KBLab/rixvox huggingface dataset:
Aron Emilsson (SD):
Tack för bra frågor! Ja, i många avseenden stärker vi den kulturella gemenskapen. Vi har föreslagit en historisk kulturpolitisk reform i form av kulturlotsar i alla Sveriges kommuner, till exempel, som ska lotsa inte minst nyanlända och invandrare in i det svenska majoritetssamhället och det rika kultur- och kulturarvsliv som vi har runt om i våra kommuner och landskap. Där har regeringen inte följt med, och jag undrar varför regeringen inte gör det.
Bryr sig regeringen om att på riktigt stärka sammanhållning och gemenskap? Jag har inte heller föreslagit några insatser för att stänga ute någon individ från bibliotek. Däremot har Sverigedemokraterna lagt fram en utredning om hur man kan knyta vissa administrativa tjänster till medborgarskapet, vilket ligger i linje med att välfärden och de verksamheter som är skattefinansierade måste ha en tydlig anknytning till medborgarskapet för att fungera långsiktigt.
Anledningen till att vi föreslår en nedläggning av Världskulturmuseet i Göteborg är den jag nämnde tidigare i talarstolen.
På grund av att det finns ett museum som snarare styrs av politiska och ideologiska doktriner än av att vara en vetenskapsinstitution och en bildningsinstitution - nära ett universitet, vilket innebär en potential - måste vi stärka de museer som faktiskt bygger på att värna, vårda och visa sina samlingar inom myndigheten. Det är fråga om Östasiatiska museet, Medelhavsmuseet och Etnografiska museet.
Anledningen till att många göteborgare inte besöker Världskulturmuseet i Göteborg är att museet känns politiskt och ideologiskt, inte som ett bildningsorienterat museum.
Aron Emilsson (SD):
Regeringen har i sin kulturarvsproposition - från det parti och det departement som Niclas Malmberg tillhör genom sitt miljöpartistiska engagemang - presenterat att det ska finnas en kulturmiljöstrategi i landet för landets berörda myndigheter och aktörer.
Kulturmiljön ska upp på agendan, och en nationell strategi för hur kulturen ska hanteras i framtiden ska mejslas fram. Regeringen och övriga partier har låtit anslagsminskningen till Statens fastighetsverk ligga kvar på en halvering från deras tidigare verksamhetsbudget.
Samtidigt påstår nu Statens fastighetsverk - som har det nationella ansvaret för våra kulturarvsfastigheter och som har övertagit fastigheter från Riksantikvarieämbetet och fått ett utökat uppdrag - att man knappt kan färdigställa renoveringen av Stockholms slott.
Statens fastighetsverk säger också att man än mindre kommer att kunna upprätthålla sina kulturmiljövårdsinsatser för andra fastigheter om denna budget kvarstår och man inte får ökade anslag och bättre förutsättningar för att kunna vårda och värna svenska kulturmiljöer.
Min fråga är: Hur ska man kunna fullfölja en kulturmiljöstrategi när en nationell myndighet med ansvar för frågorna har fått halverade resurser för att just vårda, värna och visa våra nationella kulturmiljöer? Och på vilket sätt behåller man armlängds avstånd gentemot kulturarvsvärden när man politiserar museerna till att bli debattmuseer snarare än kunskapsinstitutioner?
Aron Emilsson (SD):
Det finns svart på vitt - det är bara att jämföra Sverigedemokraternas följdmotion till kulturarvspropositionen med själva kulturarvspropositionen. I propositionen står att museer ska vara en aktiv aktör i samhällsdebatten. Man har i andra avseenden gett direkta uppdrag till exempelvis Statens museer för världskultur att främja integrationsinsatser och att motverka segregation och främlingsfientlighet.
Man tynger hela den övriga museiverksamheten med detta, utan att kunna vårda, värna och visa samlingar och samlingsverksamhet, vilket är museernas egentliga vetenskapliga syfte.
I vår motion finns däremot inga skrivningar som uttalar ambitionen eller intentionen - inte ens mellan raderna - att vilja styra museer politiskt och ideologiskt, vilket har skett med till exempel Världskulturmuseet i Göteborg.
