KBLab/rixvox huggingface dataset:
Siv Holma (V):
Det som Lars Tysklind framför, nämligen att man ska se på transportslagen, är intressant. Vi anser att alla transportslag ska bära sina samhällsekonomiska kostnader även på lång sikt.
Lars Tysklind talade mycket om miljöaspekten och kritiserade oppositionen för att vi har ställt oss bakom en reservation där vi lyfter fram Malmö som en förebild. Jag tycker inte att förebilderna ska motverka varandra.
Det är väl bra att man kan lyfta fram dem och se hur långt de har kommit och hur erfarenheterna därifrån kan tas till vara på andra flygplatser. Det som jag tycker är så märkligt i Lars Tysklinds resonemang när han talar så varmt om miljön är Folkpartiets inställning till Bromma flygplats.
Jag har förstått att Folkpartiet har drivit denna fråga och gick till val 1991 med att man skulle avveckla Bromma flygplats. Men när det kom till kritan var borgarrådsplatserna viktigare än att ta miljöbelastningen och miljöproblemen på allvar.
Jag kan inte heller förstå hur man kan försvara att man när man gjorde förlängningen på 30 år tog bort alla miljöskyddande bestämmelser från det tidigare avtalet. Man tog bort alla dessa krav och lät lobbyisterna få sin vilja igenom, och man försämrade utifrån ett miljöperspektiv.
Sedan vet vi hur det är med Brommas trafiksäkra läge och så vidare.
Siv Holma (V):
Lars Tysklind talar väl om det regionala inflytandet. Men jag blir förvånad om man nu vill värna detta inflytande. Man gjorde en förlängning av avtalet på upp till 30 år.
För att förhindra att en annan majoritet i Stockholms stadshus skulle få genomslag i fråga om avtalet är det skrivet så att det bara kan sägas upp av Luftfartsverket, numera Swedavia.
Det regionala inflytande som ni talar om handlar väl ändå om att slå blå dunster i ögonen på folk i detta sammanhang. Om man ska ta miljöhänsyn måste man också kunna ta sådana beslut som innebär att man kanske får flygindustrin mot sig.
Men man måste som folkvald politiker i första hand värna människors intressen. Det tycker jag inte att allianspartierna gör i fråga efter fråga. Det är i första hand företagens intressen som man låter sig vägledas av.
Ibland kan jag från Folkpartiet höra en miljömedvetenhet. Men tyvärr noterar jag att det är det moderata icke-intresset för miljön som slår igenom även hos Folkpartiet.
Siv Holma (V):
Nyckelmeningen i kulturministerns svar är: "Regeringens uppfattning har varit och är alltjämt att digitaliseringen blir mest kostnadseffektiv och långsiktig om den drivs av marknaden." Lite pliktskyldigt tillägger kulturministern: "Samtidigt finns det mindre biografer som inte kommer att klara omställningskostnaderna helt av egen kraft."
Dessa meningar beskriver alliansregeringens passiva hållning i kulturpolitiken. Om kulturministern vill lägga någon form av trovärdighet i att ta ett ansvar för hela landets möjlighet att vara med i den digitala revolutionen borde anslaget 2012 flyttas fram till 2011. Herr talman!
Redan 2005, alltså för fem år sedan, gjorde kulturutskottet ett så kallat tillkännagivande "att regeringen - inom ramen för en sammanhållen filmpolitik och i syfte att tillgängliggöra filmen för fler människor - ska föreslå åtgärder för att stödja och underlätta utbyggnaden av e-bio i landet."
Till svar på det som jag läste nyss kan jag redan höra att kulturministern kommer att skylla på den socialdemokratiska regeringen som samarbetade med Vänsterpartiet och säga att de inte har gjort något.
Men låt mig redan nu säga att den dåvarande socialdemokratiska regeringen påbörjade det som kulturministern i sitt svar säger om att Filminstitutet redan nu har vissa möjligheter att ge stöd till digitalisering av biografer inom ramen för filmavtalets nuvarande stöd till teknisk utrustning.
Det som är viktigt att komma ihåg i detta sammanhang är att det som påbörjades för fem sex år sedan nedprioriterades av kulturministern när hon kom till makten. Det påbörjade reformarbetet fick stanna upp. Kulturministern bestämde sig för att avvakta SF-bios digitalisering. När den var färdig skulle turen komma till medborgarna ute i landsorten.
