KBLab/rixvox huggingface dataset:
Pernilla Zethraeus (V):
Jag kan kosta på mig en viss entusiasm över SBU:s initiativ - det är ändå ett steg framåt - och över initiativet att rensa upp i diagnosdjungeln och försöka skapa ökad klarhet för de åtgärder som behövs.
Vi kan känna oro för att man inte samtidigt är beredd att koppla ett politiskt grepp om frågan som är så starkt att man kan garantera att den här gruppen får ett värdigt bemötande, får tillgång till de behandlingsmetoder som finns i andra länder och att man i Sverige på ett annat sätt än vad man har gjort följer den internationella forskningen.
När det gäller diagnostisering förekommer det en sammanblandning av diagnos enligt den korrekta klassningskoden med allmän trötthet och mer psykosomatiskt betingade diagnoser. Det gör att man får en grupp som är heterogen. Gruppen är egentligen inte heterogen och ska inte vara det. Det här är en specifik sjukdom.
Socialministern säger att regeringen ska titta på gåtan bakom detta och att vi har problem så länge man inte har löst gåtan. Inom cancerforskningen och inom astma- och allergivården känner man inte till orsaken bakom sjukdomarna.
Man har ändå gjort en ganska framgångsrik forskning och framgångsrika vårdinsatser när det gäller symtomlindring, bot och hur man bemöter patienter som är kroniskt sjuka. Här tror jag att det finns en del att lära för den här diagnosgruppen också. Det finns mycket att göra även om man inte känner till orsaken.
Pernilla Zethraeus (V):
Det är rätt att kritiken spiller över på den gamla majoriteten. Vänsterpartiet satt inte i regeringen men samarbetade naturligtvis med den.
Signalerna om bristande rättssäkerhet - att människor friskskrivs mot läkarintyg, mot läkarutlåtanden och mot egna uppgifter om att de inte kan arbeta - har kommit på senare år, i kölvattnet av den hårdnande attityden, fuskdebatten och uppstramningen.
En kvinna som har skrivit ett desperat brev till politiker är elallergiker och överkänslig mot amalgam. Hon har varit sjukskriven i omgångar sedan 2000. Hon har nu ställts helt utan försörjning av både försäkringskassa och socialtjänst. De anser att hennes sjukdomar inte finns. Här ser vi också ett exempel på en glidande praxis i dag.
Allt oftare underkänns sjukdomar som man anser inte kan styrkas medicinskt, det vill säga de syns inte i enkla blodprov. En annan kvinna har nekats sjukpenning därför att hennes sjukdom, också elöverkänslighet, har ifrågasatts av Försäkringskassan. De medicinska orsakerna är oklara och inte vetenskapligt underbyggda, anser Försäkringskassan.
Det här resonemanget har dock underkänts av länsrätten, som fastslagit att kvinnan även fortsättningsvis ska beviljas hel sjukpenning. Man menar att det inte går att värdera en diagnos och därmed automatiskt koppla ihop den med arbetsförmågan. Såsom kassan har resonerat går det inte att resonera. Det här visar på en tendens.
Vi ser oftare att kvinnor med komplexa sjukdomstillstånd som inte går att verifiera med hjälp av enkla provsvar ofta underkänns. Det finns också exempel där den nedsatta arbetsförmågan har varit solklar, borde ha varit det för alla inblandade, men där Försäkringskassan ändå har bedömt att den sjuka har haft arbetsförmåga kvar.
Det gällde elektrikern med en nyopererad axel som fick order av sin läkare att inte röra sig ur fläcken på flera månader men som av Försäkringskassan bedömdes kunna jobba deltid. Det gällde byggnadsarbetaren som hade ramlat och fått en spricka i revbenen men ändå bedömdes ha arbetsförmåga kvar. Det finns sådana solklara exempel. Känslan är att det har ökat i kölvattnet av jakten på fuskare.