Man har gett Statens kulturråd och andra kulturinstitutioner i uppdrag att se över hur de kan bryta normer och föreställningar om vilka vi är och vilka vi ska vara, snarare än att fokusera på kärnverksamheten.
Vi har föreslagit faktiska förändringar av skrivningar i regeringens föreslagna museilag, där vi snarare vill föra in i paragrafer och texter att museerna ska vara kunskapsorienterade och vetenskapliga och att de ska bygga på kunskapsmässig grund - inte på politiska eller ideologiska doktriner. Det skulle säkra museerna även mot ett sverigedemokratiskt politiskt inflytande, om det är detta Niclas Malmberg är rädd för.
På de håll i landet där vi har kritiserat utställningar som direkt har grundat sig på förtal mot enskilda partier har det inte handlat om att vi vill gå in och stoppa enskilda utställningar. Snarare har vi velat föra ett resonemang om hur man ska förhålla sig när skattefinansierade institutioner tar partisk ställning gentemot uppdragsgivare.
Aron Emilsson (SD):
Vi kunde höra kulturministern säga: Jag älskar vårt gemensamma svenska kulturarv. Det är glädjande att höra. Det är fantastiskt vackra ord. Det är en formulering som jag tror de allra flesta svenskar kan stämma in i och känna tillhörighet till. Samtidigt vidhåller jag vad jag lyfte fram i mitt huvudanförande tidigare i dag.
Det regeringen gör med denna kulturarvsproposition är att driva fram en byråkratisk kulturrevolution där man börjar förneka, förringa och förvanska synen på att vi har ett gemensamt svenskt kulturarv värt att vårda, värna och visa för framtida generationer.
Vi har ett ansvar på våra axlar som beslutsfattare att trygga det för framtiden. Kulturministern sa att det inte finns någon fixerad materia. Det är på ett sätt sant. Kultur är odling och traderas och utvecklas i takt med att samhället förändras. Men det är både och.
Det finns givna historiska spår, lämningar och miljöer, artefakter i samlingar, i kulturmiljöer, i landskap och i bebyggelsemiljöer som är vårt ansvar att vårda, värna och visa. Min fråga är följande. Regeringen fullkomligt slaktar anslagen till Statens fastighetsverk, som är nationellt ansvarig myndighet för att just vårda, värna och visa våra gemensamma kulturmiljöer för framtiden.
Hur ska man kunna implementera ett strategiskt kulturmiljöarbete? Det är oåterkalleligt när våra kulturmiljöer förstörs, förvanskas och inte kommer att hinna renoveras och underhållas i tid. Varför är denna fråga osynlig på bordet?
Aron Emilsson (SD):
Det finns mycket semantik i detta.
Är det i någon följdmotion och något engagemang i de texter och skrivningar som ligger bordet inför debatten i dag är det klart och tydligt att det är i Sverigedemokraternas följdmotion som det är ännu tydligare, mycket tydligare, till skillnad från i regeringens förslag, att museer ska hållas fria från politisk styrning och inblandning.
Dessa bildningsinstitutioner har ett historiskt arv att vara vetenskapliga institutioner och ska hållas fria från politiska pekpinnar. Det är intressant att regeringen slår sig för bröstet och talar sig varm för något som den själv egentligen går rätt emot i sina förslag. Är det debattmuseer vi ska ha, eller är det vetenskapliga institutioner? Jag förordar det senare.
Vi kan inte understryka det tillräckligt noga. Jag vill passa på att säga något. Det gäller vad det historiska handlar om i debatten och att ifrågasätta. Varför är det så viktigt för regeringen att stryka skrivningar i kulturmiljölagen som erkänner att vi har ett nationellt och gemensamt arv värt att vårda, värna och visa i Sverige? Det stryks och raderas ut. Varför är det så viktigt?
Aron Emilsson (SD):
Jag tror att jag har sagt detta någon gång tidigare i olika debatter: Liberalerna har historiskt gjort sig kända för att vara ett bildningsparti. Det ska de ha all respekt och erkännande för att de har varit.
