KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars-Ivar Ericson (C):
Vi har inte fått något bra svar när det gäller kommunikationerna, varken E 22:an eller flygskatten. Jag vill säga någonting om flygskatten. Den slår hårt både mot besöksnäringen och mot företagen. Kristianstad med sin flygplats hör till de orter som drabbas hårdast. De mindre flygplatserna slås ut om skatten blir konstruerad som en schablonskatt baserat på antalet passagerarplatser oavsett om dessa är upptagna eller inte.
Det gör att orter med ett mindre antal passagerare drabbas värst. Det lokala näringslivet riskerar att slås ut om möjligheterna till affärsresor med flyg rationaliseras bort. Då är min fråga: Anser verkligen ministern att denna aviserade flygskatt är ett exempel på en klok närings- och regionalpolitik? En annan bransch som hotas i Sverige är livsmedelsbranschen.
3 600 jobb har försvunnit de senaste fem åren, därav flera i nordöstra Skåne. I anknytning till detta känns det viktigt att lyfta fram minknäringen, som tar hand om en del slaktavfall och biprodukter från slakteribranschen. Där riskerar 2 000 personer att bli arbetslösa, många i Skåne och Blekinge. Avvecklings- och omställningskostnaden är 1-1 1⁄2 miljard.
Jag undrar hur ministern ser på möjligheterna att utifrån den företagsvänliga politik som han målar upp i interpellationssvaret kunna få sina regerings- och partikolleger att ompröva det dråpslag som nu ska falla över en väl fungerande näringsgren som minknäringen.
En hel näring hotar att förpassas ut ur landet tack vare verklighetsfrämmande vänsterpartister, miljöpartister och några socialdemokrater.
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag vill börja med att tacka ministern för svaret. Det är andra gången som vi får diskutera turism här i kammaren. Denna gång handlar det om turism för funktionshindrade. Jag tror också att vi kan komma in något på övergripande turismfrågor. Turistnäringen är viktig för Sverige. Här finns stora möjligheter. Man skulle kunna säga att turistnäringen är en nymornad framtidsbransch.
Beslutsfattare på olika nivåer börjar förstå vad Sverige har att erbjuda som turistland: rena och fina miljöer, historiska sevärdheter, orörd natur och insjöfiske. Det finns många svenska smultronställen som lockar turister. Hur ska vi då gynna turismen?
Det behövs bra kommunikationer, lagom beskattning och effektiv marknadsföring men också att man uppmärksammar tillgänglighetsfrågorna mer än vad som hittills har varit fallet. Som boende i Skåne är det lätt för mig att lyfta fram Danmark som ett föredöme när det gäller turistnäringen. Danmark satsar tre gånger mer än Sverige på att marknadsföra sin turistnäring.
Jag undrar om ministern har någon bra förklaring till att vårt grannland är mer framsynt än Sverige? Danmark satsar även på att underlätta för turister med funktionshinder. I Danmark finns fler än 1 600 handikappcertifierade besöksmål att välja på. I Sverige finns det lite fler än 100.
År 2003 infördes i Danmark ett märkningssystem, Tilgænglighed for alle. Den märkningen gör det lättare för funktionshindrade att planera resan. Märkningen omfattar sju kategorier som kan erövras helt eller delvis av arrangören. I Sverige finns en motsvarande märkning och certifiering, Equality.
Huvudman för denna märkning är föreningen Turism för alla, med säte i Helsingborg. De jobbar mycket på frivillig basis, och de saknar den danska modellen där staten, turistnäringen och handikapporganisationerna samverkar på ett bra sätt och där staten stöttar ekonomiskt.
Min fråga till ministern blir därför: Känner ministern till den framgångsrika danska modellen, och är ministern beredd att stödja Turism för alla i deras viktiga certifieringsarbete? Den globala turismen innefattar även turism för funktionshindrade.
Tre supermakter - Kina, Indien och Ryssland - har tillsammans mer än 600 miljoner människor med en standard som gör att de funderar på att turista utomlands. Bland dessa presumtiva besökare finns också många med funktionshinder. Det skulle vara intressant att få veta hur Sverige marknadsförs gentemot dessa länder och om denna marknadsföring också tar upp de viktiga tillgänglighetsfrågorna.
