KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikael Damberg (S):
Tack, herr statsminister, för att du kommer hit till riksdagen och besvarar den första interpellationen den här mandatperioden! Bakgrunden till den här interpellationen var ett inslag i TV4 den 1 september i år som handlade om det faktum som vi alla känner till, att statsministern inte har svarat på någon interpellation under den här mandatperioden fram till i dag.
Men av inslaget kunde man när man lyssnade till statsministern också få intrycket att han ville införa en ny praxis, att han inte tänkte svara på frågor i riksdagen längre, eftersom det finns andra tillfällen för debatt och beslut i riksdagen. Jag ställde därför två frågor i min interpellation till statsministern. Den första gällde huruvida han ville etablera en ny praxis genom att inte besvara skriftliga frågor och delta i interpellationsdebatter. I och med att statsministern närvarar här i dag har han klargjort detta. Det tycker jag är väldigt bra.
Den andra frågan handlade om varför statsministern bara har svarat på en skriftlig fråga och, före den här debatten, inte svarat på någon interpellation under hela mandatperioden. Den frågan tycker jag inte att statsministern ger ett svar på. Han säger i sitt svar att han visst har deltagit i interpellationsdebatter, men jag finner inte att han har varit med i någon interpellationsdebatt den här mandatperioden.
Faktum är att sedan 2010 har riksdagens ledamöter ställt 30 skriftliga frågor och 17 interpellationer till statsministern. Han har fram till i dag inte svarat på en enda interpellation och bara besvarat en enda skriftlig fråga. Tycker statsministern verkligen att detta är att besvara interpellationer och delta i interpellationsdebatter i riksdagen?
Mikael Damberg (S):
Herr statsminister! Naturligtvis ska statsministern inte besvara alla frågor och interpellationer som kommer till regeringen. Många kan besvaras av en fackminister, men det finns en del frågor som är av den arten att det bara är statsministern som kan besvara dem.
Det är ett viktigt besked till Sveriges riksdag om det är så att statsministern inte kommer att delta i sakpolitiska interpellationsdebatter utan bara deltar i frågestunder där enskilda ledamöter inte får följa upp det statsministern har sagt. Partiföreträdarna får göra det, så jag har förutsättningar att delta i debatt med statsministern, men enskilda riksdagsledamöter kan inte delta i diskussion med statsministern. Jag tycker att statsministern glider lite i diskussionen.
Det som sägs i svaret är att statsministern anser att han och regeringen ska medverka till att "underlätta och möjliggöra denna granskningsprocess" för riksdagen. På vilket sätt gör man då det genom att inte, som statsministern har gjort under en mandatperiod, delta i någon interpellationsdebatt fram till i dag, när det handlar om form snarare än innehåll? Låt mig ta ett exempel. Jag har ställt en interpellation till statsministern om Nuonaffären.
Det är den största ekonomiska kontantaffären i svensk historia - 97 miljarder kronor. Det är ett helägt statligt bolag som har gått in och köpt ett annat bolag. Och nu kan vi efteråt konstatera att det blev enorma förluster i detta bolag som man köpte. Då vet statsministern och jag att vi har en KU-granskning som handlar om statsrådens ansvar och den formella processen, men det finns ju andra frågor om denna affär som handlar om det politiska ansvaret.
Hur gjorde man bedömningen att släppa igenom affären i regeringen? Vilka ekonomiska underlag fanns det? Hur tänkte man? Den frågan har jag ställt till statsministern, och då har jag fått diskutera med Norman. Det är en bra minister, men han satt inte ens i regeringen när Nuonaffären diskuterades. Han var inte med. Han kan inte ens veta. Regeringen kan inte själv ens reda ut vad olika ministrar visste.
Den enda person som var med under hela resan och som kan detta hela vägen är statsministern själv. Då känner jag att det är rimligt att statsministern själv svarar på den frågan och inte delegerar den till en minister som inte ens var med. Jag tycker att det i frågan om statsministern anser att det numera finns en praxis som innebär att statsministern inte behöver delta i sakpolitiska interpellationsdebatter är viktigt att lämna ett besked till denna kammare och till talmannen.
