KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Strandhäll (S):
Jag slås med häpnad av det här inlägget. Självfallet har landstingsledningen i Stockholm ett ansvar, precis som alla vi andra, för att se till att den har stöd för de förslag som den går fram med.
Om man inte har stöd för de förslag som man går fram med måste man ha en plan B när patienter kan drabbas, i stället för att peka finger åt reumatiker och säga att det hör till sunt förnuft att de borde vilja välja. Jag tycker att det är ett oerhört märkligt sätt att uttrycka sig på.
Dessutom politiseras patientorganisationernas företrädare. I detta fall handlade det inte om att en enskild organisation har drivit opposition mot det ideologiskt drivna vårdvalsinförandet som kallas Vårdval reumatologi. Det räcker med att googla på detta, Christian Holm Barenfeld.
Då kan man konstatera att det handlar om företrädare för patientförbundet Reumatikerförbundet, specialisterna inom reumatologi, Svensk Reumatologisk Förening, forskning och utbildning inom reumatologi och Karolinska Institutet.
Det fanns inte någon som stod på er sida i införandet av detta, vare sig patientföreträdare, profession eller forskning. Detta måste man som politiker kunna lyssna in.
Sådant måste man kunna ta till sig och fundera igenom. När det handlar om smarthet, tillgänglighet och det ena med det andra kan jag som nationellt ansvarig politiker för hälso- och sjukvården fundera en del på exempelvis förlossningsvården.
Jag kan konstatera att BB Sophias nedläggning inte fick särskilt positiva effekter för tillgängligheten i Stockholms förlossningsvård.
Vad vi politiker alltid måste ha för ögonen är vad som är bäst för patienterna, inte att ha utgångspunkten att driva en ideologisk tomteverkstad.
Annika Strandhäll (S):
Jag tror att man måste vara väldigt noga här, och jag funderar på om Christian Holm Barenfeld har hört vad jag har sagt. Han talar hela tiden om att valfrihet inte är farligt för patienterna. Men faktum är att det handlade om eniga patientorganisationer.
Återigen märker jag hur han försöker politisera frågan. Den är ju inte politiserad.
Det fanns en samstämmighet från profession, patientföreträdare och forskning om att detta skulle få negativa effekter för patienter som har reumatism.
Nej, detta håller inte. Som ansvariga politiker för hälso- och sjukvården behöver vi alla hela tiden göra vad vi kan för att leverera den bästa möjliga vården till patienterna. Det är det som är uppgiften.
Annika Strandhäll (S):
Det finns ingenting som får moderata riksdagsledamöter att engagera sig så mycket i en interpellationsdebatt i kammaren som när de får dra en lans för välfärdsföretagarnas obegränsade rätt att plocka ut vinst ur vår välfärd och berika sig på våra gemensamma skattepengar.
För att komma tillbaka till exemplet Ingvar Kamprad, som ju är en entreprenör som vi alla naturligtvis är väldigt stolta över och som också har bidragit till att sätta Sverige på kartan, måste man ändå konstatera att vi också förvaltar detta arv i Sverige. I mätningar av företagsklimat hamnar Sverige bland världens bästa länder.
I mätningar av innovationsförmåga är Sverige ett av världens främsta länder. Vi är även ett av världens främsta länder när det gäller startup-företag. Det är alltså väldigt glädjande att vi förvaltar Ingvar Kamprads arv. Det vi skulle tala om här i dag var dock ett eventuellt vinstförbud i vården, och då ska jag komma tillbaka till det.
Det är nämligen inte så att regeringen har för avsikt att införa något vinstförbud i vården och inte heller i övriga delar av välfärdssektorn.
Däremot finns det ett överväldigande stöd bland svenskar för att vi politiker i den här kammaren ska säkerställa att skattemedlen går till det som de är avsedda för, det vill säga till en bättre skola, en bättre vård och omsorg och en bättre äldreomsorg så att våra föräldrar kan känna sig trygga.
Där finns det i mätning efter mätning ett obegränsat stöd, skulle jag nästan vilja säga apropå obegränsat, bland svenska medborgare. Även i Moderaternas egna väljargrupper finns det ett förvånansvärt starkt stöd för att se till att begränsa möjligheten att plocka ut obegränsad vinst ur den svenska välfärden.
