KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Ek (C):
Det är roligt att få ha en mer principiell diskussion i en interpellationsdebatt, och därför vill jag tacka Matilda Ernkrans för interpellationen. Jag tycker att kostnadseffektivitet är en parameter som man behöver diskutera när det gäller miljö- och klimatfrågor.
Man kan fundera över hur vi kan gå över från farliga kemikalier till mindre farliga kemikalier och ekonomiska styrmedel i det. Där funderar vi på hur man ska utforma en kemikalieskatt, ett initiativ som jag har tagit och som jag tycker är väldigt intressant som styrmedel. CO2-skatten uppskattas oerhört mycket av OECD. I sin analys av Sveriges miljöpolitik säger man att Sverige på många områden är ett föregångsland.
Man ger rekommendationer, och många av de rekommendationerna handlar om att ta det här ett steg vidare, till exempel på kemikaliesidan. I kostnadseffektiviteten finns en dimension av hållbar tillväxt.
Det som bekymrar mig mycket är att vi har två partier som är starkt tillväxtkritiska som vill samarbeta med Matilda Ernkrans och Socialdemokraterna. Miljöpartiet sade senast på sin stämma att det vill ha en ekonomi som inte är baserad på tillväxt.
Det tror jag blir farligt, för då kan man inte använda den hävstång som nya gröna jobb är för att garantera och förbättra välfärden och se till att vårt samhälle fungerar. Därför tror jag att det i det sammanhanget är bra att diskutera den hållbara tillväxten. Kostnadseffektivitet och ekosystemstjänster ska som bekant vara med i det svenska budgetarbetet 2018.
Lena Ek (C):
Helena Leander har frågat mig om jag avser att föreslå Ojnare myr som Natura 2000-område. Låt mig börja med att säga att jag är väl medveten om de naturvärden som finns i och omkring området Ojnare myr. Den svenska regeringen har vid flera tillfällen sedan 1995 föreslagit områden som ska ingå i nätverket Natura 2000.
Under 2005 föreslog Naturvårdsverket och Länsstyrelsen i Gotlands län att Ojnare myr tillsammans med ett flertal andra områden på norra Gotland skulle utgöra lämpliga så kallade SCI-områden till Natura 2000-nätverket. Den dåvarande regeringen gjorde då bedömningen att inte föreslå Ojnare myr.
I stället föreslogs flera andra områden i samma region, bland annat Bästeträsk, Bräntings haid, Gildarshagen och Rutemyr, vilka innehåller samma habitat som Ojnare myr. Den dåvarande socialdemokratiska regeringens beslut om förslag till Natura 2000-nätverket utgick från det grundläggande ställningstagandet att Sverige hade föreslagit en proportionellt tillräckligt stor areal av habitat och arter i den boreala region som Gotland tillhör.
Under våren 2007 mottog regeringen det första utfallet av kommissionens utvärderingsprocess, efter regeringens beslut, beträffande de svenska bidragen till nätverket i boreal region. Kommissionen har i denna utvärderingsprocess inte anfört att det skulle föreligga någon brist för Sveriges del beträffande de habitat som ingår i Ojnare myr. Det saknas således EU-rättsliga skäl att i dag föreslå Ojnare myr som ett nytt Natura 2000-område.
Jag vill samtidigt påpeka att här pågår en rättslig process som gör att jag inte kan uttala mig i detaljer runt frågan.
Lena Ek (C):
Jag har sagt vid ett flertal tillfällen - vi är många som vill diskutera Ojnare myr, och har gjort det under ett par år - att jag inte kan uttala mig i ärendet. Jag kan bara konstatera vad en tidigare regering har beslutat och att EU-kommissionen har avslutat detta ärende.
Någonting annat vore att ingripa i fristående rättsliga myndigheters arbete på ett sätt som en ledamot av en regering inte får göra. Därför kan jag inte göra annat än konstatera att den dåvarande socialdemokratiska regeringen med stöd av Miljöpartiet i det departementet fattade dessa beslut, och de besluten har senare godkänts av kommissionen. Det är tyvärr allt jag kan säga i dag.
