KBLab/rixvox huggingface dataset:
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag hoppas att herr talmannen och näringsministern har haft en bra sommar trots de underliga tider vi just nu lever i. Jag tackar näringsministern för svaret. Vi var många som trots pandemin och alla de restriktioner som finns hade sett fram emot en sommar med upplevelser och andra event.
Många företag som arbetar inom upplevelseindustrin hade sett en möjlighet att få sina företag att fortsätta existera. I stället för att vidta åtgärder tog regeringen semester, och alla vi andra fick en sommar utan konserter, evenemang, fotbollsmatcher, festivaler eller Almedalen. Listan kan göras hur lång som helst.
Evenemang fick ställas in med kortare eller längre varsel. I Dagens Nyheter från i dag läser jag att en tredjedel av Sveriges artister - vi talar om 2 000 personer - har för avsikt att lägga ned sin verksamhet eller byta arbete. Detta är ett tydligt tecken på att vi har en eventbransch i fritt fall.
Gemensamt för alla dessa event och evenemang är att de är beroende av samarbete med företag som arbetar inom upplevelseindustrin. Det här är företag som på grund av alla de restriktioner som i dag finns har förlorat alla sina inkomster.
Min interpellation ställdes mycket riktigt först till arbetsmarknadsministern med frågor om hur regeringen tänker vidta åtgärder, och näringsministern besvarar den. Jag tror dock att näringsministern tyvärr inte har förstått mina frågor, då jag ser att han svarar ungefär liktydigt med det svar jag fått på den skriftliga fråga som jag ställt till kulturministern.
En bransch som i mitten av mars fick sin dörr stängd och låst är bland annat den för ljus- och ljudtekniker. När gränsen för hur många människor som får träffas sänktes från 500 till 50 murades deras dörrar totalt igen. På den skriftliga fråga som jag ställde till kulturministern fick jag till svar att dessa företag kan söka stöd från Kulturrådet.
Men de här företagarna är inte kulturarbetare. De kan inte söka de stöd som regeringen så storstilat har satsat för att behålla kulturen. De är egna företagare.
En artist kan inte stå på scen utan scenbyggare, som är egna företagare, inte uppträda utan tekniker, som är egna företagare, inte stå på scen utan ljud- och ljustekniker, som är egna företagare, och så vidare. Listan kan göras lång. Häri ligger problemet.
Alla dessa människor arbetar ofta i små specifika företag, och de är inte sådana kulturarbetare som räknas in i Kulturrådets område för att söka bistånd. De är egna företag. Det handlar om små företag, enskilda företagare och frilansare. De kan inte ta del av den halverade egenavgiften, då de inte har någon inkomst.
De kan inte permittera sig själva, då de är fåmansföretag eller egna företagare utan anställda. De är många små företag som står långt ifrån regeringens riktade stödpaket. Hur tänker regeringen agera för dessa småföretag?
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag tackar återigen ministern för svaret. Regeringen har gjort mycket. Det är jag den första att tillstå. Ministern pekar tydligt på allt som har hänt inom sjukvården. Detta är jag den första att hålla med om, då jag själv har varit verksam inom sjukvården under hela våren och försökt begränsa smittspridningen.
Jag kan absolut inte säga att vi tar lätt på riskerna när det gäller att förhindra smittspridningen. Problemet i den här branschen, ljud- och ljustekniker inom upplevelseindustrin, är väldigt komplicerat. Ministern säger att det kommer lättnader under hösten, så att vi kanske kan få gå på konserter.
Men den här industrin, som till exempel gäller ljus- och ljudtekniker, har otroligt långa ledtider. Det kan ta fyra till åtta månader att förbereda en konsert, en fotbollsmatch, ett event eller ett arrangemang. Det innebär att de beslut som togs i våras kommer att påverka branschen hela hösten och långt in på nästa år.
Många inom branschen har fått rådet att söka a-kassa. Men de är inte per definition arbetslösa. De har ju egentligen hur mycket jobb som helst, men på grund av rådande omständigheter kan de inte utföra sina jobb.