Över huvud taget vore det intressant att veta hur mycket av statens bidrag till marknadsföring av Sverige som satsas på att informera om tillgängligheten på olika resmål i vårt vackra land.
Lars-Ivar Ericson (C):
Ministern hänvisar till den turistpolitiska propositionen. Om jag har läst den rätt ser jag att det är mindre än en sida i den som handlar om tillgänglighetsfrågor. Men det står ändå: lämplig aktör ska ges i uppdrag att göra en bred översyn av insatser som behövs för att göra olika typer av turistmål tillgängliga. Vad har då hänt sedan juni 2005?
Är det verkligen så svårt att hitta den lämpliga aktören? När ska det sättas kraft bakom de välmenande orden? Som det är nu är det inte bra. Jag ska ge några exempel.
När DHR inventerade de statliga museerna och några av landets region- och länsmuseer, sammanlagt 64 museer, fann de att av dessa var 27 helt eller delvis otillgängliga för rullstolsburna. På de flesta av museerna gick det inte att nå alla avdelningar. På 45 museer var inte toaletten godkänd.
Så var det frågan om kommunikationerna. För att nå turistmålen behövs det goda kommunikationer. Men som det är i dag är tåg nästan en omöjlighet för rullstolsburna. Det saknas på många stationer hissar och liftanordningar. Avstånden mellan perrong och tåg är dåligt anpassade. Det finns ingen utrustning för att spänna fast rullstolar på tågen.
Vid en inbromsning eller kraftig sväng är det risk att rullstolarna far i väg. Av de svenska flygplatserna är det bara Arlanda som i viss mån uppfyller kraven på tillgänglighet. Min fråga blir då till ministern, som också svarar för kommunikationerna: Är inte tåg och flyg också till för dem som har funktionshinder? Jag tror att det är många som instämmer i den frågan.
Vi har nämligen 1 1⁄2 miljon svenskar som bedöms ha någon form av permanent funktionsnedsättning, och ca 560 000 personer över 16 år är rörelsehindrade. Av dem behöver ca 100 000 rullstol. Andelen personer med funktionsnedsättning och svårighetsgraden på nedsättningen kommer att öka med åldern.
Så har vi då den aviserade flygskatten. Vi diskuterade den tidigare i dag med näringsministern. Det är också en skatt som kommer att slå hårt mot besöksnäringen. Vi fick inget riktigt besked om vad de pengarna skulle användas till. Skulle de pengarna kunna gå till ökad tillgänglighet tror jag att det vore lite lättare att motivera denna skattepålaga.
Men nu antar jag att skattepengarna går direkt in i statskassan och inte till något särskilt ändamål. Turism är viktigt, och Sverige är fantastiskt. Det tror jag att ministern och jag är överens om. Men hur ska människor med olika funktionshinder kunna ta del av allt detta fantastiska? Jag efterlyser skarpa och snabba förslag.
Det är viktigt att uppmärksamma att våra grannländer verkar vara smartare när det gäller att anslå pengar till turism och tillgänglighetsfrågor.
Lars-Ivar Ericson (C):
Tillgänglighet är i högsta grad en social fråga och berör hela samhället. Ska vi få ett samhälle tillgängligt för alla måste vi sätta blåslampa på beslutsfattare på olika nivåer. Att alla människor ska få leva ett så oberoende, aktivt och innehållsrikt liv som möjligt är ingen självklarhet i dag. Det tycker jag att denna diskussion om funktionshindrades möjligheter att turista har visat på.
Jag tycker ändå att ministern har förståelse för problematiken och ser möjligheterna. Nu önskar jag bara att den nämnda utvecklingsprocessen som har påbörjats skulle få ett högre tempo och, om vi ska använda löparspråk, komma in i andra andningen, det vill säga fungera mer effektivt.
Man kan gärna ta med sig de goda exemplen från grannländerna, handikappförbunden och Föreningen turism för alla i Skåne. Där efterlyser man en större samverkan och mer stöttning av staten. Nu har ministern ett utmärkt tillfälle att väva samman alla de goda tankar som kommer från olika håll om hur Sverige ska kunna visa framfötterna inom turistnäringen.
