Birger Lahti (V):
Jag börjar med att konstatera att när vi nu ska gå igenom betänkandet NU4 Statliga företag blir skillnaderna i synen på hur staten ska förvalta och styra sina bolag än en gång uppenbara. I betänkandet finns en härlig blandning av regeringens skrivelser 2017 års redogörelse för företag med statligt ägande och Riksrevisionens rapport om statens bolagsinnehav .
Det handlar givetvis också generellt om statliga företag och de motioner som inkommit under allmänna motionstiden. Jag tänker emellertid inte gå in på regeringens skrivelser och dessa redogörelser, då vi enhälligt har ställt oss bakom dem. Vänsterpartiet tycker att staten bör använda sitt ägande av statliga bolag för att tillgodose samhällsnyttiga ändamål.
Kravet på lönsamhet i statliga bolag ska inte gå före samhällsnyttan. Vi menar att samhällsnyttan alltid ska stå i fokus för ägarstrategin, samtidigt som företagen givetvis drivs ekonomiskt effektivt. Om Sverige ska kunna hålla ihop och skapa förutsättningar för utveckling i hela landet måste det finnas likvärdiga grundläggande förutsättningar oavsett var man bor.
De statliga bolagen ägs av medborgarna gemensamt och har därför, enligt min mening, ett särskilt ansvar för att människor i hela landet ska ha samma tillgång till service, sjukvård och andra samhällsviktiga funktioner. Jag vill ge ett exempel där vinstkravet inte blir det bästa för samhällsnyttan.
SJ AB är av staten ålagt att skapa företagsekonomisk vinst och har därutöver ett avkastningskrav som innebär att staten kräver utdelning till statskassan på den redovisade nettovinsten. Avkastningskravet leder till starkt fokus på att skapa vinst. SJ AB tvingas därmed att se till marknadsandelarna i en snäv vinstmaximering.
Det gör att resenärers behov inte prioriteras. På senare tid har bolaget till exempel beslutat att ta bort försäljning av utlandsresor över disk och genomfört begränsningar i sovvagnstrafiken. Järnvägssystemets uppsplittring har generellt lett till att vi har fått en mängd olika bolag vars drivkraft är vinstmaximering för varje enhet.
Med ett sådant system kan avisningslokaler för tågen prissättas så att de inte används, och plogtåg kan hyras ut som godståg för att det lönar sig bättre. En väl fungerande infrastruktur är avgörande för industri och export såväl som för regional utveckling och människors resande.
En fungerande och väl utbyggd tågtrafik som sätter resenärerna i centrum är enligt vår uppfattning av central betydelse för att uppnå ett hållbart transportsystem för hela landet. För en sådan inriktning krävs dock att SJ AB ges förutsättningar att prioritera samhällsnytta före kortsiktiga vinstintressen.
Samhällsnyttan är ingens ansvar i rådande situation, och skattebetalarna riskerar att på sikt få bära de kostnader som aktörerna kan undkomma. Avkastningskravet missgynnar även den regionala utvecklingen, eftersom SJ tvingas välja bort lågtrafikerade sträckor. Många resenärer måste därför välja flyg eller bil i stället. Effekten är helt orimlig om vi vill minska klimatpåverkan.
Om SJ inte hade haft ett avkastningskrav skulle bolaget kunna sänka priserna på biljetter och förbättra servicen och därmed prioritera samhällsnyttan. Fru talman! Vi har en reservation i ämnet SJ AB, men i och med överenskomna regler lyfter jag i stället fram en annan reservation, som jag tar upp senare i mitt anförande. Jag står givetvis bakom alla våra reservationer.
Jag ska ta ytterligare ett exempel på hur staten som ägare skulle kunna ge lite tillbaka av den natur som vi har exploaterat i vår färd mot det fantastiska välfärdsland som Sverige är. Vänsterpartiet tycker att vattenkraften är fantastisk. Den är en del som tillsammans med skogen och gruvorna har bidragit till den välfärd som vi kan ta del av.