Den nollvision som statsrådet talar om får inte vara bara en vision. Det här är en grundläggande fråga om rättssäkerhet. De desperata människor som skriver brev till oss politiker är människor som inte vet hur de ska kunna köpa mat i morgon. Det är människor som inte kan betala sina räkningar, som inte har någon som helst försörjning. Ett enda sådant fall är ett fall för mycket.
Jag vill än en gång tacka för att statsrådet ändå skriver under på principen att en rättssäker sjukförsäkring är av största vikt. Jag hoppas på konkreta åtgärder i positiv riktning.
Pernilla Zethraeus (V):
Nej, men risken är att pendeln slår över åt andra hållet just nu och att alla ska rehabiliteras tillbaka till arbete oavsett om det är möjligt eller inte. Det finns människor som är så sjuka att de aldrig mer kommer att kunna arbeta i hela sitt liv. Även sådana människor får nu lappar i brevlådan om att de ska in i rehabiliteringsprojekt, att de ska utredas eller att deras arbetsförmåga ska prövas.
Det är en väldig rädsla som breder ut sig bland dessa människor. Hos många sjuka håller det på att krypa in en känsla innanför skinnet av att de inte längre kan lita på att de får sjukpenning den dag de behöver det eller att de kan behålla sin sjukpenning eller sjukersättning trots att de vet att de aldrig mer kommer att kunna arbeta.
Det är det som håller på att hända i kölvattnet av ambitionen att jaga fuskare och att rehabilitera fler, och också att åstadkomma en förbättrad rehabilitering, vilket också behöver göras. Det är därför jag skulle vilja höja ett varningens finger för den pendeleffekt som nu håller på att uppstå, att alla ska tillbaka i arbete, att det ska ske till vilket pris som helst och att vi håller på att få betala ett mycket högt pris för den saken.
Jag noterar att statsrådet menar att det är skrämmande om vi skulle tala om diagnoser och utifrån dem värdera arbetsförmågan. Det är bra att Cristina Husmark Pehrsson fastslår den principen. Det är nämligen tyvärr precis det Försäkringskassan har gjort.
Det är sådana fall som nu har underkänts i en länsrättsdom, där man helt enkelt säger att en viss diagnos inte går att styrka medicinskt eller att det inte finns vetenskapligt underlag för en diagnos. Därmed säger man automatiskt att den sjuke är fullt arbetsför. Så kan man inte resonera i ett rättssäkert samhälle.
Anders Ygeman (S):
Tack, justitieministern för svaret! Jag blir ändå lite förundrad. Tycker Beatrice Ask alltså att det här är en god ordning, att det fungerar väl? Bland justitieministerns regeringskamrater växer ju oron för hur det här systemet fungerar. Folkpartiets partisekreterare har i tv krävt en ändring, och Centerpartiet har krävt ändringar.
I princip alla partier utom Moderaterna vill att det ska lagregleras i den här frågan. När justitieministern säger att det är en väl fungerande ordning att ha frivilliga överenskommelser betyder det att ett enda parti, nämligen det enda partiet som är beroende av storföretag och stora privata finansiärer, kan blockera öppenheten kring partibidragen.
Den hemliga insamlingsstiftelsen Tornet gav förra året 11 miljoner kronor till Moderaterna och deras valkampanj. Jag antar att beloppet är större i år. Totalt var det förra året över 17 miljoner kronor som kom från företag. Jag utgår från att de här privatpersonerna och de här företagen kräver någon form av motprestation för sin gåva.
De som är med och bidrar med 11 miljoner till Tornet får komma hit till riksdagen och i riksdagens lokaler träffa partiledaren och numera statsministern Fredrik Reinfeldt och andra ledande moderata politiker för att få inflytande över den moderata politiken. Det är alltså ett sätt för den i samhället som har mycket pengar eller som har ett stort företag att betala för inflytande när det gäller sådant som sedan Beatrice Ask och Fredrik Reinfeldt ska verkställa.
Det är till och med så att bara bidragen från stiftelsen Tornet utgör dubbelt så mycket som intäkterna från medlemsavgifter - det normala inflytandet i ett demokratiskt parti. Man kan naturligtvis fråga varför Tornet inte nämns i den moderata årsredovisningen när det är fråga om en av Moderaternas viktigaste intäktskällor.