Turistpolitiken ska vara både näringsfrämjande och Sverigefrämjande. Då måste man lyfta fram de viktiga tillgänglighetsfrågorna i högre grad än vad som hittills har skett.
Lars-Ivar Ericson (C):
Avtal är till för att hållas. Ett avtal sluts normalt mellan två eller flera parter. En förutsättning för att det ska bli ett avtal är att parterna kan lita på varandra, att de tror att det som de kommer överens om i avtalet verkligen kommer att hållas. Vid millennieskiftet slöts ett avtal mellan staten och Svenska kyrkan.
I mer än 50 år hade man hållit på att utreda ändrade relationer mellan staten och kyrkan, och nu hade man äntligen kommit fram till beslut. Beslutet innebär att staten ska hjälpa till med att ta upp kyrkoavgiften. Det var en av förutsättningarna för att det över huvud taget skulle kunna bli ett avtal.
Men inte bara Svenska kyrkan utan också andra trossamfund skulle få hjälp med uppbörd av medlemsavgifter. Mot den bakgrunden är det mycket förvånande att Skatteverket nu redan efter sex år vill slippa inkassera avgifterna från Svenska kyrkan och åtta andra trossamfund. Skatteverket åberopar administrativa problem.
Arbetet med att reda ut medlemskapet tar alldeles för lång tid. Det kommer för många klagomål från personer som hävdar att de inte är medlemmar i något samfund. Vissa samfund har också brister i rapporteringen av medlemmar. Därmed försvåras Skatteverkets arbete.
Jag kan hålla med om att det är viktigt att samfunden har en korrekt rapportering av sina medlemmar, men eventuella brister i rapporteringen får inte leda till att staten drar sig ur sina förpliktelser. Därför tycker jag att finansministern borde lämna Skatteverkets anhållan om att slippa uppbörden av kyrkoavgift utan åtgärd.
För, som jag sade inledningsvis, ingångna avtal är till för att hållas. Jag ser i ministerns svar att han skriver att ärendet är under beredning. Då kan man kanske ana lite ugglor i mossen.
Min fråga blir därför: Tycker finansministern med hänsyn till den korta tid som har gått sedan staten och kyrkan tillsammans beslöt att gå skilda vägar att det ändå är dags att ompröva avtalet? Eller ska vi möjligtvis tolka Skatteverkets begäran som en överilad begäran?
Lars-Ivar Ericson (C):
Skatteverket anför att det kostar för mycket att utreda medlemskap. Jag har svårt att förstå att det kan kosta så väldigt mycket. Däremot kan jag ha viss förståelse när Skatteverket menar att det är integritetskränkande att utreda människors samfundstillhörighet.
På sikt kanske man kan tänka sig att samfunden själva får utreda vilka som ska anses tillhöra respektive samfund. Själva uppbörden av medlemsavgifter måste ändå ses som en ganska enkel uppgift för Skatteverket, och den kan inte ifrågasättas.
Jag tolkar ministerns svar i den här debatten som att staten även i fortsättningen är beredd att hjälpa till med uppbörden och inte tänker gå vidare i de spår som lite grann förskräcker. Jag tänker då på reduceringen av den utlovade kyrkoantikvariska ersättningen för detta år. Plötsligt försvann det 15 miljoner.
Det var viktiga pengar som skulle ha gått till att bevara våra kyrkor, som ju inte bara är till för medlemmarna utan innebär kulturupplevelser för alla människor. Jag vill också rikta ett tack till Tasso för att han har aktualiserat den här frågan. Vi har kanske lite olika bevekelsegrunder när vi talar om den, men vi är överens om att det är en viktig fråga som vi behandlar här i dag.
Lars-Ivar Ericson (C):
Datorspel kan vara bra. Man kan stärka sin intellektuella förmåga och även andra färdigheter. Men det finns också många negativa effekter av datorspel. Barn och ungdomar sitter kanske 30 timmar per vecka med datorspel, och det är inte bra. Amerikanska forskare har kommit fram till att barn och ungdomar som spelar datorspel på tider då de egentligen borde sova löper en förhöjd risk att bli överviktiga.
