Lena Hallengren (S):
Det är klart att länsstyrelserna ska sätta igång med sitt tillsynsarbete. Jag tror att Margareta Cederfelt egentligen har ganska stor förståelse för att det tar tid att utifrån en omfattande lagstiftning som beslutas kunna utöva tillsyn och hitta den strukturen. Jag vet inte om vi ska avvakta med lagstiftningen, som förstås behövs för att vi ska kunna reglera verksamheter som vi tidigare inte nådde, för att alla länsstyrelser ska ha hunnit anställa fler.
När man gjorde den här undersökningen hade det gått tre dagar, och jag tycker kanske att vi får se att det i den största krisen i modern tid - även om den har pågått ett tag - inte finns något facit. Nu ska länsstyrelserna hitta en strategi och ett systematiskt förhållningssätt för att kunna utöva tillsyn i verksamheter som också de befinner sig i ett läge där de ska anpassa sig efter de nya föreskrifterna.
Jag känner ändå en tillförsikt i att länsstyrelserna är införstådda med detta. Det är klart att de inte överraskades av riksdagens beslut, men det är en omfattande arbetsuppgift. Återigen: Det blir mycket diskussion, och även om Margareta Cederfelt använder lite andra ord än sin partiordförande är det lite grann att allting kunde ha gjorts lite fortare, att regeringen är långsam och att regeringen inte tar ansvar.
Det är lite grann mantrat från Moderaterna, men jag tycker inte att det är en rättvisande bild. Jag tycker att vi ska komma ihåg hur det såg ut i början av pandemin och att de åtgärder som då infördes hade omedelbar effekt till en början. Oavsett var vi bor kommer vi väl ihåg hur gatorna tömdes på människor och hur kollektivtrafiken gapade tom.
I många kommuner kom det larm om att 30, 40 eller 50 procent var hemma, korttidssjukskrivna, med lätta symtom. Människor var alltså oerhört receptiva. Vi fick en effekt som kanske inte motsvarade en lockdown, men jag tror att det var ganska nära på många håll. Människor reagerade och avhöll sig från fysiska kontakter med i princip alla.
Distansarbete, som tidigare kanske hade varit några få förunnat, blev någonting som gällde för alla. Det var också distansundervisning på gymnasiet. När Margareta Cederfelt och även många andra - jag ska säga att också jag är väldigt nyfiken - tittar på andra länder för att se vad de gör som vi kunde ha gjort annorlunda är den springande punkten att det är svårt att hitta åtgärder som man kan känna sig trygg med ger vissa effekter.
De ger nämligen kanske en effekt på våren men inte samma på hösten, för då är tröttheten - pandemic fatigue, som man säger - stor. Människor orkar inte riktigt, av många mänskliga orsaker, avhålla sig från olika typer av aktiviteter. Då behöver man skruva upp åtgärderna, vilket vi också har gjort i Sverige. Det handlar också om det faktum att länder kan ligga nära varandra - det kan till och med vara ett och samma land, som omfattas av samma regelverk - men ändå få väldigt olika effekter.
Det har ibland beskrivits som att våra nordiska grannländer reagerade hårdare och stängde ned mer. Men det gjorde man också i Belgien, som är ett land som verkligen har lidit mycket hårt under denna pandemi. Jag vill säga "lidit hårt", för utan att veta tror jag inte att deras regering på något sätt har varit njugg eller tänkt att den inte ska ta det här på så stort allvar. Man har verkligen vidtagit de åtgärder som man i Belgien tycker krävts, men ändå har Belgien drabbats väldigt hårt både i den första och i den andra vågen.
Det finns också länder - till exempel Tjeckien, Bulgarien och Slovenien - som knappt drabbades under våren och som nästan inte synts i mätningar men som tyvärr har hamnat i en situation där de har fått väldigt höga dödstal, en enorm smittspridning och ett enormt tryck på sin sjukvård, trots att de kan tänka att de vet hur de ska göra eftersom de klarade sig i första vågen. Det är inte bara förrädiskt, utan det är genuint svårt.
Det finns egentligen ingen som kan säga att det handlar om någon exakt åtgärd, utan det handlar om tajmningen, hur kontexten i landet ser ut och hur man styr sitt land.