Mikael Damberg (S):
Tack, statsministern! Det är väldigt viktigt för demokratin att statsministern tar riksdagens roll som granskande organ på allvar. Därför är det bra att vi diskuterar interpellationsinstitutet i Sveriges riksdag igen. När jag lyssnar på statsministern uppfattar jag nämligen att det fortfarande finns en tveksamhet om statsministern behöver - eller vill - och kommer att delta i sakpolitiska interpellationsdebatter framöver.
Jag kan inte tolka hans svar på något annat sätt än att det är på det viset, och det känns inte bra. Jag vill dock tacka statsministern för att han är med och diskuterar den här frågan i kammaren. Jag tror att det är viktigt att se att det som har hänt den senaste tiden är ganska exempellöst.
När vi har en så stor ekonomisk fråga som hela Nuonaffären, och statsministern är den enda person som har följt hela affären genom alla dess turer, då är det rimligt att statsministern tar ansvar för den frågan. Jag tycker det - särskilt när enskilda statsråd har helt olika bilder av vad som hände och vem som var ansvarig. Då finns det bara en som är ytterst ansvarig, och det borde vara statsministern. Statsministern har svårt att ta ansvar.
När det gäller frågan om statsministerns förtroende för enskilda statsråd förutsätter jag att statsministern är tydlig med att man, när förtroendet väl är förbrukat, inte är statsråd längre. Men det hindrar inte oss i oppositionen från att ställa frågan till statsministern om han har förtroende för ett av statsråden. Det gjorde jag i en skriftlig fråga, och då var det inte statsministern som svarade. Jag frågade statsministern om han hade förtroende för migrationsminister Tobias Billström.
Då delegerades svaret till Tobias Billström, som fick försöka svara på om statsministern hade förtroende för honom. Jag tycker att det blir lite löjeväckande om vi ska arbeta på det sättet i Sveriges riksdag. Då är det väl lättare att statsministern säger: Jag har förtroende för mina ministrar, punkt slut, och ger det svaret till Sveriges riksdag. Svårare än så borde det inte behöva vara.
Mikael Damberg (S):
Jag har debatterat båda dessa frågor i riksdagens interpellationsdebatter, och jag kan göra det ytterligare en gång nu kort. Det är hela regeringen som har ansvar för handelspolitiken, inte bara en handelsminister. Jag tror att det är helt fel tänkt att lägga ansvaret för handelspolitiken på bara en minister. Hela regeringen ska resa, och hela regeringen ska främja svenska intressen. Det är en viktig del av uppdraget att vara minister i en regering. TTIP är en prioriterad fråga för regeringen.
Vi ser stora ekonomiska möjligheter med ett handelsavtal med USA. Det skapar världen största ekonomiska marknad. Men det finns också viktiga frågor att bevaka i förhandlingen, så att det blir ett progressivt och bra avtal. Det brukar Sverige kunna göra, och det ska vi göra igen. Det blir dock lite märkligt att vi har en budgetdebatt om ett betänkande där den borgerliga budgeten har gått igenom i Sveriges riksdag. Jag ställer frågor om vad som ligger bakom besparingarna på exporten och på Almis verksamhet de kommande åren.
Vi talar alla om att små och medelstora företag har problem med att få tag i kapital. Jag hoppas att Hans har tid att svara på de frågorna i replikskiftet med mig.
Mikael Damberg (S):
Jag är rörd av den moderata omsorgen om den socialdemokratiska handelsministern. Jag försökte förklara att jag tror att det är fel att tro att en handelsminister ska sköta all handelsfrämjande verksamhet. Jag tror att det är bra att socialministern är engagerad när vi exporterar life science från Sverige. Jag tror att det är viktigt att försvarsministern är engagerad om vi talar om försvarsmaterielexport till länder som är godkända av Sverige.
