KBLab/rixvox huggingface dataset:
Helena Bouveng (M):
Det här är inte den första debatten finansministern och jag har beträffande RUT-avdraget. Det är kanske inte så konstigt eftersom frågan har många dimensioner.
Finansministern har vid ett flertal tillfällen gett uttryck för att hon är så fascinerad av mitt engagemang, men jag skulle gärna önska att vi hade en finansminister som fascinerades av den potential som finns i denna sektor, framför allt vad gäller jobben och även för ökad jämställdhet, att svarta jobb blir vita och frågan om barnfamiljers vardagspussel.
Jag säger inte att RUT-sektorn löser alla problem, men visst är den en viktig pusselbit inte bara i barnfamiljernas vardag utan också för att människor får sitt första jobb i ett nytt land, att människor utan högre utbildning får fotfäste på arbetsmarknaden, att kvinnor i stor utsträckning tar på sig ansvarsfulla jobb, att människor som redan är etablerade på arbetsmarknaden arbetar fler timmar än tidigare. Fru talman!
I en av våra debatter under senhösten uppmanade finansministern undertecknad att stå på barrikaderna för sektorn, att inte oroa företagen, köparen och anställda med försämringen av RUT-avdraget, att det som hände i Danmark och även till viss del i Finland inte kommer att upprepas i Sverige. Förändringar spelar en liten roll eftersom de flesta inte köper för mer, är något som finansministern ständigt upprepar.
Vi kan nu se att en bransch som ökat med 10 procent varje år endast ökade med 1 procent när beskedet om förändringen kom. I en undersökning som har gjorts av Almega är det hela 31 procent som säger att de ska köpa mindre. Det är inget bra besked från en regering som säger sig ha målet Europas lägsta arbetslöshet 2020. Fru talman!
Vi kan alltså redan nu se att finansministern underskattar en regerings signalpolitik. Om utrymmet minskas borde man förstå att det uppfattas som att de styrande vill ha mindre av något, inte mer, färre jobb, inte fler, färre arbetade timmar, inte fler.
Var det oron över att det skulle bli fler jobb, fler arbetade timmar, fler kvinnor i karriären, fler kvinnor som väljer företagande, svarta jobb som blir vita, som fick Magdalena Andersson att halvera taket för RUT-avdraget? Finansministern har själv uttalat att RUT-jobben är otroligt kostnadseffektiva, och hon understryker vikten av potentiella jobb.
Är potentialen på 16 000 nya jobb en för stor potential för finansministern?
Helena Bouveng (M):
Det är spännande att höra att finansministern anser att en halvering av möjligheten till RUT-avdrag är en marginell förändring. Under senhösten lovade jag att stå på barrikaderna för RUT-sektorn. Jag önskar att finansministern skulle göra mig sällskap. Det tändes ett hopp efter finansministerns uttalande på Gasellgalan förra hösten, men jag kan konstatera att det än så länge handlar om mycket snack och lite verkstad.
Finansministern uppmanar mig att vara med och utveckla RUT-branschen. Jag kan glädja Magdalena Andersson med att jag tog henne på orden. Den 20 januari i år anordnade jag ett seminarium här i riksdagen med just det temat. Över 60 företagare inom branschen deltog i seminariet, vilket tyder på stort intresse och engagemang från sektorns sida för att utveckla sagda sektor.
I panelen satt bland annat Monica Lindstedt, grundare av Hemfrid som i år firar 20-årsjubileum. Hon är en kvinnlig entreprenör som fick kämpa i hård motvind i många år. Hon fick sin idé när hon såg hur svårt det var för kvinnor att hävda sig i konkurrensen bland tuffare arbetsgivare när tiden inte räckte till för både familjen och jobbet.
Det här är en sektor som nu, 20 år senare, är oerhört populär bland svenska folket, en hemsektor där vi i princip bara lyft på täcket för vilka tjänster som skulle kunna inbegripas. Det är bara att göra en internationell utblick för att inse detta. Hemfrid har i dag runt 1 800 rena copycats som är med och utvecklar, konkurrerar och bidrar till prispress i branschen.
