KBLab/rixvox huggingface dataset:
Wiwi-Anne Johansson (V):
Tack så mycket, socialförsäkringsminister Annika Strandhäll! Anledningen till att jag uppmärksammade den här situationen var säkert av samma anledning som många andra uppmärksammade den. Det var flera mediereportage om Gun Hamberg som blev skyldig att återbetala 40 000 kronor till Skatteverket.
Det är ett orimligt stort belopp, när man har väntat i flera år på återbetalning och på att få rätt mot Försäkringskassan. Vi tycker ju båda här att det är orimligt. Så kan det inte vara. Även Försäkringskassan och Skatteverket tyckte några dagar senare att det var orimligt.
Däremot är jag inte lika säker som Annika Strandhäll på att saken nu kommer att lösa sig för alla, och det är faktiskt ganska många som drabbas. Det är inte bara en sak för Skatteverket och Försäkringskassan. Det handlar också om andra återbetalningskrav, och i många fall rör det sig inte alls om de summor som jag nämnde tidigare.
För de personer som vi talar om är hundralappar stora pengar. Man får dessutom vänta i åratal på att få rätt. Jag har varit i kontakt med bland annat Bräcke Diakoni som organiserar ett flertal personliga ombud. De kan beskriva hur situationen är för flera av dem som de är personliga ombud för.
Vid en snabbenkät visade det sig att det runt om i länet finns ett fyrtiotal som har drabbats på liknande sätt, fast inte av så höga belopp. För alla drabbade är, som sagt, hundralappar viktiga. En del går faktiskt också minus på att överklaga för att få rätt mot Försäkringskassan.
Detta är fullständigt orimligt. Efter ett par år kan det komma som ett brev på posten återbetalningskrav när det gäller bostadsbidrag som i efterhand visade sig vara för stora. Jag ifrågasätter om man verkligen kan kräva dessa pengar, och nu pratar vi alltså inte om Skatteverket.
Jag hoppas att man där kan periodisera på ett bättre sätt, så att det inte blir kvarskatt på de pengar som har utbetalats. Jag har fått olika exempel från Bräcke Diakoni. En kvinna fick under flera år vänta på ett beslut om sitt överklagande.
Hon var tvungen att skjuta upp tandvård, glasögon som hon så väl behövde och hon blev - vi pratar alltså om bräckliga människor som redan är sjuka - kraftigt psykiskt försämrad och fick diagnosen posttraumatisk stress, detta relaterat till att hon överklagade ett redan undermåligt beslut av Försäkringskassan.
Det räcker inte med att lita på att Försäkringskassan och Skatteverket gör upp om detta. Det behövs andra åtgärder. Jag kan i dag inte exakt säga vad det är som krävs.
Men jag skulle gärna vilja veta om socialförsäkringsminister Annika Strandhäll anser det vara rimligt att helt slopa återbetalningskravet när det till exempel gäller bostadsbidrag i de fall där den enskilde har gjort helt rätt.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Rubriken på min interpellation var Orimliga återbetalningskrav . Jag tog min utgångspunkt i ett specifikt fall, men det är inte det specifika fallet vi behandlar i riksdagen. Det sköts på annat håll. Jag tror säkert att Försäkringskassan och Skatteverket ordnar upp det med just den personen eftersom det fått stor uppmärksamhet i medierna.
Men det kan inte vara så att det bara är de fall som får stor uppmärksamhet medialt som kommer att åtgärdas. Det har mycket riktigt kommit nya uppgifter. Efter det att jag hade ställt min interpellation fick jag ett flertal mejl från personliga ombud som vittnar om svårigheterna.
De frågar sig om de verkligen ska hjälpa sina uppdragsgivare med att överklaga Försäkringskassans beslut när det dels är risk för att det hela drar ut på tiden, dels finns risk för återbetalningskrav. Då behöver det inte handla om återbetalningskrav i storleksordningen 40 000 kronor. Det räcker med några enstaka tusenlappar för att situationen ska bli katastrofal för dessa personer.
