KBLab/rixvox huggingface dataset:
Olof Lavesson (M):
Det är märkligt att jag ska behöva berätta för en demokratiminister att vi har åtta partier i Sveriges riksdag. När ministerns parti satt i opposition drev man inte samma politik som Socialdemokraterna, tvärtom. Det var så många skillnader att man knappt kunde räkna dem. Alliansen har en gemensam ram och ryggrad. Men vi är fyra olika partier, och det är vi stolta över. Tillsammans bildar vi en helhet. Med det ytterligare parti som ministern nämnde finns det varken samarbete, dialog eller samtal - så att vi klargör det en gång för alla.
Ministern svarade inte på min fråga. Gång efter annan genomdriver man något och utlovar pengar och berättar vad de ska gå till. Men de hamnar inte där; det blir inte som man har sagt. När det gäller filmen kommer det skrivelser till Kulturdepartementet om att allt har havererat beträffande dialog och samtal, men ministern svarar: Det löser man genom Filminstitutet.
När det gäller museibesökarna framhärdar ministern i att det har lett till att nya grupper kommer, men det har det ju inte gjort. När det gäller kulturskolepengarna har det inte lett till sänkta avgifter. Det tillstod ministern själv, för i så fall skulle alla pengarna gå till Danderyd, Täby och andra rika Stockholmskommuner - och det var ju inte det man ville. Nu kämpar landets bibliotek med hur man ska hantera 225 miljoner kronor. Det ska öka utbudet och tillgängligheten, säger ministern. Vad innebär det?
Ska man börja reglera öppettider på samma sätt som man reglerar entréavgifter på museer? Återigen: Det är ambitiöst och bra att kulturministern höjer budgeten. Jag tänker inte klaga över det, även om jag tycker att man gör det för mycket och på ett oansvarigt sätt i en turbulent tid. Jag förstår dock ambitionen. Men vad är meningen med att höja budgeten så mycket om man inte vet var pengarna hamnar? Om man går i fel riktning är det ingen bra idé att dubblera hastigheten. Det borde även kulturministern och regeringen fundera över.
Olof Lavesson (M):
Den statliga filmpolitiken har kommit att prägla stora delar av denna mandatperiod. Det var en het debatt och mycket frustration innan regeringen presenterade sin nya filmpolitik. Situationen har inte förbättrats sedan den genomfördes. I Dagens Nyheter den 1 november beskrivs hur djupa sår har rivits upp och hur det i det närmaste råder krigstillstånd mellan filmbranschens olika aktörer. Det kan knappast komma som en överraskning för vare sig kulturministern eller någon annan att vi nu befinner oss i det här läget.
Det stod klart långt innan riksdagen fattade beslut om en ny filmpolitik. Beskedet från delar av branschen var tydligt: Om staten gör slut med oss, så gör vi slut med staten. Reaktionen från regeringen var då: Det kommer nog att ordna sig när den nya politiken är på plats. Men så blev det inte. Kort efter införandet av den helstatliga filmpolitiken fattade ledande biografaktörer beslutet att sluta lämna ut totalstatistik över antalet biobesökare.
De motiverar det med att de har blivit nonchalerade av såväl Kulturdepartementet som Filminstitutet och att överenskommelsen om statistik bara ingick i det nu nedlagda filmavtalet. Man kan givetvis ha synpunkter på detta, men förvånad kan man knappast bli. Det var ju precis den konsekvens de tidigare varnade för, och man kan nu se att det också blivit så.
Nu har Filminstitutets vd Anna Serner skrivit ett högst alarmerande brev till Kulturdepartementet där hon bland annat skriver följande: Filminstitutets uppdrag att verka för att mer film ska nå fler går inte att genomdriva utan att förändringar sker från politiskt håll. I dag verkar kulturministerns reaktion mest vara: Jaha, det var ju tråkigt! Det finns inte mycket av självkritik och ingen självrannsakan.
