KBLab/rixvox huggingface dataset:
Emma Henriksson (KD):
Nej, tyvärr, Anna-Lena Sörenson, på många områden är det tvärtom. Det sätt som den nuvarande regeringen använder statsbidrag på försvårar många gånger möjligheten att göra uppföljning och utkräva ansvar.
Om man nu är angelägen om att vi ska använda våra gemensamma resurser oavsett vid vilken beskattningsnivå resurserna tas in förstår jag inte varför man inte bejakar våra förslag, som handlar om att få tydliga processer för att ta fram riktade statsbidrag.
Varför bejakar man inte att vi ska komma överens om att man när man utformar riktade statsbidrag ser till att det går att långsiktigt mäta effekterna av dem? Det handlar både om vad som händer omedelbart och framför allt - vilket jag tror att vi alla är angelägna om - om att de på lång sikt får de effekter vi har önskat.
Varför är man inte beredd att se på de bidrag man beslutar om och se om de över huvud taget får effekt? Man har ju tagit bort en del statsbidrag där det har varit möjligt att kvantifiera den effekt de har haft. Nu ser vi att vårdköerna ökar.
Det finns riktade bidrag till kommuner och landsting. Det finns bidrag som går generellt. I debatten använder man stora ord om hur mycket pengarna ska räcka till, men när vi är ute och träffar landstingen säger de: Det var ju bra att vi fick pengar, men vi har inte använt dem till det ni sa, utan vi har andra hål att stoppa dem i. Då är det helt omöjligt att följa upp vilken effekt det blev, och det är framför allt helt omöjligt för medborgarna att veta var man ska utkräva ansvar.
Emma Henriksson (KD):
Jag uppfattade ingen fråga i den senaste repliken, men jag tog ändå fasta på några av de saker som du, Anna-Lena Sörenson, sa. Du nämnde bland annat att det bör vara upp till regeringen att ha olika syften med sina statsbidrag. Det finns ju inget i de förslag som vi lägger fram som hindrar detta. Men det är uppenbart att det syfte som regeringen har haft med en del statsbidrag har varit att få med Vänsterpartiet på budgeten, inget annat.
Vänsterpartiet har ställt krav på pengar till en specifik satsning. Det är det som har varit målet. Man har fått pengarna, och i det avseendet går det att följa upp.
Men att mäta effekten för patienter, för dem som behöver glasögonbidrag eller för dem som har fått en lägre avgift i vården - alltså att mäta effekten i form av vårdresultat - går inte så länge man inte har gjort det möjligt redan från början, under hela processen. Vi har absolut inget emot att det blir tydlighet och möjlighet till uppföljning.
Det är precis detta som våra yrkanden i vår motion syftar till, och om allt går som man kan vänta sig kommer riksdagen också att ta beslut om det. Det gör det möjligt att följa upp statsbidragen, och det gör det möjligt för medborgarna att utkräva ansvar. Det blir tydligt var ansvaret ligger. Det blir mätbart. Det är samma strategi som vi i Alliansen hade för hela vårdområdet under våra år i regeringen. Det ska vara möjligt att mäta och kritiskt granska.
Det blir lite tuffare för oss politiker, men det är viktigt om man faktiskt vill se en utveckling av vården för alla medborgare.
Emma Henriksson (KD):
Att det finns förutsättningar för att bedriva forskning är viktigt oavsett vilken form sjukhuset har. De möjligheterna ska finnas i primärvården. De ska finnas på sjukhus på alla nivåer. Universitetssjukvård är en otroligt central del i vården, och den måste ha goda förutsättningar. Men universitetssjukhus finns det inte ens en definition av.
Regeringen själv, och även de partier som står bakom regeringens förslag, säger: Det kan vi inte riktigt definiera nu. Vi vill ha mandat att definiera det i efterhand. Man kan alltså inte när man lägger fram förslaget själv säga vad det är som i dag och därmed för all framtid ska betraktas som universitetssjukhus.
