Mauricio Rojas (L):
I dag sätter vi punkt för den parlamentariska granskningen av statsledningens hantering av en av det moderna Sveriges mest traumatiska händelser, tsunamikatastrofen. Fakta i målet är i dag tämligen oomtvistade, och vår nu avslutade granskning bekräftar i allt väsentligt det som Katastrofkommissionen först och konstitutionsutskottet sedan konstaterat.
Det kan sammanfattas i två kritiska synpunkter. 1. Vid det tillfälle då katastrofen inträffade saknade Regeringskansliet en fungerande krishanteringsförmåga. Det var väsentliga brister i kansliets organisation som förklarar denna mycket allvarliga omständighet. 2. Vissa nyckelpersoner inom statsledningen agerade inte på ett tillfredsställande sätt.
Detta gäller främst dåvarande statsministern Göran Persson. Följden av dessa brister, och det är vad vi mest har att beklaga, var att många människor fick lida mer än vad själva situationen krävde. Därför var det mer än befogat när statsministern bad de drabbade om ursäkt för allt det som inte gjordes bättre.
Den stora lärdomen som statsledningen har dragit av tsunamikatastrofen gäller Regeringskansliets krisorganisation, som just därför har reformerats på ett sätt som borde förebygga att det inträffade upprepas. Fru talman!
Detta är ett sätt att mycket kort summera det som vi i den granskande processen har konstaterat om och de lärdomar som vi har dragit av tsunamikatastrofen.
Jag skulle emellertid vilja lägga till en reflexion om det inträffade, som ligger lite utanför vårt granskningsuppdrag men som ändå kan bidra till vår förståelse av det som hände och som förhoppningsvis kan göra oss bättre rustade inför framtida krissituationer.
Det jag tänker på är de svårigheter som Sverige mer generellt har visat på vad gäller att både förutse och hantera krislägen, såväl psykologiskt som praktiskt. Det finns många exempel som jag skulle kunna ge på detta utöver tsunamikatastrofen. Mordet på statsminister Olof Palme är ett sådant exempel.
Det är som om vi förvirras av allvarliga krissituationer på ett sätt som liknar ett förlamande chocktillstånd som hindrar vår förmåga att agera och på det viset förvärrar situationen. En del av förklaringen till detta ligger givetvis i situationens allvar, men jag tror att det finns en föreställning om Sverige som spelar roll i detta sammanhang.
Det är föreställningen om Sverige som ett land som inte är som alla andra, som inte drabbas av samma missöden, som befolkas av ett bättre folk som dessutom styrs av klokare ledare.
Det är landet Tryggt, med stort T, eller, för att säga det på ett klassiskt sätt, Lycksalighetens ö, eller också Gudarnas ö, som journalisten Per T. Ohlsson kallade en bok som han en gång skrev om det han benämnde "det extremt svenska".
Mats Svegfors skrev på 90-talet en bok kring denna föreställning om det svenska som heter Vi dumma svenskar , och i vi är också jag inkluderad numera. Där kan följande läsas: "Vi trodde att vi hade alla svaren. - - - Den svenska ideologin gjorde oss dumma. Vi trodde oss veta mycket mer än vad vi gjorde.
Vi trodde oss kunna styra med större förnuft än det vi förfogade över. - - - Själva vi vet hur det förhåller sig. Vi är klokare och egentligen lite förmer än andra." Fru talman! Häri ligger något viktigt.
Att vårt land är ett bra land och att dess folk är fantastiskt bra hyser jag inget tvivel om. Men det gäller att akta sig för en så smickrande självuppfattning. I Sverige händer också det som vi ofta inte tror kan hända här, och det samhälle som vi har byggt upp har också stora brister.
I själva verket är vi sårbara som alla andra, men vi kan göra oss ännu mer sårbara om vi låter vår egen självuppfattning bli till högmod. Det är, fru talman, vad tsunamikatastrofen till syvende och sist borde säga till oss.
Om vi förstår det kan vi på ett bättre sätt hantera allt det som i framtiden kommer att hända i vårt land, allt det som vi aldrig trodde skulle hända oss eller hända här.