KBLab/rixvox huggingface dataset:
Finn Bengtsson (M):
Jag tackar socialministern för ett uttömmande svar, med tanke på att han besvarar den här interpellationen och utförligt besvarade den tidigare interpellationen av Ylva Johansson på samma tema. Min första fråga blev väl tillgodosedd i svaret med bedömningen från ministern om hur de iscensatta myndighets- och intressegruppsengagemangen för riktlinjer och utveckling är alldeles tillfyllest.
Jag delar socialministerns bedömning till fullo. Den andra delen av min interpellation är möjligtvis lite ny i förhållande till den frågeställning som togs upp av Ylva Johansson. Den handlade om att jag känner oro för att det någonstans i diskussionen om vård i livets slutskede glider över i en fråga om eutanasi. - Det har också socialministern sagt i den offentliga debatten.
- Det är en fråga som vi politiskt inte är mogna att ta upp. Vi har folkets stöd i att det inte är en fråga som är aktuell för politiken att omvärdera, och vi har en fungerande struktur inom vården. Anledningen till att frågan blev intressant för mig är att vi har begränsade resurser inom vården, vi ser hur landstingen blir pressade av sin ekonomi och vi går in i en global recession.
Då är man rädd för att den här typen av resonemang kan glida över i prioriteringar där ett kostnadstryck på vården kan göra att en enskild vårdyrkesansvarig måste väga in detta i hur man förhåller sig till behandlingen i livets slutskede.
Det får inte finnas en tillstymmelse till att medborgarna känner otrygghet inför att sådana överväganden kan komma att spela en roll i beslutet.
Sammanfattningsvis vill jag säga att jag är mycket nöjd med ministerns svar. Jag får kanske be om ursäkt för att jag i min entusiastiska naivitet skulle vilja föra upp så många sjukvårdsfrågor på det kommande EU-mötet. Men jag vet också att ministern och regeringen noga har planerat att ta upp många viktiga frågor inom hälso- och sjukvården och att det inte finns utrymme för allt. Det är mycket som ska avhandlas i dessa internationella sammanhang.
Vi har dessutom glädjande nog fått det stora läkemedelspaketet att hantera bland annat under vårt ordförandeskap.
En avslutande fråga till ministern är om han på något annat sätt kan tänka sig, utan att jag pekar finger om var, när och hur, att det är lämpligt att vi håller denna dialog aktuell inom landet men också att vi i olika sammanhang där olika konventioner vidareutvecklas som berör mänskliga rättigheter har den här frågan med oss i bakhuvudet.
Det skulle vara klädsamt om en svensk borgerlig alliansregering visar att man har en ledartröja när det gäller att inte glömma bort den viktiga kopplingen till diskussionen om vård i livets slutskede.
Finn Bengtsson (M):
Jag ska hålla ett kortare avslutningsanförande för att inte trötta ministern under hans långa arbetsdag. Jag är väldigt glad över socialministerns svar på den här punkten och det förtydligande som nyss gjordes. Men jag är inte ett dugg förvånad eftersom vi ska komma ihåg att det kristdemokratiska partiet är det parti som historiskt sett har fört fram denna viktiga fråga för svenska folket.
I alliansregeringen har det blivit en korsbefruktning från det traditionella kristdemokratiska initiativet att se på etiska frågor i samband med livsslut och annat till att också få de andra partierna engagerade. Jag tillstyrker varmt den typen av inställning som socialministern talar om. Detta säger jag inte för att vara insmickrande utan för att jag tror att det är väldigt viktigt att vi håller denna etiska debatt levande.
Jag tänker tillbaka på en av mina lärare, Jerzy Einhorn, som tidigare representerade Kristdemokraterna i denna församling, och påminner denna kammare om det gigantiska arbete som man lyckades med när man tog fram en etisk plattform som var mycket vidare än att bara handla om diskussionen om livets slutskede. Men denna plattform kan kanske behöva förnyas. Inte minst när en sådan här debatt kommer upp vill jag att man inte ska glömma denna koppling till frågan.
