KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Lillemets (MP):
Det är bra att regeringen inte vill ha synpunkter på hur utbildningen vid enskilda universitet genomförs. Men trots detta har regeringen haft synpunkter på både vilka lärosäten som ska växa och krympa och vilka utbildningsområden som ska prioriteras. De ingreppen i autonomin är betydligt större än att uttrycka en tydlig ambition om att modernisera det svenska universitetsväsendets utbildningsformer med hjälp av ny teknik.
Det intressanta är inte var forskare och lärare ska befinna sig rent geografiskt utan hur de ska kunna kopplas samman med varandra och studenterna oavsett var de befinner sig. Eftersom den digitala agendan är en strategi för att Sverige på bästa sätt ska använda digitaliseringens möjligheter och se till att statens befintliga resurser utnyttjas så bra som möjligt är det angeläget att skrivningar om högre utbildning, utifrån det jag har sagt, läggs till i dokumentet.
Det är logiskt, och det är befogat med tanke på den nära koppling som traditionellt finns mellan högre utbildning och teknikutveckling. Genom att komplettera den digitala agendan på så sätt skulle den kunna bli ett kraftfullt verktyg för att kunna utveckla högre utbildning genom modern teknik.
Jag hoppas att Anna-Karin Hatt och Digitaliseringskommissionen och för den delen också Utbildningsdepartementet ser behovet av detta - ja, jag utgår från att Utbildningsdepartementet ser behovet - och att den digitala agendan kommer att uppdateras på detta sätt.
Annika Lillemets (MP):
Jag har egentligen inga färdiga svar. Jag kanske har idéer, men det som är allra viktigast nu tycker jag är att öka medvetenheten om hur stort det här fenomenet är, så att föräldrar, elever och lärare kanske därmed kan se det och reagera på det. Jag är därför väldigt glad att vi har den här debatten nu. Det här är en demokratisk fråga.
Ska vi ha en demokrati och ska vi kunna tackla de stora problem som står framför oss, till exempel miljöutmaningen och alla andra viktiga frågor och ha ett gott samhälle i framtiden, måste vi ha medborgare som har fått en allsidig, saklig och aktuell utbildning. Man har ju kanske inte råd att köpa nya böcker heller när det finns för lite pengar. Självklart är det viktigt med it, men självklart är det också viktigt med böcker och allting sådant.
Man får inte bara förlita sig på att söka på nätet. Det är en risk även med det. Man kan inte säga åt eleverna att forska och använda vilka källor som helst, utan man måste också ha en del läroböcker. Jag menar att vi i riksdag och regering har ett ansvar att försöka se till att vi har regelverk som inte uppmuntrar till kortsiktiga besparingar på utbildning. Det står nämligen hela samhället dyrt på sikt.
Läromedel är kanske lätt att spara in på när man behöver vinst eller när man behöver få budgeten att gå ihop. Det är verkligen värt att fundera på. Det är också viktigt att inte urvattna läromedelsbegreppet. Det är som sagt viktigt att söka information på internet, men det kan inte ersätta läroböcker och andra mer faktagranskade läromedel. Jag vill naturligtvis inte heller ha censur; jag har ett mycket stort förtroende för lärarna. Men det finns många konkreta saker vi kanske skulle kunna göra.
Varför ska inte skolorna kunna ha en läromedelspolicy att redovisa på hemsidor, så att föräldrar och elever kan välja? Det finns säkert saker att diskutera, och det hoppas jag att vi kan göra framöver.
Annika Lillemets (MP):
Först vill jag tacka migrationsministern för svaret på min fråga. Jag är djupt oroad över att människor deporteras från Sverige till länder som Iran, där de till och med riskerar dödsstraff. Jag beklagar därför att migrationsministern inte anser att han behöver agera för att stärka skyddet för dem som söker asyl i Sverige. Mänskliga rättigheter kränks grovt och systematiskt i Iran.
