KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Jag valde medvetet att inte börja i änden tidig upptäckt och begränsad tillgång, utan just i att vi behöver ha den typ av åtgärder som kan häva överdoser, minska skador och göra att människor med svårt missbruk ges allt stöd, all vård och all behandling som kan tänkas för att de ska kunna lämna missbruket. Jag vill kommentera frågan om sprutbyten. Johan Hultberg nämner Skåne, och det är väldigt träffande.
Oavsett partifärg kan man väl säga att Skåne har stuckit ut lite grann och gått lite före. Både Johan Hultberg och jag känner till slitningen mellan regionerna; synen på sprutbyten i Skåne har rört upp övriga landet. Tack och lov har vi kommit över det värsta. Vi måste förstås se till att man inte ska behöva bo i Skåne eller i rätt del av landet; det här är vård som man har rätt till på likvärdiga villkor oavsett var man bor.
Just därför blir naloxon ett bra exempel, tycker jag. Det handlar om att tillgängligheten ska finnas i landet. Det finns också informationsmaterial, rekommendationer och nationella riktlinjer. Ska då en person som har ett svårt missbruk och söker vård hänvisas till någon allmän väntan? Man skulle mycket väl kunna säga att det är ett akut behov och att det krävs akut vård. Då väntar man inte.
Detta är verkligen ett förhållningssätt som man behöver arbeta med i vården. Kanske är det så som Johan Hultberg sa - vi vet nog hur många som får behandling, men hur många som har behov av behandling sa jag inte att vi har full koll på. Det är förstås viktigt att vi ökar den kunskapen.
Hur många som får LARO-behandling är det viktigt att vi vet för att kunna göra bedömningar av vad det leder till, hur framgångsrikt det är och om man lyckas hantera LARO-behandlingen på rätt sätt i vården. Jag har egentligen inte så mycket mer att tillägga annat än att säga att vi behöver arbeta vidare med det här på det sätt som vi har gjort med naloxon och sprutbyten. Detta är någonting som vi måste få ett gemensamt förhållningssätt till över landet, för det här är vård.
Det är väl om inte annat lite grann av en gemensam mission för socialutskottet i Sveriges riksdag att se till att det betraktas som vård. Det är inte säkert att alla andra i samhället alltid ser det så. Det här skapar väldigt mycket känslor, debatt och diskussion. Jag välkomnar att socialutskottet tar de initiativen och att vi gemensamt ser till att flytta fram positionerna när det gäller synen på människor med missbruk. De har rätt till vård och behandling.
Vi måste också enträget fortsätta arbetet med att se till att människor som lider av samsjuklighet - det är inte nödvändigtvis alltid samma grupp - får den behandling som de har rätt till.
Lena Hallengren (S):
Min företrädare Gabriel Wikström tog viktiga steg. Det var ingen självklarhet att tala om rätten till naloxonbehandling i hela landet, men det var ett viktigt steg. Det bör naturligtvis följas av fler insiktsfulla beslut på olika nivåer för att människor med missbruk ska få den vård och behandling de behöver. I grund och botten handlar detta väldigt mycket om människosyn. Har alla människor lika värde?
Har alla människor rätt till vård och behandling utifrån sina behov oavsett var i landet de bor? Vi svarar ju alla ja på den frågan. Jag tror, handen på hjärtat, att det i mycket är människosyn det handlar om i hela vårt samhälle. Det handlar om att uppvärdera detta och säga att alla människor ska ha denna möjlighet. Vid sidan av att ta fram fakta tror jag att vi har mycket att göra när det gäller att understryka alla människors lika värde.
Lena Hallengren (S):
Ann-Christine From Utterstedt har frågat mig om jag anser att det har saknats en strategi för de äldre på landets äldreboenden. Hon har också frågat om jag anser att regionerna ensamma ska hållas ansvariga för misslyckandet med att skydda våra sköraste på landets äldreboenden och hur jag kommer att agera för att säkerställa att även våra äldre ges den individuella medicinska bedömning de har rätt till.