Men när Christer Nylander angriper Sverigedemokraternas förslag i betänkandet för ett stärkt och bättre vårdat svenskt kulturarv gör han det med benämningar som att vi kritiserar regeringens ideologiska och kulturrevolutionära raster över svenskt kulturarv. Och det är riktigt; det gör vi.
Men var någonstans i Sverigedemokraternas omfattande följdmotion, i betänkandet eller i debatter har vi egentligen anlagt ett eget ideologiskt raster över vad vi definierar som det enda rätta svenska kulturarvet mer än att vi erkänner att det finns och att det existerar och att detta är någonting som människor känner?
Carl Jonas Love Almqvist sa någon gång: Svenskhet är inte alltid något rationellt. Det har sitt rätta hem i känslan. Många definierar det så: Man känner om man är svensk eller om man inte tillhör den svenska gemenskapen. Sedan har vi kulturmarkörer och kulturyttringar inom alla våra olika kulturformer som är unikt svenska, skapade i Sverige.
Jag undrar över en sak när ni förlöjligar idéer som att använda en växande kulturform som till exempel datorspel och etablera ett svenskt spelinstitut för att främja nordiska och svenska kulturmiljöer inom spelsektorn för att locka ut fler till den riktiga miljön.
Varför är Liberalerna, som tidigare ville skapa och sprida kunskap och bildning, negativa till en idé som just sprider kunskap och bildning om svenskt och nordiskt kultur- och naturarv?
Aron Emilsson (SD):
Jag kan hålla med Christer Nylander om det. Jag vet inte om han tidigare har studerat detsamma, men i mina tidigare studier studerade man historia, kulturarvspolitik, pedagogik, ideologisering och politik kring hur historiebruk kan användas. Det är självklart så. Det vi säger är dock att vi i vår följdmotion inte definierar vad som till exempel exakt är det enda svenska kulturarvet.
Vi säger inte att det bara är det som av alla kan tolkas som det svenska kulturarvet. Men vi är oerhört oroade när Alliansen hjälper regeringen att lotsa igenom en förändring av kulturmiljölagen som inte är bildnings- och kunskapsorienterad.
Man stryker där formuleringar om och erkännanden av att det finns ett nationellt arv i Sverige, precis som i alla övriga länder världen över, att vårda, värna och visa. Det är vad Alliansen gör. Man vågar inte agera opposition, utan man agerar stödpartier för att hjälpa regeringen att lotsa igenom en i många avseenden skadlig kulturarvspolitik. Det är tråkigt.
Det är också en i många avseenden bildningsfientlig kulturarvspolitik. Varför ställer Liberalerna upp på regeringens debattmuseer till exempel? I Alliansens följdmotion finns inga skrivningar om att det här är något negativt att implementera.
Vi föreslår i stället raka skrivningar om att museer måste hållas under flagg av vetenskap, bildning och kunskapsorientering och inte styras av direktiv som att man ska bidra till att vara en aktiv röst i den aktuella samhällsdebatten eller bidra till integration, jämställdhet eller andra politiska begrepp som ofta laddas med ett politiskt innehåll. Varför kan de inte hållas fria från detta enligt Liberalerna?
Aron Emilsson (SD):
Sverige har en lång tradition av yttrandefrihet och tryckfrihet. Rätten att uttrycka sig fritt och sprida information är en grundpelare i den svenska demokratin och en förutsättning för ett demokratiskt styrelseskick. Det pågår i dag en debatt om att åtgärder bör vidtas för att förhindra spridning av så kallade falska nyheter. Enligt vissa debattörer bär sociala nätverkstjänster på internet ett ansvar för att falska nyheter sprids i en allt större omfattning.
De sociala nätverkens plattformar möjliggör att plattformens medlemmar kan sprida information till ett stort antal människor. Demokratiministern uttryckte i en intervju i Expressen den 1 december 2016 att Facebook har ett stort ansvar för det som publiceras på plattformen och således även för spridningen av falska nyheter. Vidare uttryckte ministern att om inte Facebook börjar ta ansvar för sin produkt och slutar vara en arena för hot, hat och falska nyheter kan det bli aktuellt med tvingande åtgärder.