Jag är därför väldigt glad att socialministern går mig till mötes i fråga om den tanken. Om socialministern håller de internationella kontakterna högt lovar jag att återkomma i frågan om hur vi nationellt ska hålla diskussionen om den etiska plattformen levande.
Finn Bengtsson (M):
Jag tycker igen att förtydligandet från ministern var välkommet. Man måste med förnuft använda alla instrument i statsapparaten på rätt sätt för att nå den politiska diskussionen. Det kan inte vara så att parlamentariska utredningar alltid är den bästa lösningen. Jag gav ett exempel på där Vänsterpartiet självt motverkade det syftet så sent som i debatten i går.
Det är välkommet om Vänsterpartiet har en uttalad insikt om betydelsen av öppenhet och demokrati. Det står tydligt i Vänsterpartiets program att man är för öppenhet och demokrati. Samtidigt hyllar man socialismen och har inte gjort upp med socialismens arv. Socialismen i den tappning som Vänsterpartiet företräder är tyvärr ifrågasatt när det gäller öppenhet och demokrati.
De samhällen som har byggts upp på den strukturen har över huvud taget inte velat lyssna på medborgarna, ännu mindre haft parlamentariska utredningar.
Jag tror att den historik vi har i närtid och som Vänsterpartiets ideologi mycket baserar sig på har behövt reformeras och delvis har gjort så, men jag tycker inte att ord och handling fullständigt kan utesluta att Vänsterpartiet inte vill ha en sådan öppenhet som belyses i debatten i dag av en representant från partiet om man själv kommer i regeringsställning. Den frågan har vi historiskt sett inte haft någon bra lösning på.
Därför har man inte ett facit som gör att man kan ställa sig till garant för öppenheten. Däremot vill jag påstå, herr talman, att alliansregeringens samtliga partier är i grunden synnerligen historiskt demokratiskt förankrade och använder dessutom här på ett rationellt sätt skattebetalarnas pengar till att få upp den politiska diskussionen där den hör hemma på olika områden. Det är också att ta ansvar för skattebetalarnas pengar.
Att bara hävda ett mantra att man för arbetslinjen ser till att folk får rimligt mycket pengar kvar i plånboken är ett dåligt argument.
Finn Bengtsson (M):
Man får först tacka för socialministerns svar. Det är rätt så utförligt vad gäller alla de åtgärder som alliansregeringen vidtar för att mota ett problem som interpellanten beskriver en bakgrund till. Det är en bakgrund som jag över huvud taget inte kan förstå. Två år anses nu vara en ocean av tid jämfört med alla de tolv sammanhängande år som Socialdemokraterna tidigare har styrt.
Under dessa år har man ackumulerat problem som har gjort att Sverige har blivit världsmästare i att vara sämst på att leverera sjukvård till sina medborgare. Detta bygger i grunden på en socialdemokratisk idépolitik som väl i sin tur närmast bygger på ett socialistiskt filosoferande om att man ska ha ett maximalt offentligt utförande och möjligtvis så få alternativ som möjligt.
När nu alliansregeringen tar grepp för att bryta upp detta måste lagprocessen rimligen ta sin tid. Sedan kommer effekterna. Trots detta har, som socialministern också har belyst, många idéer från vårt valmanifest överförts till praktiska handlingar. Herr talman!
Det som är extra störande i den här interpellationen är att läsa den sista meningen: Det är viktigare för regeringen att sänka skatter än att investera i vården. I ett radioprogram i går hörde jag en framträdande socialdemokratisk politiker i Umeå säga att det finns en väldigt dålig koppling mellan investeringar av skattemedel och resultat i välfärden.
Det handlar mycket mer om att titta på kvalitetsarbete än att bara investera pengar rakt av. Är det då skattehöjningar som ska lösa problemet? Vi kan se vad som har lett fram till de här ofantliga vårdköerna som vi lider av och dignar under och som vi borde skämmas för inför patienter och inte minst när vi tittar utanför landet. Socialdemokraterna satte fler i utanförskap än vad som var rimligt under en högkonjunktur.