Det är som om man hör en känd, genuin stockholmsmoderats stämma, stockholmarna är smartare än lantisarna och därför ska stockholmarna alltid ha förtur i alliansregeringens Sverige. Herr talman!
Jag läser i kulturutskottets betänkande 2004/05:Kru4 att utskottet hade en offentlig utfrågning om filmens framtid hösten 2004. En av programpunkterna hade rubriken Vad innebär den tekniska utvecklingen för distributionen? Behövs biografer? Folkets Hus och Parker beskriver betydelsen av digitaliseringen på tio mindre orter.
De nämner att den nya tekniken gör det möjligt även för mindre orter att visa aktuella filmer. Jag kan personligen intyga att så är fallet. Jag har haft förmånen att i Kiruna kunna ta del av filmer samtidigt som de har haft premiär i Stockholm.
Vidare påpekar man att intäkter och besök har ökat med 25-30 procent, att distributionen förbilligats och förenklats, att den digitala bildkvaliteten är högre än den analoga och att de digitala biograferna, då benämnda e-bio, kan användas som mötesplatser även för annat alternativ.
Jag kan här igen intyga att jag har haft förmånen att få se och ta del av en operaföreställning, La Bohème, från Metropolitan. Folkets Hus och Parker påtalar också att den tekniska investeringen i biograferna är dyr och att det behövs stöd för detta. Det här är alltså sex år sedan, och vi kommer inte till skott förrän 2012. Det är beklagligt.
Siv Holma (V):
Kulturministern talar om att det kommersiella ska gå före. Jag drar mig till minnes att en socialdemokratisk agitator - han var väl minister också - som jag tror hette Möller. Han sade: Endast det bästa är gott nog för folket. Det är det jag menar med att man måste gå före.
Man måste ha en aktiv politik för att göra kulturen tillgänglig för alla. Man kan inte bara vänta på marknadskrafterna. Herr talman! Med vanlig teknik är det antalet framställda kopior som styr hur många biografer som kan premiärvisa en film.
Det är denna teknik kulturministern menar ska duga för de mindre biografer som ännu inte har digitaliserats när hon skriver att Filminstitutet har stöd till så kallad parallelldistribution av filmkopior på mindre orter. Problemet som kulturministern vägrar att se är dock att SF Bio har ett väldigt stort inflytande över vilka filmer som visas i Sverige.
När de inte längre behöver analoga kopior för att de har digitaliserat färdigt sina biografer kommer det att betyda att tillgången till de analoga kopiorna inte blir lika god. Herr talman!
Filminstitutet överlämnade också en rapport i december 2004 där man bland annat lyfte fram att övergången innebär en strukturomvandling som kan ge väsentligt lägre driftskostnader, större spridning och högre lönsamhet för alla led i filmbranschen från producent och distributörer till biografer.
Detta är viktigt med tanke på att man alltid talar om att filmpolitiken är underfinansierad. Man går i bräschen och gör vissa förändringar som innebär väldigt stora fördelar i ett längre perspektiv.
Siv Holma (V):
Jag tackar Isak From för att han ställt denna interpellation. Det är en viktig fråga som har diskuterats sedan 90-talet. Kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth sade 2006 att detta var en prioriterad fråga som skulle få sin lösning under mandatperioden. Men ännu har det inte kommit någon lösning.
I kulturutskottet gjorde vi 2008 en uppföljning av pensionsvillkoren inom scenkonstområdet. Vi hade en debatt om detta i samband med budgetbehandlingen den 1 december samma år. Även då fick vi löfte om att det skulle ske en skyndsam behandling.
Från Vänsterpartiets sida säger vi att det behövs pengar. I den rödgröna överenskommelsen finns det 1 miljard. Vi räknade 2008 med att det skulle behövas 38 miljoner för att klara pensionsvillkoren och för att kunna genomföra det man hade kommit överens om.
Jag kan konstatera att det har gått fem år sedan alliansregeringen första gången sade att man skulle lösa detta. Nu säger alliansregeringens representant, Stefan Attefall, att man skyndsamt ska lösa denna fråga. Jag skulle vilja veta vad det finns för tidsplan. När kommer lösningen till stånd?