Även Lagrådet slår ned på detta och säger att det inte är tillfyllest. Man kan inte få ett sådant mandat, eftersom regeringen skulle kunna säga att man bestämmer sig för att all sjukhusvård är universitetssjukhus. Nu säger regeringen: Så tänker vi inte göra. Det är inte den definitionen vi tänker ha. Nej, men säg då vilken definition ni tänker ha! Ska man lägga fram ett förslag bör man veta vad det syftar till.
Ett flertal remissinstanser pekar på att det är väldigt oklart. Man måste också veta vad det är för mandat man kräver. Är det för att man ska kunna köra över dem som är satta att ta ansvaret? Som kristdemokrat ser jag gärna att vi har ett större statligt ansvar för den avancerade sjukhusvården. Det är något som skulle kunna skapa förutsättningar för en mer jämlik vård. Några sådana förslag har jag inte sett från Vänsterpartiet eller regeringspartierna.
När Läkarförbundet säger att förslaget framstår som ytterst kontraproduktivt undrar jag varför Vänsterpartiet inte lyssnar på alla remissinstanser.
Emma Henriksson (KD):
Det är ett otroligt ansvar för den som är sjukvårdshuvudman hur man reglerar de avtal man sluter och också ger förutsättningar för forskning.
Om man tror att det som vid ett visst givet datum finns inom ramen för en sjukhuskropp och kalla den för universitetssjukhus och säga att det som finns där nu är det som för alltid måste finnas inom just dessa fyra väggar och med just denna ägare, då tror man inte på att vården har möjlighet att fortsätta utvecklas.
Och jag kan förstå det om man bedriver den politik som Vänsterpartiet står för, som på punkt efter punkt handlar om att rycka undan mattan och förutsättningarna för vården att utvecklas. Man är inte beredd att ta vara på den kraft och den kunskap som finns hos de aktörer som ger sig in i vården.
Många gånger handlar det om vårdgivare som själva säger att de kan bedriva verksamheten bättre, att de är bättre på att få personal att trivas och bättre på att ge dem förutsättningar.
Utskottet har nyligen varit i Västernorrland och sett skillnaden när den offentliga aktören har hälften av personalen som stafettpersonal, medan det i primärvården som drivs i annan regi - ja, de har också utmaningar - handlar om 5-10 procent stafettpersonal. På område efter område finns det exempel på hur andra aktörer kan vara med och bidra i vården.
Nu pratar vi om driftsformer för universitetssjukhus, och inte på en enda punkt har jag hört någon av företrädarna för regeringen eller Vänsterpartiet förklara vad det är för faktiskt problem som förslaget skulle lösa. Det saknade också remissinstanserna, inklusive de viktiga myndigheter som ansvarar för området. Men några svar från de partier som ansvarar för förslaget har vi över huvud taget inte hört.
Emma Henriksson (KD):
Jag vill ha en vård i Sverige som är så bra att patienterna litar på den så mycket att de känner att det inte är värt för dem att betala för en försäkring, utan de har redan solidariskt genom skatten betalat för den vård vi ska ha. Denna vård ska vara tillgänglig för alla efter behov. Det ska vara på lika villkor, oavsett vem man är och oavsett var i landet man bor. Så är det inte i dag. Människor får stå i kö.
Köerna ökar på grund av att regeringen fokuserar på saker som dessa i stället för att fokusera på de verkliga problemen inom hälso- och sjukvård. Man tar bort fungerande styrmedel för att korta köerna, men köerna växer. Detta är konsekvensen av den här regeringens politik.
Många av de vårdgivare som tar betalt av både försäkring och landsting för att tillhandahålla vård kan vittna om att om de inte hade haft de privata patienterna hade de inte kunnat ge någon vård över huvud taget - inte heller till landstingets patienter. Att landstingen inte levererar den vård som behövs är ett jättestort bekymmer.
Det är detta som gör att människor trycks ut till privata försäkringar. I ett land där vi ska ha en solidariskt finansierad vård borde försäkringar inte behövas. Vi borde ha en vårdgaranti som steg för steg förbättras och som kortar väntetiderna och ledtiderna så att man får den vård man behöver när man behöver den. Karin Rågsjö påstår att det finns undanträngningseffekter. Men det finns inget om det i något underlag.