Anledningen är att det hormon i kroppen som begränsar aptiten och får oss att känna oss mätta minskar med minskad sömn. I leksaksaffärer och varuhus i Sverige säljs spel med budskap som: Hugg huvudet av en asiat, Meja ned en pensionär med din bil, Besök prostituerade, Drick whisky tills du spyr.
Det finns ett spel som heter Powerbabe, och där vinner man poäng genom att mobba de andra speldeltagarna. Det nya Internetspelet Gay uppmanar: Skjut ihjäl nakna bögar. Misslyckas du blir du våldtagen. Ja, det finns många avskräckande exempel. Vad gör då samhället för att motverka skadliga datorspel? Ja, man har en åldersmärkning, men hur fungerar den?
Det finns en undersökning gjord bland fem leksaksbutiker i Skandinaviens största leksakskedja, BR Leksaker, som visar att butikerna säljer spel med åldersmärkningarna 16+ och 18+. Det gör man trots att de huvudsakliga målgrupperna för denna leksakskedja är barn i åldrarna 0-10 år.
De våldsamma spelen står bland barnspelen, ofta på låg, åtkomlig höjd. Undersökningen visar också att butikspersonalen har dålig kunskap om PEGI-märkningen, den märkning som anger lämplighet med avseende på våldsinnehåll, droger, sex med mera. I vissa butiker vet personalen inte vad PEGI-märkningen innebär.
I ett fall tipsade personalen om ett spel avsett för 16-åringar som present till en tolvåring. Det finns ingen lag som tvingar butikerna att följa PEGI-rekommendationerna. Jag undrar om det inte är så att ministern bör tänka om. En lagstiftning kanske är enda möjligheten att undanhålla de mindre barnen från de våldsamma spelen.
Det kan inte vara meningen att barn i tio- eller tolvårsåldern ska få tillgång till Postal 2 där man använder olika skjutvapen för att meja ned motståndaren. Där anges möjligheten att dämpa ljudet genom att trä en levande katt över pipan. Det är många otäckheter.
Postal 2 har totalförbjudits i Nya Zeeland. Försäljningen av spelet kan ge upp till 235 000 kr i böter eller fängelse i ett år. I USA pågår också en skärpning av lagen om datorspelsförsäljning. Då tycker jag att det vore rimligt att vi även i Sverige övervägde en lagstiftning mot dessa våldsamma datorspel.
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag skulle vilja ta med åhörarna på ett besök på ett Internetcafé. Här kan tio- och tolvåringar spela Grand Theft Auto, ett av de grymmaste och våldsammaste spel som finns på den svenska marknaden.
Ur innehållet läser jag: Offrens halsstumpar blöder som fontäner när man skjutit huvudet av dem och blodsdroppar stänker upp på kameralinsen när man går loss med motorsågen på en golfspelare.
I ett annat spel handlar det om att knycka en bil, plocka upp en hora, sätta på henne och mörda henne för att få tillbaka de pengar hon just tjänat. Ord som är ofta förekommande i spelet är nigger och motherfucker . Då undrar jag: Är det inte möjligt att stoppa de yngre från att spela?
Nej, det är så att ägaren till Internetcaféet tar emot betalningen och därefter får spelaren, oavsett om han eller hon är under tolv år, ett lösenord och kan sedan hitta alla de spel som finns på Internet och själv välja vad man vill spela. Att låta barn spela de spel som har en högre åldersrekommendation är alltså inte olagligt på detta Internetcafé.
Jag undrar verkligen om inte ministern, som är juridiskt skolad, har någon åsikt om hur man kan komma åt de datorspelsställen som inte respekterar åldersgränserna. Finns det verkligen ingen lagstiftning som är tillämplig? Det lär finnas en lag som handlar om att man inte ska tillåta otillåten utlämning. Den kanske är användbar i detta sammanhang.
Lars-Ivar Ericson (C):
Det finns ett grekiskt ord som vi gärna använder i dag, och det är ordet kris. Det är dock skillnad på kriser. Om man säger att krisen består i ett elavbrott vet jag att jag så småningom kommer att få strömmen tillbaka, och jag vet att jag kommer att få ekonomisk ersättning för detta elavbrott. Men är det kris i telefonin är det värre; då är jag mer ute i osäkerhetens värld.