Lena Ek (C):
Jag förstår verkligen Helena Leanders engagemang i frågan. Men man får inte som ledamot i en regering uttala sig om eller påverka en pågående rättsprocess. Det är anledningen till att jag inte går närmare in i den diskussionen. Det vore i så fall ett brott mot den svenska grundlagen.
Däremot kan jag konstatera att beslutet om Natura 2000-områden i den här delen av Gotland togs av den dåvarande socialdemokratiska regeringen, och personer i Miljöpartiets nuvarande ledning hade då sin arbetsplats på just det departementet. Det beslut som då togs har senare godkänts av kommissionen i och med att kommissionen har avslutat ärendegranskningen.
Lena Ek (C):
Jag kan inte annat än att återigen upprepa att en minister inte får vidta åtgärder som påverkar en pågående rättsprocess. Vi har en pågående rättsprocess när det gäller Ojnare myr, och därför kan jag inte vidare diskutera frågan.
Jag kan också konstatera historiskt att det här beslutet fattades av den socialdemokratiska regeringen och att kommissionen har tittat på det beslut om Natura 2000-områden som då fattades, har avslutat sin ärendegranskning och därmed har godkänt detta. Det är där frågan står i dag.
Lena Ek (C):
Ärade ledamöter, ärade åhörare!
Helén Pettersson har frågat mig, mot bakgrund av att Naturvårdsverket föreslagit att det ska finnas 30 vargar inom renskötselområdet, om det är en rimlig inriktning på vargstammens utbredning och om det är förenligt med det beslut som riksdagen nyligen har fattat i enlighet med propositionen 2012/13:191 En hållbar rovdjurspolitik .
Helén Pettersson framhåller att det genom åren har uppfattats som att det finns en relativt bred enighet i kammaren om att inte tillåta vargrevir i renskötselområdet och att skrivningarna kring varg i renskötselområdet i den senaste rovdjurspropositionen av många har tolkats som en förstärkning av denna enighet.
Helén Pettersson avslutar interpellationen med att redovisa att Naturvårdsverket i en skrivelse till länsstyrelserna föreslår att det ska finnas 30 vargar inom renskötselområdet och framhåller att detta är en helt ny inriktning på vargpolitiken. Jag vill inledningsvis konstatera att riksdagen har godkänt regeringens förslag i rovdjurspropositionen om mål för vargstammen i Sverige.
Detta innebär bland annat att vargens förekomst i renskötselområdet i huvudsak ska begränsas till de områden där den gör minst skada. Regeringen gör i propositionen bedömningen att regelbundna föryngringar av varg i stora delar av renskötselområdet inte är möjliga att förena med modern renskötsel.
Men regeringen säger också att i den mån det kan vara möjligt med enstaka föryngringar bör föryngringarna begränsas till område där de gör minst skada, oavsett om det är i åretruntmarker eller i vinterbetesmarker. Jag vill påminna om mitt svar på Helén Petterssons interpellation i november 2012 om varg i renskötselområdet. Det var interpellation 2012/13:137 som berörde den så kallade Junselevargen.
Jag redovisade då tidigare regerings ställningstagande i propositionen Sammanhållen rovdjurspolitik , en proposition som kom år 2000 och som hade nummer 2000/01:57, att regelbundna föryngringar i stora delar av renskötselområdet inte är möjliga att förena med modern renskötsel.
För området utanför åretruntmarkerna, det vill säga i vinterbetesmarkerna, bedömde emellertid den dåvarande socialdemokratiska regeringen att det bör vara möjligt med enstaka föryngringar i områden där det sällan finns renar eller där förutsättningarna för att vidta skadeförebyggande åtgärder är gynnsamma.
Det ger således vid handen att det varken enligt nuvarande eller enligt tidigare propositioner kan sägas vara otillåtet med vargrevir i renskötselområdet, men det ska ske med omdöme och där det gör minst skada. Förändringarna gjorda mellan 2000 och 2012 är ytterst marginella.
Lena Ek (C):
När det gäller den här frågan är väl inte det största bekymret att vi nu håller på att genomföra den regionala förvaltningen. Jag ska strax komma tillbaka till det och förklara hur läget ser ut. Det största bekymret är att Helén Pettersson och Socialdemokraterna tänker samregera med två partier som har klart deklarerat att de avser att riva upp den här propositionen och den här regleringen.
