Mattias Karlsson (SD):
Jag vill börja med att yrka bifall till de sverigedemokratiska reservationerna 2, 5 och 9. Vi ska i dag behandla betänkande KrU8 angående insatser för läsfrämjande och digitalisering. Läskunnighetens och läsförståelsens betydelse för både den enskilda individen och samhället kan knappast underskattas.
Den som i dagens kunskapssamhälle besitter en låg eller obefintlig läsförståelse riskerar inte bara att gå miste om de positiva känslor och den personliga utveckling som en riktigt bra roman eller en riktigt vacker dikt kan ge. Han eller hon riskerar också att hamna i ett permanent utanförskap med små möjligheter att klara sin försörjning och ännu mindre möjligheter att fullt ut delta i det demokratiska samtalet eller att anta ett politiskt förtroendeuppdrag. I värsta fall förs detta utanförskap vidare till nästkommande generation.
Sverige har lyckligtvis en stolt och anrik historia på detta område. Redan i 1686 års kyrkolag ålades klockaren att lära varje barn i församlingen att läsa. Läskunnigheten var därför internationellt sett väldigt hög redan under 1700-talet. Folkskolereformen 1842 förbättrade situationen ytterligare, och den höga graden av läskunnighet har varit en av de centrala byggstenarna varpå den svenska demokratin och välfärdsstaten har kunnat byggas.
Än i dag ligger den svenska läskunnigheten och läsförståelsen på en internationellt sett ganska hög nivå. Tyvärr är dock situationen inte längre entydigt positiv. Rapport efter rapport de senaste åren har pekat på att läsförståelsen inte minst bland barn och ungdomar gradvis har försämrats. Flera av de motioner som behandlas i betänkandet tar upp detta problem.
Den enda förklaring till problemet som motionärerna väljer att lyfta fram är dock skillnader i socioekonomisk bakgrund. Sådana skillnader har onekligen en stor inverkan på läskunnighet, läsvanor och läsförståelse, men ska man tro den forskning som bedrivits på området är detta dock inte den enda, kanske inte ens den främsta förklaringen till den negativa utvecklingen de senaste decennierna.
Brister i vårt utbildningssystem i form av bland annat bristande ordning i klassrummen och för få behöriga lärare har säkert spelat roll. Framför allt visar dock Skolverkets analyser och den senaste PISA-rapporten att det i dag är 14 procent av de infödda skoleleverna som inte når upp till en grundläggande nivå av läsförståelse, medan samma siffra för utlandsfödda skolelever i Sverige är hela 48 procent. Bland utlandsfödda elever som går på invandrartäta skolor ser det ännu värre ut.
Merparten av skillnaderna mellan infödda och utlandsfödda kan inte förklaras i socioekonomiska termer. Enligt Skolverket kvarstår två tredjedelar av skillnaden även efter att man polerat för socioekonomiska variabler. De enskilda invandrarna bär naturligtvis ingen som helst skuld i att det förhåller sig på detta sätt. Det säger sig självt att det är oerhört svårt att hålla jämna steg med infödda elever på deras modersmål, speciellt om man kanske har kommit hit i relativt sen ålder eller kommer från ett land med bristfälligt eller i värsta fall helt obefintligt utbildningssystem.
På samhällsnivå är dock den nuvarande utvecklingen oerhört negativ. En betydande orsak till detta är den totalhavererade svenska invandrings- och integrationspolitiken. En tidigare och ovanligt frispråkig rapport, rapport 227 från Skolverket om läsförståelse, bekräftar denna bild. Där står det: "De skandinaviska länderna har en mer komplicerad situation vad gäller integrering av invandrare jämfört med övriga undersökta länder.
Sverige, Danmark och Norge har haft de överlägset största flyktingandelarna av de undersökta länderna . och de har språk som inte talas någon annanstans i världen. Länder som Australien, Kanada och Nya Zeeland däremot har en betydligt mindre andel flyktingar jämfört med de skandinaviska länderna, de har ett språk som är det internationellt mest gångbara samt, kanske allra viktigast, de har en invandringspolitik som premierar invandring av högutbildade individer eller individer med speciella yrkeskunskaper och som dessutom ges prioritet om de uppfyller vissa språkliga minimikrav.
Dessutom är det troligt att antalet flyktingar per capita har betydelse för ett lands utbildningssystems förutsättningar att avsätta tillräckliga resurser att ta hand om nyanlända elever med flyktingbakgrund, vilka på goda grunder kan antas kräva extra mycket stöd för att ta till sig undervisningen. Även ur detta perspektiv har de skandinaviska länderna, med Sverige i topp, den klart högsta flyktinginvandringen per capita."
