KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Elina Linna tycker att jag pratar mycket. Men de frågor som Elina Linna ställer i sin interpellation kräver ett visst svar, och jag har försökt ge ett utförligt svar för att beskriva hur jag ser på saker och ting. En fråga var om vi skulle fullfölja stödet, och jag har berättat att vi har lagt en budget där de här pengarna inte finns med.
Jag har beskrivit vad vi vill göra för att ge den producentoberoende läkemedelsinformationen till läkemedelskonsumenterna. Jag har beskrivit hur vi ska klara ut det här med en bättre insamling av information när det gäller läkemedelsbiverkningar, vilka tankar vi har där. Det kan ju vara så att Elina Linna inte gillar mina svar, men det är en annan sak. Svar på frågorna har hon fått.
Per Svedberg tar upp resonemanget utifrån möten med människor. Ja, jag tvivlar inte en sekund på att det finns människor som har mött stor förståelse och har fått råd och hjälp i sin vardag från den här ideella verksamheten.
Ideell verksamhet spelar en väldigt stor roll på en lång rad områden, men kanske är det så, precis som tidigare talare var inne på, att man behöver tänka efter vad som bör vara ideella krafters uppgifter och vad det behövs ett offentligt ansvar för att hantera.
Kanske just den här läkemedelsinformationen, just det som handlar om biverkningar, är en sak som det offentliga bär ett särskilt ansvar för att hantera, och det kanske är svårt att se att någon annan kan ersätta detta. I en värld med oändligt mycket pengar, där det inte finns några sådana gränser, kan man göra allting på en gång.
I den värld som vi lever i bör vi använda pengarna på ett klokt sätt för att kunna tillgodose de behov som finns hos många människor som är i behov av läkemedel för att kunna möta sin vardag.
Göran Hägglund (KD):
Ja, vad gäller det sista som Finn Bengtsson tog upp om vilka råd som Kilen har gett får jag säga att det nog överstiger mitt kunnande. Det är nog väldigt svårt att utvärdera detta fullt ut. Det är också svårt för det offentliga att ställa krav på ideella organisationer av samma karaktär som vi förstås kan ställa på våra egna myndigheter, där man ju styr.
Man visar vad de ska rapportera och i vilka former. Och det går att utvärdera verksamheten på ett annat sätt än vad det kanske gör när det gäller frivillig verksamhet, ideella organisationer. Det ligger kanske i sakens natur när det gäller den här typen av verksamhet. Flera har påtalat att läkemedelsindustrin har ett övertag i någon mening när det gäller information.
Det är klart att den som producerar har ett övertag, i förhållande till dem som tar emot, när det gäller innehåll och effekter av den försöksverksamhet och det vetenskapliga arbete som man har bedrivit. Därför är det väldigt viktigt att staten har motsvarande kunskap och kompetens, och det har staten förstås genom de myndigheter som är verksamma på det här området. Jag tror att man ska akta sig för att utmåla dem i läkemedelsindustrin som några busar i sammanhanget.
Det är nog så att de spelar en avgörande roll för att vi i dag och i morgon ska ha tillgång till de mest effektiva medicinerna och behandlingsmetoderna för att kunna komma till rätta med svåra sjukdomar. Och de behöver ha möjligheter att fungera. Det betyder inte att man inte ska kontrollera.
Tvärtom ska det ständigt finnas en prövning och det som vi diskuterar i dag, en insamling av rapporter om eventuella biverkningar för att man ska kunna fånga upp de fall där brister har kunnat ta sig igenom det nät som ska fånga upp brister tidigare. Vi behöver läkemedel för att kunna bekämpa sjukdomar. Situationen när det gäller ungdomar och läkemedelsanvändning ger skäl till åtskilliga reflexioner.
Vi hinner inte gå så djupt i dag, men vi har förstås betydande problem, som från tid till annan spelar en väldigt stor roll regionalt och i vissa kretsar. Det finns skäl att fundera mycket över det. När det gäller det besked om Kilen som regeringen kom med i sin budget har jag fått väldigt olika reaktioner.