Människor, även minderåriga, döms till grymma, omänskliga och förnedrande straff, även till döden. Amnesty International rapporterar att Iran är det land i världen som avrättar flest människor näst efter Kina. Amnestys årliga rapporter beskriver systematisk diskriminering av kvinnor, homosexuella, etniska och religiösa minoriteter, godtyckliga fängslanden, tortyr och förtryck i Iran.
Den som är politiskt aktiv i Iran riskerar liv och frihet, och det har de senaste åren blivit allt värre. Utrikesdepartementets beskrivning av läget i Iran bekräftar denna bild. Migrationsverket har nyligen uppdaterat sina riktlinjer för verkställighet till Iran. Man konstaterar att säkerhetssituationen för oppositionella och minoritetsgrupper har försämrats efter presidentvalet i juni 2009.
En förfärande och lång lista på övergrepp mot olika grupper och individer redovisas. Migrationsverket påtalar också att "Irans kapacitet att övervaka och kontrollera dissidenters aktiviteter på Internet har kontinuerligt ökat under de senaste åren" och att "iranska myndigheter bedöms lägga ned påfallande stora resurser på att bevaka och kartlägga iraniers förehavanden utomlands".
Enligt den svenska utlänningslagen har flyktingar och skyddsbehövande i övrigt rätt till uppehållstillstånd i Sverige. Skyddsbehövande är man enligt lagen om man "straffas med döden eller att utsättas för kroppsstraff, tortyr eller annan omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning" eller om man "behöver skydd på grund av en yttre eller inre väpnad konflikt eller på grund av andra svåra motsättningar i hemlandet känner välgrundad fruktan att utsättas för allvarliga övergrepp".
Enligt internationell rätt och EU-rätt får människor inte tvingas tillbaka till ett område där de har en välgrundad fruktan för att utsättas för detta. Migrationsministern säger att han inte har någon anledning att tvivla på att svenska myndigheter och domstolar prövar asylansökningar och överklaganden för uppehållstillstånd i Sverige i överensstämmelse med de grunder som finns i den svenska utlänningslagen. Men trots riskerna utvisas människor från Sverige till Iran.
Enligt Migrationsverkets statistik tvingades 24 personer tillbaka till Iran 2009, 31 personer 2010 och hittills i år 35 personer. Därtill kommer alla de som lever här i fruktan för att tvingas tillbaka.
Jag undrar hur migrationsministern tycker att detta rimmar med den goda grundtanken i lagen och om ministern fortfarande tycker att han inget mer behöver göra för att stärka skyddet för asylsökande mot bakgrund av detta. Enkelt uttryckt: Är ministern verkligen trygg med att människor deporteras till Iran när riskerna för dem som tvingas tillbaka är så stora?
Annika Lillemets (MP):
Låt oss titta på verkligheten. Hur fungerar det egentligen? Väl medveten om att, som migrationsministern påpekade, regering och riksdag inte får ingripa i myndighetsutövning eller påverka enskilda ärenden och mål vill jag med det uttryckliga medgivandet av personen i fråga ändå nämna ett, inte minst i medierna, uppmärksammat fall för att ge ett exempel på vad det verkligen är vi talar om i dag, medmänniskor i nöd.
Ali Mansouri, 28 år gammal, sitter sedan augusti frihetsberövad i ett förvar i Märsta. Han berättar att han tillhör en etnisk minoritet, har varit politiskt aktiv, fängslats och torterats under två och en halv månad men sedan lyckats fly till Sverige. Ali fruktar för sitt liv om han tvingas tillbaka till Iran. Ändå riskerar han att utvisas dit.
Svenska myndigheter har redan försökt tvinga honom till Iran två gånger, men utvisningarna stoppades av medmänniskor, första gången på Arlanda och andra gången på flygplanet från Amsterdam där medpassagerarna bokstavligen stod upp för honom. Ali är tyvärr en av många som, menar jag, lever i ytterst välgrundad fruktan. Ännu ett exempel är de asylsökande kurder som Jabar Amin nyss nämnde i sitt anförande.