Lägger man till att vi i Sverige i praktiken har fritt val av bosättningsort för nyanlända invandrare, att många därmed också väljer att bosätta sig bland sina forna landsmän i redan segregerade etniska enklaver, där deras barn hamnar i redan hårt belastade skolor, samt att vi i Sverige har valt att inrätta samhället på ett sådant sätt att man i dessa områden kan gå från vaggan till graven och bara i undantagsfall behöva kommunicera på svenska i sin vardag, framstår inte den dystra utvecklingen som särskilt märklig.
Det är bra att regeringen har visat att man är oroad över den negativa utvecklingen på läsförståelsens område och att man har tillsatt en kommitté som bland annat ska analysera detta problem och föreslå lösningar. Min förhoppning är att denna kommitté ska ha mod nog att inte bara peka på relativt enkla lösningar i form av nya projekt och mer pengar utan att man också ska våga ta itu med de mer djupgående strukturella problemen, bland annat av den typ som jag nyss har beskrivit.
I avvaktan på kommitténs rapport menar vi att det redan nu finns några relativt okomplicerade eller särskilt principiellt viktiga läs-, språk- och litteraturfrämjande åtgärder som man bör vidta. Vi har därför valt att reservera oss till förmån för motionerna 274, 281, yrkande 2, samt 284. I motion 281 föreslås att i syfte att erbjuda vägledning och stimulera allmänbildning och intresse för litteratur införa en svensk kulturkanon.
Då den svenska regeringen inom ramen för Nordiska rådet redan 2005 godkände en nordisk litteraturkanon, då de flesta skolor redan i dag håller sig med en inofficiell men sinsemellan skiftande litteraturkanon och då Statens kulturråd genom litteraturstödet sedan länge pekar ut vissa böcker som mer kvalitativa och därmed mer värdefulla än andra anser inte Sverigedemokraterna att det borde vara särskilt kontroversiellt att bifalla denna motion.
Med utgångspunkt i det framgångsrika kanonprojektet i Danmark tror vi även att framtagandet av en svensk litteraturkanon inte bara skulle stimulera till engagemang och diskussion kring litteratur och läsande utan också kring kultur och identitet i en bredare mening. Till skillnad från den danska processen skulle vi dock önska att vi i Sverige gav allmänheten en aktivare roll i den urvalsprocessen före det slutgiltiga fastställandet av kanonen.
Vi valde också att yrka bifall till motion 284, där det i syfte att möta behovet hos en alltmer rörlig och resande befolkning föreslås att man utreder huruvida det vore möjligt att införa ett svenskt nationellt lånekortssystem på biblioteken. Sverigedemokraterna ser klara fördelar med ett sådant system.
Det faktum att en variant av ett sådant system redan har införts i Norge utan att det anses utgöra någon allvarlig inskränkning av det kommunala självbestämmandet gör att vi tror att det är möjligt att införa detta också i Sverige, eller åtminstone utreda frågan. Den i särklass viktigaste motion som vi har valt att yrka bifall till är dock nr 274, där det föreslås att man ska undersöka möjligheterna att ge punktskriften officiell status som läs- och skriftspråk för medborgare med synhandikapp.
Som skäl för att avslå motionen anför utskottsmajoriteten att punktskriften inte är ett eget språk och därmed bara är att betrakta som en annan form av skriven svenska. Man anför också att staten bevakar de synskadades intressen genom att man infört en särskild punktskriftsnämnd. Sverigedemokraternas uppfattning är att båda dessa argument saknar logik och relevans. I 2 § i den nuvarande språklagen står det att syftet med lagen är att värna den enskildes tillgång till ett språk.
I 5 § står det att alla ska ha tillgång till svenskan. I 14 § står det att alla ska ges möjlighet att utveckla och använda svenskan. Om nu punktskriften bara är en annan form av skriven svenska och dessutom den enda läs- och skriftversionen av svenska som synskadade kan ta del av, hur kan man då mot bakgrund av språklagens skrivelser neka synskadade lagstadgad rätt till denna del av svenska språket?
Vad Punktskriftsnämnden anbelangar har man försökt att värna de synskadades intressen genom att vid flera tillfällen inkomma med skrivelser till regeringen och riksdagen där man med hänvisning till bland annat den gällande FN-konventionen om rättigheter för personer med funktionsnedsättning har krävt att punktskriften ska ges lagstadgat skydd och officiell status.
Den nuvarande ordningen, där synskadade inte har lagstadgad rätt till ett läs- och skriftspråk, är helt enkelt inte värdig ett land som säger sig vilja värna om de funktionshindrades intressen och behov. Jag hoppas att de övriga partierna snarast möjligt tänker om i denna fråga.