Inte ens i regeringens egen proposition finns det något som bevisar att det finns undanträngningseffekter. Vilka underlag Karin Rågsjö har står jag undrande inför. Just i dag står de privata försäkringarnas vård för ungefär 1 procent. Det är inte särskilt mycket, men likväl är det ett bekymmer. För långsiktigt undergräver den politik som regeringen för legitimiteten för svensk hälso och sjukvård.
Emma Henriksson (KD):
Under Alliansens regeringstid satsades mer resurser på det här området än någonsin tidigare och inte bara mer resurser totalt för att vi har blivit fler utan också mer resurser per person i vårt land. Vi prioriterade nämligen att vård ska ges i tid till var och en efter behov.
Vi fokuserade på de vårdköer som tar bort förtroendet för svensk sjukvård. När den nuvarande regeringen som Vänsterpartiet stöder kom till makten har man successivt jobbat på ett sätt som gör att förtroendet för svensk hälso- och sjukvård sjunker. Köerna ökar. På akuten får de som har de största behoven vänta längst, det vill säga personer över 80 år.
Det finns landsting där ni sitter med och styr där man får vänta i mer än tio timmar på akuten om man är över 80 år, fastän man har behov. I Västernorrland, som vi besökte häromdagen, kan man i den offentligt drivna primärvården inte anställa folk på över hälften av läkartjänsterna. Man lyckas inte rekrytera någon.
Man är inte tillräckligt bra som arbetsgivare, så man är beroende av stafettläkare. Vi träffade också en privat driven primärvårdsverksamhet. De säger att det handlar om ungefär 5-10 procent, eftersom det är svårt att rekrytera i länet.
När vi tar in andra aktörer för att driva den solidariskt finansierade hälso- och sjukvården, som vi var och en ska få efter behov och inte på några andra premisser, då lyckas man på många håll leverera bättre vård till lägre kostnad. Det är det vi har kunnat se i Stockholms läns landsting. Det har blivit bättre hälso- och sjukvård till en lägre kostnad.
Emma Henriksson (KD):
Jag inleder också med att yrka bifall till reservation 3, som Kristdemokraterna har tillsammans med Centerpartiet och som vi redan har hört redogöras för en del. Jag vill för Kristdemokraternas del också lyfta fram vikten av att vi värnar samhällets reformer för att stötta de mest utsatta.
Jag kan förstå om man som socialdemokrat känner att det blir lite obekvämt när det i den ena debatten efter den andra lyfts fram att vi ser en risk att regeringen skär ned på de mest utsatta.
Det här började för lite drygt ett år sedan när Magdalena Andersson i en situation där samhället utsätts för påfrestningar - vilket ett samhälle alltid kommer att göra - pekade ut två grupper där man såg att man kunde spara pengar.
Det handlade om personer som är beroende av personlig assistans och andra stöd inom LSS, och det handlade om de sjukskrivna. Det var där regeringens finansminister ansåg att regeringen kunde göra besparingar. Det här är ett ärende där vi alla egentligen är överens om att det behövs moderniseringar och förbättringar för att vi inte ska slösa med skattebetalarnas pengar.
Pengarna ska inte räcka till för lite i förhållande till vad vi faktiskt förmår. Bilstödet har nytta av en reformering. Det var det arbetet som inleddes. Nu kommer produkten, men samtidigt riskerar det att bli neddragningar utan att få ut effekten av dem.
Jag hoppas att vi i debatten kan få höra vad Socialdemokraternas egentliga ambition är. Tyvärr är detta ytterligare en besparing på samhällets mest utsatta.
Emma Henriksson (KD):
Jag kan inte säga att blir enklare att förstå vad som är regeringens ambitioner efter att ha hört Mikael Dahlqvists anförande eller för den delen svaren i de tidigare replikskiftena. Det är oroväckande att höra att Mikael Dahlqvist inte känner igen de siffror som Anders W Jonsson och jag själv har hänvisat till, för de kommer från regeringens egen budget.
Om någon vill kolla upp det i efterhand finns de i den del som handlar om utgiftsområde 9 om hälso- och sjukvård, som socialutskottet har att hantera, på s. 116. Anslaget heter 4:3. Där står det tydligt att i budgetpropositionen för 2016 var anslaget 328 miljoner. För åren 2017, 2018 och 2019 är det 267 miljoner.
