Carl Bildt (M):
Låt mig börja med den sista punkten. Vi gjorde betydande insatser i samband med den process som startade i Montreux, fortsatte i Genève och därefter dess värre inte resulterade i någonting. Vi gjorde det just för att se till att det blev kvinnlig representation. Jag hade separata möten med kvinnliga representanter av olika slag. Det var behjärtansvärt. Dess värre rann det skedet av fredsprocessen ut i sanden, men insatser gjordes.
Den humanitära situationen är desperat, eller mer än desperat. Vi kan från svensk sida i alla fall säga att vi har gjort vad vi kunnat. Vore det möjligt för oss att göra mer skulle vi säkert göra det, men det är en situation där vi tyvärr helt enkelt är begränsade i möjligheterna. Det är en situation som till stora delar ligger utanför vår kontroll.
Vi var pådrivande när det gällde att ta initiativ till det som så småningom, alldeles för sent, blev resolution 2139. Vi har varit ett av de ledande länderna när det gällt finansiellt bidrag till flyktingar dels i Sverige, för all del en mindre del av det hela, dels i närområdet och sedan i form av den konkreta humanitära hjälpen inne i Syrien. Där är svårigheterna, som påpekas i mitt svar och av interpellanterna, mycket betydande.
De olika FN-organisationerna försöker komma fram, men det är klart att vårt stöd också ges genom andra. Låt mig nämna Internationella rödakorskommittén, som fortfarande har viss förmåga att operera över territoriet i dess helhet. Svårigheten är dels att regimen använder mat och hjälp som ett politiskt instrument, dels att splittringen mellan olika väpnade grupperingar inom oppositionen tilltar.
Jag talade med en hjälporganisation som målande beskrev alla de förhandlingar de måste ha med olika organisationer i Aleppoområdet för att ta sig fram några enstaka kilometer och kunna ge den hjälp som människorna så väl behöver. Vi måste därför fortsätta ansträngningarna. Freden kan bara komma genom en politisk lösning.
Det som inträffat sedan interpellationssvaret skrevs är att Lakhdar Brahimi dess värre har avgått. FN:s generalsekreterare Ban Ki Moon var i Stockholm i onsdags och hade överläggningar, inte minst med statsministern, om den situation som nu råder och de överväganden som han gör för att försöka få i gång, kanske efter några veckor och kanske på ett något nytt sätt, någon typ av politisk process.
Det finns ingen anledning att vara omedelbart optimistisk om man läser Lakhdar Brahimis avskedsord till säkerhetsrådet, men där finns vissa trådar och det är det internationella samfundets skyldighet att göra sitt yttersta för att se vart de kan leda. Så till situationen i de olika delarna, och då enkannerligen de kurdiska delarna i de östliga delarna av Syrien.
Det är viktigt att ha med den kurdiska delen i fredsprocessen. Vi har verkat för det, men det är försett med vissa svårigheter. Sedan skulle jag nog säga att den bild av PYD som tecknas av debattörerna är lite åt det romantiska hållet. Vi ska inte glömma att det är en organisation som både varit allierad med och till viss del varit en del av PKK. Det vi nu ser är delvis en funktion av en överenskommelse med Asadregimen.
Det är ingen tvekan om att PYD och Asad till stor del har varit i säng med varandra, om man kan använda det uttrycket, och de facto råder det vapenvila mellan dem. Om det är bra eller dåligt kan diskuteras, men då är vi tillbaka i den stora frågan, nämligen om vi ska göra fred med eller mot Asad. Svaret på den frågan kanske kan komma att påverka hur vi ser på utvecklingen i just den delen av landet.