KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Det går trots allt, som jag sade i mitt svar, 10 miljoner kronor till Folkets Hus och Parker i allmän kulturverksamhet. Man får ändå se det i ett lite vidare perspektiv. Vi kan enas om att kulturbudgeten har vuxit. Det tror jag att till och med Göran Persson håller med om. Då kan det finnas skäl under åren att göra både förändringar och omprioriteringar.
Stödet Konst åt alla har utgått sedan 1977. Det är 33 år. Det kanske inte är orimligt att man ser om man kan använda de pengarna - om nu Kulturrådet anser det - till annan angelägen verksamhet. Det kan handla om jämställdhetssatsningar, om stöd till hembygdsrörelsen, om läsfrämjande eller något annat som man anser vara viktigt.
Därmed är det inte sagt att den här verksamheten och det här stödet inte har gjort nytta under de 33 år som det har funnits. Men jag tycker inte att det är orimligt att man ser över stöden och ser att verksamheterna förändras. Det gäller även den här. Det här är inte det enda. Det finns många konstföreningar. Här på riksdagen har vi en.
Det finns om jag inte missminner mig ett antal tusen konstföreningar på arbetsplatser, offentliga såväl som privata, och olika organisationer som köper in konst från aktiva konstnärer till många miljoner per år, till glädje för alla och inte minst för de konstnärer som får en möjlighet att sälja sina verk. Vi har valt att göra en del omprioriteringar.
När det gäller Kulturrådet står det dem fritt. Vi försöker ta bort öronmärkningarna för att få mer samlade stöd. Vi har gjort satsningar på allianserna, centrumbildningarna, läsfrämjande och mycket annat under den här mandatperioden. Det är nödvändigt om man ska kunna få en kulturpolitik som är i takt med sin tid.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Vi har sagt från början att vi har haft en tydlig ambition att minska detaljregleringen, och det har också uppskattats, inte bara på Statens kulturråd utan i hela kulturlivet och på de många institutioner som är anslagsberoende.
Myndigheterna måste få större möjligheter att fatta sina egna beslut, och jag måste säga att jag häpnade över den otroliga plottrighet som fanns i kulturbudgeten när jag kom in i riksdagen och kulturutskottet 2002. Det var öronmärkta medel på tusentals kronor.
Det går inte riktigt att arbeta så, utan vi måste ge myndigheterna större möjligheter att se över ett helt fält och kanske slå samman vissa anslag för att bli både effektiva och främja en utveckling. Jag har stor respekt för den ideella sektorn och har nu också ett antal dialoger, som det kallas, med företrädare för det civila samhället på olika platser i landet.
Jag ska till Malmö i morgon för den andra av dessa dialoger. Jag kan upprepa det jag sade: Efter 33 år finns det kanske skäl att se över ett bidrag. Ibland kan det ta ännu längre tid än så. Göran Persson nämnde En bok för alla som instiftades på 70-talet på den tiden man hade fasta bokpriser. Det fanns inte samma konkurrens, och böcker var relativt dyra.
En bok för alla fyllde absolut en funktion för sin tid för att göra böcker tillgängliga. Nu är inte situationen sådan längre. Bokmomsen har sänkts, men däremot ser vi möjligen andra bekymmer. Det kan handla om läsfrämjande och om pojkar som läser mindre. Vi behöver hitta nya metoder att finna dessa grupper.
Att därmed göra en omflyttning, för att återkomma till En bok för alla, och en omprioritering av de pengarna till andra verksamheter, inte bort från kulturen utan kvar i kulturen och inom läsning, tycker jag är skäligt. Man måste våga förändra.
Inget av detta hade skett om vi inte hade fått en ny regering 2006, och jag kan konstatera att de förslag som Göran Perssons vänner i det rödgröna blocket återkommer till handlar om återställare till det som var förr, ibland på 1970-talet, som exempelvis En bok för alla. Jag tycker inte att det är att främja en aktiv, modern och framåtsyftande kulturpolitik.
Återigen: Det ankommer på Statens kulturråd att se hur man vill använda pengarna till att stödja just kultur som når många.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag tillhör verkligen dem som hoppas att kulturen ska bli en valfråga och väntar nu ivrigt på att det äntligen ska komma några beslut, besked och visioner från det rödgröna blocket. Vi har hittills inte sett så mycket mer än en återgång i ett par frågor till det som rådde någon gång på 1970- eller möjligen 1980-talet. Jag har all respekt för att Göran Persson också talar om att kulturen måste nå ut till fler.
