KBLab/rixvox huggingface dataset:
Luciano Astudillo (S):
Jag har några korta kommentarer till Sven Otto Littorins beskrivning av sjukförsäkringssystemet. Den totala kollapsen, inte bara den totala utan den moraliska kollapsen, såg vi under den här mandatperioden.
Den hade sin kulmen när läkare och cancersjuka människor gråtande i direktsändning berättade hur deras liv blev sönderslagna därför att man valde att behandla alla lika, inte se till att människor är olika, har olika sjukdomsbilder och har helt olika behov för att komma tillbaka i arbete.
Det är sant att vi hade en hemläxa att göra när det gäller människor som blev sjukskrivna, men vi hade aldrig någonsin gjort det på det här sättet. Förändringarna drabbade inte minst människor med funktionsnedsättning.
De blev drabbade av den totala moraliska kollaps som de här förändringarna medförde; de hamnade i kläm. Det innebar att många förlorade sin ersättning, sin trygghet som fanns, många med funktionsnedsättning. För att våga studera, arbetsträna, söka ett jobb trots alla ohälsoproblem som kan finnas behöver man åtminstone känna en viss trygghet.
Sedan kan vi vara överens om att mycket mer kan göras på flera fronter, en ny färdriktning i arbetsmarknadspolitiken där man prioriterar kvalitet framför kvantitet. Se gärna över nivåerna i lönebidragen. Där finns det mycket mer att göra än att fortsätta att sänka skatten. Det finns mycket kvar att göra med diskrimineringslagstiftningen och attitydpåverkan.
Inte minst viktigt är att staten blir en förebild. Staten är i dag den sämsta arbetsgivaren när det gäller unga med funktionsnedsättning, och där har Littorin direkt ansvar.
Luciano Astudillo (S):
Jag vill börja med att tacka jämställdhetsministern för svaret. Monica Green firar i dag sin sons student och bad mig därför ta över frågan. Det är något som jag väldigt gärna gör, för på få områden har regeringen varit så svag som just när det gäller jämställdhet. Det aktiva jämställdhetsarbetet har inte bara tappat fart, utan det har tagit rejäla kliv bakåt.
När högeralliansen genomför sin politik under den här mandatperioden är det systematiskt en udd riktad mot kvinnor. När skatten sänks, ja, då sänks den mer för män än för kvinnor. När trygghetsförsäkringarna förstörs drabbas kvinnorna dubbelt.
När varje arbetad timme är viktig inför regeringen ett vårdnadsbidrag i syfte att skicka fler kvinnor tillbaka till hemmen.
När diskrimineringslagstiftningen skärps och förs ihop i en gemensam lag passar den här regeringen på att försvaga lagen för kvinnor och kräva mindre av arbetsgivarna när det gäller att ta ansvar för jämställdhetsplaner och lönekartläggning. Som om detta inte var nog drar man tillbaka tidigare regerings handlingsplan för att få jämställda löner.
Herr talman! Vi har en mandatperiod bakom oss med modern tids mest kvinnofientliga regering, och det är ingen slump. Nyamko Sabuni har i något sammanhang sagt att marknaden sköter jämställdhetsfrågorna bäst. Det är hon alldeles övertygad om.
Nu har den här politiken prövats, så är det, och klyftorna mellan kvinnor och män har ökat. Det här svaret, herr talman, är bara ytterligare ett bevis på att det inte finns en självkritik, en insikt, när det gäller att jämställdhetsarbetet inte bara går att lämna över till marknaden utan att politiken spelar roll.
Därför vill jag ge Nyamko Sabuni en chans att rätta till sitt ganska dåliga svar. När lagen slogs ihop krävdes färre arbetsplatser på aktivt jämställdhetsarbete. Jag tror att uppemot en miljon personer jobbar på olika arbetsplatser där kravet försvunnit.
Ni drog tillbaka handlingsplanen om att minska löneklyftorna i Sverige. Vad vill då den borgerliga regeringen göra framöver för att komma åt de osakliga löneskillnaderna?