Kommer det i nästa budgetproposition? Kommer det till våren 2011? Kommer det till hösten 2011 för en lösning under 2012? Det behövs pengar. Jag har aldrig förstått varför man inte har kunnat få till stånd lösningen. Det handlar inte om speciellt stora summor.
Ibland får jag känslan av att det handlar om kultursynen. Det här är ett sätt att visa att kultur inte är så viktigt och prioriterat. Kulturministern talar om kulturens betydelse, men hur är det med övriga statsråd i regeringen?
Finns det någon uppbackning för alliansregeringens kulturpolitik? Varför, Stefan Attefall, har du inte löst det?
Det är ingen stor fråga men en oerhört viktig fråga för de berörda parterna, både för dem som anställer utövarna, precis som föregående talare var inne på, och för de enskilda individerna. Upp till bevis! Gör något för kulturpolitiken!
Siv Holma (V):
Jag kan ha en viss förståelse för civil- och bostadsministern. Efter fyra månader kan det vara svårt att ha satt sig in i alla frågor. Men jag hoppas att den här interpellationsdebatten får Stefan Attefall att förstå hur viktigt det är att få en lösning.
Jag hade, ärligt talat, trott att Lena Adelsohn Liljeroth skulle ha löst pensionsfrågan under föregående mandatperiod. Det trodde jag faktiskt. Jag fick inte alls känslan av att hon inte menade detta. Jag förstår någonstans var bromsen finns - jag menar inte den i det nya pensionssystemet.
Jag får känslan av att det är Finansdepartementet och finansministern som har bromsat lösningen. Jag hoppas att Stefan Attefall kan få med sig finansministern när det gäller att lösa den här frågan, så att vi en gång för alla kan få den ur världen, för publikens skull, för institutionernas skull och för de berörda scenkonstnärernas skull.
Siv Holma (V):
Vi har just lyssnat på marknadsfundamentalismens talare. Han menar på fullaste allvar att ökad konkurrens, det vill säga fler operatörer på spåren, leder till förbättrad och utökad trafik. I dag är dock inte det stora problemet att vi har för få operatörer. Vi har i stället kapacitetsbrist, dels i form av för lite spår och dels i form av låga anslag till banunderhåll.
Fler operatörer kommer alltså inte att ge fler tågavgångar, eftersom det inte får plats fler tåg. Fru talman! Om man vill sätta resenären i centrum behövs en sammanhållen järnväg. Resenären blir knappast lyckligare av att veta att det är ett annat företag som har hand om delar av en enhet när det inte fungerar.
Individer vill kunna beställa en resa som en helhet, inte uppdelat på olika operatörer. Avreglering, bolagisering och konkurrensutsättning tvingar fram försämringar inom järnvägstrafiken, vilket inte gynnar vare sig miljön eller resenären.
Vi i Vänsterpartiet menar att avregleringar i grunden handlar om att minska demokratin. Om infrastrukturen och annat samhällsviktigt i stället styrs av samhället sker det under demokratisk kontroll och är därmed påverkbart. Den privata infrastrukturen minskar demokratin.
Avregleringar försvårar möjligheten att öka andelen kollektivresande, eftersom priser och utbud kan försämras. Detta är oroande. Vänsterpartiet anser att det är viktigt att fördubbla andelen resande med kollektivtrafik fram till 2020.
Avregleringar leder till att företag plockar russinen ur kakan och överlämnar allt icke-kommersiellt till samhället. Då blir det svårare att bedriva kollektivtrafikresande. Med ett sammanhållet system kan de lönsamma sträckorna i stället bidra till att finansiera de olönsamma.
Kollektivtrafiken är oftast inte företagsekonomisk lönsam när den är isolerad, även om den kan vara samhällsekonomiskt lönsam. Det finns också en mytbildning om att konkurrens leder till lägre priser. I SOU 2005:4 visas exempel på det motsatta, det vill säga där det har blivit dyrare efter att man liberaliserat och ökat konkurrensen på en marknad.
Det här gäller för post, el, flyg och taxi. Varför är det så? Jo, privata företag har inget intresse av att i allmänhet vara snälla, utan de är vinstdrivande företag som har till uppgift att skaffa vinst till ägaren. För dem är det inte konstigare att tjäna pengar på kollektivtrafik än att sälja korv eller blommor.
