Finn Bengtsson (M):
Jag tackar interpellanterna för en viktig fråga som lyfts upp till diskussion. Jag tackar också socialministern för ett uttömmande svar, som jag i många stycken tycker är klargörande för de svåra gränsdragningsprinciperna. Låt oss först bara titta på problemet med nackskador. Det är en av många besvärliga medicinska situationer, särskilt när man kommer in på frågor om så kallade pisksnärtsskador, och i synnerhet när det handlar om det som heter pisksnärtssyndrom, som ofta är ett långvarigt kroniskt tillstånd.
Som tur är, herr talman, kan man säga att dessa pisksnärtssyndrom är relativt få i förhållande till alla nackskador som åsamkas människor, även om dessa i sig är problematiska. Detta har utretts noga av bland andra en kanadensisk forskningsgrupp. Man har gått igenom omfattande litteratur och kommit fram till hur patienten egentligen ska bemötas.
Underlag finns alltså, och som socialministern påpekar är det viktigt att det är sjukvårdens ansvar att bemöta patienter på ett positivt sätt. I den andan tror jag också att det är viktigt att förstå lite av hur alliansregeringen har resonerat för att stärka patienternas rättigheter att komma till en vård som har ett bra bemötande och ett professionellt hanterande. Denna regering har, till skillnad från tidigare regeringar som har varit mycket mer passiva när det gäller att öka patienternas rättigheter och säkerhet, som nämns i socialministerns svar detaljerat tagit mått och steg kring vår lagstiftning.
Jag tycker att lagstiftningen på alla områden här har avancerat på ett sätt som gör det förhoppningsfullt för utsatta grupper och deras rätt att få den vård och det bemötande som de behöver. Anledningen till att jag gick upp nu i talarstolen, herr talman, var egentligen det som Hillevi Larsson skriver i sin interpellation om en frustration över att tillståndet inte är sådant ännu i den bästa av världar.
Hon ger sig på den medicinska professionen i form av legitimerade yrkesutövare, i det här fallet läkare. Hon nämner explicit de privata försäkringsläkarna. Vi har försäkringsläkare som också arbetar för att skydda skattebetalarnas pengar, till exempel i Försäkringskassan och i andra system. Frågan är hur Hillevi Larsson och Socialdemokraterna har tänkt sig detta. Ska de också regleras i uppdraget via den tillskapade och viktiga tillsynsmyndigheten Inspektionen för vård och omsorg, Ivo?
Vi har en ordning som jag tycker har blivit mycket mer rättssäker tack vare alliansregeringens politik: Vi har en särskild tillsynsmyndighet som lyfter bort detta ansvar från Socialstyrelsen, som i sin tur får komma med rådgivning och riktlinjer för hur vården ska bedrivas. Sedan kan Ivo när så är påkallat föra detta vidare till Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd, som nu är en mycket tydligare och mer domstolsliknande myndighet som även kan avdöma och ansvarsutkräva legitimerad sjukvårdspersonal. Då kommer det viktiga.
Det här handlar ju om när just den här legitimerade sjukvårdspersonalen utför hälso- och sjukvård. Precis som utredaren kom fram till är det nästan orimligt att hitta en gränsdragning som är annorlunda, för vad ska annars en läkare få göra? Ska en läkare få syssla med att till exempel skriva böcker där synpunkter kanske avges som enligt Socialdemokraterna är läkaretiskt felaktiga? Har man den friheten? Får man vara konstnär och uttrycka någonting som andra individer kanske tycker känns obehagligt?
Ska Ivo in och reglera detta och kanske anmäla till Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd att man frångår något slags läkaretik? Får man, som jag själv, bli politiker och kanske ha misshagliga åsikter enligt Socialdemokraterna, och ska detta då kunna föras fram till Inspektionen för vård och omsorg och ytterst till Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd för att på så sätt ifrågasätta min läkarlegitimation? Var är gränsen egentligen, om man nu ska flytta detta?
Jag ser det nästan som ett sluttande plan där man inte tar konsekvenserna av sin frustration. Jag tycker att den här regeringen i stället har visat på en ordning som är helt rimlig och riktig. Man tar fram ett lagrum som stärker patientens rättigheter och säkerhet, och sedan har man också myndigheter som sätter tänderna i felaktigheter.