Alla som gick med i a-kassan i våras får endast grundersättning, eftersom man måste ha haft ett avbrott i sin arbetslöshet för att kunna få en inkomstbaserad a-kassa. Det här ställer givetvis till problem för dessa företag.
Jag funderar på hur regeringen avser att kompensera alla dessa arbetslösa personer inom ljud- och ljusteknikbranschen. De får rådet att omskola sig. Jag pratade med en man som jobbat hela sitt liv med den här sortens verksamhet. Han sa till mig: Vad ska jag göra?
Jag är 63 år och har två år kvar till min pension. Vad ska jag omskola mig till? Jag pratade med en man som berättade för mig att hela hans inkomst var beroende av Almedalen. Hela hans årsinkomst försvann i år. Där står han - utan möjlighet till inkomst. Han har heller inte möjlighet att söka bidrag, då han inte är en kulturarbetare utan har ett eget företag som jobbar mot kulturbranschen.
Företag efter företag går i konkurs, eftersom det inte finns stöd för den här branschen att söka. Att hänvisa till att regeringen satsar pengar på kulturbranschen och kultursektorn är gott nog, men det hjälper inte dessa företag; det är inte kulturarbetare utan egna företag som arbetar tillsammans med kultursektorn.
Om ingenting görs får vi svårt att behålla kompetensen inom det här området, vilket kommer att få stora konsekvenser när vi så småningom kanske kommer att kunna återgå till mer normala former och ordna större evenemang och arrangemang. De statliga stöd som riktas till kultursektorn omfattar som sagt inte denna bransch, men utan stöd kommer hela branschen att försvinna.
Vi kommer att stå där utan kompetens och företag inom området, och det kommer att ta lång tid att bygga upp en skadad bransch. Min fråga till näringsministern blir igen: Vad avser ni att göra?
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Det är väldigt positivt att regeringen satsar pengar på kulturen, men då måste jag få upprepa mig: De företag inom upplevelseindustrin som jag nu pratar om är inte kulturarbetare. De är egna företagare, ofta små egna företagare, som saknar möjlighet att söka stöd.
Vi pratar om att vi ska införa stöd till kulturen. Ja, det är väldigt positivt. Men med de långa ledtider som dessa företag har för att starta upp sin verksamhet igen och kunna arrangera kulturevenemang, konserter och så vidare har hela det här året gått, och stora delar av nästa år har också försvunnit.
Vi ser hur företag efter företag i den här branschen går i konkurs. Vi går miste om stor kompetens och stor erfarenhet. Det kommer att ta lång tid att återuppbygga den kompetens som vi tappar på grund av de konkurser som vi nu kan läsa om varje dag.
Därför känner jag att detta är stöd som skulle ha kommit för länge sedan för att kunna förhindra att vi nu står inför det faktum att en tredjedel av Sveriges artister avser att avsluta sin verksamhet och att vi har en upplevelseindustri med företag som inte finns kvar på marknaden längre.
Vi kommer att stå som ett fattigt kulturland om vi inte vidtar åtgärder för att rädda dessa företag som stöttar alla kulturarbetare.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag tackar infrastrukturministern för svaret, både på min skriftliga fråga och på min interpellation. Men jag vet ärligt talat inte om jag blev så mycket klokare av svaret. Det var en väldigt tydlig uppräkning av de satsningar som görs och kommer att göras.
Min frågeställning om att tillgodose behovet av infrastruktur i hela landet är betydligt större än så. Den innefattar givetvis olika transportsätt som ingår i infrastrukturministerns uppräkning. Men den innefattar också olika transportvägar, logistik, tillgång till resurser och upphandling av anpassad infrastruktur.
Jag har vid ett flertal företagsbesök mötts av liknande frågor - vi försöker vara miljövänliga och klimatsmarta, men det går inte. Driver man företag i Västerbottens inland är alternativen ytterst begränsade. Vägstandarden är dålig. Järnväg saknas och bussförbindelserna är dåliga.
Att åka bil på vägen mellan Lycksele och Umeå är på många ställen som att åka på en smal tvättbräda. Denna vägsträcka är ändå en Europaväg och borde hålla högre kvalitet. I Västerbottens inland finns många exempel på infrastruktur som har dålig standard. Jag träffade en man som hade kört bil från Vilhelmina. På vägrenen höll man på att gräva för bredband.
