Sven Otto Littorin (M):
Möjligen borde Patrik Björck läsa regeringsformen och fundera över vem som gör saker i det här landet. Det är naturligtvis så att riksdagen stiftar lag. Regeringen skriver propositioner och verkställer genom myndigheterna, och det är precis samma sak i den här delen som i alla andra delar att Arbetsförmedlingen har uppdraget att genomföra det tredje steget.
Jag inser naturligtvis att Patrik Björck har en lite annan syn på hur man ska driva verksamhet och kanske skulle vilja ha ett mycket tydligare ministerstyre. Det kan man möjligen dela uppfattning om vid vissa tillfällen, men nu är det inte så, utan här måste vi se till att de myndigheter som har att verkställa och genomföra arbetet har de resurser, det regelverk och den flexibilitet de behöver för att åstadkomma måluppfyllelse på det sätt som vi eftersträvar.
Berit Högman pekar naturligtvis på flera olika viktiga frågeställningar, till exempel att hålla ögonen på att man nu inte hamnar i en situation med ensamarbete och problem när det gäller att erbjuda de goda miljöer som vi nog är helt överens om borde vara målsättningen.
När jag pratar med Arbetsförmedlingens ledning har man satt i gång arbetet med anordnargrupp och tittar också på precis den här typen av frågeställningar: Hur ska man kunna säkerställa kvalitet i alla led? Hur ska man kunna säkerställa att man får den goda relation med arbetsmarknadens parter och annat som behövs?
Just i grunden och sakfrågan tror jag att vi har en låg politisk konfliktnivå; vi borde ha det, för det här en utmaning som vi naturligtvis delar med i princip vartenda annat land i världen. Jag tror att det i Europa totalt sett är 100 miljoner européer, nästan var tredje i arbetsför ålder, som i en eller annan mening står utanför.
Om jag nu minns statistiken rätt har 16 procent av EU-medborgarna i arbetsför ålder aldrig haft ett arbete. Det är klart att det är oerhört allvarligt, och vi vet också allihop att ju längre tiden går i arbetslöshet desto besvärligare får man det. Inte sällan är det, precis som Berit Högman påpekar, flera olika dimensioner i detta. Det är inte oftast, om jag så får säga, bara arbetslöshet, utan det är också något annat.
Det kan vara sjukdom, det kan vara psykosocial ohälsa. Då blir många gånger sociala företag en viktig inkörsport. Siffran 223 som jag tror att Berit Högman nämnde kan jag inte gå i god för. Jag tror att det är fler än så. Möjligen är det 223 som är organiserade. Men det finns definitivt möjligheter för många fler att kunna verka. Det är jag helt övertygad om.
Fontänhusen som ju organiserar och arbetar med personer med psykiska funktionshinder genomför en fantastiskt bra verksamhet. När vi diskuterar det tredje steget med till exempel Fontänhusen och andra ser man många möjligheter att på det sättet också kunna hjälpa personer som är väldigt svaga, som står långt borta och som behöver känna en samvaro och den mening med livet som en arbetsgemenskap trots allt ger.
Även om Patrik Björck inte tror att vi över huvud taget har brytt oss om den här frågan upprepar jag det jag sade tidigare: Detta är vår prioritering under ordförandeskapet. Jag har knappt jobbat med något annat än just detta. Men det är lite skillnad mellan att styra stenhårt med instruktioner och regleringar som gör att man inte har någon flexibilitet på Arbetsförmedlingen och den väg vi har valt, nämligen att ställa upp ramverket runt omkring och se till att det finns resurser och en tydlig målsättning.
Man ska ha en verksamhet, en sysselsättning, något att göra, en delaktighet. Men man ska också fortsätta att ha kontakt med Arbetsförmedlingen, för om vi har tur och lyckas är det klart att vi har en möjlighet att få flera i den här gruppen att kanske genom Samhallsanställningar, lönebidrag eller nystartsjobb ha möjlighet att gå ut på den mer ordinarie arbetsmarknaden. Det är dit vi alla vill komma.