KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Ohly (V):
Jag vill ge infrastrukturministern rätt i en sak. Vänsterpartiet är kanske det enda partiet med rena händer i den här debatten. Alla andra har varit inne på avregleringarnas felaktiga spår. Men det bryr jag mig inte om nu. Nu är jag väldigt intresserad av att det finns en mycket stark opinion. I Gnesta är det alla partier som ifrågasätter konsekvenserna av avregleringen. Det är väl så. Ibland är man för avregleringen men inte dess konsekvenser. Lite grann tolkar jag också infrastrukturministern på det sättet.
Detta håller inte. Det hade vi kunnat tala om, och det talade vi om när avregleringarna först diskuterades och också när avregleringen av stomnätet genomfördes från och med den 1 oktober 2010. Problemet är att det finns en motsättning mellan samhällsnytta och snäv företagsvinst. Det som är olönsam trafik är inte alltid olönsamt för samhället.
Vi som politiker har att ta lite större hänsyn än till ett företags möjligheter att skapa vinst till sina ägare. Bland de hänsyn som vi bör ta är att skapa livskraftiga regioner med möjligheter för människor att bosätta sig där de vill med rimliga kommunikationer så att de kan pendla till arbete och studier. Det är vad som håller på att försvinna i Trafikverkets förslag där Gnestapendeln eventuellt skulle kunna läggas ned.
Nu är det möjligt att det inte blir ett sådant förslag. Det är möjligt att vi kanske åtminstone delvis vinner detta, precis som Hans Ekström säger. Problemet är att det kommer att ske en upphandling varje år. Kortsiktigheten i systemet gör att det blir en strid som får utkämpas varje år. Dessutom är jag rätt säker på att man inte kommer att få in alla tåg som finns i dag. Något eller par kanske kommer att försvinna. För varje tåg som försvinner minskar attraktiviteten i att ta pendeln.
Därmed ökar biltrafiken och minskar möjligheterna att bosätta sig där man vill. Mitt råd till infrastrukturministern, när ni inte genomförde en konsekvensbeskrivning innan beslutet: Inse nu att avregleringen leder till fel åtgärder för tågtrafiken. Se till att pendlarna i Gnesta får möjligheter att bo kvar. På det sättet kommer också järnvägstrafiken i andra delar av landet att så småningom kunna utvecklas.
Jan Eliasson (S):
Låt mig först säga hur oerhört hedrad jag är över att för första gången i mitt liv få framträda i Sveriges riksdag. Det är en stor heder, och det känns som ett viktigt uppdrag att vara här å regeringens vägnar och företräda svensk utrikespolitik. Herr talman!
Lotta Hedström har frågat mig vad jag avser att göra för att säkerställa att Fiskeriverket agerar i linje med den svenska politiken för global utveckling och för att den svenska förhandlingspositionen för solidaritet med Västsahara i EU-avtalet säkras. Jordbruksministern har den 15 mars 2006 besvarat en likalydande fråga av Ulf Holm. Det är jordbruksministern som ansvarar för Sveriges agerande i förhandlingarna om EU:s fiskeavtal med Marocko.
Jag vill emellertid framhålla att Sverige under en längre tid har hållit en hög profil i EU även när det gäller såväl de utvecklingspolitiska som de utrikespolitiska aspekterna av detta fiskeavtal.
Utgångspunkten för denna hållning är bland annat den svenska politiken för global utveckling som tydligt anger att målet för det svenska agerandet ska vara att bidra till en rättvis och hållbar global utveckling, samt att det svenska agerandet ska vägledas av ett rättighetsperspektiv liksom av fattiga människors perspektiv på utveckling.
I november 2005 tog dåvarande utrikesministern Laila Freivalds upp avtalet med utrikeskommissionären Benita Ferrero Waldner i samband med ett allmänt rådsmöte. Regeringen har därefter noggrant studerat de folkrättsliga aspekterna. Eftersom Västsahara inte är en del av Marocko bör heller inte avtal som EU ingår med Marocko omfatta västsahariskt territorium eller vatten.