Från 328 till 267 - det är en minskning som är ganska omfattande. Sedan hänvisade Mikael Dahlqvist till att regeringen beräknar att förändringen kan innebära en besparing på 19 miljoner, med hänvisning till att vi bör hålla oss till sanningen. Ja, men då tycker jag att vi ska läsa vad som står i den proposition som regeringen har lagt fram.
För den som vill kolla i propositionen är det på s. 124. Där står att resultatet av förändringen är -18,9--29,2. Det är alltså inte säkert att det blir 19 - det kan lika gärna bli 29. Om man skär ned ett anslag som har varit drygt 300 miljoner med 29 miljoner är det en neddragning på 9 eller 10 procent.
Det är en ganska stor neddragning inom ett område som rör människor i stort behov av insatser. Vårt förslag har inte handlat om att ändra i grunden, utan det har handlat om att behålla nivån.
Emma Henriksson (KD):
Man kan hålla sig till sanningen genom att säga bara en liten del av den. Jag tycker att de som är åhörare och som har att ta ställning till vad vi bedriver för politik i den här kammaren har rätt att inte bara få höra den del av sanningen som talaren tycker mest talar till sin fördel.
Om vi har ett underlag för att fatta beslut här i kammaren som säger att det ligger någonstans mellan 19 och 29 tycker jag att man bör redovisa detta, inte bara den lägre delen av skalan. Det tror jag att debattnivån skulle tjäna på.
Jag anklagar definitivt inte någon socialdemokrat för att inte ha läst sin egen budget, men därför blir det lite märkligt när man säger att man inte känner igen siffrorna när vi hänvisar till siffror som finns just i den budgeten. Om man gör besparingar på ungefär 9 procent innebär det konsekvenser för människor.
Det finns ingenting i regeringens budgetproposition som säger att efterfrågan minskar, utan tvärtom skriver man tydligt att efterfrågan på bilstöd ökar. Fler människor är i behov av detta stöd. Det som ligger i vårt förslag är inte det som Socialdemokraterna antyder i debatten, nämligen att vi inte vill göra förändringar när det gäller hur regelverket används och hur det ska gynna dem som behöver det bäst. Det vi säger är att regeringen borde ha lagt fram ett förslag som är kostnadsneutralt.
Vi gör förändringarna för att det ska bli ett mer effektivt användande av skattebetalarnas pengar, inte för att göra ytterligare besparingar - vilket regeringen vill - på de grupper som redan är mest utsatta i vårt samhälle. Frågan är: Varför vill Socialdemokraterna inte redovisa att det kan handla om en besparing på ungefär 9 procent? Varför vill ni inte redovisa varför ni är beredda att göra den besparingen, Mikael Dahlqvist? Ni hade mycket väl kunnat lägga fram ett förslag som innebär att det inte blir en besparing.
Emma Henriksson (KD):
Sverige har och ska fortsätta ha en restriktiv narkotikapolitik. Men den fråga vi i dag har att ta beslut om handlar om det förebyggande arbetet mot smittspridning. Det handlar om hur vi kan förhindra att de som redan är i en väldigt tuff situation som missbrukare inte dessutom drabbas av väldigt allvarliga sjukdomar.
Jag har stor förståelse för många av dem som har varit skeptiska mot sprututbyte. De har sett andra exempel, där man inte har kopplat sprututbytet tillräckligt tydligt till hjälp för den som är beredd att ta emot hjälp att avsluta sitt missbruk. Där har man inte gett tillräckligt med stöd i samband med sprututbytet.
Men nu har vi egna erfarenheter från ett antal ställen i vårt eget land, och det finns dessutom flera internationella erfarenheter som visar att ett sprututbyte kan ge bra hjälp och stöd och att det har effekt när det gäller smittspridning.
Mellan 2008 och 2011 beräknar man att det i vårt land fanns ungefär 8 000 missbrukare med ett injektionsmissbruk. På det fåtal orter där vi har haft möjlighet till sprututbyte har ungefär 3 000 personer tagit del av sprututbytesverksamheten.