Den visionen har vi båda, även om vi kanske finner lite olika verktyg för detta. Det är därför som Skapande skola, som jag vet att Göran Persson är en varm vän av, är så otroligt viktigt för att få barn och unga ska få möta kultur och professionell kultur tidigt. Den satsning som Göran Persson nämnde här, Läs för mig, pappa, är alldeles utmärkt.
Men det är ingenting som säger att även om det har gått ut offentliga medel till en försöksverksamhet, för det var det det handlade om, så måste den löpa på i all evighet. Det kan ju finnas andra sätt att finansiera det här. Detta var någonting som jag minns drogs i gång av bland annat fackliga organisationer och En bok för alla. Man kan finna nya former när man vet att det fungerar väl. Det måste inte alltid gå via en statlig kulturbudget.
Trots allt måste jag ändå återkomma till, och det kanske jag även gör i den kommande debatt som jag och Göran Persson ska ha, de skattesänkningar som vi ju ständigt får pisk för från oppositionen. Jag tycker dock att de måste försvaras, för utan en borgerlig regering hade vi inte fått denna skattesänkning. Göran Persson kan möjligen ironisera över detta, men det är en extra månadslön per år.
Det betyder väldigt mycket, inte minst för många som kanske vill ta större del av kulturen än man tidigare kunnat göra eftersom man inte har haft råd. Nu har väldigt många fler råd att köpa böcker, att köpa konst, att gå på museer och gå på bio eller vad man vill göra. Det är jag väldigt stolt och glad över.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Göran Persson i Simrishamn har frågat mig hur jag ska agera för att skapa trygghet för kulturskaparna. Göran Persson ställer sin fråga mot bakgrund av regeringens förslag och riksdagens efterföljande beslut nyligen om att de statliga inkomstgarantierna för konstnärer successivt avvecklas till förmån för långtidsstipendier. Mina och Göran Perssons åsikter om kulturpolitiken skiljer sig ofta åt. Vi vill och tycker olika.
Det är bra och ger debatten liv och aktualitet. Debatten om utformningen av olika kulturpolitiska ordningar, i det här fallet stipendieordningarna för konstnärer, förs regelmässigt i en anda av god vilja och ömsesidig respekt. Men när Göran Persson beskriver övergången från inkomstgarantier till långtidsstipendier som "konstnärsfientlig" blir jag beklämd.
Några enkla fakta: I dag har totalt 157 personer en garanti på inkomst från staten livet ut, ca 214 000 kronor om året. Reformen innebär en successiv övergång av medel från detta gamla och återkommande kritiserade system till långtidsstipendier på fem till tio år.
Genom det kommer betydligt fler professionellt verksamma konstnärer än vad som sker i dag att få möjlighet till längre perioder av konstnärligt skapande och utveckling. Förändringen införs gradvis, vilket innebär att de 157 konstnärer som i dag har inkomstgaranti kommer att behålla densamma enligt tidigare beslut.
Att ha mod att pröva och ompröva nya idéer och gamla ordningar är helt avgörande för att upprätthålla trovärdighet och tillämplighet i kulturpolitiken. I det här fallet ersätts nu en gammal ordning med ett flexiblare och modernare stipendiesystem som dessutom ger fler konstnärer från olika konstområden möjlighet att utveckla sitt skapande. Det kan aldrig vara konstnärsfientligt.
Men vi måste även gå vidare och söka nya möjligheter och lösningar för att öka tryggheten för kulturskaparna. Vägen till ökad trygghet har sin grund i ökade möjligheter att leva av det konstnärliga arbetet. Att arbeta för större efterfrågan på konstnärliga verk och prestationer är därför helt avgörande för att skapa trygghet för kulturskaparna.
Till detta ska läggas stabila bidrags- och ersättningssystem, offentligrättsliga såväl som upphovsrättsliga, samt tydliga och balanserade trygghetssystem. Slutligen anser jag att kulturskaparnas kraft och kunskaper kan tas till vara på fler platser i samhället än vad som nu är fallet; kulturen och kulturskaparna har redan närmat sig skolan och näringslivet, och fler områden prövas.
Sammantaget vill regeringen ta till vara och utveckla kulturskaparnas villkor på ett sätt som värnar den konstnärliga friheten och skapar förutsättningar för ett rikt och nyskapande kulturliv. Det innebär också att vi kommer att våga pröva gamla sanningar för att kunna förnya och förbättra.
Detta är inriktningen på en kulturpolitik som vilar på övertygelsen om kulturskaparnas betydelse för ett starkt och mångfasetterat kulturliv i ett öppet och demokratiskt samhälle.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Denna fråga har levt länge, precis som Göran Persson säger. Jag kan konstatera att han intar två ståndpunkter samtidigt. Han säger att det kan vara bra att göra en översyn av system och möjligen förändra. Jag noterade att han sade att det kan behövas något nytt.
