KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anna-Lena Sörenson (S):
Emma Henriksson frågade om vi är nöjda med situationen. Självklart är vi inte det. En god tillgänglighet till hälso- och sjukvård är grundläggande för att det ska finnas förtroende för det system som vi har. Detta system är gott i grunden men behöver upprätthållas - inte minst gäller detta vårt förtroende. Vi anser att den situation som råder beror på brist på kompetent personal inom vården.
Vi vet att det råder stor brist på vissa sorters specialistläkare, inte minst inom allmänmedicin. Vi har också brist på specialistsjuksköterskor. Det är en pressad situation i vården - vi har svårt att behålla personal och att rekrytera personal.
Det är därför som regeringen i budgeten för 2018 lägger många miljarder på att förbättra situationen för personalen i vården och för att man ska kunna öppna upp primärvården, göra den mer tillgänglig och få ut en mer nära vård, så att man kan möta patienterna närmare. När det gäller situationen inom BUP, eller snarare hela det område som omfattar den psykiska hälsan för barn och ungdomar, är det ett misslyckande.
Det är ett misslyckande som vi alla får dela på ansvaret för - ni i den tidigare regeringen, kommuner och landsting och även vi. Jag har sysslat med hälso- och sjukvårdspolitik sedan 90-talet, och detta har varit en evig fråga sedan dess. De resurser som vi lägger på BUP verkar aldrig räcka till. Det finns något grundläggande systemfel som jag tror att det är bra om vi allihop kan ta ansvar för. Jag tror att det handlar om att vi måste se barnen tidigt. Vi måste förebygga psykisk ohälsa.
Vi måste kunna se efter på dagis och i skolan, ta hand om dem som behöver enklare åtgärder och sortera ut dem som behöver gå till den högspecialiserade vården, som BUP faktiskt är. Detta behöver vi alla ta ansvar för.
Anna-Lena Sörenson (S):
Jag tror att vi är överens om att pengar inte rår på detta. Däremot kan pengar hjälpa till, exempelvis i form av att vi anställer mer personal i vården. Det behövs fler händer i vården för att också få utrymme för förändringar.
Vi vet till exempel att brist på vårdplatser på våra sjukhus gör att många människor får ägna all sin tid åt att hitta vårdplatser i stället för att kunna reflektera och utveckla och förändra det som behövs. Det behövs nämligen förändringar - även detta tror jag att vi är överens om. Många utredningar ligger och väntar på att få mynna ut i propositioner och så småningom hjälpa till att förändra i vården.
Vi har redan sett förslag från till exempel Anna Nergårdh på hur detta kan gå till. Emma Henriksson berömmer sig av att de satsningar som den förra regeringen gjorde på kömiljarden löste alla problem. Så är det dock inte - det var också pengar.
Jag tror snarare att det ledde till att man cementerade de strukturer och system som vi har i vården i dag, som vi vet inte fungerar. Vi måste ställa krav på vården när det gäller att förändra sig och att förändra strukturerna. Även detta kostar dock pengar och kräver resurser, som måste tillföras. Detta gör vi inte över en natt.
Kulturen sitter väldigt hårt ute i vårdverksamheten - vi ser till exempel hur svårt det är att få genomslag för kunskapsstöd. Jag tror att detta kommer att ta tid, men jag tror att vi är på rätt väg.
Jag önskar att vi kunde vara överens om att vi ska lägga ut en färdplan för att få till stånd dessa förändringar i vården så att vi slipper tillgänglighetsproblematiken och problemen med att man inte tar till sig kunskapsstöd och får en vård som är tillgänglig och god för alla.
Anna-Lena Sörenson (S):
Jag kan inte låta bli att fundera över hur många riksrevisionsrapporter som den förra regeringen tog till sig och gjorde verkstad av. Det kan inte vara så att alla riksrevisionsrapporter under den förra regeringens tid inte hade bäring på regeringens arbete. Jag tycker att detta är något av ett spel för gallerierna. Men jag tycker att det som vi diskuterar är så allvarligt att vi behöver göra detta. Ingen är nöjd med situationen i sjukvården.
Om vi ska behålla den höga kvaliteten i sjukvården, tillgängligheten till den och förtroendet för den är det jätteviktigt att vi arbetar med stor seriositet och stort allvar för att förändra sjukvården, göra den mer effektiv och använda de resurser som vi har på bästa sätt. Inte minst är det viktigt att vi gör sjukvården attraktiv nog för att människor ska vilja arbeta i den, forska i den och göra den ännu bättre.
