KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Björklund (L):
Jo, det är jag övertygad om att det får. Det är därför som det står i svaret att just den punkten sannolikt innebär en fördyring. Det står också i mitt interpellationssvar att alla inte blir behöriga. Man kan ta en yrkesexamen på gymnasiet för att sedan på komvux läsa in teoretiska kurser för högskolebehörighet. Det innebär en merkostnad för kommunerna. Det står på s. 2 i översta stycket i mitt svar. Det är klart att jag inser det. Å andra sidan kommer att vi låter elever ta yrkesexamen och lärlingsexamen att innebära att fler går färdigt gymnasiet.
Vi tvingar inte alla att bli högskolebehöriga och får inte så stora avhopp med alla de sociala kostnader det medför. Lärlingsutbildningar gör att fler går färdigt utbildningen och får ett jobb efteråt. Därmed slipper man en massa andra kostnader för de ungdomar som i dag slås ut. Det är ekonomiskt både plus och minus i denna reform. Det har Gymnasieutredningen gått igenom. Jag vill till Mikael Damberg säga att det har gjorts en mycket gedigen utredning. Vi ska nu göra en till ihop med SKL.
Det är på riksdagens beställning, och jag är för det. Eftersom SKL har återkommit med detta ska vi göra det. Gymnasieutredningen har gjort den mest gedigna utredning som hittills har gjorts. Den gick igenom detta oerhört mycket på längden och tvären. Den gjorde bedömningen att det finns ganska stora möjligheter att spara pengar på en vettigare gymnasieskola som dessutom är bättre för eleverna. Vi har en gymnasieskola som både är dålig för många elever och onödigt dyr.
Dessa reformer innebär besparingar samtidigt som det finns enstaka inslag som innebär fördyringar. Men totalt sett är det ändå en ekonomisk besparing. Man kan ha en bättre skola som är billigare. Vi ska gå igenom detta med Sveriges Kommuner och Landsting en gång till. Det gör vi inte bara för att utbildningsutskottet och riksdagen anser det utan också för att SKL anser att de är missnöjda. Då ska vi naturligtvis tala med dem en gång till.
Samtidigt vill jag säga att jag har varit kommunalråd i tolv år. Jag vet att sådana här reformer är svåra att på öret beräkna i förväg. Man måste göra antaganden, och det har alltid gjorts. I den förhandlingssituation som uppstår kommer det alltid att vara så att kommunerna tycker att de får för lite. Det är alltid så i alla sammanhang. Det språkbruk som Mikael Damberg citerade i något utlåtande från Sveriges Kommuner och Landsting lovar jag att de använder i rader av sammanhang när de analyserar och ska framhålla att staten ger för lite pengar till kommunerna.
Det är ett förhandlingsspel som pågår. Jag säger inte att vi har räknat rätt på vartenda öre. Det går inte att säga. Det är antaganden och bedömningar man gör. Vi ska sätta oss ned en gång till med Sveriges Kommuner och Landsting i dessa frågor.
Jan Björklund (L):
Jag uppfattar att om vi sågar bort retoriken runt det hela är vi alla överens. Det uttrycks i riksdagens beslut att vi ska fortsätta dialogen med SKL. Jag vill ändå skicka med synpunkten att när det är en reform som ännu inte trätt i kraft och det går att räkna på lite olika sätt kommer alltid SKL att hävda att man ska ha ännu mer betalt av staten.
Vi står alla för finansieringsprincipen. Men när man sedan ska räkna fram saker och ting har man olika uppfattningar om vad det kostar och hur mycket som går att spara. Vi ska lyssna på SKL en gång till och sätta oss ned helt i enlighet med det beslut som riksdagen i full enighet har fattat.
Jan Björklund (L):
Rossana Dinamarca har frågat om jag avser att ta initiativ till att utvärdera vilka effekter den ändring i skollagen får som gör det möjligt att ta ut avgifter i skolan. Vidare har jag fått frågan om vilka åtgärder jag kommer att vidta för att elever inte ska tvingas avstå från aktiviteter i skolan med mera för att de inte har råd och om jag ska verka för att det införs en övre gräns för den maximala kostnaden som en elev eller dess föräldrar kan bli skyldiga att betala. Herr talman!
