Jan Björklund (L):
Varför kom Keynes ur modet? Det berodde på att när det var djup kris var alla alltid överens om att man skulle satsa, men när krisen började ebba ut och det började gå bättre igen var det aldrig någon som orkade dra tillbaka satsningarna. När vi införde 10 000 tillfälliga studieplatser under den djupaste finanskrisen sedan 1930-talet, vilket vi gjorde 2008-2009 genom beslut som vi tog i enighet här i riksdagen, handlade det om platser som var just tillfälliga.
Två år skulle de räcka. Vi var eniga om det. Nu har de två åren gått. Vi är inte helt ute ur krisen, men vi är på väg ut ur den, och därför upphör de tillfälliga platserna. Det är i grunden detta som Krister Örnfjäder nu kritiserar. Tillfälliga platser är tillfälliga. Det är detta det handlar om.
Regeringar förr i tiden i Sverige, oavsett partifärg - det var ju ofta socialdemokratiska regeringar, men det fanns även borgerliga - lät tillfälliga satsningar bli permanenta, för man orkade aldrig upphöra med de tillfälliga satsningarna. Den här regeringen orkar det. Vi sade att de var tillfälliga. De är tillfälliga, och därför upphör platserna. Det har alla vetat om från början. Det är detta som Krister Örnfjäder beskriver som en neddragning.
Jag menar att vi agerar korrekt. Om krisen fördjupas på nytt kan riksdagen alltid besluta om ytterligare satsningar, men nu ser vi att vi är på väg upp ur krisen. Vi är långt från den situation vi var i 2008-2009. Därför är det rätt att dessa platser upphör till årsskiftet. Jag tycker att det finns ytterligare två intressanta slutsatser att dra av Krister Örnfjäders resonemang, och på de punkterna håller jag med honom. Den ena är att Linnéuniversitetet har blivit en framgång.
Jag tycker det. Det är klart att Krister Örnfjäder, som har sin hemvist i den delen av landet, är mest fokuserad på det universitetet. Jag och hela riksdagen, och även Krister Örnfjäder, måste dock fundera över slutsatser för hela Sveriges del. Vi kan inte ha särregler just för Linnéuniversitetet. Det är intressant att det funkar så bra när två lärosäten går samman.
På Krister Örnfjäders partikamrater i högskoledebatten brukar det låta som om det värsta som finns är att lärosäten skulle gå samman. När vi nu ser framför oss att antalet studenter i Sverige sjunker har jag och regeringen sagt att det kan hända att räddningen för en del lärosäten är att gå samman med andra.
Jag hade en debatt här med fem tunga socialdemokrater, representerande var sitt län, som tydligt dömde ut den idén. Jag tycker att Linnéuniversitetet är ett mycket bra exempel på hur lärosäten kan gå samman och resultatet blir framgångsrikt. Det är precis vad det har blivit här. Varför är det så?
Jo, det är ett sätt att vidmakthålla högskoleutbildning även om varje lärosäte för sig inte skulle klara av att upprätthålla den höga kvaliteten. Tillsammans kan man nå en mycket hög kvalitet. Precis som interpellanten beskriver har detta nya lärosäte, Linnéuniversitetet, erövrat examensrätter på ett sätt som är framgångsrikt jämfört med många andra lärosäten i Sverige.
Den ena slutsatsen är alltså att det fungerar att gå samman. Den andra är: Jag fördelar gärna fler studentplatser efter söktryck, men övertyga det socialdemokratiska partiet om det, Krister Örnfjäder! De som skulle tjäna mest på det är naturligtvis de lärosäten där söktrycket är starkt. Det är de stora universiteten, och ett antal mindre högskolor skulle bli av med studenter. Jag tycker att det är en del i ett studentinflytande att studenterna själva bestämmer till vilka lärosäten de ska söka sig.
Jag fördelar gärna mer studentplatser efter söktryck. Jag vet inte om Linnéuniversitetet totalt sett skulle komma ut som vinnare eller förlorare. Det överblickar jag inte så här spontant. Jag vet dock att det blir en väldig kamp i Krister Örnfjäders parti om vi ska gå in för detta. Men jag stöder Krister Örnfjäder i den principen.