En av dessa är Åsa Storm, som driver bland annat Stormtrivs i Jönköping. Hon satt också med i panelen och vittnade om att hon lyssnat på Monica Lindstedts Sommar -program, blivit inspirerad och startat upp. I dag har bara Stormtrivs 200 anställda, övervägande utrikes födda kvinnor som fått sitt första jobb.
Åsa Storm ställer frågan varför regeringen har ett ensidigt fokus på köparen, inte på de kvinnor som har fått sitt första jobb. Nu ställer jag frågan till finansministern: Varför väljer regeringen att försämra för RUT-branschen i stället för att ge förutsättningar för en positiv utveckling i en bransch som med sina 20 000 anställda visar att den har stora möjligheter att utveckla ytterligare 16 000 riktiga jobb?
Finansministern nämner legitimitet i sitt svar. I dag är det åtta av tio svenskar som är positiva till och använder RUT-avdraget - åtta av tio som med skattade pengar bidrar till att fler får sitt första jobb. Det kan man väl ändå inte beskriva som att man är orolig för en dödviktseffekt?
Helena Bouveng (M):
Tongången i branschen var inte riktigt den som finansministern gav uttryck för nu. Det har väl inte undgått finansministern att kritiken mot både detaljregleringen och halveringen av taket för RUT-avdraget är stark. Detaljregleringen skapar inte bara avgränsningsproblem; den hämmar också utvecklingen av branschen som sådan.
De numera berömda inomhuspoolerna är väl ett ganska bra exempel på plakatpolitik. Varför reglera idéer och jobb som ännu inte finns? Det är inte så man får entreprenörskap att frodas. I branschen är man positiv till överenskommelsen med Alliansen beträffande utökade tjänster som kan komma att inbegripas.
Man kan däremot inte förstå det logiska i att regeringen samtidigt halverar taket för RUT-avdraget. Försämringen kan nästan jämföras med när den socialdemokratiska regeringen ville stoppa kommersiell tv i Sverige men till slut med kniven mot strupen fick inse att det inte gick att stoppa. I dag är 80 procent av Sveriges befolkning positiv till RUT-avdraget.
Inte heller denna tidvattenvåg lär gå att stoppa när allt fler inser behovet och är beredda att köpa allt fler tjänster - fler tjänster som innebär fler jobb. Varför inte nu i stället för med kniven mot strupen återställa taket för RUT-avdraget till 50 000, finansministern? Eller varför inte höja det till 100 000? Vad är det värsta som kan hända?
Helena Bouveng (M):
Socialdemokraterna tillsammans med Miljöpartiet och Vänsterpartiet har lämnat 1990-talets uppgörelse om hälften kvar långt bakom sig. Med deras budgetpropositioners förändringar av skatteuttaget tar Sverige tillbaka förstaplatsen i världens högsta skatteliga. Jag önskar att vi hade tagit förstaplatsen i en helt annan liga, jobbligan - en liga där vi är det land som har flest människor som har ett jobb att gå till.
Tyvärr kan vi se att med den förda politiken som den rödgröna regeringen nu bedriver ligger gärdsgårdsligan närmare till beträffande jobben. Fru talman! Magdalena Andersson och Stefan Löfven talar ofta om den högavlönade mannen med plånboken när de försvarar sina skattehöjningar och att inga vanliga löntagare ska beskattas hårdare. Jag önskar verkligen att vi hade 1,2 miljoner högavlönade arbetstagare i Sverige.
Men den bild som finansministern vill måla upp av den högavlönade mannen är ganska missvisande. Nu höjer man skatten för 1,2 miljoner arbetstagare. Vi pratar om poliser, barnmorskor, sjuksköterskor - för att nämna några grupper. Vi pratar om sex av tio personer, om åtta av tio hushåll som får mindre pengar att betala utgifterna med varje månad. Förra veckan träffade jag sjuksköterskan Marie hemma i Jönköpings län.
För några månader sedan tog hon ett jobb som avdelningsföreståndare på sjukhuset. Det var ett jobb som hon blev glad för att bli erbjuden men tvekade att ta. Det skulle ge större ansvar för både personal och ekonomi och förmodligen en hel del arbete att ta med sig i väskan till ett hem där maten ska sättas på bordet, tvätten ska fixas och barnen ska få hjälp med läxor och få skjuts till träningar.