Vi vet att det är fråga om människor som redan från början är mycket sköra, som ofta har haft sjukersättning eller vägras få det. Det är klart att flera saker behöver ändras. Vi har orimligt hårda krav för att få sjukersättning. Det var den tidigare borgerliga regeringen som införde det systemet.
Hillevi Larsson tog upp att det redan finns utförsäkrade och vad som händer med dem. Det handlar om människor med mycket små marginaler. Det är också människor som ofta har en psykiatrisk funktionsnedsättning och därför inte klarar av den väntan det innebär. Jag vet flera exempel på människor som har skuldsanering som uppskjuts och som lever på försörjningsstöd.
Det handlar om att ta tag i helhetsbilden. Också jag tycker att det är viktigt att Försäkringskassan har en bra arbetsmiljö - det ska helst alla ha - så att de kan fatta rimliga beslut. Men det handlar inte bara om att ha en rimlig arbetsmiljö för att kunna fatta beslut. Vi måste dessutom ha regler som gör att besluten blir bra för den enskilda individen.
Jag tror mig förstå att Annika Strandhäll kommer att titta vidare på det här, för det rör som sagt inte bara några enstaka mediala fall. De uppgifter jag har fått, att det finns ett fyrtiotal fall som personliga ombud känner till, kan säkert verifieras. Det är fall i annan storleksordning, men det är dags att också ta tag i dem.
Det handlar inte alltid om att Skatteverket tagit ut en engångsskatt, utan det handlar om att återbetalningskraven blir orimliga. Det finns domar som gör det möjligt att inte ha så hårda återbetalningskrav, till exempel när det gäller bostadsbidraget. Det finns alltså all anledning att se över frågan.
Jag hoppas få en försäkran om att så kommer att ske och att man inte slår sig till ro med att Skatteverket och Försäkringskassan kommer att ordna det. Det tror jag att de kommer att göra i vissa fall, men det måste nog även till lite andra förändringar.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag tror inte att vi har någon avgrundsskillnad mellan oss när det gäller hur vi vill att de här personerna ska få bäst hjälp. Men som en av dem som satt i Socialförsäkringsutredningen under två och ett halvt år av dess fyra och ett halvt år långa historia kan jag säga att jag inte tror att e-inkomst kommer att förändra just det här.
E-inkomst kommer att vara bra på många olika sätt om det genomförs, men vad vi pratar om här är till exempel människor som under tiden då de överklagar Försäkringskassans beslut lever på försörjningsstöd. Det handlar inte om att man plötsligt har fått en jättehög inkomst eller en höjd inkomst över huvud taget. Det handlar om människor som överklagar beslut, till exempel för att de inte fått sjukersättning, och står helt utan försörjning.
Då får de försörjningsstöd, som är lågt, och ett högre bostadsbidrag. Mycket handlar naturligtvis om att man väntar under väldigt lång tid. Det blir retroaktiva återbetalningskrav, och så får man betala för mycket skatt på ett bräde. Det sistnämnda tycker alla är absurt.
Men det handlar också om att se till att ingen går minus. I dag är det faktiskt så att ett flertal personer går minus. Det blir en anspänning för personer som redan är sjuka, så att de blir sjukare under den här tiden. Vi måste naturligtvis se över grunderna till att få sjukersättning, för det är ofta precis det som ställer till det.
Det tror jag också att Annika Strandhäll vill; jag känner till hennes ståndpunkt när det gäller utförsäkringar. Det fyrtiotal fall som vi känner till i detta sammanhang hoppas jag att man kommer att se över. Det räcker inte med att ett typfall blivit känt.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag tackar Tina Ghasemi så mycket för frågan. Tina säger att det inte finns något stöd från barnfamiljer för en individualiserad föräldraförsäkring. Hon kanske syftar på samma undersökning som Linus Bylund visade tidigare, enligt vilken 88 procent av de tillfrågade ville bestämma själva. Ja, jag vet att det ser ut ungefär på det sättet.