Han sa att underlaget på vägrenen, där man hade grävt för bredband, var jämnare än på den asfalterade körbanan. Det säger lite grann om standarden i vårt land. Min frågeställning om tillgång till lika infrastruktur i hela landet har flera infallsvinklar.
Ett företag som producerar stora mängder byggbodar försökte vara klimatsmart och miljövänligt. Bredvid företagets lokaler finns ett gammalt industrispår där man tyvärr har tagit bort växlarna, så det går inte att använda. Det innebär att transporten måste ske med lastbil till en omlastningscentral, där godset flyttas till järnväg.
Det finns en enda specialbyggd lastvagn för byggbodar i hela landet, och det behövs alltså betydligt fler lastvagnar för att transportera de ca 30 byggbodar som produceras per vecka. Tvärbanan mellan Hällnäs och Lycksele är inte elektrifierad och finns inte med i järnvägsplanen för 2018-2029, så det lär dröja innan den blir det.
Detta innebär att det företag som trafikerar bansträckan måste använda sig av det enda diesellok de har. Som en jämförelse förfogar företaget över 90 ellok. Man är alltså väldigt sårbar när det gäller denna transport.
När avlastning väl ska ske i Stockholm eller Malmö är avlastningskapaciteten för liten, så det går inte att lasta av de byggbodar som transporterats dit med tåg. Det jag försöker beskriva är sammanfattningsvis att det finns en iver att vara klimatsmart och miljövänlig, men det fungerar inte, vilket innebär att all transport sker på gummihjul.
All transport på gummihjul är i dag straffbeskattad. Därför kvarstår min fråga: Är detta infrastruktur på lika villkor?
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Före 2005 fanns det en satsning på Norrbotniabanan som motsvarade en mil, och det var mellan Umeå och Dåvamyran.
Det är väl inte en järnvägssatsning som jag tycker att man kan vara stolt över, men jag är glad över att man har återupptagit projekteringen av Norrbotniabanan, för den är viktig för hela Sveriges infrastruktur.
Men låt mig återkomma till min frågeställning, som egentligen handlar om jämlik infrastruktur i hela landet. Man borde ha gjort en konsekvensanalys innan man började med straffbeskattning på allt som kallas gummihjul och vägtrafik.
Har man inga andra alternativ att tillgå blir det en straffbeskattning. Till exempel sker en statlig medfinansiering av persontrafiken på den tvärbana som går mellan Umeå och Lycksele. Av den är bara en tredjedel elektrifierad, så man måste alltså använda diesellok.
Det är återigen en väldigt känslig trafiksträcka. Nu pågår dock förhandlingar om att medfinansieringen ska upphöra då man inte kan finansiera parallella infrastruktursätt, alltså både tåg och buss. Det gör mig lite fundersam. Hur tänker man här?
De tåg som är upphandlade och trafikerar den här sträckan är inte anpassade efter vintertrafik, och i Västerbotten har vi vinter. Vi har ganska mycket vinter och ganska mycket snö och kallt, vilket innebär att tåget inte går, för det tycker inte om vinter och snö. Då blir det buss i stället.
Ska vi då straffbeskatta trafiken på gummihjul får vi en väldigt knepig situation. Jag återkommer därför till min fråga om lika infrastruktur i hela landet. Vi har ingen tunnelbana i Västerbotten, och vi har väldigt få tåg.
I min hemkommun Lycksele har man till och med lagt ned lokaltrafiken, för man tyckte inte att det var värt att satsa på lokaltrafik. Det innebär att väldigt många i Västerbotten och Västerbottens inland är beroende av bil, och biltrafik straffbeskattas. Det är inte riktigt att ha samma villkor i hela landet när det gäller infrastruktur.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Ingen ska tvivla på att den socialdemokratiska regeringen satsar på infrastruktur i hela landet. Så säger infrastrukturministern i sitt svar till mig. Man satsar 230 miljarder kronor på snabbtåg. Det står i januariöverenskommelsen.