Det är klart att Kilens varma anhängare har bedrivit en intensiv kampanj för sin sak, vilket förstås är fullt legitimt att göra - det ska till och med uppmuntras. Många har varit Kilens vänner, men det finns också ganska många rapporter av en annan karaktär. Det är människor som skriver med andra ingångar i den här frågan, vilket visar att det kanske inte är fullt så enkelt som det framstår här.
Jag har i mitt tidigare svar här visat på hur vi avser att jobba vidare för att kunna ha en producentoberoende information till alla läkemedelskonsumenter eller presumtiva sådana och hur vi ska kunna arbeta mer effektivt med att fånga upp de läkemedelsbiverkningar som ändå uppstår.
Det är förstås av största möjliga vikt att det sker så tidigt som möjligt för att ingen i framtiden, eller åtminstone så få som möjligt, ska behöva drabbas av biverkningar som ibland får förfärliga följder.
Göran Hägglund (KD):
När det gäller det sista vill jag verkligen instämma. Ideella organisationer gör vårt land rikare, bättre, mjukare och fångar upp väldigt mycket av det som det offentliga inte alltid klarar av. Därmed är inte sagt att varje organisation ska ha pengar över statsbudgeten.
Men vi behöver hitta goda vägar för samarbete med ideella organisationer för att kunna puffa på i rätt riktning och kunna vara ett stöd, för de spelar en väldigt stor roll för utvecklingen av vårt samhälle.
När det gäller WHO och det viktiga samarbete som måste ske på läkemedelsområdet har vi ingen brist på myndigheter som kan bedriva ett sådant arbete, utan där finns det många som kan ta upp den manteln för att Sverige också i framtiden ska finnas med i de här sammanhangen och vara aktivt, i vårt eget land men också naturligtvis till gagn för människor som bor i andra delar av världen.
Tack för en intressant diskussion och goda inlägg av väldigt många personer, inte minst Per som gjorde debut i dag.
Göran Hägglund (KD):
Vi kan börja med Elina Linnas resonemang. Hon säger att det här är en sjukdom som sannolikt har existerat i hundratals år, kanske i tusentals år. Människor har lidit av det här i alla tider, i långa tider. Och så är det förstås. I Sverige talar vi om kanske 40 000 personer. Och bakom varje siffra finns det en person som lider på ett ofattbart sätt.
Vi måste naturligtvis göra vårt yttersta. Jag beskrev i interpellationssvaret de satsningar som regeringen gör i allmänhet för att kunna förstärka forskningen, alltså den kliniska forskningen. Det är ett område som är eftersatt. Det eftersattes under många år av tidigare regering.
Jag beskrev hur vi har satsat i storleksordningen 90 miljoner kronor på ett särskilt forskningsprogram om kvinnors hälsa, och jag beskrev i mitt svar att Statens beredning för medicinsk utvärdering under 2007 ska ta ställning till ett projekt om att utvärdera metoder för diagnostik och behandling av ME.
Det här torde ju vara de största satsningar på det här området, för att gå till botten med detta och för att finna gåtorna bakom detta, som har gjorts. Mina motdebattörer just nu företräder en politisk gruppering som har varit i regeringsställning under en lång följd av år. Då togs inte de här stegen. Då gjorde man inte det här.
Jag hade kanske förväntat mig att glädjen skulle stå något högre i tak utifrån de åtgärder som vidtas på det här området. Jag tar inte lätt på det här. Jag inser att det här är ett område där det kommer att ta tid innan vi kommer till rätta med problemet. Det första vi måste göra är att erkänna att människor lider på ett sätt som är alldeles orimligt. Sjukvården ska bemöta de här människorna på ett värdigt sätt och ta deras symtom på allvar.
Och vi måste flytta fram positionerna när det gäller forskning som gör att vi kan finna lösningen på gåtan bakom den här sjukdomen. Nu tas steg till skillnad från hur det har varit tidigare. Elina Linna säger att hon är besviken på att jag inte går henne till mötes när det gäller mer forskning. Då har mitt svar handlat väldigt mycket om just forskning, forskning i allmänhet när det gäller klinisk forskning och forskning just när det gäller kvinnors hälsa.