Luciano Astudillo (S):
Jag vill börja med en sakupplysning. I privat sektor är hälften av dem som jobbar kvinnor och hälften av dem som jobbar män. I offentlig sektor är 80 procent av dem som jobbar kvinnor, och 20 procent är män. När den regering som sitter nu prioriterar bort välfärdsjobben och drar ned på dem är det kvinnors arbetsmarknad som drabbas.
Löneklyftan finns både i privat sektor och i offentlig sektor. Faktum är att utbyggnaden av välfärdsjobben - för att inte vara historielös - i och med en medveten satsning på barnomsorg, en medveten satsning på hemtjänst och en medveten satsning på flera andra saker gjorde att kvinnor över huvud taget kom in på arbetsmarknaden i vårt land.
Det gjorde att kvinnor fick ett eget jobb och blev ekonomiskt oberoende. Prata alltså inte ned det som gjorde att Sverige var och fortfarande är ett av världens mest jämställda länder!
Systematiskt har ni på område efter område motverkat detta när ni prioriterar större skattesänkningar i stället för att satsa på välfärden, när ni försämrar trygghetsförsäkringar, när ni sänker skatten mer för män än för kvinnor och inte minst när ni försämrar diskrimineringslagstiftningen för kvinnor och säger att ni förbättrar den för alla.
När ni gjorde detta var det mot vad forskarna sade, mot vad fackföreningarna som jobbar med lönekartläggning och den här lagstiftningen sade och till och med mot vad Jämställdhetsombudsmannen som fanns då sade. Alla dessa sade att det är att försämra lagstiftningen när det gäller att medvetet och systematiskt jobba med de viktiga frågorna med att få bort den osakliga löneklyftan mellan kvinnor och män.
Den finns både i privat och i offentlig sektor. Den handlingsplan, inte lagstiftning, som den tidigare socialdemokratiska regeringen lade fram kan Sabuni få för att bli inspirerad. Det gäller alltså handlingsplanen för jämställda löner, ingenting annat.
Hon sade ingenting i sitt anförande om hur hon vill jobba vidare för att minska löneklyftorna, ingenting. Hon talar om allt som vi vill göra i stället för att stå för den politik som försämrat villkoren för kvinnorna. Sabuni drog in handlingsplanen. Det kanske är dags att ta tag i frågan igen.
Luciano Astudillo (S):
Vi kommer inte längre. Vi kommer inte att få något rakt svar från jämställdhetsministern i Sverige om hur man systematiskt jobbar för att komma åt de osakliga löneskillnaderna och klyftorna mellan kvinnor och män i den privata och den offentliga sektorn. Vi kan dividera om allt möjligt annat, men vi ser hur klyftorna ökat mellan kvinnor och män. Vi ser hur regeringen valt skattesänkningar framför välfärd.
Vi ser hur regeringen på område efter område, bland annat genom försämringar i trygghetsförsäkringarna, haft udden riktad mot kvinnor. Det får vi ta debatt om i valrörelsen. Vi kommer att göra det med glädje. Då kommer vi att säga att en rödgrön regering kommer att sätta jämställdhetsfrågorna högst på agendan. Vi ska tillbaka till toppen där vi hör hemma.
Vi ska inte fortsätta att falla i rankningen, vilket vi gjort under dessa fyra år med borgerlig regering. Vi tror inte, till skillnad från Nyamko Sabuni, att marknaden kan sköta jämställdhetsfrågan. Vi är alldeles övertygade om att marknaden inte kan det.
Politiken måste spela en roll genom att vi systematiskt och medvetet, ibland med lagstiftning, ibland med handlingsplaner och andra verktyg, jobbar med frågorna. Mot detta står fyra år med den borgerliga regeringen, som systematiskt haft udden riktad mot kvinnor i alla frågor. När ni nu försöker flörta med kvinnorna har ni ett väldigt taskigt record .
Vi har tappat i rankningen, och klyftorna ökar. Men lycka till! Med mycket tur sitter ni kvar.