Samtidigt vet jag att i den förra valrörelsen var ett av de två så kallade löftena som fanns på det kulturpolitiska området från Socialdemokraterna att man skulle fördubbla antalet inkomstgarantier. Då fanns det uppenbarligen ingen önskan att se över detta. Det är bara more of the same. Detta var ett system som man uppenbarligen tyckte var bra. Jag tror att man ska vara lite försiktig när man jämför med andra länder för man får aldrig en hel bild. Det är möjligt att man i Danmark har valt system.
Men å andra sidan kanske det är någonting annat som man inte har som vi har. Det kan handla om allianser eller någonting annat. Drygt 328 miljoner går i år till konstnärer i olika statliga bidrag och ersättningar, och det är summor som har ökat.
Jag hoppas att Göran Persson inte står fast vid uttrycket "konstnärsfientligt" som det står i interpellationen, för det kan knappast anses fientligt att man använder dessa medel för att fler ska få ta del av denna ersättning i form av längre arbetsstipendier som dessutom blir pensionsgrundande. Det skulle väl snarast välkomnas.
Men jag vore tacksam om jag kan få ett återtagande av just ordet "konstnärsfientligt". Det är möjligt att Göran Persson tycker att detta system fungerar väl och att vi skulle ha haft en dialog. Jag är inte säker på att det ens i detta fall hade varit till så stor nytta med en dialog.
När vi bjöd in företrädare från bland annat Göran Perssons parti men även från de andra två partierna på den rödgröna sidan under och i samverkan med Kulturutredningen ville man inte yppa någonting. Då fanns goda möjligheter att diskutera olika frågor. Men det ville man inte göra. Vad skälet var vet jag inte.
Men man höll inne med de eventuella förslag som man hade, och någon form av öppning eller diskussion fanns tyvärr inte. Jag kan, som sagt, bara beklaga detta. Jag tycker att det är absolut på tiden att man ser över flera av dessa system. Detta är ett sådant. Och riksdagen har, precis som Göran Persson sade, både debatterat och fattat beslut i denna fråga. Det är inte ett system som alla har varit nöjda med.
Jag har träffat företrädare för denna sektor som har vittnat om att det ibland har varit problem. Ibland har man kanske inte velat ta på sig uppdrag som skulle göra att denna ersättning minskar. Det är inte ett optimalt sätt om man vill driva arbetslinjen, och det vill jag göra.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag får väl tacka för den halva pudeln att jag inte ska ta åt mig personligen vad gäller begreppet konstnärsfientlighet. Göran Persson nämnde ordet tramsig. Jag tror aldrig att jag har använt det. Det är inte ett uttryck jag brukar använda. Om jag någon gång har använt ordet tramsig ber jag verkligen om ursäkt eftersom det inte är ett uttryck jag tycker om. Nu är vi tillbaka i det gamla spåret.
Göran Persson frågar om det här har givit mer jobb. Om vi håller oss till inkomstgarantin är förhoppningen att det här kommer att ge fler uppdrag och möjligheter att leva på sitt konstnärskap. Det är precis i början av sin karriär, när man är nyutbildad, som man kan behöva stödet för att komma i gång. Det är det vi har sett.
Det är inte så att någon berövas garantin. Det är inte så att någon av de 157 som tidigare har beviljats inkomstgaranti blir av med den. Däremot ska vi successivt använda de nya medel som finns för att ge fler möjlighet till längre arbetsstipendier. Det kan inte vara konstnärsfientligt eller något som Göran Persson egentligen är emot.
Vi kan också glädja oss åt att fler och fler väljer att utbilda sig inom de kulturella och kreativa näringarna. Bosse Ringholm talade tidigare om det stora intresset för jazzmusiken. Så ser det ut på många områden. Då kan vi naturligtvis titta på hur vi finansierar kulturlivet. Jo, två tredjedelar finansierar vi själva. Det är en tredjedel offentliga bidrag.
De finansierar vi förvisso via skatten, men två tredjedelar är ett resultat av att vi själva väljer att satsa på att lyssna på musik, kanske gå en kurs, köpa konstverk, läsa böcker, se filmer och så vidare. Det är naturligtvis betydelsefullt. Det är det som också ger jobb åt konstnärerna. Göran Persson talade om att vrida klockan tillbaka.
Om vi hade gjort det, och det hade varit så illa att det inte blev en alliansregering, hade svenska folket inte fått en extra månadslön vardera att investera i kultur. De hade suttit fast i det höga skattesystem som vi hade då. Det var ett av världens absolut högsta skattesystem. Då måste jag kunna säga att det här är de extra medel vi får kvar, varav många väljer att satsa på kultur.