Då skulle jag gärna vilja höra Helén Petterssons klart uttalade åsikt om var Socialdemokraterna står i den frågan. Det som händer nu är att vi genomför det som ska bli den regionala rovdjursförvaltningen. Det innebär att Naturvårdsverket har föreslagit tre vargpar.
Processen är inte slutförd, utan det diskuteras nu mellan Naturvårdsverket, länsstyrelsen och viltförvaltningsdelegationen. Det är meningen att de ska göra det.
Det som är skillnaden mellan reglerna i Socialdemokraternas proposition från tidigare och det som vi har föreslagit när det gäller renskötselområdena är den regionala förvaltningen och det regionala inflytandet. Det är precis det som påbörjas nu. Det kan väl Helén Pettersson inte vara emot? Eller vill hon återcentralisera hela rovdjurspolitiken?
Jag delar verkligen Heléns uppfattning att regelbundna föryngringar i stora delar av renskötselområdet inte är möjliga att förena med modern renskötsel. Vi vet att renskötseln är hårt ansatt. Vi vet att många har bekymmer, och de förtjänar vårt stöd. Men det bör fortfarande vara möjligt med enstaka föryngringar där de gör minst skada.
Eftersom vi ska ha en gynnsam bevarandestatus på våra stora rovdjur innebär det att vi får hjälpas åt med det ansvaret över delar av landet. Med det i beaktande, vilket är tydligt utsagt och vilket också syns i förslaget om tre vargpar, tar andra delar av landet ett betydligt större ansvar. Men alla är medvetna om att det är svårare i renskötselområdet, och därför är förslagen lagda på detta vis.
Jag tycker att det är bra med den regionala förvaltningen. Varje år tas det bort ett antal vargar genom skyddsjakt i renskötselområdet eftersom det blir för stora skador. Det visar att den regionala rovdjursförvaltningen faktiskt fungerar. Vi måste förbättra genetiken i vargstammen, vilket sker bäst genom invandring över finska gränsen från Ryssland.
En sådan varg måste då vandra genom renskötselområdet, och om det fungerar måste vi se till att det blir enstaka föryngringar. På detta vis har vi försökt balansera rovdjurspolitiken. Det var inte lätt; det var väldigt tufft att plocka fram och lägga fram det här förslaget.
Jag hoppas att de partier som röstade för det i riksdagen, vilket faktiskt var nästan alla, nu står för genomförandet och den regionala dimensionen i detta.
Lena Ek (C):
Minnet är kort, särskilt när det närmar sig val. Jag vill påminna om hur skyddsjaktsreglerna såg ut under den socialdemokratiska regeringen. Då hade man inte rätt till skyddsjakt efter första anfallet, utan det var strängare regler än för nödvärn i brottsbalken. Man skulle kunna bevisa att ett rovdjur hade anfallit två gånger innan man fick använda skyddsjakt.
I dag har vi skyddsjaktsregler på plats. Vi hart också ett institut och möjlighet för förebyggande skyddsjakt när man ser ett kritiskt beteende. Det är väldigt viktigt för enskilda människor, och jag tycker att det är en rättssäkerhetsgaranti. Vi har också en annan hantering när en varg har skjutits än vad som var fallet innan.
Det betraktas inte som ett grovt brott utan som ett anmälningsbrott i likhet med skattelagstiftningen, vilket gör att vi har samma slags regler för händelser av samma grad. Vi har förbättrat genetiken. Vi har satt in en regional förvaltning. Vi har konstaterat att vi har uppfyllt alla de kriterier som EU-kommissionen uppställer för gynnsam bevarandestatus, och därmed ska vi kunna sköta förvaltningen av vår samlade svenska rovdjursstam i Sverige själva.
Vi har höjt ersättningen, också för förebyggande åtgärder, och vi har nu satt i gång den regionala förvaltningen. Den här diskussionen handlar egentligen om något som ännu inte har hänt. I några områden har man ju föreslagit vissa nivåer och ska precis börja den regionala diskussionen, och i några områden har man ännu inte ens fått förslag om hur det ska se ut.