Luciano Astudillo (S):
Jag vill börja med att tacka Sabuni för svaret. Jag har fram tills nu inte haft någon anledning att tvivla på Sabuni på det här området, men jag vill göra en liten korrigering i statsrådets avslutande beskrivning av dagens debatt. Dagens debatt är inte ett första steg mot att uppmärksamma situationen för ungdomar som inte själva får välja vem de gifter sig med.
Det är att göra både den sittande regeringen och de initiativ som den tagit och tidigare regeringar en otjänst att göra den beskrivningen. Flera steg har redan tagits, och fler steg kommer att behöva tas i takt med att vår kunskap på det här området växer och i takt med att vi lär oss vilka verktyg som är effektiva för att komma åt tvångsgiftesproblematiken.
I det här svaret väljer Sabuni delvis att passa från de frågor jag ställer. Hon säger att utredningarna bereds i Regeringskansliet, hon vill inte ge svar nu. Samtidigt redogör hon för flera insatser som görs på området. I det här läget finns det ingen anledning att betvivla dessa insatsers effektivitet. Det är bra insatser.
Men när jag läste rapporten kände jag ändå en stark oro. Trots att vi haft en debatt under så många år om detta och trots att vi tagit flera initiativ på det här området är situationen enligt vad ungdomarna beskriver den att samhället alldeles för ofta har reagerat för sent. Det har hunnit gå alldeles för långt.
Det blir extremt drastiska åtgärder. Det tyder någonstans på att insatserna är otillräckliga. Det tyder på att mer måste göras, och jag menar att det måste göras på två plan. Det ena är det normativa. Hur ser samhället på det här? Är det rätt eller fel? Där tycker jag att vi måste bli mer tydliga.
Jag tycker för övrigt att vi socialdemokrater måste bli mer tydliga än i dag. Vi menar att det är dags att ta steget att kriminalisera tvångsgifte. Det är dags att ta det steget. Men det är otillräckligt, det kommer att behövas mer än så.
Framför allt handlar det om att göra något för de människor som väljer - även om de någonstans vet att det är fel - att göra fel när de tvingar sitt barn, en ung person, att gifta sig mot egen vilja. Samhällets stöd och att det kommer i rätt tid innan det är för sent är oerhört väsentligt här.
Därför vill jag ändå ge Sabuni möjligheten att lite mer konkret, utifrån de brister som rapporten lyfter fram, beskriva vilka åtgärder den här regeringen vill vidta för att komma åt problemet.
Luciano Astudillo (S):
Här pekar Sabuni på ett väsentligt problem, att en del hävdar att lagstiftningen är tillräcklig. Jag menar att lagstiftningen också kan vara normativ och visa på att det finns beteenden som vi inte accepterar. Där menar jag att en kriminalisering av tvångsäktenskap skulle kunna vara en tydlig signal om hur vi i Sverige ser på det här. Därför menar jag att det är dags att ta det steget fullt ut.
Rapporten går att läsa på flera olika sätt. Så mycket som 95 procent av dagens ungdomar känner att de helt fritt kan välja vem de vill dela resten av sitt liv med. Det är helt fantastiskt bra att så många känner det. Det är oerhört bra. 70 000 upplever begränsningar, och 8 500 är rädda för att man inte ska kunna välja över huvud taget vem man ska gifta sig med.
Man kan tycka att det inte är så många, men varken Sabuni eller jag har den ingången. Tvärtom - ingen i vårt land ska behöva vara rädd för att giftas bort mot egen vilja. Det är en gemensam utgångspunkt. Jag vill lite problematisera en del av regeringens initiativ.
Det gäller det flaggskepp som det verkar vara avseende hur vi kommer åt dessa nya fenomen i det Sverige vi i dag lever i, den obligatoriska samhällsorienteringen, som det nu tillsatts en utredning om. Människor som kommer hit får lära sig vad som gäller i vårt land. Det är rimligt, det är ingenting som jag har någonting emot.