Jag tror att det är viktigt att miljöministern är engagerad när det gäller miljöteknik. Jag tror till och med att det kan vara mer givande för handelsfrämjandet att sakpolitiskt ansvariga ministrar, som har kunskap, kontakter och bredden i erfarenheten, faktiskt deltar i främjandearbetet. Det är så vi lägger upp arbetet nu, och det kommer vi fortsätta att göra framöver.
Däremot är det beklagligt - men det är samtidigt talande, fru talman - att Moderaterna står här och diskuterar ett budgetbetänkande och fortfarande inte riktigt har någon kunskap om hur de här besparingarna skulle slå på Business Sweden. Vi kan titta på 2018. Besparingarna laddas upp med 120 miljoner kronor till 2018.
Då innebär det att man 2018 antingen får lägga ned all verksamhet för små och medelstora företag - det är ett av huvuduppdragen för Business Sweden; man jobbar regionalt i Sverige för att få fler företag att gå på export - eller lägga ned hälften av de utlandskontor som Business Sweden har. Då säger Business Sweden att det antagligen blir de kontor där de har minst intäkter som måste läggas ned, och de finns på tillväxtmarknaderna, globalt sett. Vad av detta är det som ska bort? Det borde väl en budgetdebatt som denna ge svar på.
Mikael Damberg (S):
Inte minst det gröna guldet är ett av de fokusområden som regeringen ser har enorm potential. När vi talar om innovationsarbetet i Sverige handlar det om att skogsindustrin måste ta ytterligare steg för att förädla sin produktion och få ytterligare värde i sin produktion. Det här är en basnäring för Sverige som betyder jättemycket för svensk export.
Det är definitivt i fokus för regeringens arbete när det gäller att tillsammans med basnäringarna jobba med innovation och exportstöd på olika sätt. När det gäller vägslitageavgiften tycker jag att det är rimligt att också tyska lastbilar är med och finansierar infrastruktursatsningar i Sverige.
Min bild är att näringslivet, inte minst skogs- och basnäringar i Norrland, känner att infrastrukturen inte håller måttet. Det är därför vi i vårt budgetförslag har mycket större investeringar i järnvägsunderhåll, som gör att det inte behöver vara problem med att få ut godset på världsmarknaden. Det är därför som vi gör satsningar på tjälsäkring av vägnätet, som också betyder mycket för inte minst skogsnäringen. Man måste välja.
Man måste också orka finansiera de infrastruktursatsningar som är viktiga. Det gäller inte minst den fråga som jag tycker att det är anmärkningsvärt att de borgerliga partierna har lyckats komma undan med att inte diskutera: Norrbotniabanan. Det är nästa stora investering i Sverige för att knyta ihop vårt land men också se till att basindustrin fungerar på ett bra sätt. Det är någonting som nu ströks. I den budget som ligger nämns inte Norrbotniabanan.
Den är borta, till skillnad från i vår budget, där vi sade: Nu ska vi börja bygga Norrbotniabanan. Det här är viktiga frågor, men man måste också våga finansiera de infrastruktursatsningar som är nödvändiga för exportindustrin. Jag vill bara ställa en fråga tillbaka. Jag fick inga svar om Business Sweden. Kan Centerpartiet ge besked om Almis verksamhet? Almi brukar ju vara en verksamhet som är enormt viktig för den regionala tillväxtpolitiken runt om i Sverige. Varför stora besparingar på Almi de kommande åren?
Mikael Damberg (S):
Sällan har väl en tystnad i en budgetdebatt varit mer talande än nu. Förut fick vi inga besked om hur Business Sweden ska klara sina besparingar eller om var de borgerliga partierna funderar på att lägga besparingarna på Business Sweden. Nu får vi inga besked om hur Almi ska klara sin verksamhet. Hur många färre företagslån ska levereras från Almis verksamhet? Hur mycket mindre kapital innebär det i fråga om företagens möjligheter att växa och anställa runt om i hela Sverige?