Principen om en avgiftsfri utbildning är en av hörnstenarna inom den svenska utbildningspolitiken. Rätten till likvärdig utbildning av hög kvalitet får aldrig vara beroende av den enskilda individens ekonomiska förutsättningar. För att ytterligare betona detta har regeringen i den nya skollagen infört ett uttryckligt förbud mot att ta ut avgifter i samband med ansökan om plats vid en skola oavsett huvudman.
Både 1985 års skollag och den nya skollagen, som träder i kraft i år, medger att det får förekomma enstaka inslag i utbildningen som kan medföra en obetydlig kostnad för eleverna eller deras föräldrar. Statens skolinspektion har dock uppmärksammat att allt fler skolor arrangerar aktiviteter och skolresor som medför kostnader som kan vara betungande för elever och föräldrar.
Dessa skolor erbjuder ofta kostnadsfria alternativ för dem som inte vill delta, men Skolinspektionen har i tillsynsbeslut ansett att detta inte är förenligt med skolans värdegrund. Det är mycket vanligt att elever och föräldrar genom frivilliga aktiviteter hjälper till med att samla in pengar till aktiviteten. Denna typ av frivilliga aktiviteter som insamlingar och liknande får dock aldrig hamna i konflikt med principen om en avgiftsfri utbildning.
Det får heller inte finns någon koppling mellan hur mycket en elev bidrar med och elevens möjligheter att få delta i aktiviteten. Min uppfattning är att skolresor och liknande aktiviteter är naturliga inslag i utbildningen som kan ge eleverna värdefulla erfarenheter och kunskaper.
Av den nya skollagen framgår att det i samband med skolresor och liknande aktiviteter, i enstaka fall under ett läsår, får förekomma kostnader som ersätts av vårdnadshavare på frivillig väg. Enligt den nya lagen ska sådana aktiviteter vara öppna för alla elever oavsett om elevens vårdnadshavare väljer att bidra eller inte. Av lagens förarbeten framgår att det inte är godtagbart att skolan erbjuder kostnadsfria alternativ för de elever vars vårdnadshavare inte vill betala.
Bidraget från vårdnadshavaren måste både vara och framstå som helt frivilligt. Skolinspektionen har i tillsynsbeslut uttalat att en skola som tar emot bidrag måste försäkra sig om att det organiseras på sådant sätt att bidraget upplevs som frivilligt och inte som en avgift. Ersättningen från elevens vårdnadshavare får inte överstiga självkostnaden för aktiviteten.
Det är Skolinspektionen, herr talman, som utövar tillsyn över att bestämmelser om avgiftsfrihet följs och att vårdnadshavarnas bidrag till skolresor och andra aktiviteter är frivilliga.
Jan Björklund (L):
Rossana Dinamarca och jag har samma utgångspunkt. Det ska vara avgiftsfritt, alla ska delta och ingen ska behöva stå vid sidan av för att föräldrarna inte har råd. Vi har samma utgångspunkt. Skridskoåkning togs som exempel. Jag kan inte göra Skolinspektionens jobb, men jag föreställer mig att en sådan sak skulle få kritik enligt dagens lagstiftning. Alla ska ha samma möjligheter att delta oavsett föräldrarnas ekonomiska förutsättningar.
Om vi är överens om den utgångspunkten, hur konstruerar man ett regelverk? Det är lite grann det vi diskuterar här. Jag menar att det blir för fyrkantigt att säga att man inte får göra sådant. Jag kan ta ett exempel från min egen familj. I morse skulle äldsta grabben ha med sig matsäck, för de skulle göra en utflykt. Jag gjorde därför pannkakor i morse. Ska det vara förbjudet? Var går gränsen?
Böckerna ska klädas i skyddande plast eller papper, som de flesta föräldrar fått göra, och annat sådant har de fått göra. Ska det vara förbjudet? Det blir en orimlig effekt. Man måste skjutsa barnen till skolan. Det är en viss kostnad förenat med det, men barnen ska till skolan. Det finns kostnader som är mycket små som följer av föräldraskapet. Det blir helt orimliga effekter att förbjuda detta att skicka med barnen pannkaka för att de ska på en utflykt.