De har därmed också fått en kontakt med vården och en tillgång till stöd som många av dem annars aldrig hade fått. Malmö, Lund, Helsingborg, Kristianstad, Kalmar och Stockholm har haft lite längre erfarenhet. Sedan förra året gäller det också Jönköping, Karlskrona och Växjö.
Men för att göra detta viktiga smittskyddsarbete i fler landsting möjligt - det är ju landstinget som är ansvarigt för det förebyggande arbetet mot smittspridning - är det också rimligt att landstingen har beslutsmakten. Det innebär dock inte att inte kommunerna också har ett ansvar. Den som lever med ett missbruk behöver hjälp både av vården och av den sociala omsorgen.
Därför är det viktigt att det finns krav på samråd innan ett landsting får beviljat att inrätta ett sprututbytesprogram, och i det samrådet ska samtliga kommuner inom landstingets verksamhetsområde vara med.
Det är dock inte rimligt att de som inte har ansvar för smittspridningsfrågorna på felaktiga eller icke-underbyggda grunder kan lägga in sitt veto när beslutet ska tas.
Vi kristdemokrater menar att det nu, med den erfarenhet vi har, finns skäl att sänka åldersgränsen från 20 till 18 år men att det finns skäl att behålla en 18-årsgräns.
En viktig del i ansvaret hos dem som bedriver sprututbytesverksamhet är att också anmäla till socialtjänsten när man misstänker att ett barn far illa, oavsett om barnet självt kommer dit med ett aktivt missbruk eller om man upptäcker att någon som man får kontakt med genom sprututbytesverksamheten har barn som riskerar att fara illa.
Då blir det kontraproduktivt om också personer under 18 år själva aktivt ska kunna ta del av verksamheten. Åldersgränsen 20 år har dock varit satt på ett sådant sätt att många riskerar att få en smitta. Många gånger inleds missbruket innan man har fyllt 20 år, och man riskerar då att få smittan innan man kan få rätt till hjälp.
Mot denna bakgrund yrkar jag bifall till utskottets förslag.
Emma Henriksson (KD):
Man brukar använda uttrycket: En dags sol gör ingen sommar. Det är inte så det går, men jag har tappat det på vägen. : En svala.) En svala gör ingen sommar, tack så mycket! På samma sätt är det när det finns en utredning. Socialdemokraterna måste ha en egen uppfattning i frågan.
Hur vill Socialdemokraterna lösa problematiken? Att det nu pågår en utredning och att den snart ska komma med sina förslag är ingenting som vi har sett än. Vi hör små inte svalor men andra fåglar viska om att det kommer att finnas förslag på området. Det är någonting vi ser fram mot. Vi hoppas att det är konkreta förslag och att de går att genomföra fort. Men det är viktigt att också regeringen tar sitt ansvar. Herr talman!
Min fråga till Anna-Lena Sörenson är: Vad är Socialdemokraternas ståndpunkt? Hur vill Socialdemokraterna lösa de utmaningar vi fortfarande har och som gör att det finns en del svårigheter som i slutändan får konsekvenser både för den enskilda och för oss som skattebetalare?
Emma Henriksson (KD):
Jag efterfrågade inte Anna-Lena Sörensons personliga önskelista på vad man vill ha, utan det jag efterfrågade var detta: Vad är Socialdemokraternas - som ändå är det ledande partiet i regeringen - förslag? Vad är det för konkreta förslag ni kommer att lägga fram för att se till att vi får ännu bättre förutsättningar att följa 24-timmarsregeln?
Vad är Socialdemokraternas konkreta förslag för att se till att det som gäller returrätten ska förbättras? Den apoteksreglering som Kristdemokraterna gick i täten för att genomföra har absolut inneburit enorma förbättringar. Man kan bara titta på hur de som är kunder på apoteken upplever det.