Jag har en bild av hur det har varit efter finanskrisen 2008 - ni kanske har en annan bild av det. Jag har besökt väldigt många små och medelstora företag runt om i Sverige. De säger att det har blivit svårare och dyrare att låna pengar och att det är knepigare att klara de investeringar som krävs. Om vi gemensamt i den här kammaren säger att små och medelstora företag är en av lösningarna när det gäller Sveriges tillväxtförutsättningar men också sysselsättningsfrågan undrar jag: Varför stryper man Almis företagslån, som ofta är en förutsättning för att de här företagen ska kunna få ett banklån och kunna expandera sin verksamhet?
Nu lägger man fram ett sådant förslag i riksdagen. Det röstas igenom, men man har inga svar på frågan om hur det ska gå till eller vad det får för konsekvenser. Jag tycker inte att det är bra. Sedan gäller det frågan om transportnäringen i Sverige och Norrbotniabanan. Jag tror att Centerpartiet får fortsätta att hoppas på Socialdemokraterna och en socialdemokratiskt ledd regering när det gäller Norrbotniabanan. Moderaterna vägrar nämligen att ta Norrbotniabanan i sin mun. Det är därför det inte står ett ord om Norrbotniabanan i den borgerliga budgeten.
Ni har inga planer på att bygga ut Norrbotniabanan. Skillnaden är att vi ska börja bygga Norrbotniabanan, och vi tänker bygga färdigt Norrbotniabanan, för det är en viktig förutsättning för Sveriges sammanhållning men också för Sveriges konkurrenskraft. Här har Centerpartiet hamnat i helt fel politiskt sällskap. Det gäller inte bara i den här frågan, men här är det verkligen tydligt att frågan om regional utveckling inte engagerar. Det gäller inte minst det största borgerliga partiet. Jag ska inte gå längre än så.
Jag konstaterar bara att jag tyvärr inte fick några svar om Almi i den här budgetdebatten heller. Man kan hoppas att de kommande talarna kan ta upp de frågorna.
Mikael Damberg (S):
Då tar jag Penilla Gunther på orden och tar bara life science nu och sparar Almi till nästa omgång - jättebra, äntligen lite svar! Det är inte så som några tidningsrubriker försöker säga, att staten via ett innovationsråd ska sitta och bestämma vem som ska få riskkapital. Det blir ju helt fel. En sådan modell ska vi inte ha. Vi ska ha professionella bolag som är specialiserade på att ge stöd till riskkapital från statens sida, precis som vi har i dag.
Däremot är det helt klart så att regeringen har valt att prioritera life science och klimatomställningen inom ramen för de innovationsdiskussioner vi kommer att ha i Innovationsrådet, för det är två stora samhällsutmaningar. När det gäller statligt riskkapital ska jag säga att jag var lite förvånad över att näringsutskottet inte kunde komma överens om frågan om Fouriertransform.
Det kan vi ta någon annan gång, för ärligt talat: I hur många debatter har vi inte stått här i kammaren och runt om i Sverige och sagt att det statliga riskkapitalet har problem? Det jobbar i för sena faser. Det jobbar inte tillräckligt marknadskompletterande. När man gör analysen om life science efter finanskrisen finns det bara en slutsats att dra, och det är att det statliga riskkapitalet är mer nödvändigt i dag på life science-området än det var före finanskrisen.
Kapitalet har nämligen dragit i väg. Både Penilla Gunther och jag vet hur långa ledtider det är, och därför har staten en extra viktig roll när det gäller life science. De borgerliga fick igenom sina skrivningar om detta, och vi var tvungna att backa och säga att vi inte kan göra det här nu. Vi får skjuta på det till våren, då jag kommer att lägga fram nya förslag om hur vi tar ett samlat grepp om det statliga riskkapitalet. Jag trodde att vi skulle orka med att ta åtminstone ett steg framåt nu när det gäller det statliga riskkapitalet.