De har flytt den iranska regimens förtryck och övergrepp och protesterar nu i ett tält mot beslutet att deportera dem till Iran. Den kurdiska minoriteten är mycket utsatt i Iran. De flesta personerna i tältet har varit eller är politiskt aktiva och vissa tillhör minoritetsreligioner. Flera av dem har familj och barn som har levt hela eller större delen av sitt liv i Sverige. Det var så här det blev.
De här människorna lever med välgrundad fruktan för att utvisas till livsfara. Sverige har haft ett gott anseende som en fristad för dem som tvingas fly undan förtryck och förföljelse, men nu börjar vi tumma på den principen. Sverige är det land som har blivit fällt flest gånger av FN:s tortyrkommitté för att ha tvingat tillbaka människor som riskerar tortyr.
Förra året fastslog Europadomstolen att Sveriges utvisning av en iranier stod i strid med artikel 3 i den europeiska konventionen om mänskliga rättigheter. FN:s flyktingorgan, UNHCR, har i rapporten Kvalitet i svensk asylprövning granskat Migrationsverkets arbete. Det får stark kritik på flera viktiga områden. Ett tungt exempel enligt granskningen är att många tortyroffer bemöttes på ett bristfälligt sätt.
Ibland togs inte hänsyn till att personer som har torterats ofta har svårt att minnas vad de har utsatts för. De blir därför misstrodda och inte bedömda som trovärdiga. Att utstå kritik så många gånger från så tunga instanser är mycket allvarligt. Regeringen borde vara bekymrad över detta och ändra sin politik i stället för att låtsas som om inget har hänt. Verkligheten visar ju att människor drabbas och att något måste göras.
Mot bakgrund av detta undrar jag om migrationsministern fortfarande vidhåller att han inte tänker ompröva sin inställning att inte agera för att skyddet för asylsökande i Sverige ska förbättras i verkligheten.
Annika Lillemets (MP):
Naturligtvis ska vi inte fälla domar. Jag ville ge ett exempel, som jag också underströk, för att visa vad det egentligen handlar om, vad det är de här lagarna hanterar. Det handlar om människor. Det vill jag vara väldigt tydlig med. Jag vill ställa min fråga en tredje gång. Tycker ministern att det är rimligt att människor skickas tillbaka till Iran om de har sökt politisk asyl i Sverige?
Min poäng är att självklart har alla ansvar för att stå upp för medmänsklighet, så även migrationsministern. Allt fler tar också ställning när de får veta att asylsökande utsätts för fara genom att tvingas tillbaka. Fler än 65 000 personer har skrivit under en namninsamling och kräver att deportationer till Iran stoppas. Den överlämnades till Migrationsverket i onsdags. Politik är att vilja.
Om vi har en bra lag som i praktiken inte följs krävs förändring. Även om det är Migrationsverket och domstolarna som ska tolka lagen är migrationsministern inte maktlös. Ministern kan ta initiativ till att förtydliga lagen när den inte tillämpas som det var tänkt. Det handlar om medmänsklighet och solidaritet, och det handlar om att ta ansvar för utsatta människor.
Det handlar om liv och död, att inte chansa på att deportera medmänniskor till ovissa och farliga öden, att i värsta fall skicka dem i döden. Jag vill att Sverige ska vara en fristad för skyddsbehövande, och jag vill att Sverige ska vara mänskligt, generöst och solidariskt. Låt oss se till att det blir så för alla och vidta de åtgärder som krävs.
Annika Lillemets (MP):
Självklart ska man sträva efter att minimera antalet överlämningar. De kommer säkert att fungera. Alla är professionella och duktiga, men det blir ändå ett ökat moment av osäkerhet. Det är inte jag som säger det utan det framgår av utredningarna och människor som kan detta bättre än jag.