Vi har dessutom sett till att SLU har ett uppdrag att titta på den socioekonomiska situationen för företag på landsbygden och samvariationen med rovdjursstammarna. Allt detta har hänt under de senaste tre åren. Jag tycker att det visar att det finns en ambition att se till att man ska kunna både leva och bo på landsbygden och samtidigt ha gynnsam bevarandestatus för våra fem stora rovdjur.
Det är dit vi har syftat hela tiden. Nu börjar så sakta systemet att rulla ut, och det ska bevisa sig självt under de närmaste två åren.
Lena Ek (C):
Matilda Ernkrans har frågat mig i vilka fall jag kan se att de krav som anges i propositionen i fråga om införandet av nationella förbud på kemikalieområdet kan uppfyllas.
Frågan handlar mer specifikt om förutsättningarna för att införa ett nationellt förbud mot bisfenol A. Frågan om begränsningar av bruket av bisfenol A i Sverige har varit uppe i kammaren flera gånger under riksmötet, bland annat i samband med riksdagens behandling av den nya kemikaliepropositionen den 26 mars i år och i interpellationer och skriftliga frågor. De förutsättningar som interpellanten själv nämner är alla viktiga faktorer som det måste tas hänsyn till.
Kemikaliereglerna är i hög grad harmoniserade inom EU, vilket innebär att utrymmet för nationella särregler är begränsat. Detta betyder att Sverige behöver verka inom EU i första hand för att vidareutveckla lagstiftningen inom området, vilket också är mest effektivt för att åstadkomma en riskminskning.
I undantagsfall kan Sverige ha anledning att överväga nationell lagstiftning inom det icke-harmoniserade området för att skydda människors hälsa eller miljön, vilket kan fungera som en hävstång och följas av reglering på EU-nivå eller globalt. Det finns flera exempel där Sverige har infört nationella förbud eller andra regleringar för ämnen och användningsområden och som senare har följts av en EU-reglering eller en reglering på global nivå.
Regeringen delar inte alltid kommissionens bedömning av den harmoniserande verkan av vissa regler, och det har vi varit mycket tydliga med mot kommissionen. Jag vill också klargöra att det under tiden mellan debattartikeln i Svenska Dagbladet och regeringens proposition På väg mot en giftfri vardag - plattform för kemikaliepolitiken kom ett förhandsavgörande i EU-domstolen som begränsar EU:s medlemsstaters handlingsutrymme när det gäller att nationellt reglera användningen av farliga ämnen.
När det gäller användning av bisfenol A är vår preliminära bedömning att det på basis av vetenskaplig grund finns ett visst utrymme för nationella begränsningar. En sådan skulle kunna vara ett förbud mot användning av bisfenol A i tvåkomponentsepoxi vid relining av dricksvattenrör, i enlighet med Kemikalieinspektionens förslag.
Först efter att ha inhämtat remissinstansernas synpunkter kan dock regeringen ta slutlig ställning till om det är önskvärt och lämpligt att gå vidare med ett nationellt förbud, på sedvanligt sätt.
Det var också mot bakgrund av de komplexa förutsättningar vi har för nationell reglering som jag tog initiativ till regeringens beslut att tillsätta en särskild utredare med uppdraget att kartlägga förekomsten av bisfenol A i varor och att ge förslag på åtgärder för att minska exponeringen för bisfenol A, särskilt för barn, ungdomar och kvinnor i fertil ålder. Jag ser fram emot ett gediget underlag från utredaren före årsskiftet, som gör att vi kan gå vidare med denna fråga.
Lena Ek (C):
Ärade ledamöter! När det gäller kemikalier och farliga ämnen är det nog så att Matilda Ernkrans inte ska lägga den mesta tiden på kremlologi över vad som händer i Regeringskansliet utan på vad som händer i EU-kommissionen. Jag har som EU-parlamentariker diskuterat frågan om bisfenol i flera år.
Jag var med och såg till att vi drev igenom det europeiska förbudet mot bisfenol A i nappflaskor och nappar. Det gynnar inte bara svenska barn, utan barn i hela Europa.
Sverige har också sedan ett par år ett förbud mot bisfenol A i barnmatsburklock, och vi har nu på remiss ett material om bisfenol i reliningprodukter för vattenledningsrör - det är alltså när man lägger plast inuti rören i stället för att byta ut dem när man ska renovera.
