Mona Sahlin (S):
Låt mig först säga till Tobias Billström att jag reagerade ganska starkt över den beskrivning som han i sitt inlägg inledningsvis gav av Malmö. Om jag förstod det hela rätt sade Tobias Billström att "det Malmö i dag främst har att erbjuda nyanlända invandrare är bidragsberoende, utanförskap och gettoisering".
Den erfarenhet jag har av Malmö är att Malmö kan så mycket mer, och gör så mycket mer, när det gäller introduktionen av de nyanlända flyktingarna.
Sedan behöver Malmö naturligtvis hjälp och stöd både från regeringen och från övriga kommuner så att vi gemensamt, som ett nationellt ansvar, tar på oss den oerhört viktiga uppgiften att på bästa möjliga sätt ta emot de nyanlända flyktingar som kommer till vårt land. Jag tycker alltså att Tobias Billström förklenade de många gånger fantastiska insatser som Malmö gör på just detta område.
Även om Tobias Billström och jag delar uppfattning om en del av beskrivningarna av situationen finns det dock väldigt mycket som vi inte delar. Det handlar om grundinställningen till frågeställningen. Arbetet mot diskriminering är inte, som Tobias Billström uttryckte det, något apart, utan det är själva förutsättningen för att komma åt de problem som han beskriver i sin interpellation.
Arbetet mot diskriminering är förutsättningen, och det är en naturlig följd av det som Tobias Billström själv beskrev, nämligen att vi måste bota sjukdomen och inte bara lindra smärtorna. Om man inser vad sjukdomen är - det som också Ana Maria Narti beskrev - betyder det att arbetet mot diskriminering är själva botemedlet.
Ana Maria Narti och jag har diskuterat detta många gånger, och kommer nog att fortsätta att göra det, eftersom den här frågeställningen ju inte är en fråga, utan den berör alla delar av samhällslivet. Därför är den så oerhört svår och samtidigt så central. Jag vet att vi båda delar den åsikten. Alltför många ser detta fortfarande som en del av ett politiskt förhållningssätt.
Ana Maria Narti och jag utgår från att det är något mycket djupare och större än så. Jag håller självklart inte med om att ingenting händer, men vi är nog överens om att väldigt mycket mer borde hända. Ana Maria Narti säger att hon tror på lagen, och det gör jag också. För att den ska fungera som den är tänkt måste den dock användas, vara väl känd och respekteras.
Lagstiftning är inte det enda sättet att arbeta på, men den är en oerhört viktig grundförutsättning. Den nya lagen har också många fördelar. Dels bekräftar den för många att samhället har just en strukturell diskriminering, dels ger den individer verkliga rättigheter. Som vi kan se har den än så länge framför allt använts på arbetslivet.
Jag vill även dela med mig av kunskapen att när information om lagen sprids till dem som är utsatta blir den också använd. Diskrimineringsombudsmannen har haft ett särskilt uppdrag att jobba med den kanske mest utsatta och diskriminerade gruppen i Sverige i dag, nämligen romerna. Efter ett långt och tålmodigt arbete kan man nu se att det ger resultat.
De vågar använda lagen, vilket betyder mycket både för självkänslan och för kunskapen om diskriminering. Allra sist: Man kan inte, och man får inte, bortse från lagen. Jag blir, precis som Ana Maria Narti, upprörd över detta.
Det är ett av skälen till att Diskrimineringsombudsmannen fått mer resurser, och det är också ett av skälen till att vi i tillväxtsamtalen med näringslivet diskuterar frågan om information och respekt för den lagstiftning som finns.