Utmaningen i det nya jobbet lockade, men också den faktiska löneökningen. Före det nya jobbet hade Marie runt 36 000. Nu kommer hon att ha en inkomst över det. Hon ska alltså betala statlig inkomstskatt, vilket gör att halva hennes löneökning försvinner och framtida löneökningar äts upp. Marie är inte ensam.
Med höjda löner är det hela 58 000 "Marier" som blir av med mer än hälften av den sist tjänade hundralappen. Och 2017 är det 113 000 som delar Maries öde när skiktgränsen inte höjs. Före valet lovade finansministern att inga vanliga löntagare skulle beskattas hårdare.
Anser då finansministern att 47 procent av Sveriges poliser, 37 procent av Sveriges barnmorskor samt Marie är höginkomsttagare?
Helena Bouveng (M):
Jag kan konstatera att finansministern inte räknar med några löneförhöjningar. Då blir det exakt samma skatt. Jag tror dock att det blir löneförhöjningar. Finansministern säger ofta att sådana som Marie inte har några problem med att avstå någon hundralapp i månaden.
Kanske är det så, men om hon står i valet mellan att å ena sidan jobba den där extra timmen, kompetensutveckla sig och därmed ta mer ansvar och jobb med sig hem i väskan för en liten ekonomisk belöning och å andra sidan få mer tid för sig själv och sina barn är jag ganska säker på att hon frågar sig själv om det verkligen är värt det. Nu är det inte bara den statliga skatten som påverkar Maries och hennes familjs ekonomi.
Hon åker en hel del bil - till jobbet, till barnens fritidsaktiviteter, för matinköp och med en mamma som behöver skjuts in till stan då och då. Utan två bilar skulle deras familjs vardag aldrig gå ihop. Dessutom behöver deras gamla hus reparationer. Det är inte precis fråga om några lyxrenoveringar - låt oss kalla det för ständiga förbättringar. Fru talman! Det kan låta oskyldigt med en hundralapp hit eller dit.
Men sammantaget blir det en hel del färre hundralappar kvar i hushållskassan, inte bara i Maries familj utan i väldigt många hushåll. Skattebetalarna har räknat ut hur stora skattehöjningar det blir för människor mellan 20 och 64 år genom regeringens beslut i vårändringsbudgeten tillsammans med föreslagna skattehöjningar i budgetpropositionen för 2016.
Totalt handlar det om 36,1 miljarder, vilket innebär 6 400 kronor per person. I Stockholm blir det hela 8 938 kronor per person. I mitt län, Jönköpings län, blir det 6 345 kronor per år.
För Marie och hennes familj blir det då så att finansministern Magdalena Andersson minskar familjehushållskassan med hela 50 760 kronor på fyra år. Det kanske inte är så himla mycket för Magdalena Andersson, men jag är ganska övertygad om att det kommer att bli kännbart för Marie och hennes familj. Före valet sa Stefan Löfven att inga vanliga löntagare skulle beskattas hårdare.
Nu kan jag konstatera att Maries familj får betala 50 760 kronor mer på fyra år. Jag undrar fortfarande vem finansministern anser vara en vanlig löntagare. Ska det löna sig för vanliga löntagare att arbeta några extra timmar, kompetensutveckla sig och ta ett större ansvar?
Helena Bouveng (M):
Jag tror att finansministern och jag är helt överens om att den viktigaste faktorn för att vi ska kunna utveckla och investera är just det som finansministern pratar om: att fler människor har ett jobb att gå till, inte färre, att vi får fler arbetade timmar, inte färre, och att fler människor väljer att jobba längre upp i åldrarna, inte färre.
Tyvärr tror inte ens regeringen på att deras politik leder till fler jobb, utan tvärtom tror den att det blir färre. Något vi mer sällan pratar om är det faktum att bnp-tillväxten till stor del är beroende av att Maries familj och andra familjer konsumerar. Det är viktigare nu än vid tidigare konjunkturuppgångar.