Att kvinnorna i södra Sverige inte får ta del av den högspecialiserade vården är ett jätteproblem. Det har också Måns Rosén påpekat i sin utredning som ligger till grund för en lagrådsremiss.
Där konstaterar man att vi i Sverige behöver koncentrera den högspecialiserade vården, så att vi får skickliga läkare och sjuksköterskor som kan ta hand om de här fallen och leverera vård av högsta och mest moderna kvalitet. Det är detta som ingår i det här paketet, och jag tror att vi allihop behöver sätta oss ned, resonera och komma överens om att hit ska vi.
I det ligger också att vi å andra sidan behöver ha en mer nära och effektiv vård för de behov som ligger nära människor - de gamla människorna och barnen - och mycket av psykiatri. Där ingår naturligtvis också den förebyggande vården för att undvika ohälsa, vilket på sikt kommer att ge mer resurser över till den högspecialiserade vården. Så tycker jag att vi behöver arbeta, och det tror jag att regeringen också gör.
Anna-Lena Sörenson (S):
Cecilia Widegren kommer ständigt tillbaka till detta att regeringen inte gör någonting. Regeringen har nu lagt fram två lagrådsremisser, en som bygger på Anna Nergårdhs utredning och en som bygger på Måns Roséns utredning. Vad tycker Moderaterna om dessa? När duger det för Cecilia Widegren?
Vad ska vi göra, och hur mycket ska vi skynda på en lagstiftning och utveckling på ett område som är oerhört komplext? Vi har modellen i Sverige att det är landsting, regioner och kommuner som är huvudmän och som har det stora ansvaret för att tillse att människor får en god och jämlik hälso- och sjukvård. Nu har jag inte hört på ett tag vad Moderaterna tycker om huvudmannaskapet. KD liksom Liberalerna är tydliga i frågan.
Ni ska försöka bilda allians med Centern, som har en helt annan åsikt kring detta och brukar hålla brandtal här från talarstolen om hur viktigt det är med den kommunala självständigheten. Vad tycker Moderaterna i den här frågan? Är det ändå inte i den modell som vi har valt som vi måste ställa krav på att det här ska fungera?
Anna-Lena Sörenson (S):
Vi motsätter oss naturligtvis inte förbättringar inom cancervården, självklart inte. Det rådslag som genomfördes 2017 var väldigt brett där många deltog från professionen, från olika organisationer, inte minst från patientorganisationer och andra berörda. Då framkom det med tydlighet att man inte vill ha någon ny cancerstrategi. Man tycker att den föreliggande strategin ska finnas kvar, men att den ska utvecklas, utvärderas och uppgraderas.
Det var vad som framkom under rådslaget. Det handlar naturligtvis om man vill se förbättringar med korta väntetider, väntetider som i dag inte är acceptabla alla gånger. Man vill också fortsätta att utveckla till exempel konceptet kring RCC, som har visat sig vara en stor framgång. Man vill fortsätta att arbeta med nivåstruktureringarna och ha fler diagnoser inom de standardiserade vårdförloppen.
Under de närmaste dagarna kommer vi att få se andra förslag från regeringen för att utveckla cancervården. Vi har, som sagt, inget emot en förbättrad cancervård, men vi har lyssnat på professionen och på andra som säger att strategin är bra och att den ska finnas kvar. Den ska vara vägledande, men den ska utvecklas och uppgraderas.
Anna-Lena Sörenson (S):
Det är här en ny taktik. Bara för att man inte tillstyrker en motion är man tydligen emot den. Det verkar vara det nya här i riksdagen. Det blir väldigt konstigt. Det skulle innebära att alla motioner som du, Emma, inte tillstyrkte under förra mandatperioden var jättedåliga. Det fungerar inte så här. Självklart har vi inte något emot att man tar reda på orsakerna till varför psykisk ohälsa ökar bland barn. Vi är självfallet inte motståndare till det.
Herr talman! Emma Henriksson borde veta hur det fungerar här i riksdagen. I annat fall borde hennes allianskamrater också vara emot en sådan kartläggning, för inte heller de har väl tillstyrkt motionen. Det hela blir väldigt konstigt.
För övrigt har Folkhälsomyndigheten kommit med en rapport i vilken man ganska tydligt pekar på förhållandena i skolan som orsak till att Sverige utmärker sig vad gäller utvecklingen av psykisk ohälsa bland barn och ungdomar. Låt oss börja med det! Jag tror att det vore bra att titta på det.