Marocko har inte heller någon rätt att disponera naturresurser i Västsahara för egen vinning. Däremot kan Marocko som ockuperande stat ingå avtal som inkluderar Västsahara om ett sådant avtal gynnar befolkningen i området och om invånarna konsulterats. Sverige företräder och verkar aktivt inom EU för en linje som baseras på folkrätten och det västsahariska folkets rätt till självbestämmande. Vi fortsätter att markera och tydligt driva vår syn på fiskeavtalet med Marocko.
Diskussionerna hittills visar dock att förutsättningarna för att få bred uppslutning kring den svenska uppfattningen är ytterst små. Fiskeriverket, som ligger under jordbruksministerns ansvarsområde, har liksom andra myndigheter i uppdrag att rapportera hur man inom ramen för sin egen verksamhet medverkar till att uppfylla målet för politiken för global utveckling. Detta är ett uttryck för en politisk inriktning och är föremål för regeringens dialog med myndigheten.
Utrikesdepartementet har informerat Fiskeriverket om den folkrättsliga analys som gjorts i departementet. Fiskeriverket har dock att pröva tillståndsfrågor inom ramen för det tillämpliga regelverket. Som Lotta Hedström väl känner till kan regeringen inte bestämma hur myndigheterna ska besluta i enskilda ärenden.
Jan Eliasson (S):
Jag gläder mig åt att både Lotta Hedström och Gunnar Nordmark så tydligt understryker de folkrättsliga aspekterna. Jag vill göra fullständigt klart att vi står på stark folkrättslig grund när vi från svensk sida, med stöd av viktiga representanter för Sveriges riksdag, hävdar folkrätten i fallet Västsahara.
Internationella domstolen gjorde ett väldigt tydligt utslag redan 1975, och Sverige har genom alla år följt denna politik och stått på barrikaderna för folkrätten. Det har varit en trög process att få respekt för folkrättens krav. Det har varit långa förhandlingar. Afrika har splittrats i frågan, som är väl bekant. Förre utrikesministern Baker i USA hade medling under flera år.
För närvarande är det en holländare, en tidigare statssekreterare som heter Peter van Walsum, som arbetar med detta. Jag träffade honom för två veckor sedan och förstod på honom hur trögt klimatet är för att få till stånd till den här förändringen och därmed också få till stånd en riktig lösning på denna fråga om fiske utanför Västsahara. Folkrätten är glasklar. Det grundläggande är att Västsahara inte är en del av Marocko. Det är ockuperat och annekterat.
Det finns en folkrättslig skyldighet att inte erkänna eller understödja olaglig annexion. Det folk som bor på ett territorium har rätt till de naturresurser som finns i territoriet. Lotta Hedström pekar just på att de tillgångar som tillförs området enbart tillförs Marocko.
Det är ett av skälen till att Sverige genom åren också stött flyktingsituationen i Västsahara och bidragit med varierande mellan 14 och 19 miljoner kronor för att stödja de västsahariska flyktingarna. Vi är pådrivande i denna fråga. Vi driver den inom EU, men tyvärr måste jag meddela att vi är i minoritet i EU i denna fråga.
Men vi har en tydlig profil, vilket har uppmärksammats i marockanska medier. Det har också uppmärksammats positivt från annat håll. Vi vill fortsätta att driva denna politik och hoppas att vi ska få genomslag för detta, inte minst genom diskussioner av den art som pågår i Sveriges riksdag. Vi försöker naturligtvis också få genomslag för den här politiken i vår samlade politik.
Det finns klara riktlinjer i politiken för global utveckling att vi ska, såsom ett land med myndigheter med självständigt ansvar, sprida detta budskap om rättvisa och solidaritet. Axel Oxenstierna i sin himmel betraktar kanske oss i dagens Sverige och frågar om relationen mellan departement och myndighet.
Vi respekterar fullt ut myndigheternas eget ansvar här, men en sak är fullständigt klar, och det är att Sveriges utrikesdepartement har gjort väldigt tydligt vad vi tycker i denna fråga och vad folkrätten kräver. Vi hoppas att detta kommer västsaharierna till godo och att de också får en lösning på sin situation. Det är tröga förhandlingar, men man får inte glömma folkrättens krav. Man får inte glömma detta mycket tydliga utslag av Internationella domstolen 1975.
Jan Eliasson (S):
Jag vet inte om det är Kafkalikt, men jag tycker att de båda inläggen här tyder på att vi behöver ha denna diskussion om relationen mellan vår internationella politik och våra egna myndigheters ansvar hemma.