Det här är nya betydelsefulla steg för att man ska kunna komma till rätta med ett problem som alltför länge har varit sopat under mattan. Jag tror att många människor som lider av den här sjukdomen eller anhöriga till personer som lider av den här sjukdomen med glädje tar emot det svar som regeringen kan lämna i dag på det här området.
Göran Hägglund (KD):
Elina Linna säger att Vänsterpartiet inte satt i regeringen under den förra mandatperioden. Det är jag väl medveten om, men jag utgick ifrån att det här var ett av de områden som inte var undantagna från samarbetet och att Vänsterpartiet hade inflytande också på det här området. Det är helt korrekt att vi behöver ha mer kunskap på det här området. Vi behöver arbeta bättre.
Alla som arbetar inom svensk hälso- och sjukvård och som kommer i kontakt med personer som har drabbats av de här symtomen behöver ha större kunskap för att kunna bemöta på ett värdigt sätt. Jag tycker att det som man har gjort i Kanada är intressant och värt att titta närmare på för att se om vi kan lära av det exemplet.
Det som vi nu säger om en förstärkning av den kliniska forskningen över huvud taget och att förstärka forskningsprogram om kvinnors hälsa är något positivt. Det här är en sjukdom som drabbar kvinnor i större utsträckning än män, även om det också drabbar män. Det allra viktigaste är förstås vad SBU ser framför sig.
Jag kan hålla med Pernilla Zethraeus om att mycket kan göras även utan att man vet precis vad som händer. Men det man ytterst vill är naturligtvis att nå kunskap om vad som ligger bakom sjukdomen. Även utan att man har klarat ut den frågan kan man naturligtvis göra väldigt mycket, och det ska svensk hälso- och sjukvård göra.
Vi har all anledning att på alla nivåer - vår nivå, den nationella nivån och på landstingsnivå runt om i landet - diskutera de här frågorna för att alla de som har drabbats ska bemötas på ett värdigt sätt. Vi tar i dag, menar jag, genom det som regeringen gör på det här området rejäla kliv framåt för att lyfta upp den här gruppen som är och under lång tid har varit utsatt.
Vi tar tydliga steg för att försöka komma till rätta med det som ligger bakom. Det visar att regeringen känner ansvar och gör vad den tidigare regeringen inte gjorde på det här området.
Göran Hägglund (KD):
Jag hör att jag börjar upprepa mig, så jag ska försöka fatta mig kort. Det intressanta med det som SBU planerar är att man ska utvärdera metoder för diagnostik, det vill säga hitta vad som drabbar dessa personer, och utvärdera behandlingsformer som finns och som har prövats för att se vad som ger effekt.
Utifrån det kan vi få ett bra underlag som kan användas överallt inom svensk hälso- och sjukvård.
Om allt blir lyckosamt - och det hoppas vi - kommer det att kunna innebära att vi tar rejäla kliv framåt så att de 40 000 personer som i dag lider av det och de som kommer att drabbas i morgon blir bemötta på ett värdigt sätt och att det finns effektiva metoder för att möta den sjukdom som de har drabbats av.
Göran Hägglund (KD):
Ulf Holm har frågat mig vilka initiativ jag kommer att vidta för att dagens diskriminerande regler, som innebär att män som har sex med män blir avstängda på livstid som blodgivare, upphör. Frågor som rör patientsäkerheten är mycket viktiga. För att minimera risken för överföring av olika slags blodburen smitta krävs det regler om vem som får bli blodgivare.
Dessa regler finns i dag i lagen och förordningen om blodsäkerhet samt i Socialstyrelsens och Läkemedelsverkets föreskrifter. Socialstyrelsen har bemyndigats att utfärda föreskrifter om blodgivning. Inför de nya föreskrifterna som började gälla i december 2006 föreslog styrelsen att en sex månaders karenstid skulle införas för personer som utfört handlingar som klassificeras som riskbeteende. Till riskbeteende räknas bland annat sex mellan män.
Förslaget innebar en förändring i jämförelse med de då gällande föreskrifterna, som helt förbjöd blodgivning i dessa fall. Under remissbehandlingen ställde sig så gott som samtliga företrädare för hälso- och sjukvården negativa till förslaget om att införa en karenstid.
