Thomas Östros (S):
Lars Leijonborg har frågat om statsministern är beredd att mot bakgrund av erfarenheterna från Västerås verka för att Gymnasiekommitténs förslag om gymnasieutbildning för obehöriga elever inte kommer att genomföras. Arbetsfördelningen i regeringen är sådan att det är jag som utbildningsminister som ska besvara denna interpellation. Jag ska inledningsvis göra klart att även om jag följer diskussionen i Västerås är jag förhindrad att uttala mig om en enskild kommuns angelägenheter.
Jag har dock erfarit att Västerås även framöver kommer att anordna programinriktade individuella program, PRIV, i gymnasieskolan. Grundskolan har en central uppgift i att ge alla barn goda kunskaper och ge dem det stöd de behöver för att nå de fastställda målen. För att ge alla barn likvärdiga möjligheter måste alla skolor vara bra skolor. Regeringen genomför nu ett kvalitetsprogram för skolan.
Kvalitetsprogrammet innebär att varje elevs utveckling mot målen noggrant ska följas och att samtliga skolor ska kvalitetsgranskas. Elever som riskerar att inte nå målen i skolan måste få hjälp tidigt. De måste få stöd som utgår från deras behov innan kunskapsluckorna vuxit sig för stora. Därför är det viktigt att utvärderingen och informationen om elevens utveckling mot kunskapsmålen kommer tidigt, är tydlig och sker kontinuerligt.
Elevers och föräldrars rätt till tidig och tydlig information om hur det går i skolan har från och med läsåret 2003/04 förstärkts genom att grundskolan givits ett tydligare ansvar för att under hela skoltiden informera eleven och föräldrarna om elevens studieutveckling. Informationen som ges vid utvecklingssamtalen bör grunda sig på en utvärdering av elevens utveckling i relation till målen i läroplanen och kursplanerna för årskurs 5 och årskurs 9.
Den ska också tydliggöra vilka insatser som behövs för att nå målen. Regeringen menar också att utvecklingssamtalen bör leda till en framåtsyftande individuell utvecklingsplan för varje elev. En sådan utvecklingsplan bör stödja en individualisering av skolan och därmed bejaka att eleverna lär på olika sätt och i olika takt. För att kunna ge eleverna en bättre utbildning och ett ökat stöd behöver grundskolorna fler lärare och andra specialister.
Under en femårsperiod ökar därför regeringen resurserna till skolan genom ett särskilt bidrag till personalförstärkningar. Statsbidraget ökar successivt med en miljard kronor årligen tills nivån 5 miljarder är nådd. Antalet lärare och andra specialister i skolan kommer genom detta att kunna öka med ca 15 000. Elever som trots stödinsatser riskerar att gå ut årskurs 9 utan att ha nått målen kan givetvis gå ett eller två år extra i grundskolan.
Enligt min uppfattning ska det ske när skolan, föräldrarna och eleven i samråd finner att det är det bästa sättet för eleven att få de kunskaper som krävs. Trots stora insatser i grundskolan finns det ungdomar som av olika skäl inte uppnår behörighet till gymnasieskolans nationella och specialutformade program. Det kan vara väl motiverade ungdomar som nyligen kommit till Sverige och som varit tvungna att prioritera svenska framför engelska, men som har goda studieresultat i övrigt.
Det finns också ungdomar som har större kunskapsluckor och som behöver mycket stöd för att gå vidare. Behörighetskraven till gymnasieskolan ska ligga fast. Behörighetsreglerna anger den kunskapsnivå som krävs för studier på gymnasienivå och bidrar till en tydlighet i systemet. Syftet med behörighetskraven är att slå vakt om utbildningens kvalitet och likvärdighet - inte att utestänga elever från att läsa sådana nationella kurser som de har kapacitet att klara.
Inom programinriktade individuella program, PRIV, kan eleverna följa kurser från ett nationellt program samtidigt som de utifrån behov läser behörighetsgivande ämnen. Den grupp av elever som har mindre kunskapsbrister anser jag bör kunna läsa en del av kurserna på ett gymnasieprogram samtidigt som de kompletterar sina kunskaper från grundskolan. Andra elever har en längre väg till en reguljär gymnasieutbildning. För de elever som har större kunskapsbrister kan utbildningen till exempel utformas som ett preparandår.
Utbildningen för dessa elever syftar till att ge bättre förkunskaper i de behörighetsgivande ämnena men kan även ha inslag av nationella kurser, i allmänhet i yrkesorienterande ämnen, som eleven har förutsättningar att följa. Utbildningen kan även innehålla praktik i större eller mindre omfattning. Att erbjuda obehöriga elever en uppläggning av studierna i form av PRIV är enligt min uppfattning ett framgångsrikt sätt att ge eleverna ökad studiemotivation samtidigt som förkunskapskraven ligger fast.
Många kommuner, däribland Stockholm och Västerås, arbetar sedan länge enligt PRIV-modellen och Skolverkets utvärdering har visat på goda resultat för eleverna. Jag finner även ett brett stöd i remissopinionen, exempelvis från Lärarnas Riksförbund, för denna ståndpunkt. För många elever som i dag går på individuella program bör det alltså vara möjligt att genomföra studier på PRIV. Det är dock viktigt att poängtera att det även i framtiden, utöver PRIV, kommer att behövas individuella lösningar inom gymnasieskolans ram för elever med speciella utbildningsbehov.
Det kan vara ungdomar med omfattande skolproblem i form av läs- och skrivsvårigheter eller ungdomar som saknar motivation eller som har svåra sociala problem. Elever med ett individuellt program har i dag en svag ställning när det gäller rätten till gymnasieutbildning, både vad gäller omfattning och innehåll. Det är därför angeläget att vidta åtgärder för att stärka dessa elevers rätt till utbildning. Beredningsarbetet pågår med Gymnasiekommitténs betänkande. Regeringen ämnar återkomma i frågan i samband med en proposition om gymnasieskolan.
Lars Leijonborg och Folkpartiet driver den extrema ståndpunkten att fortsatt grundskola ända upp till 18 års ålder är det enda utbildningsalternativ som ska stå öppet för de elever som inte klarat alla ämnen i grundskolan. Men enligt min mening kan en sådan politik skapa stora svårigheter när det gäller att motivera och möta behoven hos ungdomar i övre tonåren. Folkpartiet driver en politik där det viktiga är att gymnasieskolan ska utestänga vissa elevgrupper. Min utgångspunkt är den motsatta.
I stället för att sortera bort dessa elever, måste vi ge dem en utbildning som utgår från deras förutsättningar och möter deras behov.