Under min tid i FN har jag känt hur insikten att gränsen mellan inrikespolitik och utrikespolitik har flutit samman har vuxit fram. Det är praktiskt taget omöjligt nu att anse att en fråga hör till hemmaplan eller till det internationella planet. Vi kan ta smittsamma sjukdomar eller miljöfrågor som exempel. Det är fullständigt omöjligt att tänka sig nationella lösningar.
Man måste ha ett internationellt synsätt samtidigt som man på ett internationellt plan måste inse att det är politiska realiteter hemma och att det är ett regelverk som har byggts upp på nationell bas. Jag tycker att vi befinner oss i en brytningstid. Arbetet för en rättvis och hållbar global utveckling kräver bred medverkan från olika samhällssektorer. Många statliga myndigheter deltar aktivt i arbetet inom internationella organisationer.
Samtliga statliga myndigheter uppmuntras att inom ramen för sina verksamhetsområden generellt verka för målet en rättvis global hållbar utveckling. Varje myndighet har i uppdrag att årligen rapportera hur det här arbetet framskrider. Till Lotta Hedström vill jag säga att detta ju inte är lag, och därför tror jag inte att man kan tala om det som en rättslig förpliktelse.
Det är en politisk förpliktelse från regeringen att verka för att det finns en sammanhållen syn och en koherens. Här tycker jag att vi har ett gemensamt ansvar. Som sagt: Detta växte fram som en utväxt från Axel Oxenstiernas sätt att organisera Sverige.
Jag har känt, under de år jag var kabinettssekreterare, att vi var rustade på ett annat sätt än de flesta länder i Europa i arbetet, inte minst i EU, därför att övriga EU-länder i hög grad har departement som är jättelika och som ofta har hela myndighetsansvaret inbyggt i departementen, medan vi har denna självständiga myndighetsfunktion som vi ska vara väldigt stolta över och som har fungerat väldigt väl.
Jag anser att vi står inför en praktiskt taget historisk utmaning, att internationalisera Sverige på så sätt att hänsyn av den art som vi diskuterat här i Sveriges riksdag i dag också måste byggas in i de nationella strukturerna.
Jag tänker medverka på allt sätt till att genomföra en sådan politik som med respekt för myndigheternas självständighet bygger in den internationella dimensionen, inte minst på grundval av de principer som Sveriges riksdag har enats om beträffande en hållbar och rättvis global utveckling.
Jan Eliasson (S):
När jag talar om att Sverige har tillräcklig information talar jag enbart om den aspekt som jag tycker är väldigt viktig, känslig och angelägen för svenska folket att få klarhet i, nämligen våra soldaters säkerhet. Vi har varit oerhört måna om att få all den information som Natoländer har när det gäller säkerhet. Det gäller både i Kosovo och i Afghanistan.
Vad jag talar om när det handlar om att förbättra informationen är också graden av ömsesidighet i diskussionen om den här typen av operationer. Också vi ska kunna vara med i diskussionen om utformningen av operationerna och vara mer aktiva och delta i arbetet med formerna för arbetet framöver. Där finns en möjlighet för förbättringar.
Men det är oerhört viktigt och angeläget att understryka att när det gäller våra soldaters säkerhet har vi också all den information som Natoländerna har. När det gäller Natoländernas grad av bundenhet finns det en klart annorlunda typ av relation. Vi behöver kanske inte gå in i detalj på detta.
Men när det gäller Natoländerna finns det både lagliga och militära förpliktelser som är av den art som Sverige med dess alliansfrihet inte kan gå med på. Det gäller ömsesidiga försvarsgarantier. De aspekterna tror jag inte berörs av operationerna i Kosovo och Afghanistan. I själva verket hör vi från Natoländer stor och djup uppskattning av Sveriges, Finlands och Nya Zeelands insatser.
Det var de länder som nämndes i den artikel i Financial Times som Carl B Hamilton refererade till. Vi känner stark respekt från Natoländernas sida för vårt deltagande i operationer men också för våra grundläggande säkerhetspolitiska val. Jag antar att det inte är avsikten att vi här i dag ska ha en diskussion om Nato versus alliansfriheten. Men jag är säker på att Carl B Hamilton är helt medveten om det stöd som denna politik har hos Sveriges folk.
