KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Anders Milton gjorde, som nämndes tidigare i debatten, en oerhört bred utredning som kom fram efter många samtal och mångas medverkan för att få fram en bra bild av situationen. Där kom långt över hundra förslag till förstärkningar och förbättringar. Regeringen har försökt genomföra det här tillsammans med kommuner och landsting.
En av de sakerna har belysts här, och det handlar om att vi måste få verksamheterna att bygga på vetenskap och beprövad erfarenhet och att de arbetssätt som vi har är evidensbaserade. Här finns, precis som sades, ganska många olika skolor och en hel del gamla teorier som hänger kvar som kanske borde ha mönstrats ut i takt med att nya forskningsrön har lagts till de gamla.
Här finns fortfarande mycket att göra, förstås. Socialstyrelsen har gjort en hel del viktigt arbete som rör kunskapsöversikter när det gäller hur man behandlar olika sjukdomstillstånd och har tagit fram nationella riktlinjer för såväl schizofreni som schizofreniliknande tillstånd, depression och ångestsyndrom.
Det gör att man får en bättre tillämpning av den kunskap som finns ute i verksamheterna. En annan viktig sak som har belysts handlar om sysselsättningen för personer som har drabbats av psykisk ohälsa. Det är ett svårt område. Men man kan utan vidare säga att flera hundra personer har hjälpts att komma tillbaka i studier och arbete.
Mycket finns kvar att utveckla på det området, också den allmänna utbildningsnivån, kunskapsnivån och kompetensen bland människor som arbetar inom den psykiatriska vården som inte är läkare. De har gjort stora insatser som har stor betydelse. Lagstiftningen har i vissa avseenden skärpts och förbättrats, just för att åstadkomma den individuella planen för varje person.
Där fullgör kommunerna ett åtagande: Det här är vår sak. Kommunerna har ansvar för boendet och för sysselsättningen medan landstingen svarar för vårdinnehållet. Då måste man komma överens med den enskilda personen, som utgångspunkt, om vad var och en ska göra. Där ser vi också betydande framsteg. Attityder är förstås, som har sagts, fantastiskt viktiga i sammanhanget.
Här har vi bland annat ett projekt som kallas Hjärnkoll, som genomförs tillsammans med patientorganisationer, som vi tror är väldigt viktiga. Deras erfarenheter kan tillföra väldigt mycket när det gäller utvecklingen av den framtida vården. Det är inte bara patientorganisationer utan också anhörigorganisationer och andra som berörs i sammanhanget.
Jag gissar att det arbete som rör psykiatrin, som handlar om så många olika fält och berör så många olika nivåer och så många yrkesgrupper, kommer att behöva bedrivas under all den tid som vi kan överblicka. Vi har mycket kvar att göra, men jag är glad över att vi ser framsteg och att det förbättras. Det går inte längre nedåt, utan det går uppåt. Vi kan bocka av saker och ting som betydelsefulla.
Men vi har ett fortsatt arbete att bedriva innan vi kan säga att vi är nöjda med hur det fungerar.
Göran Hägglund (KD):
Jag tror också att det är väldigt viktigt att vi bedriver uppföljningsarbete i flera olika former, och en är naturligtvis en ständig dialog med patienter, patientorganisationer, brukarorganisationer, anhörigorganisationer och andra. Det är en viktig faktor. Vi följer också upp på andra sätt. En slutsats vi har dragit är att vi förmodligen håller på med lite för många saker. Vi måste koncentrera oss lite för att bli riktigt bra på några områden som är de riktigt centrala.
Där försöker vi styra om arbetet just nu. Jag tror också att det är viktigt att vi orkar göra saker utifrån två perspektiv, dels det som vi nu omedelbart kan se en nytta av, dels sådant som är långsiktigt nödvändigt. Till det hör forskning, att satsa på forskning, för detta är ett område som är mindre beforskat än den somatiska vården.
Man får nog säga att många av dem som bär upp forskningen inom psykiatrin är sådana som inom kort kommer att kunna dra sig tillbaka efter väl förrättat värv. Då börjar det komma nya, unga, hungriga forskare som vill vara med och utveckla. Det andra handlar om, som jag har varit inne på, läkare med den här specialiseringen för att ta över där andra går i pension.
