KBLab/rixvox huggingface dataset:
Amanda Lind (MP):
Nu är ju inte restriktionerna under pandemin föremål för den här debatten. Jag hoppas dock att de starka ord som "diktatoriskt" som ledamoten använder inte är synonyma med Kristdemokraternas syn på restriktionerna under pandemin. Jag tror att jag lämnar kommentarerna om det till en annan debatt. Däremot vill jag instämma i det Roland Utbult nu säger: Det blev stora konsekvenser för kulturlivet av pandemin. Det var en väldigt rörig och svår period.
Då är det viktigt att vi nu i efterhand kan se på den med öppna ögon, att vi fortsätter att följa de utvärderingar som kommer att göras och att vi tar återstartsutredningens slutsatser på allra största allvar. Det gäller inte minst oss här i kammaren som är ledamöter av kulturutskottet. Pandemins konsekvenser är inte över än. Jag beklagar att den nya regeringen inte har tagit återstartsutredningens slutsatser på allvar och inte har lyft in majoriteten av de åtgärdsförslag som lagts fram.
Vi måste visa uthållighet när det gäller återhämtningsstöden. Som Roland Utbult säger var vi överens om dem, och det fanns ett stöd för att införa dem. Nu ser vi svart på vitt att när högern styr själv driver man inte på för att införa återstartsstöd. Det är vi som nu är i opposition som lägger fram det i våra skuggbudgetar. Det är svagt, och jag beklagar det djupt.
Amanda Lind (MP):
Jag har en fråga till ledamoten Angelika Bengtsson när det gäller samordning av myndigheter och stödgivning. Precis som ledamoten säger finns det sådana rekommendationer i Riksrevisionens rapport, till exempel vilka erfarenheter man kan ta med sig av pandemin. Men Riksrevisionen ger inte några skarpa förslag. Precis som framgår av regeringens skrivelse, som jag nämnde i mitt anförande, gjordes det flera ansatser till att stärka samordningen under pandemin.
Inte minst ökade man informationsutbytet mellan myndigheterna. Man hade dialog och jobbade med kunskapsspridning så att enskilda kulturaktörer skulle veta vem de skulle söka stöd från. Det åligger faktiskt redan nu Sveriges myndigheter att genomföra den typen av samordning och information. Regeringen instämmer i att det är viktigt att det arbetet gjordes och att det ska följas upp.
Sverigedemokraterna och även andra företrädare från högern lyfter ibland fram samordning och nedläggning av någon myndighet på kulturområdet. Här skulle jag vilja fråga Angelika Bengtsson vilken myndighet man tänker sig lägga ned och vilken sammanslagning man tänker sig mellan stödsystemen. Det Riksrevisionen lyfter fram, och även regeringen i skrivelsen, är att det finns en styrka i att det finns riktade myndigheter som känner sina områden väl.
Att Filminstitutet har så bra koll på filmbranschen gjorde att de kunde betala ut stöden på ett välriktat sätt och fick väldigt lite kritik. Samma gäller för Författarfonden. Konstnärsnämnden och Kulturrådet har helt olika inriktningar. Vi i Miljöpartiet menar att det är bra; konstnärer i Sverige förtjänar en egen stödgivande myndighet och att inte drunkna i Kulturrådet. Miljöpartiet har också tagit steg för att samordna viss bidragsgivning, till exempel Musikverkets musikstödgivning.
Men jag menar att det behövs mer träffsäkra utfästelser när man pratar om den typen av samordning. Därför är min fråga till Angelika Bengtsson: Vilka myndigheter ska läggas ned eller slås samman?
Amanda Lind (MP):
Återigen kommer det lite svepande uttalanden om att det var krångligt och att det var många myndigheter. Faktum är att det var fem bidragsgivande myndigheter på kulturområdet. Sametinget riktade stöd mot samiska kulturskapare och konstnärer. Att de fick möjlighet att dela ut stöd var på direkt förfrågan från dem själva och samiska konstnärer. Jag tycker att vi ska värna detta. Det var bra att de fick möjlighet att dela ut krisstöd. Svenska Filminstitutet har redan i dag stödgivning mot filmens område.