Det gäller också den effekt denna politik har haft inte bara i Sverige utan också för säkerheten i vårt närområde. Denna politik har tjänat oss väl. Vi ser ingen anledning att i ljuset av en diskussion om Sveriges deltagande i fredsfrämjande insatser göra någon förändring i den politiken.
Däremot har vi som vårt uppdrag att värna om att vi effektivt och säkert kan delta i dessa operationer. Det uppdraget tar vi på djupt allvar.
Jan Eliasson (S):
Jag återkommer därför att jag försummade att besvara frågan om global karaktär i mitt tidigare inlägg. Det är självklart så att vi gärna ser att denna organisation växer och att den därmed omfattar ett större område och får starkare politisk förankring. Huruvida det ändrar vår inställning till samarbetet på de punkter som vi här diskuterar vill jag inte nu uttala mig om.
Vad jag vill säga är att detta utvecklade partnerskap som diskuteras inom Nato, och i vilket vi har ett aktivt intresse, bygger just på att vi också vill vara med och diskutera utformningen av operationerna. Här finns en öppenhet som jag tycker är glädjande från Natos sida.
Det är ett Nato som förändras och som gärna vill har fler partner i dessa operationer. Jag tror att vi från båda sidor har allt att vinna på att i tid diskutera operationerna. Jag såg som FN-ambassadör hur glädjande det var att vi kom in i ett tidigt skede i FN-ledda operationer.
Nu har vi en situation där FN ger en folkrättslig grund för aktionen i Kosovo och aktionen i Afghanistan. Vi ser att vi behöver öka kontakterna med Nato och EU för att vi själva, när vi väl tjänar i dessa operationer, har maximal kunskap och maximal säkerhet, som jag har varit inne på tidigare. Det är en fruktbar diskussion som förs. Vi har ingen som helst beröringsångest när det gäller att diskutera dessa frågor.
Det handlar om att Sveriges synpunkter ska vägas in under FN-styrda operationer, operativt ledda av EU eller Nato. Vi är mycket nöjda med den aspekt som berör säkerheten. Vi hoppas att den planering som ska genomföras också kommer att ha en komponent där Sveriges inflytande finns med. Vi anser inte att detta på något sätt berörs av frågan om vi är alliansfria eller om vi har någon annan status.
Jan Eliasson (S):
Jag är tacksam för att vi får in verkligheten i riksdagens salar genom att vi får ögonvittnesrapporter, direkta och indirekta, från Irak. Jag har själv tillbringat oerhört mycket tid i Irak. Under en tioårsperiod besökte jag Irak regelbundet när vi ägnade oss åt medling i Iran-Irak-kriget, Olof Palme, jag och den FN-delegation som följde med.
I landet har också samlats personer från olika terrorgrupper som sett en möjlighet att bekämpa inte minst USA på plats.
Detta har skapat en oerhört svår situation, och vi ser med sorg på dessa bilder som kommer från Irak av de trupper som vill införa demokrati och ge Iraks folk en chans att få en framtid i värdighet. Vi ser hur den rädsla som finns hos amerikanska soldater kanske lett till övergrepp.
Jag vill inte föregripa utredningarna som nu pågår både på amerikanskt håll och på irakiskt håll om vad som kan ha förevarit, men bilderna är tillräckligt ruskiga för att inge stor oro.
Jag vet att det förekommer en mycket aktiv debatt, inte minst i USA, om detta, och jag hoppas att den här utredningen har genomförts på ett grundligt sätt och att de som kan finnas ansvariga kommer att ställas till svars, på samma sätt som vi fick se och hoppas få se ytterligare i Abu Ghraib-fallet.
Detta visar de krafter som utlöses, den brutalisering som krig innebär och vad som händer när nervösa unga soldater befinner sig i en miljö som de inte är vana vid. Här finns ett stort behov av att också föra samman folk och minska kulturklyftor som finns. Låt oss komma ihåg att det inte råder en ockupationssituation nu.
Resolution 1546 innebär en inbjudan från irakiska regeringen och att trupperna finns där av säkerhetsskäl. Men självklart är det så att icke muslimsk militär närvaro har den effekt som vi ser dagligen, och målet måste naturligtvis vara en starkare irakisk komponent också för säkerhetssituationen i landet liksom givetvis en ökad internationell roll. Där tror jag att FN, och även EU, kan ha en roll att spela.
