KBLab/rixvox huggingface dataset:
Luciano Astudillo (S):
Där sade de att rapporten, som Sverige tagit fram för att berätta vilka krafttag man tar i det här landet, var ett hastverk, att den hade ett oklart stöd i forskningen och att man inte lyckades hålla rågången mellan politik och expertråd.
Dessa professorer, som oftast inte är de som tar till överord, skriver: Vi vill understryka att vi inte står bakom rapporten och de förslag som nu torgförs. Så ser det ut. Så ser Maria Larssons kamp mot ohälsoklyftorna ut.
Man kan ha olika bilder av hur det har gått för Sverige de senaste åren. En av tio är arbetslös. Var fjärde ung person är arbetslös. Och den strategi som den här regeringen hade som sin grundstrategi för att lösa problemet med arbetslösheten och utanförskapet var att öka klyftorna. Man skulle sänka skatten brett men mest för dem som hade det bäst.
Den grupp som tjänar över en miljon i vårt land fick lika mycket skattesänkningar som de 25 procent som tjänar minst i vårt land. Det var en del av strategin. Samtidigt skulle man ge sig på dem som har det allra svårast i vårt land. Därför försämrades inkomstförsäkringen och därefter sjukförsäkringen - radikalt. Någon gång i december såg vi de värsta bilderna.
Då var det till och med cancersjuka som grät i direktsänd tv för att den här regeringen berövade dem den sista tryggheten i deras kamp för att komma tillbaka från cancersjukdomen. Det är också en beskrivning av det Sverige som vi har sett med ökade klyftor.
Sedan kan regeringen försöka gömma sig bakom finanskrisen, men det var inte finanskrisen som sade till regeringen: Öka klyftorna och ge mest till dem som har det bäst! Det var inte heller finanskrisen som tvingade den här regeringen att ge sig på dem som har det absolut svårast, sjuka och arbetslösa. Det är politiska val.
Likadant är det när man väljer att inte investera pengar i den gemensamma välfärden, när man väljer bort det för att i stället fortsätta sänka skatten, även när finanskrisen slår till. Men för att klara detta måste man nu dessutom låna pengar. Det är mest till dem som har det bäst.
Samtidigt sägs 25 000 välfärdsarbetare upp, förskollärare, lärare och personer inom hemtjänsten, de som är så viktiga för att hålla ihop vårt land.
Huvudpoängen med den här debatten är: Varför vill inte Maria Larsson ta hjälp av expertisen, akademin, för att systematiskt och metodiskt minska ohälsoklyftorna? Varför vill hon inte se en nationell kommission för att minska ohälsan i Sverige?
Luciano Astudillo (S):
Ett arbete och egen försörjning är absolut helt centralt för att sluta hälsoklyftan, även om arbete också kan leda till ohälsa ibland. Därför är det så otroligt att den här regeringen inte ser att den huvudstrategi att öka klyftorna, det vill säga att ge mest till dem som har det bäst och samtidigt ge sig på dem som är svaga i samhället, alltså sjuka och arbetslösa, inte fungerade.
Vi har 70 000 fler i utanförskap och 100 000 fler i arbetslöshet. Det är siffror som talar för sig själva. Det var ingen finanskris som tvingade Maria Larsson eller någon annan att försämra tryggheten för de allra bräckligaste i vårt samhälle. Det var inte heller finanskrisen som gjorde att man fortsatte prioritera skattesänkningar framför investeringar i välfärden.
Detta har inneburit att vi nu har färre lärare i skolan, färre personal i förskolan och färre som kan jobba med hemlöshet och äldre. Så är det - 25 000 inom den viktiga välfärdssektorn har sagts upp bara det senaste året.
Det betyder att alla de ungar som har en talang som inte kommer till sin rätt i skolan inte kan få utveckla den men också att de som skulle ha behövt lite extra hjälp för att komma vidare inte får lika mycket stöd. Ökade klyftor har inte gett fler jobb utan riskerar att leda till mer ohälsa.
Vi socialdemokrater i Malmö menar att vi egentligen borde få hjälp av regeringen och att de, oavsett partipolitisk färg, bidrar. Storstadsregionerna borde få hjälp att sluta de klyftor som har ökat under hela den här mandatperioden. Det är ingenting som en stad kan göra själv, utan det är något som en hel nation måste göra. Där är Maria Larsson svaret skyldig.