Det finns inte ens en tanke om vad det egna ansvaret kan vara för den uppkomna situationen eller hur man tänker hantera den framöver. I stället skjuter regeringen ifrån sig ansvaret, låter Filminstitutet sköta filmpolitiken och tycker att de andra ska skärpa sig. Ser inte kulturministern det fullständigt orimliga i att helt frånsvära sig det politiska ansvaret och i stället dumpa det i knäet på en utförarorganisation? Vad ska krävas för att kulturministern och regeringen ska reagera? Jag ställde två frågor till kultur- och demokratiministern.
Den första var om ministern avser att verka för ett återställande av den höjda biografmomsen. Där är svaret ett tydligt nej. Riksdagens tillkännagivande intresserar henne inte. Sverige har numera en differentierad kulturmoms. Det blev den rödgröna regeringens gåva till kulturlivet. Den andra frågan var hur ministern avser att agera med anledning av Filminstitutets brev. Här får vi inget svar alls. Ska jag tolka detta som att kulturministern struntar i hur det blir och låter branschen sköta sig själv?
Var det verkligen detta man menade med att man skulle koppla greppet om filmpolitiken?
Olof Lavesson (M):
Allt är inte en dans på rosor. Det är klart att det går snabbt att svara på ett tillkännagivande om svaret är att man inte behöver göra någonting eftersom det redan är gjort. Nu får regeringen göra om sin läxa efter voteringen i morgon, och då hoppas jag att ni gör det grundligt. Jag står inte här och försvarar filmavtalet så som det var. Vi var helt överens och sa att det inte har fungerat. Alla parter var inte med, och det fanns stora brister med filmavtalet. Men det betyder inte att allting var dåligt med det. Det som fungerade var att det fanns en branschdialog och en branschsamverkan. Branscherna hade inflytande.
Alla satt inte vid bordet. Det gör man nu, men man skulle kunna säga att fler nu är inbjudna till att göra mindre, vilket är bekymmersamt. Problemet är att man så drastiskt slänger ut barnet med badvattnet. Man slänger ut det som fungerade och var bra. Nu ska man göra om allting från början, och det fungerar inte. Kulturministern sa här att hon vill ha en filmpolitik som var bättre, stabilare och utan tvära kast. Men det har blivit precis tvärtom. Det har blivit sämre, instabilt och med tvära kast, för att komma med en underdrift jämfört med hur det har varit.
Nu säger man från ministerns sida att man ska agera och att man ska ta itu med surdegar. Det skulle jag säga är ett välkommet tvärt kast, för jag tycker inte att vi har sett att man gjort det tidigare. Snarare har debatten hittills präglats av stark kritik medan regeringen och kulturministern har berättat om hur stolt man är över att det inte förekommer några problem, att detta är den största reform som någonsin har gjorts och att man äntligen har fått den på plats. Stolthet är en sak, men det ligger farligt nära högmod. Jag är glad över de tongångar som hörs i dag.
De är mer präglade av ödmjukhet, och det är välkommet. Låt mig då ge kulturministern ett råd: Se till att få den här dialogen att fungera igen. Det är under fryspunkten nu. Det är inte acceptabelt. Från alla sidor vädjar man nu om politiskt agerande, så lämna inte detta i någon annans knä och skyll inte på en tredje part. Se till att ta itu med dialogen och ta ansvaret så att vi äntligen kan få en filmpolitik värd namnet.
Olof Lavesson (M):
Låt mig inleda med att uttrycka min uppskattning över att det är just finansministern som är i kammaren i dag. Det är inte alltid alldeles lätt att begripa hur arbetet i Regeringskansliet är fördelat. Mina kollegor i skatteutskottet har vid återkommande tillfällen interpellerat finansministern om biografmomsen, men då har interpellationen överlämnats till kulturministern. Den här gången blev det tvärtom, och det tackar jag för. Herr talman! Bakgrunden till min interpellation rör just biomomsen.
Vi minns alla hur kultur- och demokratiministern här i kammaren för ca två år sedan utropade: Nu äntligen ska filmen bli en del av den övriga kulturpolitiken! Beskedet klingade falskt redan innan klubban hade fallit eftersom man i samma svep chockhöjde momsen från 6 till 25 procent. Plötsligt skulle inte filmen längre räknas till övrig kultur eller beskattas på samma sätt som till exempel böcker, musik eller scenkonst. Kritiken blev massiv. Jag tror att den hördes ända till Finansdepartementet.