Det fanns ingen kritik mot Filminstitutets stödgivning. Tvärtom kunde de eftersom de har en begränsad målgrupp föra en nära dialog, veta var behoven fanns och planera stödet på ett självständigt och bra sätt. Detta gäller även Författarfonden. De hade också en relativt begränsad målgrupp och kunde designa stödet på ett klokt och bra sätt. Då återstår Konstnärsnämnden och Kulturrådet. Jag frågar Angelika Bengtsson om det är Konstnärsnämnden som ska läggas ned.
Vad tänker man då om vikten av konstnärers villkor och möjligheter och att ha en myndighet som direkt tittar på deras behov? Konstnärsnämnden har kommit till kulturutskottet, och vi har fått höra att även Konstnärsnämnden bedömer det som viktigt att man är en fristående myndighet och kan verka utifrån de uppdrag man har - det vill säga att stötta och stärka konstnärers villkor i Sverige.
Amanda Lind (MP):
Tack, statsrådet, för svaret på Lawen Redars angelägna interpellation! Vi pratar här om principen om armlängds avstånd och om att konsten ska vara fri - en helt grundläggande princip inte minst för demokratiska länders framväxt i Europa och också en princip som har väglett Sveriges kulturpolitik under decennier.
Det är helt uppenbart så att den skrivning som finns i Tidöavtalet om armlängds avstånd inte delas av partierna i regeringsunderlaget, och det är också ett av skälen till interpellationen och ett av skälen till att även jag vill ställa frågan till kulturministern hur hon ämnar agera för att både stärka och värna principen om armlängds avstånd och konstens frihet i praktiken.
Jag tycker att det är glädjande att kulturministern så tydligt uttryckte att det vi har sett hända i Trelleborg, Kalmar och Gävleborg när det gäller att vilja förbjuda sagostunder och ge sig in och tycka till om hur en lucia i ett luciatåg ska vara är ett övertramp mot principen. Där var kulturministern tydlig, och det tackar jag för.
Men jag var själv i en debatt med Sverigedemokraternas partisekreterare innan jul, och han var å sin sida väldigt tydlig med att han inte uppfattade att det här var ett övertramp mot principen och att det för Sverigedemokraternas del naturligtvis måste finnas en möjlighet att gå in och tycka till och påverka innehållet i kulturuttryck om det är skattefinansierat.
Detta, herr talman, är en helt ny tolkning av principen om armlängds avstånd, en tolkning som inte minst många inom kultursektorn nu blir väldigt oroliga för. Frågan är därför: Hur ämnar kulturministern agera för att det ska bli en samsyn inom regeringsunderlaget i den här frågan? Vad kan göras mer för att stärka principen om armlängds avstånd?
Delar kulturministern Sverigedemokraternas partisekreterares åsikt och uttalande om att det inte råder någon konflikt inom regeringsunderlaget om den här tolkningen?
Amanda Lind (MP):
Det finns gånger då man måste få säga ifrån, fick vi nu i debatten höra från Jonas Andersson, Sverigedemokraterna. Det finns gånger då man måste få säga ifrån - mot hbtqi-personer och mot en populär sagostund med dragqueens på ett bibliotek. Det är skrämmande. Den retorik vi hör från Sverigedemokraterna ligger ytterst nära retorik vi har hört från andra länder, bland annat från Ryssland och Putin.
Flera liknande verbala attacker från politiken och en normförskjutning när det gäller hur man kan prata om hbtqi-personer innebar till slut att man landade i antigaypropagandalagarna 2013. Det är uppenbart att det är härifrån Sverigedemokraterna hämtar sin inspiration. Herr talman! Det största hotet mot våra barn är inte en dragqueen som klär upp sig med smink och glitter och läser en saga på ett bibliotek, utan det är att ungdomar inte vågar komma ut.