Det har vi lyckats väl med så här långt, och där gäller det naturligtvis att hålla i. Vi behöver alltså ha ett par olika perspektiv: ett på kort sikt och ett långsiktigt där vi ser hur vi säkerställer att vi får strukturer som fungerar så bra som de någonsin kan göra, fru talman.
Göran Hägglund (KD):
Tack för inläggen som är avsedda att beskriva situationen i Skåne! Jag behöver inte säga till de erfarna parlamentarikerna att den här debatten egentligen förs i fel sammanhang. Ska man föra hälso- och sjukvårdsdebatt på den här nivån, med den konkretionen, är det en sak för landsting och för regioner. Det är där som ansvaret ligger.
Det här vet Morgan Johansson, det vet Marie Granlund och det vet förstås också Hillevi Larsson mycket väl. Vad gör vi då på den nationella nivån? Jag försökte beskriva i mitt inledande svar vad som faktiskt görs.
Där är det ju så att den stora förändringen, jag skulle säga den största och absolut viktigaste förändringen som har skett inom sjukvården under senare år, är att vi mäter och jämför. Vi publicerar de här fynden som gör att vi kan se skillnader. När vi ser skillnader kan vi vidta åtgärder för att förstärka kvaliteten där det brister, där tillgängligheten är otillfredsställande eller vad det nu kan vara.
Det här är någonting som förändrar svensk sjukvård i ganska snabb takt. Men det här är förstås inte det enda svaret, utan långt fler saker görs. Jag nämnde strategin för en god och jämlik vård som syftar just till att metodiskt arbeta för att säkerställa att vi har en hög kvalitet överallt, att brister redovisas för att man ska kunna ta itu med dem.
Jag har berättat om patientsäkerhetsarbetet, den nya lagstiftningen som syftar till att tydliggöra situationer, anmäla eller uppmärksamma situationer där någons liv eller någons hälsa har varit i fara eller kunnat komma i fara.
Det handlar om ett mer öppet sätt för att avslöja de situationer som vi måste arbeta med för att kunna undvika att ytterligare misstag sker. Jag tangerade också patientens ställning, där väldigt mycket arbete pågår som syftar till att höja kvaliteten och förstärka patientens möjlighet att ställa krav på vården.
Där pågår väldigt mycket. Jag beskrev också att när det gäller rikssjukvården är det profession, myndigheter tillsammans, som väljer ut vad det kan vara. Uppföljningen och tillsynen förstärks men ligger också på myndighetsnivå. Jag vet självklart att meddebattörerna är angelägna om bästa möjliga vård i Skåne och för skåningarna.
Jag tvivlar inte ett dugg på det. Jag tror ändå att det är viktigt att vi särskiljer vad som är den nationella nivåns ansvar och vad som är upp till regioner och landsting att ansvara för. Den nationella nivån har ett ansvar för övergripande lagstiftning. Vi har ett ansvar för budgetmedel.
Vi har ett ansvar, som vi använder rätt aktivt, när det gäller att sätta i gång processer som leder till bättre fungerande vårdkedjor så att människor inte hamnar mellan stolar, eller vad det nu kan vara där vi ser betydande värden genom statliga insatser. Och vi har våra myndigheter som till exempel bedriver tillsyn för att slå ned på det som är fel.
Ytterst kan de stänga verksamheter om säkerheten skulle hotas, annars komma med utdömanden av viten eller påpekanden som gör att man höjer lägstanivån och att säkerheten ska kunna garanteras för alla människor som är beroende av vård i vårt land.
Göran Hägglund (KD):
Vi har fört en diskussion som rör kvaliteten i den svenska hälso- och sjukvården och har konstaterat att vi har olika nivåer där ansvaret ligger på olika sätt. Jag tror att det är viktigt att socialministern, vem det än är, har ett ansvar för att sköta sin nivå och uppgifterna som ligger på den nivån och att stötta nivåerna under i det här fallet, regioner och landsting, att göra sitt arbete på bästa möjliga sätt.