Man kan fundera över den argumentation som justitieministern för fram, alltså att en lagreglering av sättet att samla in pengar skulle strida mot föreningsfriheten och åsiktsfriheten. En reglering här finns i de flesta andra länder. Menar justitieministern att man exempelvis i USA inte har åsiktsfrihet och föreningsfrihet eftersom de har kontrollagar av den här typen?
Det är i så fall ett ganska anmärkningsvärt påstående. Återigen vill jag fråga justitieministern om hon tycker att de länder som har den typ av kontrollagstiftning som hon vänder sig mot inte har åsiktsfrihet och inte har föreningsfrihet. Det måste ju bli slutsatsen av det här resonemanget.
Och tycker justitieministern att det är rimligt att det enda partiet som har gjort sig beroende av storföretag och miljonärer för att bedriva sin valrörelse ska kunna blockera alla andra partiers krav på öppenhet?
Anders Ygeman (S):
Först några allmänna reflexioner. Det är inte bara i partivalen det här är viktigt även om det är den fråga som vi främst diskuterar nu. I EMU-omröstningen mottog den ena sidan en enorm mängd medel från privata och juridiska personer som inte redovisades någonstans.
Man kan tänka sig andra sådana politiska situationer där det blir David mot Goliat och där vi som medborgare inte vet vilka intressen det är som drivs och vilka ekonomiska intressen som står bakom. Det är något slags innehållsförteckning eller VDN-deklaration som behövs. Carl B Hamilton har fel om de socialdemokratiska bidragen - vi redovisar öppet varje krona vi får till vårt parti.
Vi är lite brända av modellen av partisekreterarsamtal, som Hans Wallmark tar upp. Folkpartiet kallade till sådana partisekreterarsamtal för att reda ut allt som kunde vara om mejl och datorer i valrörelsen tre dagar efter det att Folkpartiets partisekreterare hade fått vetskap om att Folkpartiet regelmässigt hade brutit sig in i våra datorsystem. Då blir det lite märkligt att det ska vara modellen.
Ni sitter här och tiger, och så ska vi lita på att nästa gång en moderat eller folkpartistisk partisekreterare kommer hit ska han eller hon plötsligt säga sanningen. Det är inte särskilt trovärdigt. Beatrice Ask säger att det är en god ordning och att ni redovisar öppet. Jag håller i min hand Moderaternas årsredovisning. Här står inte en bokstav om er hemliga insamlingsstiftelse Tornet som har bidragit med 11 miljoner kronor.
Om öppenheten är så god, varför vågar ni inte öppet redovisa de bidrag ni får? Beatrice Ask säger att ert parti inte tar emot några bidrag från juridiska personer. Tidningen Expressen har granskat detta och kommit fram till att ni under den senaste tioårsperioden har fått närmare 60 miljoner kronor från företag och organisationer.
Så sent som 1998 mottog Moderaterna 17 miljoner kronor i täckta bidrag från organisationer och företag. Sedan säger Beatrice Ask att det är små belopp, det handlar om saker som motsvarar en vanlig kollekt. I samma Expressenartikel träder ett antal personer fram och säger att de har gett hundratusentals kronor till Moderaternas hemliga insamlingsstiftelse.
Är det att betrakta som normalbelopp i en kollekt, och i så fall, i vilken kyrka brukar Beatrice Ask ge sin kollekt? Sammanfattningsvis vill jag säga att alla länder har den här redovisningen. Det är bara ett parti som blockerar att vi ska ha denna öppna demokratiska redovisning i Sverige, och det är Moderaterna.
De redovisar inte detta öppet i sin årsredovisning och de ljuger om de bidrag som de har fått. Jag hoppas att alliansregeringens uppfattning i framtiden kommer att komma närmare den som Folkpartiet och dess partisekreterare Erik Ullenhag har redovisat. Då kan vi komma överens här i kammaren - alla partier - om att öppet redovisa de intäkter vi får från privatpersoner och företag.
