Lars Ohly (V):
Ärade åhörare! Jag tackar kulturministern för svaret, även om det inte går att tolka som annat än ett nej på båda de frågor som jag ställde. Kulturministern avser inte att öka det statliga stödet eller lägga fram förslag i den riktningen. Kulturministern avser heller inte att lägga fram förslag som innebär att stöd även kan utgå till nya biografer.
När politiker säger att de nogsamt ska följa utvecklingen vet man att de inte är så intresserade av att göra någonting, och det är just vad kulturministern visar. Det är synd, för det här är både en fråga där vi är överens om mycket och en fråga där vi skiljer oss åt. Kulturministern var i svaret inne på det som överensstämmer, och det är vikten av digitaliseringen och vilka möjligheter den för med sig.
Här finns det nog bland alla som jobbar med filmpolitiska och kulturpolitiska frågor en samstämmighet om att digitaliseringen i sig är bra. Det är stora möjligheter som följer av att fler får ta del av inte bara film utan andra kulturella upplevelser genom digitaliseringen av biografer. Men det är som sagt också en fråga där vi skiljer oss åt.
Det märks tydligt i kulturministerns svar när hon säger att digitaliseringen blir mest kostnadseffektiv och långsiktig om den drivs av marknaden. Det är en intressant formulering, och som följdfrågor på min interpellation vill jag gärna höra vad kulturministern menar.
På vilket sätt skulle det vara mindre kostnadseffektivt om vi tog ansvar för en större del av digitaliseringen genom att till exempel öka det statliga stödet till mer än de 50 procent som är i dag? På vilket sätt skulle det vara mindre kostnadseffektivt om Sveriges riksdag eller regering beslutade att stödet också skulle kunna gå till etableringen av nya biografer?
På vilket sätt är det mer kostnadseffektivt att avstå från gemensamma insatser för att uppnå det mål vi tycks vara överens om, nämligen att digitaliseringen ska fortsätta och gärna får gå ännu fortare? Det är en obegriplig marknadsfundamentalistisk, dogmatisk position: Marknaden är de facto alltid bättre. Men så är det inte i verkligheten.
Marknaden är inte alltid bäst på att fatta alla beslut eller på att avsätta pengar till alla viktiga satsningar. Oftast fungerar marknaden väldigt krasst ekonomiskt. Finns det möjligheter att plocka hem dessa pengar genom den investering som behövs? Finns det inte det blir det svårt.
Det hundratal biografer som inte har digitaliserats är just små marknadsaktörer, till exempel föreningar. De har inte en jättestor publik att lita till och skulle behöva ett ökat stöd till digitalisering för att kunna locka en större publik och kunna erbjuda fler kulturella upplevelser. Det är detta perspektiv jag saknar hos kulturministern.
Om vi är överens om att digitaliseringen kan innebära förbättrade villkor och större möjligheter till kulturella upplevelser, varför är då inte det utgångspunkten i stället för att överlåta digitaliseringen åt en marknad som ibland är högst ovillig att ta ansvar för kulturell utveckling? Jag har förstått att svaret på mina två frågor i interpellationen är nej. Kulturministern avser inte att göra något och tänker nogsamt följa utvecklingen, det vill säga är inte intresserad av att göra något konkret.
Men varför skulle det vara mer kostnadseffektivt att överlåta stöd på marknaden?