Jag måste också få säga att det är häpnadsväckande att den här diskussionen blir så svartvit. Vi måste ju kunna se vad som funkar mer och mindre bra när det gäller de reformer som vi har genomfört de senaste 30 åren i den svenska välfärden med införandet av den ökade valfriheten, en förändrad skola, en förändrad hälso- och sjukvård och en förändrad omsorg.
Vi kan konstatera att skolan inte fungerar så bra. Vi ser att resultaten sjunker och att segregationen ökar i den svenska skolan. Det undergräver likvärdigheten och våra chanser att ta till vara varenda unge så att de kan bli framgångsrika, innovativa unga människor som vill starta företag i framtiden.
De ska inte komma från bara en klass i samhället utan faktiskt från hela samhället. Sedan var det hälso- och sjukvården, tillgänglighet och vårdköer. Precis det som tas upp här är själva orsaken till att vi måste se till att skattemedlen går till rätt saker.
När vi frågar väljarna vad de tycker om den svenska hälso- och sjukvården och vad de anser behöver ske, säger de att den svenska hälso- och sjukvården behöver mer resurser och att situationen för personalen behöver förbättras. Där behövs investeringar framöver. Regeringen har för avsikt att göra investeringar. Den utredning som regeringen har tillsatt om hälso- och sjukvården har till syfte att se till att resurserna går till precis rätt saker.
Annika Strandhäll (S):
Jag tillsatte en utredning före jul som jag ansvarar för och som ska se hur vi får ordning och reda i vården. Den utredningen talar jag med glädje om. Den ska bland annat titta på hur vi kan få ned andelen stafettläkare och stafettsjuksköterskor som dränerar hälso- och sjukvårdsverksamheten på resurser.
Precis som Monica Green säger är det otroligt viktigt att man inte skrämmer upp Sveriges välfärdsföretagare i onödan.
Innan jag blev minister var jag fackförbundsordförande för det fackförbund som organiserar medarbetare som jobbar i både offentlig och privat välfärd, och jag är mycket väl förtrogen med kvaliteten i de privata välfärdsverksamheterna. Jag vet också att det inte är enkelt att säga vad som är bäst eller vad som är sämst.
Tittar vi på till exempel sjukskrivningarna kan vi konstatera att de är något färre i de privata välfärdsverksamheterna - inte jättemycket, men de skiljer ändå ut sig genom att vara något färre. Troligtvis kan det bero på att man organiserar verksamheten i form av mindre arbetsplatser, har närmare till sin närmaste chef etcetera. Man kan ha mycket att lära av varandra, och det är där denna diskussion borde ligga: Hur åstadkommer vi god kvalitet i dessa verksamheter?
Hur ser vi till att resurserna går till det de är avsedda för och inte till stora vinstuttag? Vi får inte heller glömma att vi i Sverige är världsunika genom att vi tillåter vinstuttag ur den svenska skolan på det här sättet. I flera länder i Europa finns det högerpartier som inte kan tänka sig någonting liknande. Denna debatt kommer som sagt att fortsätta, och den är välkommen. Vi har folket på vår sida.
Annika Strandhäll (S):
Detta är i sanning ett väldigt angeläget område. Jenny Petersson skriver i sin interpellation att det är 70 år sedan denna vårdkedja senast utreddes. Det säger någonting om hur man har prioriterat den kanske allra viktigaste planerade akutsjukvård vi har i Sverige.
Det är intressant att fundera på hur det kan komma sig att denna vårdkedja inte har setts över på 70 år. Jag tror att vi är många som kan vara självkritiska i fråga om detta och om hur man prioriterar just kvinnors hälsa. Precis som Hillevi Larsson säger ska man inte svartmåla för mycket.
Vi har en förlossningsvård i Sverige som i en internationell jämförelse håller en hög klass. Samtidigt är det så som Jenny Petersson säger: Vi har haft en alldeles för hög nivå när det gäller förlossningsskador.
