Johan Johansson (M):
Målet med näringspolitiken är att stärka den svenska konkurrenskraften och att skapa förutsättningar för fler jobb i fler och växande företag för att därigenom bryta utanförskapet. Här i kammaren brukar det finnas krav på stora satsningar. Ofta presenteras sådana både av allianspartierna och av oppositionen. Ibland kan man missta sig och tro att det är just stora satsningar som behövs.
Så är ibland fallet men långt ifrån alltid. Jag tänker tala om de små men avgörande satsningar som regeringen gör för att just stärka den svenska konkurrenskraften och skapa förutsättningar för fler jobb i fler och växande företag. Kunskapsekonomi är ett begrepp som lanserades på 1990-talet och något som vissa partier fortfarande slänger sig med.
Visst, kunskap är centralt i en globaliserad värld med högt konkurrenstryck. Men viktigare är hur kunskapen omsätts - därav fokus på innovationer. Förmågan att omsätta kunskap i innovationer är det centrala för att skapa välstånd i en ekonomi. Den lilla men viktiga satsningen på att utveckla indikatorer för innovation är ett exempel.
Statistiska centralbyrån tillförs 5 miljoner per år i fyra år för att i samverkan med Tillväxtverket, Tillväxtanalys och Vinnova ta fram indikatorer som kan leda till bättre beslutsunderlag, till beslutsunderlag av högre kvalitet. Jag tror att det är mycket väl använda pengar.
Väl utvecklade indikatorer kommer att vara till hjälp när det gäller att förbättra precisionen i de statliga åtgärderna. Förhoppningsvis leder det till en effektivare resursanvändning. Även i näringspolitiken borde prickskytte vara bättre än bombmattor.
För att kunna få ännu effektivare samhällslösningar, exempelvis för en väl fungerande hälsa och omsorg samt för en miljövänligare offentlig sektor, krävs det nya tag! Offentlig innovationsupphandling är ett sådant område som behöver utvecklas.
Därför tillförs Vinnova 24 miljoner kronor under 2012 och därefter 9 miljoner kronor årligen - detta för att stötta uppbyggnaden av kompetens, metod och erfarenhet avseende innovationsupphandling, som komplement till det ordinarie upphandlingsstödet. En sådan här insats handlar om att förverkliga hela Sveriges innovationspotential. Fru talman!
Oavsett om affärsidén är att starta en bowlinghall eller ett miljöteknikföretag som renar utsläppen från vår industri krävs det riskvilligt kapital. Tillgången till riskkapital är mycket viktig, särskilt i tidiga skeden. Här kan staten naturligtvis göra en insats. Men som ni kunde se i gårdagens Dagens Nyheter används inte allt statligt riskkapital.
En anledning är att statens kapital i vissa fall ska kompletteras med privat kapital. Den principen är god då de privata investerarna tillför inte bara kapital utan även kunskap. Tyvärr har Sverige alldeles för få av dessa så kallade affärsänglar som behövs i en fungerande marknadsekonomi.
Här har regeringen satt i gång ett arbete som syftar till att stärka finansieringen till företag i tidiga faser genom att se över möjligheterna att skapa en tydligare aktörsstruktur gällande riskkapitalinvesteringar. Det gäller också effektivisering av kapitalanvändningen.
Fokus är naturligtvis på att öka kundnyttan genom ett tydligare och effektivare system, på att göra det möjligt att få ut mer av systemet utan att nödvändigtvis tillföra mer kapital samt på att skapa en mer flexibel statlig organisation.
Statens roll på det näringspolitiska området ska vara att skapa generellt goda förutsättningar för företagande och utveckling, inte att ge särskilt stöd till en viss näring. Allt entreprenörskap kommer underifrån. Därför är näringsklimatet och de generella förutsättningarna så viktigt. Hela tanken med branschprogram går stick i stäv med hur man får ett mer entreprenöriellt Sverige.
Entreprenörskap kan inte planeras fram, utan det växer fram genom starka individers lust, nyfikenhet och personliga drivkrafter när det gäller att lösa viktiga problem.
Jag finner det märkligt att Socialdemokraterna inte inser detta utan tror sig kunna förutse vilka branscher som kommer att vara framtidens vinnare och att de sedan kan fostra företag som kan bli vinnande företag på en global marknad. Branschprogram är inte rätt väg att följa.
Näringslivsklimatet och attityder till entreprenörskapet genomsyrar allt och är viktiga förutsättningar för hur svensk konkurrenskraft faktiskt ser ut. Jag känner därför att det är på sin plats med en historisk betraktelse, inte minst efter Carina Adolfsson Elgestams historiebeskrivning.
Det var en Ericsson med LM Ericsson, en Dahlén med Aga, en Wenström med Asea, en de Laval med Alfa Laval, en Gabrielsson med Volvo, en Wingqvist med SKF, en Kamprad med Ikea och en Persson med Hennes & Mauritz. Med mindre kända entreprenörer kan listan göras ännu längre. Alla dessa människor hade förmågan att tänka i nya banor.
De vågade satsa på sina idéer därför att det fanns ett klimat som tillät dem att göra det, som lät dem ta ansvar om det gick fel men som även lät dem njuta frukterna om det gick bra. De som skapade välfärden var dessa personer och alla andra som inte syns i historieböckerna.
Vår välfärd byggdes inte i Folkets Hus eller i LO-borgen utan av vanliga människor i vårt land - i Gnosjö, i Sandviken och i Piteå. Välfärden byggdes av bönder, arbetare, tjänstemän och företagare som slitit i sitt anletes svett.
Det har de inte gjort därför att en riksdag eller en partikongress har beslutat så, därför att någon statlig fond har uppmanat dem att göra det eller därför att lagar angett att de ska agera på ett visst sätt. De har gjort det för att de visste att de därigenom kunde ge sig och sin familj en bättre tillvaro, och framför allt trodde de på sin idé om att deras produkt skulle tillföra värde för alla deras kunder.
De har gjort det för att arbete skänker tillfredsställelse, men också för att prestation har lönat sig. Att ta ett jobb, göra så att något blir bättre och skapa något som har värde för en själv och andra ger människan värdighet och självrespekt. Lönen, utvecklingen och tillväxten är det yttersta beviset för detta.
Om staten fördärvar de instrument som mäter prestationer försvinner dock även lusten att prestera. Om höjdhoppare berövas sina ribbor, häcklöparna sina häckar och människorna sina löner kommer de alla att känna att mödan kanske inte är lika värd. Vissa politiska åskådningar verkar tro att personlig frihet är utbytbar mot kollektiv makt. Det är den inte.
Personlig frihet är skapandets, uppfinningsrikedomens och det personliga ansvarets livsrum. Den personliga friheten är aldrig utbytbar. Inte ens den kollektiva makten utövas med goda syften.
Som moderat riksdagsledamot och alliansmedlem vill jag hjälpa till att återskapa ett gott klimat som främjar just idérikedom, arbetsglädje och ansvarstagande - ett klimat där framgångar belönas, helst i ett samhälle där även avundsjukan är borta.