Det är ungdomar som tillhör de mest utsatta grupperna i samhället, som mår allra sämst och som utsätts för hat och hot. Där, herr talman, har vi ett samhällsproblem som jag tycker att den här regeringen och Sverigedemokraterna kan ta itu med på en gång. Min fråga till kulturministern handlar om att ansvaret för denna utveckling nu ligger på regeringen. Markerar man mot denna typ av ageranden och uttalanden från samarbetspartiet, eller kommer man att låta det hållas?
Står regeringspartierna upp för hbtqi-personers rättigheter? Min andra fråga rör principen om armlängds avstånd. Jag blir glad när kulturministern säger att hon kommer att återkomma med förslag om hur principen om armlängds avstånd kan stärkas. Samtidigt uttrycker nu samarbetspartiet, Sverigedemokraterna, en ovilja att gå in och stötta den kommunala nivån och jobba med principen om armlängds avstånd där.
Det finns ett förslag om att inrätta en kunskapsfunktion för den kommunala nivån - är kulturministern beredd att ta strid för att den ska kunna inrättas?
Amanda Lind (MP):
Tack, statsrådet, för svaret! Det är glädjande att höra det engagemang som finns för skolbiblioteken från statsrådet. Jag ser fram emot att regeringen kommer att lägga fram en proposition. Jag konstaterar dock att ministern fortfarande inte är tydlig med att det faktiskt är bemannade skolbibliotek man ämnar skriva en proposition om.
Jag vill bara upprepa här att endast 46 procent av landets skol- och gymnasieelever i dag har tillgång till ett bemannat skolbibliotek. Vi vet att skolbibliotekarierna har en alldeles utomordentligt viktig roll att spela när det gäller att introducera eleverna till böcker och läsning, att hitta rätt bok till rätt elev och att fungera som ett stöd till lärarna i undervisningen.
De har också den viktiga funktionen att jobba med medie- och informationskunnighet, en uppgift som absolut inte har blivit mindre relevant i takt med den digitalisering som vi pratat om här. Jag konstaterar att Liberalerna är ett av de partier som vill se att vi går fram med den här utredningen och med skarp lagstiftning om bemannade skolbibliotek. Man har stöd från Moderaterna för den linjen, så jag kan bara hoppas att skolministern har framgång i de interna förhandlingarna i Regeringskansliet.
Jag konstaterar också att det finns ett brett stöd i riksdagen för att gå vidare med utredningens förslag. Fru talman! Miljöpartiet har varit pådrivande när det gäller det läsfrämjande arbetet och kommer att fortsätta vara det. Jag tycker att det är positivt att regeringen går fram med att stärka läsandet i tidig ålder. Så lägger vi en grund. Men vi vet också att läsning är något du måste fortsätta jobba på.
Du måste fortsätta läsa skönlitteratur som tonåring och som vuxen och öva den grundläggande läsförståelsen hela livet. Därför fyller bemannade skolbibliotek en viktig roll i både vårt utbildningsväsen och vårt samhälle. Vi behöver fler böcker och mer läsning, och vi behöver kunnig, utbildad personal som kan bistå i den utvecklingen. Jag hoppas att skolministern menar allvar när hon säger att hon kommer att återkomma med en proposition.
Amanda Lind (MP):
Min fråga går till kulturminister Parisa Liljestrand. I den budget som regeringen presenterade förra veckan saknas flera nödvändiga förstärkningar till svenskt kulturliv. En sak som helt lyser med sin frånvaro är långsiktiga stöd till kulturens återstart och återhämtning efter pandemin utöver den förstärkning av konstnärsstipendier som kulturministern presenterade.
Det finns inget som riktar sig till det fria kulturlivet i form av scenkonst eller fria grupper, inget till det ideella kulturlivet eller till samlingslokaler runt om i landet, inget till biograferna eller till de nationella minoriteternas kultur - förstärkningar som Återstartsutredningen pekat ut som viktiga och där det behövs långsiktighet. Nu agerar regeringen tvärtom, och det möttes av besvikelse från kulturlivet.