En explosion av förtidspensionärer uppstod, och det leder naturligtvis till ökade utgifter från samhällets sida, vilket i sin tur leder till ökade skatter. Detta är klassisk socialdemokratisk politik. Men när man förtidspensionerar folk visar man att man också är hänsynslös inför förtidspensionärernas risk att drabbas av ökad sjuklighet. Detta ställer alltså ökade krav på sjukvården. Här ökar man utgifterna ytterligare, vilket leder till ytterligare skattehöjningar.
På de allt färre som arbetar och är friska läggs en större börda. Sedan undrar interpellanten om lösningen inte är att återgå till att höja skatterna och sedan investera i samma dödfödda filosofi som har lett fram till denna stora massa av människor som väntar på att få vård.
Jag undrar om inte socialministerns, alliansregeringens och majoritetens i denna kammare förslag att bland annat införa en skärpt nationell vårdgaranti och samtidigt arbeta med ett valfrihetssystem för patienterna, som också kräver ett ökat utbud av utförare, på ett mycket mer konkret och långsiktigt sätt äntligen kommer att börja beta av dessa köer.
Det är inte trovärdigt när man hör från denna talarstol att alliansmajoriteten belastas för detta och att man under en så kort tid som två år ska rätta till flera år, för att inte säga decennier, av socialdemokratiskt vanstyre när det gäller hälso- och sjukvården.
Finn Bengtsson (M):
Jag sade i mitt förra inlägg att jag skulle återkomma till Ylva Johanssons specifika fråga om KOL och KOL-patienternas lidande och ställa en fråga i ett lite större perspektiv: Vad ska politikerna ägna sig åt, och hur mycket ska professionen ta hand om? Ylva Johansson har en partikamrat som vurmar för en annan lidande befolkningsgrupp, nämligen de kvinnor som har livmoderslemhinnan utanför livmodern. Också det är ett stort problem.
Men sett i någon form av rimlighetsperspektiv och givet att vi har fått en förklaring från socialministern om hur många politiska åtgärder man vidtar och följer upp att myndigheterna har på området får vi ändå ställa oss en fråga här. När man går in och politiskt prioriterar och väljer ett område att definiera som särskilt ömmande är det för mig självklart att i främsta rummet ska de individer och grupper av sjuka finnas som har svårt att själva föra sin talan och som lider brist på lobbyorganisationer.
Som Ylva Johansson nämner finns det sjukdomar där det finns en skuldbeläggning hos individerna, som gör det svårt att föra fram det här. Barnperspektivet generellt är någonting som man måste ta hand om, inte minst när det gäller barn- och ungdomspsykiatri, som regeringen har fokuserat på, och psykiatri generellt, liksom när det gäller yngre med demens och svårt multisjuka äldre som har svårt att föra sin talan.
I de fall man måste välja och rikta sina politiska insatser tycker jag att det finns en hierarki av intressen från politikernas sida. När Ylva Johansson nämner att hälften av KOL-patienterna inte blir diagnostiserade kan jag säga att inom psykiatrin är siffrorna för dem som får diagnos tyvärr mycket sämre. Det är därför som den vanligaste dödsorsaken för människor mellan 18 och 44 år är självmord.
När det gäller organisationer har glädjande nog de som har KOL Svensk Lungmedicinsk Förening, Hjärt-Lungfonden och Hjärt- och lungsjukas riksförbund bakom ryggen. Det är ett starkt stöd. Den typen av ideell verksamhet ska politikerna stödja men kanske inte själva välja ut vilka grupper man ska tala väl för i kammaren.
Finn Bengtsson (M):
Det är lite tråkigt att vi ska värderas efter så olika måttstockar, Kent Persson. När vi nu påstår och förtydligar att vi ska göra en utvärdering efter tre år efter införandet av reformen efter 40 år av monopol säger du att det är en självklarhet att så ska ske. Min fråga var egentligen: Hur självkritiska har ni varit under de 40 år som monopolet har varit? Har ni någonsin funderat över något annat system?