Men det blev inte så, bland annat på grund av den oro som fanns inte minst i Västra Götaland för att vi helt skulle avverka det gamla kapitalet i Fouriertransform. Det var aldrig vår mening. Det hade vi kunnat lösa upp. Jag tycker därför att detta var ett väldigt tveksamt agerande. Nu står vi på halt ytterligare ett tag när det gäller det statliga riskkapitalet. Jag beklagar det.
Mikael Damberg (S):
Nu blev jag i alla fall lite lurad på svaret om Almis verksamhet som jag hade hoppats på och hur de borgerliga har resonerat när de skulle dra ned på Almi. Jag blev lovad det, men det finns ytterligare någon talare anmäld, så jag hoppas att det kanske kommer då. Om vi tar life science som utgångspunkt är det de borgerliga partierna som har stoppat riskkapitalet till life science. Det var det som blev effekten av det beslut vi fattade.
Det här var första steget på en omvandling av det statliga riskkapitalet för att komma in i tidigare faser, att faktiskt försöka styra över mer av det statliga riskkapitalet så att det jobbar och gör nytta - det som Riksrevisionen har kritiserat den förra regeringen för att inte ha tagit tag i. Precis som Penilla Gunther och jag vet är det där det statliga riskkapitalet gör mest nytta. Vi sa att det skulle vara marknadskompletterande i större utsträckning än i dag. Vi vet att life science är ett sådant område.
Jag menar inte att Innovationsrådet och den life science-strategi som regeringen kommer att jobba med ska gå in och själva peka ut vilka företag man ska investera i och så. Men det finns jättemycket att göra när det gäller samverkan mellan politik, näringsliv och akademi när det gäller life science.
Utan en fungerande sjukvårdsorganisation som också tar tid för forskning och innovation, ser till att nya behandlingsmetoder snabbt kommer in och påverkar vården och ser till att nya läkemedel kommer in och prövas i vården på ett tidigt stadium finns det ingen marknad och inga förutsättningar för innovation på det sätt som vi har varit vana vid i Sverige Det är där de stora utmaningarna finns för life science i Sverige och också för att kunna växa internationellt.
Jag ser enorma möjligheter för life science-industrin i vårt land, men då måste vi göra rätt saker och också våga prioritera och orka med att förändra statliga system som inte riktigt fungerar som det var tänkt.
Mikael Damberg (S):
Jag tackar för en viktig fråga från Kerstin Lundgren. Utvecklingen i Ungern är bekymmersam och oroväckande. De uttalanden som har gjorts väcker frågor om vart landet är på väg och hur man ser på demokrati och mänskliga rättigheter. Detta kommer vi att följa mycket noga. Det måste följas, inte bara av Sverige utan också av de andra medlemsländerna i EU.
Vår utgångspunkt är nämligen att vi måste ställa samma krav på mänskliga rättigheter på medlemsstater som på kandidatländer. Därför är det viktigt med den granskning av rättsstatens principer som vi har diskuterat här i dag.
När det gäller frågan om Europakonventionen är det en känd svensk ståndpunkt, och den här regeringen driver samma uppfattning som jag tror att Kerstin Lundgren förfäktar, nämligen att vi faktiskt ska ansluta oss till Europakonventionen. Nu hamnade vi i ett bakslag när EU-domstolen underkände detta nyligen. Jag ska svara på frågan mer specifikt.
För närvarande analyserar vi EU-domstolens utlåtande, både i Regeringskansliet och mellan medlemsstaterna, för att se hur domstolens invändningar kan hanteras. Regeringen kommer - det kan jag försäkra - att fortsätta arbeta för att EU så snart som möjligt ska kunna anslutas till Europakonventionen.
