KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lennart Axelsson (S):
Vi diskuterar nu en fråga som har diskuterats väldigt mycket tidigare här på förmiddagen i en särskild debatt. Den är viktig. Jag tycker att det finns anledning att påminna lite grann om den frågeställning som min interpellation innehöll eftersom jag inte tycker att jag fick de svar som jag hade hoppats på.
Under 2009 har ytterligare jobbskatteavdrag kommit till. Det innebär att skillnaden mellan vad en genomsnittspensionär betalar och vad en löntagare i samma inkomstläge betalar har ökat med 700 kronor. Världsbanken har i en rapport gått igenom skattesystemen i 53 länder.
Inte i något annat land än Sverige beskattas pensionärer högre än yrkesverksamma. I till exempel Norge är det tvärtom. Där har pensionärerna en bättre skattesituation än yrkesverksamma.
I andra sammanhang när man gör jämförelser mellan hur det ser ut i vårt land i förhållande till andra länder, till exempel i apoteksfrågan som är väldigt aktuell, brukar regeringen säga att vi är ensamma om den modell vi har. Men i det här fallet väljer man göra det på det sättet att vi står ensamma när det gäller beskattningen av pensionärerna.
Jag tycker att det är en lite underlig ordning. En annan fråga som jag tar upp i interpellationen handlar om hur finanskrisen slår mot pensionärerna och när den så kallade bromsen träder in.
Svaret på den frågan från finansministern är väl i och för sig rimligt, det vill säga att man inte vill föregripa resultatet av den beredning som pågår.
Men samtidigt är det inte orimligt att fundera på om vi inte skulle kunna kompensera pensionärerna via skattesystemet för det tapp i inkomster som de förmodligen kommer att få på grund av att systemet ser ut som det gör. Det är ändå någonting som finansministern borde kunna reflektera lite över.
Ett annat besked som ges i svaret, och det är väl egentligen det viktigaste, är: "Mot denna bakgrund är det inte aktuellt att förändra jobbskatteavdraget till att omfatta andra inkomster än arbetsinkomster." Den stora skillnaden mellan de borgerliga partierna och oss på den andra sidan är att vi vill förändra detta.
Vi vill att skattesystemet ska behandla alla inkomster på samma sätt, men det vill inte regeringen. Man säger visserligen att man har sänkt skatten för pensionärerna i år. Det har inneburit att en normalpensionär har fått 68 kronor i sänkt skatt per månad samtidigt som Anders Borg och jag har fått dryga tusenlappen.
Det är inte någonting som visar att man vill förändra skillnaden mellan den som har lön från arbete och den som har lön i form av pension. Det är ett viktigt besked från den här interpellationsdebatten att vi har fått veta det.
Lennart Axelsson (S):
Det var bra att finansministern påminde om 90-talet. Det är just det som egenavgifterna handlar om. Det var det moras i skattesystemet och i intäkterna som uppstod under den förra borgerliga regeringen som vi tillsammans med löntagare var tvungna att göra någonting åt. Vi hade inte tillräckligt med pengar för att kunna finansiera det som vi ville finansiera gemensamt.
I samband med att vi införde egenavgifterna sade vi att när det är möjligt ska vi betala tillbaka dem till de inkomsttagare som varit med och bidragit till saneringen. Det var därför vi sänkte skatterna. Det var ett löfte som vi också höll. Vi brukar hålla våra löften när vi ger dem.
Jag fick inte något svar på min fråga ifall finansministern anser att det är en grundläggande rimlighet att skatten ska vara lika för pensionärer och andra. Varför gör finansministern i så fall inte någonting åt det?
I den tidigare nämnda artikeln i PRO:s tidning sägs också att sänkt skatt för pensionärer inte ger någon effekt på sysselsättningen, som enligt finansministern ju är en viktig del i regeringens politik.