Min bild är att Moderaterna var starkt engagerade i återhämtningen och pandemistöden under förra året, men nu agerar regeringen som sagt tvärtom. Vad är kulturministerns kommentar till detta, och hur kommer regeringen att agera för att stötta kulturens återhämtning framåt?
Amanda Lind (MP):
Jag riktar min fråga till Jakob Forssmed. I budgeten för 2023 valde regeringen att inte förlänga viktiga medel till folkbildningen. Det rör sig om nära 500 miljoner till folkhögskolor och studieförbund för tillfälliga satsningar, alltifrån att asylsökande ska lära sig svenska för att komma ut på arbetsmarknaden till viktiga kurser som folkhögskolorna har för att inte minst möta behoven av kompetensförsörjning.
Nu ser vi ödesdigra konsekvenser av det här beslutet. Folkhögskolor tvingas lägga ned verksamhet. Studieförbund tvingas säga upp människor. Det handlar om insatser som är så viktiga för integrationen - frågor som den här regeringen säger sig vilja värna. Min fråga går till socialministern: Varför valde regeringen att göra på det här viset, och ämnar man under kommande år agera för att minimera skadeverkningarna av den här neddragningen?
Johanna Rantsi (M):
Tack, ministern, för ditt svar! De flesta lärare blir förmodligen lärare för att de vill undervisa. Därför välkomnar jag de förslag som gör att lärare kan ägna mer tid just åt undervisning. Lärarassistenter är en sådan satsning som Anna Ekström lyfter fram.
De kan avlasta lärare i icke-pedagogiska arbetsuppgifter och se till att lärare får ägna mer tid åt det de är kompetenta i. Vi har nämligen ett kompetensförsörjningsproblem i dag. Lärarbristen är enorm. Det lyfts också fram i svaret. Lärarbehörigheten i grundskolan är nu nere på 70,5 procent, och det kommer att saknas närmare 80 000 lärare inom ett par år.
Dessvärre finns det många faktorer som avskräcker personer från att bli lärare i dag och också från att stanna i yrket. Det är oordning, brist på trygghet och studiero. Hot och våld är sådant vi läser om i medierna och ser i våra skolor. Anna Ekström menar att vi de senaste åren legat på historiskt höga nivåer vad gäller antalet antagna studenter i lärarutbildningen. Det är bra, men det är inte tillräckligt bra.
Det är nämligen så att antalet studenter som tar sig igenom utbildningen har minskat, och avhoppen från lärarutbildningen är skyhöga. De oroar mig. I en studie från Göteborgs universitet anger nästan häften av de studenter som hoppat av lärarutbildningen att de har gjort det av lärarutbildningsrelaterade skäl.
Vi behöver se över lärarutbildningen. Vi behöver en bättre lärarutbildning av hög kvalitet. Ytterligare ett samband som studien visar är ett statistiskt samband mellan avhopp och gymnasiebetyg. Studenter som är antagna till lärarutbildningen med låga gymnasiebetyg hoppar av utbildningen i större utsträckning än andra. Här har vi ett problem.
Att som Anna Ekström fokusera på antalet antagna till lärarutbildningen löser nämligen inte grundproblemet. Ökat antal platser på lärarutbildningen ger fler studenter med lägre meritpoäng, vilket ger fler avhopp och lägre kvalitet. Detta bidrar till ökade kostnader och ger inte den effekt som behövs.
Det är slöseri med resurser som hade kunnat användas till att förbättra arbetsmiljön för de lärare vi redan har. Det är nämligen så att varannan lärare har övervägt att lämna läraryrket. 38 000 utbildade lärare har redan gjort detta.
Nio av tio lärare upplever att de inte hinner med sina ordinarie arbetsuppgifter under ordinarie arbetstid. Vad som är än mer oroande är att vi ser en ökad arbetslöshet bland lärare. Det är för att fler lärare säger upp sig på egen begäran, och anledningen till det är just en försämrad arbetsmiljö.