Vi vet också att de grupper som arbetar inom förlossningsvården - barnmorskor, undersköterskor och förlossningsläkare - har en väldigt ansträngd situation, och det är därför, Jenny Petersson, som regeringen valde att redan 2015 göra en tydlig, flerårig satsning på förlossningsvård och kvinnors hälsa.
Den satsningen kommer vi nu både att följa upp och skala upp under de kommande åren. Vi ser nu att det finns ett tydligt ekonomiskt utrymme och att det finns ett behov. Detta behöver göras. I ett land som Sverige ska ingen kvinna eller blivande förälder behöva känna oro inför att föda barn.
Lika lite ska vi ha en situation för barnmorskor som gör att de, när de kliver på sitt pass, inte vet om de kommer att ha förutsättningar för att göra det de behöver göra på allra bästa sätt.
Just i situationer när barn föds vet vi hur snabbt det kan gå från en helt normal förlossning till ett akut skede där helt andra insatser behövs, och en förälder behöver känna att det finns någon närvarande som kan övervaka det här. Jag har själv fött två barn och hade i somras också förmånen att få gå med en barnmorska under ett helt pass.
Jag var även med när lilla Selma föddes.
Vi började bygga ut bland annat barnmorskeutbildningen 2015. En flaskhals för oss i dag, som jag också vill passa på att tala om i den här interpellationsdebatten, är bristen på handledare. Trots att vi nu har nya barnmorskor som kommer ut är situationen på sina håll i Landstingssverige så ansträngd att man inte hittar handledare till de nya barnmorskorna.
Det är naturligtvis en oacceptabel situation som vi behöver göra allt för att stötta upp. När det gäller vårdkedjan tror jag att det är klokt att avvakta SKL:s kartläggning så att vi får en bra bild och kan fatta ytterligare beslut för att stärka hela processen.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Jenny Petersson, för engagemanget i frågan! De satsningar som regeringen har gjort ända sedan 2015, som bland annat omfattar både förlossningsvård och kvinnors hälsa, har också omfattat möjligheten för landsting att använda resurserna för till exempel vårdkedjan när det gäller förlossningsvården.
I många landsting har man till exempel gjort väldigt ambitiösa arbeten när det gäller eftervården och fått ned antalet förlossningsskador bland kvinnor. Vi har redan nu siffror på det och kan se skillnaden, vilket är glädjande.
Vi har under hela hösten suttit tillsammans med Sveriges Kommuner och Landsting och diskuterat och vänt och vridit på vilka delar som ska finnas med i överenskommelsen för 2018 när det gäller regeringens satsning på förlossningsvården. Vilka delar känner vi att vi har gjort satsningar på? Vilka delar är det som återstår?
Som jag ser det och som Jenny Petersson så riktigt påpekar behövs det ytterligare arbete för att stärka vårdkedjan för att öka tryggheten bland föräldrar men också för att till exempel stärka neonatalvården. Det är något som inte har funnits med tidigare som en möjlighet men som nu finns med för 2018 och där vi också ser att det finns brister. Jag tror att det kommer att handla om att hela tiden utveckla arbetet. Återigen vill jag tacka Jenny Petersson för en angelägen och bra debatt.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Margareta Larsson, för interpellationen! Utvecklingen när det gäller psykisk ohälsa, både i Sverige och i många andra västländer, är väldigt oroande. I Sverige har vi sett hur folkhälsan generellt blir allt bättre, men när det gäller just den psykiska ohälsan har vi ända sedan början av 1990-talet sett en ökning.
Det är naturligtvis oerhört viktigt med de satsningar som regeringen nu gör på psykiatrin. Sådana satsningar påbörjades även under den förra regeringen. Jag skulle vilja säga att vi på hälso- och sjukvårdsområdet i dag befinner oss i en omläggning.
Vi kan konstatera att vi när det gäller många andra diagnoser har bra kunskap om behandlingsmetoder och om vilka resurser som krävs men att psykiatrin i någon mån ligger efter. Därför är det viktigt med de investeringar som vi gör.