Denna satsning på snabbtåg kommer ju inte att ske i norra delen av Sverige. Jag är imponerad, och jag tycker att det låter jättefint när statsrådet beskriver alla de stora satsningar som görs på den infrastruktur som finns.
Det är jättebra att vi försöker övergå till mer elbilar, men när tillgången på laddstolpar är så dålig har jag väldigt svårt att motivera mina väljare runt om i mitt hemlän att satsa på att köpa en elbil. Det är inte optimalt att vintertid stå stilla i en timme och vänta på att ladda sin bil för att man ska kunna ta sig hem.
Återigen är andemeningen i min interpellation att vi ska se till hela landet när vi gör satsningar på infrastruktur och inte straffbeskatta vissa delar av landet för att kunna satsa på andra delar av landet, vilket görs i dag när man straffbeskattar allt som går på gummihjul.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Ja, den psykiska ohälsan är ett stort problem. I en tidigare debatt som jag hade med en av statsrådets kollegor hänvisade jag till att 10 000 personer ringer 112 och ber om hjälp varje dag. Som jämförelse sjukskrivs 500 personer i Sverige varje dag.
Enligt Ekonomifakta är det ungefär 30 procent av dessa 500 som blir sjukskrivna på grund av psykisk ohälsa. Det är ett stort antal människor vi talar om i dag.
Därför blir jag orolig då statsrådet lämnar så stort ansvar till en myndighet som Mynak, som själv utreds för en dålig arbetsmiljö präglad av stor psykisk ohälsa.
Jag blir ännu mer orolig då en sådan myndighet ska utreda den stora psykiska ohälsa som vi ser växa i vårt land med ganska stor hastighet.
Det innebär att personer med psykisk ohälsa som har stora problem sedan tidigare måste slåss ännu mer på grund av att Försäkringskassan som beslutsfattande myndighet har ett bristfälligt beslutsstöd som gör att dessa människor inte får den sjukskrivning som de kanske skulle behöva.
Dessutom har man inte ställt tillräckligt höga krav på att ge resurser till arbetsgivare för att de exempelvis ska kunna se psykisk ohälsa hos sina anställda 90 dagar innan de står där.
Det vore ju det bästa tänkbara att jag som arbetsgivare ges resurser för att kunna se mina medarbetare innan den psykiska ohälsan inträffar och innan de hamnar i en långvarig sjukskrivning. Det finns alltså otroligt mycket mer vi kan göra för att förhindra psykisk ohälsa.
Men jag sätter definitivt inte min tilltro till att detta ska utredas av en myndighet som har stor psykisk ohälsa inom sin egen verksamhet.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag har aldrig tidigare blivit så hyllad av ett socialdemokratiskt statsråd. Det tycker jag nästan är värt en applåd, men så gör vi inte i vår kammare.
Jag vill dock, fru talman, med stora bokstäver få fört till protokollet att jag är otroligt tacksam över den stora hyllning som jag och min kollega Hans Rothenberg får i denna kammare. Försäkringskassan är en dysfunktionell myndighet i detta läge. De har inte de rätta instrumenten för att hantera psykisk ohälsa.
Men min ingång i detta är att vi ska undvika att personer hamnar i Försäkringskassans dysfunktionella beslutsstöd.
Vi ska ge verktyg så att man tidigt kan upptäcka psykisk ohälsa och så att vi i vår välfärd och omsorg kan - här håller jag med statsrådet - ge arbetsledare och medarbetare verktyg för att undvika psykisk ohälsa.
De verktygen finns inte i dag. Jag tycker därför att vi måste säkerställa att Försäkringskassan har bättre verktyg.
Detta är givetvis något vi kan göra tillsammans, och det hoppas jag att vi kan. Jag tar definitivt emot statsrådets utsträckta hand för att kunna förbättra verktygen och se till att de som tyvärr hamnar i psykisk ohälsa och sjukskrivning på ett mycket snabbare, bättre och effektivare sätt kan få den hjälp de behöver.
Jag tror att man måste göra en tillsyn av den psykosociala arbetsmiljön inom särskilda yrkesgrupper för att vi ska kunna undvika psykisk ohälsa.