Den rödgröna regeringens politik leder inte bara till färre arbetade timmar, utan också till skattehöjningar på jobb och arbetsinkomster samt osäkerheter runt fler politiska beslut. Hushållens optimism minskar när det blir mindre kvar i plånboken, vilket betyder att man håller lite hårdare i den. Hushållens och familjernas förväntningar tolv månader framåt har varit betydligt mer pessimistiska sedan Magdalena Anderssons regering tillträdde.
Jag undrar därför om det inte oroar feministen - jag menar förstås finansministern; det är sent nu - att familjer med helt vanliga inkomster nu väljer att hålla hårdare i plånboken i stället för att känna sig trygga att kunna konsumera både tjänster och varor. Hur går det då med den gemensamma välfärden?
Helena Bouveng (M):
Jag får återigen tacka kulturminister Alice Bah Kuhnke för att hon rycker in i stället för finansminister Magdalena Andersson. Frågan jag ställde handlar de facto om skattesystemets legitimitet, som definitivt är finansministerns ansvarsområde. Med skatter och bidrag styr vi beteenden. Men det gäller också hur skatternas tas ut och om dessa upplevs som rättvisa och legitima.
Jag kan ändå konstatera att den nuvarande rödgröna regeringen verkligen lyckas med konststycket att göra människor mer än upprörda om de råkar bo utanför tullarna. Det handlar om höjda bensinskatter, höjda dieselskatter och höjda fordonsskatter för att bara nämna några och nu också en rejält höjd skatt på biobiljetten. Den går de facto fram med en momsskattehöjning från 6 procent till 25 procent. Det är nästan en fyrdubbling av momsen.
Det måste väl till och med kulturministern anse vara någon slags chockhöjning. Det är en chockhöjning som skulle drabba biografnäringen i stort men framför allt de små och medelstora biograferna runt om i landet. Herr talman! Alliansen försökte i de så kallade filmsamtalen med regeringen att vara konstruktiv och beredd att brett diskutera svensk films framtida finansiering.
På en punkt var vi dock väldigt tydliga: ingen chockhöjning av skatt på biobiljetter, just för att det riktar udden mot de små och medelstora biograferna runt om i Sverige. De biograferna finns på orter som enbart har just biobesök som sitt enda kulturutbud, i varje fall året om. Här finns inte statliga museer som bjuder på fria entréer.
Här finns inte opera, musikal eller Dramatenscener som fortsatt behåller momsen på 6 procent. Bionöjet är brett, bildande och roligt för såväl unga som äldre. Det har inga negativa hälsoeffekter, tvärtom, och det påverkar i övrigt inte den offentliga ekonomin i någon större utsträckning.
Film på bio är i grund och botten något som jag tror att kulturministern och jag kan vara överens om är en positiv del av många människors liv. Det gäller inte minst i de delar av landet där kulturutbudet i övrigt är mer än snålt. Om kulturministern och jag kan vara överens så långt blir det för mig oerhört förbryllande när den rödgröna regeringen väljer att chockhöja skatten på biobesöket.
Som jag inledde med att säga styr skatten våra beteenden. Det man vill se mer av beskattar man lägre, det man vill se mindre av beskattar man högre.
Det jobbskatteavdrag som Alliansen genomförde under sin regeringstid är ett lysande exempel på att när det lönar sig att ta ett jobb kommer fler människor i arbete, när det lönar sig att arbeta några extra timmar väljer man att arbeta lite fler timmar och när det lönar sig att arbeta högre upp i åldrarna väljer fler att arbeta efter 65 års ålder.
I och med att regeringen nu lägger fram förslag om denna chockhöjning av biobiljetten, innebär det då att ministern vill se mindre av biobesök? Är kulturministern inte det minsta orolig för att de människor som bor utanför Stockholm anser sig orättvist behandlade när deras många gånger enda kulturutbud beskattas fyra gånger så mycket som storstadsbornas många kulturutbud?
Helena Bouveng (M):
I promemorian fastslår Kulturdepartementet att det här innebär 260 miljoner kronor in i statskassan. Detta samtidigt som de statliga museimyndigheterna, precis som min kollega Cecilia Magnusson nämnde, fått ökade anslag på 80 miljoner kronor för att finansiera fri entré för kulturnjutare här i Stockholm. Kostnaderna för våra biobesök ökar alltså med 260 miljoner.