När det gäller den svenska närvaron i Irak är Olof Palmes Internationella Centrum aktivt i den kurdiska regionen. Vi stöder FN:s arbete i hela Irak med upp till 90 miljoner kronor årligen, och i vårt eget program lägger vi stor vikt vid barnens situation. Vi stöder även kapacitetsutvecklingen för elministeriet, apropå flera frågor som kommit upp här.
Vi önskar att alla ska verka för den situation som finns i norra Irak, så att den kan bli möjlig även i övriga delar av landet. Nu är det oroligt i södra Irak; i Basraregionen är det mycket besvärligt. Det kurdiska området är ett exempel på vad som kan göras under fredliga omständigheter, och det bör uppmuntras på alla sätt. Vi får se om vi kan stärka vår närvaro där ytterligare.
Jan Eliasson (S):
FN:s säkerhetsråd kommer den 15 juni att diskutera mandatet för närvaron av trupp och annan personal i Irak. Jag är övertygad om att man då kommer att beröra de frågor som Mariam Osman Sherifay här tar upp. Jag tycker att det är angeläget att FN:s roll på sikt stärks.
Det finns två vägar att gå framöver. Det ena är en starkare irakisk komponent i säkerhetssituationen, vilket är det idealiska. Det andra är en starkare trovärdig internationell närvaro med starkare civila, ekonomiska och sociala komponenter.
Det här är frågor som allmänt diskuteras i FN eftersom vi mer och mer arbetar med den så kallade fredsbyggnadstanken, det vill säga att man efter en konflikt inte bara ska ha trupp på plats utan också återuppbyggnad, utveckling och sätta upp institutioner - försoningsprocesser. Allt detta finns inbyggt i fredsbyggnadskommissionens idé. Jag tar till mig det förslaget och ska se om jag med användning av mina dubbla roller ska kunna driva dessa frågor. Jag försummade att svara på den förra frågan om MR-rådet.
Jag ska ta till mig den och diskutera den med mina kolleger. Jag är övertygad om att den kommer att drivas av flera medlemsstater. Det finns ju 47 medlemmar. Just nu är man i ett etableringsarbete, och det är oklart hur arbetet i sommar kommer att läggas upp. Jag är dock övertygad om att frågan kommer att diskuteras. Den tredje frågan var ny för mig.
Jag var inte medveten om att Irak skulle vara kandidat till ordförandeskapet i tredje utskottet. Det brukar finnas stor enighet i regionala grupper, och om det finns sådan enighet om en kandidatur brukar de i regel gå igenom - på gott och ont - i FN.
Jag får sätta mig in mer i den frågan och återkomma i ärendet.
Jan Eliasson (S):
Sverige är ett av de länder som hårdast driver jämställdhetsfrågorna i FN och i internationell politik över huvud taget, skulle jag vilja säga. Vi har föregått med gott exempel. Det finns fortfarande mycket att göra i vårt eget land, men det är en prioriterad fråga i hela vår utrikespolitik och i vår biståndspolitik.
Och, kan jag säga som tidigare FN-ambassadör och biträdande generalsekreterare i FN, det är väl känt i systemet att Sverige och de nordiska länderna är drivande i de här frågorna. Vi skulle självklart välkomna och gärna verka för en kvinnlig generalsekreterare i FN.
Birgitta Ohlsson och Nina Lundström har starkt pekat på namn som i hög grad är gångbara och som jag tycker är oerhört starka kandidater som borde kunna komma i fråga. Det finns ytterligare namn. Louise Arbour, den nuvarande människorättskommissarien i Genève, är en ledande och stark representant för FN-systemet. Hon är en oerhört principfast och bra manager.
Presidenten i Lettland nämns, Vike-Freiberga. Det finns en allmän uppfattning i FN-systemet att nästa kandidat antingen bör komma från Asien eller från Östeuropa, två regioner som i ena fallet inte haft posten på länge och i andra fallet aldrig haft den. Det lutar i hög grad åt en person från det området.
Jag tycker att den debatt som här sätts i gång är ett bra exempel på att man från olika medlemsstater ställer de här kraven.