Det handlar om ideologi att monopol alltid är bättre i Kent Perssons och Vänsterpartiets värld. Det är det som är det beklagliga. När det gäller oligopol är det intressant att läsa vad näringsutskottet skriver i sin kommentar och vad som sades under debatten om omregleringen av apoteksmonopolet. Man säger att i mångt och mycket är en oligopolsituation ofta tecknet på en mogen marknad så länge det finns ytterligare möjligheter till alternativ.
Man jämförde bland annat med livsmedelsmarknaden som är mycket mer jämförbar än vad elmarknaden är i det här sammanhanget. Vi har ett antal stora kedjor, men vi har också små lokala butiker. Det är den visionen som vi vill se och uppnå, precis som andra länder har lyckats med.
Men det är klart - om man låser in sig och fjärmar sig från resten av omvärlden och kramar ett monopol så starkt för att bekräfta den sista bastionen av socialismen hamnar man i en situation där det faktiskt är enklare att expropriera och skapa monopol än att dela ut ägandet och sprida gracerna av näringsverksamhet till entreprenörer. Det är förknippat med stor omsorg att göra en sådan här omreglering, och det har regeringen visat.
De farhågor som Kent Persson målar upp är egentligen av en karaktär som gör att man undrar över en sak. Om vi, Gud förbjude, skulle byta majoritet i den här kammaren och Kent Persson skulle få ett inflytande över regeringsmakten - vill han då återmonopolisera apoteken? Eller kan jag ta honom på orden och förstå det så att man har accepterat en gång för alla att vi inte längre ska ha ett monopol på apoteksområdet? Det är min fråga till Kent Persson.
Finn Bengtsson (M):
Det här är en i vissa stycken bedräglig interpellation av den anledningen att man använder sig ett retoriskt knep som har många namn. Ett av namnen är falsk auktoritetsförstärkning. Det innebär i det här fallet att man först hänvisar till Socialstyrelsens mycket riktiga iakttagelse att det finns orättvisor i vården som ska bekämpas och som också alliansregeringen har många goda förslag för att åtgärda. Vi påstår dock att många av dem är upplupna av en misskött sjukvård under tidigare regeringars försorg.
Sedan knyter man ihop detta med att införandet av vårdval i Stockholms län starkt har bidragit till denna negativa utveckling. Jag frågade: Var visas detta orsakssamband? Jag kan inte föreställa mig att det är Socialstyrelsen som har påstått att det är så, utan här gör man alltså en överkoppling till den egna filosofin som vi menar inte är riktig. Därmed blir hela interpellationen ganska bisarr.
Vi måste kämpa för att lösa ett problem, och det gör vi helst tillsammans men att peka ut en politik som har varit i kraft i två år som orsak till alltings elände finns det inget som helst stöd för. Går man över till den andra viktiga frågan som socialministern lyfter upp, nämligen vårt gemensamma intresse av ett vårdvalssystem som gagnar patientens fria val, har vi i dag preliminärbehandlat just denna proposition i socialutskottet.
Till min förvåning finns det reservationer från vänsterblocket, och jag undrar i stillhet när jag läser reservationerna. Vänsterpartiet vill inte ha någon som helst valfrihet, utan man trycker hårt på den socialistiska knappen och säger att här bestämmer politikerna bättre vad folket vill ha. Miljöpartiet har i grunden ett stort intresse för en ökad mångfald vad gäller utförare i de flesta system - jag hoppas även inom hälso- och sjukvården.
Var Socialdemokraterna kommer att landa i detta är för mig helt oklart, mer än att uppfattningen att man lutar sig åt vänster och motsätter sig vårdvalssystem kan vara förgörande för en bredare samsyn på en förändring som är så nödvändig för att patienterna ska få en bättre tillgänglighet.
Finn Bengtsson (M):
Jag arbetar med Lennart Axelsson i socialutskottet och upplever Lennart Axelsson som en hederlig man. Men jag tycker att det nog här finns anledning att ha lite intellektuell hederlighet också. Vi kan börja med tummetottshistorien, Lennart Axelsson. Under tolv års tid levererades ingen vante. Det levererades heller ingen tummetott. Och nu undrar man varför alliansregeringen kunde lämna detta på så kort tid. Det är ganska intressant.