Det är en enormt stor kundnöjdhet, och detta tack vare att vi har förbättrat öppettiderna och tillgängligheten. Vi har sett till att de som går till apoteken får ett kompetent och vänligt bemötande. Det är de faktorer som man uppskattar mest som kund. Det finns dock en del saker som det var problem med redan tidigare, men som kanske då överskuggades av att vi hade så mycket större problem. Man kunde som apotekskund få stå i en halvtimme, en timme eller ännu längre i kö för att hämta ut sitt recept.
Det var långt till närmaste apotek. De hade inte öppet på de tider då många människor behövde få tag i sina mediciner. Men det är klart att de problem som kvarstår är viktiga, och de måste lösas nu. Min fråga är fortfarande: Vad är Socialdemokraternas konkreta förslag - inte önskelista - och när kommer de att genomföras?
Emma Henriksson (KD):
Det var en dryg timme sedan Jan Lindholm höll sitt anförande, så alla som lyssnar nu hörde kanske inte det som sas då. Men det var några saker jag reagerade på och som förvånar mig.
Tidigare har Miljöpartiet varit ett parti som står för människors frihet att välja och som ser tillgången i att det finns olika aktörer i många verksamheter. Men om man lyssnar på Jan Lindholm i dag har Miljöpartiet helt och hållet bytt fot i denna fråga. Vi fick höra att apotek är ett område där andra inte ska göra sig besvär.
Det är uppenbart att Miljöpartiet nu vill återförstatliga apoteken. Min konkreta fråga till Miljöpartiet och Jan Lindholm är: Är detta Miljöpartiets nuvarande politik - att alla andra aktörer ska bort och staten återta alla apotek?
Vi är helt överens när det gäller att det ska finnas hög standard och god tillgänglighet och att det ska komma alla invånare i landet till del. Detta gäller både apotek och hälso- och sjukvården i stort.
När Jan Lindholm pratar om samma standard och vill tillbaka till den tid vi hade före apoteksreformen, menar han då att alla ska ha samma låga standard, lika dålig tillgänglighet, lika korta öppettider och lika långt till apoteken? Är det så vi ska förstå Miljöpartiets nuvarande politik?
Vi kristdemokrater är stolta över att vi har genomfört en reform som kraftigt har ökat tillgängligheten och gjort det mycket lättare för många fler att komma till ett apotek när de behöver sina mediciner, med bibehållen kvalitet och med ökad kundnöjdhet. Är detta något som Miljöpartiet är emot?
Emma Henriksson (KD):
Ja, det finns fortfarande utmaningar när det gäller tillgängligheten till läkemedel och att hålla nere kostnaderna för läkemedel, både för den enskilde och för oss som skattebetalare.
De flesta av problemen har dock inget att göra med vilka aktörer som driver de enskilda apoteken utan gäller andra delar - hur våra prismodeller ser ut, vilka krav vi ställer och var någonstans i läkemedelskedjan vi ställer dessa krav. De förslag vi för fram handlar framför allt om begränsningarna för apotek när det gäller att få vara med i vårdkedjan tidigare på ett bättre sätt. Där skulle vi behöva öppna större möjligheter.
Det handlar om distributörer av läkemedel och deras möjligheter. Oavsett om det är det statliga Apoteket AB eller en annan aktör behöver alla apotek tillgång till läkemedel för att sedan kunna ge denna tillgång till patienten. Möjligheten att skicka tillbaka läkemedel som inte blir uthämtade och som är väldigt dyra gäller alla aktörer. Frågan till Miljöpartiet kvarstår.
Jan Lindholm uppfattade att han var tydlig, och de som är intresserade får väl läsa protokollet i efterhand. Jag hörde det dock tydligt sägas att Miljöpartiet menar att det inte lämpar sig att ha andra aktörer på detta område. Jag kan inte tolka det som något annat än att man vill tillbaka till hur det var innan. Ska Sverige fortsätta att vara ett av tre länder i världen, med Nordkorea och Kuba som de enda andra länderna, som har ett apoteksmonopol?
Det måste det betyda om man säger att detta inte lämpar sig för andra aktörer. Då vill man ha ett statligt monopol. Den tiden hoppas jag att ingen av oss vill tillbaka till, därför att det innebar att vi hade absolut sämst tillgänglighet till apotek - dåliga öppettider och långt till apotek för många konsumenter.