Att sätta noll och förbud är inte rimligt, det får för långtgående konsekvenser, såvida Rossana Dinamarca tycker att det är rimligt att förbjuda pannkakorna. Om man inte tycker det måste man fundera på: Hur ska det konstrueras? Då menar jag att det inte är möjligt att sätta ett exakt belopp. Man har principer och regler, och jag tycker att den riktigaste principen att det aldrig får organiseras på ett sådant sätt att några hamnar utanför.
Det får inte organiseras så. Det är principen, och sedan måste inspektionen följa detta. Sedan måste vi i huvudsak utgå från att rektorer och lärare har sunt förnuft, och har de inte det har vi en skolinspektion som inspekterar och korrigerar. Det finns nio miljoner medborgare i Sverige. Det finns över en miljon ungar i den svenska skolan. Det går inte att lagreglera varje detalj, utan man måste utgå från att det finns ett sunt förnuft i tillämpningen av lagar och regler.
Det skulle vara för långtgående att förbjuda föräldrar att skicka med en matsäck på morgonen. Det går liksom inte. I mina grabbars klass spelar man nu kulspel. Det betyder att alla har med sig några puttekulor de har köpt i affären, naturligtvis för privata pengar. Är det förbjudet eller är det tillåtet? Det är inte möjligt att reglera allting i detalj. Principen är att ingen får hamna utanför. Sedan måste vi utgå från att det finns sunt förnuft i tillämpningen.
Sedan har vi en inspektion som granskar, och när det blir galet ska inspektionen ha tuffa maktmedel att ta till. Det är min åsikt.
Jan Björklund (L):
Det där tycker jag är ett problem. När man till exempel kommer tillbaka från sommarlovet berättar några att de har varit utomlands och andra har inte haft resurser att göra det utan hittar på. Jag håller med om att det är ett stort problem. Men hur motverkar vi det med att man inte får skicka med en matsäck? Det har väl inte med det att göra? Rossana Dinamarca radar upp mängder av problem, och jag håller med om huvuddelen av dem. Men de löses väl inte med detta?
Det här blir bara att man med petimäterregleringar stoppar saker som nästan alla tycker är helt rimliga för att försöka hindra något som inte alls träffas av de här regelförändringarna. Ska det i framtiden vara förbjudet att be föräldrarna att plasta in boken för att skydda den, Rossana Dinamarca? Varför kan inte skolköket skicka med frukost? Ja, det kanske det kan. Det är väl tillåtet. Men vi vet ju allihop att skolköket inte är i gång på morgonen. Det går i gång inför lunchen.
Det skulle väl i praktiken betyda att dessa utflykter inte kommer att ske. Det blir verkligheten om man stramar åt detta för mycket. Nu vet jag inte exakt hur det var med den här utflykten i dag i min sons skola, men om det inte hade varit möjligt att skicka med pannkakor till den hade man förmodligen fått avstå från den. Det hade blivit en för stor apparat att dra i gång skolköket för att några barn skulle på utflykt. Då blir det ingenting i stället.
Det är den avvägningen vi måste göra, och jag tycker att det är rimligt att föräldrar - för det är föräldrarnas barn - står för vissa obetydliga kostnader av typen klä in böcker och skicka med matsäck någon gång. Gymnastikkläder förväntas man väl som förälder köpa åt barnen; det är i regel ingenting som skolan tillhandahåller. Det är den typen av mycket små, blygsamma kostnader. Säger man att allt detta ska vara förbjudet hamnar vi i en skola som jag tror att väldigt få föräldrar vill ha.
Jan Björklund (L):
Gunilla Svantorp har frågat mig om jag avser att ta initiativ till förslag om att införa övergångsbestämmelser för elever med autism som enligt den nya skollagen ska tas emot i grundskolan. Särskolan är en mycket bra skolform för de elever som på grund av utvecklingsstörning eller hjärnskada inte kan nå upp till grundskolans kunskapskrav.
I särskolan kan dessa elever få den specialistkunskap och gemenskap som krävs för en utbildning som ger dem förutsättningar att uppnå särskolans kunskapskrav och en trygg studiegång. Men i särskolan ställs andra krav på elevernas kunskaper än i grund- och gymnasieskolan. Det gör att elever som har gått i särskolan inte har samma möjligheter till vidare utbildning.