Jag hörde nästan hur sedelpressen började starta nere i Socialdemokraternas källare för att lösa en eventuell reformförändring, nu när vi har en finanskris och man skrapar på kistbotten för allt möjligt och det finns en stor målträngsel beträffande vad medborgarna behöver. Jag tror att vi ska vara mycket glada att Socialdepartementet och regeringen via Socialdepartementet tog initiativ till den här tandvårdsreformen strax efter valet så att vi faktiskt har kunnat sätta av dubbelt så mycket resurser till någonting som har kommit många fler till del.
Låt mig, herr talman, säga att jag faktiskt betvivlar uppgiften att två av tio skulle få en mindre kostnad. De uppgifter som vi har fått från departementet - det får socialministern gärna vidimera - visar att så inte alls är fallet. Det är en absolut majoritet som har fått sänkta kostnader. Sedan finns det naturligtvis personer för vilka vi måste se över behovet att få bättre tandhälsa. Ett exempel lyftes fram av Lennart Axelsson.
Men då vill jag återigen, herr talman, upprepa att interpellationen bygger på den här artikeln. Även i sitt muntliga inledningsanförande rekapitulerade interpellanten texter i artikeln men utelämnade en del saker, nämligen att den tandläkare som det här berör är just en sådan som har byggt hela sin verksamhet kring sådant som möjligtvis har fått ett sämre utfall av tandreformen.
Icke desto mindre konstaterar han att det finns behov i alla åldrar av att operera visdomständer, rotspetsar, cystor, tandlossning och mycket annat, och det är tillfredsställt av den reform som har genomförts.
Finn Bengtsson (M):
Jag blev lite förvånad över den här kanonaden från Socialdemokraterna. Den blir svår att bemöta. Det är viktigt att konstatera att statsministern uttryckligen säger, och att vi från alliansen - inte minst från Moderaterna - fyller på, att vi har oförenliga åsikter med Sverigedemokraterna. Ändå väljer några i interpellationsdebatten att elda på detta och misstänkliggöra oss för att inte ha den typen av åsikter.
Av alla retoriska knep är det värsta att pådyvla någon en annan åsikt och tala om vad någon egentligen har sagt när han inte har sagt det. Jag uttryckte redan i inledningen av min del av debatten mitt uttryckliga stöd för att mitt partis åsikter är oförenliga med åsikterna hos det parti som nämns i interpellationen.
Att då få höra från en interpellantkollega att jag skulle förespråka ett ja till interpellationen är att elda mot det gemensamma mål vi vill uppnå. Jag vill väcka några frågor hos oss som deltar i debatten.
Med syftet att inte göra ett problem till en verklighet har vi sagt att det finns rätt stor risk att de vi tycker har en väldigt farlig attityd till vårt samhälle gynnas otillbörligt av att det diskuteras alltför mycket i den här kammaren. Jag räknade själv och fann att jag nämnde namnet på det här partiet två gånger. Den som anklagade mig för att vara för interpellationen nämnde namnet betydligt fler gånger.
Man kan då ställa sig frågan: Är det meningen att vi i den här debatten ska försöka misskreditera varandra för att stå för något annat än ett gemensamt mål, trots att vi har olika vägar att uppnå det målet, eller är syftet att vi ska kämpa för den demokrati och de åsikter vi har för att vinna förtroende från väljarna? Precis som statsministern uttryckte det och som Hans Wallmark nämnde är tydlighet i vår politik det bästa sättet att motverka att främlingsfientliga åsikter kommer in i denna kammare.