Det är väl tvärtom så att människor som har små marginaler om de fick möjlighet och pengar skulle gå ut och göra av med de pengarna på ett helt annat sätt än Anders Borg och jag gör, som redan har tillräckligt mycket pengar för att kunna köpa det som vi behöver ha.
Pensionärerna skulle naturligtvis bidra mer till sysselsättningsutvecklingen med sänkt skatt än med det system som nu är, där de betalar mer skatt än vi andra. Det är ett orättfärdigt sätt att hantera dem.
Lennart Axelsson (S):
När finansministern träffar amerikanska politiker och forskare träffar jag pensionärer, sjuka och arbetslösa. Den bild de ger av verkligheten ser ut på ett helt annat sätt än den som finansministern beskriver. Jag är också kommunalare och vårdare. Jag har jobbat med utvecklingsstörda innan jag kom in i riksdagen.
Jag vet vikten av att vi har tillräckligt många anställda i våra kommuner och landsting som kan hjälpa de människor som själva inte klarar alla saker under dagen och under livet.
Därför är det naturligtvis viktigt att vi har ett skattesystem som ser till att vi får in intäkter som är tillräckligt stora, så att vi ska kunna ge den möjligheten, så att äldre, handikappade och andra grupper kan få den hjälp de behöver. De här intäkterna anser jag och vi socialdemokrater ska tas ut efter förmåga.
Det är ett system som vi har slagits för i alla år. Man kan titta tillbaka på debatterna som var under det tidigare århundradet. Många gånger är det samma debatter. Man skulle kunna tro att protokollen är hämtade från dagens debatt. Striden mellan höger och vänster stod på samma sätt som nu.
Från högerhåll sade man: Ju bättre det är för de bäst ställda desto bättre är det för de sämst ställda. Det spiller över på något sätt. Det var ingen som trodde på det då, och det är väldigt få som tror på det nu. Finansministern tillhör naturligtvis de senare.
Men när regeringen nu uppmanar kommuner och landsting, precis som Eva-Lena Jansson var inne på tidigare, att i princip höja skatterna för att klara av välfärden är det också någonting som gör att de med de lägsta lönerna får betala en högre skatt än vad man fick göra tidigare för att få in samma intäkter, eftersom denna inte är progressiv.
Den statliga skatten innebär att vi som tjänar mer också betalar mer, om vi kommer över vissa nivåer i lön. Men när det gäller kommunal- och landstingsskatt betalar ju den som har låg inkomst lika mycket på varje hundralapp som den som har väldigt hög inkomst.
På ett sätt kan man väl hävda att man då inför en platt skatt bakvägen, något som jag har förstått att finansministern inte förordar i andra sammanhang.
Värnskatten, till exempel, som de som tjänar allra mest betalar, har ju finansministern vid ett antal tillfällen sagt att man vill behålla, även om det finns allianskamrater som vill det motsatta. Men det är en viktig sak som Eva-Lena tar upp, och det är naturligtvis en fortsättning på den tidigare debatten om vilka som ska betala skatt och i vilka nivåer.
Vi tycker, som alltid, att man ska betala efter förmåga. Sedan ska man få ta del av det efter behov.
Lennart Axelsson (S):
Jag har full respekt för politiker som står upp för vad de tror på. Däremot blir jag misstänksam mot politiker som gör en sak och säger en annan. Vi är nu på väg in i ett samhälle där var och en kommer att få ta ett större ansvar för sin egen trygghet i form av försäkringar och liknande.
Det som vi tidigare kunde lita på när det gällde den generella välfärden i Sverige, att vi när vi blev sjuka kunde gå till en läkare och få garanti för att vi skulle få den absolut bästa vård som var möjlig utan att vi hade någon typ av försäkring eller något som täckte upp, är på väg att urholkas. Samma sak är det när det handlar om arbetslöshet.
Från regeringens sida applåderar man i princip och vill att var och en ska skaffa sig försäkringar som gör att man får behålla en större andel av sin inkomst om man råkar bli arbetslös. Det samhället vill inte jag ha.