Vi vet också att elever som har gått i särskolan har svårare att få arbete efter utbildningen. Därför är det viktigt att bara de elever som på grund av utvecklingsstörning eller hjärnskada inte kan gå i grundskolan tas emot i grundsärskolan. Elever med autism som inte har en utvecklingsstörning kan, med rätt stöd från skolan, nå kunskapskraven i grundskolan.
Kommuner och skolor har stora möjligheter att anpassa sin verksamhet så att övergången till grundskolan blir så smidig som möjligt för dessa elever. Eleven kan till exempel läsa enligt grundskolans kursplaner, men gå kvar i samma undervisningsgrupp som tidigare. Detta underlättas av att särskolan i många fall bedrivs integrerat med grundskolan i samma lokaler och samma klassrum.
Specialpedagogiska skolmyndigheten kan också med råd och stöd hjälpa skolan att utforma utbildningen för den enskilda eleven.
Jan Björklund (L):
Det är inte möjligt för mig att på basis av de uppgifter som interpellanten tar upp kommentera ett enskilt fall eller vad jag skulle säga till en viss person i ett visst fall. Jag känner inte till fallet, och vi kan inte gå in i de enskilda fallen och diskutera vad som är rätt och fel. Det är ingen tvekan om att det, när ett barn har autism, finns ett mycket stort stödbehov.
Ofta är det förenat med att föräldrar har fått kämpa sig till stöd och hjälp i skolgången när de, då barnet växt upp, för första gången insett att barnet har autism. Det är emellertid inte ett skäl att placera dessa barn i särskola. Det faktum att man har autism innebär inte att man har en hjärnskada eller sänkt begåvning, sänkt intelligens.
Om man däremot har det i kombination med autism ska man naturligtvis ha rätt att gå i särskola. Gunilla Svantorp resonerar i grova drag så att det är lättare att få bra betyg i särskolan och att elever med svårigheter därför borde få gå där, att de blir förtvivlade om de får underkänt i den riktiga skolan. Men det är väl inte riktigt det synsätt vi ska ha. Vi ska väl ge eleverna så mycket hjälp och stöd som möjligt för att de ska nå kunskapsmålen. Det måste väl vara målet.
Att sänka kraven i skolan för att vi ska vara snälla innebär att eleverna blir ännu mer chanslösa när de blir vuxna eftersom de inte nått kunskapsmålen. Är det den vägen vi ska gå? Jag vill erinra om att de socialdemokratiska skolministrarna som jag efterträdde alla ville avskaffa särskolan helt och hållet. De ansåg att den var stigmatiserande på så sätt att den gav för lite kunskaper och för låga chanser. Jag menar att det var fel resonerat.
För utvecklingsstörda och för personer med hjärnskada behövs särskolan, men att vi har elever som går i särskolan som inte har utvecklingsstörning eller hjärnskada menar jag är fel. Det har riksdagen enhälligt, inklusive Gunilla Svantorps parti, ställt sig bakom. Vi har i Sverige enhälligt blivit överens om att ifall man inte har hjärnskada eller utvecklingsstörning har man samma rätt som alla andra barn att försöka nå kunskapsmålen i skolan. Sedan har skolan skyldighet att sätta in hjälp och stöd.
Är man inte behörig att komma in på gymnasiets nationella program erbjuds en lång rad kompletteringskurser och introduktionsprogram så att man kan komplettera de kunskaperna. Det är skolans och kommunens skyldighet att se till att det sker. Vi ska inte möta detta genom att sänka kraven och ambitionerna för eleverna.
Jan Björklund (L):
Jag tycker inte att det går för fort. Skollagsutredningen tillsattes 1999. Ett par år senare föreslog den tidigare regeringen att särskolan skulle avskaffas helt och hållet. När jag tillträdde 2006 bestämde vi oss för att särskolan ska vara kvar men bara för de barn som har utvecklingsstörning eller hjärnskada. Det är fem år sedan. Jag tycker således inte att reformen har gått fort. Det har tagit fem år att genomföra den, och nu genomförs den. Särskolan blir alltså kvar, men den är bara till för dessa elever. Det är klart att det som Gunilla Svantorp säger innebär att man sänker kraven.