Samtidigt råder det en enorm lärarbrist. Detta är ett av de större problemen i svensk skola i dag. Åtgärder går för långsamt, och jag upplever inte att regeringen gör tillräckligt. Den utveckling jag har beskrivit är skrämmande, och åtgärder måste ge resultat redan nu. Detta är lärarnas vardag. Det påverkar våra elever.
Hur säkerställer Anna Ekström att de åtgärder som beskrivs här ger effekt hela vägen in i klassrummet för elever och lärare?
Johanna Rantsi (M):
Anna Ekström lyfter arbetsmiljön som viktig. Där kan jag inte göra annat än att instämma. När jag inte vikarierar i riksdagen är jag i skolan. Jag jobbar på en fantastisk gymnasieskola i Angered i Göteborg. Jag arbetar som lärare. Jag ser mycket av det vackra och det fina som finns. Men jag ser också det som inte fungerar. Jag ser hur lärare inte orkar längre.
Jag hade aldrig kunnat tänka mig att det skulle vara så känslomässigt engagerande och krävande att vara lärare. Ganska ofta bryter jag och mina kollegor ihop. Det är mycket. Som jag sa tidigare upplever nio av tio lärare att de inte hinner med sina arbetsuppgifter. Jag kan berätta att jag aldrig har skrattat, eller för den delen gråtit, så mycket på en och samma arbetsplats. Det är känslomässigt engagerande.
Man känner sig många gånger otillräcklig. Det skapar uppgivenhet i lärarkåren när man inte hinner ta rast, inte hinner gå på toaletten och, framför allt, inte hinner hjälpa sina elever. Många blir sjukskrivna, och en del väljer att gå ned i tid. Vi behöver se över lärares tidsanvändning. Vi behöver se vad de faktiskt gör. Vi behöver se allt som görs utöver undervisning.
Sociala relationer med elever är av stor vikt, men lärare ska inte behöva vara administratörer. Det finns mycket att göra på dessa områden. Lärare i Sverige lägger nämligen mindre tid på undervisning än vad man gör i andra länder. Flera timmar om dagen läggs på administration och omsorg. Samtidigt vet vi att lärares kompetens är en av de faktorer som har störst påverkan på elevers resultat. Vi behöver ta hand om lärarnas tid bättre.
För dem som vill gå från ett annat yrke till läraryrket behöver det bli enklare att läsa en kompletterande lärarutbildning. Vi behöver ta bort stelbenta regler och byråkrati. Vi behöver också fler karriärsteg inom yrket. Att vi har infört karriärtjänster, såsom förstelärartjänster, anser jag är välkommet. Vi behöver se till att fler kompetenta lärare stannar kvar i undervisningen. Det finns för få karriärsteg inom skolan i dag.
Många kompetenta lärare försvinner till andra branscher. Vi behöver se till att de kan avancera utan att lämna klassrummen. Anna Ekström talar om satsningar för att stärka yrkets attraktivitet och om vikten av att ha samhällets stöd i ryggen. Men var är de konkreta åtgärderna? Det räcker inte att tala om detta. Åtgärder måste till snabbt. Detta har länge varit ett problem, och åtgärderna kommer för sent.
Det här måste få effekt hela vägen in i klassrummet, för lärarnas skull men framför allt för elevernas skull. En kollega till mig berättade att hon som ny fick höra att yrket består av 70 procent slit och obehag och 30 procent glädje men att de 30 procenten väger upp all möda och alla tårar. Men med de förutsättningarna, Anna Ekström, gör vi inte läraryrket mer attraktivt.
Regeringen har misslyckats med att skapa attraktivitet för läraryrket. Det måste gå fortare. Problemen är akuta. Hur ska Anna Ekström snabbare göra läraryrket attraktivt igen?
Johanna Rantsi (M):
Det gläder mig att Anna Ekström talar om kompetensutveckling. Jag tror dock inte att vi ska glömma att detta behöver ske utifrån lokala behov. Behovet behöver komma från gräsrotsnivå. Jag tror att vi ska akta oss för att spetsa till det för mycket från politiskt håll. Det behövs däremot ökade statliga satsningar, men vi kan inte ha för mycket statsbidrag som är riktat till skolorna.