Varför vill ni inte ens tillsätta en nationell hälsokommission som kan bidra till att sluta hälsoklyftorna i Sverige?
Luciano Astudillo (S):
Det var ett häpnadsväckande lamt svar jag fick av migrationsministern. Svaret innehöll inga som helst nya besked. Sedan i somras har situationen förvärrats rejält. Antalet ensamkommande flyktingbarn har ökat avsevärt. Prognosen är att det kommer strax över 2 000 barn i år.
Fortfarande är det för få kommuner som ställer upp och hjälper till. Malmö, Billströms gamla hemstad, är en av de fyra transitkommuner som tar ett stort ansvar. Jag läste någonstans att Billström till och med berömt kommunen för det ansvar man tar. Barnen hamnar i en hemsk moment 22-situation.
Mycket tyder på att Migrationsverkets handläggningstider förlängs på grund av att man inte får platser i kommunerna. På grund av att det tar för lång tid mår barnen dåligt. Flera av dem försöker skada sig själva och ta livet av sig. Det är allvarligt.
Vi socialdemokrater är de första att hålla med om att det här inte är enkelt. Det finns många principer som står mot varandra. Det är en knepig fråga. Jag har sett och följt de initiativ som har tagits av Sveriges Kommuner och Landsting och Migrationsverket.
Att man nu för upp det på EU:s agenda är ett bra initiativ, men det löser inte problemen här och nu i Sverige för de barn som är i ett akut läge. Det är också bra att fler kommuner ställer upp. Men det är otillräckligt, precis som migrationsministern sade.
Vad kommer nu? Vilket blir nästa steg? Vilket ansvar tänker statsrådet ta för dessa frågor? I dag gick ett pressmeddelande ut från Vellinge kommun. Där talas om ett sammanbrott för svensk flyktingmottagning.
När Malmö stad försöker lösa detta tillsammans med ett privat företag genom att öppna ett boende i Vellinge kommun för att man inte har fler platser i Malmö - man har gjort liknande i Svedala och Svalöv - då säger Moderaternas starke man i Vellinge att det är fullständigt oacceptabelt och att han kommer att göra vad han kan för att få stopp på denna cirkus.
Så talar Moderaternas ordförande i Skåne om denna situation. Det är dags att börja ta ansvar. Bollen är Tobias Billströms. Han är ytterst ansvarig för att försöka lösa denna fråga.
Luciano Astudillo (S):
Bollen ligger hos Tobias Billström. Det är han som är ytterst ansvarig för situationen för ensamkommande barn. Vi socialdemokrater i oppositionen är beredda att diskutera flera olika förslag, men bollen ligger fortfarande hos er. Ansvaret är vi beredda att ta, men initiativen måste komma från er.
Man kan diskutera väldigt många olika förslag. Jag kan inte påstå att alla är fullständiga, men vi måste göra något åt situationen. Man kan diskutera att eventuellt ge Migrationsverket i uppdrag att öppna fler transitboenden. Det skulle kunna lösa ut det för de fyra mottagarkommuner vi har i dag. Man kan diskutera för- och nackdelar med en pliktlag.
Man kan ytterligare skruva åt de ekonomiska incitamenten, men med allt detta sagt är det ändå Tobias Billström som måste ta ansvar. Det är han som måste säga var och hur man ska lösa ut frågan.
Den här interpellationen handlar inte om vad som har gjorts utan om vad som behöver göras för att lösa ut den allvarliga situation vi har i dag. Vi har en väldigt stor brist på mottagarkommuner och väldigt många barn som inte har någon som tar emot dem.
Det handlar om ensamkommande barn som flytt från Somalia och Afghanistan under lång tid, som är bräckliga, som får vänta alldeles för länge och som på grund av det inte bara mår dåligt av den flykt och allt som de har varit med om utan som också blir sämre när de är här. Jag har vänner som jobbar inom psykvården i Skåne, och de berättar om de här barnen som försökt skada sig själva och som har försökt ta livet av sig.
Det har egentligen inget att göra med deras flyktingskap, utan det handlar om att vi inte bereder väg för dem till ett värdigt boende här. Ytterst ansvarig är migrationsminister Tobias Billström.