Hela resonemanget går ju ut på att dessa elever har svårt att nå målen, och alltså ska vi anpassa det så att de i stället har särskolans kunskapskrav; det gäller elever som inte är utvecklingsstörda. Jag tycker att det är fel. Vi ska ha samma höga ambitioner och förväntningar på dessa barn som på andra, och sedan ska vi ge dem mycket mer hjälp och stöd.
Utbildningschefen i den elevens hemkommun, den elev som var ursprunget till interpellationen, säger klart och tydligt i tidningarna att man kommer att fixa detta från kommunens sida. Är inte det bra? Kan vi inte glädjas över det? Eller ska vi i stället gå in och säga att de ska sänka kraven och ambitionerna för eleverna?
Jag förstår mycket väl att föräldrar är oroliga för förändringar, i synnerhet om man har barn som har olika svårigheter, men jag menar att dessa barn har rätt att få det stöd och den hjälp som krävs för att nå grundskolans mål. Vi ska inte möta detta genom att sänka ambitionsnivån och kraven för dessa elever. Vi ska ha höga ambitioner och höga förväntningar men också ge mycket hjälp och stöd till de eleverna.
Det tycker jag är lösningen, och jag är glad att en enig riksdag ställt sig bakom både lagstiftningen och den utformning av övergångsbestämmelserna som nu gäller.
Jan Björklund (L):
Det övergripande målet med förändringen av yrkesprogrammen är att fler ska gå ut gymnasiet med yrkesexamen. Det är i dag en tredjedel av de elever i det nuvarande gymnasiet som har valt yrkesprogram som hoppar av, slås ut eller möjligen går färdigt men blir underkända i slutänden. De når inte målet därför att yrkesutbildningarna har varit alltför akademiserade. Detta är det uttalade målet, inte nödvändigtvis att fler ska söka in men att av dem som söker in ska fler gå ut och inte hoppa av.
Gymnasieskolans yrkesprogram under socialdemokratisk regim i 20 år har i praktiken blivit en stor utslagningsmaskin. Det var därför vi rev upp Gy 2007, för den tog inte tag i detta grundläggande problem. Ni tyckte att även de lärlingar som är så skoltrötta att de inte orkar vara i skolan speciellt mycket ska tvingas läsa in högskolebehörighet. Det hade givetvis blivit fiasko. Några hade klarat av det, men väldigt många ungdomar hade hoppat av. Jag är ute och besöker många lärlingsutbildningar och lärlingselever i dag.
De har valt detta därför att de är intresserade av att lära sig ett yrke och tycker att det är fantastiskt. De är i regel väldigt skoltrötta. Tvingar du dem att läsa in högskolebehörighet, Damberg, kommer de att misslyckas. Detta är ett av skälen till att Sverige har högre ungdomsarbetslöshet än de flesta jämförbara länder. Det är på grund av att ni har lagt upp gymnasieskolan på det sättet.
Det konstateras också i en forskningsrapport av Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering att det är så. Den övergripande målsättningen har varit att färre ska slås ut från gymnasieskolan. Då är det så att en del av dem som går yrkesprogram kan läsa in högskolebehörighet, och klarar det alldeles utmärkt, och de får möjlighet att göra det.
Sedan är det en del som med den nya programkonstruktionen nu väljer att söka in på de nya teoretiska programmen, den nya gymnasieingenjörsutbildningen på ekonomiskt program. Om vi nu ökar antalet ingenjörer som går ut svenska gymnasieskolan är det fantastiskt och ingenting att stå här och vara ledsen över. Det bekräftas dessutom av teknikföretagen, som Damberg hänvisade till. Jag ser fram emot att vi kan fortsätta den här diskussionen när vi har något fastare underlag att stå på.
Alla inlägg här, inklusive mina egna, har byggt på mycket preliminär statistik, och det kan visa sig att det ändras när det kommer slutliga siffror.
Jan Björklund (L):
Det verkar som om Jabar Amin är nöjd med det materiella innehållet i mitt svar. Då är jag glad om vi får en enig riksdag kring detta, även om frågan inte ska prövas av riksdagen. Nu inskränker sig Jabar Amins fråga till när regeringen kommer att klubba beslutet, på vilket torsdagssammanträde under de kommande veckorna det kommer att ske. Det kan jag inte riktigt exakt svara på, men det sker inom kort.