Slutligen har Ann-Christine From Utterstedt frågat hur jag avser att åtgärda de stora brister som under pandemins utbredning påvisats inom äldreomsorgen och om regeringen anser att det finns systemfel som behöver rättas till inom äldreomsorgen. Det övergripande målet med den svenska strategin är att begränsa smittspridningen i samhället för att skydda människors liv. En mängd åtgärder har i detta syfte också vidtagits på såväl nationell, regional som kommunal nivå.
Svenska folket har tagit ett stort ansvar, men vi har trots det fått se en omfattande smittspridning i samhället, också inom äldreomsorgen. Den 15 december 2020 tog regeringen emot Coronakommissionens första delredovisning av sitt uppdrag avseende vården och omsorgen om äldre. Jag ser fram emot att i dag få diskutera Coronakommissionens slutsatser och berätta mer om regeringens arbete framåt.
Lena Hallengren (S):
Jag hör fortfarande inga förslag på åtgärder eller vad som ska göras annorlunda. Det är väldigt välkommet när ett politiskt parti framför sina synpunkter och inte bara säger att mer borde göras, oklart vad. Det skulle vara väldigt värdefullt för debatten här, tänker jag, och naturligtvis också för den framtida diskussionen. Coronakommissionen har såklart helt rätt i att regeringen styr landet.
Jag utgår dock från att Ann-Christine From Utterstedt också är medveten om och håller med om att regeringen inte har någon möjlighet eller något lagrum att ta över all verksamhet runt om i landet när man tycker att man upplever en brist. Regeringen har ett ansvar att se till att vi har de verktyg som krävs, och dem skaffar man sig inte mitt i en brinnande pandemi. Jag tror att vi nogsamt måste överväga vilka verktyg vi vill ska finnas.
Vi kommer återigen tillbaka till vården på våra särskilda boenden. Jag tycker att det är viktigt att vi tar till oss av Inspektionen för vård och omsorgs rapport. Den kommer att vara en viktig del i den äldreomsorgslagsutredning som vi tillsätter. Det gör vi inte bara för att allmänt titta på hur vi ska säkra upp kvaliteten i äldreomsorgen, utan ett specifikt uppdrag kommer att handla om den medicinska kompetensen på våra särskilda boenden. Jag tror inte att vare sig Ann-Christine From Utterstedt eller någon annan vill tillbaka till där vi var innan ädelreformen.
Jag tror att vi måste vara väldigt noga med att hålla emot där, för vi vill inte att våra äldre ska bo på vårdinstitutioner. Vi vill gärna att de ska ha ett liv och en vardag med ett eget boende och möjlighet till socialt umgänge, men naturligtvis med tillgång till den medicinska kompetens som är nödvändig givet att en del har stora vårdbehov - inte alla, för en del har en demenssjukdom och lever där i många år. Det måste vi se till att säkra upp på ett ännu bättre sätt.
Vi har en hälso- och sjukvårdslag som säger att alla har rätt till vård efter sina behov. Det spelar ingen roll om man bor på ett särskilt boende eller inte. Vi ska göra allt vi kan för att den lagstiftningen också ska följas.
Lena Hallengren (S):
Vi har inte talat så mycket om stödlinjen i denna interpellationsdebatt, men Clara Aranda och jag har gjort det tidigare. Jag vill bara ha det sagt vid ännu ett tillfälle att det är regionerna som är ansvariga för hälso- och sjukvården och också för den psykiatriska vården. Det är de som tidigare har ansvarat för att samla sig kring stödlinjen och som har bestämt sig för att de vill organisera det på ett annat sätt. Det är alltså inte regeringen som har haft stödlinjen och lagt ned den - det vill jag ändå ha sagt. Men det är klart att vi ska titta på det underlag som Folkhälsomyndigheten ger oss. Det är därför de har fått uppdraget.
Låt mig lägga ut orden lite grann kring funktionen, som är ny och kom på plats så sent som den 1 januari. I början av 2020 fick Folkhälsomyndigheten i uppdrag att titta på hur en samordnande funktion skulle kunna se ut. Vi ville att man skulle ta fram en särskild funktion för psykisk hälsa och suicidprevention som kan inrättas vid myndigheten. Den särskilda funktionens roll ska vara att sprida kunskap om psykisk hälsa och suicid till allmänheten.