Ett viktigt skäl för detta var enligt remissinstanserna att det skulle innebära att man inte kunde garantera säkerheten för de patienter som skulle få blodtransfusioner. Remissinstanserna ansåg också att Socialstyrelsen inte redovisat vilka eventuella konsekvenser en sådan förändring skulle få. Med anledning av remissinstansernas inställning beslutade Socialstyrelsen att i de nya föreskrifterna inte införa en regel om karenstid.
Styrelsen beslutade också att följa upp bestämmelserna om de krav som avser blodgivares lämplighet med hänsyn till blodmottagarens säkerhet. I uppföljningen ska ingå en grundlig genomgång av den förändrade epidemiologiska situationen, som bland annat kommer att innefatta analyser kring spridning av smittsamma sjukdomar och ökat resande. I uppföljningen kommer också hänsyn att tas till utvecklingen av olika metoder för test av blodgivare.
Uppföljningen ska vara klar senast den 15 december 2007. Bedömningar som rör säkerhetskrav vid blodgivning avgörs bäst av experter på området. För närvarande menar jag att man bör avvakta Socialstyrelsens uppföljning av vilka krav som ska ställas på blodgivare. Det är en uppföljning som jag hoppas kommer att vara väl avvägd vad gäller såväl skydd mot smitta som respekt och acceptans i samhället.
Göran Hägglund (KD):
Först och främst är det viktigt att säga att i de nya föreskrifterna om blod gäller oförändrat att män som har haft sex med män utesluts från blodgivning. Men det gäller även personer som har haft sex med prostituerade. Föreskrifterna är så utformade att de tar sikte på beteende och inte på grupper.
Jag har självklart ingen annan önskan än att alla människor som är beredda att ge blod - och där det går att minimera riskerna - får en möjlighet att göra detta. Det är min utgångspunkt.
Jag tycker att det är fantastiskt fint och hedervärt att vara blodgivare, att människor är beredda att ge blod för att underlätta situationen för andra människor som hamnar i en svår situation och behöver blodtillförsel av ett eller annat skäl. Vem som helst kan hamna i den situationen förstås.
Från min utgångspunkt har jag självklart - jag hade hoppats att det inte ens skulle behöva sägas - ingen principiell invändning mot att homosexuella män får ge blod. Utgångspunkten ska förstås vara att vi kan säkerställa att det blod som ges är säkert för mottagaren.
För mig är självklart patientsäkerheten och förtroendet för sjukvården centrala när det gäller blodgivning. Därför är det viktigt att den typen av beslut överlåts åt dem som är experter på området. De kan detta bäst, och det är för just den typen av bedömningar som vi har experter.
Sedan är det bra med påpekanden, synpunkter, tankar och ifrågasättanden av regler. En regel ska inte finnas bara för slentrianens skull eller för att det alltid har varit så i alla tider.
Men jag tror att det är klokt att vi politiker - även om vi brinner av en vilja att uppnå ett visst syfte - självklart visar respekt för expertkunnandet även på det här området.
Skulle något gå fel - om vi driver fram något av politiska skäl - finns det en risk att de grupper som vi vill skydda är de som utses till syndabockar och att det blir en olycklig utveckling på det området.
Nu får vi finna oss i att vi får avvakta Socialstyrelsens genomgång, som bland annat kommer att ägna sig åt riskkalkylering och utvärdering av testmetoder - som hela tiden förfinas och förbättras - så att blod kan granskas och det enkelt går att säkerställa att blodet uppfyller alla krav.
Socialstyrelsen ska också göra en omvärldsanalys. De ska rapportera tillbaka detta senast den 15 december i år. Då får vi ett nytt underlag för ställningstagande.
Göran Hägglund (KD):
Precis som Ulf Holm antyder finns det ett EU-direktiv, som naturligtvis har tillkommit senare än när Sverige skapade regler för blodgivning. I det direktivet anges en del kriterier för permanent avstängning från blodgivning, som det heter. Man säger att ett sådant kriterium är sexuellt riskbeteende.