Problemet är, när det handlar om de här frågorna, att området är harmoniserat och att vi har oerhört svårt att få EU att gå vidare. European Food Safety Authority, Efsa, den europeiska matsäkerhetsmyndigheten, har väldigt mycket industriintressen i sig.
I kommissionen är man inte överens. EU-domstolen har i ett uttalande med rättslig kraft påpekat att Finland inte får gå före.
Danmark har varit tvunget att dra tillbaka en större reform på det här området, och vi har uppenbara problem med att få svenska beslut notifierade, vilket innebär att vi på flera områden nu går emot kommissionen på ett väldigt tydligt sätt och tar striden just för att kunna göra de här sakerna.
Det här är krångligt att förklara, men det måste gå, för det är där vi måste ta den stora striden när det gäller bisfenolerna.
Lena Ek (C):
Det blir lite parodiskt att ha en sådan här interpellationsdebatt när man tänker bort hela det europeiska systemet på ett område som är harmoniserat. Det ger oss möjligheter men begränsar också vad vi kan göra. Jag har försökt att förklara detta många gånger - möjligen är pedagogiken inte hundraprocentig.
Vi kan konstatera att Frankrikes bisfenolförslag ligger på is och att Danmark fick dra tillbaka sitt förslag för att de insåg att de skulle få backning på det. Vi samarbetar mycket och testar olika arbetsmetoder.
Från svensk sida har vi valt att gå fram med olika produktgrupper där just bisfenol A används mest och där det finns störst fara. Vi försöker hitta en vetenskaplig dokumentation i dossiererna som gör att våra förslag håller vid en EU-prövning så att vi inte ska behöva göra som Danmark och Frankrike har tvingats göra.
Förutom bisfenol försöker vi titta lite bredare på hormonstörande ämnen. Där har vi krävt att kommissionen ska gå vidare med en EU-strategi och att det här ska förstärkas och komma in i Reach.
Vi ser till att vi lägger in hormonstörande ämnen i dossiererna till Europeiska kemikaliemyndigheten så att vi på det viset minskar antalet sådana ämnen. Vi har startat en diskussion om att man ska kunna förbjuda dessa ämnen gruppvis eftersom vi ser att när lagstiftarna förbjuder bisfenol A ändrar industrin den kemiska sammansättningen hos en molekyl.
Jag brukar säga att det blir ett långt bisfenolalfabete - man är väl framme vid bisfenol S nu. Vi ska alltså kunna hantera denna fråga i Europas harmoniserade lagstiftning genom grupphantering av ämnen.
När det gäller områden som är harmoniserade hjälper det inte att det finns fler partier i Sveriges riksdag. Det som det handlar om är hur vi får igenom dessa förbud på europeisk nivå. De stora övergripande sakerna kommer först. I steg två handlar det om hur vi får enskilda nationella förbud godkända så att vi inte hamnar i samma situation som Danmark och Frankrike.
Det är vad det är frågan om. Det handlar om arbetssättet i Bryssel. Där vågar jag påstå att vi är oerhört aktiva. Det sista exemplet på att vi verkligen tar detta på allvar är att vi inte kommer vidare förrän vi har vetenskapliga kriterier när det gäller biocidförordningen. Det påverkar hur vi kan arbeta för att förbättra kemikalieregleringen - Reach - inom EU.
Om kommissionen inte lägger fram de vetenskapliga kriterier som behövs enligt reglerna kan vi inte gå vidare med vare sig nationella förslag eller EU-förslag. Där är vi stoppade just nu på grund av att kommissionen har satt en propp i dörren. Det innebär att vi har bestämt oss för att stämma kommissionen för passivitet, just för att komma vidare både med europeiska förbättringar och nationella förslag.
Det är vad det handlar om. Det kan jag gärna försöka förklara en gång till om det behövs.
Lena Ek (C):
Det är bara att läsa propositionen, för dem som är intresserade. Sedan kan man titta på hur man åtgärdar enskilda frågor. Ingen kan resonera bort - och alla partier måste ta hänsyn till - den europeiska regleringen på ett harmoniserat område.