Det varnades för att detta kraftigt skulle drabba bionäringen i stort, och udden skulle särskilt riktas mot de små och medelstora biograferna runt om i Sverige. Med facit i hand vet vi att det var så det blev. Jag tror dessutom att många blev förvånade över att just Socialdemokraterna, som åtminstone historiskt sett har talat sig varma för både film och kultur, gick med på denna politik som så tydligt slår mot kultur i hela landet. Att Kulturdepartementets politiska ledning ofta säger en sak och gör en annan har vi fått vänja oss vid.
Det uppstod en oro blandad med förvirring när Miljöpartiets andra kulturpolitiska talesperson vid det filmpolitiska toppmötet i Göteborg mötte momskritiken med att alla som hävdade att det var en lägre moms för kulturkonsumtion i Sverige hade fel. Det handlade om några enstaka undantag, och nu var filmen återställd till normal nivå. Av den anledningen uppstod en oro som handlar om andra delar av kulturmomsen. Jag ska inte be finansministern reda ut alla de olika budskap som kommer från Miljöpartiet.
Jag tror att det är en uppgift som är både henne och mig övermäktig. Däremot tror jag att både finansministern och jag kan förstå vilka oerhörda konsekvenser det skulle bli för kulturkonsumtionen om regeringen skulle agera likadant på fler områden som man har gjort inom filmen. Finansministern säger i sitt svar att det i dagsläget inte finns några planer på att förändra den reducerade skattesatsen som gäller inom kulturområdet. Vän av ordning skulle naturligtvis kunna fundera över hur långt ett dagsläge sträcker sig, men jag väljer ändå att tolka hennes besked positivt.
Min följdfråga blir då om inte finansministern kan tänka sig att återställa även biomomsen till 6 procent, nu när vi ser hur fel det blev.
Olof Lavesson (M):
Det är bara att titta på den budgetmotion som började gälla den 1 januari 2017. Där fanns det en skillnad mellan regeringens politik och Moderaternas och Alliansens politik. I regeringens budget för 2017 var det en 25-procentig biomoms. I Moderaternas och Alliansens var det en 6-procentig biomoms. Det står där svart på vitt. Herr talman! Jag uppfattar det som att finansministern inte är beredd att sänka biografmomsen och jämställa biobesök med annan kulturkonsumtion. Det är både tråkigt och besvärande. Den oerhörda kritik som har framförts är ingenting som den politiska oppositionen har hittat på - tvärtom.
Den är stark, högljudd och enig, även från dem som i övrigt kanske tycker att regeringen trots allt har gjort en del bra saker. Till och med Svenska Filminstitutet har skrivit till regeringen och bett regeringen att tänka om här. Man pekar på att den höjda momsen har lett till ett inkomstbortfall i alla led hos de aktörer som verkar för svensk film. Det handlar inte om att det sitter några krösusar till biografägare som täljer guld med täljkniv. Det handlar om ren och skär överlevnad. Vi har redan kunnat se hur biografer på små orter får stänga. Den ekonomiska krisen för många av våra filmfestivaler är ett faktum.
Det går helt enkelt inte längre ihop. Den som säger att detta inte betyder någonting vet faktiskt inte vad den talar om. Priset har betydelse. Inom kultursektorn vet vi att priselasticiteten är hög, det vill säga efterfrågan sjunker snabbare när priset ökar. Forskning visar att den för konsumtion av kulturtjänster ligger på ungefär 1,5. Det vill säga att för varje procent priset stiger väntas efterfrågan minska med 1,5 procent.
Skulle regeringen agera på hela kulturområdet så som man har gjort inom filmen skulle det, enligt riksdagens utredningstjänst, leda till en bruttoeffekt på ca 5,5 miljarder kronor. Jag tror att både jag och finansministern inser vilka enorma konsekvenser det skulle få för kulturkonsumtionen och för kulturens möjlighet att överleva.