Detta gäller inte minst de investeringar som regeringen gör i att bygga ut första linjens psykiatri, det vill säga att man snabbt ska kunna få stöd och hjälp, samt kopplingen till barn och unga, vilket är en fråga som vi tidigare har debatterat i en interpellationsdebatt här i kammaren. Vi kan konstatera att vi har ganska långa köer till barn- och ungdomspsykiatrin, alltså till BUP - specialistpsykiatrin.
Men förmodligen skulle många av dessa unga egentligen behöva fångas upp betydligt tidigare genom elevhälsa eller ungdomsmottagningar. Då skulle de kanske också kunna få hjälp på en mer lämplig nivå. Vi ser att förskrivningen av såväl antidepressiva läkemedel som adhd-läkemedel är kraftigt ökande i Sverige, precis som i en del andra västländer.
Det kan vara viktigt att föra in i debatten att vi tar till oss av ny forskning och uppdaterar våra behandlingsmetoder med utgångspunkt från detta.
Ett exempel på det är de nya riktlinjer som Socialstyrelsen har tagit fram till hälso- och sjukvården när det gäller lätt till måttlig psykisk ohälsa - alltså depression eller ångest - där man i dag i mycket högre utsträckning i stället för medicinering i första hand rekommenderar till exempel terapi.
När vi ser att det finns ökande behov inom detta område, samtidigt som vi blir betydligt friskare inom andra områden, måste vi se till att det finns personal inom hälso- och sjukvården som klarar av att svara upp mot de behov som befolkningen har.
En flaskhals som vi har just nu är tillgången till psykiatrer och kuratorer som kan arbeta i dessa verksamheter och möta människor där de befinner sig, inte minst med tanke på att varannan kvinna som sjukskrivs i dag sjukskrivs på grund av en psykiatrisk diagnos.
Man kan tänka sig att personen egentligen skulle ha behövt träffa en psykiater eller en terapeut i någon form när den sökte sig till primärvården. Från och med nästa årsskifte inför vi en skarpare vårdgaranti i Sverige. Man ska ha rätt att få träffa rätt profession inom tre dagar.
Det finns en tanke med detta som har att göra med precis denna diskussion, nämligen att det inte är självklart att man ska träffa en allmänläkare när behovet ser ut som det gör i dag. Kanske ska man i stället träffa en psykiater eller en annan profession, som bättre kan svara upp mot de behov som man har. Jag återkommer till läkemedelsfrågan i nästa inlägg.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Margareta Larsson, för inlägget! Jag delar naturligtvis inte uppfattningen att psykiatrin uppvisar noll resultat, utan jag tycker att vi i Sverige delvis har en psykiatri som fungerar väldigt väl.
Men det är klart att det finns förbättringsområden, inte minst med utgångspunkt från att vi ser att behoven ökar. Det är otroligt viktigt för mig att återigen understryka att valet av insatser är en medicinsk bedömning och inte en politisk.
Det är läkare som gör denna bedömning. I denna debatt får vi inte heller glömma att vi faktiskt ser goda resultat. Läkemedel har för många människor gjort hela skillnaden. Vi har till exempel sett en utveckling när det gäller antidepressiva läkemedel som gör att dessa i dag fungerar väldigt mycket bättre - med betydligt färre biverkningar - än vad de gjorde för 10-15 år sedan.
Många människor blir hjälpta av dem och kan komma tillbaka och leva fullödiga liv igen. Det är troligtvis så att de problem som vi förknippar med adhd alltid har förekommit. Man har dock inte diagnostiserat det hela i den utsträckning som man gör i dag.
Ökningen kan säkerligen främst bero på att kunskapen på området har ökat, både hos allmänheten och inom vård och skola. Samtidigt kan en bidragande orsak till att detta har blivit så tydligt i vårt samhälle vara att såväl skola som arbetsliv i dag ställer högre krav på ett sätt som gör det svårare för människor med adhd att kunna fungera i samhället.
Jag ska vara ärlig och säga att jag naturligtvis också studsar till av den kraftiga ökning som vi ser inom detta område och av den kraftiga ökningen när det gäller förskrivning av läkemedel. Jag kan också förstå vikten av att den som får en adhd-diagnos bär med sig denna under resten av sitt liv.