Alla barn går i skolan, och där finns det också möjlighet att se vad som gör att den psykiska ohälsan i Sverige ökar. Naturligtvis finns det många andra förklaringar, som ligger långt utanför vår horisont. I början av 2000-talet kom en utredning - jag tror att jag har nämnt den tidigare här i kammaren - som gjordes av Sven Bremberg inom ramen för Anders Miltons stora psykiatriutredning. I den finns en hel del förklaringar. Vi kan titta på det också. Vi har ingenting emot att man kartlägger detta.
Det handlar inte om att vi skulle vara motståndare till något sådant, och jag tror att Emma Henriksson också vet det.
Anna-Lena Sörenson (S):
Per Ramhorn använde inledningen av sitt anförande till att prata ned den svenska hälso- och sjukvården. Det är inte så att vi socialdemokrater på något sätt negligerar väntetiderna och bristande tillgänglighet. Det är väldigt viktiga frågor som vi arbetar hårt för att komma till rätta med.
Men Per Ramhorn säger ingenting om att svensk sjukvård i internationella jämförelser faktiskt får ganska höga resultat. Vi har hög medicinsk kvalitet. Vi har en god jämlikhet i jämförelse med andra länder. En fråga till Per Ramhorn måste vara: Instämmer du i att svensk hälso- och sjukvård i vissa avseenden också är väldigt bra?
Jag tror nämligen att man kan få stora problem om man använder för mycket energi åt att prata ned vissa verksamheter. Och är det så att vårdpersonalen i svensk hälso- och sjukvård gör ett dåligt jobb? Det vill jag att du ska svara på. Det andra jag vill ta upp handlar om tillgängligheten i vården, som vi alla som sagt tycker är något väldigt viktigt.
Jag skulle vilja veta vilka resurser ni i Sverigedemokraterna tänker sig att använda för att förbättra det här och om ni instämmer i Socialdemokraternas analys att det till väldigt stor del handlar om kompetensbrist i vården - brist på sjuksköterskor, undersköterskor, läkare och så vidare. Instämmer Sverigedemokraterna i vår analys, och är ni i så fall beredda att göra något åt detta?
Anna-Lena Sörenson (S):
Jag skulle vilja hävda att vår strategi för att komma till rätta med bristerna i sjukvården handlar om att satsa framför allt på de vårdanställda men att också tillföra resurser. När Per Ramhorn säger att man är villig att satsa på de anställda måste jag ändå ställa mig frågan varför Sverigedemokraterna gör allt för att försämra villkoren för de anställda.
De stöder inte de förslag som handlar om att man ska kunna begränsa möjligheterna att stapla visstidsanställningar på varandra, vilket är en styggelse i hälso- och sjukvården. Det finns personal som har arbetat år efter år utan att ha fått en rimlig anställning så att de kan leva som andra människor, ta ett banklån och till exempel få ett hyreskontrakt. Det har ni motsatt er. Ni har också motsatt er möjligheterna att begära kollektivavtal i upphandlingar.
Sedan handlar det om att tillföra resurser i vården, vilket Per Ramhorn tidigare sa måste till. Då kan man undra hur det går ihop med att föreslå skattesänkningar som skulle gynna de mest rika i samhälle och dessutom föreslå miljarder i neddragningar. De är nästan i 100-miljardersklassen för kommuner och landsting. Det går inte alls ihop med det Per Ramhorn sa tidigare.
För övrigt handlar det olyckliga som skedde med cancerpatienter i Stockholms län mer om ledning, styrning och organisation av vården. Det är en ledning i Stockholms läns landsting som Sverigedemokraterna är med och stöder.
Anna-Lena Sörenson (S):
Det är välgörande att höra Anders W Jonsson för en gångs skull säga att kömiljarden inte löser allt. Jag tror att det är första gången. Då kan vi vara överens om att det krävs andra insatser. Dessutom är det så att vårdpersonalen som ska lösa de här problemen, för det finns inga andra som kan göra det, inte vill ha den här typen av bonuslösningar.
Jag tror att Anders W Jonsson gör lika många besök i vården som jag gör eller kanske fler och att han då kan lyssna på personalen och vad de själva säger.
Jag gjorde ett besök på sjukhuset hemma i Linköping på en avdelning som arbetar med högspecialiserad vård, och de hade problem eftersom nedstängning av vårdplatser gjorde att de fick ta emot så många satellitpatienter att de inte kunde ta emot och behandla de patienter som stod på kö. Det råder alltså en kompetensbrist. Det saknas sjuksköterskor i vården.
Det här är vår analys. Vi vill satsa på personalen, och vi vill förbättra deras arbetsvillkor. Tycker Anders W Jonsson då att man inte ska lyssna på vad de själva säger? Det handlar om hur vi ska kunna utveckla arbetsförhållandena och organisera arbetet och hur vi ska kunna skapa mer tillit till det arbete som de faktiskt gör för att kunna utveckla det på det bästa sättet.
