Anders Borg (M):
Utvecklingen talar sitt tydliga språk. I Tyskland har reallönerna fallit med 1 procent. I Sverige har de ökat med 10 procent. I Tyskland har man en statsskuld som i motsvarande andel av bnp skulle ha kostat oss närmare 500 miljarder. Vi kommer inte att behöva föra åtstramningspolitik i Sverige, utan vi kan möta en internationell nedgång med offensiva åtgärder precis som vi har gjort varje år under krisen.
Sedan är det ju inte så att vi har en osäkerhet om vilka bedömningar expertmyndigheterna gör. Riksbanken, OECD, IMF och KI gör samma bedömning. Riksbanken säger att regeringens politik har sänkt arbetslösheten med 1⁄2 till 2 procent. KI säger 1,1 procent. Riksbanken konstaterar att ett stort antal forskarstudier har undersökt sambandet mellan ersättningsnivåer i arbetslöshetsförsäkringen och nivån på arbetslösheten.
Sammantaget ger resultaten ett tydligt stöd - Riksbanken skriver alltså "tydligt stöd" - för att en sänkt effektiv ersättningsgrad leder till kortare genomsnittlig arbetslöshetstid och sjunkande arbetslöshet. Jag skulle kunna fortsätta läsa upp forskningsresultat i timmar från institutioner som ger exakt samma budskap, därför att det här är en självklarhet. Om det lönar sig bättre att arbeta är det fler som är på arbetsmarknaden. Lönar det sig sämre att arbeta är det färre som är på arbetsmarknaden.
Det är närmast en arbetsmarknadsmässig självklarhet som Socialdemokraterna bygger hela sin politik på att förneka. Låt oss analysera vad det är man föreslår från de rödgröna, alltså från Miljöpartiet och Socialdemokraterna. Det är två kompletterande paket som ska läggas bredvid varandra. Vi tittar på efterfrågan: Vi har kris i världen. Då föreslår Socialdemokraterna och Miljöpartiet att man ska höja momsen på restauranger.
De vill alltså höja momsen i ett svagt efterfrågeläge. Sedan ska man, för att ytterligare strama åt ekonomin, höja bensinskatten och alla transportskatterna med 15 miljarder så att alla människor som har behov av bilen verkligen ska känna i plånboken att nu finns det mindre pengar. När man så har stramat åt efterfrågan i ekonomin går man över till produktionssidan och slår till med 14 eller 16 miljarder, fick vi höra här, i höjda arbetsgivaravgifter.
I en ekonomisk nedgång ska man alltså höja anställningskostnaderna med 15 miljarder. Sedan ska man också höja bolagsskatten och återställa den till en hög nivå, vilket gör att vinsterna i näringslivet går ned och uppsägningscirkusen går vidare, och så ska man lägga på alla de här lastbils- och transportskatterna som också slår mot företagen. Det här är en bakvänd politik. Att höja skatterna för att bygga ut bidragssystemen är en bakvänd politik om man tänker på vad vi är för ett land.
Vi är en välfärdsstat. Vi är ett land som vill ha vår goda välfärd. Det betyder att människor måste arbeta. Vi har en åldrande befolkning. Vi har stigande behov inom vård, omsorg och pensioner. Ska vi klara det bygger det på att människor måste arbeta.
Hur kan man då komma på idén att kraftigt strama åt ekonomin, försämra förutsättningarna för produktion och använda pengarna till att bygga ut bidragssystemen? Det är alldeles förryckt hur man kan komma på en sådan idé. Sverige behöver mer av arbete, mer av produktion, mer av välfärd, fler människor på arbetsmarknaden, högre sysselsättning, lägre arbetslöshet.
Då kan man inte föra en politik som skattar bort jobb och trycker ut människor från arbetsmarknaden. Det är, fru talman, en bakvänd politik.