Jag tycker att det är allvarligt när Skånes moderata ledare, han som är partiordförande för alla moderater i Skåne, i ett pressmeddelande beskriver den flyktingmottagning vi har i dag som ett sammanbrott.
Han menar att Malmö stads hantering är fullständigt oacceptabel - fast de försöker lösa ut problemet med att åtminstone fixa ett boende för barnen så att de har någonstans att bo och inte behöver bo på gatan. Nu är det så att Malmö stad direkt när den här möjligheten öppnade sig tillsammans med det här företaget tog kontakt med Vellinge kommun.
De sade liksom alltid i de här frågorna nej tack, medan andra som Svalöv, Teckomatorp och Svedala har varit mycket mer tillmötesgående. Det finns alltså andra sätt att agera. Men vi måste få stopp på den här cirkusen.
Det är jag helt överens med Moderaternas starke man i Vellinge om, men den här cirkusen är skapad av Billström eftersom han inte väljer att agera nu. Bollen är hans. Han har ett ansvar. Han kan ta initiativ och presentera nya förslag. Då kan vi här i riksdagen ta ställning till dem. Det är ert ansvar nu, Billström. Det är dags att ta det ansvaret!
Luciano Astudillo (S):
Den här debatten kommer vi att ha flera gånger, och jag vill inte partipolitisera det här i onödan. Men nu har vi en borgerlig regering och jag har precis som alla andra ledamöter i den här kammaren rätt att pressa på i den här frågan och ta mitt ansvar på så sätt att jag bildar opinion och trycker på så att det blir förändring i det system vi har i dag.
Jag har presenterat en rad förslag, och vi inom socialdemokratin har sagt att vi är öppna för förslag, men i slutändan är det den här regeringen som regerar nu som måste ta ansvar för den situation vi har. Kom gärna med de förslagen till riksdagen! Det är det jag vädjar om. Det räcker inte att stå här och prata historia. Det räcker inte att prata om trollkonster. Det handlar om att säga: Jag kommer tillbaka.
Jag kommer att anstränga mig ännu mer för att lösa problemen med den här situationen. De signalerna skickar inte Billström. Han kommer hit med ett ganska platt svar. Han kommer hit och väljer att egentligen inte resonera kring vad mer som behöver göras, hur vi ska ordna den här situationen. Det drabbar i slutändan de här barnen.
Det slår också mot de kommuner - men det kanske inte är lika viktigt, måste jag säga - som faktiskt har ställt upp. I slutändan drabbar det oss alla, inte minst den regering vi har, utifrån att vi inte tar ett moraliskt ansvar för det här.
Billström kan stå här och använda sig av härskarteknik och vara lite dryg, så där som han brukar vara, men tyvärr löser det inte problemen. Fru talman! Jag återkommer i den här frågan.
Luciano Astudillo (S):
Inledningsvis vill jag tacka migrationsministern för svaret, men samtidigt tvingas jag konstatera att det är ett halvhjärtat svar. Det är inte ett svar på de strukturella problem som - där är jag och Billström helt överens - under en lång tid funnits när det gäller mottagningssystemet i vårt land. Låt mig senare återkomma till det.
Först vill jag helt kort säga några ord om annat som migrationsministern säger i sitt interpellationssvar. När det gäller de kortare handläggningstiderna och det förfarandet råder en samsyn. Vi vet att Migrationsverket självt på generaldirektörens initiativ och i samarbete med McKinsey har jobbat fram ett nytt system för handläggningstiderna, det om kortare väntan.
Men i dag är det för tidigt att se om vi nått framgång med det systemet. Dessutom är första steget, första processen, bara en del i själva asylförfarandet. Sedan finns möjligheten att överklaga till domstol och så vidare, så processen är fortfarande alldeles för lång.
Det andra - att vi i dag förenas i synen att Arbetsförmedlingen så tidigt som möjligt ska komma in i processen för nyanlända - är, som sagt, positivt. Men det råder en stor osäkerhet kring den här reformen. Framför allt är det hela begränsat till ett litet fåtal av de nyanlända som Sverige tar emot.
