KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carl Bildt (M):
Den senare frågan har jag inget klart svar på. Jag antar att svaret är ja, men jag kan inte garantera att det är så. Detta är en utveckling steg för steg. Det är ingen tvekan om att det rör sig åt rätt håll, men ibland går det bakåt. Det demokratiska initiativet råkade ut för mycket stark opposition bland annat på grund av att närstående till PKK kanske försökte driva det hela lite för långt och provocerat. Det gav ammunition åt oppositionen i det turkiska parlamentet.
Premiärminister Erdogan har varit mycket tydlig med att man kommer att fortsätta. Man har dragit i gång en kampanj i landet där man förklarar för människor varför det demokratiska initiativet om den kurdiska rätten är viktigt och ligger i den turkiska nationens långsiktiga intresse. Det handlar om att bryta gamla mönster som går tillbaka till grundläggande principer för den turkiska nationens återuppbyggnad. Jag talar rätt ofta med min turkiska kollega om detta. Jag kommer att träffa honom i slutet av veckan.
Jag är övertygad om att vi då kommer att diskutera den aktuella situationen i landet. Situationen i sydöstra Turkiet är mer komplicerad. Det har inte blivit sämre, som Anne Ludvigsson säger. Det har alltid varit en synnerligen eftersatt och synnerligen traditionell del av denna region. Utvecklingen har varit mycket starkare i andra delar av Turkiet.
Vi ska naturligtvis på olika sätt försöka uppmuntra att utvecklingens positiva frukter når även dit. Det är ingen tvekan om att den politiska utvecklingen har varit positiv där också, även om mycket återstår att göra. Nu finns det en öppenhet i Turkiet för att diskutera den kurdiska frågan på det kurdiska språket. Den återstående frågan rör PKK. Där kanske Sverige ska vara lite försiktigt.
Vi är en nation som, tack och lov, aldrig har varit utsatt för en terroristorganisation i vårt eget land. Jag har sett Storbritanniens reaktioner på IRA, Tysklands reaktioner på rödaarméfraktionen och Italiens reaktion på den inhemska terrorismen. Det är inte alldeles lätt att klara detta. Det bästa vore självfallet om man kunde lösa frågan genom att PKK lade ned vapnen och det var den politiska processen som gällde för framtiden.
Carl Bildt (M):
Bosse Ringholm har frågat mig om Sveriges relationer till Nato i samband med den utrikespolitiska debatten den 17 februari. Frågorna rör Sveriges försvarsplanering, luftövervakning över Baltikum respektive utredning av svenskt Natomedlemskap. Låt mig återge formuleringarna från den utrikespolitiska deklarationen. "Regeringen har tidigare presenterat och förankrat Sveriges säkerhetspolitik i riksdagen. Den säkerhetspolitiska linjen ligger fast."
Principiellt vill jag också framhålla att varken företrädare för regering eller riksdag offentligt bör debattera frågor som rör rikets försvarsplanering. Det finns andra forum för detta. Jag har inte utställt några löften om att tillsätta en utredning om fördelar och nackdelar med ett svenskt medlemskap i Nato.
Carl Bildt (M):
Låt mig få säga kort om utredningsdebatten: Jag vet inte om ni kommer ihåg upphovet till det hela. Det var Bodil Ceballos som tog upp frågan. Hon hade frågetecken och ville ha klarhet i vad ett Natomedlemskap skulle kosta för Sverige. Jag sade då att om någon vill utreda det har jag inget emot det. Det gäller fortfarande. Det finns praktiskt taget ingenting som jag är emot att utreda, men det innebär inte att det ska tillsättas utredningar om allt.
Jag tror att den distinktionen var alldeles uppenbar för alla som deltog i den debatten. Nu är den klargjord även här. Det finns inget undantag i Lissabonfördraget, Bosse Ringholm. Det finns en solidaritetsklausul i Lissabonfördraget. Där finns inga undantag. Det gäller också Sverige. Peter Hultqvist frågar vad vi vill.
Låt mig sammanfatta det i fyra punkter. För det första ska vi bygga upp Europeiska unionen, som blir alltmer betydelsefull för säkerheten, freden och stabiliteten på vår egen kontinent. Där finns också en solidaritetsklausul. Den innebär att vi aldrig kommer att vara likgiltiga om en katastrof, ett angrepp eller något annat drabbar ett annat EU-land eller ett nordiskt land. Om det är vi eniga i Sveriges riksdag. Det ingår i den säkerhetspolitik som vi har fattat beslut om.
För det andra: "Nato har öppnat för ett närmare samarbete med Sverige och Finland, framför allt kring de internationella insatserna. Det är av vitalt intresse för våra soldaters säkerhet att Sverige som truppbidragande land har inflytande och insyn kring planering och genomförande av de insatser där vi deltar." Vad jag har sagt nu är ett ordagrant citat av vad Mona Sahlin har skrivit i frågan. För det tredje handlar det om ett utökat nordiskt utrikes- och säkerhetspolitiskt samarbete.