Det är viktigt att förtydliga och ge människor verktyg för att lära sig hur det funkar i vårt land.
Är det i förlängningen, när väl olyckan är framme, ett kunskapsproblem, Sabuni, när en arg pappa låser in sin 14-åriga flicka i rummet och inte tillåter henne gå ut med kompisarna?
Är det en brist på kunskap om hur det fungerar i Sverige om det går än värre, att man inte bara låser in utan till och med är i färd att ta livet av en anhörig?
Tror Sabuni att en obligatorisk samhällsorientering kommer att lösa detta, att pappan i det här fallet skulle komma att tänka att just det, Sabunis obligatoriska samhällsorientering sade ju att det var förbjudet att göra det här, så jag avbryter? Nej, det är inte så, det vet både Sabuni och jag.
Jag tror att det behövs mycket mer av effektiva åtgärder som verkligen når resultat. Och den här rapporten är oerhört tydlig med att myndigheter reagerar alldeles för sent, har fel verktyg för att reagera i tid och dessutom att skolan och andra aktörer fegar ur alldeles för ofta. Det är dags att kriminalisera tvångsgifte.
Och det är dags att ta fram en nationell handlingsplan som ser till att myndigheter följer lagen och att samhället i övrigt tar ansvar för de här unga tjejerna och, ibland, pojkarna som drabbas av det här.
Luciano Astudillo (S):
Jag vill tacka Sabuni för det här samtalet. Jag ser inte Sabuni som en motståndare i den här frågan, tvärtom. Men jag pushar på för att det ska bli lite förändring på det här området. Sabuni är säkert väldigt glad för att det är lite kraft också bakom oppositionens krav på det här området. Jag ser inte bara en förändrad lagstiftning på det här området som ett sätt att signalera att detta är fel.
Jag tror att det också kan ha en avskräckande effekt för en del, att det blir förebyggande så att en del säger: Okej, nu får vi tänka oss för vad vi gör. Vi är som sagt överens om samhällsorienteringens nytta för både vuxna och barn, så det behöver vi inte tvista om. Jag tror dock att det är ett ineffektivt verktyg för att lösa det här problemet.
För att bryta segregationen är jobb minst lika viktigt som obligatorisk samhällsorientering, men den diskussionen kan vi ta i ett annat sammanhang. Återigen: Jag tvivlar inte på Sabunis ambitioner. Jag tvivlar inte på att hon, precis som jag och socialdemokratin, menar att ingen i vårt land ska behöva vara rädd för att tvingas gifta sig mot sin egen vilja eller hamna i den situationen.
Det är en viktig utgångspunkt, och det är viktigt att vi pressar på i den här frågan. Den här rapporten är ett av många viktiga steg som redan tagits. Den är full av förslag på konkreta åtgärder, till exempel vad Migrationsverket, Skatteverket, skolan och socialtjänsten kan göra.
Det är dags att använda sig av den här kunskapen och att börja trycka på så att var och en där ute tar sitt ansvar. Det är det som den här debatten handlar om.
Luciano Astudillo (S):
Jag vill tacka Mats Odell för ett klargörande svar.
Bara det att frågan är föremål för en domstolsprocess borde föranleda en statsminister att vara lite försiktig med att fälla domar i förväg.
Men framför allt tror jag att många nere i Skåneregionen och Öresundsregionen förvånades över den dom som statsministern fällde över kanske en av de viktigaste tillväxtregionerna och motorerna för svensk ekonomi och det behov som finns av en internationell flygplats, som faktiskt är en länk ut i världen. Den är helt central för framtida utveckling, inte bara för den danska sidan utan också för den svenska.
Kastrups ställning som internationell flygplats har varit hotad rätt länge, och nu ser vi att den har fallit i rankning från tionde plats till femtonde bland de stora flygplatserna i Europa.
Om Kastrup skulle förlora ställningen som ett internationellt nav, där man har många långdistansrutter, skadar det inte bara dansk ekonomi och skånsk ekonomi utan också svensk. Jag är glad att man nu ändå någonstans visar en insikt i det här.