Jag tror att det bästa stöd vi kan ge är att ha ett systematiskt arbete som går ut på att bland annat förbättra patientsäkerheten, öka tillgängligheten och arbeta för en god och likvärdig vård över hela landet, en jämlik vård över hela landet.
Om man som minister inte gör vissa insatser innebär det inte att man är passiv inför det som händer. Vi har myndigheter som är tillsatta för att utföra vissa saker. En del ligger under Socialdepartementet, en del under andra departement, och vissa andra har nämnts, till exempel Arbetsmiljöverket, som finns i andra sammanhang.
De har tillgång till kraftfulla instrument, om det krävs för att säkerställa en god arbetsmiljö eller, för Socialstyrelsens del, en god vård utifrån patientsäkerhetskriterier och en rad andra saker som man använder när man följer upp den svenska hälso- och sjukvården.
Jag kan försäkra alla inblandade att jag fortsatt kommer att arbeta mycket hårt för att säkerställa att vi ständigt förbättrar vården för alla människor oavsett var de bor, i Skåne, Västerbotten, Kalmar eller Småland. Överallt behöver vi genomföra det arbetet. Jag kommer självklart också att noga följa vad som händer i Skåne. Där bor många människor. Vården ska upprätthållas på en hög nivå över hela landet, herr talman.
Detta är mitt sista anförande för året, och jag ber att få önska talmannen, medarbetarna i kammaren och alla ledamöter en riktigt god jul och ett gott nytt år.
Göran Hägglund (KD):
Tack, Hillevi Larsson, för det första för interpellationen och för det andra för engagemanget i en fråga som inte precis står överst på den politiska dagordningen men som berör många, många kvinnor i vårt land. Det handlar om en skada som de kämpar med och som de har långvariga effekter av. Det här är otroligt betydelsefullt att belysa.
Hillevi Larsson säger, och jag tror att det är rätt, att när en skada uppkommer ses det som ett misslyckande, inte någonting som man med en självklarhet vill skylta med inom vården.
Det är först när dessa kommer i dagen som man på ett mer metodiskt sätt kan hitta medel för att avhjälpa dem och göra bättre nästa gång. Det här tänkandet finns det en väldigt bred uppslutning omkring hos landstingen och hos de fackliga organisationer som organiserar vårdpersonalen. Det är bra, men det tar lite tid innan det tränger igenom fullt ut.
Jag tror att det är en viktig del i att komma till rätta med det som Hillevi Larsson nämner, att allting inte redovisas när det är problem och att problemets hela vidd därmed inte framstår klart, eller för den delen effekterna i övrigt.
Jag redovisade i mitt svar ganska många arbeten som pågår just för att utifrån absolut bästa kunskap kunna skaffa sig kunskapsöversikter och riktlinjer på de områden där det är ändamålsenligt.
Själva idén med detta är att komma dithän att alla de som jobbar i de här situationerna ska veta att så här gör vi normalt sett, inte att vi gör det i varje enskilt fall, utan grundregeln är att så här gör vi. Arbetar man på det sättet metodiskt kommer det att få väldigt goda effekter.
Att bli skadad i samband med förlossning är naturligtvis en stor förlust för kvinnan och för samhället i stort. Sådana misslyckanden ska vi försöka pressa tillbaka så långt det över huvud taget är möjligt.
Göran Hägglund (KD):
Jag har verkligen ingenting att invända mot det som Hillevi Larsson har anfört. Som Hillevi Larsson säger är det i det här sammanhanget, precis som i många andra sammanhang, egentligen inte nya pengar som krävs, utan det är snarare så att det sparar pengar.
Eftervård, lidande och kanske sjukskrivningar långa tider kostar betydligt mer än att förebygga på ett bättre sätt, som handlar om att använda en metodik som ger en betydligt bättre effekt. Därmed uppnås två saker. Det första och viktigaste är naturligtvis att färre kvinnor drabbas. Det andra är självklart att vi kan använda sjukvårdens resurser till andra områden på ett betydligt bättre sätt för alla inblandade.