Telia Sonera ger ersättning först efter fem dagar utan telefon, och då måste kunderna själva ansöka om ersättning. Bara det faktum att kunderna själva måste kräva ersättning gör att Telia Sonera sparar pengar. Hundratusentals människor på landsbygden i Blekinge, Skåne och Småland skulle välkomna en skärpning av dagens frivilliga avbrottsregler för telefoni.
Min fråga blir då om ministern är beredd att verka för en ersättning som, likt från elbolagen, automatiskt ska komma efter tolv timmars avbrott. Det skulle vara en viktig åtgärd för alla dem som nu drabbats av både Gudrun- och Perstormarna. Men det är inte bara enskilda personer som drabbas av Telia Soneras företagsfilosofi.
Osby kommun i Skåne har en krisledningsgrupp som först på tredje dygnet lyckades komma i kontakt med ansvariga på Telia. Tycker ministern att det är rimligt att en så pass viktig grupp som en kommuns krisledningsgrupp ska behöva sitta timmar och dygn i kö och ändå inte komma längre än till kundtjänst?
Man kan också förvåna sig mycket över Telia Soneras tillmötesgående när det gällde att närvara vid ett möte för att dryfta läget med el- och teleavbrotten efter den senaste stormen Per. Där fanns representanter samlade för Eon, regionen och kommunerna för att tillsammans gå igenom och diskutera det som hade gått bra och det som hade gått fel i hanteringen på olika nivåer.
Men någon representant för Telia Sonera kom inte. De sade att de inte jobbade på det sättet utan hänvisade till en informatör i Umeå. Umeå! Om vi tänker på geografin, vad vet en informatör i Umeå om förhållandena i Skåne, Blekinge och Småland?
Är det kanske så att de ansvariga sitter alldeles för långt borta från verkligheten och inte orkar bry sig när människor drabbas av krisen teleavbrott?
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag vill börja med att tacka Karin Nilsson för att hon har aktualiserat en mycket viktig fråga. Jag vill också tacka ministern för att hon verkar inse att det här är någonting som vi boende i Skåne, Blekinge och Halland tycker är väldigt allvarligt. Men tyvärr finns inte samma insikt hos Telia Sonera.
De verkar strunta totalt i framförhållning, planering och modernisering - jag har inhämtat att många telefonstolpar i Blekinge är från 1939. De svarade inte ens när elbolaget Eon frågade om de ville gräva ned sina ledningar tillsammans med dem.
Det är verkligen dags att Telia Sonera lämnar sitt ovanifrånperspektiv och kommer ned på de vanliga vardagliga nivåerna, att de inser att tillgängligheten måste öka och att det är högst rimligt att vi som lever i ett modernt välfärdssamhälle också ska ha tillgång till ändamålsenliga telefonförbindelser.
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag noterar med tacksamhet miljöministerns engagemang för skogen som en källa för rekreation och också respekten inför enskilda skogsägares insatser. Skogen är viktig. Under flera tusen år har människan påverkat skogen i varierande omfattning. Under 1900-talet har vi i Sverige fått mer påverkan från människan än vi haft tidigare, och vi ser mänskliga spår i skogarna över hela vårt land.
Men trots allt: I förhållande till många andra länder har vi fortfarande många områden, stora och små, med stora naturvärden. Orsaken till detta är att vårt land har många ansvarskännande skogsbrukare som vet hur viktigt det är att bevara den biologiska mångfalden.
Alkärr, ravinskogar, myrholmar, äldre skogsbeten, örtrika sumpskogar och andra miljöer finns bevarade tack vare enskilda skogsbrukare och även tack vare reservatbildningar. Staten har ett övergripande ansvar för att den enskilde skogsägaren inte ska komma i kläm. Det behövs långsiktiga och klara regler för skydd av den biologiska mångfalden.
När det gäller reservatbildning är det viktigt att den enskilde markägaren inte drabbas på ett negativt sätt. Det ska vara skälig ersättning för olika miljöinsatser, och vid bildandet av olika typer av reservat. Det kan röra sig om ekonomisk kompensation eller om att ersättningsmark erbjuds. Men ekonomisk kompensation är i vissa fall mindre lämpligt.