Inför behandlingen av den nya filmpolitiken hörsammade riksdagen de varningar som utfärdades, och i samband med beslutet riktade man som ett av flera tillkännagivanden det om att skyndsamt utreda en alternativ finansiering av filmpolitiken med utgångspunkt i att behålla den lägre mervärdesskatten på biografbiljetter. Sedan dess har noll och intet hänt. Man hänvisar till att man ska utvärdera filmpolitiken när man anser att det finns någonting att utvärdera. Då kan jag berätta att det finns det. Fråga vem som helst som arbetar med film i Sverige!
Jag vet att finansministern gärna raljerar om moderata förslag om skattesänkningar, men detta är väl ändå en skattesänkning som till och med en socialdemokratisk finansminister kan tycka är god. Anser inte finansministern att tillkännagivandena ska följas?
Olof Lavesson (M):
Jag konstaterar att finansministern inte med ett ord vill adressera det tillkännagivande som riksdagen har riktat. Det är uppenbarligen inte intressant vilka beslut riksdagen fattar eller vilka tillkännagivanden man gör, men det får väljarna ta ställning till i höstens val. Ja, finansministern har tittat på biografstatistiken. Har finansministern också rest runt i landet? Har hon träffat de biografägare som har fått stänga?
Har hon träffat de biobesökare på små orter som tidigare hade biografen i byn men som nu får åka väldigt långt? Så ser det ut i Filmsverige, och så ser det ut med finansministerns och denna regerings politik. Sedan gäller det de pengar som skulle kompensera. Ja, det är fantastiskt vad pengar ska leda till mycket. Jag vet inte om finansministern har talat med kulturministern, men dessa pengar skulle bland annat kompensera för momsen. Sedan skulle de gå till teknikutveckling. De skulle gå till digitalisering.
Dessutom är de förenade med krav på medfinansiering, vilket gör att det är mycket svårt att ta del av dessa pengar. Det är en sak att säga en sak. Det är en annan sak att göra det. Finansministern säger att det fortfarande produceras film och att det är viktigt vilken film som produceras. Ja, det är det. Det är därför Filminstitutet pekar på att den höjda momsen har drabbat filmen i alla led. Det handlar inte bara om besökaren som kommer till luckan. Det här drabbar alla led. Det finns en kedjeeffekt i detta, och den är väldigt tydlig.
Folk ska väl också ha råd att gå och titta på de filmer som görs. Jag vill vädja till finansministern att tänka om. Jag vill vädja till henne att följa riksdagens tillkännagivanden, och jag vill vädja till henne att sätta igång utredningen om hur vi kan återställa filmmomsen till 6 procent.
Olof Lavesson (M):
Jag betvivlar inte kulturministerns engagemang och att kulturministern brinner för ett stort antal frågor. Det gör jag också. Jag skulle bara önska att det engagemanget i större utsträckning var synligt även när det faktiskt behövs. När det gäller de exempel ministern själv väljer: Ja, Svenska Akademien är en fristående organisation, men den har så pass stor makt att det när denna fristående organisation inte fungerar får allvarliga konsekvenser för hela den svenska litteraturens ställning.
På samma sätt är det när det gäller Svenska Filminstitutet. Jag är mycket väl medveten om att ministern inte ska gå in och tycka till om enskilda bidragskriteriers utformning. Det gör inte jag heller, lika lite som jag skulle få för mig att tycka till om vilka filmer som ska få stöd eller inte. Jag tror att ministern känner mig så pass väl att hon vet att jag aldrig skulle få för mig att göra det. Däremot tycker jag att jag när riksdagen fattar beslut om mål bär ett ansvar för att målen också följs.
På samma sätt utgår jag ifrån att ministern tar ansvaret för att förordningar följs. När en myndighet, eller som i detta fall en stiftelses direktör, säger att man avser att efter eget huvud bryta mot förordningarna och regelverken, förväntar jag mig också att ministern agerar - och reagerar - lika starkt som hon gör när hon känner engagemang i andra frågor. Det gör i alla fall jag. Jag tycker att jag delvis har fått svar på mina frågor i dag.