Inom funktionen ska det finnas en företrädare som ska leda arbetet vid funktionen och fungera som talesperson för funktionens verksamhet. Det kallas inte för nationell samordnare, men jag tycker utan tvekan att personen kan betraktas som en sådan.
Jag har stora förhoppningar och förväntningar. Jag ska också säga att det förstås, vid sidan av funktionen och överenskommelsen med Sveriges Kommuner och Regioner om 2,2 miljarder, bedrivs ett omfattande arbete som måste öka runt om i landet hos alla regioner som är ansvariga för svensk hälso- och sjukvård.
Lena Hallengren (S):
Låt mig börja med att påminna interpellanten om att undersökningar visar att befolkningen har ett högt förtroende för svenska myndigheter, inte minst för de som har en särskild roll i hanteringen av pandemin. Det är av stor vikt att myndigheter agerar och uttalar sig förtroendeskapande utifrån aktuellt kunskapsläge och kompetens och erfarenhet som myndigheterna besitter.
Svar på interpellationer Sverige har fristående förvaltningsmyndigheter, och ledningen för varje myndighet ansvarar enligt myndighetsförordningen inför regeringen. Av smittskyddslagen följer att Folkhälsomyndigheten ansvarar för samordning av smittskyddet på nationell nivå och ska ta de initiativ som krävs för att upprätthålla ett effektivt smittskydd. Folkhälsomyndigheten är alltså expertmyndighet för smittskyddsfrågor.
Av myndighetens instruktion framgår att Folkhälsomyndigheten ska verka för god folkhälsa, utvärdera effekterna av metoder och strategier på folkhälsoområdet, följa hälsoläget i befolkningen och faktorer som påverkar detta, genom kunskapsbyggnad och kunskapsspridning främja hälsa och förebygga sjukdomar och skador samt verka för ett effektivt smittskydd. Verksamheten ska stå på vetenskaplig grund.
Det framgår även av smittskyddslagen att åtgärder ska bygga på vetenskap och beprövad erfarenhet. Vidare framgår även av instruktionen att myndigheten ska övervaka planläggningen av smittskyddets beredskap och inom sitt ansvarsområde ta initiativ till åtgärder som skyddar befolkningen mot smittsamma sjukdomar och andra allvarliga hälsohot i kris och under höjd beredskap. Folkhälsomyndigheten omvärldsbevakar frågor på sitt område och gör kontinuerligt analyser i linje med sitt uppdrag.
Under den pågående pandemin har regeringen en god dialog med de berörda myndigheterna. Vid beslut som ligger på regeringen att fatta inhämtas och beaktas synpunkter från relevanta aktörer, inklusive eventuell expertmyndighet. Regeringen är ansvarig för sina beslut och måste således ibland väga olika expertmyndigheters och aktörers argument för att fatta det beslut som är bäst för Sverige. Regeringen förhåller sig till de lagar som är gällande vid tillfället.
Lena Hallengren (S):
Om Markus Wiechel tänker stå och ljuga även i nästa debatt tänker jag lämna den här talarstolen. Vi har inte någon strategi om flockimmunitet. Det finns ingen som har sagt att lite smittspridning inte är något farligt eller att det inte gör så mycket utan bara skapar lite immunitet. Det är inte sant! Inte vid något tillfälle har detta uttryckts. Jag förväntar mig att Markus Wiechel inte har den tonen och de argumenten i nästa debatt, som handlar om den svenska strategin, utan håller debatten till strategin.
Vi har utan tvekan haft en omfattande samhällsspridning i Sverige. Det har jag inte på något sätt förnekat, och det är klart att det i sin tur påverkar dödstalen och hur vården och äldreomsorgen belastas. Nu blandar vi återigen själva smittspridningen och strategin med expertmyndigheternas roll, men vad jag vänder mig mot är bilden av att man i Norden skulle ha gjort på ett väldigt speciellt sätt.