Anders Ygeman (S):
Låt oss börja med föreningsfriheten. Den slås fast i Europakonventionen och är lika för de europeiska länderna. Det är ingen skillnad på den föreningsfrihet man har i Norge. Jag tycker att det är lite fräckt att påstå att exempelvis Carl B Hamilton, Folkpartiet eller Centerpartiet skulle vilja hota föreningsfriheten i Sverige bara för de vill ha en kontroll av Moderaternas bidrag.
Det är ett fräckt påstående. Jag kallade justitieministern för lögnare, och det gjorde jag på grund av den rapportering som varit i TV 4 och tidningen Expressen. Där har person efter person som ger pengar till Moderaterna trätt fram. Peter Liljeström, företaget Caligraf, berättar att företagets omfattande annonsering varit ett förtäckt partistöd.
Man skapar alltså förtäckta organisationer och hemliga stiftelser som inte tas upp i årsredovisningen och inte nämns på Moderaterna hemsida, som inte har någon egen hemsida, som inte har något telefonnummer och där man inte på något sätt kan utöva oberoende kontroll. Det är samma sak med tidningen Medborgaren. De som ger pengar, 100 000-tals kronor, inte mer än en genomsnittlig kollekt, säger Beatrice Ask, uppfattar att de ger partistöd.
Om givarna inte har förstått vad de gör, är vi alldeles säkra på att det är Moderaterna som inte har förstått det här? Eller kan det vara så enkelt att ni inte vågar stå för de pengar ni får i bidrag? Tidningen Expressen har konstaterat att det är 60 miljoner kronor som Moderaterna har tagit emot från juridiska personer. Någon måste ljuga, antingen tidningen Expressen eller Beatrice Ask.
Jag skulle önska att Beatrice Ask i alla fall kunde visa lite ödmjukhet och säga att hon ser inskränkningar i föreningsfriheten. Men hur ska vi bereda det här vidare? Hur ska vi kunna få ett öppet system som kan leva upp till de krav vi har på rättssäkerhet så att vi i fortsättningen inte ska behöva ha sådana här debatter utan kan se de svenska partistöden redovisas öppet och offentligt?
Anders Ygeman (S):
Jag ska för formens skull tacka statsrådet för svaret. Men, herr talman, jag är ärligt talad chockad och bestört över det svar vi har fått höra här i kammaren. Stockholms största verkstadsindustri läggs ned. 500 jobb försvinner. 500 jobb flyttar utomlands. Och vad gör näringsministern?
Hur agerar hon för att rädda jobben? Flygtrafiken ökar. Marknaden växer. Runtom i Europa och i världen skapas nya verksamheter av samma slag. Men näringsministern möter nedläggningen av huvudstadens största verkstadsindustri med något som närmast är att betrakta som en axelryckning: Det var ett svårt beslut på Volvo. Vi går vidare med vår politik.
Har du över huvud taget talat med de anställda på Volvo Aero i Bromma? Några av dem som hotas av arbetslöshet sitter här på läktaren. Se dem i ögonen och berätta vad du ska göra för att trygga deras jobb! Berätta för kammaren vad du ska göra för att trygga utvecklingen för Stockholms näringsliv!
Berätta för kammaren vad du ska göra för att ta deras unika kompetens till vara så att de kan fortsätta bidra till folkhushållet! I näringsministerns svar kan man läsa att Volvo Aero funderar över möjligheten att erbjuda några av dem som sägs upp jobb vid andra verksamheter i Volvo Aero.
Då kan jag berätta för näringsministern att flera av dem som jobbar på Volvo Aero i Bromma redan har varit med om en nedläggning. De var nämligen med och fick se sin verksamhet nedlagd i Arboga. De flyttade med verksamheten till Stockholm.
Nu när de jobbar i Stockholm läggs deras jobb ned och så säger man att några av er kanske kan få jobb i Trollhättan om ni för andra gången på tio år är beredda att flytta 10, 20, 30, 40 eller 50 mil bort för en osäker tillvaro. Herr talman! Näringsministerns svar är lika kristallklart som ekande kallt.