Göran Hägglund (KD):
Jag vill tacka Hillevi Larsson för att hon tar upp ett väldigt angeläget ämne. Jag tror att det finns skäl att följa det under ett antal år framöver för att se att vi går rätt väg, framför allt för kvinnornas skull men också för att få en säkrare och bättre vård. Det är ju egentligen inget konstigt - kvinnor föder barn - att det gäller att begränsa de skador som alltför många kvinnor i dag drabbas av.
Och där finns ett antal enkla saker att göra, och jag har redovisat dem i mitt inledande svar. Jag tror att de kommer att ge god effekt, men jag kommer att fortsätta följa detta mycket noga.
Göran Hägglund (KD):
Jag tackar Julia Kronlid för interpellationen som ger oss möjlighet att diskutera detta spörsmål. Jag tackar även Finn Bengtsson för ett viktigt inlägg i denna diskussion. Låt mig påminna om vad det är som vi samtalar om. Vi samtalar om ett problem som i vissa av världens länder är enormt stort.
Man har en sådan ordning där länder och människor i länder finner för gott att man ska abortera kvinnliga foster om det finns en möjlighet att fastställa att det är så. Detta är någonting som inte sker isolerat, utan det handlar om en struktur där kvinnor inte räknas på samma sätt som män.
Man kanske tänker på hur den äldre generationen ska klara sin försörjning eller på möjligheterna att få arbetskraft eller arbetsinkomster längre fram. I vissa sammanhang handlar det om att man vill ha få barn och kanske bara ett barn som är det vanliga i Kina genom en politik som är fastställd av regimen där.
Då väljer man många gånger hellre pojkar än flickor i de sammanhang som man har möjlighet att välja. Detta är naturligtvis otroligt bekymmersamt och visar att man värderar pojkar och flickor, män och kvinnor på olika sätt. Det är naturligtvis en attityd som är alldeles förfärlig, inte minst när den tar sig sådana här uttryck. Europarådets initiativ och resolution om dessa frågor är angelägna.
Det är viktigt att man tar upp dessa frågor, att man sätter tryck på de länder och regimer där vi ser att flickfoster aborteras i stor omfattning. Det är klart att det är ett misslyckande varje gång det händer. Julia Kronlid frågar hur Sverige kan leva upp till de krav som ställs i Europarådets resolution om könsselektiva aborter.
Jag redogjorde i mitt svar för de nya föreskrifter som träder i kraft den 1 februari, alltså om tio dagar. I dessa föreskrifter sägs det att man inte erbjuder fosterdiagnostik i syfte att göra könsbestämningar av foster.
Men det sägs också att om ett fosters kön framgår vid en undersökning får uppgiften lämnas ut enbart om den gravida kvinnan begär det. Detta är i samstämmighet med svensk lagstiftning i övrigt, nämligen att sjukvården ska informera patienten, den enskilda personen, om den kunskap som man har om patientens situation.
Så har vi det över lag, och det ska naturligtvis gälla även på detta område. Men det som är ett viktigt besked är att man inte gör undersökningar som enbart syftar till att fastställa kön på foster. Detta är en viktig markering i form av de nya föreskrifter och allmänna råd som kommer att träda i kraft den 1 februari 2013.
Den andra frågan rör vad vi gör för att vi inte ska försvåra för andra länder att följa resolutionen. Jag redogjorde i mitt svar för att det under 2009, som vi har den mest aktuella statistiken för, handlar om åtta kvinnor som gjorde abort efter utgången av vecka tolv. Vi vet inte nationaliteten på dessa kvinnor. Vi vet bara att det är nordiska kvinnor.
Denna diskussion kom upp med stora rubriker strax före årsskiftet, tror jag. Intrycket gavs om att danska kvinnor vällde in över landets gränser för att göra abort. Men det är helt enkelt inte korrekt. Diskussionen måste utgå från en faktagrund och inget annat.
Göran Hägglund (KD):
Julia Kronlid ställer några konkreta frågor där en handlar om riktlinjer för medicinsk personal. Jag har i mitt svar redogjort för att föreskrifter och allmänna råd för vården om hur denna fråga ska hanteras trädde i kraft den 1 februari.