Jag säger snarare att Sverige har en omfattande smittspridning som är mer lik hela övriga EU. Vi är inte värst, även om jag inte vet vilket ord man ska använda, för det är ingen tävling. Jag har inte en enda kollega i EU, oavsett partifärg, som inte kämpar och sliter för att ta sina länder genom den här pandemin.
Ingen har lyckats ta sig genom pandemin utan enorma konsekvenser för sina samhällen - för jobb, för sysselsättning, för den psykiska hälsan på sikt garanterat men också för smittspridningen. Det har kostat liv. Norge och Finland framför allt skiljer ut sig. Danmark har fått ett mycket allvarligare läge på senare tid. Jag ska avsluta med det som verkligen är temat för den här interpellationen, alltså expertmyndigheternas roll.
Deras scenario för hösten var att vi någon månad tidigare skulle få en mer omfattande smittspridning. Om man pekar och säger att den ska komma tidigare och avslutas tidigare är det svårt att gå in och säga att precis nu har de träffat fel - detta är ju ingen dagsprognos. Man förutsåg att det utan tvekan skulle finnas en smittspridning. Vi försökte att förbereda oss på den. Den blev ännu värre.
Lena Hallengren (S):
På mitt enormt kladdiga papper står av en händelse ordet redo, men jag mindes inte vad jag skulle säga. Om vi ska vara riktigt noggranna tror jag faktiskt inte att jag sa ordet redo. Men att Sverige har en god beredskap tror jag att jag använde som uttryck. Det handlar om att Sverige är ett väldigt välorganiserat samhälle och att vi har principen att den som är ansvarig i fredstid också är ansvarig i kris. Den som är ansvarig ska inte uppfinna hjulet på nytt.
Man ska inte sätta en ny organisation på det utan se till att det är samma organisation som i normala fall som ansvarar för varenda del, om det så handlar om handläggning på en myndighet eller om att strukturera om vården i hel region, på ett enskilt sjukhus eller på en vårdcentral. Man ska man ha pandemistrategier i samtliga regioner, och man ska ha beredskapslager i regionerna.
Jag tror att regionerna, om de själva får säga det, säkert önskar att de hade haft större lager. Vi i den här kammaren behöver också återkomma till frågan om nationella beredskapslager. Ska vi ha det? Hur ska de se ut, och hur ska de byggas upp? Vi har en utredning som arbetat i två och halvt år för att kunna lämna förslag på just det, för vi ser att det finns behov av att stärka beredskapen på den punkten.
Min avsikt var att säga att vi är ett samhälle som står rustat, där var och en vet vad man gör. Men vi har drabbats av och står mitt i den största krisen i modern tid. Om man hanterade det utan att det märktes, blev ansträngt eller fick konsekvenser skulle det inte vara den största krisen i modern tid. Det är klart att vi alla behöver lära av detta och se till att rusta oss ännu bättre.
Men vi ska inte rusta oss för en nästa pandemi som heter covid192.0, för den kommer inte att komma. Vi behöver försöka rusta oss för det som vi ännu inte kan förutse, och det är en utmaning.
Lena Hallengren (S):
Carina Ståhl Herrstedt har frågat mig om jag avser att följa upp och utvärdera Ersättningsnämndens arbete för att möta den kritik som framkommit och därigenom också klargöra varför så många fick avslag, särskilt mot slutet av behandlingsperioden. Ersättningsnämnden var en myndighet som bildades den 1 januari 2013 för att besluta om ersättning till personer som utsatts för övergrepp eller försummelse av allvarlig art inom den sociala barnavården mellan åren 1920 och 1980.
Bakgrunden till nämnden var den så kallade Vanvårdsutredningen, som tillsattes 2006 av den dåvarande socialdemokratiskt ledda regeringen. Utredningen lämnade sitt slutbetänkande 2011, varefter den dåvarande regeringen tillsammans med Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet kom överens om att bland annat inrätta myndigheten. Ersättningsnämndens uppdrag var tidsbegränsat och upphörde den 30 juni 2016.