Det kan betyda många olika saker, precis som Ulf Holm säger. Man beskriver i direktivet att med sexuellt riskbeteende avser man personer vars sexuella beteende utsätter dem för en hög risk för allvarliga infektionssjukdomar som kan överföras via blod.
Precis som Ulf Holm säger kan det naturligtvis gälla personer som är homosexuella lika väl som personer som är heterosexuella. I detta finns ingen grund för olika bedömningar därvidlag.
Vi är båda mycket angelägna om att vi får så många blodgivare som möjligt och att vi säkerställer att det blod som ges inte är smittat utan att man tryggt kan ta emot blod från personer som är vänliga nog att donera.
Kanske finns det bättre experter på blodsäkerhet än undertecknad och Ulf Holm - fast den senare vågar jag inte uttala mig om. Vi får lita på att expertmyndigheterna gör en bedömning och kommer till ett ställningstagande som innebär att så många människor som möjligt av dem som vill får möjlighet att ge blod.
Göran Hägglund (KD):
Det var en föreläsning om någonting som låg en bra bit från ämnet för interpellationen. Men jag tar förstås också gärna den diskussionen. Josefin Brink ställer här frågan om jämställdhet mot familjen. Hon talar om att det är ett val mellan jämställdhet eller familj. Jag vägrar att gå med på det synsättet. Jag är för jämställdhet. Det tror jag att de allra flesta är som också lever i familjer.
Det går att förena med synen på kvinnor och män som lika mycket värda. Det är individer med samma möjligheter och tro på familjen som en väl fungerande enhet. Den brister förstås ibland, som alltid när det är människor inblandade.
Men den spelar en viktig roll framför allt för barnen när de hitta sina roller i sammanhang där de lär sig att möta andra människor, lär sig ansvarstagande och att möta krav men också möter den kravlösa kärleken. Så ser situationen ut för de allra flesta barn.
Här radas en del beskyllningar upp om vad jag skulle stå för eller vad jag skulle verka för. Jag känner mig helt främmande inför de beskrivningarna. Jag vill till sist ge några faktaupplysningar. Vårdnadsbidraget ska inte gälla tre år efter föräldraförsäkringens slut utan fram till det att barnet fyller tre år. Vi har inte sagt 2 000 kr.
För var och en som följde valrörelsen tror jag att det framstod som ganska tydligt att det handlade om 4 000 kr om det ska vara beskattat och 3 000 kr om det inte kommer att beskattas. Det kommer att utredas närmare.
Göran Hägglund (KD):
Jag tror att Josefin Brink har ett inlägg kvar. Jag vore tacksam om hon skulle kunna beskriva vad i mitt svar som är en beskrivning av en reaktionär familjepolitik. Regeringen tillmäter frågorna som rör jämställdhet en stor betydelse. Därför har det inrättats ett särskilt integrations- och jämställdhetsdepartement - för att markera betydelsen som regeringen vill ge de här frågorna i sitt arbete.
Jag har beskrivit en del i mitt svar, bland annat hur vi har tiofaldigat stödet för jämställdhetsarbetet. Vi har i vår budget presenterat en lång rad förslag som handlar om att till exempel, för att ta ett område, möta det våld som många kvinnor är utsatta för.
Vi satsar på ett förbättrat stöd för våldsutsatta kvinnor, en översyn av reglerna som påverkar våldsutsatta kvinnors ekonomiska situation, insatser riktade mot män som slår i syfte att bryta deras destruktiva beteende, insatser som ökar kunskaperna i polis- och domarkår, forskning om mäns våld mot kvinnor samt förslag om hur stadsplaneringen kan öka kvinnors trygghet i närmiljö för att nämna några områden. Men vi gör mycket mer.
Också detta är frågor som jag tycker bör diskuteras utifrån förslagens kvalitet. I stället används debattiden här till något annat. Frågorna i interpellationen handlar om vad man ska göra för att arbetsgivare ska betrakta föräldraskapet som en angelägenhet och hur vi ska kunna bryta diskrimineringen av kvinnor på arbetsmarknaden. De handlar om vad vi ska göra för att få en jämnare fördelning av ansvaret för barn när det gäller kvinnor och män och så vidare.