Det vore, tycker jag, bra om finansministern sade att han tror på ett samhälle där var och en får ta hand om sitt eget skydd, om det nu är den typen av samhälle som finansministern eftersträvar. Det låter lite som att idéerna hämtas från USA i alla tider.
Där har man mer ett sådant system där de som har det sämst ställt och inte lyckas få försäkringar eller har råd att betala försäkringar får nöja sig med det lite sämre alternativet om de behöver vård och liknande. Vi vill inte ha det i Sverige. Tala om, finansministern, hur det samhälle ser ut som ni vill ha!
Lennart Axelsson (S):
Jag kunde inte låta bli att anmäla mig till den här debatten också. Det beror delvis på en del i svaret från finansministern där man skriver: "Regeringens politik på inkomstskatteområdet bidrar till att människor i större utsträckning kan försörja sig på sina egna inkomster. Ökade disponibla inkomster förbättrar hushållens förmåga att kunna klara av ränteoro och kreditrestriktioner.
Därmed hålls den privata konsumtionen uppe och sysselsättningsfallet dämpas." Ändå är den verklighet som vi ser där ute att köerna för att få socialbidrag ökar och antalet ärenden hos kronofogdarna ökar.
Tyder det på att regeringens politik har bidragit till att människor har större förmåga att försörja sig själva? Det är faktiskt så att den politik som regeringen har fört är det som har orsakat just det här, genom att man har slagit sönder a-kassan och sjukförsäkringen och försämrat pensionärernas situation.
Vi kommer tillbaka till den debatt som vi hade förut om pensionärernas villkor, där ju Anders Borg själv påstod att en förstärkning av pensionärernas ekonomiska situation inte skulle ha någon effekt på sysselsättningen. Men i svaret säger man alltså att man har gjort just det, att man har stimulerat den privata konsumtionen för att hålla den uppe så att sysselsättningsfallet skulle dämpas.
Effekten har ju blivit precis den motsatta.
Lennart Axelsson (S):
Gunnar Andrén väljer att göra som de allra flesta andra borgerliga debattörer, nämligen att ställa sig vid sidan om och säga att man inte kan göra något.
Han menar att den internationella krisen är något vi får finna oss i. Vi har, precis som Peter Hultqvist redogjorde för tidigare, ett antal förslag som vi menar skulle förbättra läget i Sverige, men det väljer den här regeringen att helt bortse från.
Finansministern i sin tur talar om sjuka och arbetslösa som om de inte var människor, bara ekonomiska termer. Det är väl det som förmodligen är orsaken till att man tycker sig kunna bolla med människor på det sättet.
Det är alltså fråga om familjeförsörjare som i allt större omfattning tvingas gå från hus och hem och inte kan ge sina barn vad de vill. Den verkligheten nämner inte Anders Borg. Finansministern hänvisar ofta till LO. LO säger att det är dyra arbetstillfällen som har skapats med hjälp av sänkningarna av skatterna.
Om pengarna i stället hade använts till att anställa i skolan och äldreomsorgen hade det gett fler jobb.
Det finns helt klart behov av att det finns fler anställda inom äldreomsorgen, som kan göra så att äldre människor som har bidragit till det samhälle vi nu befinner oss i får möjlighet att gå ut en stund på dagen, eller att ungarna i skolan får den hjälp de behöver så att de kan växa upp till bra samhällsmedborgare. Det valet har inte den här regeringen gjort.
Lennart Axelsson (S):
Jag hade inte tänkt gå upp i debatten, men Finn Bengtsson valde att ta ut svängarna riktigt ordentligt i sitt första inlägg när det gäller reformen som helhet och bakgrunden till den. Därför ser jag mig föranlåten att gå upp och påminna lite grann om det ställningstagande som vi som parti har gjort.