Det är faktiskt inte bara jag eller Cecilia Magnusson som oroas utan också Sveriges Biografägareförbund. Man säger att det finns många olika uppfattningar om filmavtalet och filmpolitiken bland Sveriges biografägare, men att denna chockhöjning av skatten på biobiljetten påverkar mer än negativt är de helt eniga om. Kulturministern efterfrågade studier.
Ja, man kan väl i alla fall läsa vad den internationella biografägarorganisationen International Union of Cinemas har skrivit. Man har riktat kritik mot den föreslagna höjningen av momsen på biobiljetter i Sverige. Man hänvisar till Spanien, där momsen på biobiljetter år 2012 höjdes från 8 procent till 21 procent - alltså en höjning med 13 procentenheter.
Man menar att det tvingade spanska biografer att stänga, och det totala antalet biobesök minskade med 15 procent. Det finns fler exempel från europeiska länder som visar att höjd moms slagit hårt mot biograferna. Lettland höjde momsen mindre än Portugal; ändå minskade biobesöken i Lettland med hela 20 procent. I Portugal minskade de med 17 procent.
Det finns alltså starka skäl att tro att många biografer runt om i Sverige kommer att få svårt att fylla salongerna efter den rödgröna regeringens 19procentiga höjning av biomomsen nästa år. I min hemstad Vetlanda, som min kollega Cecilia Magnusson tog upp, skulle en nedläggning av Sagabiografen innebära att det enda kulturutbud som finns året om försvinner. Jag vill ställa ett par enkla frågor: Anser kulturministern att det är rimligt?
Tror kulturministern att Vetlandaborna anser att det är rättvist och legitimt att med skatter lägga en våt filt över det enda åretruntutbud av kultur som Vetlanda har att erbjuda?
Helena Bouveng (M):
Jag kan bara konstatera att kulturministern nog inte har mött vare sig biografägaren eller biobesökaren i Vetlanda. Man känner sig inte lugn på samma sätt som kulturministern. Sverige blir med detta förslag det enda land i Europa som räknar bort biograferna från kultursektorn i och med att man har annan momssats för kultur.
En del länder, exempelvis Danmark, har samma moms på allt, medan länder som Österrike, Finland, Tyskland och Holland har betydligt lägre moms på kultur, där biobesöket faktiskt inbegrips. Ett biobesök likställs med ett besök på Dramaten, Oscars eller Operan. Det vill säga att man inte anser att det ena eller andra kulturbesöket är mer eller mindre kulturellt, och oavsett var i landet man bor beskattas kulturen på ett likvärdigt sätt.
Jag måste ställa frågan: Anser kulturministern verkligen att detta är rättvist mot dem som bor utanför tullarna? Kan det anses rättvist att barnfamiljerna i storstäderna får tillgång till kultur till en betydligt lägre penning än barnfamiljerna utanför storstäderna?
Är det rättvist att 80 miljoner av våra skattepengar går till fri entré för kulturnjutare i Stockholm samtidigt som barnfamiljers största och ofta enda kulturnöje ute i landet straffbeskattas med 260 miljoner kronor?
Helena Bouveng (M):
Jag tackar kulturminister Alice Bah Kuhnke för svaret och framför allt för att hon är i kammaren och rycker in för finansminister Magdalena Andersson. Interpellationen handlar om skattesystemets utformning, men jag är säker på att även kulturministern räknar på effekterna av regeringens skattehöjningar inom kulturområdet och vilka negativa konsekvenser de kan få.
Regeringen föreslår i sin budgetproposition efter en överenskommelse med Vänsterpartiet att från och med 2016 öka anslaget till de statliga museimyndigheterna med 80 miljoner kronor för att slopa människors kostnad för entrébiljett till vissa statliga museer utvalda av regeringen med kulturminister Alice Bah Kuhnke i spetsen.
Både ministerns och mina egna besök på dessa statliga museer bekostas därmed av skattebetalarna. Dessa statliga museer är till övervägande del placerade i Stockholm. Jag tror inte att Vetlanda museum är inbegripet i denna avgiftsbefrielse. Herr talman! Samtidigt väljer regeringen att mer än tredubbla beskattningen av en entrébiljett till en svensk biograf inom de närmaste åren.