Jag sa också i mitt interpellationssvar bland annat att Socialstyrelsen år 2015 tog fram ett beslutsstöd med rekommendationer om läkemedelsbehandling av adhd hos barn och vuxna. Syftet med rekommendationerna var självklart att bidra till att läkemedelsbehandling av adhd erbjuds utifrån den bästa tillgängliga kunskapen och på ett jämlikt sätt över landet.
Men, som jag också sa i svaret, med tanke på den snabba ökningen är det viktigt att vi följer detta noga. Det som oroar mig och som jag också berörde i svaret är att vi även här, precis som i så många andra delar av hälso- och sjukvården, ser ganska stora regionala skillnader över landet, också när det gäller förskrivningen av adhd-läkemedel.
Det kan handla om både över- och underförskrivning. Jag kommer att följa utvecklingen noga, och jag kommer också att särskilt titta på huruvida skolor, trots att de inte ska det, kräver en diagnos för att ställa resurser till förfogande för till exempel eleverna.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Margareta Larsson, för den här interpellationsdebatten! Jag tror att jag uttryckte att psykiatrin till dels fungerar väl. Det gör den naturligtvis. Men jag har också både i den här interpellationsdebatten och i andra interpellationsdebatter varit tydlig med att jag ser ett behov av fortsatt utveckling.
Det är också därför som regeringen har valt att göra de stora satsningar som vi gör genom att skjuta till medel till landstingen för att fortsätta utveckla kvaliteten inom psykiatrin, inte minst första linjens psykiatri, där det finns ett arbete att göra. Det är inget märkvärdigt egentligen. Det är ju så vi brukar göra när vi ser att en diagnos av ett eller annat skäl ökar i befolkningen.
Då behöver vi anpassa det sätt som vi organiserar hälso- och sjukvården på utifrån det. Jag skulle säga att det är ett sådant arbete som vi i Sverige är inne i. Man ska, precis som du säger, vara försiktig med tunga diagnoser, och man ska naturligtvis som läkare veta vad man gör när man diagnostiserar patienter.
Adhd är ju ett långvarigt eller kroniskt tillstånd, och därför blir läkemedelsbehandling, om sådan sätts in, ofta flerårig. Från början var det bara barn som diagnostiserades med adhd, men i dag ser vi att allt fler vuxna diagnostiseras. De har kanske levt länge med adhd utan att få diagnosen klarlagd.
Den här debatten lär fortsätta. Arbetet med att utveckla psykiatrin lär fortsätta. Detta är något som jag är väldigt besjälad av.
Annika Strandhäll (S):
Jag tackar Margareta Larsson för interpellationen. Det är inte alltid man får stå i kammaren och på det här sättet ha möjlighet till en mer reflekterande interpellationsdebatt.
Det är naturligtvis en förfärande historia vi ser när vi tittar bakåt i tiden på hur man i Sverige och andra länder har sett på psykisk sjukdom, som man har behandlat på de mest fruktansvärda sätt.
Det är väl heller ingen hemlighet att detta i vårt samhälle och i vårt land än i dag väldigt tydligt är frågor som är oerhört stigmatiserade, trots att så många människor någon gång i livet drabbas av det som vi kallar för psykisk ohälsa.
Människor som har upplevt episoder av mer eller mindre allvarlig psykisk ohälsa vill sällan tala om det. Det är fortfarande någonting som för många är skamfullt. Det gör också att den här debatten naturligtvis är väldigt viktig.
Jag känner att det ändå är lite spännande att reflektera över det som står i Margareta Larssons interpellation. Vad är det som är vad?
Vad är det som är psykisk sjukdom och ska behandlas som psykisk sjukdom, precis som att ett brutet ben ska behandlas som ett brutet ben, och vad är det som är nya utmaningar i den tid vi lever i och som orsakar svårigheter? Vad är det som är normal sorg?
Vad är det som innebär att våra känslor förändras under olika perioder av livet när vi upplever olika saker? Man ska inte i för hög utsträckning medikalisera sådant som tillhör livet.
Det är väl någonting som också debatteras en hel del i olika delar av samhället, inte minst mot bakgrund av att vi har så många unga som mår allt sämre och som upplever sig må allt sämre.