Jag tycker att en statsminister borde ha sett detta, förstått detta och uttalat sig utifrån de förutsättningarna, kanske till och med agerat utifrån sådana förutsättningar. Ta bara den stora regionala satsning som sker i Lund på ESS, ett projekt som staten har engagerat sig i och som vi i Skåne välkomnar.
Det var helt nödvändigt att få till stånd att ESS byggs i den regionen. Det är helt avgörande och helt centralt att Kastrup förblir ett nav.
En svensk regering borde i stället engagera sig i att värna Kastrup som ett internationellt nav, och inte ta ned de ambitioner som man har gemensamt över blockgränsen i Skåne, för att stötta detta.
Därför vill jag vända på frågan: Hur är den svenska regeringen beredd att agera och ta sin del av ansvaret för att stärka och hjälpa Kastrup så att det förblir detta nav för internationellt flyg som behövs i denna region, så att vi kan fortsätta att utveckla och stärka Öresundsregionen, som är så viktig för svensk ekonomi?
Luciano Astudillo (S):
Sedan bron byggdes har vi sett en fantastisk utveckling i Öresundsregionen. Det är Nordens kanske mest tätbefolkade region, med 3,7 miljoner invånare, som flätas samman. Nu pendlar dagligen 10 000 personer över. Öresundsuniversitetet växer, från Roskilde, Köpenhamn, Malmö och Lund.
Vi har också ett näringsliv som flätas samman och som söker sig över sundet på ett helt annat sätt. Jag tror att det finns mycket kvar att göra där. I andra gränsregioner har näringslivet utnyttjat skillnaden för att hitta en dynamik, vilket man inte har gjort på samma sätt nere vid sundet.
Den siffra som är mest talande när det gäller hur Öresundsregionen utvecklas är att det i dag är 8 procent av Malmös ungdomar som jobbar på andra sidan sundet. Det är en helt fantastisk möjlighet för ungdomar från båda hållen. Gränshindersarbetet fortskrider därnere.
Oavsett kulören på regeringen kan nog vi i Skåne tycka att det går lite för långsamt och att det finns avgörande strukturhinder att ta tag i. Vi önskar alltid mer. Men det jag efterlyser är ett större engagemang från en svensk regering för att se det unika som faktiskt finns i Öresundsregionen.
Med all respekt för allt annat gränshindersarbete som görs är det ändå unikt att vi har en huvudstadsregion med en så tätbefolkad region som Skåne är. Det skapar en enorm möjlighet.
All forskning visar att om man kan göra den här regionen tillgänglig för fler genom infrastruktur och andra satsningar så innebär det ökad produktivitet för regionen, stärkt näringslivskonkurrens och att sysselsättningen ökar. Detta visas inte bara i teorin utan också i verkligheten.
Det jag efterlyser är en mer offensiv syn på den här regionen från statsmakternas sida. När det gäller infrastruktur har vi en rad satsningar i den rödgröna budgeten som syftar till att ytterligare fläta samman regionen.
Vi vill se Lommabanan komma till stånd, och det finns satsningar på Söderåsbanan i vår infrastrukturbudget. Vi har också Skånebanan, Helsingborg-Hässleholm, och inte minst Södra stambanan, där det är väldigt trångt i dag. Det är viktiga infrastruktursatsningar som de rödgröna klarar av i sina budgetar. Däremot finns det inget om någon flygskatt.
Att Hans Wallmark försöker skrämmas med det är bara ohederligt, tycker jag. Jag efterlyser också mer offensiva satsningar på kompetensförsörjning för den här regionen. Det handlar om de avgörande stöden - att satsa på arbetsmarknadsutbildningar tillsammans och att göra något åt de flaskhalsproblem som redan finns där. Där skulle staten kunna vara mycket mer aktiv än i dag.