Det är en momshöjning från 6 procent till 25 procent. Bio är ett brett nöje i Sverige. Under 2014 gick svenskarna på bio 1,7 gånger i snitt. Även om Svenska Filminstitutet har redovisat att genomsnittsbesökaren blivit äldre är detta ett vanligt familjenöje. Det är bara att titta på de mest sedda filmerna 2014.
Hundraåringen som klev ut genom fönstret och försvann toppar, men sedan kommer Bamse och tjuvstaden , Sune i fjällen , Sune på bilsemester och Lasse-Majas detektivbyrå . Ett biobesök är en rolig happening med barnen och en lärorik och spännande kulturupplevelse, precis som att gå på Naturhistoriska riksmuseet eller något av de andra 18 museerna i Sveriges storstäder.
Men genom att näst intill fyrdubbla momsen på ett biobesök och samtidigt ta bort entréavgiften på ett museibesök görs valet enkelt för barnfamiljer med snäv hushållsbudget. Valet gäller dessutom enbart barnfamiljerna i storstaden. För barnfamiljerna i Vetlanda, eller för den delen Bor, blir det kanske inte någon kulturupplevelse alls. I sitt svar säger kulturministern att hon värnar människors demokratiska rättigheter.
Det gör jag också. Men hur blir demokratin större om man med skatter styr vilken kultur som är bra eller inte bra? Är inte bio lika fint som Naturhistoriska riksmuseet? Tycker kulturministern att det är föräldrarna som är mest lämpade att avgöra vilka kulturupplevelser deras barn mår bra av, eller ser sig kulturministern som mamma till alla barn vad gäller kulturupplevelser?
Helena Bouveng (M):
Normalskatteuttaget för moms i Sverige är som bekant 25 procent. Generellt i skattesystemet beskattar vi saker som vi önskar se mer av såsom konserter, cirkus, teater, opera, balett, trollerishower, revyer, operett- och musikalföreställningar med en lägre skattesats, det vill säga med 6 procent. Det vi vill se lite mindre av beskattar vi högre. Alkohol och tobak är alldeles lysande exempel.
Skatter är i mångt och mycket ett verktyg för att styra människors beteende. Sverige blir nu det enda land i Europa som med detta förslag räknar bort biograferna från kultursektorn när det gäller att ha en annan momssats för kultur. I en del länder, som exempelvis Danmark, har man lika momssats.
Men länder som Österrike, Finland, Tyskland och Holland, för att bara nämna några, har en betydligt lägre moms på kultur där biobesöket också inbegrips. Kulturministern säger vidare i sitt svar att hon vill likställa momsen på samma nivå som för dvd-filmer och andra visningstjänster.
Men hallå: Har vi en kulturminister som inte anser att det är en sak att titta på streamad film hemma i tv-soffan och en helt annan upplevelse att med popcornskorgen och 3D-glasögonen i handen gå in i en biosalong och dela upplevelsen tillsammans med många andra? Detsamma borde i så fall gälla teater och musikaler. Varför ska momsen vara 6 procent på musikaler och 25 procent på biobesöken?
Mig veterligen finns både Alice i Underlandet och Mamma Mia att köpa på dvd. Eller är det så att kulturministern har planer på att höja momsuttaget även där? Bio är redan i dag ett förhållandevis dyrt nöje för en alldeles vanlig barnfamilj. Att biografägarna skulle ta hela momshöjningen tror jag knappast. Det skulle innebära en minskad förtjänst på runt 28 procent, enligt en utredning.
Distributörernas marginaler är redan i dag negativa. Kvar står en höjning av biljettpriset. Det är den Bamseälskande barnfamiljen som får betala notan. Med en sådan kraftig höjning av priset på biobiljetten lär besöken bli färre och inte fler, eller hur, Cecilia Magnusson? Herr talman! Jag undrar därför: Vill inte kulturministern att våra barnfamiljer ska kunna göra fler biobesök i stället för färre?
Oroar det inte kulturministern att färre antal biobesök leder till lägre lönsamhet för producenter, vilket leder till att enbart kommersiellt säkra filmer finns på biotablån? Ska inte alla barnfamiljer ha råd att glida in på en bio och inte bara på statliga museer i storstaden?