Även om man är en sådan marknadskramare som Finn Bengtsson uppenbarligen är och har en sådan väldig tro på marknaden borde man rimligtvis tycka att det är bra att man också har en fungerande marknad. Det är den problematiken som Kent Persson har lyft fram. Jag tycker att det är viktigt att man tar upp den så att vi inte ska hamna i ett läge där vi går från ett monopol till ett annat.
Grunderna till att vi har varit kritiska till att man säljer ut apoteken är att vi ser att vi i dag har ett väl fungerande system där vi har de i princip lägsta kostnaderna i hela Europa, om inte i hela världen. Vi har en låg kostnad för att se till att människor får den medicin som de av läkare har blivit tillsagda att de behöver ta för att bli bättre.
Det är också en sak som är viktig. Apoteket är inte en detaljhandel som alla andra, utan det är en viktig del av svensk hälso- och sjukvård. Vi är helt övertygade om att detta kommer att innebära att det kommer att bli dyrare för oss som skattebetalare. Det blir inte dyrare för oss som kunder i apoteket, för man har sagt att man ska behålla det högkostnadsskydd som finns i dag.
Men på andra sidan kommer vi naturligtvis att få betala de kostnader som det innebär att man får fler apotek, längre öppethållandetider och bättre service. Det tror jag att nästan alla förstår; man kan inte få så mycket mer för ingenting, utan någon måste vara med och betala det.
Och vi är rätt så övertygade om att det kommer att bli vi svenska skattebetalare som får stå för den notan och den kostnad som uppstår på grund av att ni av ideologiska skäl, som vi anser det vara, har gått från ett väl fungerande system till ett system som vi inte alls vet hur det kommer att fungera på några års sikt.
Lennart Axelsson (S):
Runt om i landet går människor varje dag och oroar sig för hur de ska kunna betala den dyra tandläkarräkning som de har fått. Väldigt många avstår också från att gå till tandläkaren av ekonomiska skäl. Sådana som mycket väl skulle behöva gå till tandläkaren avstår.
Min interpellation bygger på en artikel i SPF:s tidning Veteranen som beskrev hur situationen ser ut framför allt för gruppen 65 år och äldre. I den artikeln skrev de att tandvårdsreformen inte fungerar för äldre med stora behov. Stora ingrepp kostar tiotusentals kronor mer än tidigare.
Det leder till diskriminering av dem som är äldre än 65 år. En tandläkare säger att före reformen den 1 juli 2008 kostade en implantatbehandling av över- och underkäken vid hans klinik maximalt 15 000 kronor för den som var över 65 år. Nu kostar exakt samma behandling ca 70 000 kronor trots att de har samma taxa och samma produkter som tidigare.
Att samma behandling har blivit 366 procent dyrare leder till att allt fler äldre patienter tvingas avstå behandling eller söka andra, billigare och sämre alternativ. Det som oroar honom mest är att de ger de äldre patienterna enklare behandlingar än vad de egentligen behöver. Det handlar inte enbart om att de äldre inte har råd att betala utan också om att själva ersättningssystemet fungerar så dåligt.
Han säger i artikeln att det nya systemet är så tungrott att tandläkaren sitter lika lång tid framför sin dator som i sitt behandlingsrum. Han går till och med så långt att han kallar tandvårdsreformen för tandvårdsdeformen. En patient säger: Jag känner stor ilska och besvikelse över regeringen som jag anser ger en vilseledande information.
På dess hemsida står att reformen innebär att 85 procent av alla kostnader över 15 000 ersätts av staten, men det stämmer inte. Då anser jag att de far med osanning. Min fråga till socialministern var: Vilka initiativ har socialministern tagit eller avser att ta för att åtgärda de brister som många upplever att reformen har?
Det är lite förvånande att den problematik som många upplever nästan inte alls berörs i svaret. Det är ett fåtal administrativa åtgärder som beskrivs i svaret. Jag hoppas att socialministern kommer att utveckla detta ytterligare i den här interpellationsdebatten. Jag har sökt lite grann på nätet i de här frågorna.