Det innehåller alltså regeln om att fosterdiagnostik inte får erbjudas i syfte att göra könsbestämningar av foster om det inte är så att det finns en känd ärftlig, könsbunden sjukdom hos en av föräldrarna. Är det så att man ändå får fostrets kön klart för sig får man lämna ut informationen om den gravida kvinnan begär det; man hemlighåller inte informationen.
Det är alltså svaret på den frågan. När det gäller frågan om förhållandet till Danmark kan jag försäkra att förhållandet till Danmark är gott. Vi har den lagstiftning vi har i Sverige efter långvarig debatt och stor diskussion om hur den ska vara.
Uttalanden av enskilda danska läkare som tror att resor till Sverige kanske ska öka är inte det skarpaste av underlag för att fatta beslut om saker och ting. Här får vi följa utvecklingen.
Jag har redovisat de siffror som finns, och de säger just det jag sade: Det fanns åtta kvinnor från något nordiskt land som genomgick en abort efter den tolfte veckan under 2009. Är detta omfattningen även framdeles skulle jag tro att denna diskussion inte kommer att ta ytterligare fart. Förebyggande arbete är väldigt viktigt.
Den diskussion vi för nu och den resolution om könsselektiva aborter som Europarådet har framlagt är viktiga. Ytterst handlar det nämligen om människosyn - är pojkar mer värda än flickor? Det tycker inte vi, utan vi tycker att varje barn som kommer till världen är en gåva. Att selektera på det här viset är inget som ligger i linje med vad vi tycker är etiskt acceptabelt.
Sedan kan man med Julia Kronlids linje fråga sig: Om man sänker abortgränsen från den artonde till den tolfte veckan, skulle man då eliminera problemet? Skulle det försvinna? Nej, det skulle det sannolikt inte. Likafullt kvarstår diskussionen.
Har vi, som i Sverige, fri abort där man har möjlighet till abort utan att ange skäl kan man naturligtvis inte överpröva skälen. Då hamnar Sverigedemokraterna i så fall i ett resonemang där man ska försöka hitta vissa indikationer för att snäva åt möjligheter.
Jag tror för min del att den framgångsrika vägen för att i stort motverka aborter snarare är att undvika oönskade graviditeter. Det är där kraften ska sättas in. Det handlar om att medvetandegöra, informera och se till att ungdomar har preventivmedel lätt tillgängligt samt den kunskap som krävs för att tjejer inte ska bli oönskat gravida.
Jag tror att det är vägen framåt snarare än lagstiftning, vilket jag faktiskt inte tror för något gott med sig i detta sammanhang.
Göran Hägglund (KD):
Som lagstiftare tycker jag att vi ska lagstifta mot det som faktiskt är ett problem och där lagstiftning är det mest ändamålsenliga vapnet. I det här sammanhanget kan vi inte identifiera det problem som Julia Kronlid gör ett stort nummer av och som medierna har redovisat men som det uppenbarligen enligt den statistik som vi har fått oss redovisad inte finns täckning för.
Vi lagstiftar när det är det mest ändamålsenliga; vi lagstiftar när vi ser ett problem, men i det här fallet ser vi inte problemet på det vis som det framställs. Jag tycker likafullt att den här diskussionen är viktig. Jag tror att det är svårt att åtgärda detta med lagstiftning. Jag leder ett parti som under många år hade en annan uppfattning än den som vi har i dag.
Vi har gått bort från det tänkande som bygger på föreställningen att det här är ett problem som väldigt enkelt går att lagstifta bort. I stället tror jag att vägen framåt, som är mer mödosam och mer besvärlig, handlar om att undvika oönskade graviditeter.
Det är då vi kan ta steget framåt för att minska antalet aborter i Sverige, och vi löser även en del andra problem när det gäller till exempel utbredning av könssjukdomar. Könsselektiva aborter är ett otyg. Vi vill att de ska vara noll.
Jag tror att de föreskrifter och riktlinjer som Socialstyrelsen har beslutat om och som inom kort kommer att träda i kraft kommer att vara ett viktigt steg i utvecklingen av arbetet mot könsselektiva aborter.