Det är sedan 2014 den snabbast växande sjukskrivningsdiagnosen, och 70 procent av de sjukskrivna med diagnosen psykisk ohälsa är kvinnor - därav det stora problemet och mitt stora engagemang.
Jag har jobbat i nästan 30 år som sjuksköterska, så jag vet precis vad jag talar om. Jag ser utmaningarna med den ökande psykiska ohälsan, och där har vi inte de verktyg som behövs.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag tror inte att mer resurser alltid är lösningen när det gäller den psykiska ohälsan. Jag tror att man ska se över hur arbetsfördelningen och arbetsmiljön över huvud taget ser ut på respektive arbetsplats. Då är det inte alltid mer resurser som är lösningen på problemet.
Jag tror absolut inte att rätten till heltid kommer att lösa problemet med den psykiska ohälsan, snarare tvärtom. Många av de kvinnor som jobbar inom skola, vård och omsorg orkar inte jobba heltid.
Har man då en lagstiftning som säger att man måste jobba heltid kommer vi att få se ännu högre siffror när det gäller psykisk ohälsa, och det är inget som jag vill se. Jag tror att vi måste tänka brett, öppet och gemensamt för att hitta en lösning så att den psykiska ohälsan minskar, framför allt inom vård, skola och omsorg.
Jag tror dock absolut att en konstruktiv dialog med både kommuner och regioner måste till för att vi ska kunna minska den psykiska ohälsan. Utan den kan statsrådet och jag fatta beslut och stifta lagar om vad som helst, och det kommer ändå inte att hända något.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Min fråga går till civilminister Ardalan Shekarabi. Vi har en väldigt bra sjukvård, men den är beroende av att det finns ett bra samarbete mellan kommunala, offentliga och privata aktörer. Den vårdmoms på 25 procent som Skatteverket införde den 1 juli har vi debatterat tidigare.
Köp av konsulttjänster, hyrläkare och hyrsköterskor motsvarade en kostnad på 5,4 miljarder kronor under 2018. Momsen på denna summa blir 1,4 miljarder kronor, en momskostnad som det offentliga kompenseras för men som det privata får ta ur egen kassa.
I januariöverenskommelsen står det väldigt tydligt att konkurrensneutralitet ska råda. Min fråga är: Kommer regeringen att stå fast vid sin januariöverenskommelse?
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag noterade i regeringsförklaringen att 210 miljoner per år skulle fördelas mellan 21 regioner i landet. Man behöver dock inte vara speciellt matematiskt kunnig för att inse att 210 miljoner delat på 21 regioner inte blir mycket pengar till varje region. Frågan kvarstår.
Januariöverenskommelsen kommer inte att kunna hållas med detta löfte.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Vi har världens friskaste befolkning men samtidigt flest personer som är sjukskrivna. Det som oroar mig är att den psykiska ohälsan växer och nu står för hälften av alla sjukskrivningsfall i vårt land. Så kan vi inte fortsätta att ha det. Den stora majoriteten av dem som är sjukskrivna med psykiatriska diagnoser är kvinnor i så kallade kontaktyrken - vård, skola, omsorg.
Försäkringskassan bedömer sjukintyg och tar beslut utifrån ett beslutsstöd som Socialstyrelsen tagit fram. Detta beslutsstöd är definitivt inte anpassat för psykiatriska diagnoser. Det är en mycket stor skillnad mellan att bli bedömd för en sjukskrivning av en fraktur i foten och att bli det för en psykiatrisk diagnos.
Vi behöver ett särskilt rehabiliteringsspår för psykiatriska diagnoser.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Riksrevisionen har i en rapport granskat om män och kvinnor bedöms likvärdigt i sjukskrivningsprocesser. Granskningen konstaterar att det finns tydliga skillnader i sjukskrivning mellan män och kvinnor. Bland annat konstaterade Riksrevisionen att kvinnor som diagnostiseras med en lindrig eller medelsvår psykisk sjukdom är sjukskrivna 30 procent mer än män.