Som jag har sagt även i tidigare interpellationsdebatter har vi ett stort behov av att kunna möta de här unga människorna tidigare än i dag, att kunna upptäcka detta i elevhälsan och erbjuda samtalsstöd via ungdomsmottagningar till exempel, så att inte det enda steget blir att de hamnar i kön till specialistpsykiatrin med allt som kanske följer därav.
Annika Strandhäll (S):
Det är mycket intressant i detta. En fråga man kan ställa sig är: Vad är normalt? Man kan fundera över vårt samhälle i dag och framför allt det faktum att unga i så mycket större utsträckning mår dåligt i dag. Är det för att vi smalnar in vad som är normalt?
Det finns till exempel via sociala medier en helt annan möjlighet att jämföra sig med andra och kunna förhålla sig till hur man ska vara och hur det ska vara för att det ska vara normalt. Jag vill återkomma till det som Margareta Larsson inledde sitt inlägg med.
Varför hörs det faktum inte mer i kammaren att vi har en nivå på suicid i Sverige som ligger där den ligger? Trots att vi sedan början av 1990-talet har haft en snabbt ökande psykisk ohälsa i samhället i stort finns det alltjämt en väldigt stor stigmatisering kring dessa frågor.
Många upplever sig obekväma med att debattera och diskutera dem, och ibland kan andra frågor upplevas vara enklare. Jag vet att jag i en tidigare interpellationsdebatt vi har haft har berättat lite grann om de satsningar som regeringen gör för att förbättra det suicidförebyggande arbetet. Folkhälsomyndigheten har nu ett nationellt samordningsuppdrag.
Det handlar om att samordna de ideella aktörer som finns på området och att bistå med kunskap och stöd till de verksamheter som finns runt om i kommuner och landsting. Det ska bli väldigt spännande att följa det. Vi har också ökat resurserna för det arbetet.
Det här är en debatt som kommer att fortsätta under lång tid. Vi har under tidsperioden skjutit till ganska mycket medel. I de överenskommelser som finns om hur de medlen fördelas i kommuner och landsting står lite mer exakt vad resurserna ska gå till.
Vi har också uppföljningsuppdrag kopplat till det så att vi ska se att vi får resultat av de investeringar som vi gör. Framför allt ligger vi ändå ganska rätt när vi talar om att det handlar om att förbättra det förebyggande arbetet. Det handlar om att fånga tidiga signaler och se till att vi har en fungerande första linje i psykiatri för både barn och vuxna.
Det är de satsningar vi gör på att förstärka elevhälsan. Där tror jag att vi kommer att behöva gå vidare och göra ännu mer, om man ska vara riktigt ärlig. Det gäller att successivt se till att vi använder oss av den mest aktuella kunskap som finns inom området och att den tillämpas av dem som arbetar professionellt i dessa verksamheter.
Kompetensfrågan är en central fråga och hur vi ser till att det blir mer attraktivt att arbeta i verksamheterna. Jag stannar där.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Margareta Larsson, för en bra och viktig debatt! Den kommer säkert att fortsätta på olika sätt.
Inte minst inom psykiatrin behöver vi ha ett betydligt mer personcentrerat behandlingssätt relativt människor där människor på ett annat sätt än i dag får vara en del i att utforma den behandling de bäst behöver utifrån sina individuella behov. Vi behöver ha ett tydligt patientperspektiv i dessa verksamheter.
Jag ser trots allt framför mig att de resurser vi nu skjuter till för att utveckla psykiatrin i Sverige är resurser som verkligen behövs med tanke på hur behoven ser ut. Jag är ganska övertygad om att de kommer att komma väl till pass. Inom psykiatrin som inom annan hälso- och sjukvårdsverksamhet i Sverige har vi viktiga kompetensfrågor framöver när det handlar om kompetensförsörjningen.
Det gäller att klara den och öka attraktiviteten i att arbeta i psykiatrin och modernisera behandlingsmetoderna så att det ska kännas mer attraktivt för dem som söker sig till och vill arbeta i verksamheterna. Tack för en bra debatt.