Det innebär att man ibland inte kan och inte får godkänt för nationella ambitioner. Det innebär inte att man inte testar. Det innebär inte att man inte försöker. Men det innebär att det tar tid. Det är något som vi var medvetna om när vi röstade för den europeiska kemikalieregleringen.
Det finns i dagsläget bara ett land i Europa som lägger in fler dossierer till den europeiska kemikaliemyndigheten. Sverige är det land som har gått före när det gäller att få fram regler för hormonstörande kemikalier och grupphantering, som stämmer kommissionen och har nationella förbud på plats som vi har lyckats lotsa igenom lagstiftningen. Det är unikt i den europeiska kemikaliepolitiken.
Lena Ek (C):
Kära åhörare! Jag kan försäkra att både regeringen och jag personligen tar frågan om klimatutsläpp på allra största allvar. Det är därför vi har tre tuffa svenska klimatmål. Det ena är att vi ska sänka utsläppen med 40 procent till 2020. Det andra är att vi ska ha en fossiloberoende fordonsflotta till 2030. Allt detta syftar fram till att vi som land ska vara klimatneutrala 2050.
Jag är väldigt angelägen om att ge korrekta svar i en interpellationsdebatt. Eftersom du, Johan Löfstrand, blandade mycket i ditt första inlägg måste jag fråga: Vilket av de tre systemen med utsläppsrätter vill du diskutera i interpellationen?
Är det den handel med utsläppsrätter som ligger i FN-systemet, eller är det någon av de två handelssystem som finns inom EU-systemet? Jag ber att få återkomma, herr talman, med att svara korrekt på frågan.
Lena Ek (C):
Det vi talar om är som sagt minst tre olika handelsystem. Jag vet inte riktigt hur jag ska hantera det när jag nu möter debattörer som diskuterar olika handelsystem. Några av frågorna ligger långt utanför interpellationens ramar. Jag ska dock försöka att ta det så bra som möjligt och hålla mig något så när till ämnet, av respekt för interpellanten.
Om Johan Löfstrand vill diskutera FN:s handel med utsläppsrätter, såsom sades i talarstolen alldeles nyss, måste man skilja mellan FN:s handel med utsläppsrätter och de system som finns inom EU. De har ingen direkt koppling till varandra.
Vad gäller de så kallade AAU:erna - de utsläppsrätter som finns inom FN-systemet - har vi en frivillig överenskommelse. Vi har sagt att vi ska begränsa handeln med AAU:erna, eller hot air som de ibland kallas, att överskottet där bara kan användas efter att alla nya utsläppsrätter har använts, att risken att nytt överskott bildas minskar och att möjligheterna att köpa utsläppsrätter av andra länder begränsas.
Vi har varit med och drivit fram en deklaration. Att dessa FN-utsläppsrätter skulle finnas var viktigt för att få Polen, Ryssland, Ukraina och Vitryssland att gå med på överläggningarna i Doha. För att minska och lösa den problematiska situationen - att FN-systemet och Kyotoprotokollet inte skulle fungera - gick Sverige tillsammans med en hel grupp länder in och sade att vi inte kommer att köpa utsläppsrätterna.
Alltså försvann hela köparmarknaden, och därmed löstes den problematiken på ett väldigt praktiskt sätt. Det var centralt för u-länderna och viktigt för miljöintegriteten för den andra åtagandeperioden.
Om man ska diskutera industrins framförhållning, som Johan Löfstrand var inne på, är handeln med utsläppsrätter ett kommunicerande kärl mellan de olika länderna och syftar till att EU totalt sett ska få ned sina utsläpp. Detta system levererar, men vi tycker att det skulle leverera mer, att vi skulle öka ambitionen från att minska med 20 procent till att minska med 30 procent.
Det här är egentligen nästan förberett i den gamla överenskommelsen. Det borde gå att få en överenskommelse inom EU om att skärpa reglerna på den handlande sektorn genom att bli mer ambitiös när det gäller att minska utsläppsrätterna. Där finns en gruppering, Visegradländerna, några länder under ledning av Polen som motsätter sig det.
Vi försöker nu förbättra handeln med utsläppsrätter inom den handlande sektorn genom andra tekniska åtgärder, och det har vi diskuterat i många andra sammanhang. Jag ber att få återkomma till EU:s andra halva av klimatregleringen i nästa inlägg.