Man ska minimera antalet kockar för att soppan ska bli bra. Därför är det olyckligt med en splittring. Jag ser också problem om någon inte klarar av att uppfylla sitt kontrakt. Vad gör vi då? Ska det hela skötas med hjälp av vite? Hur många flygledare ska sitta standby om något händer? Vilken redundans ska vi ha?
Vem ska betala den, om kommuner som nu subventionerar flygplatser ska spara pengar? Då förlorar vi skattepengar på annat håll. Har Edward Riedl tänkt att flygresenärerna ska betala? I så fall på vilket sätt? Vi tycker att det är rimligt att varje transportslag bär sina egna kostnader.
Vi här i kammaren råder inte över hur olika kommuner väljer att spendera sina skattepengar. Vi hoppas naturligtvis att de gör det klokt och väljer att satsa på miljövänliga transporter och välfärd i stället för att subventionera flygplatser som inte klarar sig på marknadens villkor.
Annika Lillemets (MP):
Först var det frågan om överlämningarna. Om man sitter i samma rum i ett samfällt TMA-område blir det lättare än om man sitter på olika håll med olika arbetsgivare. Så är det utan tvivel. Det är inte jag som har hittat på detta, utan det är de som kan verksamheten bättre än jag som varnar. Vi ska undvika fragmentisering.
Det är inte ett lämpligt område för en marknad. Vad händer med flygplatserna? Det är upp till kommunerna. Vad vill de satsa sina pengar på? Så är det, helt enkelt. Det är inte något som vi bestämmer här i kammaren. Varje transportslag ska bära sina egna kostnader. Vi är inte beredda att sälja ut ett fungerande system för kortsiktiga vinster i kommuner.
Jag skulle vilja veta hur Edward Riedl ställer sig till samordningen med försvaret. Nu vet jag inte om han kan svara. Det kan han inte svara på. Det var synd. Jag hade gärna velat veta. Men det kanske någon av hans allianskamrater kommer att utveckla närmare.
Annika Lillemets (MP):
Först vill jag tacka infrastrukturministern för svaret på mina frågor. Jag har ställt dem därför att jag vill försäkra mig om att Trafikverket ICT, som är en mycket värdefull och användbar tillgång för Sverige, verkligen kommer till bästa nytta för samhället. Det är bra att planerna på att sälja ut Trafikverket ICT nu skrinlagts.
Vem som äger och har kontroll över en av landets största, mest heltäckande och operatörsneutrala fiberinfrastrukturer har nämligen stor betydelse. Trafikverket har nu valt att lägga ned resultatenheten Trafikverket ICT och bilda en ny resultatenhet med tydlig inriktning på att leverera till Trafikverket.
Att uppfylla det behov av kapacitet som andra myndigheter, telekomoperatörer och medborgare har kommer i andra hand. Eventuell överkapacitet ska fortfarande vara tillgänglig för dessa. Men hur länge finns det överkapacitet om det bara är Trafikverkets behov som ska styra utveckling av och investeringar i nätet? Det är där jag ser en fara med den strategi som Trafikverket valt.
Det finns inget motsatsförhållande mellan att säkerställa Trafikverkets behov, och då särskilt järnvägstrafikens funktion, och att säkerställa de kapacitetsbehov som marknaden har för att nå sina och bredbandsstrategins mål. I alla fibernät, utom givetvis försvarets, delar flera kunder på kapaciteten. Låt mig ge ett exempel på vilka möjligheter och fördelar det kan ge att uppfylla även externa kunders behov. SVT och Comhem använder båda Trafikverkets nät.
SVT:s trafik påverkar inte Comhems trafik och Comhems trafik påverkar inte Trafikverkets trafik i någon negativ bemärkelse. Alla får plats utan att störa varandra. Tvärtom har de alla glädje av att samsas i nätet. Det blir billigare då det är fler som delar på kostnaden för underhåll och uppgraderingar, vilket i slutändan förstås även gynnar deras kunder, vi skattebetalare, medborgare.
