Maria Arnholm (L):
Jag vill börja med ett citat: "Ännu en kvinnlig generaldirektör som ska basa över ytterligare 75 klonade batikhäxor". Detta läste jag i ett kommentarsfält till nyheten om att Sverige snart ska få en ny jämställdhetsmyndighet.
Så kan hånet och förlöjligandet av jämställdhet och jämställdhetsarbete låta. Men förminskandet och osynliggörandet finns i så många mildare varianter. Det kan vara himlande ögon och trötta suckar, ifrågasättanden och överslätanden. Den som inte vill säga "batikhäxa" kan säga "manshatare" eller "humorfri gnällkärring".
Du som vågat föra enskilda övergrepp eller övertramp på tal kan få rådet att lägga det bakom dig. Du som vill diskutera sexuella trakasserier får känna att du är jobbig eller rentav löjlig. Herr talman!
När vi i denna kammare diskuterar metoo och dess följder vill jag lyfta fram det som har gjort de omöjliga, outhärdliga berättelserna möjliga: hånet och förminskandet och kanske framför allt tystnaden. Den tystnaden är nu bruten.
Därför är vi alla skyldiga er ett stort tack, alla ni som delar med er av era berättelser, som går tillbaka till vidriga minnen och vågar berätta. Evelyn Schreiber beskrev i Dagens Nyheter i lördags det dova mullret från Facebookgrupper där samtalen mellan kvinnor inte har upphört utan tvärtom pågår för fullt.
Hon skriver: "Modiga kändisar tände elden, men det är de anonyma kvinnorna som håller lågan vid liv. De som går ihop på arbetsplatserna och startar nya upprop . Kvinnorna som fortsätter att berätta - och systrarna som outtröttligt lyssnar. De är alla hjältar i den här revolutionen." Så är det.
Ni som har berättat och ni som lyssnar är hjältar, och det är en revolution ni har startat.
Ingen - jag säger ingen - kan förneka det längre. Jag ska säga att i mina ljusaste stunder under de här mörka metoo-veckorna har jag tänkt att vi kanske nu har nått den bristande jämställdhetens verkliga kärna - tystnadskulturen kring det som går kvinnors sårbarhet allra närmast.
Vare det subtilt eller brutalt, verbalt eller fysiskt, förtigande eller utagerande, i fina salonger eller på bussen - förtrycket av våra kroppars frihet, av vår sexualitets frihet är än en gång för alla synliggjort. Låt nu inte dessa berättelser glömmas! Låt dem fortsätta att strömma in, och låt oss se till att vi dokumenterar det som nu händer!
Min liberala partivän här i kammaren, Christina Örnebjär, har föreslagit att det kanske kan vara en uppgift för den nya jämställdhetsmyndigheten. På något sätt måste vi se till att det här aldrig glöms bort. Herr talman! För oss liberaler är varje människas okränkbarhet helig. Vi är en del av den revolution metoo-berättelserna nu satt igång.
Den revolutionen handlar om en förändring i hela samhället. Det handlar om chefer och ledare som ska se sitt ansvar och sätta tonen, förebygga och reagera med kunskap och kraft. Låt mig vara tydlig: Det är inte bara de andra som ska skärpa sig, utan det är vi alla. Också vi som länge arbetat för jämställdhet och som är feminister kan bättre.
Jag tror att de allra flesta av oss vet att vi ibland inte har gjort tillräckligt. Det måste bli ett slut på det nu. Självklart handlar den här revolutionen om politik och vad vi i denna kammare, liksom våra kolleger i landsting, regioner och kommuner, kan göra. Tack, Vänsterpartiet, för att ni har väckt möjligheten till den här diskussionen!
Jag vill kort lyfta fram fem saker som står högt på agendan nu. Det första handlar om den nya sexualbrottslagstiftning som de flesta har talat om och som vi verkar vara väldigt eniga om i denna kammare. Vi måste också se till att den inte stannar i lagboken utan vara beredda att avsätta de resurser som krävs för att sprida ordet. Det handlar också om hedersförtryck, om civilsamhället, om skolan och om kunskap.
Jag ska be att få återkomma till detta. Metoo hjälper alla att förstå att patriarkatet finns och att strukturerna måste förändras. Metoo får hånet, förlöjligandet, förminskandet och osynliggörandet att tappa sin kraft. Metoo skapar revolutionen som vi liberaler väntat på.