Mikael Damberg (S):
Det är uppenbart att vi är fullständigt överens om att kommissionen har ett ansvar men att också vi som medlemsstat måste göra vad vi kan för att driva på frågan om att ansluta EU till Europakonventionen. För att åstadkomma det måste man ordentligt analysera varför EU-domstolen kom fram till sin slutsats för att hitta vägar framåt och faktiskt kunna göra detta så snabbt som möjligt.
Vi gör detta arbete mycket seriöst, men vi har också kontakt med flera andra medlemsstater för att se hur vi snabbast kan komma vidare i detta.
När det gäller enskilda staters agerande, också gentemot Putin och Ryssland, tycker jag att det är ännu viktigare i dessa tider att betona att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken är viktig för Europa och att det samfällda agerande som vi har i Europa är en av förutsättningarna för att hantera sådana konflikttider på ett seriöst sätt som gör att Europa hävdar de värden och intressen som Europa har på vår kontinent och i relation till våra grannländer.
Jag har ingenting specifikt att avslöja eftersom jag inte har den kunskap som Kerstin Lundgren frågar om. Däremot kan jag konstatera att de gemensamma europeiska diskussionerna om energipolitiken blir viktiga de kommande åren i ett säkerhetspolitiskt perspektiv men också därför att vi som land har visat att det går att ställa om våra energisystem till mer av hållbar produktion och spara energi och att det också blir ett sätt att möta de gemensamma utmaningarna.
Det finns en möjlighet här. Man tar två utmaningar och skapar en möjlighet därför att det kan skapa fler nya jobb på vår europeiska kontinent om vi gör det på rätt sätt. Det blir alltså en viktig diskussion som jag ser fram emot att återkomma till och diskutera i andra sammanhang i riksdagen längre fram.
Mikael Damberg (S):
Rickard Nordin har frågat mig hur min och regeringens planer för Vattenfalls brunkolsverksamhet i Tyskland ser ut, om det är hela regeringens uppfattning att man välkomnar beslutet från Vattenfalls styrelse att leta köpare till brunkolsverksamheten samt vilka besked om tidpunkter jag kan ge dem i Brandenburg och Sachsen om Vattenfalls planer.
Vattenfallskoncernen är i dag hel- eller delägare till fyra brunkolseldade kraftverk i Tyskland, belägna i delstaterna Brandenburg och Sachsen. Koncernen äger även brunkolsgruvorna som förser tre av dessa kraftverk med bränsle. Den operativa driften är en bolagsfråga. Styrelsen för Vattenfall AB har tagit initiativ till att undersöka olika möjligheter att skapa en ny ägarstruktur för brunkolsverksamheten.
Jag noterar att det ligger i linje med bolagets eget hållbarhetsmål om att reducera sina koldioxidutsläpp till 65 miljoner ton år 2020. Regeringen välkomnar därför detta initiativ. Ägaren analyserar vidare hur vi säkrar att bolaget är ledande i omställningen av energisystemet mot en högre andel förnybar energi. Processen med en ny ägarstruktur för brunkolsverksamheten bedrivs av Vattenfall och är således ett ansvar för bolagets styrelse och ledning.
Enligt information från bolaget kommer processen att ske i nära dialog med delstaterna Brandenburg och Sachsen. Som företrädare för staten som ägare till Vattenfall AB kommer jag att hålla mig noga informerad om utvecklingen av processen. Klimatfrågan är vår tids ödesfråga, och temperaturökningen riskerar att leda till mycket allvarliga konsekvenser.
Vattenfalls uppdrag är att affärsmässigt bedriva energiverksamhet så att bolaget är ett av de bolag som leder utvecklingen mot en miljömässigt hållbar energiproduktion. Regeringens ambition är därför att Vattenfall ska vara ledande i omställningen av energisystemet mot en högre andel förnybar energi.
För att ta ett helhetsgrepp när det gäller styrningen av Vattenfall i syfte att nå denna ambition har det skapats en särskild statsrådsgrupp som leds av mig, och där kommer brunkolet att vara en av de frågor som diskuteras.