Ersättningsnämndens verksamhet var reglerad i lagen om ersättning på grund av övergrepp eller försummelse i samhällsvården av barn och unga i vissa fall. För rätt till ersättning uppställdes i lagen två krav.
Den enskilde behövde dels visa att han eller hon varit omhändertagen för samhällsvård enligt vissa angivna lagar under perioden den 1 januari 1920 till och med den 31 december 1980, dels presentera bevis på att han eller hon i samband med vården varit utsatt för övergrepp eller försummelser under placeringen i samhällets vård. Myndigheten beslutade under åren 2013 till 2016 om att bevilja ersättning i 2 210 ärenden.
Ersättningsnämndens uppdrag var ytterst att ge ersättning för det som aldrig fullt ut kan ersättas. Inget kan kompensera de personer som utsattes för vanvård och försummelse inom den sociala barn- och ungdomsvården. En förlorad barndom eller ett livslångt trauma kan inte mätas i pengar. Jag kan konstatera att Ersättningsnämndens uppdrag är slutfört enligt den breda politiska överenskommelse som gjordes.
Lena Hallengren (S):
Det var 2 210 personer som fick ersättning. Om det hade varit en omöjlighet att prestera någon typ av underlag skulle det inte ha landet på den nivån. Om jag minns rätt - jag reserverar mig lite grann - skulle man också kunna hänvisa till de berättelser och vittnesmål som man hade givit till Vanvårdsutredningen för att inte behöva återupprepa allt igen.
Det var alltså inte alltid fråga om att det skulle vara skriftliga bevis, men det är klart att det på olika sätt skulle göras troligt. Det fanns de som menade att vi kanske inte skulle försöka oss på det här, för det skulle bli så svårt. Det är svårt med gränsdragningar. Jag är glad att vi gjorde det och att vi inte sa att eftersom det är så svårt att dra gränser är det bättre att vi låter bli, för då är det ingen som frågar varför man hamnade på fel sida. Någonstans dras gränserna.
Jag tror att Carina Ståhl Herrstedt har rätt i att vi inte vet hur framtiden ser ut och vilken typ av motsvarande upprättelse som skulle kunna ske. Desto viktigare är det att vi i kommande interpellationsdebatter pratar om den framtida och den nutida sociala barn- och ungdomsvården, för vi har lovat att vi ska göra allt vi kan för att barn och unga inte återigen ska utsättas för denna vanvård. Vi vet inte hur många det är.
Göran Johanssons vanvårdsutredning är ett otroligt viktigt dokument för historien. För alla dem som fick ersättning var det förstås viktigt, även om jag vill upprepa det som jag sa inledningsvis, att det förstås inte finns några pengar i världen som kan betala för det lidande eller kompensera för det trauma som man har upplevt.
Lena Hallengren (S):
Jag tycker inte att Johan Hultberg träffar riktigt rätt. Testning, en verksamhet som inte funnits i den utsträckningen, tycker jag över huvud taget inte går att jämföra i början av en pandemi med att vaccinera efter en plan, efter att man har kunnat förbereda sig under hösten - en verksamhet som man känner väl. Det har nämnts många gånger, om än kanske inte i denna interpellationsdebatt, att 2 miljoner svenskar har vaccinerats under hösten, under brinnande pandemi.
Det har specifikt varit riskgrupper, så man har fått någon typ av generalrepetition. Jag blir lite osäker. Menar Johan Hultberg att man ska avlasta så att farmaceuter ska vaccinera i stället för sjuksköterskor, eller är det så att sjuksköterskorna inte kommer att räcka till och att vi därför behöver farmaceuter? Det är två ganska olika perspektiv. Regionernas bild är nämligen att de räcker till. Det är inte samma personal som sköter vare sig covidpatienter eller eventuella inställda operationer.