Jag är glad att ministern har tagit tydligt avstånd från uttalandet och att hon inte delar uppfattningen att den här typen av hot ska framföras. Jag konstaterar också att det inte är lika tydligt när det gäller min andra fråga, det vill säga om ministern kan garantera att filmskapare även i fortsättningen ska kunna söka filmstöd på lika villkor oavsett kön. Jag vill därför gärna höra ministern uttala att det också ska gälla framöver. Annars blir det nämligen så att det vi fattar beslut om här eller det regeringen gör på sina sammanträden inte är något som gäller utan är öppet för tolkning.
Det är inte en princip jag tycker att vi ska agera efter.
Olof Lavesson (M):
Den parlamentariska public service-utredningen kommer inom kort att presentera sina förslag för hur public service ska finansieras efter tv-licensen. Vi ska sedan inleda arbetet med sändningstillstånden. Det är nu som politiken ska föra diskussionen om Sveriges Televisions, Sveriges Radios och Utbildningsradions inriktning samt om de avgränsningar som behöver göras. Det här handlar om förtroendet för de tre public service-bolagen. För att detta förtroende ska finnas måste det också finnas en fungerande granskning och en fungerande uppföljning som är skild från politiken.
Detta har också bolagen själva påtalat. I en skrivelse från Utgivarna lägger man fram förslag om att sådant ska införas. Ändå väljer kulturministern och regeringen att uttryckligen hindra public service-utredningen från att se över och lägga fram förslag om detta. Ser inte kulturministern det orimliga i att man ska fatta beslut om finansiering och om innehåll men inte kan lägga fram förslag om hur detta ska följas upp?
Olof Lavesson (M):
För samtliga andra medier finns Pressens Opinionsnämnd och en pressombudsman, som ska se till att överträdelser inte sker. De ska se till att man arbetar i enlighet med de etiska riktlinjer som finns, och det finns sanktioner om man inte sköter sig. Detta gäller dock inte public service, och kulturministern förbjuder utredningen att titta på det. Detta är inte en grundlagsfråga utan en ren uppföljningsfråga och en medieetisk fråga. Jag ser detta som fullständigt orimligt - hur kan kulturministern inte göra det?
Olof Lavesson (M):
Jag ber om ursäkt om det här blir en viss upprepning. Men vi är många som har läst om och förfärats av de hashtaggar som förekommer i debatten, metoo, tystnadtagning och visjungerut. Låt mig börja med att vara tydlig med att detta inte är ett problem som är isolerat till kulturområdet. Det rör hela samhället och alla sektorer, men det har kanske varit synligast på kulturområdet under den senaste tiden. Det har gått en chockvåg genom samhället, och vi är nog många som är chockade över omfattningen.
Men jag förstår samtidigt inte att så många är förvånade. Vi visste om det tidigare. År 2010 hade kulturutskottet en stor utfrågning om detta. Då var det Dagens Ekos enkät som låg bakom den. Man lovade från alla håll bot, bättring, handlingsplaner och att detta inte skulle igen. Nu skriver vi 2017. Kultur- och demokratiministern har redogjort för sina samtal, men jag önskar ändå höra: Vad konkret avser regeringen att göra för att vi inte ska stå här igen om ytterligare sju år?
Olof Lavesson (M):
Vi kommer att ta ett antal initiativ. Vi har redan beslutat att kalla till oss representanter från arbetsgivare, arbetstagarorganisationer och företrädare för de statliga institutionerna. Vi diskuterar också att upprepa det stora seminarium som vi hade 2010 för att se vad som har hänt sedan dess. Samtidigt måste man konstatera att när det förekommer trakasserier, övergrepp och rena våldtäkter är det inte ett ordningsproblem utan ett lagbrott. Därför kommer det också att krävas fler insatser.
Kan kulturministern säga någonting om diskussionerna i regeringen när det gäller dessa lagöverträdelser?