Ett privat företag kommer att sätta priset så att intäkterna blir så optimalt höga som möjligt. Det har visat sig att en avreglering blir väldigt dyr för staten. Rikstrafiken har kommit fram till att regeringens avreglering ökar Rikstrafikens framtida åtaganden. Kostnaderna kommer att öka med ca 100 miljoner kronor.
Det var väl inte tanken?
Siv Holma (V):
Jag läste nyligen en artikel om just avregleringarna i Storbritannien. Jag noterade att Margaret Thatcher inte var pigg på att avreglera järnvägen, för det var viktigt att den var sammanhållen och robust. Nu var det hennes efterträdare som genomförde avregleringen.
Jag kan anta att den labourman som Jan-Evert Rådhström talade om jämför avregleringen i Sverige med det som förstördes i Storbritannien. Allting är ju relativt. Marknadsfundamentalism är tragiskt.
Det är när en fri marknad och konkurrensutsättning blir ett överordnat mål och man glömmer bort resenärens behov. Tyvärr verkar regeringen vara helt ideologiskt förblindad av företags rätt att etablera sig på marknaden.
Vänsterpartiet talar hellre om individens frihet att få ett sammanhållet system med god överblickbarhet. Det kallar Catharina Elmsäter-Svärd för monopolism. Här är skillnaden. Sätter man företagen i centrum, eller sätter man resenären i centrum? Det ska vara lätt och smidigt att byta mellan linjer och få information från en och samma källa.
Järnväg är en klimatsmart samhällelig nyttighet som kräver stabilitet och pålitlighet. Detta har regeringen glömt bort.
Siv Holma (V):
Jag får tacka för svaret. Men som statsrådet säkert förstår är jag inte nöjd med det. Det verkar som att infrastrukturministern själv är rätt så nöjd med regeringens trafiksäkerhetsarbete.
Det verkar också som att ministern mer eller mindre rycker på axlarna när hon tar del av att barn till arbetare löper 20-30 procents högre risk att skadas som fotgängare och cyklister jämfört med barn till tjänstemän på mellannivå och högre nivå. Marie Hasselberg är sociolog vid institutionen för folkhälsovetenskap vid Karolinska Institutet.
Hon har publicerat en avhandling där hon visar på att klassbakgrund har betydelse för barns och ungas trafiksäkerhet. En persons klassbakgrund påverkar tydligt risken att skadas i trafiken såväl under uppväxten som under perioden som yngre vuxen. Skador är den främsta orsaken till för tidig död, allvarlig sjukdom och permanent handikapp bland barn och unga.
Detta är uppseendeväckande förhållanden, och här borde infrastrukturministern ha kunnat tillsätta en utredare för att följa upp de redovisade förhållandena. Har exempelvis betydelsen av klassbakgrunden för barns och ungas risk att skadas i trafiken ökat eller minskat under de senaste fem åren?
I svaret säger infrastrukturministern att trafiksäkerhetsutvecklingen för barn har varit mycket positiv under de senaste decennierna. Ja, och det kan vi alla vara tacksamma för. De uppräknade åtgärderna för att förbättra trafiksäkerheten är alla behjärtansvärda.
Samtidigt förstår jag inte logiken i att å ena sidan hävda att "de mest utsatta gruppernas behov av trafiksäkerhet bör vara normgivande vid utformning av vägtransportsystemet", å andra sidan inte vilja följa upp och utvärdera vilka effekter de gjorda insatserna har fått.
Har klassbakgrundens betydelse minskat eller ökat barns och ungas risk att skadas i trafiken? Fru talman! Infrastrukturministern har tillsatt en utredare som ska se över regler som påverkar förutsättningarna för cykling i syfte att öka och säkra cyklingen. Varför kan inte ministern ge ett uppdrag till en utredare med syfte att följa upp hur klassbakgrunden påverkar barns och ungas risk att skadas i trafiken?
Det skulle vara en utredning som fortsätter på Marie Hasselbergs avhandling. Jag har en stilla undran: När man inte tydligare lyfter upp klassbakgrundens betydelse - handlar det om att osynliggöra eller till och med förneka barnfattigdomens existens och att den också har konsekvenser på trafiksäkerhetsområdet?
