Ulla Andersson (V):
Cypern är väl det senaste exemplet på när en alltför stor banksektor och en finansmarknad får härja fritt. Nu verkar eurogruppen och även tyvärr en del moderater från Sverige anse att det är rätt att företag ska stå för en del av notan, det vill säga mindre företag som trädgårdsodlaren, ägaren till livsmedelsaffären, husfabrikanten och så vidare.
Cypern menar vi är ytterligare ett exempel på att en bankdelningslag faktiskt behövs. Genom en bankdelningslag skulle insättarnas och även företagens pengar kunna skyddas. Med en bankdelningslag separeras ju bankernas stora spekulationsförluster bort.
På så sätt kan viss bankverksamhet, det vill säga den mest nödvändiga och samhällsnyttiga delen, hållas i gång om än med något mindre stöd, kanske inte något stöd alls, för att kunna leva vidare. Effekterna av finanskrisen 2008 är väldigt svåra att överblicka.
Vi har produktionsbortfall på tusentals miljarder dollar, massarbetslöshet på 26 procent i Grekland, Spanien och Portugal och en ungdomsarbetslöshet på över 50 procent i en rad länder. Framtidsdrömmarna är bortsopade. Fattigdomen breder ut sig. Självmorden ökar.
Det har till och med gått så långt att politiska partier nu försöker starta hälsocentraler för att rädda sitt folk, som i Grekland där partiet Syriza nu håller på att starta en sådan verksamhet. De svenska bankerna, framför allt Swedbank och SEB, hade under en lång tid jagat marknadsandelar i Baltikum på ett mycket aggressivt sätt.
I denna jakt tog de enorma risker i sin kreditgivning, risker som de kunde ta på grund av för låga kapitaltäckningskrav och eftersom det finns en implicit garanti från svenska staten att inte låta banker som dessa gå omkull. De var ju nära konkurs. Det var de bara några timmar ifrån 2009. Även om nu svenska banker har byggt upp ett större eget kapital och kapitaltäckningsreglerna skärpts är det långt ifrån hållbart utifrån den verksamhet de bedriver.
Vänsterpartiet står bakom de ökade kapitaltäckningskraven men tycker egentligen att en nivå på 20 procent hade varit mer rimlig, eftersom det också är en nivå som man har forskat sig fram till efter kraschen i USA. Nu har våra banker utdelningsfest, och regeringen säger att det är lugnt. De är välkapitaliserade.
Men om vi skulle titta lite på hur det faktiskt ser ut: I Swedbank är de totala tillgångarna, vilket för bankerna är samma sak som utlånade pengar, 1 847 miljarder kronor. Det backas upp av 106 miljarder som är aktieägarnas kapital. Resten, hela 94 procent, är alltså skulder. Den som vill köpa en bostad skulle som mest få låna 85 procent.
Om Swedbank skulle lyda under samma lånetak skulle aktieägarna behöva skjuta till 171 miljarder kronor. Det säger en del om vilka risker som finns i svensk bankverksamhet, särskilt med tanke på att vi har en banksektor som har en omsättning som är över fyra gånger vår bnp.
Med högre kapitaltäckningskrav kommer vi en liten bit på väg mot en säkrare verksamhet, men vi har absolut inte löst problemet. Det grundläggande som behöver göras är faktiskt en bankdelningslag. I de flesta länder - i alla länder skulle jag vilja säga - finns en implicit garanti från statens sida för att man inte kommer att låta sådana här stora institut gå omkull.
Det är också en förklaring till att vissa bolag har kunnat växa sig så stora att de har blivit too big to fail. Irland, Spanien, Portugal, Lettland och Island är några stater jag kan nämna som har drabbats hårt av den struktur som i dag råder, där staterna garanterar systemviktiga bankers verksamhet. Det är ganska lätt för bankerna att riskera skattebetalarnas pengar. Och självklart är det mumma för finanskapitalet att veta att skattebetalarna bär förlusterna medan de själva tar vinsterna.
De här implicita eller uttalade statliga garantierna som också Sverige har innebär en kraftig subvention av storbankernas upplåningskostnader, en subvention som också snedvrider konkurrensen på hela bankmarknaden, vilket gör att mindre banker har väldigt svårt att konkurrera på lika villkor med de här stora bankerna.
Garantierna innebär också att storbankernas egna kreditgivare inte alls granskar de här storbankerna på samma sätt, eftersom de vet att det finns någon där bakom, så att säga. Riksbanken har uppskattat värdet på den svenska implicita garantin till 30 miljarder per år för de fyra storbankerna.
Genom att du och jag garanterar deras verksamhet lånar de själva billigare, motsvarande en ränta på 30 miljarder kronor lägre per år, än vad de annars skulle ha gjort. Det motsvarar ungefär hälften av storbankernas sammanlagda vinster. Man kan också se att det finns motsvarande studier i andra länder som har kommit fram till samma resultat. Regeringen brukar säga att vi har stabilitetsfonden.