Jag kan bara säga att det för länge sedan fanns någonting som hette sambeskattning. Två gifta personers inkomster lades ihop, och så beskattade man dem.
När en kvinna skulle ut på arbetsmarknaden var det därmed ofta inte så himla mycket lönt, eftersom hennes lön lades på toppen av den andra inkomsten och skattades bort. Och kvinnor förblev hemma. Om man hade gjort en folkomröstning om detta hade vi säkert haft sambeskattningen kvar. Men modiga politiker ville se en utveckling. Kvinnor behövdes i arbetslivet.
Kvinnor ville också ut i arbetslivet på samma villkor som män. Sambeskattningen togs bort. Jag vet inte om någon här skulle vilja införa den på nytt. Sedan till det här eviga slagträet i debatten, nämligen barnen: Tyvärr görs barnen ofta till slagträn när vi diskuterar föräldraförsäkringen.
Föräldraförsäkringen är till för att föräldrarna ska kunna vara hemma med sina barn. Det är alldeles självklart att vi tror att föräldrar fattar kloka beslut. Vi tror inte att folk skulle sluta fatta bra beslut för sina barn om man skulle individualisera föräldraförsäkringen. Varför tror Tina Ghasemi det?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Ni säger att föräldrarna är de som bäst kan bedöma och bestämma över hur barnen ska ha det, Tina Ghasemi. Det är väl ett barnperspektiv? Om man nu har en individualiserad föräldraförsäkring, där två, tre eller eventuellt fyra personer skulle kunna vara juridiska föräldrar, då kan de bestämma hur de ska göra.
Varför skulle man med en individualiserad föräldraförsäkring plötsligt tro att föräldrarna skulle göra sämre val för sina barn? Det förstår jag inte. Varför skulle föräldrarna vara hemma kortare tid? Varför tror vi inte att män som blir föräldrar också vill fatta bra beslut för sina barn? Det här är det villkorade föräldraskapet.
Att fäder ska bli föräldrar till 100 procent är något som villkoras, medan det är fullständigt självklart för kvinnor. Ibland måste politiken gå före. Politik är väl att vilja någonting, att driva något? I det här fallet handlar det om att öka jämställdheten.
Men om ni moderater tycker att det är helt okej att kvinnor har en sämre arbetsmarknad, oftare får jobba deltid, har osäkrare anställningar och därmed sedan får väldigt taskiga pensioner, då kan jag förstå att ni vill konservera det mönster som lett till att vi har den här arbetsmarknaden.
Att ni använder barnen som tillhygge och slagträ i debatten tycker jag inte är hederligt. Vi har en väldigt generös föräldraförsäkring i Sverige, och det har varit politiskt fattade beslut som lett fram till den. Låt oss nu också göra den jämställd!
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag tackar Solveig Zander för frågan, som jag tyvärr inte riktigt förstår. Menar Solveig Zander att kvinnor får minskade löneförhöjningar för att man har en tredje månad som pappan ska ta ut? Jag förstår inte riktigt meningen.
Är det så att det bästa är att man blir vid sin läst, att allting är som det är nu - annars är det kvinnorna som förlorar? Jag håller med om det som Bengt Westerberg sa 2004, att den enskilt viktigaste politiska åtgärd vi kan vidta för att stärka kvinnors positioner och rättigheter på arbetsmarknaden är att göra förändringar i föräldraförsäkringen.
Jag vill gå ett steg längre, till en individualiserad föräldraförsäkring, men nu tar vi ett första steg med en tredje månad som man inte kan överlåta och som i de flesta fall en pappa tar ut. Jag förstår över huvud taget inte hur det skulle påverka jämställdheten negativt för kvinnans del, så jag får bolla tillbaka frågan.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jämställdhetsbonusen har inte fungerat. Den har ändrats vid något tillfälle och fungerar möjligen något bättre. Men det är myrsteg vi talar om när det gäller jämställdhetsbonusen. Den har spelat ut sin roll.