Väldigt få får en etableringsplan, och ännu färre beviljas etableringsersättning. Låt mig också markera en viss oro inför den signal som migrationsministern här skickar ut. Han säger att Arbetsförmedlingen nu också förväntas bli en form av bostadsförmedling för nyanlända - häpnadsväckande!
Jag tror att jag och Billström förenas i en grundläggande slutsats: Vägen in i Sverige går genom jobb, var och hur du bor samt hur lång asyltiden är. Första tiden är helt central när det gäller att korta vägen till jobb och då inte bara för vuxna utan också för barn och ungdomar.
För möjligheten att nå framgång i svenska språket till exempel är det helt avgörande var du hamnar. Den trångboddhet vi ser och den tilltagande bostadssegregationen men också det faktum att vi i dag har ett ökat, inte ett minskat, utanförskap är problematiskt. Det förstod oppositionspolitikern och Malmöbon Tobias Billström förra mandatperioden.
Han var en av de mest pådrivande här i riksdagen när det gällde behovet av strukturella förändringar i mottagningssystemet. När det sedan blev regeringsskifte tillsatte han till och med en utredning, den om aktiv väntan. Men han har inte förverkligat utredningens ambitioner trots att han, som sagt, var den som tillsatte den.
I dag står moderaten i Malmö fortfarande för samma ambition - att vi strukturellt måste förändra mottagningssystemet. I Regeringskansliet finns det en färdig utredning om boendet. Varför har ministern inte agerat i de frågorna? Vilka ställningstaganden har legat till grund för att man inte velat ta ett större grepp om bostadsfrågan?
Och vilka åtgärder avser ministern att vidta så att fler kommuner är med och gemensamt tar ansvar för vår gemensamma flyktingmottagning? På de här frågorna har jag inte fått svar.
Luciano Astudillo (S):
Det är precis tvärtom. Det är seriöst. Just på detta område aktar jag mig noga för att ägna mig åt partipolitisk pajkastning. Det handlar om praktiska lösningar på framtida utmaningar. Jag sade, och vi tycker, att det råder en samsyn kring de förändringar Migrationsverket gjort när det gäller att korta väntetiden.
Det är helt centralt för att klara en snabbare väg till jobb. Men det är för tidigt att utvärdera. Detta med kortare väntan har inte ens fullt ut implementerats i Tobias Billströms gamla hemstad. Det är fortfarande många som är kvar i det gamla systemet. Effekterna totalt sett och rättssäkerheten kring detta nya system är inte utvärderat.
Sedan har vi hela domstolsförfarandet därefter, som också är en tid i väntan på besked. Det är egentligen inte det denna debatt handlar om - min fråga rörde boendet - men det är viktigt att vara seriös och saklig. Ulf Nilsson, som också ägnar sig åt partipolitisk pajkastning, börjar med det gamla vanliga om hur sossarna har misskött detta.
Nej, detta är problem som vi har dragits med ännu längre tillbaka, sedan början av 90-talet då vi gjorde förändringar i mottagandesystemet. Det är sant att det gamla system vi hade innan Balkankrisen inte var bra.
Det är ingen som vill tillbaka till Hela Sverige-strategin, men någonstans, i all ödmjukhet, måste ni två också börja ta ansvar för de fyra år som har varit och se att boendesegregationen fortsätter att öka. Trångboddheten är ett reellt, verkligt problem i storstadsregionerna. Utanförskapet ökar.
Det går inte att låtsas som att dessa fyra år inte har passerat. Boendet, var och hur du kommer till Sverige, vilka möjligheter du har att etablera dig på arbetsmarknaden, var dina ungar hamnar i skolan och deras möjligheter att nå framgång i att lära sig svenska språket är helt centralt. Ni har passat när det gäller att hantera boendefrågan i fyra år.
Det bär ni ett ansvar för - ingen annan. Vi socialdemokrater har lagt fram ett förslag på hur detta skulle kunna förändras. Vi har gjort vår hemläxa - vi behövde också göra den - och vi har ett förslag som handlar om att se till att fler kommuner tar ett ansvar och att skärpa både socialtjänstlagen och bostadsförsörjningslagen för att förtydliga kommuners ansvar för att vara med och bidra till flyktingmottagandet.
Vi har också lagt fram förslag som pekar på att de rika kommuner som oftast väljer att inte ta emot asylsökande och nyanlända flyktingar ska vara med och hjälpa till, åtminstone ekonomiskt, fram till att vi får en bättre balans.