Näringsministern tänker inte vidta några åtgärder. Hon kan utlova sänkt a-kassa. Hon kan utlova böter för de arbetslösa. Men när det blir skarpt läge - när Stockholms största verkstadsindustri läggs ned - möts det med en axelryckning och inga åtgärder. Det är det enda besked näringsministern har att ge stockholmarna och de 500 anställda som hotas av uppsägning i Bromma.
Anders Ygeman (S):
Jag förstår att Maud Olofsson hellre pratar om den socialdemokratiska politiken än om regeringens brist på politik. Maud Olofsson säger att hon känner sig trygg med de åtgärder som Volvo har sagt sig vilja vidta. Jag känner mig inte trygg. Jag känner mig livrädd. 500 människor mister jobbet.
Några av dem som redan har flyttat från Arboga till Stockholm kan kanske få ett erbjudande om att flytta från Stockholm till Trollhättan - en handfull personer, kanske ett tiotal personer. 490 andra personer går ut i öppen arbetslöshet. Deras kompetens har varit viktig för det här landet och skulle kunna vara viktig för landet i en växande bransch. Runtom i Europa startas ju sådana här verksamheter upp. Varför skulle inte vi inte konkurrera med dem?
Varför skulle inte vi kunna bidra från staten med kunnande och kompetens för att utveckla den här branschen? Jag måste säga att jag känner en stor oro över Mauds trygghet. I interpellationssvaret saknas åtgärder för att rädda jobben i Bromma. 500 jobb försvinner alltså från Stockholmsregionen.
Risken finns att det här inte är slutet utan snarare början på jobbnedläggelser i Stockholm. Jag beklagar verkligen att näringsministern inte har tagit sig tid till att sätta sig in i Volvo Aero och att hon inte har tagit kontakt med de anställda eller med den löntagarkonsult som finns där. Hade hon det skulle hon ha kunnat vara med och bidra till en fungerande flygnäring även i Stockholmsregionen.
Anders Ygeman (S):
Rätt ska vara rätt. Därför tänker jag inleda med att säga att infrastrukturministern naturligtvis hade rätt siffror. Två tredjedelar av regeringens satsningar går till vägar, och en tredjedel av regeringens satsningar går till järnvägar. Jag vill också passa på att tacka ministern för svaret. Men allvarligt talat: Var är svaret? Frågan är fem rader lång.
Svaret är 4 533 tecken långt, om jag har räknat rätt, men utan svar. Det var två frågor i interpellationen. Hur stor omflyttning från väg till järnväg och kollektivtrafik bedömer statsrådet att regeringens närtidssatsning kommer att ge? Hur många ton CO2 bedömer statsrådet att regeringens närtidssatsning kommer att spara?
Ingen av de två frågorna fick sitt svar av ministern. Miljöministern och nu även kommunikationsministern har här i kammaren berömt regeringens närtidssatsning och menar att den kommer att flytta över trafik från vägar och bilar till järnväg och kollektivtrafik.
Om då fördelningen är två tredjedelar på väg och en tredjedel på järnväg måste man fråga: Är regeringens vägsatsning sällsynt dålig eftersom den inte ska ge någon effekt? Den kommer inte att ge något ökat resande och inget ökat användande av vägarna.
Är regeringens järnvägssatsning särdeles effektiv, eftersom den med bara en tredjedel av resurserna till järnvägen kommer att leda till ökat resande? Eller kan det vara så enkelt att regeringen inte har låtit de stolta klimatpolitiska målen också påverka infrastrukturpolitiken?
Kan det vara så att regeringens politik i själva verket leder till ökad biltrafik och minskad järnvägs- och kollektivtrafik? Kan det vara så att i stället för att minska utsläppen från trafiken i Sverige leder regeringens politik till att vi ökar utsläppen i Sverige? Infrastrukturministern blir svaret skyldig.