Den osakliga könsskillnaden är särskilt tydlig bland yngre patienter som inte har barn, som är högutbildade, som har relativt hög inkomst och som företrädesvis arbetar i mansdominerade branscher. Min fråga till statsrådet blir varför den feministiska regeringen inte hörsammat riksdagens tillkännagivande för snart ett år sedan om en översyn av Försäkringskassans beslutsstöd.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Problemen med gymnasielagen är många. Ovisshet, hemlöshet, utbredd psykisk ohälsa och osäker försörjning har lett till att ungdomar känt sig tvingade att sälja sex och droger. Det är kommunerna som får ta ansvar och kostnader för regeringens bristfälliga konsekvensanalys i deras migrationspolitiska proposition. Gymnasielagen är inhuman, orättvis och orimlig.
Trots nödropen från kommuner, myndigheter, civilsamhälle och ungdomarna själva har regeringen sagt att lagen gäller och att ingen översyn är aktuell. I morgon måste 400 ungdomar flytta från Migrationsverkets boende till högst temporära bostäder genom kommunens försorg.
Då blir min fråga till justitieminister Morgan Johansson: Vilket ansvar anser sig regeringen ha för den uppkomna situationen, och vilka åtgärder avser ministern att vidta?
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Min fråga är av allmänpolitisk karaktär och går därför till statsrådet Per Bolund. Ungefär 7 500 ungdomar har i dag fått uppehållstillstånd enligt den så kallade gymnasielagen. De här ungdomarna söker nu förlängning av sina tillstånd hos Migrationsverket.
Lagen ger de ensamkommande ungdomar som har fått avslag på sin asylansökan möjlighet att stanna i Sverige om de studerar. De har möjlighet att få stanna kvar i Sverige om de efter sex månader får ett jobb. Det här är ett jättestort problem, där vi ser växande parallellsamhällen med ungdomar som nu har fått lämna Migrationsverkets boenden.
Problemen har överlämnats till kommunerna. Gymnasielagen är inhuman, orättvis och orimlig. Varför vill inte regeringen göra en översyn?
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag tackar Amanda Palmstierna för frågan. Regeringen har suttit i sju år och inte gjort någonting. Regeringen har i denna fråga agerat otroligt saktfärdigt.
De utskottsinitiativ och de utredningar som pågår just nu innehåller inget rörande Natura 2000-prövningar, oavsett var i processen de ska utföras.
Det är viktigt att Sverige kan återta sin topplacering som gruvnation, och då krävs enkla regler och förhållningssätt gentemot de företag som vill påbörja en bearbetningskoncession. Då kan Sverige återigen klättra på rankningslistan.
Sverige behöver alla dessa kritiska mineral för att kunna övergå till en fossilfri värld och göra den gröna omställning som landet så väl behöver.
Av den anledningen vill vi skynda på utredningen, och vi vill lägga till att det även krävs en utredning där det framgår att en Natura 2000-prövning, som är kostsam, inte ska behöva göras i två omgångar.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Tack, Amanda Palmstierna, för frågan! Det jag kan säga är att jag tycker att det är märkligt att regeringen och dess minister inte har gjort mer på sju år. Ministern är till och med KU-anmäld i frågan gällande gruvnäring och att det inte händer någonting.
Jag nämnde Laverprojektet i Älvsbyn, som Boliden nu har dragit upp till Högsta förvaltningsdomstolen. Men det finns ett till ärende - Kallak i Jokkmokk, som också tillhör Boliden - som fortfarande efter fyra år ligger på regeringens bord och där ingenting händer.
Det här skrämmer både investerare och prospektörer eftersom vi har ett så otroligt krångligt regelverk och långa ledtider när det gäller att ta fram beslut, och det behöver inte Sverige.
Sverige behöver ett snabbt och effektivt regelverk och snabba och effektiva lagprocesser och tillståndsprocesser för att kunna återta statusen som EU:s ledande gruvnation.
Jag vill inte vara beroende av Kongo-Kinshasa eller Kina, ledande gruvnationer som använder barnarbete och inte alls har de krav på arbetsmiljö som vi har i Sverige. Jag vill vara stolt över att vi har en gruvnäring där jag vet att det går rätt till och att det är en bra arbetsmiljö för dem som arbetar i de gruvorna.
Just nu är vi i limbo när det gäller tillstånd och regelverk för att det är så krångligt, och det vill jag inte se mer av.