Carl Bildt (M):
Jag vet inte riktigt vad Hans Linde menar när han säger att vi ska agera med mer än bara ord. Det verkar som ett eko av Washington före april 2003, då man tyckte att man skulle agera med mer än ord mot Saddam Hussein. Jag tror att Hans Linde var lite skeptiskt inställd till den politiska inriktningen då. Men låt mig hålla med honom i välkomnandet av resolutionen i FN:s generalförsamling i går om utomrättsliga avrättningar.
Det ligger lite utanför vad vi diskuterar nu eller är i alla fall lite bredare, men det kan finnas anledning att utnyttja tillfället att välkomna denna resolution. Låt mig sedan vad gäller det längre historiska perspektivet - sådana här saker måste ofta ses i ett sådant perspektiv - säga att den irakiska statsbildningen under praktiskt taget hela sin historia fram till 2003 hölls samman av ett mer eller mindre brutalt förtryck.
Det var en statsbildning som hade tillkommit av tre provinser i det gamla osmanska imperiet med delvis olika nationella, kulturella och religiösa orienteringar. Nu måste dessa olika delar av denna region egentligen för första gången finna sin balans genom kompromisser i mer eller mindre demokratisk ordning.
Vi hade alla önskat att detta hade kunnat ske utan det våld som har kommit till användning och de människoliv som har gått till spillo. Om de är fler eller färre än vad som var fallet under den tidigare långa perioden av brutalt våld och förtryck är i detta sammanhang inte den mest centrala frågeställningen.
Nu har vi en spirande demokrati i Irak, med demokratiska val, med alla de svårigheter som regeringsbildningar innebär och med en regering som - om jag har förstått det hela rätt - består av 42 statsråd, vilket får anses vara inkluderande, försiktigt uttryckt.
Men bakgrunden till det är självfallet att alla dessa folk, minoriteter och religiösa grupperingar nu måste finna sin egen kompromiss om den irakiska nationens framtid. Vår uppgift är att ge detta så mycket stöd och så mycket uppmuntran vi kan. Det gäller inte bara de mänskliga rättigheterna - centrala som de är i detta arbete - utan också väldigt många andra frågeställningar. Jag tror att vi i Sverige faktiskt har vissa möjligheter att göra insatser här.
Det har att göra med att vi har i storleksordningen 170 000 medborgare i vårt land som på ett eller annat sätt har sina rötter i Irak, många uppe i norr, i de kurdiska regionerna, men väldigt många också i andra områden. Det har skapat förbindelser mellan Sverige och Irak som är långsiktiga och som vi ska utnyttja på ett så konstruktivt sätt som möjligt. Det är en av anledningarna till att vi under senare år har förstärkt vår diplomatiska närvaro i Bagdad och Erbil.
En viktig del av detta är att bekämpa den renodlade terrorismen. I fallet med den katolska kyrkan vet jag att det handlar om al-Qaida.
Vi vet från al-Qaidas egna programförklaringar att de vill uppmuntra religiösa och sekteristiska konflikter och driva kristna eller shiiter ut ur landet på ett eller annat sätt, med massvåld mot oskyldiga människor som deras huvudsakliga arbetsinstrument. Al-Qaida måste bekämpas med kraft, varhelst de finns och varhelst de försöker finnas.
Också i detta sammanhang har vi anledning att utöka samarbetet med den nya irakiska regeringen. Som svar, slutligen, på Hans Lindes fråga om vad vi nu kommer att göra: Jag ska söka en snabbkontakt med utrikesminister Zebari. Då är det självklart att de frågeställningar som vi diskuterar här i dag kommer att finnas högt på listan över samtalsämnen med honom.