När det gäller jämställdhetsbonusen kan man också tycka: Varför ska det vara morötter och grejer för att man ska få fäder att ta sitt ansvar att vara just fäder medan det är självklart att kvinnor tar sitt ansvar? Någon gång måste vi bort från det. Om jag har ett företag och ska anställa personer gör jag rationella val som företagare när jag anställer.
Det är lite mer risky med en tjej i fertil ålder än vad det är med en kille. Alltså gör man rationella val, och därför ser arbetsmarknaden ut som den gör. Kvinnor missar karriärvägar, får jobba deltider och får inte den inkomstutveckling som män får. Det är 2015.
Vi vet precis vad det är som förorsakar diskrimineringen på arbetsmarknaden. Då måste vi väl göra någonting åt det om vi verkligen vill det. Annars kan vi hålla på och dutta med lite småplåster här och där. Jag och Vänsterpartiet tycker att det nu är dags att vi tar det sista klivet. Då behöver vi inte hålla på med olika Kalle Anka-plåster hit och Bamse-plåster dit.
Nu kör vi.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag hann inte hänga med i alla svängar när det gäller remissinstanser och undersökningar som var gjorda och som inte vill någonting när det handlar om att kvotera och så vidare. Egentligen är väl inte föräldraförsäkringen någonting man ska raljera om över huvud taget. Jag tänker att det lite grann är så här: Som man frågar får man svar.
Man kanske frågar ett ungt par som precis ska ha barn: Vill ni själva bestämma om föräldraförsäkringen? Då säger de säkert ja när de är i denna situation. De tänker kanske inte riktigt på hur det ser ut runt omkring en. Man kan också ställa frågan i relation till någonting annat: Vill du också bli fattigpensionär? Vill du över huvud taget ha en pension?
Tycker du att det är rimligt att du kommer att tvingas jobba deltid, antingen för att du har så mycket att göra med barnen att du tvingas av detta skäl eller för att det inte finns en heltid? Får man samma svar då? En förälder kommer att tjäna mindre och bli mer beroende av den föräldern lever tillsammans med, som i gamla dagar - bli mer fjättrad.
Lite grann så tänker jag. Vi jobbar i ett utskott, socialförsäkringsutskottet, där vi har hand om allting från vaggan till graven. Vi ser precis rakt igenom alla våra områden att kvinnor blir mer sjuka. Det finns en arbetsmarknad som är mer typisk för kvinnor där man har kontakter med andra människor. Man orkar inte. Det hela är underdimensionerat, så man klarar inte av det.
Man blir mer sjuk, man tjänar sämre, man får jobba mindre tid och man slutar om inte som fattigpensionär - 70 procent av alla fattigpensionärer är kvinnor - så med en lägre pension. Kanske vi skulle få ett annat svar om vi ropade på ett annat sätt.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Det sista är enkelt att svara på: en jämställd föräldraförsäkring. Det är min vision. Det är verkligen mitt mål, och det är det jag står här och jobbar för när vi diskuterar detta. Jag tror absolut på föräldrars förmåga att fatta de klokaste och bästa besluten för sina barn. Däremot är jag inte lika säker på en annan sak.
Jag kan bara gå till mig själv och tänka på hur det är när man sitter vid det eventuella köksbordet och diskuterar. När man är 25-30 år kanske man inte ens tänker på att man någon gång ska bli så där en 60-65 år. Det är oceaner av tid dit, och det där med pension är någonting som någon annan fixar, tänker man. Nu vet vi, inte minst med det pensionssystem som vi har i dag, att det är bra att börja jobba tidigt och att jobba länge.
Under tiden tycker jag och Vänsterpartiet att detta är bra. Vi ska vara jämställda, och vi tycker att vi vill fatta kloka politiska beslut som hjälper oss på vägen till ett jämställt samhälle. Det handlar inte alls om att ta ifrån människor deras förmåga att fatta beslut.
