Lars Lindblad (M):
Jag skulle vilja uppmana alla eventuella politiska idealister som tittar på tv:n hemma att stänga öronen under den här debatten, om ni inte vill tappa er idealism.
Det här ärendets karaktär skulle jag nämligen lite grann vilja beteckna som politik när den är som allra sämst, när det görs upp bakom lyckta dörrar och när man inte riktigt står för det som man tidigare stod för på grund av taktik eller spel eller vad det nu kan vara för någonting. Regeringen lade tidigare i våras fram en proposition som handlade just om kommunernas roll i avfallshanteringen. Det låter väldigt stort.
Det var bara några delar, några fragment, av avfallspolitiken som behandlades. Den innehöll egentligen två huvudsakliga delar. Den ena delen var ett undantag från kommunallagen. Man ville ge kommunerna rätt att jaga annat avfall än hushållsavfall utanför kommungränsen, till exempel industriavfall.
Vår linje, tillsammans med alliansen, var att vi tycker att kommunallagen är bra konstruerad. Vi ville att den skulle behållas i den form som var. Men regeringen ville då göra undantag så att kommunerna skulle ges möjlighet att gå utanför den egna kommungränsen i en större omfattning. Kritik kan vara massiv.
Alliansen väckte en motion, och vi var kritiska i ett antal olika sammanhang. Regeringens samarbetspartier visade sig inte heller stödja regeringens proposition. De var också mycket kritiska. Jag minns framför allt en debatt som vi hade på Återvinningsindustriernas årsmöte där jag tyckte att både Vänstern och Miljöpartiet hade väldigt kloka inlägg om den här politiken.
Återvinningsindustrierna hade varnat för konsekvenserna. De pekade ut denna fråga som det största hotet mot tillväxten i deras bransch. Miljörörelsen var också ensidigt kritisk till förslaget. Vi alla varnade för miljöeffekterna, nämligen att det skulle leda till mer förbränning och mindre återvinning.
Vi passade på att kritisera detta ur ett konkurrensperspektiv. Vi menade att återvinningsindustrin fick sämre konkurrensmöjligheter än vad den borde ha. Det är en bransch som vi alla gärna omhuldar. Vi tycker att det ska finnas en tillväxt bland de gröna jobben, och Återvinningsindustrierna är en naturlig del.
När det visade sig vara så mycket kritik, det vill säga att det inte fanns något parlamentariskt stöd i riksdagen och kritik från en stor del av de miljöintresserade i Sverige, bestämde sig regeringen för att undvika förnedringen att förlora i kammaren. Därför drog regeringen tillbaka propositionen. Det var bra för miljön, inte minst för återvinningens möjligheter.
Det problematiska var den del som faktiskt var bra i propositionen, som jag ännu inte har berört, nämligen att regeringen föreslog en avreglering av hanteringen av det farliga avfallet. Det var alltså fråga om att fler aktörer skulle få lov och ha möjligheten att konkurrera om hanteringen av det farliga avfallet. Det är bra dels för att det ger möjlighet till mångfald i behandlingen av farligt avfall, dels troligen innebär sänkta kostnader. Det är bara positiva effekter.
Vi hittade då en möjlighet i riksdagsordningen, som är mycket användbar, herr talman . . att helt enkelt låsa fast en del av den återtagna propositionen. Vi tänkte att det var en bra idé eftersom samtliga partier hade ställt sig bakom detta.
Regeringen och Socialdemokraterna i form av propositionen, Miljöpartiet och Vänsterpartiet genom att de, som jag uppfattade dem på Återvinningsindustriernas möte, uttalade sig positivt och inte heller väckte motioner med annorlunda innehåll samt alliansen som tydligt ställde sig bakom förslaget. Därför tänkte vi att det här var bra och att vi kunde få en lösning som faktiskt skulle leda till något positivt för miljön och återvinningen.
Vi motionerade lite konstruktivt genom att exakt kopiera regeringens förslag till förändring i miljöbalken - ordagrant - för att på det sättet göra det smakfullt och möjligt för riksdagsmajoriteten att ställa sig bakom detta. Döm om min förvåning under utskottsbehandlingen!
Vi var tvungna att gå fram med en reservation på detta från alliansens sida. Vi fick inte stöd från de tre andra partierna. Herr talman! Då vill jag ställa frågan till Socialdemokraterna: Brukar ni lägga fram propositioner om politik som ni inte tycker om och som ni inte står bakom? I detta fall måste ni ha gjort det.
Ni ställer er inte bakom lagstiftningen, som är exakt identisk med det ni själva har föreslagit i propositionen. Brukar ni göra så? Vad är det mer för politik ni lägger fram i propositionen som ni egentligen inte gillar? Jag förstår ibland när man kompromissar att man kanske inte till hundra procent gillar den lagstiftning man lägger fram - och det är tre partier som ska samarbeta. Men den här gången gick ni fram alldeles själva och utformade lagstiftningen. Då borde det rimligen vara en politik som ni faktiskt stöder.
Jag vänder mig till Miljöpartiet och Åsa Domeij. Jag ser Åsa Domeij som en av kammarens mest sakfrågeinriktade personer. Hon brukar, uppfattar jag, lägga mycket av spelet åt sidan och fokusera på att få igenom så mycket av sin egen politik som möjligt.
Jag uppfattade att när Miljöpartiet inte motionerade mot förslaget när propositionen kom att ni faktiskt ställde er bakom förslaget om hanteringen av det farliga avfallet. Dessutom har ni fått stöd för många av de idéer ni har motionerat om till utskottet även av oss i alliansen. Den stora vinnaren i detta är möjligen Miljöpartiet, som har fått igenom ett antal saker.
Jag är ändå förvånad över att du som är så pass sakfrågeinriktad, Åsa Domeij, väljer att inte stödja lagförändringen i propositionen. Vänstern frångår uppenbarligen också sin motion och de ord jag uppfattade på Återvinningsindustriernas möte. Jag undrar vad som finns i bakgrunden. Varför gör dessa tre partier så här?
För att pröva, herr talman, hur partierna egentligen står i den här frågan vill jag yrka bifall till reservation nr 1, som innehåller den lagförändring som vi i grunden alla egentligen tycker om. Då får ni chansen i morgon att också ställa er bakom den politik ni tycker är bra.