Man kan ju säga att de egentligen inte har så mycket med varandra att göra. Men regeringen säger också att de årliga avgifter som bankerna betalar till fonden för den subvention som den implicita garantin ändå innebär i snitt är 3 miljarder kronor, vilket ska jämföras med subventionen på 30 miljarder.
De betalar 3 miljarder men tjänar 30 miljarder - tio gånger så mycket per år alltså. Problemet med dagens finansiella sektor och de stora instituten är inte bara att de är för stora för att tillåtas gå i konkurs, de är också "för stora för att rädda". Det kunde vi se på Island. Vi kan se det på Cypern. Vi skulle kunna se det i Luxemburg. Alla de länderna har ju en banksektor som är mångfalt större än deras bnp.
Även om staterna skulle gå in med stora kapitaltillskott, och därmed få stora budgetunderskott som en direkt konsekvens, skulle det bli en väldigt utsatt situation för de här ländernas befolkningar. Om vi skulle titta på hur det skulle vara i Sverige skulle vi få se att vi har en balansomslutning på fyra gånger Sveriges bnp, vilket också gör att vi ligger i toppskiktet när det gäller storlek på finanssektorn.
En så stor finanssektor, oavsett hur strikt reglerad den är, utgör en allvarlig risk för vår makroekonomiska stabilitet. Därför menar vi att det behövs en bankdelningslag. Storbritannien har tillsatt en utredning och är på väg i den riktningen. Island har fattat ett sådant beslut, och vi menar att Sverige borde gå i den riktningen.
Det är glädjande att den rapport som Liikanen har lagt fram också tar upp det beslutet som ett alternativ för att lösa finanskrisen. Jag hoppas också att det arbetet kommer att fortskrida. Det verkar så på de signaler vi får. Låt oss titta på bankerna. I Sverige är det ingen som vet hur stora de investmentdelarna är i affärsbankerna.
Det är beklagligt i sig när vi säger att vi jobbar med finansiell stabilitet i Riksbanken. Ändå vet man inte hur stora spekulationsdelarna är. I Storbritannien är de enormt stora, ungefär fyra sjättedelar av balansomslutningen. Så stora är de väl inte i Sverige, men det säger ändå något om hur stora problem det kan vara.
Det finns ytterligare en anledning till varför det ska vara en bankdelningslag, nämligen att bankernas nuvarande affärsmodeller bygger på att de dels placerar pengarna för kundernas räkning, dels handlar för egen räkning. Det i sig är en stor intressekonflikt.
Bankerna kan faktiskt dra nytta av privatpersoners insättningar, som delvis är försäkrade genom den statliga insättningsgarantin för att ägna sig åt mycket stora och riskabla finansiella spekulationer. Detta leder till betydande intressekonflikter och bidrar till att öka instabiliteten i det finansiella systemet.
Därför tycker även vi, liksom Miljöpartiet tidigare har krävt, att man borde tillsätta en utredning som separerar traditionell bankverksamhet från så kallad investmentverksamhet. Vi är glada att också Miljöpartiet nu driver frågan. Jag tror att det kommer att genomföras i en rad länder framöver. Man måste göra något åt finanssektorn, och det här är det mest grundläggande man kan göra.
Jag vill också säga några ord om sparbankerna. De är en oerhört viktig resurs för den regionala utvecklingen och ett medel för att öka bankkonkurrensen, även om man inte alls kan konkurrera på samma villkor. Det är också en bankrörelse med god lokalkännedom, en bred demokratirörelse och har god soliditet. Vi har länge krävt egenkapitalbevis i sparbankerna.
Det var efter påtryckningar från oss som regeringen tillsatte utredningen. Den tog två år längre än vad den skulle ha gjort, och sedan kom man fram till att det fanns en del problem med förslaget. Det visste vi om. Hade regeringen ringt till oss kunde vi ha talat om att problemen fanns. Jag tror att den politiska viljan inte riktigt fanns för att genomföra det förslaget. Nu har utskottet ställt sig bakom våra skrivningar, där vi kräver att nästa utredning ska gå skyndsamt till.
Det är vi glada för. Därför har vi valt att inte reservera oss på den punkten, men egentligen skulle jag väl ha haft ett särskilt yttrande för att lyfta upp de förslag som vi i övrigt har motionerat om. Egentligen behöver jag inte ta upp förslagen eftersom Per Bolund redan har tagit upp dem. Jag är glad att Miljöpartiet - nästan - har kopierat vår motion, och jag hoppas att fler kommer att gå i de spåren.
Vi ska göra vad vi kan för att landsbygden ska få bättre konkurrensmöjligheter. En viktig del är att stärka sparbankerna och skapa möjligheter för fler sparbanker och få ett större kapital. Jag yrkar bifall till reservation 3.