Sven Otto Littorin (M):
Jag tackar Torbjörn Björlund för interpellationen. Torbjörn är ju en av de mer aktiva i den här frågan och brukar alltid vara närvarande och delaktig i de seminarier och annat som vi anordnar, och det tycker jag är oerhört bra. Vi har också debatterat de här frågorna flera gånger förut. Min utgångspunkt har varit att man ska börja med att formulera en tankeram och ta fram fakta i målet. Hur ser utvecklingen ut? Hur har det fungerat hittills?
Hur ser det ut i en internationell jämförelse? Vad kan man hitta för goda vägar framåt som lyfter samman ett positivt arbetsmiljöarbete med arbetslinjen lite tydligare? Tanken bakom det är dels att det ska mynna ut i en nationell strategi i arbetsmiljöfrågor, någonting som jag har efterlyst länge, dels att det inte räcker med lagar, regler och myndighetskontroller.
De ger ju en bottenplatta för agerande i de här frågorna, och den är naturligtvis viktig att ha. Det är viktigt att vi har en bra arbetsmiljöinspektion runt om i vårt land. Men det räcker inte riktigt, utan vi måste också hitta positiva incitament för att tydliggöra för arbetsgivare och andra att en god arbetsmiljö är en god idé.
Det är naturligtvis lätt att spontant ansluta sig till en nollvision: Ingen ska behöva riskera vare sig liv, hälsa eller någonting annat genom att gå till arbetet. Tvärtom - det tror jag att Torbjörn Björlund och jag är överens om - vill vi att man ska kunna gå glad och nöjd till jobbet, göra ett gott arbete, känna sig behövd och delaktig och sedan kunna gå hem när arbetsdagen är slut och känna sig lika nöjd och tillfredsställd, och framför allt varken sjuk eller avliden.
Vi måste ha mer positiva incitament för att få arbetsgivare och andra att se fördelarna med en god arbetsmiljö. När man diskuterar en god arbetsmiljö finns det väldigt många olika fasetter som vi har tagit upp och diskuterat i olika sammanhang, på seminarier, och fått belysta på olika sätt. Det handlar naturligtvis om det som är lagreglerat i föreskrifter och på annat sätt, att man inte ska utsätta sig för farliga lyft, farliga kemikalier eller den typen av mer fysiska dimensioner.
Det handlar också om att man inte ska bli utsatt för mobbning eller kränkande behandling. I mer positiv riktning handlar det om olika typer av ledarskap, utbildning, organisation och parternas viktiga roll i att kunna skapa flexibla arbetsvillkor för medarbetarna för att göra arbetet mindre betungande utan tvärtom roligare, intressantare och bättre.
Där tror jag att det är just en ganska bred diskussion som behövs, med parterna, med forskare och med arbetsgivare, med alla som nu är intresserade av att se till detta. Och grunden är, som vi har diskuterat förut, det faktum att vi vet att arbetsrelaterad ohälsa kostar samhällsekonomin 50 miljarder per år, antingen i direkta kostnader för sjukfrånvaro eller i produktionsbortfall.
Men bakom de siffrorna är det ett antal människor som mår dåligt, och det vill vi naturligtvis inte ha. Då är frågan: Hur gör man detta? Hur kommer man till rätta med detta? Jag förstår Torbjörn Björlund, som är orolig för att vi på något sätt skulle urholka antingen regelverket eller kontrollerna av att detsamma efterföljs. Jag delar inte den oro som Torbjörn Björlund uttrycker.
De föreskrifter som han hänvisar till i interpellationen är Arbetsmiljöverkets föreskrifter, och det är ju Arbetsmiljöverket som fastställer dem. De har gjort den prioriteringen att vi kan hantera de här föreskrifterna på annat sätt. Då förstår jag att det är på det sättet. När det gäller kontroller i övrigt får jag återkomma till det i nästa svar.