Josefin Brink (V):
Också jag vill tacka Monica Green som ställt interpellationen. Vi har här en viktig fråga att debattera, vilket gjorts ett antal gånger i denna kammare. Det är väl ingen som egentligen ifrågasätter om det finns ett utanförskap - människor som hamnar utanför arbetsmarknaden och numera även i ökande grad utanför trygghetssystemen. Frågan är i stället hur man beräknar detta utanförskap och vad man egentligen menar med begreppet utanförskap. Man måste väl ändå räta ut en del frågetecken och vara lite hederlig här.
Fakta i målet är att sysselsättningsgraden i Sverige inte , till skillnad från vad arbetsmarknadsministern i sitt svar ger sken av, ökat sedan år 2006. I stort sett ligger den still - något har den sjunkit sedan år 2006, lite mer för kvinnor än för män. I dag är arbetslösheten högre än den var år 2006. Framför allt har långtidsarbetslösheten dramatiskt ökat. I dag är över 27 000 människor inskrivna i regeringens åtgärd fas 3.
År 2006 var det som mest 11 000 personer som hade ett så kallat plusjobb. Det är en dramatisk ökning av en viss typ av utanförskap där man låser in människor i en kränkande åtgärd utan lön för sitt arbete. Arbetslösheten har alltså stigit, och sysselsättningen har inte ökat.
Men om man, med regeringens mått, räknar i termer av helårsekvivalenter i arbetslöshetsförsäkringen, kan man se att det skett en minskning. Så är det. Det är färre som i dag får ersättning från a-kassan. Men det säger ingenting om utanförskapet i sig. Det är helt irrelevant. Det handlar bara om att det i dag är färre personer som är arbetslösa och som har rätt till ersättning från a-kassan. Detta är det intressanta i sammanhanget.
Det beror på att regeringen har stramat åt regelverket i a-kassan, på att färre personer kommer in i arbetslöshetsförsäkringen och på att fler personer kastas ut i andra ändan. Vad händer med dessa personer nu när regeringen misslyckats med att få ned arbetslösheten och med att få upp sysselsättningen? Jo, de här personerna - de personer som Monica Green talar om - befinner sig nu i ett ännu djupare utanförskap än tidigare. De hamnar hos kommunerna för att där söka försörjningsstöd.
Det är väldigt tydligt att de utgifterna har ökat. De har ökat med över 30 procent sedan år 2008. Nu verkar ökningen eskalera. År 2010 var utgifterna för försörjningsstöd i kommunerna 9 1⁄2 miljard kronor. Första kvartalet i år var de utgifterna uppe i 5 miljarder kronor. Om den utvecklingen fortsätter under resten av det här året innebär det en otroligt kraftig ökning av kostnaderna för försörjningsstödet.
Alla som vet någonting om skillnaden mellan bidrag och försäkringar vet att försäkringar som arbetslöshetsförsäkringen och sjukförsäkringen är en rättighet. Här är det inte behovsprövat, utan till detta tjänar man ihop genom eget arbete och genom kvalifikationsvillkor. Socialbidragen är ett bidragsberoende som kraftigt ökat under den här regeringens tid.
Socialbidraget är ett behovsprövat bidrag som innebär att väldigt många av de människor som egentligen skulle behöva någon typ av försörjning därför att de är arbetslösa eller sjuka inte ens får försörjningsstöd. Det betyder att inte ens den enorma ökningen av utgifterna för försörjningsstödet är ett mått på hur mycket det verkliga utanförskapet faktiskt har ökat.
Det som numera är osynliggjort eftersom det inte går att beräkna detta är att en massa människor i praktiken i dag helt saknar egen inkomst och är beroende av att bli försörjda av sina anhöriga. Har man det så får man inte ens försörjningsstöd. Det är anmärkningsvärt att regeringen försöker trolla bort dessa problem som är högst reella och som jag vet att varenda kommunpolitiker i hela vårt land är berörd av och mycket väl känner till.
De är väldigt oroade just över att man försöker trolla bort det här resonemanget och låtsas att det som här nämnts inte händer trots att det är så uppenbart.