Finn Bengtsson (M):
Ja, nu var det lite andra ord från Lennart Axelsson, med beröm för att man behövde genomföra reformen. Men det var också ett påstående att man hade en helt annan, om än helt oprövad, reform om vilkens möjliga inkörningsproblem vi inte får veta någonting. Kanske är det bra, för nu har vi ett aktuellt problem att ta hand om. Det här är en väldigt viktig reform, som inriktar sig på de eftersatta åtgärder som borde vidtas. Det är riktigt, som Lennart Axelsson säger, att Socialdemokraterna har haft mer inriktning på förebyggande tandvård.
Det är då inte heller konstigt att folktandvårdsdirektören, som i mångt och mycket finansierar sin verksamhet genom så kallad abonnemangstandvård, vill ta in pengarna på förhand för att garantera en vård i efterhand. Vi har upplevt att den här reformen har varit viktig för att åtgärda de problem som har ackumulerats hos den stora mängd människor som från ungdomsåren upp till pensioneringen har skjutit på sitt behov av tandvård.
Vi kan träta om huruvida det är rätt eller fel. Viktigt är trots allt att konstatera att Lennart Axelsson i sin interpellation påstår att man har drabbats av längre behandlingstider, felaktiga kostnadsförslag och tandbehandlingar som inte kan sättas i gång.
Nå, om ni nu hade riktat in er reform enbart på förebyggande åtgärder är det väl rimligt att tänka sig att vi trots allt med vår reform, som riktar in sig på åtgärder och behandling, har en bättre chans att just attackera de problem som Lennart Axelsson i sin skrivna interpellation nu målar upp som några av de saker som helt har misslyckats.
Jag uppfattade Lennart Axelssons senaste inlägg som att han trots allt är väldigt nöjd med att vi kom till skott och gjorde den reform som man inte var förmögen att införa under hela Göran Perssons långa regeringsperiod, vilket han djupt ångrar. I stället kritiserar man en genomförd reform som tar sin utgångspunkt i några av de saker som också kritiseras av Lennart Axelsson, utan rimligt stöd efter så kort tid av utvärdering, alltså knappt fem månader.
Finn Bengtsson (M):
Jag skulle vilja kontrastera lite grann med tanke på vad Bodil Ceballos sade om att jag insinuerade någonting om att hon inte trodde att biståndsministern hade vilja. Jag tror att både Bodil Ceballos och biståndsministern vill. Min huvudpoäng var: Vad kan Bodil Ceballos och Miljöpartiet göra? Jag blev hänvisad till en hemsida och till att läsa en motion om global grön utveckling.
Jag ifrågasatte på en rad punkter om den politiken, framför allt när vi har en finanskris som kan ge en recession, är någon särskilt stor trygghet när det gäller en framtida avkastning för att kunna vara den generösa bidragsgivare vi i detta land ska vara. Biståndsministern visar hur hon och regeringen arbetar klokt för att praktiskt omsätta vår politik. Finns inte förutsättningarna, Bodil Ceballos, kan man stå och prata och önska hur mycket som helst.
Jag ställde frågan om skattehöjningar som vapen. Det tror jag, med gott stöd av väldigt mycket ekonomisk kunskap, riskerar att leda till ökad arbetslöshet, särskilt i en lågkonjunktur. De arbetslösa kräver då i första hand ett stöd som ytterligare minskar möjligheterna att använda skatteinkomster till något så viktigt som att vara med och förverkliga millenniemålen.
Då kan jag också tycka att Miljöpartiets strategi för ett friår måste upp på bordet och diskuteras. På vilket sätt bidrar det till att vi kommer närmare möjligheten att hjälpa till att lösa millenniemålen, för även den så kallade reformen måste finansieras. Dessutom finns det ett mått av EU-fientlighet och till och med en antydan till viss fientlighet mot att ge ett stöd för finanspolitiken i ett kritiskt läge för att också företagen ska kunna överleva.
Även de betalar skatt, vill jag upplysa Bodil Ceballos om, som vi kan använda oss av för att uppnå viktiga mål som millenniemålen. Om vi har, precis som ministern säger, ett förpliktande när det gäller millenniemålen måste vi inte bara vilja, utan vi måste också kunna. Och jag säger att alliansregeringen har en politik för detta. Frågan är vad Miljöpartiet har med sina allianskamrater.