I stället övergår detta till att handla om någonting helt annat. Jag svarar gärna på ytterligare interpellationer, och tar gärna en debatt då om sådant som kanske är lite udda i det här sammanhanget men som berör det som interpellationen handlar om.
Göran Hägglund (KD):
Ja, och det finns sådana förslag i budgeten. Vi har sett att ensamstående har en svagare ekonomisk situation än den som lever tillsammans med någon annan. Deras situation stärks genom det budgetförslag som har lagts fram nu, inte minst genom det jobbavdrag som införs från och med den 1 januari. Regeringen gör också en lång rad andra saker, förutom det som jag talade om.
Det handlar bland annat om att öka det kvinnliga företagandet och därmed få en möjlighet till ett bättre betalt arbete. Det handlar om att kunna få välja mellan flera olika arbetsgivare, bland annat det som vi talade om i den tidigare interpellationsdebatten - det som handlar om avknoppningsstöd. När det gäller föräldraförsäkringen har vi olika uppfattningar.
Vänsterpartiet vill tvångsdela föräldraförsäkringen mellan föräldrarna - makarna eller de sammanboende. Det vill inte vi göra. Vi använder hellre morötter än piskor.
Därför finns förslaget till jämställdhetsbonus, som gör att den familj som väljer att låta den person som har den högsta inkomsten vara hemma under en längre tid av föräldraförsäkringstiden får en rejäl betalning för det. Vi gör det här för att vi tycker att det är viktigt att både kvinnor och män är delaktiga i sina barns uppväxt. Vi tror att det är bra för barnen men också för de vuxna.
Göran Hägglund (KD):
Jag håller med om väldigt mycket av det som Elina Linna beskriver. Det här är naturligtvis en tragisk del av svensk historia.
Det handlar inte bara om felaktigt utförd eller genomförd sjukvård så där i största allmänhet, utan det handlar om ett slags övergrepp mot människor som leder till rejäla personlighetsförändringar och till att man förlorar en del av sitt jag.
Det som gjordes i Sverige under den här tiden är naturligtvis någonting som vi har all anledning att ta avstånd ifrån och beklaga. Likafullt tror jag att de som utförde det här inte gjorde det för att de ville människor illa.
Man gjorde nog bedömningen att detta var det bästa man kunde göra, även om vi i efterhand nu kan inse att detta var rejäla övergrepp och naturligtvis någonting som aldrig borde ha skett. Kan vi göra något nu?
Ja, jag tror naturligtvis att vi kan lära av historien och bättre pröva metoder och se till att uttrycket "vetenskap och beprövad erfarenhet" får ett verkligt innehåll.
Men samtidigt ligger det i alla de här sammanhangen att man använder den kunskap som man har tillgänglig just då. Det kan ju vara så när det gäller någon av de metoder som används i dag inom svensk hälso- och sjukvård att det om 10 eller 20 år visar sig att vi borde ha begripit bättre.
Vi använder den kunskap som vi har tillgång till just nu på det bästa sättet vi kan. Elina Linna har ställt tre frågor i sin interpellation. Den första gäller om jag avser att vidta några åtgärder för att öka kunskapen om äldre med psykisk ohälsa, särskilt de med psykossjukdom. Svaret på den frågan är förstås ja.
Så sent som i dag på förmiddagen kunde vi presentera hur vi avser att genomföra förbättringar inom psykiatrin under innevarande år, i väntan på det större grepp som ska tas över psykiatrin i samband med att vi genomför det som den nationella psykiatrisamordnaren kom med förslag om i december förra året.
När det gäller de lobotomerades situation tänker jag inte göra något mer, utifrån det riksdagsbeslut som har fattats. Elina Linna har naturligtvis all möjlighet att fortsatt driva den här frågan i parlamentet. Men hittills har riksdagens uppfattning varit den att man har behandlat frågan och gjort avslut på den 1998.
Det är nog, hur beklagligt det än är, svårt att i efterhand ställa till rätta det som genomfördes på 40- och 50-talet.