Men vi måste också förstå att vi redan har fattat en mängd politiska beslut eller låtit bli att fatta dem, vilket påverkar de val som människor gör hemma. Det rationella beslutet för stunden kanske är det absolut mest irrationella beslutet för livet som helhet. Vi säger att vi ska göra det bästa för våra barn. Vi kan inte fråga våra barn.
Det är inte säkert att det alltid är det bästa för barnen att vara hemma så länge som möjligt. Det finns ingenting som säger det. Om man skulle göra undersökningar efteråt är det kanhända så att man skulle ha fattat ett annat beslut.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag vill ställa en fråga till socialförsäkringsminister Annika Strandhäll, och den handlar om den del av rehabiliteringsgarantin som rör psykisk ohälsa. Garantin infördes av den borgerliga regeringen och innebär i korthet att vården premierar en enda behandlingsform vid lättare psykisk ohälsa - kognitiv beteendeterapi, KBT. Rehabiliteringsgarantin har avfärdats av flera instanser, nu senast Riksrevisionsverket, och man kan lugnt säga att den har sågats jäms med fotknölarna.
Den har sagts inte fungera, och budskapet är: Tänk om eller lägg ned! Det är som om en och samma behandlingsmetod skulle passa alla, och så är det naturligtvis inte. Min fråga är om den här regeringen kommer att se över rehabiliteringsgarantin också i den meningen, det vill säga se till att inte en behandlingsform premieras före någon annan.
Som det är i dag är det nämligen bara om man har nog med pengar som man kan välja vård vid psykisk ohälsa.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag tackar för svaret och också för innehållet i svaret. Jag har lämnat in en skriftlig fråga om detta, men jag ville passa på att få ett svar direkt från socialförsäkringsministern. Garantin har kostat 7 miljarder under de åtta år som den inte har fungerat. I Finland arbetar man på ett helt annat sätt. Där blir folk friskare av andra metoder, när man får använda en metod som passar den enskilda personen.
Där har 30 procent kunnat återgå i arbete. Man brukar tala om att det är det evidensbaserade som gäller, och då är det ofta KBT eller KBT och piller, men folk blir tyvärr inte friskare. Jag är därför jätteglad för svaret.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag tänker hålla mig till betänkandet, som heter Begränsningar i föräldrapenningen för föräldrar som kommer till Sverige med barn , och jag vill börja med att yrka bifall till vår reservation. Jag ska fatta mig mycket kort. I sak finns det skäl att tycka att förändringarna är möjliga eller rimliga.
Däremot tycker jag att det är djupt olyckligt att det blir en särlösning för just föräldrar som kommer till Sverige med barn, när det finns en sittande utredning - Utredningen om en modern föräldraförsäkring - som kommer med sitt slutbetänkande i oktober i år.
Tyvärr har det tagit så mycket tid i utredningshänseende att vi får se hur bra utredningen i dess helhet blir, men den kommer att ta ett grepp om föräldraförsäkringen för att göra den modern. Vi tycker att det är olyckligt att man väljer en särlösning.
En pikant sak i sammanhanget är att föräldrar som kommer till Sverige med barn över två år i praktiken får en individualiserad, alltså en tudelad, föräldraförsäkring. Det tycker vi i Vänsterpartiet är väldigt bra och något som ska gälla alla. Jag vill peka på att detta inte är dåligt i sig, men vi tycker inte om denna särlösning.
Detta har regeringen också insett i sin proposition. När man tittar på bevekelsegrunderna till varför man har brutit ut och gett ett delbetänkande i uppdrag till utredningen, som har slutat i detta betänkande, ser man att det är rätt grumliga anledningar till att man vill göra denna särlösning.
Det här är dessutom en del av migrationsöverenskommelsen, som Vänsterpartiet inte står bakom. Herr talman! Jag begränsar mig till detta och yrkar bifall till vår reservation och avslag på utskottets förslag.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag är ledamot i socialförsäkringsutskottet, och vi hanterar delar av dessa frågor. De är väldigt närliggande vårt arbete. Inte minst sjuktalen och rehabiliteringsgarantin ingår i detta. Riktlinjerna har verkligen varit i blåsväder.
