Hillevi Engström (M):
Jag tackar för kloka inlägg från Gunnar Andrén med flera här på slutet. Jag vill påminna interpellanterna om några basfakta som ändå är relevanta i sammanhanget. Först och främst är vi inne på det femte året av en allvarlig jobbkris. Det är en av de allvarligaste kriserna som svensk arbetsmarknad har sett på 70-80 år. Vi kan se att regeringens politik har gett resultat.
Därom är de flesta överens, det vill säga att vi hade varit i ett betydligt sämre läge om vi inte hade genomfört de nödvändiga reformer som vi har gjort. Vi kan se att sysselsättningen har ökat och att sysselsättningsgraden har ökat i princip i alla åldersgrupper. Vi har lägst långtidsarbetslöshet i Europa.
Det är ställt utom allt tvivel att människor faktiskt tenderar att komma i arbete, att det omsätts arbeten även om det är en djup lågkonjunktur och en importerad kris från Europa. Människor har arbetslöshetsersättning mindre än tre månader i genomsnitt. Det är inte heller så att människor i Sverige inte kan ge mat till sina barn. Det får vara någon hyfs i debatten.
Vi har ett av de mest utbyggda trygghetssystemen i Europa. Det är viktigt att ha lite proportioner. Många, inte minst TCO-medlemmar - nio av tio - har möjlighet till en tilläggsförsäkring eller har genom medlemskap i fackföreningen en tilläggsförsäkring som gör att arbetslöshetsförsäkringen är betydligt högre de första hundra dagarna.
Jag tror att det på arbetsmarknaden är knappt hälften som har dessa försäkringar. Maria Stenberg tar upp en fråga, och jag vet inte om hon inte riktigt vet hur långtidsarbetslösheten ser ut. Det tycks som om Maria Stenberg tror att man genom en kortare utbildning kan matcha de som är långtidsarbetslösa in mot de ofta mycket kvalificerade jobb där arbetsgivarna söker arbetskraft och har svårt att hitta rätt kompetens.
De söker till och med över hela Europa och hela världen för att hitta arbetskraft. Det är inte så enkelt, Maria Stenberg, som att människor med en utbildning direkt blir anställbara. Numera varken glömmer eller gömmer vi de personer som finns i långtidsarbetslöshet, utan vi plockar fram dem och försöker hjälpa dem att hitta ett arbete. Raimo Pärssinen ska träffa några av dem i morgon.
Jag träffar mycket ofta personer som är i sysselsättningsfasen. Många av dem är nöjda med att de har kommit ut i något som är meningsfullt. De får en gemenskap och arbetskamrater och närmar sig arbetsmarknaden. Det är till och med så att många är oroliga för att de ska behöva lämna den anordnare som de faktiskt är hos. Vi kan titta på var dessa personer är för att hitta tillbaka till arbetsmarknaden.
Hälften av de långtidsarbetslösa är i ideella organisationer - idrottsrörelsen, kyrkan, Röda Korset. De möts ofta av mycket värme och hjälp. Dessa företag och organisationer vill inget hellre än att de ska hitta ett arbete. Minst en dag i veckan ägnar dessa personer åt att söka arbete. Däremot är jag införstådd med, och försöker göra någonting åt det, att de måste få bättre kontakt med Arbetsförmedlingen.
Även de som är långtidsarbetslösa ska ha en handlingsplan som uppdateras åtminstone var fjärde månad. Om de inte har fått det tidigare ska de erbjudas insatser som är relevanta. 70 procent av alla anordnare i Sverige - det finns närmare 9 000 anordnare - har bara en deltagare. Jag tycker därför att det är lite väl överdrivet att säga att dessa anordnare tjänar pengar.
Det är till och med svårt att hitta seriösa anordnare för dem som är långtidsarbetslösa. Då har vi en liten morot som gör att de ska kunna ge ett bra stöd, en god arbetsmiljö och handledning. Det är rimligt att arbetsgivare och ideella föreningar får ett litet stöd från staten. Ändå är det svårt att hitta seriösa anordnare. För 20 procent av de långtidsarbetslösa lyckas inte Arbetsförmedlingen hitta en seriös anordnare.