Ulf Holm (MP):
Jag vill börja med att tacka Ann-Marie Pålsson för att hon har ställt denna interpellation som jag ser som väldigt viktig, det vill säga om demokrati och hur demokrati ska skötas, inte bara på nationell nivå utan nu också på europeisk nivå. Jag kan hålla med om mycket av det som Ann-Marie Pålsson förde fram om att det inte är optimalt som det ser ut i dag.
Och det kommer inte att bli mer optimalt med Lissabonfördraget, därför att det ändrar inte på grundprincipen. Man brukar säga att EU lider av ett demokratiskt underskott, och det kommer att öka med Lissabonfördraget, som jag ser det. Det som man ofta hör från enskilda väljare i EU-debatten är: De gör som de vill, och jag kan inte påverka.
På ett sätt är det sant, därför att om jag är missnöjd med ett EU-beslut, vem ska jag då utkräva ansvar av? Är det av Cecilia Malmström, som sitter i regeringen, i riksdagsvalet 2010? Det är inte säkert. Cecilia Malmström kan ha varit väldigt duktig och röstat rätt i ministerrådet men blivit överkörd av de andra ministrarna. Ska jag då vända sig till EU-parlamentarikerna?
Vi har 18 stycken i dag, och samtliga svenskar har röstat på samma linje för eller emot ett lagförslag men har blivit överkörda av den stora majoriteten i EU-parlamentet. Eller är det av riksdagsledamoten Holm, som har suttit i EU-nämnden och vid regeringens samråd antingen bifallit eller anmält avvikande mening, som ansvar ska utkrävas?
Det är alltså väldigt svårt att veta var och hur man ska utkräva ansvar för den förda EU-politiken. Detta sammelsurium ökar inte förståelsen eller den demokratiska legitimiteten av EU-beslut. Det är det man måste fundera på. Därför blir jag ganska häpen när statsrådet i sitt svar anför: "Genom att det nationella vetot begränsas i rådet skapas förutsättningar för effektivt agerande i en union med 27 länder."
Då har man en väldigt snäv ministersyn på demokrati: Nu får jag vara med och besluta, och vi kan eventuellt köra över Spaniens minister i den här frågan därför att han inte tycker som vi. Det innebär samtidigt att makt flyttas från de nationella parlamenten till EU överstatligt, det vill säga att Sverige också kan bli överkört i flera frågor. Då blir det svårt att utkräva ansvar.
Överstatlighet kan på vissa punkter vara jättebra, men det kan också vara en väldigt stor nackdel. Vad skulle vi ha gjort nu om det inte hade varit överstatlighet i frågan om äktenskapsval - den fråga som Beatrice Ask tog upp i EU-nämnden senast häromdagen? Där står Sverige i stort sett ensamt mot alla andra länder om var och hur äktenskap ska ske mellan parter från olika länder.
Sverige stoppar nu förslaget, därför att vi har veto och har möjligheten att påverka andra länder att se över lagstiftningen så att alla länder kan bli överens. Det är någonting fint när alla länder kan bli överens, när ministrar i alla de 27 länderna kan försvara beslutet och stå upp för det, och det är bra för alla medborgare.
Därför är inte mellanstatlighet någonting som man ska se ned på utan faktiskt en väldig styrka. Ett mellanstatligt beslut var det också när EU satte upp målen för att minska klimatutsläppen. Det var ett mellanstatligt beslut som alla länder nu måste försvara i sina hemländer. Det är en styrka. Det hade varit mycket värre om det hade varit ett överstatligt beslut och några länder hade blivit överkörda, därför att då skulle de inte ha stått upp för besluten.
Lissabonfördraget innebär att det nu blir sämre demokratisk insyn i EU, därför att så många nya politikområden flyttas över till överstatlighet i stället för mellanstatlighet.