Tillsammans med Solveig Zander från Centerpartiet anordnade jag nyligen ett seminarium i Förstakammarsalen här i riksdagen. Det var nog ett av de mest välbesökta seminarier som vi har haft. Det visar på det stora engagemanget för just de nya riktlinjerna.
Vi gjorde en jämförelse med Finland och Tyskland, som också Karin Rågsjö - interpellanten - nyss tog upp. Skillnaderna är betydande när det gäller att få tillgång till olika typer av vård vid psykisk ohälsa och ångest.
Det verkar inte som att Socialstyrelsen, som utarbetar riktlinjerna, har tittat på dessa skillnader och tagit dem till sig. I Sverige ökar psykisk ohälsa och även sjuktalen till följd av denna psykiska ohälsa. I Tyskland sjunker sjuktalen, och i Finland likaså.
Man har inte den ensidiga satsning som vi har i Sverige. Vi kritiserade de tidigare riktlinjerna från 2010 väldigt hårt, både från mitt parti och från statsrådets parti. De var ensidigt inriktade på kort KBT, alltså kognitiv beteendeterapi.
Det var dit pengarna fördes, medan psykodynamisk terapi inte fick samma förutsättningar. Det betyder att alla människor ska behandlas på samma sätt, trots att vi som individer är väldigt olika. Så gör man inte i Finland och Tyskland. Där ser man till vad som är bäst för individen.
Det är med stor oro som jag ser att de riktlinjer som nu är ute på remiss är identiska med de förra. Man utreder någonting som tidigare har sagts vara dåligt. Karolinska Institutet har sagt att riktlinjerna inte är bra. Riksrevisionen säger ungefär: Gör om eller lägg ned!
Det oroar mig att tidigare företrädare för den här regeringen har sett att detta inte är bra. Det måste kunna göras på ett annat sätt, och det borde man hålla fast vid.
Det är också oroande att det till stor del är samma människor som utredde de förra riktlinjerna som nu har arbetat fram dessa riktlinjer. Jag tycker att det är väldigt oroande för behandlingen av psykisk ohälsa i Sverige.
Den som inte blir hjälpt av kognitiv beteendeterapi måste söka sig den hjälpen någon annanstans. Då handlar det om den privata marknaden, och det kostar samtidigt som det blir en klassfråga vem som har möjlighet att få den terapi som passar bäst.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Tack, Gabriel Wikström, för svaret! Jag vill börja med att säga att jag inte tycker att vi politiker ska bestämma vilken metod som botar dig eller mig bäst. Det ska naturligtvis professionen göra tillsammans med den som lider av ohälsa av vilket slag det än kan vara.
Precis som Karin Rågsjö tycker även jag att vi måste kunna diskutera hur man tar fram riktlinjer, vilket vi försöker göra. Vilken forskning man stöder sig på är också något som vi måste kunna titta på. Utvärderingen har varit väldigt kort.
Detta dömde både Karolinska Institutet och Riksrevisionen ut och sa att detta inte hade någon effekt på sjukskrivningstalen. Det här är vad jag vill påvisa. Man måste titta lite bredare. En enda medicin passar inte alla. Man har i exempelvis Finland gjort en långtidsstudie då man över en tioårsperiod har tittat på människor med psykisk ohälsa.
Där har man sett att en metod, till exempel KBT, kan ha bra effekt i ett kort perspektiv, medan en psykodynamisk metod kan ha bättre effekt på längre sikt. Detta kan variera mellan olika människor. Ni låser in detta i ett fack och säger till vården att just detta är vad som gäller. KBT blir den förhärskande metoden.
Som jag sa tidigare får man betala själv om man inte tycker att det här passar. Hur många har råd att betala 800-900 kronor för en timmes psykodynamisk terapi i veckan, vilket är vad det kostar om man ska betala själv? Det offentliga styr vården åt ett annat håll. Nej, jag talar inte om vem som ska få vilken medicin.