Det handlar också om att attrahera kompetens, arbetskraft, från andra regioner. Jag efterlyser också en vardagsvision. När Skåneregionen har en budget på närmare 20 miljarder tycker jag absolut att det är motiverat att man anslår 6 miljoner kronor för att stärka Kastrup och har ambitionen att bibehålla den som internationell flygplats. Det är mer omotiverat att en svensk regering inte ser vad som händer därnere i Skåne.
Luciano Astudillo (S):
Jag vill tacka för diskussionen om Kastrup. Först har jag en reflexion om det Hans Wallmark sade om välfärdens kärna. Jag tror att medborgarna i Skåneregionen är kloka nog att se hur ni har hanterat de fyra år som varit och kommer att ta ställning utifrån det när de går till val och väljer majoritet i sin region. Det är inte alls säkert att många kommer att uppskatta det ni har gjort.
Återigen: Det finns inget om någon flygskatt i den rödgröna budgeten, så jag tycker att det är helt fel att skrämmas med detta.
Forskningsanläggningen ESS, där staten har varit väldigt engagerad, är däremot helt beroende av att vi har en internationell flygplats nära. Därför efterlyser jag också ett engagemang från staten när det gäller att Kastrup ska förbli en internationell flygplats.
Nu har Kastrup under tiden tappat från att ha varit den tionde största flygplatsen i Europa till att bli den femtonde. Vi behöver ett engagemang där nere, som vi har, över blockgränserna. Men vi behöver också ha en svensk regering som ser att Öresundsregionen kan bidra till mycket mer utveckling och tillväxt för det här landet. Det är klart att ingen här säger att vi ska springa före och bryta mot lagar.
Men har man engagerat sig i ESS får man också ta konsekvenserna av det och se till att det här faktiskt kan förverkligas. Man måste engagera sig i frågan om att vi ska ha den internationella flygplatsen, som för många också är en inrikes flygplats. Den här regionen har, som sagt, en enorm potential. Det är dags att se det i Stockholm också, över blockgränserna.
Luciano Astudillo (S):
Jag tackar statsrådet för svaret. Jag har tagit Skolverket på orden och medverkar således till att diskussionen kommer i gång också här i riksdagen. Jag uppfattar att vi är överens i grundfrågan. Grundutgångspunkten är att skolan framöver mycket starkare ska präglas av ett fokus på entreprenörskap och företagande, av många skäl - bland annat av jobb- och tillväxtskäl.
Vi vet att många av de nya jobben kommer i små och medelstora företag och genom nyföretagande. Att fler vågar och kan prova på att driva företag kommer att vara viktigt när det gäller att klara framtidens arbetsmarknad, framtidens jobb. Men det gäller mer än så. Allt fler unga människor ser just företagandet som en väg till frihet, som en väg för att skapa sin egen arbetsmarknad, sitt eget jobb. Det är någonting som vi absolut ska omfamna och uppmuntra.
Att vara sin egen, att skapa något eget och att våga gå efter en dröm, om det så är en affärsidé, är egenskaper som i grunden är positiva och som skolan ska bejaka och uppmuntra. Nu har Skolverket presenterat ett utkast om examensmål och ämnesplaner.
Men jag hoppas verkligen att Björklund inte är nöjd, för enligt förslaget kommer elva av dagens arton, alltså inte alla, gymnasieprogram att innehålla möjligheten att välja kurser i entreprenörskap och företagande. Endast åtta av programmen kommer att följas upp med ett examensmål.
Dock vet jag från andra sammanhang att detta med kreativitet och med att lyckas och misslyckas kanske inte varit Björklunds signum när det gäller den svenska skolan. Men just när detta sammankopplas och så intimt förknippas med att starta och driva eget skulle det kanske lite bättre falla även utbildningsministern på läppen.
Jag hoppas därför att utbildningsministern nu väljer att agera och att med hela handen peka på just detta område som viktigt. Det räcker inte att stå här i kammaren och säga att man tycker att det är viktigt, utan det gäller också att verkligen förverkliga de ambitioner som man som ansvarig på området har.