Göran Hägglund (KD):
Tack, Börje Vestlund, för interpellationen allra först och för möjligheten att samtala om en av de mest skakande händelsekedjor som har inträffat under senare årtionden. Man kan dra sig till minnes åren i början av 80-talet när det började gå upp för många, kanske alla, i Sverige att det hade kommit en ny sjukdom.
När larmet gick för 30 år sedan om en ny svår sjukdom som var okänd svämmade medierna över av skrämmande scenarier och en väldig massa ödesmättade prognoser, och en del personer tappade i det sammanhanget bildligt talat huvudet inför det här okända.
Utifrån ett bräckligt, obefintligt kunskapsunderlag gjorde många människor i Sverige och naturligtvis i andra länder uttalanden, väckte förslag och beskrev situationen.
En del av de här uttalandena framstår i dag som minst sagt konstiga, orimliga och en del av dem grundade på en alldeles förfärlig människosyn. När kunskapen har ökat har vi kunnat få ett något annorlunda förhållningssätt och en annorlunda diskussion.
Situationen har förändrats, men fortfarande lever många människor med samma skräck, samma oro och samma ångest som många som drabbades för 30 år sedan, en rädsla att omgivningen ska få reda på hur det hänger ihop och hur det förhåller sig.
Det här bygger förstås i mycket stor utsträckning på okunnighet om sjukdomen och om hur den förs vidare.
Det bästa vi kan göra är att utifrån bästa möjliga kunskapsunderlag arbeta metodiskt med behandling och forskning som kommer till nytta för dem som har drabbats men också, och det är viktigt, att arbeta med attityder och bemötande. Även där är kunskapen nyckeln till framgång.
Jag tror kanske att Börje Vestlund håller med mig om att efter de första åren och med ökande kunskap kommer då en situation där det normaliseras och där det finns en risk att man tappar nya generationer som kommer till och att den här kunskapen går förlorad i vissa åldersgrupper.
Därför är det otroligt viktigt att vi lyckas nå fram med en balanserad information och kunskap i landets skolor, inom hälso- och sjukvården och att vi jobbar med attityder och bemötande.
Det är naturligtvis inte värdigt att människor som har drabbats av en svår sjukdom, som i dag går att bromsa upp med fantastiska läkemedel som kommit fram men som fortsatt är en väldigt allvarlig sjukdom, utöver det drabbas av omgivningens sneda blickar eller - ännu värre - öppna förakt.
Det är människor som det handlar om, människor som har rätt att bemötas med samma värdighet och respekt som alla andra.
Göran Hägglund (KD):
Börje Vestlunds beskrivning stämmer. Det fanns väldigt många människor, och det sade jag också i mitt tidigare inlägg, som gjorde uttalanden som många av dem säkert har fått skäl att ångra senare. Har man inte ångrat dem är man kanske värd att beklaga. Under de här åren var detta någonting helt okänt.
Det här handlar inte om jag försvarar några av de dumma uttalanden som har gjorts. Det spreds en skräck som gjorde att människor tappade alla koncept. Börje Vestlund redogjorde för en del av de förslag som förekom, till exempel lägerliknande miljöer där man skulle internera personer som hade drabbats av sjukdomen för att minimera risken.
Vi har nu också kunnat se vilka skyddsåtgärder som polis, sjukvårdspersonal och andra iakttog för att möta de risker som de såg framför sig. I dag vet vi lite bättre. Vi vet att väldigt mycket av detta var våldsamt överdrivet. Vi vet att mycket byggde på helt felaktiga föreställningar om hur smittan spreds.
Vi har en bättre situation i dag. Jag kan inte säga att jag är i en sådan position att jag kan be om ursäkt för alla de människor som gjorde korkade uttalanden. Jag beklagar varje uttalande som var kränkande, felaktigt, dumt och så vidare, men det är trots allt de personer som har fällt de uttalandena som har ansvar vad de har sagt.
Det hjälper inte vad någon regering säger. I den mån dåvarande regeringar eller myndighetsföreträdare fattade konstiga beslut är det värt att beklaga, men jag tror att alla beslut som fattades på den statliga nivån fattades utifrån den kunskap som man då hade. Man ville göra det bästa möjliga för de personer som var drabbade och för de personer som riskerade att smittas.