns en lång rad saker som är bra på sikt.
Men vi har inte sett så mycket av det än, och vi kan inte säga att vi ska lösa de problem vi har med en nedåtgående export. Nu gällde detta september månad, men allt tyder på att det ser likadant ut i oktober i alla fall. Sedan får vi se hur det kommer att se ut framöver. Det som statsrådet sade om EU är naturligtvis riktigt.
Problemet med det är egentligen att man på EU-nivå är mycket bra på att fatta besluten. Sedan tar det mycket längre tid, för att inte säga alldeles för lång tid, att få dessa saker implementerade i de olika lagstiftningarna. Statsrådet nämnde sammanslagningen av Exportrådet och Invest Sweden. Det var tur i detta sammanhang att man lyssnade ordentligt på debatten.
När man sammanför dem har man faktiskt tittat på hur man på bästa sätt ska få in investeringsfrämjandet i Exportrådets verksamhet, så att detta inte helt och hållet glöms bort, vilket man riskerade med det upplägg som man hade från början. Det är bra att man satsar på branscher med outnyttjad potential. Men vad är nästa del som man ska satsa på?
Det kan inte bara handla om detta. Då går vi ned i denna förmodade lågkonjunktur, men vi har egentligen ganska få medel att ta till. Därför är det viktigt att vi även fortsättningsvis har en aktiv politik vad gäller handeln. Statsrådet talade om sänkt bolagsskatt.
Det är knappast en strukturreform att sänka bolagsskatten. Vi kan konstatera att det är många företag som varslar i dag. De ser inte sänkt bolagsskatt som en möjlighet. Slutligen vill jag ställa en fråga till ministern. Har ministern verkligen inte några fler åtgärder att ta till än att bara hänvisa till gamla åtgärder?