Det är bland annat den senaste affären med Comhem som gör det möjligt för Trafikverket att uppgradera sitt våglängdsnät till en betydligt bättre teknisk plattform. Det är en plattform som dessutom ger nätet en betydande tillgänglighetsökning, vilket till exempel innebär 50 millisekunder för att hitta en ny väg om en fiber- eller annan utrustning fallerar.
Detta medför att även järnvägens datortrafik blir säkrare, vilket alla resenärer har glädje av. Denna förbättring hade inte blivit av, i alla fall inte nu, om det bara varit Trafikverkets behov som skulle styra.
Detta är ett exempel som bekräftar det som Myndigheten för samhällsskydd och beredskap uttalade i sin utredning 2010, där man ser ett behov av externa kunder då det främst är de som driver utveckling mot den senaste tekniken, inte de offentliga. Jag känner alltså en stor oro för att teknikutvecklingen riskerar att hämmas.
Men inte nog med det, jag är också orolig för att om det enbart är Trafikverkets behov som får styra finns risken att det inte blir någon överkapacitet för marknaden, och då hämmas konkurrensen på stamnätsfibern. Accessnäten är redan reglerade. Ska även stamnätsmarknaden regleras? Nej, det är en uppenbar risk om ett av de få operatörsneutrala nät vi har inte längre finns tillgängligt.
Annika Lillemets (MP):
Den nya resultatenheten har alltså tydlig inriktning på att leverera till Trafikverket. Att uppfylla de behov av kapacitet som andra myndigheter, telekomoperatörer och medborgare har kommer då i andra hand. Det är därför jag är orolig och lyfter upp denna fråga.
Det är viktigt och bra att infrastrukturministern och it-ministern talar med varandra och samordnar regleringsbreven, men även försvarsministern borde ha ett ord med i laget. Det råder ingen tvekan om att fibernätet är av yttersta vikt för samhället.
Det måste förvaltas och utvecklas som resurs för både Trafikverket och övriga samhället. Det är regeringens uppgift att tydliggöra detta i uppdraget till myndigheten Trafikverket eller att lösa det på annat sätt. I gårdagens riksdagsdebatt om infrastruktur sade Göran Lindell från Centerpartiet att det femte transportslaget it är viktigt. Det är vi överens om. Säkert är vi också överens om att det inte får vara underordnat de andra trafikslagen.
Om det digitala transportslaget inte fungerar slår det ofta hårdare mot samhället och enskilda medborgare än om övriga transportslag fallerar. Vad händer om det inte går att ringa 112? Vad händer om trygghetslarmen inte fungerar? Vad händer om betalsystemen inte fungerar och folk inte kan ta ut pengar? Vad händer om barnbidrag och löner inte kan betalas ut? Vad händer om polisen inte kan göra sitt arbete?
I krislägen är det mycket säkrare att statliga myndigheter har kontroll över kommunikationsinfrastrukturen än om detta ansvar lagts ut på kontrakt till någon extern operatör. Då kan man styra på annat sätt än med vite i händelse av kris, för vad hjälper vite om ambulansen inte kommer? Jag kommer att fortsätta bevaka detta noga, och jag hoppas att det blir bra direktiv till Trafikverket.
Låt mig till sist önska god jul och gott nytt år.
Annika Lillemets (MP):
Låt mig sammanfatta mitt budskap och min uppmaning till regeringen. Vi har två statliga utredningar som visar på att statens kommunikationsinfrastruktur är viktig ur både sårbarhets- och säkerhetssynpunkt och för bredbandsutbyggnad och fungerande it- och telekommarknad. Jag vill särskilt framhålla det som Åke Hedén slår fast i sin utredning, att driftsäkerheten i järnvägstransportsystemet inte äventyras för att fler nyttjar nätet.
Det är snarare tvärtom, då andra stora användare bidrar till teknikutveckling som även kommer staten till godo. Detta påpekas även i MSB:s utredning som jag tidigare hänvisat till. Om fler får vara med i statens nät blir det en vinna-vinna-lösning både för det offentliga och det privata eller kanske snarare en vinna-vinna-vinna-lösning för staten, näringslivet och de enskilda individerna.