Min fråga till ministern är därför: Vad tror ministern är skälet till att grundlagen i dag inte har några tvingande åtgärder mot spridning av falska nyheter?
Aron Emilsson (SD):
Det är väl ingen som är nöjd med en brist på källkritik och objektivitet i det mediala samhället. Men det är oerhört allvarligt att likställa eller jämställa till exempel falska nyheter och vad det kan tänkas vara med exempelvis hets mot folkgrupp, barnpornografibrott och liknande. Där finns ett skydd i grundlagen.
Min följdfråga måste bli: Vilka förändringar i tryckfriheten och yttrandefriheten tänker sig ministern, och hur avser ministern att falska nyheter ska kunna granskas och bedömas?
Aron Emilsson (SD):
Mitt raka svar är nej. Men detta beror på medborgarnas vilja. Jag undrar var Alliansens och Moderaternas ambitioner finns när de i sin följdmotion i detta betänkande beskriver att kulturen inte får reduceras till ett verktyg för att lösa andra samhällsproblem. Politiken ska inte in och fingra på, som Olof Lavesson uttryckte det, hur vår gemensamma miljö gestaltas. Det är inte heller det som vi beskriver.
Om Olof Lavesson och Alliansen har läst vår följdmotion vet de att vi menar att medborgarna ska få ett förstärkt förtroende i riktiga samrådsprocesser. Politiken ska inte in och peta mer. Men medborgarna ska in tidigare i processen, och politiker och beslutsfattare behöver lyssna på hur vår kollektiva gemenskap vill bygga våra kollektiva miljöer. Jag undrar var Alliansens och Moderaternas ambitioner finns när de uttrycker sig så i sin följdmotion.
Beslutsfattare och förtroendevalda är samtidigt folkets förlängda arm för att åstadkomma en förändring och en ambition utifrån det kontrakt som tecknas mellan beslutsfattare och väljare i ett val.
Om vi ser en ökad andel av befolkningen och allmänheten i kommuner och runt om i hela landet som oroas och bekymras över att man inte tar hänsyn till områdets karaktär, lokala identitet, medborgarförankringen och den demokratiska dialogen, vad vill Moderaterna då göra åt detta när de säger att det är upp till marknaden att lösa detta? Naturligtvis behöver det finnas ett samspel mellan beslutsfattare och marknaden.
Men vilka politiska ambitioner har Moderaterna för att olja detta samspel och föra medborgarnas talan gentemot det som marknaden inte klarar av att leva upp till i en hysteri av modulhusbyggande och raka linjer utan respekt för hävdvunna traditioner i bebyggda miljöer?
Aron Emilsson (SD):
Det är intressant att Olof Lavesson tycker att detta är bakåtsträvande och bakåtblickande när vi är det enda parti i det sammansatta utskottet som har kommit med nya, framåtblickande förslag där Alliansens följdmotion är tom. Naturligtvis finns arkitektens roll där. Den är ju självklar, och det är därför vi inte uttrycker den uttalat. Om det är något som inte lyfts fram i dag och som är underbevakat är det medborgarnas roll.
Det handlar inte om att politiken ska in och styra mer eller att beslutsfattare ska in och styra mer i våra lokala gestaltade miljöer, utan det handlar om att medborgarnas åsikter måste lyftas upp och fram. När Alliansen och Moderaterna snarare vill göra det svårare att överklaga byggplaneprocessen och tycker att marknaden ska lösa alla våra problem och vi ser att det inte fungerar måste politiken ta ett ansvar att tillsammans med medborgarna fånga upp de röster som hörs från den lyckliga eller olyckliga gatan.
Hur vill vi att vår kollektivt gestaltade offentliga miljö ska se ut? Någon måste göra detta - inte politiken, utan medborgarna, och någon måste vara språkrör för detta. Olof Lavesson säger att det ska finnas ett nära samråd mellan beslutsfattare och medborgare och mellan arkitekt och medborgare. Det är precis det vi föreslår: utvecklade former för ett sådant utvecklat samråd. I alltför många kommuner fungerar nämligen inte detta i dag. En majoritet av kommunerna saknar också antikvarisk kompetens och kulturmiljökompetens.
