Helena Leander (MP):
Om man som politiker vill vinna röster kan det vara en smart strategi att prioritera grupper som har rösträtt. Djuren är tyvärr inte en sådan grupp, vilket innebär att de, tråkigt nog för dem, ofta blir bortprioriterade. Det märker man inte minst med den här regeringen. Det första den här regeringen gjorde när man kom till makten var att lägga ned Djurskyddsmyndigheten i stället för att lägga ned minkfarmerna, som det fanns ett förslag om.
Det var en dubbel förlust för djuren, helt enkelt. Sedan hände det inte så mycket mer. När det blev lite tröttsamt att gång på gång säga nej till alla förslag som kom om att stärka djurens välfärd, då kom regeringen på idén att tillsätta en utredning om djurskyddslagen.
Det är väl i sig en bra idé, men det innebar också att man under flera års tid kunde vifta bort alla krav på stärkt djurvälfärd genom att hänvisa först till att utredningen pågick och sedan till att den skulle behandlas i Regeringskansliet. Men till slut kommer man till en punkt då det blir lite konstigt att fortsätta att hänvisa till utredningen för att slippa agera.
Nu har det gått ett och ett halvt år sedan utredningen kom, och nu har den här punkten faktiskt kommit. Nu vill vi se handling för djuren. Jag ska inte sticka under stol med att vissa av förslagen från utredningen kräver väldigt noggranna överväganden innan man går vidare, om man alls går vidare med dem.
Jag tänker särskilt på förslaget om att ändra djurskyddslagstiftningens struktur så att politikerna slår fast målen i lite mer allmänna ordalag och mer av de mer detaljerade kraven flyttas ned till Jordbruksverket, så att de avgör vad det innebär i praktiken. Så är det till stor del redan i dag. Vi politiker har slagit fast att djur ska ha rätt att bete sig naturligt och skyddas mot onödigt lidande.
Men när Jordbruksverket sedan ska tolka vad det konkret betyder för olika former av djurhållning, då tittar man också på sitt andra uppdrag, att främja näringen, och plötsligt kan man tillåta djurhållning där djuren inte alls har förutsättningar att bete sig naturligt. Det gäller till exempel minkfarmning, där minkar, som i det fria rör sig över stora ytor både i vatten och på land, ska hållas i små gallerburar inte mycket större än en uppslagen kvällstidning.
I den torftiga miljön utvecklar många minkar - i vissa studier så många som 70 procent - olika former av beteendestörningar som ett tecken på hur dåligt de mår. Trots det säger Jordbruksverkets tjänstemän att de inte kan ta fram regler som innebär att näringen måste lägga ned, utan det är i så fall en politisk fråga.
Att lägga ned ännu mer av den makten på myndighetsnivå skulle förstärka den här situationen ytterligare, där tjänstemännen inte känner att de har sin ministers stöd för att genomföra beslut som på allvar skulle ge djuren den välfärd som de har rätt till enligt djurskyddslagen, samtidigt som landsbygdsministern kan stå och vara nöjd och säga "Jodå, djur ska behandlas väl.
Så står det i djurskyddslagen, och så är det" trots att det inte alls ser ut så. För den som vill slippa undan ansvar för hur djuren behandlas är detta ett utmärkt förslag. Men för oss som vill något annat, som vill att djurskyddslagens fina ord ska märkas också ute i djurens verklighet, är det inte ett bra förslag.
Jag vill snarare se ett större politiskt ansvar där vi tar fram de lagändringar som krävs för att djurhållningen ska leva upp till djurskyddslagens krav, och då får de verksamheter som inte kan anpassa sig lägga ned, typ minknäringen. Med det sagt vill jag också säga att det finns en massa bra saker i förslagen från Djurskyddslagsutredningen.
Det är en massa förslag som inte innebär att man måste göra om djurskyddslagens struktur, utan som går att genomföra bara genom att ändra i den lag som vi har i dag. Det finns ingen anledning att dra de förslagen i långbänk. Det handlar till exempel om hur man komma till rätta med problemet med hemlösa katter genom krav på märkning och registrering.
Det handlar om att fasa ut uppbindning av kor till förmån för lösdrift, att sjölejon och elefanter ska slippa kuska runt på cirkus i en djurmiljö som aldrig kan bli bra för dem eller att förbjuda spödrivning av hästar, bara för att ta några exempel i en tjock utredning.
Ingenting av detta har regeringen lyckats komma till skott med, trots att förslagen alltså kom 2011 och trots att man inte behöver göra någon stor förändring av hela djurskyddslagen för att kunna genomföra dessa konkreta åtgärder för att förbättra för djuren. Det går inte att förklara på något annat sätt än att den här regeringen inte prioriterar djurens välfärd. När det gällde att försämra för djuren, som när man lade ned Djurskyddsmyndigheten, var man supersnabb.
Men nu, när det handlar om att förbättra för djuren, händer ingenting. Från Miljöpartiets sida lade vi en stor djurskyddsmotion i början av mandatperioden. Men det här riksdagsåret var vi helt förvissade om att det skulle komma en djurskyddsproposition som vi kunde svara på sedan, så nu har vi bara plockat upp några småsaker som - handen på hjärtat - inte är de stora, centrala frågorna i djurskyddsdebatten, som delfinarier.
Men eftersom de ändå finns med ska de få en seriös behandling. Ett delfinarium har dåliga förutsättningar för att erbjuda en god djurvälfärd. Den begränsade ytan ger delfinerna små möjligheter att uttrycka sitt naturliga beteende. I det fria brukar delfiner dyka hundratals meter och röra sig över stora områden varje dag. Det kan de såklart inte göra i en bassäng. Den kala och sterila bassängmiljön leder till understimulans som orsakar stor stress.
Den stressen kan dessutom förstärkas av störande ljud från publik och musik. Dessutom har vi den störning som det medför för djurens ekolokalisering att de lever i en bassäng. Ett antal länder, som Chile, Costa Rica, Storbritannien och Brasilien, har dragit slutsatsen att delfinarier inte är förenliga med en god djurvälfärd och helt enkelt förbjudit dem och i vissa fall rent av all djurhållning som innebär att man håller valdjur i fångenskap.
Om Sverige menar allvar med djurskyddslagens ord om att djur ska skyddas mot onödigt lidande och ges rätt att bete sig naturligt bör vi ta konsekvenserna av det, oavsett om det handlar om minkfarmer, delfinarier eller någon annan verksamhet. Därför yrkar jag bifall till reservation 3. Just att se till att djurskyddslagens krav får genomslag ute i djurens verklighet ser jag som en av de absolut största utmaningarna på djurskyddsområdet i dag.
De förslag som vi har fått från Djurskyddslagsutredningen skulle inte innebära någon total revolution av djurhållningen. Men de skulle åtminstone innebära många viktiga steg i rätt riktning för att de fina orden ska bli något mer än just fina ord. Hur länge ska vi behöva vänta innan regeringen kommer till skott? Eller rättare sagt: Hur länge ska djuren behöva vänta?