Olof Lavesson (M):
Vi har den senaste tiden kunnat följa turerna kring det nya filmstödet. I höstas aviserades det att alla som vill få tillgång till produktionsstöd ska genomgå en obligatorisk utbildning i jämställdhet och normkreativitet. Filminstitutet har nu backat från detta, och jag ska inte be kultur- och demokratiministern kommentera det enskilda fallet. Men när staten inför krav på värderingsutbildningar för att man ska få tillgång till offentliga stöd är vi inne på ett farligt och sluttande plan.
Nyligen kunde vi även se hur en av våra konstnärliga högskolor sökte en professor och där det inte räckte med akademiska meriter utan också krävdes dokumenterad erfarenhet av normkritiskt arbete. Tanken går osökt till Miljöpartiets förslag till kulturpolitiskt program, där man menade att det skulle genomföras en obligatorisk fortbildningsinsats i intersektionalitet och postkoloniala teorier för alla styrelser och all personal på våra institutioner samt att kvantifierade mångfaldsmål skulle sättas upp, med sanktioner och konsekvenser om målen inte uppnås.
Förslaget lades i malpåse, men min fråga blir om det är detta miljöpartistiska program vi nu ser genomföras bakvägen.
Tomas Tobé (M):
Men nu är det på det sättet att man från oppositionen har valt att lägga fram ett tillkännagivande som innebär exakt samma sak som det regeringen redan gör. Att det kan finnas kapacitet till att skriva lagstiftning i den här kammaren såg vi mycket lysande när det exempelvis gällde partnerskapslagstiftningen. Den diskussionen finns alltså redan. Men det jag tycker är intressant och som jag egentligen ville ha svar på var detta med hederligheten i diskussionen.
Jag tycker nämligen att det här är en oerhört viktig fråga. Det vi har fått se från oppositionen är jag ärligt förvånad över. Vore det så att ni är seriöst intresserade av att vi vid voteringen i dag skulle uppnå någonting annat hade ni inte agerat på det sätt som ni gör - gå ut i medierna, skicka brev i efterhand och få partiledare Mona Sahlin att skicka ut ett antal mejl - när man vet att det är fullkomligt fruktlöst.
Ni vet mycket väl att en proposition kommer att levereras i höst. Det är någonting som vi också för den allmänna debatten i Sverige borde se till antas med en stor majoritet i Sveriges riksdag. Tycker inte Börje Vestlund att det finns någon anledning till självrannsakan när det gäller ert agerande inför dagens kammardebatt?
Tomas Tobé (M):
Vad gäller lagstiftningskompetens i riksdagen är jag fullt övertygad om att hade ni varit seriöst intresserade av att ta fram ett lagstiftningsförslag tror jag att ni inom ert eget parti, Socialdemokraterna, har ett flertal tjänstemän som tidigare arbetat på regeringssidan som skulle kunna hjälpa er med detta. Martin Engman är ett utmärkt exempel på en sådan person som jag tror gärna hade gjort detta.
Regeringen sägs sakna handlingskraft i frågan, men vad behöver man för ytterligare besked när det gäller handlingskraft än att det kommer att komma en proposition i höst? Det tycker jag är ett väldigt tydligt besked. Hade detta besked inte kommit hade jag förstått ert agerande. Då hade jag förstått en debatt som den ni nu har försökt skapa, för då hade det funnits en ärlighet i er oro.
Men nu har detta bara handlat om att ni känner att det politiska initiativet håller på att rinna er ur händerna. Ni har dåligt samvete för att ni inte har klarat av att leverera i de här frågorna tidigare. Jag känner inte att det finns några problem med mina lekkamrater i alliansen. Kristdemokraterna tillför alliansen oerhört mycket, men om vi ska ta just den här specifika frågan finns det väl andra problem i oppositionen också.
Såvitt jag vet tycker till exempel inte Vänsterpartiet att de enskilda samfunden själva ska få avgöra huruvida de ska viga homosexuella eller inte. Försök alltså inte ge en bild av att det finns en stor enighet inom oppositionen i de här frågorna, för det gör det inte. Jag avslutar med att säga att jag tycker att det är tråkigt att oppositionen har valt att agera på det här sättet, att försöka förvandla en sådan här viktig fråga till ett cyniskt spel. Vi från majoriteten kommer med glädje att rösta genom propositionen i höst!