Vi vill pröva ett ansvarsbonussystem som ger stöd åt kommuner som Södertälje, Malmö - Billströms gamla hemstad - och många andra, som burit svensk flyktingmottagning. Vi vill också, sist men inte minst, att staten tar ett tydligare ansvar i början. Ankomstboendena är ett viktigt första steg.
Ordnade boendeförhållanden är ett sätt att korta vägen till jobb, och det har ni valt att inte göra något åt under dessa fyra år. Det bär ni ett ansvar för, och det ska också utvärderas nu när vi går till val.
Luciano Astudillo (S):
Jag tvingas konstatera att det blev en väldigt spretig debatt eftersom varken Ulf Nilsson eller Tobias Billström vill hantera boendefrågan. Men låt mig få försöka bemöta en del av det som har sagts. Jag föreslår att ni som har hört den här debatten och lyssnat in ordet tvångslagstiftning läser det socialdemokratiska förslaget på det här området. Ni får bedöma vad ni tycker om det. Det ligger väldigt nära vad Folkpartiet föreslår.
Det rödgröna samarbetet har kommit långt på området. Vi vill att fler kommuner ska ta ett ansvar. Vi är beredda att gå långt på det här området. Vi har slagit fast i budgetmotionen att principen om att alla som kommer till vårt land som nyanlända ska ha rätten till en etableringsplan ska gälla. Vi har avsatt extra resurser till det. Det du missar, Ulf Nilsson, i ditt anförande är att många lämnas utanför.
Många anhöriga, Tobias Billström, kommer att fortsätta att komma trots försörjningskravet. Det var 33 000 anhöriga som kom till vårt land förra året. Med det försörjningskrav som ni inför för anhöriga - det är drygt 30 000 som kommer om vi har samma inflöde i fortsättningen - lämnar ni dessa anhöriga helt utanför arbetslinjen.
Vi socialdemokrater samarbetar med De rödgröna och vill att alla ska ha rätt till en etableringsplan, och många fler ska ha rätt till en etableringsersättning, inte minst de många kvinnor som kommer efteråt. Försörjningskravet, såsom det blev, är kanske det största slaget i luften Billström har gjort den här mandatperioden.
Men vi kan konstatera, tyvärr, att det blev för mycket partipolitisk pajkastning, återigen, i stället för att hantera det fundamentala strukturella problemet i boendesegregationen. Utanförskapet ökar, och segregationen ökar. Den här regeringen har inte hanterat det.
Luciano Astudillo (S):
Jag tackar Sven Otto Littorin för svaret. Utgångspunkten är given. Varje människa ska ha rätt till att genom arbete bidra till sin egen försörjning. Ett eget arbete ger ekonomisk frihet men också möjlighet till personlig utveckling och delaktighet. Det gäller alla.
I min interpellation har jag valt att fokusera på en grupp människor som har extra svårt att få fotfäste på arbetsmarknaden, nämligen unga med funktionsnedsättning. Sven Otto Littorins svar ger en känsla av att vi lever i den bästa av världar och att regeringen har fullständigt grepp om frågan. Så är det dock inte.
Trots att en funktionsnedsättning aldrig ska få vara ett hinder för att få ett arbete är det ändå så för många i praktiken. Tidigare socialdemokratiska regeringar har inte räckt till; det är viktigt att säga.
Men den borgerliga regeringen missade till och med under brinnande högkonjunktur, när det gick som allra bäst för Sverige, att höja sysselsättningen för en grupp människor som har det svårt.
Vi såg en sjunkande sysselsättningsnivå för människor med funktionsnedsättning och nedsatt arbetsförmåga redan innan krisen slog till, och efter krisen har problemet accentuerats. Lägg därtill denna regerings stora misslyckande, ungdomsarbetslösheten. Den är en av de högsta i Europa.
Också där låter Sven Otto Littorin ganska nöjd med sakernas tillstånd. Där har ni situationen som den är. Unga har det svårt, och med en funktionsnedsättning blir det minst dubbelt så svårt. Vad är det vi ser? Jo, att få lämnar daglig verksamhet för arbete.
