Andreas Carlgren (C):
Det är verkligen så att få frågor är så stora som klimatfrågan. Få frågor engagerar mig lika mycket som just klimatfrågan. Det är också få frågor som kommer att kräva lika mycket engagemang runt om i hela det svenska samhället men också i hela Europa och internationellt.
Därför blir det så underligt att här lyssna på Anders Ygeman som höll ett tal som egentligen var samma tal som det som hölls för några månader sedan, för ett halvår sedan, för ett år sedan, för två år sedan - egentligen det angrepp som Anders Ygeman gång på gång brukar upprepa.
Jag tror att vi är många som utan att överdriva betydelsen stilla undrar om det någon gång blir möjligt att samlas till att faktiskt på allvar prata om frågan och inte bara söka partipolitiska poänger, inte hela tiden upprepa vad som sägs i partikansliets cirkulär och inte bara låta som om de gamla partitakterna liksom är hela uppgiften i klimatfrågan. Då blir det också lite underligt att på egen hand uppfinna en definition av vad ett nationellt mål är.
Det är sannerligen inte den definition som fanns i Klimatberedningen. Där utgick man självklart från de samlade insatser som görs. Det var precis så den socialdemokratiska regeringen förra mandatperioden formulerade det - med den skillnaden att ambitionen då var lägre. Man föreslog 25 procent för Sverige som nationellt mål. Vi talar nu om 40 procent som nationellt mål för Sverige.
Beträffande Anders Ygemans fråga, som jag väl tycker var lite smått förarglig för Anders Ygemans räkning och som jag avstod från att bemöta, var det många organisationer och inte minst Socialdemokraterna själva som föreslog just ett 40-procentigt klimatmål. Jag blir återigen förvånad. Regeringen går uppenbart det målet till mötes. Men innan några samtal har förts är Anders Ygeman beredd att fullständigt avfärda det.
Anders Ygeman vet tydligen på förhand att det är fel. På vilken grund, med vilket underlag och med vilken utgångspunkt? Var finns seriositeten och allvaret i det? Visst, självklart ska vi också prata om de internationella frågorna. De hänger ju samman med det nationella målet och gör så i land efter land. Det finns icke ett land som inte också i sitt nationella mål innefattar även de internationella åtagandena.
Problemet har varit att alldeles för många svikit dessa därför att man inte träffat bindande avtal. Därför anser Sverige att de åtgärder vi vidtar, till exempel gröna investeringar i u-länder, också ska ingå som en del i våra bindande internationella åtaganden - därmed som både nationella mål och som internationella åtaganden.
Efter harangen om att så mycket motarbetats under den förra regeringens tid konstaterar jag att vi nog är många som har blivit lite trötta på den ramsan. Hela tiden säger Anders Ygeman: Jag är så stolt. Vi visade internationellt ledarskap.
Egentligen lägger jag inte energi på att säga emot det, utan jag konstaterar bara att det när vi lägger upp en politik som innebär att vi har en tre gånger snabbare takt än den som Anders Ygeman är så stolt över - vilket är helt okej att vara - blir konstigt att bara säga: Det är så fel och så lite. Det är så lite värt. Vi lägger upp en politik som har ett mycket högre nationellt mål än vad den förra socialdemokratiska regeringen hade.
Vi ökar kraftigt takten i insatserna och lägger till en rad åtgärder som också ska presenteras i propositionen. Men innan Anders Ygeman ens har sett det och innan han ens fört samtal avfärdar han det. På vilken grund?