Jag hittade en artikel i Norrtelje Tidning där rubriken är "Äldre har inte råd att gå till tandläkaren". På många vis har den här regeringen satt äldre personer i en strykklass. Det gäller inte bara via tandvårdsreformen som har gjort det dyrare att gå till tandläkaren, utan det gäller också på andra områden.
Man betalar högre skatt än de som jobbar. Regeringen har också prioriterat skattesänkningar för högavlönade i stället för anställda i äldreomsorgen. Många ser framför sig att pensionerna sänks nästa år på grund av att bromsen i systemet slår till. På område efter område drabbas pensionärerna.
Lennart Axelsson (S):
Det är alltid intressant att få interpellera med två personer trots att man började med en. Jag tycker nog att Finn Bengtsson, om jag börjar med det, kanske koncentrerar sig lite väl mycket på den artikel som ju i och för sig är grunden till interpellationen men som ändå bara beskriver den problematik som finns totalt sett.
Jag har en artikel till här som kom ganska nyligen och som bygger på Statens folkhälsoinstituts nationella enkät som kommer årligen. Där säger man att nästan en miljon svenskar inte har råd att gå till tandläkaren.
Man pekar i artikeln ut ungdomar, arbetslösa, sjukskrivna och äldre som extra utsatta. Det har inget att göra med den artikel som jag byggde min interpellation på, utan det är en beskrivning av hur läget är totalt sett. Vi socialdemokrater stod som parti bakom högkostnadsskyddsdelen i den här reformen.
Det vi var kritiska till framför allt var att vi tyckte att den förebyggande delen var alldeles för dålig. Vi hade avsatt pengar för att, om vi hade haft möjlighet, kunna förstärka den delen, framför allt kanske för att ge ungdomar ytterligare ett antal år med fri hälso- och sjukvård tills de kommer in på arbetsmarknaden och avslutar sin utbildning.
Som det är i dag är det många ungdomar som inte fortsätter att gå till tandläkaren efter att den fria tandvården upphör av strikt ekonomiska skäl eftersom man inte har inkomsten. Likaså hade vi förslag på att man skulle ha ett högre årligt stöd, egentligen från 30 år och uppåt, men framför allt för gruppen från 65 år och uppåt. Många gånger får man ju högre kostnader helt enkelt på grund av ålder.
Tänderna precis som resten av kroppen slits med åren, så behovet att gå till tandläkaren och göra större ingrepp ökar naturligtvis med åldern. Finn Bengtsson sade att det finns skönhetsfläckar i alla reformer.
Men den skönhetsfläck som handlar om att det bara är två personer av tio som har fått lägre kostnader i och med reformen kan jag inte betrakta som just en skönhetsfläck, utan det är uppenbart att det är någonting som man skulle behöva ta tag i ordentligt. Det är ingenting som löser sig av sig självt.
Det är fortfarande så att väldigt många människor går och är bekymrade, som jag beskrev i förra inlägget, över att de inte har råd att betala sin tandläkarräkning. Vi kan gå tillbaka till tiden före den här mandatperioden.
I valrörelsen hade vi faktiskt ett förslag om en reform av tandvården som gick mycket längre än det här.
Lennart Axelsson (S):
Ja, gapa stort - det kan man kanske tycka. Men det handlar ju hela tiden om att man använder sig av de resurser som finns tillgängliga vid de tillfällen då man har möjlighet att välja. Jag tror att alla som har någon insikt i hur det såg ut på 90-talet är ganska medvetna om det ekonomiska läge som rådde då med en ekonomi som man var tvungen att restaurera.
Då var inte utrymmet för reformer lika stort som det kanske var när den nuvarande regeringen tillträdde för snart tre år sedan. När det gäller två av tio är det nog ganska klart belagt att det är så.
Det är bara 20 procent av dem som går till tandläkaren som har kostnader över 3 000 kronor, och det är först då som den högre subventionen träder i kraft. Upp till 3 000 kronor betalar man alltså själv. Sedan har man checken, som man i och för sig får vartannat år.
