Anders Borg (M):
När krisekonomerna analyserar den politik som har förts under kriser är det tre saker som man särskilt har varnat för. Det första är en överflödspolitik som leder till att trovärdigheten för den ekonomiska politiken undergrävs och framtvingar kostsamma saneringar. Om man behöver säga upp tusentals eller till och med hundratusentals människor från offentlig sektor stiger ofta arbetslösheten. En lång, utdragen period med nedtryckt efterfrågan blir kostsam för jobben.
Det andra man varnar för är att höja skatterna på arbete, eftersom det långsiktigt driver ut människor från arbetsmarknaden. Om man behöver höja skatterna är det bättre att höja fastighetsskatt, moms eller olika miljöskatter. Det tredje rådet är att man absolut inte får föra bort människor från arbetsmarknaden. Genom förtidspensioneringar på 70-talet i Storbritannien, Holland och Sverige fördes människor långt från arbetsmarknaden, och väldigt få av dem kom tillbaka.
Det är tre grundläggande råd för vad man inte ska göra. Jag kan notera att det som utmärker Sverige är: Vi har tagit oss igenom krisen med överskott - det behövs ingen sanering. Vi har inga förestående inkomstskattehöjningar. Vi behöver inte hemfalla åt förtidspensioneringar. Tvärtom har vi ökat arbetsutbudet och reformerat systemet.
Det besvärliga här är att den socialdemokratiska politiken på varje punkt i praktiken är ett körschema för hur man skapar ekonomisk oordning. Det är för lite och för sent. Man ska höja skatten för inkomsttagarna och se till att bygga upp de gamla förtidspensioneringssystemen igen. Vi vet att den politiken misslyckades. Jag tittade på den förra regeringens ekonomiska mål. Häpnadsväckande nog satte man upp ett mål för helårsekvivalenserna. Det var ett av de tre mål som angavs i budgetpropositionen.
Då sade man att man skulle nå ett mål på 0,8 miljoner när det gällde dem som var försörjda på helår för ohälsa och arbetslöshet - och det var andra stöd. Målet skulle nås till 2004. År 2004 var det 300 000 människor ytterligare, utöver de 800 000, som var i de här utanförskapssystemen. Men jag kan nämna - det är kanske intressant i debatten - att just under 2011 når Sverige 800 000 i helårsekvivalenser.
Det gör vi tack vare att regeringen har fört en politik trots den kris som många beskriver som den svåraste ekonomiska krisen sedan depressionen. Det är kanske den svåraste ekonomiska kris som Europa har upplevt sedan andra världskriget. Trots det når vi nu det mål för helårsekvivalenser som den socialdemokratiska regeringen ställde upp. Det kan vara en intressant detalj i den här diskussionen. Monica Green driver tesen att vi har förstört svensk ekonomi. Det var ingången i debatten.
Låt mig bara nämna att vi i det här förstörelsearbetet just nu har en högre sysselsättningsökning, 2 1⁄2 procent, än praktiskt taget alla andra europeiska länder. När EU-kommissionen gör sin prognos har vi det högsta deltagandet på arbetsmarknaden. Vår andel långtidsarbetslösa är bland de lägsta. Är det detta som är förstörelsearbetet? Är förstörelsearbetet det faktum att tillväxten i Sverige under de senaste fem åren har varit högre än i OECD, EU och eurområdet?
Är förstörelsearbetet det faktum att vi har sett en förstärkning av välfärden under de här åren? I år, i den budget vi har presenterat för riksdagen, förstärker vi stödet för barnfamiljer som har bostadsbidrag. Vi förstärker stödet till pensionärer. Finns det någon annan regering i Europa som genomför välfärdsreformer 2012? Mig veterligen är svaret på den frågan att det är en EU-regering som gör det, och det är Sveriges.
Det sker för att vi även under kristiden har förmått att utveckla välfärden och sammanhållningen. Om förstörelsearbetet i Sverige har bedrivits med den kraft som Monica Green hävdar undrar man lite hur tillväxten kan vara högre, hur sysselsättningen kan stiga snabbare och hur arbetslösheten kan minska i bättre takt samtidigt som vi uppnår starka offentliga finanser och förmår att göra välfärdsreformer. På vilken punkt är det ett förstörelsearbete?