Samtidigt väljer fler att utbilda sig inom kultursektorn. Det är också en tro på framtiden, på de egna möjligheterna. Allt detta gynnar hela den kulturella sektorn. Det är jag också glad över.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Visst finns det skiljelinjer, Göran Persson. Konstigt vore det annars. Det är det som väljarna såg när de 2006 röstade fram en ny regering. Vi skäms inte ett ögonblick för att vi hela tiden har tyckt att sänkt skatt är en viktig fråga. Människor ska få större möjlighet att råda över sina egna intjänade pengar.
Vi skäms inte heller för att det på många områden är dags att förnya, förändra och omprioritera. Det här är ett sådant område som vi uppfattar som tämligen omodernt. Vi vill ge fler konstnärer möjlighet att komma in i systemet. Vi väntar fortfarande på den socialdemokratiska visionen och konkreta förslag. Vi har flera gånger hört att det har bildats arbetsgrupper och att det snart kommer ett förslag.
Nu är det bara tre månader kvar till valet, och vi har fortfarande inte sett något. Vi har inte sett den stora satsningen i era skuggbudgetar, vare sig det har handlat om museer eller något annat som jag har kunnat utläsa från det Göran Persson säger att han gärna hade velat se. Vi har fortfarande inte sett det. Nu börjar tiden rinna ut. Jag tror det var redan 2007-2008 som det talades om att det snart skulle komma. Det har fortfarande inte kommit.
Någon gång tidigare i våras fick vi besked om på en presskonferens att man nu hade bildat en grupp. Det börjar bli lite bråttom om väljarna ska se vad det är som De rödgröna egentligen vill göra mer än att återställa till den tid som en gång var. Den var inte bara till gagn för vare sig skattebetalare eller konstnärer.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Låt mig börja med det sista, hur skattesänkningarna berikat kulturlivet. Sänkta skatter är en frihetsreform för människor som arbetar och vill kunna använda mer av sina egna intjänade pengar till det som de själva väljer. Just kultur och fritid är den del som enligt SCB:s statistik har ökat. Så visst har det inneburit fler jobb.
Det blir kanske en del upprepningar med tanke på de föregående tre debatterna vi haft på kulturområdet. Låt oss klara av detta med museerna först. Jag har hört det där om vändkors och allt möjligt annat.
De har ökat, och de har fortsatt att öka. En del museer har tappat besökare, och det finns olika förklaringar till det. Arkitekturmuseet är kanske det mest flagranta exemplet. Därför är det också viktigt - jag kommer precis från en prisutdelning där - att de har fått ett vidgat uppdrag och bygger nya spännande utställningar i samverkan med svensk form. Publiken kommer att komma tillbaka.
Det fanns en del komplikationer med denna statistik. Det berättar också museicheferna för mig. Det var oklart vad man egentligen mätte. På Musikmuseet mätte man också dem som gick in för att ha olika former av konferenser. De skulle inte alls se på utställningar, men räknades också in i besökstalet. Det gällde också om man skulle besöka museishoppen, en utmärkt sådan, eller kanske ta en kopp kaffe eller uträtta något annat ärende.
Det var inte säkert att det gällde just utställningarna. Det är också möjligt för museerna att om de så vill ha det man kallar fri entré. Jag hävdar bestämt att det egentligen inte borde finnas något som hette det, för det ska alltid betalas av någon. "Någon" är i det här fallet folk som bor ute i landet, barn och unga och övriga. "Fri entré" riktades i huvudsak till stockholmarna.
Som stockholmare kunde jag vara glad, men bodde man i Kalmar, Simrishamn, Falun eller Gävle eller någon annanstans där den här formen av museer inte finns hade man föga glädje av detta. Vi diskuterade tidigare Nationalmuseum. De hade under den tid då det var så kallad fri entré 474 546 besökare.
I januari 2008, då det inte var så kallad fri entré, hade de 474 276 besökare. Det är ett fåtal färre. Sedan har det varit en liten dip under förra året, men det har inte undgått heller Göran Persson, tror jag, att vi haft en stor kris och att många kanske valt att vara lite försiktiga. Samtidigt är det andra museer som har ökat sina tal trots detta.
Vi ska nog inte stirra oss blinda på museistatistiken. Även Göran Persson tar upp detta med utredningar. Ja, man behöver utreda, och jag skäms inte för det när jag diskuterar med Göran Persson. Det gjorde jag inte när jag pratade om samma sak med Bosse Ringholm heller. I stort sett samtliga våra utredningar har resulterat i propositioner och förslag som också har lagts fram här på riksdagens bord.