Jag delar infrastrukturministerns uppfattning om att nollvisionen ska gälla alla. Men kan ministern vara helt säker på att de redovisade åtgärderna minskar skadefrekvensen lika mycket för alla, även för de fattiga i samhället?
Siv Holma (V):
Den sociolog som jag nämnde i mitt förra anförande, Hasselberg, menar också att skillnaderna ökar när unga börjar använda moped, motorcykel och bil. Då har barn från arbetarhem ända upp till 70 procent högre risk att skadas.
Hasselberg menar också att när det gäller unga bilförare är klasskillnaderna större ju allvarligare skador det handlar om. Jag delar Hasselbergs uppfattning att jämlikhet är en viktig ansats i trafiksäkerhetsarbetet. Det gynnar alla barns och alla ungas trafiksäkerhet i framtiden. Jag frågar: Delar infrastrukturministern den uppfattningen?
Jag läste på Trafikverkets hemsida om FN:s konvention om barnets rättigheter. Alliansregeringen säger i sin strategi för att stärka barnets rättigheter i proposition 2009/10:232 följande: "Aktuell kunskap om barns levnadsvillkor ska ligga till grund för beslut och prioriteringar som rör barn."
Konsekvensen av den meningen måste bli att i trafiksäkerhetsfrågorna måste också barnens levnadsvillkor ligga till grund för beslut och prioriteringar. Då behövs det en uppföljning och utvärdering av klassbakgrundens betydelse för barns och ungas risk att skadas i trafiken. Fru talman!
Jag noterar att regeringen under senare tid vidtagit en rad åtgärder i syfte att förbättra säkerheten för oskyddade trafikanter. Men i detta sammanhang saknar jag ett klassperspektiv. Hur påverkar de vidtagna åtgärderna fattiga barns och fattiga unga människors trafiksäkerhet? Låt mig ge ett exempel. Att ta körkort har i dag blivit en klassfråga.
Unga med sämre ekonomiska förutsättningar har inte råd med exempelvis mopedkörkort eller förarbevis för moped. Vad får det för konsekvenser? Blir konsekvensen den att arbetarbarn blir utan viktiga trafiksäkerhetspolitiska utbildningsinsatser?
Höga kostnader för att ta körkort ökar risken att unga med arbetarbakgrund i ökad utsträckning skadas i trafiken. Fru talman! I en studie som Beth A Mueller gjort visas att barn som bor i flerfamiljshus löper fem och en halv gånger större risk att råka ut för en fotgängarolycka jämfört med dem som bor i villa.
Vore det inte viktigt att i trafiksäkerhetssammanhang rikta åtgärder mot de mer olycksdrabbade miljöerna? Borde det inte vara av stort intresse att se över trafiksäkerheten i tätbefolkade bostadsområden med små lekutrymmen och där familjer har mindre tillgång till bil, i områden där föräldrarna inte har råd att skaffa rätt skyddsutrustning, exempelvis cykelhjälm?
Det är faktorer som gör barnen mer utsatta i högtrafikerade miljöer. Deras skolväg är särskilt viktig att uppmärksamma. Infrastrukturministern tog upp en del saker, men jag skulle gärna vilja fråga ministern: Vad är ministern beredd att göra för att förbättra trafiksäkerheten när det gäller barns och ungas skolväg?
Siv Holma (V):
Jag uppskattar det initiativ som infrastrukturministern tog när hon sade att hon skulle kontakta Trafikverket för att undersöka de siffror som Marie Hasselberg presenterat i sin avhandling.
Det borde även finnas ett uppdrag där man har jämlikhet som en viktig ansats i dessa frågor.
Dessutom ska man hela tiden vara beredd att utvärdera och följa upp att nollvisionen gäller alla barn, även barn i utsatta socioekonomiska sammanhang.
Låt mig säga att min interpellation ställde jag till infrastrukturministern, och i debatten här har nämnts mycket om vad andra kan göra.
Det är klart att jag hade kunnat skriva en sådan interpellation, men jag tycker att det faktiskt är viktigt att resonera och ta ansvar på den nivå där vi befinner oss, alltså ett nationellt ansvar. Jag vill informera infrastrukturministern om att körkortet är en klassfråga.