Formellt är det så att enligt artikel 97 i FN-stadgan, som jag hoppas att jag ständigt bär i fickan - ja, här är den - är det FN:s generalförsamling som till slut utser generalsekreteraren, men på rekommendation av säkerhetsrådet. Just nu pågår en diskussion inom säkerhetsrådet om olika namn. Det är bara tre annonserade kandidater.
Ramos Horta har inte anmält sig som kandidat. Det är de tre som jag nämnde i dag som har anmält sig som kandidater. Det vore också bra om i så fall kvinnor av den typ som här nämndes också kunde anmäla sig som kandidater och framföras som kandidater av sina länders representanter. Jag har en annorlunda statistik än den vi nu hörde.
Mellan 2001 och 2005 ökade antalet kvinnor i lönegrad D-1 - en högre chefsposition - med 10,4 % till 32,6 % av det totala antalet anställda på dessa nivåer i FN. Under perioden den 1 juli 2004 till och med 30 juni 2005 gjordes totalt 206 utnämningar för en rad placeringar inom hela FN-systemet.
78 av dessa var kvinnor, det vill säga 37,9 %, varav 52 från i-länder, 23 från utvecklingsländer och 3 från länder i ekonomisk transition. Vi har kanske olika uppgifter där, men jag ser en ganska positiv trend.
Sedan kan vi med stolthet konstatera att Inga-Britt Ahlenius, som chef för FN:s kontor för intern översyn, innehar en av de högsta posterna inom FN-systemet. Vi arbetar vidare på detta. Den som var nr 2 i FN-systemet under nio år var Louise Fréchette, också en mycket stark kanadensisk representant och tidigare kollega till mig som FN-ambassadör.
Det görs framsteg även i FN, men Sverige bör vara pådrivande både i vad gäller anställningar inom FN-systemet och i fråga om FN:s generalsekreterare.
Jan Eliasson (S):
Jag finner här möjligheten att på ett positivt sätt överbrygga avståndet mellan Sveriges utrikesminister och ordföranden i FN:s generalförsamling. Jag kan därmed positivt besvara Nina Lundströms fråga. Jag har för ungefär fem månader sedan tagit initiativ till en grupp i FN som ska diskutera revitaliseringen av FN:s generalförsamling.
Den leds av Lettlands kvinnliga FN-ambassadör och Jemens manliga FN-ambassadör. På dagordningen för ett möte som ska äga rum på tisdag står just nu valet av FN:s generalsekreterare. Jag är övertygad om att frågan kommer att tas upp, nämligen hur kandidater kan tas fram och också, givetvis, från enskilda länders sida möjligheten till en kvinna på denna post.
Jag hoppas att denna kommitté för revitalisering av generalförsamlingen kommer att leda till en förstärkt dialog mellan säkerhetsrådet och generalförsamlingen om hur man tillsätter generalsekreterare. Hittills har generalförsamlingen automatiskt genomfört säkerhetsrådets rekommendation. Nu blir det mer av en dialog innan detta val sker. Dialogen kommer säkerligen att omfatta den fråga Nina Lundström tar upp. Bilden är inte så mörk.
Margareta Wahlström, nr 2 på den militära sidan, biträdande generalsekreterare i FN, kvinna och svenska, gjorde en strålande insats i Afghanistan. Ruth Jacoby ingår i kommissionen som ska utreda koherensen inom FN-systemet. Hon får en mycket mäktig och viktig position - från sin svenska utgångspunkt. Vår ambassadör i Genève är en kvinna, Elisabet Borsiin Bonnier.
Hon är en mycket duktig förhandlare och respekterad i hela FN-systemet. Vi har också en diskussion med säkerhetsrådet om resolution 1325. Den gäller kvinnors plats i fredsarbetet och fredsbyggnadsarbetet. Jag var själv med om förhandlingen på slutet, där det angavs att i den nya fredsbyggnadskommissionen ska kvinnor spela en viktig roll i fredsbyggnadsarbetet.
Det är också något som inte har funnits i tidigare texter av det slaget. Det sker framsteg, även om vi har anledning att alltid vara otåliga samt kräva mer och önska mer. Det är med denna känsla som regeringen går vidare i detta viktiga jämställdhetsarbete också på internationellt plan.