Vi ser också att många ungdomar som lämnar särskolan går direkt till aktivitetsersättning och har aldrig fått chansen till ett jobb. Vi ser dessutom en ökning av antalet förtidspensionerade. Det sker trots att Sven Otto Littorin här beskriver att vi lever i den bästa av världar och att han är nöjd med de insatser han gjort.
Jag hade hoppats på ett helt annat svar, ett mer offensivt svar, ett som utgick från att den politik som den här regeringen nu genomfört under fyra år inte fungerar, den han beskriver i sitt svar. De förändringar av sjukförsäkringen som har gjorts har särskilt drabbat den här gruppen, unga med funktionsnedsättning.
Jag hade hoppats på en arbetsmarknadsminister som var ivrig och funderade på nya grepp, nya tag. Hur vill han och den borgerliga regeringen se att arbetsmarknaden öppnas upp för unga med funktionsnedsättning? Hur vill regeringen bidra till att arbetsmarknaden blir mer inkluderande?
Luciano Astudillo (S):
Vi är helt överens om att vi kommer att behöva och redan i dag behöver fler människor i arbete. Arbete är ett fundament för att klara den ekonomi vi har i vårt land men också för att klara de offentliga välfärdsinsatser som vi vill göra. Det är inte där problemet är. Jag hade hoppats att Sven Otto Littorin åtminstone kände en viss oro för att det går åt fel håll.
De siffror som organisationerna själva presenterar visar att redan innan krisen slog till hade unga människor med funktionsnedsättning svårare att hävda sig på arbetsmarknaden, trots alla de behjärtansvärda insatser som den här regeringen påstår sig ha velat göra. Allt har inte varit så bra.
Det hade varit bra med lite självkritik, inte minst när det gäller förändringarna i socialförsäkringarna som har drabbat de här ungdomarna väldigt hårt. Unga människor som har en funktionsnedsättning behöver en ekonomisk grundtrygghet för att våga studera, arbetsträna eller söka jobb trots en ohälsoproblematik.
Det kan vara kroniska sjukdomar, medfödda funktionsnedsättningar och stigmatisering efter att ha gått på pumpen gång efter gång. När grundtryggheten rycks undan är det allvarligt. Om detta säger Sven Otto Littorin ingenting. Jag tror också att det är viktigt att diskutera hur rehabiliteringen ska fungera framöver. Det är klart att det Littorin sade i sitt första svar inte räcker.
Det visar siffrorna. Ungdomar fortsätter att gå direkt från särskola till aktivitetsersättning. Vi fortsätter att se en ökad andel ungdomar som förtidspensioneras. Det är klart att en arbetsmarknadsminister som på riktigt menade allvar här i dag inte skulle stå och säga att han är ganska nöjd. Det är det han sade i sitt första svar.
Han avser inte att vidta flera åtgärder än dem han har gjort. Arbetsmarknadsministern och jag kan diskutera hur vi vill bli de bästa att ta till vara den kraft som de sociala företagen innebär - jag har själv besökt Fontänhuset och liknande verksamheter. Men det kommer att vara helt otillräckligt. Vi kan inte inhysa alla människor som har en funktionsnedsättning i de sociala företagen och tro att det kommer att lösa det.
Här krävs helt andra insatser, helt andra ambitioner för att klara det. Det kommer inte att vara enkelt. Fackföreningsrörelsen TCO tog fram en rapport precis innan krisen slog till, Jakten på superarbetskraften . Där beskrev man vad arbetsgivarna eftersträvade hos dem man sökte till just sin arbetskraft.
De skulle vara utbildade, helst med hög utbildning, ha lång arbetslivserfarenhet och gärna vara inte bara 100-procentigt utan 150 procent lojala mot arbetsplatsen. Det är klart att i den miljön, i det klimatet kommer vi att behöva väsentligt mycket mer av attitydpåverkan.
Vi kommer också att behöva en arbetsförmedling som finns där för att klara övergången in i vuxenlivet med allt från lönebidrag till hjälpmedelsstöd. Jag tror att det kommer att behövas mer offensiva insatser på det här området.
Där hade jag hoppats att arbetsmarknadsministern redan i dag kunde vara mer tydlig om vad den borgerliga alliansregeringen avser att göra på det här området om olyckan skulle vara framme och man vinner förnyat förtroende.