Vad vill Moderaterna göra för att åstadkomma en förbättring på det området? Jag har inte sett någonting i följdmotionen, och jag har inte sett någonting i något annat sammanhang heller. Här saknar man svar. Det medför att medborgarnas vilja och önskan om både bevarande och utvecklande av äldre och nya miljöer inte tas om hand av beslutsfattare. Där tycker jag att Moderaterna och Alliansen är skyldiga ett svar.
Aron Emilsson (SD):
Det är uppenbart att Niclas Malmberg och Gunilla Carlsson från regeringssidan använder årets debatt för att visa hur mycket man satsar i kulturbudgeten i år. Det är första gången man bräcker Sverigedemokraternas ambitioner. Det får man tillstå. Men som vi hörde tidigare i debatten handlar det inte om hur mycket man satsar utan om var man satsar, om det är målmedvetet underbyggt och motiverat.
Vi kan klart och tydligt se att det här är en valbudget. Det är oansvarigt ekonomiskt förfarande att spendera den sortens resurser när räntan är så låg i en högkonjunktur. Vidare handlar det om den generella folkbildningssatsningen. Hur kommer sig guldregnet över folkbildningen i en tid när man till exempel ännu inte har återställt och justerat upp anslagen till Sveriges kulturmiljövård, det vill säga Statens fastighetsverk?
Vi ser fortfarande att arvet från dem som har gått före oss, som är vårt ansvar, som inte lever och kan ansvara och samla upprop och bilda opinion för sina verk utan är beroende av politikens vilja och omsorgsfulla hand, lämnas därhän.
Larm efter larm påvisar att byggnader förvanskas och förfaller. Det sker i en tid när det är vårt ansvar att restaurera och ta hand om dem.
När det gäller satsningar på den fria konsten måste man kanske någon gång inse att även om vi ska ha rigida satsningar och stort ansvar för den fria konsten med god infrastruktur och rätt resurser där det behövs måste den fria konsten - en större del av den - också få chansen att vara fri, att flaxa fritt och lära sig leva och utvecklas och växa utan direkta subventioner. Hur ser Niclas Malmberg på detta?
Aron Emilsson (SD):
Det parti som minst vill styra kulturlivet och den fria konsten är nog Sverigedemokraterna.
Vi har hårt kritiserat regeringens och Miljöpartiets kulturarvsproposition, där man gör ideologisk plantskola av museiväsendet, där bildning och kunskap, forskning och empiri inte står fritt, där man öppnar för gallring av godtycklig karaktär och nedsmältning av artefakter och där man inte alls drar sig för att förringa och förnedra vårt historiska arv.
Vi vill dessutom att en större del av den fria konsten ska få flaxa fritt och leva och växa av sin egen kraft så som den stora konsten och kulturen en gång har skapats. Samtidigt vill vi inte dra ned på eller avskaffa de goda krafter i form av ekonomiska och politiska resurser som vi ger. Men en större andel måste få flaxa fritt.
När det gäller Världskulturmuseet i Göteborg är det tydligt att det har kritiserats av många fler än Sverigedemokraterna. Jag har hört det från många besökare. Jag har själv varit där och träffat många, gjort studiearbeten om det under min utbildning och därefter träffat många privata besökare som menar att det här är ju inte klokt.
Då riktar jag hellre resurserna till Östasiatiska, Etnografiska och Medelhavsmuseet, som behöver sin kompetens och sina resurser.
Aron Emilsson (SD):
Under den mest intensiva perioden och hetaste debatten när det gäller filmfrågan var Liberalerna en av de största motståndarna och skarpt kritiska till regeringens omläggning av filmpolitiken mot en statlig filmpolitik.
Numera ställer man sig bakom regeringens filmpolitik anslagsmässigt samtidigt som man i budgettexten opponerar sig mot regeringens politik på området. Detta skapar så att säga viss grund för förbryllelse och huvudvärk.