I det svar som ministern lämnat uttrycker hon att Trafikverket i dag har en viktig roll som operatörsneutral leverantör av bredbandskapacitet till den svenska marknaden och att "dessa förhållanden gäller fortsatt". Men för att det sistnämnda inte ska stanna vid en from förhoppning måste regeringen ta sitt ansvar för helheten som vi nu diskuterat, för samhällsuppdraget.
En rimlig och, som jag ser det, nödvändig åtgärd från regeringen borde därför vara att säkerställa samhällets och marknadens behov genom att förändra och förtydliga styrningen av statens fiberinfrastruktur. Så kan vi undvika monopol och regleringar och se till att utnyttja de tillgångar vi redan har till bästa möjliga samhällsnytta. Fru talman och Catharina Elmsäter-Svärd! Låt oss undvika att ett it-haveri blir ett samhällshaveri.
Annika Lillemets (MP):
Tack så mycket för svaret. Tyvärr är jag inte så väldigt mycket klokare på vad infrastrukturministern kommer att göra helt konkret till exempel vad gäller att satsa på parallell utbyggnad. Jag skulle vara väldigt glad för ett mer klart besked om det och om det är någonting som infrastrukturministern ser är rimligt och möjligt framöver.
Faktum kvarstår att experterna säger att det inte skulle behöva ta så lång tid som elva år att bygga när väl planeringen är klar. Det är gott och väl med en effektivare och snabbare planeringsprocess. Men elva år är lång tid för att bygga. Jag hoppas att den tiden blir kortare.
Jag hoppas också att vi kan utgå från att planen på att blanda långsam godstrafik med snabbare trafik på Ostlänken inte är något som infrastrukturministern är intresserad av. Det framgår också tydligt i de utredningar som har gjorts att det inte är någon bra idé.
Om Ostlänken ska vara dimensionerad även för tungt gods talar vi sannolikt om en ny järnvägsutredning, och då talar vi kanske om tre år till. Det är verkligen någonting vi vill undvika. Ostlänken är för viktig att dras i långbänk. Vi är många som väntar otåligt.
Jag vill verkligen vädja till Catharina Elmsäter-Svärd att göra allt hon kan och prioritera att snabba på processen.
Annika Lillemets (MP):
Det är bra att Sverige agerar i internationella forum och att vi ger humanitärt bistånd. Men Sverige skulle kunna ta en mer offensiv roll i den svåra och känsliga processen att nå en politisk lösning för att få stopp på kriget i Syrien. Den europeiska utrikespolitiken är vår utrikespolitik, har utrikesministern sagt.
Han fortsätter i 2011 års utrikespolitiska deklaration: "I en tid när andra medlemsstater möter stora inhemska problem har vårt land kraft att ta ett vidare ansvar för att flytta fram de europeiska positionerna." Det är dags att leva upp till det i detta sammanhang, menar jag.
Nu behöver Carl Bildt träda fram och till fullo dra nytta av sina internationella nätverk som utrikesminister och tidigare statsminister, inte minst för att sätta press på nyckelspelaren Ryssland, som vi har talat om tidigare. När nu EU:s utrikespolitik inte är kristallklar och enad borde det för Sverige finnas ett utrymme för en mer självständig svensk utrikespolitik likaväl som för andra större EU-länder. Inte har väl den svenska utrikespolitiken avstannat?
Vi ska väl inte sitta på åskådarläktaren och titta på när de stora länderna som Frankrike och Storbritannien dikterar villkoren? Det var väl inte det vi ville uppnå med vårt EU-medlemskap? Sverige ska inte bara vara ett EU-land i mängden. Det spelar roll vad Sverige tycker och vad vi driver för politik. Nu när så många röster hörs för ökad beväpning från olika håll behövs det mer än någonsin starka röster för en fredspolitik.
Där ska Sverige vara en riktigt klar och tydlig röst för fredspolitik.