Håller Anders W Jonsson med om den delen av vår analys?
Anna-Lena Sörenson (S):
Vi ska komma ihåg att under den här perioden gör man också mer i vården. Fler patienter behandlas och fler patienter opereras. Det är ingen ursäkt för att många får vänta och att många får vänta längre än vårdgarantin. Det ska man naturligtvis göra någonting åt.
Man säger att man ska satsa på personalen - för det handlar ju om att skapa bra arbetsförhållanden för dem, att de ska bli fler och att de också ska få mer kompensation för vad de faktiskt åstadkommer i vården - men hur går det ihop med skattesänkningar i 30-miljardersklassen?
Anders W Jonsson talar också om vinsterna i välfärden och kallar våra förslag för ett korståg, vilket är att ta i, men att ta i är Anders W Jonsson bra på. Vi är inte emot privata alternativ. Vi vet att mycket bra görs i vården. Men tycker Anders W Jonsson att det är rimligt att det plockas ut 4,7 miljarder i vinst i vårdsektorn?
Det skedde under 2015, och den vinsten kan bara göras genom att man reducerar personal. Det är precis det som det handlar om. Går det ihop med att vi ska satsa på personalen för att få personalen att trivas, kunna utveckla sitt arbete och skapa tillit till varandra och sin profession? Jag skulle också vilja passa på att fråga Anders W Jonsson om fast läkarkontakt, för vi vill alla se en sådan.
Vi socialdemokrater vill gärna se det, men det handlar också om hur vi kan tillföra resurser till det. Håller Anders W Jonsson med om att det är bra att vi i den här reformen som vi måste göra långsiktigt börjar med dem med de största behoven, nämligen de gamla och kronikerna, så att de kan få fasta läkarkontakter?
Anna-Lena Sörenson (S):
Förutsättningar för en väl fungerande hälso- och sjukvård som är tillgänglig och håller hög kvalitet är att personalen finns till hands, att de är tillräckligt många och att de har hög kompetens och förutsättningar för att kunna göra ett gott jobb. Här vet vi att utmaningarna är stora på sina håll. Dessutom närmar sig sommaren - äntligen. Men vi vet att situationen i sjukvården ofta kan bli extra ansträngd då.
Min fråga till statsrådet är: Vad gör regeringen för att underlätta för bemanningen och kompetensförsörjningen inom hälso- och sjukvården?
Anna-Lena Sörenson (S):
Jag har en fråga till statsrådet Hallengren. Flera frågor här i dag har handlat om tillståndet i äldreomsorgen. Faktum är att regeringen har tagit en rad initiativ för att göra förbättringar i äldreomsorgen. Det senaste i raden är förslag om en demensstrategi. Vi här i riksdagen har också tagit beslut om en förenklad biståndsbedömning, och på bordet har vi snart ett lagförslag om biståndsbedömt trygghetsboende.
Till syvende och sist handlar dock kvalitet och förbättringar i äldreomsorgen om att ge personalen förutsättningar för att kunna ge de äldre en god vård och omsorg. Här dras man med en rad problem. Det handlar om anställningsförhållanden, arbetsmiljö och arbetsförhållanden över huvud taget. Det har gjorts en del investeringar i mer personal i äldreomsorgen, och på flera håll har antalet heltidsanställningar ökat. Men det är fortfarande svårt att rekrytera och behålla personal och att hålla uppe kompetensen.
Jag undrar vad regeringen tänker göra åt detta.
Johan Forssell (M):
Valuta för skattepengarna, sade Åsa Lindestam och tyckte att det var märkligt att jag hade sagt det. Och det kanske är så att vi skiljer oss åt på den punkten. Jag tycker att det är oerhört viktigt att skattebetalarna får valuta för sina pengar, på försvarsområdet liksom på alla andra områden. Det ska inte finnas några stora hål i försvarets ekonomi. Det ska vara kvalitet, och det ska vara ordning och reda också i försvaret.
Historiskt sett i Sverige har vi varit överens över blockgränserna i mycket av försvars- och säkerhetsfrågorna, så också om vikten av frivillighet. Socialdemokraternas partiordförande Håkan Juholt satt själv med i den senaste försvarsberedningen där man förordade att försvarets insatsorganisation ska bemannas just på frivillig grund.