Jag har gett besked till hela sektorn om hur reglerna kommer att se ut. Precis som Jabar Amin säger uppfattar sektorn nu vad man ska rätta sig efter. Det kommer att bli så här. Sedan är det en viss formell och byråkratisk process innan det kan klubbas på ett regeringssammanträde, men det kommer att ske inom kort. Bakgrunden till att det presenteras nu och inte i samband med riksdagens beslut om lärarlegitimation är att det hänger samman med behörighetsförordningen.
Det är först när man mer i detalj kan säga "En lärare i engelska behöver det och det för att vara behörig och legitimerad och så vidare" som man vet vilka krav det ställs på övergångsreglerna. Hur många lärosäten kan åta sig att utbilda enligt engelska kursplanen från 1980 års läroplan och så vidare? Det är ju inte oproblematiskt för lärosätena att börja utbilda enligt äldre examensbestämmelser som är avskaffade sedan 20 år tillbaka.
Vi väljer ut ett antal lärosäten som får göra detta. Övergångsreglerna hänger samman med behörighetsreglerna. Jag skulle gärna önska att alla beslut kunde fattas med flera års tidigare varsel än vad det sker. Men det hänger ihop med detta, och det är därför vi har tvungna att invänta behörighetsförordningen. Hur många handlar det om?
Ja, jag ska vara ärlig och säga: SCB:s statistik är det bästa vi har, men sanningen är att den är väldigt otillförlitlig. Den bygger på vad rektorer och skolassistenter rapporterar in. Vad som har varit behörighetskrav historiskt har varierat, och ibland har det varit luddigt.
Vår bedömning är att det i grova drag är 10 procent av grundskollärarkåren och 15-20 procent av gymnasielärarkåren som kan behöva kompletteringar på olika sätt. Då räknar jag i och för sig in yrkeslärarna på gymnasielärarsidan.
Det är alltså en betydande del av Sveriges lärarkår som i dag inte omedelbart uppfyller kraven för lärarlegitimation utan behöver komplettera på olika sätt. Jag vill egentligen inte vara mer exakt än så. Jag vill göra stor reservation för siffran. I SCB:s tabeller finns siffran med decimaler. Men jag vet hur osäkert underlaget egentligen är, så jag är väldigt försiktig med att kvantifiera. Det handlar dock om väldigt många lärare - så är det. Det krävs alltså en ganska stor insats från högskolesektorn för att åtgärda detta.
Jan Björklund (L):
Jag vet egentligen inte riktigt vad frågan handlar om. Jag säger att övergångsreglerna hänger ihop med behörighetsförordningen. De har därför kommit nu under våren 2011. Det var väl tänkt att det skulle komma ytterligare lite senare, för det var egentligen inte klart, men när jag ändå ställdes inför frågan i Aktuellt berättade jag att det kommer övergångsregler. Det är självklart att det behövs övergångsregler.
Men hur de ska utformas hänger på hur behörighetsreglerna utformas. Övergången från äldre behörighetsregler till nya behörighetsregler avgörs av hur de nya reglerna ser ut, vilken typ av övergångsbestämmelser som behövs. Det är helt självklart att det hänger ihop. Varför det inte kunde komma tidigare är därför att det hänger på behörighetsförordningen, som var planerad till våren 2011.
Jan Björklund (L):
Jag förstod den insinuationen, men jag bestrider att så är fallet. Övergångsregler kan man konstruera först när man vet hur de nya skarpa reglerna ser ut. Det är först då man kan göra det. Övergångsreglerna är ju till för att reglera en övergång mellan en äldre reglering och en nyare reglering, och det är först när den nya regleringen är klar som man kan ta ställning till hur övergångsreglerna ska se ut. Det tror jag är helt självklart. Att jag presenterade det i Aktuelltstudion berodde ju på att jag var inbjuden för att diskutera problemet.
Annars hade det kommit ytterligare några veckor senare. Eftersom diskussionen handlade om detta valde jag att ge beskedet där. Men egentligen skulle det ha presenterats nu eller i förra veckan när jag gav de här beskeden. Jag tycker inte det är något märkligt. Sedan skulle jag naturligtvis ofta önska att alla de här beslutsprocesserna går mycket snabbare, så att allting är färdigt tidigare. Men att övergångsreglerna kan konstrueras först när den nya behörighetsförordningen är klar är för mig självklart.