Men genom att den tidigare subventionen togs bort är det precis som jag säger: Det är 80 procent av dem som går till tandläkaren som betalar lika mycket eller mer än man gjorde före reformens införande. Så det är inget konstigt med det. Åldersgränser pratar socialministern om. Men åldersgränserna är det ju faktiskt regeringen som har satt.
Under perioden 20-29 år är bidraget 300 kronor, mellan 30-74 är det 150 kronor och för personer som är 75 år och äldre är det 300 kronor. Det är de gränserna som vi har förstärkt vissa delar av, plus att vi har infört en gräns där vi gör det gratis för ungdomar upp till 25 år.
Lennart Axelsson (S):
Vi socialdemokrater har sagt att vi tycker att det är bra att en tandvårdsreform har genomförts. Det finns ingen anledning för mig att kritisera i de delar där vi tycker att det är bra. I fråga om högkostnadsskyddet tycker vi att det är bra att de människor som har stora kostnader får hjälp att klara dem.
Om vi hade haft tillgång till Finn Bengtssons och Göran Hägglunds plånbok efter valet hade vi genomfört en annan typ av tandvårdsreform som vi tycker hade varit mer rättvis än den nuvarande.
Vi har också presenterat förslag i samband med att reformen antogs som har en annan inriktning, framför allt en inriktning mot mer förebyggande tandvård än vad den reform som har genomförts innebär. Vi är inte ensamma om att kritisera denna reform. Vi har kunnat läsa i många tidningar om detta.
I Svenska Dagbladet står det att alla är missnöjda med de nya reglerna. Patienter upplever att de får betala lika mycket eller ännu mer hos tandläkaren än vad de har gjort tidigare. De är naturligtvis missnöjda eftersom de har fått uppfattningen att det skulle bli billigare för dem. Det är naturligt.
Tandläkarna är upprörda och argsinta över att de inte får ägna sig åt patienterna, det vill säga vad de har utbildat sig för, utan i stället får ägna sig åt administration. Det är inte heller konstigt. Det här är inte kritik som vi själva har hittat på, utan det är en långt gående kritik där folk över hela landet är upprörda.
Efter att jag har framställt denna interpellation har människor kontaktat mig och talat om hur de har upplevt kontakterna med sina tandläkare. Kommunalarbetaren skriver att det är dyrare att laga tänderna än vad ministern har lovat och att tuggtänderna kan falla helt utanför högkostnadsskyddet. Varför var det ingen som talade om det? Det hade väl varit smartare om man hade varit öppen i presentationen av vad som skulle gälla.
Då hade inte människor gått i förhoppning om att de skulle få något som de sedan inte kunde få. Det måste någon gång vara dags för den borgerliga regeringen att ta ansvar för sin egen politik. Man återkommer ständigt till vad som inte gjordes tidigare.
Vi hade en reform som var färdig att sättas i sjön om vi hade fått chansen. Den beskrivning som framför allt Finn Bengtsson ägnar sig åt är helt felaktig. Jag hade tänkt att använda denna del av interpellationsdebatten till att gå igenom lite grann tandläkarnas syn på reformen. Jag försöker hinna en bit.
I den första rubriken som jag har fått tillsänd mig står det att det nya tandvårdsstödet är en dålig och omodern reform som inte gynnar munhälsan. Det är en professor, en docent och en övertandläkare som har goda kunskaper i hur tandvården fungerar.
De pratar inte om inkörningsproblem eller om saker som måste läras in utan de pratar om grunderna i reformen. De anser att huvudsaken blir att producera ett papper att sätta i patientens hand med en åtgärdsplan med alternativ så att hon eller han kan gå ut och shoppa tandvård.
De anser att varje tandläkare vet att ett sådant tankesätt är en omöjlighet. Vård kan aldrig jämställas med att fylla en varukorg på stormarknaden. Det vore intressant att höra Göran Hägglunds synpunkter på den delen.