Det är inte det som står i vägen, utan det är framför allt primärvården som arbetar med vaccinationer. Jag tycker inte att vi ska underskatta svårigheten med att det kommer in yrkeskategorier som inte är vana att jobba i vården. Det låter som att det bara är att sätta en spruta i armen på någon, men det är inte riktigt så enkelt. Däremot är det förstås viktigt att regioner, när de gör sin plan, ser till att de använder sjuksköterskorna väldigt effektivt. Det är detta man gör - det blir lite löpande band. Sedan ser man till att det finns administratörer som lägger in i register.
Det kan tänkas att det finns andra i vården eller andra aktörer som kan hjälpa till att förbereda själva vaccinationerna. Jag tycker ändå att det blir en lite konstig ordning. Det är klart att regeringen inte sitter och väntar på att någon ska ringa och säga att nu är det kris och panik.
Att följa frågan är att göra det väldigt nära, men detta handlar om att göra ett väldigt omfattande arbete och utredningar för att låta helt nya yrkeskategorier, som till exempel farmaceuter skulle vara, börja vaccinera, när regionerna, som har ett huvudansvar, en struktur och vaccinsamordnare, säger att de har en struktur som fungerar och att de plockar in andra som kan bistå dem.
Jag tycker att frågan om försvaret är relevant för de regioner som känner ett behov av att få hjälp med till exempel logistik eller transporter. Det är alldeles utmärkt, men att plocka in yrkeskategorier som ingen efterfrågat och börja utreda deras möjlighet att ordinera ser jag inte som ett konstruktivt sätt. Jag tycker inte att det bara handlar om att förbereda sig. Varken farmaceuter eller tandläkare är ju i grunden vårdutbildade.
I stället har man sett till att de som har en vårdutbildning men inte ordinationsrätt har fått detta. Arbete har alltså gjorts för att bredda den krets som kan bidra till att vaccinationer verkligen sker.
Lena Hallengren (S):
Man skulle kunna tänka sig att vi hade denna diskussion när det var sommar 2020 och vi inte hade några som helst förberedelser - vad händer om vi får ett vaccin? Men det är ju inte där vi befinner oss, Johan Hultberg, utan vaccinationerna är igång. Det finns överenskommelser med Sveriges Kommuner och Regioner. Jag tycker att vi måste bestämma oss för att antingen ska staten sköta vaccinationerna eller också ska regionerna göra det. Regionerna har en struktur, de har en vana och de har kunskap. Det är de som har 110 000 sjuksköterskor anställda.
Det handlar om att de naturligtvis ska ha allt det stöd de behöver. Men man säger inte att man vill ha helt nya yrkeskategorier som kommer in och sköter detta lite vid sidan om. Man vill naturligtvis ha stöd av pensionerade sjuksköterskor. Man vill att människor som kanske finns i andra branscher kommer in. Olika regioner har olika möjligheter att anlita till exempel privata vaccinationsaktörer som har ganska lite att göra, eftersom det inte är så många som behöver resevaccin i dag. Man menar alltså att vi har det som behövs.
Varför ska vi då sätta igång ett omfattande arbete och utbilda en kategori som i grunden inte är vårdutbildad, som finns i vårdsektorn men som i grunden inte är vårdutbildad? Denna kategori finns i vårdsektorn, men det är inte samma sak. Jag tycker därför att det är ett felaktigt sätt att beskriva det som att vi inte skulle vara väl förberedda och som om det inte är så att vaccinationerna är igång. Det finns inte bara en god dialog, utan skulle det dyka upp någonting ska vi lösa detta. Vi har en strategi, vi har en plan och vi har förhandlat fram vaccin.
Norge, Island och Schweiz har till exempel vaccin tack vare Sverige. Vi har alltså en väldigt offensiv hållning i alltifrån hur vi ska få tag i vaccin till hur vi ska prioritera och att vaccinationerna verkligen ska bli av. Nu är det Johan Hultbergs, min och alla andras uppgift att se till att människor verkligen vaccinerar sig och att vi gör allt vi kan gemensamt för att tala om för människor hur viktigt detta är. Jag tror att det är det absolut viktigaste som vi kan göra.
När vi följer frågan ska det inte tolkas som passivitet, utan det ska förstås som tillit till att regionerna faktiskt tar ett väldigt stort ansvar och har koll på läget.