Som jag nämnde tidigare säger Peter Hultqvist att det är en katastrof inom personalförsörjning, mot bakgrund av att det är 10 000 sökanden till 1 200 platser. Jag är inte säker på att jag delar den bedömningen. Det vore intressant att höra om Åsa Lindestam gör det. Jag har noterat att allt fler socialdemokrater nu talar sig varma för den allmänna värnplikten.
Det blir som att lyssna till ett eko av en svunnen tid. Jag hoppas verkligen att Socialdemokraterna kommer att finna en ansvarsfull linje i försvarsfrågorna därför att det här är ett område som på så många sätt är alldeles för viktigt för att lämnas åt kortsiktig utspelspolitik eller drömmar om det gamla invasionsförsvarets värnpliktsarméer anpassade för det gamla kalla kriget.
Försvaret genomgår just nu den största förändringen på många år. Jag är övertygad om att försvaret behöver arbetsro för att den här förnyelsen ska få fortsätta.
Johan Forssell (M):
Jag tycker återigen, försvarsministern, att Peter Rådberg är inne på många viktiga frågor i sitt svar. Peter Rådberg säger att han inte är säker på att Försvarsmakten skulle klara sig utan det civila samhället vid olika kriser och situationer som kan uppstå. Jag skulle kunna vända på det och säga att jag inte är säker på att det civila samhället skulle klara sig utan Försvarsmakten vid många kriser och allvarliga situationer som kan uppstå.
Här lämnar Försvarsmakten redan i dag ett mycket värdefullt bidrag. Det är också så att soldatutbildningen i dag inte ser riktigt likadan ut som tidigare. Den är breddad. Redan i dag, till och med om man tittar på den grundläggande militära utbildningen, finns det moment som dockar in i mycket av den diskussion som vi har kring just samhällets sårbarhet, demokrati och en breddad hotskala. Det är moment som sedan också fortsätter längre fram i utbildningen.
Jag tycker att det är viktigt att vi har med oss detta i diskussionen. Rågången mellan civilt och militärt finns inte alltid på plats i verkligheten. Jag tycker att det är bra utveckling. Jag tycker att vi ibland ställer saker och ting mot varandra på ett lite olyckligt sätt.
Bara detta att man ser att det finns andra typer av hot mot Sverige innebär inte att de mer traditionella hoten eller riskerna för all framtid per definition har försvunnit. Vi kan gå tillbaka till den senaste Försvarsberedningen, där också Miljöpartiet var med, och se att man där sade att militära angreppshot mot Sverige aldrig kan uteslutas på längre sikt. Det tycker jag är viktigt att ha med sig. Det är onödigt att försöka ställa saker mot varandra.
Jag tror personligen att vi måste utveckla nya kapaciteter för att möta den här typen av hot. Men samtidigt som vi säger det behöver vi också stärka vår försvarsförmåga, som ligger i försvarsreformen. Den har - om man ska tala klarspråk - varit alltför låg under alltför många år. Låt oss inte välja, utan låt oss försöka göra båda sakerna!
Johan Forssell (M):
Jag uppskattar naturligtvis de goda råden från Monica Green. Jag kunde inte heller undvika att notera att Monica Green ägnade ungefär halva tiden av sitt eget anförande till att tala till just Johan Forssell. Monica Green använde heller inte sin talartid till att svara på de frågor som jag ställde till Socialdemokraterna. Det är Socialdemokraternas budgetalternativ och ingen annans det handlar om. Men jag är inte så orolig.
Vi har säkert mer talartid och debattid här framöver under kvällen, så det löser sig säkert. Jag vill ge Monica Green rätt på en punkt. Vi ser i Försvarsmakten i dag att det sker väldigt mycket bra högkvalitativ verksamhet. Hela den verksamhet som finns i Karlsborg är ett exempel på det men också den som finns runt om i landet. Vi borde betydligt fler gånger uppmärksamma det i kammaren.
Vi är väldigt duktiga på att identifiera problem, utmaningar och brister, och allting sådant ska vi ta upp. Det hör hemma i det politiska samtalet. Men vi är för dåliga på att notera de viktiga insatser som sker varje dag runt om i landet av unga killar och tjejer, officerare och civilanställda. Vi ska snart här tala om rekryteringen till Försvarsmakten.
Ett viktigt moment om vi vill få fler att få upp ögonen för de framtidsjobb som finns i försvaret - det rekryteras överlag, och man ska fortsätta att rekrytera ännu mer de kommande åren - är att vi som politiker och beslutsfattare uppmärksammar det. Det ska vi inte bara göra när det då och då är debatt i riksdagens kammare utan varje dag ute i landet när vi träffar väljare och soldater, skriver artiklar etcetera. På den punkten vill jag ge Monica Green rätt.