Kommunerna står inför gemensamma utmaningar, men de har även väldigt olika sådana. Kommunpolitiker står handfallna på många ställen. Resurser räcker inte till. Lärarbristen har här varit det största problemet. Det har bidragit till en löneglidning som vi ser på många håll i landet. Lönerna har där ökat väldigt fort. Det gör att det är brist på resurser i många kommuner. Att lärarlönerna ökar är positivt på väldigt många sätt, men det bidrar också till nya problem.
Kommuner i olika delar av landet har olika förutsättningar. Jag är oroad över att likvärdigheten inte upprätthålls i svensk skola. Utvecklingen pekar nu på att elever inte kommer att få samma förutsättningar oberoende av var i landet de bor. Lärarbristen botas inte med fler platser på lärarutbildningen, utan vi behöver höja kvaliteten på lärarutbildningen och se till att läraryrket blir attraktivt igen.
Framför allt behöver Skolverket fortsätta att se över lärarnas tidsanvändning och lämna förslag på hur mer tid kan frigöras till planering, till kvalitetssäkring och för undervisning. För att lösa kompetensförsörjningsproblemet måste lärare få vara lärare. Det verkar vi vara ganska överens om. Man måste undervisa och tillbringa mer tid med faktiska elever.
Johanna Rantsi (M):
Tack, Anna Ekström, för svaret! Samma ämne har debatterats tidigare i dag här i kammaren, och även ett antal interpellationer har besvarats tidigare. Jag vill ändå lyfta fram mitt perspektiv på ämnet. I medierna rapporteras kontinuerligt om ökat hot och våld i skolan samtidigt som brist på studiero är ett ihållande problem.
Lärare tvingas lägga alltmer tid på att upprätthålla ordning i klassrummen, och följden blir mindre fokus på undervisning. Detta sker samtidigt som lärarbristen blir allt tydligare, något som vi har talat om tidigare. Vi har alltså färre behöriga lärare som lägger mindre tid på undervisning, vilket kommer att få stora konsekvenser för kvaliteten på utbildningen i svensk skola och i slutändan elevers resultat.
Antalet anmälningar om hot och våld till Arbetsmiljöverket har dubblerats på bara fem år. Skolor tvingas skicka hem sina elever när man inte kan garantera tryggheten för dem och lärarna. Ett senare exempel på detta är Lundenskolan i Göteborg, som den 21 mars i år fick skicka hem alla elever i en hel årskurs efter vad skolans rektor kallade en hotsituation. Lundenskolan är långt ifrån den enda skolan.
Förra året hade vi på min egen arbetsplats i en skola ett flertal incidenter som gjorde att skolan fick stängas helt och hållet för över 1 000 elever eftersom man inte kunde garantera deras trygghet. Det var brand och raketer som sköts i korridorer, och det var hot och våld. Det var en mycket speciell känsla.
Tänk er att förklara för de elever som är där av god vilja för att de vill lära sig och för att de bryr sig att de inte kan vara kvar i skolan av trygghetsskäl! Det är sorgligt att ta det samtalet. Ingen har rätt att ta ifrån en annan elev dennes rätt till utbildning. Att elever på grund av otrygghet inte kan vistas i skolan är alarmerande.
Tyvärr händer detta i dag även i klassrummen, där man inte kan upprätthålla tillräcklig studiero. Anna Ekström ändrar i läroplanerna. Man inför en skrivning om elevernas ansvar att visa respekt för skolans personal och andra elever. Samtidigt vittnar lärare om att de avstår från att agera i hotfulla situationer eftersom man inte känner att man har stöd i en tydlig lagstiftning.
Det är frustrerande att som lärare inte känna stöd i att kunna upprätthålla studiero i sitt eget klassrum. Tror verkligen Anna Ekström att en ny skrivning i läroplanen kan skapa trygghet för våra lärare och elever när de inte upplever sig ha stöd av samhället och lagen?