Det är lite märkligt eftersom vi med Liberalernas budget inte bara skulle få regeringens filmpolitik utan också en filmpolitik som Liberalerna själva har kritiserat skarpt tidigare. Min fråga är därför vilket bud det är som gäller från Liberalerna i filmfrågan.
Aron Emilsson (SD):
Samtidigt var något av de tillkännagivanden vi i oppositionen gemensamt kom överens om och riktade mot regeringen att vi vill tillsätta en ny genomgripande, helhetsöverseende utredning. Bengt Eliasson nämner att det kan ta lång tid att komma på plats med den gamla formens struktur, eller en liknande, för filmområdet - halvstatlig och med branschen medverkande.
Samtidigt finns just de mekanismerna och den infrastrukturen egentligen redan på plats sedan tidigare. Det krävs inga långa tidsramar och finns inga stora svårigheter när det gäller att nå tillbaka till den gamla sortens strukturer. Det är beprövade system som bevisat sitt värde genom sin existens och den beprövade erfarenhet som samlats där. Det skulle alltså förmodligen gå ganska smidigt att återgå till det.
När man köper regeringens sätt att formulera detta i budgeten säger man alltså ändå indirekt ja till den omläggning som har gjorts. Vissa av allianspartierna drar ju inte samma slutsats som Liberalerna utan vill gå tillbaka till den gamla strukturen. Jag har en annan fråga som Bengt Eliasson gärna får svara på, och det gäller det lika tomma beskedet rörande Sveriges kulturmiljöer. Man drar ned på bidraget till kulturfastigheter med 25 miljoner kronor.
Det gäller inte minst Statens fastighetsverk, som under åren har larmat om vad som hände när man fick halva budgeten bortskuren av regeringen. Våra gemensamma bebyggelsemiljöer runt om i landet bokstavligt talat förfaller, förvanskas, förfulas och vittrar sönder.
Här krävs det en nationell strategi och ett handslag, inte bara för dessa kulturmiljöer utan också för Sveriges största kulturarv - samlade kyrkomiljöer. Där har jag inte heller hört några besked från Liberalerna om vad partiet avser att göra när ropen kommer om att man står och väljer mellan social själavård eller vård av våra gemensamma historiska kulturmiljöer.
Aron Emilsson (SD):
Jag vill börja med att instämma med kulturministern om värdet av att kulturen ska sträcka på sig. Den har ett starkt egenvärde och många vackra instrumentella värden. Sverigedemokraterna har konstant varit främst i kulturbudgeten. Nu rusar regeringen om, men den gör det, som nämnts, i fel riktning.
Kulturministern talar i vaga termer om oro för att kulturen och konsten ska styras på olika sätt av andra politiska krafter än den egna. Samtidigt är det uppenbart att vi med Miljöpartiet på Kulturdepartementet och regeringens kulturpolitik har ett ideologiskt raster som vilar över många av våra kultur- och kunskapsinstitutioner.
Kulturlivet är inte fritt med den här regeringen. Vi kan se det inom museisektorn. Vi ser det inom biblioteken och kulturskolan, som alldeles nyligen nämndes här. Allt ska styras utifrån mer eller mindre villkorade, ideologiskt motiverade och baserade uppdrag från regeringen. Det kan handla om alltifrån att man öppnar för en godtycklig gallring inom museisektorn till politiserade uppdrag om integration och genusanalys.
Det kan handla om att de aspekterna går före möjlighet till historisk forskning och kompetens om artefakter, föremål och berättelser som ska visas. Det hör vi även från museisektorn själv. Det handlar inom kulturskolan om att man på lokal nivå upplever att en statlig utredning redan lagt grunden för den nya verksamhet den ska bedriva mot grupp och cirkus och mindre av enskild undervisning.
Det handlar inom biblioteken om mer av integration, språkkaféer och mötesplatser än att motivera och förstå språkets och litteraturens värde i sig. Min fråga till kulturministern är: Ser man inte bjälken i det egna ögat på Kulturdepartementet?