Anders Ygeman (S):
Det har sagts mig att infrastrukturminister Åsa Torstensson är det statsråd som har besvarat flest interpellationer i riksdagens kammare. Det blir därför lite märkligt om statsrådet är ofamiljärt med interpellationsinstrumentet. Jag vill för kammarprotokollets skull och för Åsa Torstensson berätta att interpellationsinstrumentet är ett sätt för riksdagen att ställa frågor till statsråden. Jag har ställt två frågor till statsrådet.
Statsrådet har nu hållit tal i åtta minuter här utan att besvara någon av de två frågorna men har under sitt fyraminuterssvar till mig lyckats ställa sju frågor till mig.
Jag lovar att jag ska försöka besvara några av de frågorna om statsrådet bemödar sig om att besvara de två frågor som jag skickade in till statsrådet för tre veckor sedan och som statsrådet inte har bemödat sig om att besvara - först skriftligen och sedan i sina anföranden.
Anders Ygeman (S):
Det ingår uppenbarligen inte i infrastrukturministerns syn på interpellationsinstrumentet att hon ska försöka besvara de frågor som interpellanterna ställer. Jag har i min interpellation ställt två frågor: Hur stor omflyttning från väg till järnväg och kollektivtrafik bedömer statsrådet att regeringens närtidssatsning kommer att ge? Hur många ton CO2 bedömer statsrådet att regeringens närtidssatsning kommer att spara?
Statsrådet har nu hållit tolv minuters anföranden i kammaren och haft tre veckor på sig att förbereda sig, och hon har inte ens försökt att besvara någon av de två frågor som jag har ställt.
Det går inte att dra någon annan slutsats av detta än att regeringens närtidssatsning leder till överflyttning från järnväg till biltrafik och från kollektivtrafik till vägar. Statsrådet har nu några minuter kvar av sin talartid, men jag kan inte debattera med statsrådet. Ägna nu den tiden åt att svara på dessa två enkla frågor!
Annars tror jag att det blir min slutsats om regeringens politik som kommer att leva kvar i lyssnarens öron.
Anders Ygeman (S):
Ja, regeringen kan hålla presskonferens och berätta hur det ska vara. Men de tål inte att det kritiseras innan man träffat dem och pratat med dem. Det tror inte jag är någon bra grund för samarbete. Andreas Carlgren säger att jag i dag har samma kritik som den jag hade i går, för en månad sedan och för ett år sedan. Det är helt riktigt.
Vi socialdemokrater har tagit IPCC-rapporten och den svenska miljörörelsen på allvar och har därmed samma nationella mål som den samlade svenska miljörörelsen, som alla miljöorganisationer: en minskning av de nationella utsläppen med 40 procent. Den ambitionen har regeringen uppenbarligen inte. Jag grundar det påståendet på Klimatberedningen där borgerligheten uttryckte 30+8, 30 procent nationellt och 8 procent internationellt. Jag har tagit mig friheten att bläddra igenom remissvaren.
Kanske borde också Andreas Carlgren göra det. Naturvårdsverket stöder glatt Andreas Carlgren och de fyra borgerliga partierna och tillstyrker det nationella målet om 30 procent i Klimatberedningen. Regeringens expertmyndighet har kanske inte förstått Klimatberedningen på samma fina sätt som Andreas Carlgren. Men jag misstänker att det finns en poäng med att uppfatta Klimatberedningen på det sätt som de allra flesta remissinstanserna gjort: att det finns ett nationellt mål och att det finns ett internationellt mål.
Jag tror också att det vore klargörande för att veta vilka åtgärder man borde ta till. Återigen: Alla svenska miljöorganisationer - dem som Andreas Carlgren säger sig vilja samla - har exakt samma uppfattning som Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet: att vi bör sätta upp målet att våra utsläpp nationellt ska minska med 40 procent.
Därutöver har vi hittills alltid velat göra lika mycket eller mer internationellt än de fyra regeringspartierna velat göra. Det stämmer att den socialdemokratiska regeringen talade om bara 25 procent, men det var före Sternrapporten och före IPCC. Det kan faktiskt med fog sägas att de kräver mer av oss än vad kunskapsläget och opinionsläget förut gjorde.