Det är mer än man kunde säga om den föregående kulturministern, som jag tror lade fram två propositioner på kulturområdet, varav egentligen ingen gick igenom. Det är ändå han som har ställt denna interpellation.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag önskar verkligen Göran Persson detsamma. Vi delade en gemensam kulturupplevelse i förra veckan i Karlskrona med invigning av den nya utställningen Ytspänning om kalla kriget i Östersjön under tio år. Att ta del av kulturen är också ett sätt att hämta kraft. Visst är det så.
Därför uppskattar jag att Göran Persson också lyfte fram Skapande skola som ett bra sätt att ge unga tillgång till professionell kultur. Jag tyckte mig höra ordet recept. Jag hoppas att kultur på recept ska kunna bli verklighet på samma sätt som vi på många håll har motion på recept.
Jag är övertygad om att kultur inte bara innebär glädje och förnöjsamhet utan också är ett verktyg för ett bättre och hälsosamt liv och också kan motverka sjukdom.
I stället för att fördjupa mig i de skiljaktigheter som jag vet finns vill jag uttrycka min uppskattning över de fyra år som Göran Persson och jag har kunnat mötas här i kammaren men också utanför kammaren. Vi delar båda visionen att kulturen ska ta mer plats i samhället även om vi kanske ser lite olika vägar dit.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Gunilla Carlsson i Hisings Backa har frågat mig om jag kommer att verka för att samhälleligt och kulturellt värdefulla tidskrifter kommer att få fortsatt stöd. Gunilla Carlsson har också frågat vilka initiativ jag är beredd att ta för att ingen kulturtidskrift ska komma att drabbas av ett indraget stöd med mycket kort varsel. En ytterligare fråga gäller vad jag avser att göra med anledning av den förändring av det statliga stödet till kulturtidskrifter som riksdagen ska besluta om. Låt oss börja med den sista frågan.
Riksdagen har att fatta beslut om det förslag som regeringen nyligen har lämnat i propositionen Tid för kultur om att de detaljerade förordningar som i dag finns på litteratur- och kulturtidskriftsområdet ersätts av en generell förordning som gäller stöd till litteratur och kulturtidskrifter. Det säger sig självt att jag står bakom förslagen i propositionen och att jag avser att driva frågan framåt.
Det pågår just nu ett beredningsarbete inom Kulturdepartementet för att utarbeta förslag till en ny reglering där avsikten om ett förändrat stöd till kulturtidskrifter kan utvecklas. En av frågorna som uppmärksammas i detta arbete är om kravet på att en kulturtidskrift måste gå med förlust för att ha rätt till stöd bör tas bort.
Regeringen anser att ett sådant krav är omodernt, ger en rättsosäker hantering och hindrar kulturtidskrifterna från att utvecklas positivt. I kulturpropositionen har regeringen också föreslagit att hela stödet till litteratur och kulturtidskrifter görs teknikneutralt för att stödet på ett bättre sätt ska följa den tekniska utvecklingen. Med dessa förändringar skulle antalet presumtiva mottagare kraftigt öka, vilket huvudsakligen är positivt.
Stödet ska bidra till mångfald och bredd, men om stödet görs teknikneutralt och om förlusttäckningskravet tas bort samtidigt som den nuvarande definitionen står fast skulle det innebära att i princip alla tidskrifter i landet skulle kunna ansöka om statligt stöd över kulturbudgeten. Det tror jag att ingen av oss tycker är rimligt.
Stödet till kulturtidskrifter kan med fördel bli mindre detaljstyrt, mer rättssäkert och ge större möjligheter till nya kategorier av stödmottagare. Även med ett förändrat stöd i den riktning som har skisserats i kulturpropositionen kommer samhälleligt och kulturellt värdefulla kulturtidskrifter att få fortsatt statligt stöd. Det gäller förstås så länge de också lever upp till de kriterier som Kulturrådet sätter upp, bland annat om kvalitet.
Min ambition är att vi kan ha en förändrad förordning för statligt stöd till kulturtidskrifter som gäller från och med nästa vår. Statens kulturråd som ansvarar för fördelningen av stödet till kulturtidskrifterna har i så fall till uppgift att därefter göra fördelningen med utgångspunkt i de nya bestämmelserna. Det innebär att det får reella konsekvenser för stöd som beviljas från och med 2011.
Hur stödet sedan kommer att fördelas till enskilda tidskrifter kan jag förstås inte sia om. Jag vill därtill påminna om att statliga stöd är ettåriga och därmed omprövas årligen.