Jag såg en siffra på att det kunde kosta upp till 5 000 kronor. Då förstår vi att om man har ekonomiska problem är det inget man så lätt kan betala. Jag menar att det är viktigt att dessa barn inte blir utan den utbildningen.
Den är viktig för att få ned siffrorna och minska skillnaderna. Klassbakgrund ska inte ha betydelse, inte år 2011.
Siv Holma (V):
Jag delar många av de åsikter Katarina Köhler och Isak From har fört fram. Jag vill återgå till det som Rikstrafiken föreslår: att halvera nattågstrafiken till Norrland. Det innebär faktiskt att man går emot de transportpolitiska målen. I stället för att ta bort bristerna går man i motsatt riktning och försämrar förutsättningarna för tillgängliga kommunikationer.
Kiruna befinner sig i ett expansivt skede, både inom besöksnäringen och genom stadsflytt, föranledd av LKAB:s utökning av gruvbrytningen. LKAB skapar miljardvinster till statskassan, pengar som ska investeras inte bara i storstadsområdena utan också där landets vinster genereras.
Jag tycker att infrastrukturministern borde inse att Rikstrafikens utredning är en skrivbordsprodukt där man lägger fokus på att inte ingripa på den så kallade öppna, avreglerade kollektivtrafikmarknaden. Infrastrukturministen talar om att Botniabanan är öppnad och att hon ser framför sig att ökad kommersiell trafik kan lösa de uppkomna bristerna.
Men jag ser att besöksnäringens potentiella framtidsutveckling är i fara. Den ska tydligen avvakta en kommersiell utveckling som tar hand om de nattåg som man nu drar in. Det betyder faktiskt passivitet och handlingsförlamning när det behövs det motsatta: politiskt mod och handlingskraft. Medan gräset gror dör kon.
Besöksnäringen offras på det här sättet. Fru talman! Rikstrafiken betalar i genomsnitt ca 76 miljoner per år i nuvarande avtal för de nattåg som är i trafik. Den totala kostnaden bedöms till 300-400 miljoner per år. Resenärerna står för merparten. Endast omkring 20-25 procent står staten för.
Rikstrafikens förändring i nattågstrafiken innebär att den minskas till ett minimum och mer än halveras i volym - detta till minskade kostnader på ca 40 miljoner kronor. Men vad får det för konsekvenser för besöksnäringen?
Genom att tillgängligheten i kommunikationerna försämras drabbas besöksnäringen hårt eftersom ungefär hälften av de 170 000 årliga kommersiella gästerna kommer med tåg. Anser inte infrastrukturministern att tillgänglighetsmodellen och olika tillgänglighetsbegrepp borde ta hänsyn till exempelvis konsekvenserna för besöksnäringen?
Det borde vara något som ligger en minister vars parti hyllar arbetslinjen varmt om hjärtat, eller hur?
Siv Holma (V):
Jag tror och hoppas att den här interpellationsdebatten har varit klargörande när det gäller de farhågor som finns. En viktig poäng är att ha kriterier för besöksnäringen. Det är viktigt att man, när man ska fatta avgörande beslut, har en väl fungerande dialog med näringslivet.
Jag är väl medveten om att man kanske inte kan ha kriterier som sätts in i några modeller och sådant, utan man måste undersöka vilka konsekvenser det ger.
Att halvera nattågstrafiken innebär så stora förluster för besöksnäringen att jag skulle vilja beteckna det som att snålheten bedrar visheten. Det är oerhört viktigt att ta fasta på detta.
Vi vill alla, förhoppningsvis, ha en positiv utveckling i norra Sverige med fler arbetstillfällen som ger skatteinkomster så att vi kan ha en väl fungerande välfärd. Det känner ni ju till. Det behövs alltså en bredare dialog med det berörda näringslivet.
Dessutom får man inte glömma bort att vi har enorma avstånd och att flygplatserna inte är utbyggda i de norra delarna av Sverige. Därför är järnvägstrafiken oerhört viktig. Den är viktig även av miljöskäl och kommer i framtiden att bli än viktigare.
Att Rikstrafiken fått minskade resurser känns oroande inför framtiden, och jag hoppas därför att det är en trend som kommer att vända.