Vänsterpartiet vill se en stark vattenkraftproduktion som kombineras med biologisk mångfald och uppsatta miljömål. Men då krävs långsiktiga spelregler för både industrin och energiproducenterna samt tydliga krav från politiskt håll. Ett exempel på hur man skulle kunna kombinera olika intressen i vattenkraftsproduktion är Letsi kraftstation, som ägs av Vattenfall och ligger i Jokkmokks kommun mellan Jokkmokk och Vuollerim.
För att utnyttja en högre fallhöjd och därmed öka effekten har man här valt att leda om vattnet genom en tunnel i berget. Resultatet är en av Europas längsta torrlagda älvfåror, på 17 kilometer. Det finns dock möjlighet att med relativt små medel återföra en del av vattenflödet för att på så sätt återskapa lite liv i den torrlagda älvfåran.
Genom att låta ett par procent av det totala flödet i stället gå ovan jord skulle man kunna ge liv åt älvfåran, vilket kan gynna såväl den biologiska mångfalden som fisket, turismen och lokalsamhället.
Vänsterpartiet och jag tycker att Vattenfall därför bör uppdras att utreda investeringskostnaderna för att återföra ett ekologiskt hållbart flöde av vatten till den torrlagda delen av Lilla Luleälven. Det finns säkert moderna lösningar som även skulle kunna bidra med produktion i tappvattnet samtidigt som den ödelagda älvfåran skulle få liv.
Här passar det utmärkt, fru talman, för mig att yrka bifall till reservation 13. Det finns mycket att säga om staten som ägare av bolag eller egendom. Vad jag emellertid tycker är märkligt är att riksdagen inte är intresserad av att få veta resultaten av försäljningar som görs.
År 2002 fattade riksdagen beslut om att Sveaskog skulle sälja 5-10 procent av markinnehavet till förmån för landsbygdsutveckling. Gott nog, och tanken och argumenten är bra. Med dessa ingångar påbörjades utförsäljningen av statens skogsinnehav. Men hur blev det? Sålde man till de målgrupper som antogs i riksdagsbeslutet?
Blev det förstärkning av utkomstmöjligheterna i landsbygd? Ingen utvärdering har gjorts, och tydligen är riksdagen inte heller intresserad av det. Samma sak gäller utförsäljning av bolag eller delar av dessa som regeringen utför. Jag håller med om att staten inte ska hålla på med verksamheter som andra kan göra bättre eller effektivare. Men så är inte fallet med alla avregleringar och utförsäljningar.
Man kan läsa i de borgerliga motionerna att de gärna ser att staten inte ska vara ägare till exempelvis SBAB, som var uppe här i debatten. Vi hörde i anförandet att man vill sälja SBAB. Sedan är man tydlig med att pengarna ska användas till att betala av på statsskulden. Vid en snabb analys skulle man kunna säga att det låter klokt.
Men när det sedan uppkommer underskott året efter, eftersom man bara har riktat in sig på att sänka skatter för dem som tjänar mest, blir konsekvenserna att man lånar upp igen. Summa summarum: Bolaget och egendomarna som staten ägde är borta. De rika har blivit ännu rikare, och lånen är tillbaka på samma summa. Kort sagt: Det är det som brukar vara konsekvenserna av borgerlig politik. Fru talman!
Jag lyssnade på Ulf Kristerssons tal när han blev nyvald partiledare för Moderaterna. Han sa något i stil med att han tänker ta upp positiva egenskaper eller argument som hans motståndare har. Rättare sagt: Han efterlyste en vuxnare eller snällare ton i debatter, som jag uppfattade det. Nu ska jag försöka göra samma sak, fru talman.
Lars Beckman, moderat riksdagsledamot, skriver i en enskild motion att det vore önskvärt att regeringen gjorde en översyn av huruvida det är möjligt att låta statliga företags huvudkontor lokaliseras utanför storstäderna. Han beskriver i sin motion Vattenfall som ett exempel på ett företag som skulle kunna överväga att ha sitt huvudkontor nära sina produktionsenheter. Jag skulle personligen kunna skriva under på allt han skriver i motionen.
Jag håller inte med om allt herr Beckman skriver eller tycker, men i fallet om huvudkontor säger jag bara kort: Det är bra tänkt av en moderat riksdagsledamot!