Många markägare som avstår sin mark till reservat eller böjer sig för andra begränsningar i brukandet av skogen vill nämligen fortfarande vara skogsbrukare i den omfattning de varit det tidigare. Idealet är förstås att det ska finnas ersättningsmark.
Jag undrar hur miljöministern ser på möjligheterna att i större utsträckning än vad som nu sker kunna erbjuda ersättningsmark, där man alltså har statlig skog som går till dem som har lämnat sin egen mark.
Det är också intressant: Om nu markägaren får behålla den skyddsvärda marken eller åta sig skötsel av naturreservat, kan denne också då få möjligheten att få statlig ersättningsmark för att kunna fortsätta verka som skogsägare? Vi talar om kvadratmeter. Vi talar om ytor.
Är ändå inte kvaliteten på naturreservaten i Sverige viktigare än antalet kvadratmeter?
Lars-Ivar Ericson (C):
Alldeles innan jag gick till kammaren mottog jag på mejl ett glädjande budskap, nämligen att regeringen har avsatt 26 miljoner kronor till kampen mot barkborrens skadeverkningar. I södra Sverige hade vi först Gudrun. Nu har vi också barkborren. Det fick mig att tänka på ett telefonsamtal som jag fick förra veckan.
En man ringde och påtalade att när det gäller bekämpning av barkborren gäller inte samma stränga regler för naturreservaten som för enskilda skogsägare. Det kan tydligen förekomma att angripna granar i ett naturreservat kan få vara kvar.
De blir alltså inte bortforslade och omhändertagna, vilket får till följd att granbarkborren kan utvecklas fritt och så småningom vandra över i angränsande skogsmarker. Jag vill uppmana miljöministern att titta på om det verkligen är så och i så fall försöka ordna så att de angripna träden i naturreservaten också blir omhändertagna.
Visst ska vi ha naturreservat, men de måste skötas på sådant sätt att det inte drabbar intilliggande egendomar.
Lars-Ivar Ericson (C):
Det finns ett missbruk som inte syns, luktar eller hörs som andra missbruk, och det är spelmissbruk. Det vi diskuterar i dag är spelmissbruk och spelberoende. Statsrådet säger att vi har 25 000 spelberoende. Det är nog så.
Men 1 1⁄2 % av befolkningen har svårt att kontrollera sitt spelande och är i riskzonen för att utveckla spelberoende. Det finns skrämmande siffror om att det omsätts 3 miljarder på illegalt spel i vårt land och att det finns 5 000 illegala spelautomater i Sverige.
Siv Holma nämner inledningsvis i sin interpellation att man ska skilja mellan bruk och missbruk av spel. Det är viktigt.
Visst är det skillnad mellan pensionären som köper en trisslott då och då, eller satsar 100 kr på Harry Boy, och 20-åringen som har fått en annan dygnsrytm därför att han spelar nätpoker halva natten efter att ha lånat pengar av familjen och vännerna, eller pappan som har spelat så mycket att familjen har fått gå ifrån hus och hem på grund av spelskulderna.
Det är bra att Maria Larsson i sitt svar tar upp hur viktigt det är med förebyggande insatser och att det ska finnas verksamma metoder för detta. Jag undrar om statsrådet har några tankar om de metoderna. Nu är det trots allt så att förebyggande åtgärder inte alltid är verksamma, utan vi har många spelberoende.
Det behövs fler behandlingsplatser. Från Centerpartiet har vi under flera år betonat hur viktigt det är med ett bra omhändertagande inte bara av spelmissbrukaren, utan också de anhörigas situation behöver uppmärksammas. Runt varje spelare finns släktingar, vänner, grannar och arbetskamrater som på olika sätt har drabbats av personens spelberoende.
Min fråga till statsrådet blir: Vad görs i dag för att stötta de anhöriga? Har statsrådet några tankar på hur det stödet skulle kunna utvecklas? Det är bra att det har blivit mer pengar till kampen mot spelberoendet - 28 miljoner.
Men jag hörde från England att det där finns ett annat system med en punktskatt på spel, där 15 % av pengarna är riktade till just socialt arbete mot spelmissbruk. Jag undrar vad statsrådet anser om den modellen. Är detta någonting för Sverige? Min sista fråga är: Hur är det egentligen med anslag till forskning om spelberoende?