Stoltenbergrapporten har socialdemokratin tidigare stått bakom. För det fjärde gäller det stöd till de baltiska länderna när det gäller deras möjligheter att värna sin egen säkerhet och bygga upp sin egen identitet. Kalla det gärna Björn von Sydow-linjen, om ni tycker att det blir behagligare så. Det är den svenska linjen.
Carl Bildt (M):
Hillevi Larsson och jag är överens om att man inte kan komma fram till en lösning på detta utan någon form av överenskommelse. Den process som nu finns - haltande, långsam och tveksam som den kan synas - genom FN:s generalsekreterare är sannolikt den enda väg som är möjlig att gå. Säkerhetsrådet har talat om att vad som krävs är en rättvis, varaktig och politisk lösning som kan accepteras av alla parter.
Den ska ge möjlighet till det självbestämmande som det har talats om tidigare, även om - som jag tidigare har påpekat - självbestämmande inte nödvändigtvis behöver innebära rätt till statlig självständighet. Det är inom ramen för detta som vi ska försöka utforma vår egen politik och medverka till Europeiska unionens politik. I det ingår också självfallet stöd till den folkomröstning som vi hoppas ska hållas vid någon tidpunkt.
Svårigheterna, som Hillevi Larsson sade, har varit att komma överens om vilka som ska ha rätt att delta i denna folkomröstning. Den striden är inte bara teoretisk, utan den striden är i högsta grad betydelsefull eftersom den kan påverka utgången av folkomröstningsresultatet. I detta ligger också från regeringens utgångspunkt att hålla fast vid den erkännandepolitik som vi har haft i vad jag kan påminna mig samtliga andra fall.
Jag kan inte påminna mig något fall där vi har avvikit från de principer för erkännande som jag har redovisat tidigare. Kosovo var ett särfall, men stred egentligen inte mot principerna. Där fanns en auktoritet från FN:s säkerhetsråd. De baltiska länderna är inte något bra exempel i det här fallet. Sverige erkände de baltiska staternas självständighet efter det att Ryssland hade gjort det.
Om det var så heroiskt eller inte kan man diskutera, men det var i varje fall så vi gjorde - och det var också rätt med utgångspunkt i folkrätten. Det är samma sak om vi går tillbaka i historien när vi erkände Finlands självständighet 1917 efter det att Ryssland hade gjort samma sak. Fiskeavtalet är föremål, som Hillevi Larsson påpekade, för kontinuerliga diskussioner. Som jag framhöll i svaret kommer det att bli fler diskussioner.
Fiskeavtalet ska utvärderas inför den omförhandling som ska äga rum 2011. Vi har då all anledning att återkomma till det problemet. Folkrätten är också viktig i det här sammanhanget. Det utesluter inte helt ett fiskeavtal av den sorten, men det förutsätter att fördelarna, intäkterna, av detta kommer också den västsahariska befolkningen till del.
Det är om detta vi har ställt frågor, om detta vi för en diskussion, huruvida detta verkligen är fallet. Det är inte alls orimligt att tänka sig - det är till och med mycket sannolikt - att den diskussionen kommer att intensifieras inför det att fiskeavtalet ska omförhandlas. I svenskt fall krävs tillstånd för svenska fartyg från Fiskeriverket för att delta.
Några sådana tillstånd finns inte. Det har förekommit tidigare svenskägda fartyg - utflaggade - men de ligger då, som bekant, utanför svensk jurisdiktion.
Carl Bildt (M):
Låt mig på den senare punkten vad gäller diplomatisk status och representation säga att det inte var så för de baltiska länderna. Vi har haft ett annat fall som har varit föremål för diskussion, nämligen den palestinska myndighetens företrädare i Sverige som inte heller har diplomatisk status. Det kan diskuteras. Vi har för närvarande en diskussion inom EU huruvida vi gemensamt ska fatta beslut att ge de palestinska representanterna i respektive länder diplomatisk status.
Sverige kan tänka sig att göra ett avsteg från vår princip i detta sammanhang om det är ett beslut inom EU. Men i övrigt ger vi icke diplomatisk status till andra representanter för FN-samfundet, internationella organisationer och enskilda stater. Hillevi Larsson talar om frustrationen som växer och de risker som ligger i detta. Så är det med all säkerhet.
Situationen är, dess värre kan man säga, förmodligen under kontroll i den meningen att Marocko har en betydande säkerhetsnärvaro i de alldeles överväldigande delar av Västsahara som man kontrollerar, och situationen i flyktinglägren kontrolleras i allt väsentligt av Algeriet. Man ska vara medveten om att här finns en motsättning mellan Marocko och Algeriet som har sin icke alldeles oväsentliga betydelse för hur denna fråga hanteras.
Den relationen mellan Alger och Rabat har sin betydelse också i detta sammanhang. Jag säger detta bara som ett faktiskt påpekande, utan att detta leder till någon revidering av de slutsatser som vi har gjort. En folkomröstning ska till - det ingår i det som man har varit överens om inom FN-samfundet sedan man började ha med denna konflikt att göra.
Sedan har det handlat om att definiera dem som har rätten att delta i folkomröstningen - en nog så besvärlig fråga. Vi har sett i andra delar av världen hur den frågan är synnerligen besvärlig. Det handlar dessutom självfallet om att definiera de alternativ som folkomröstningen ska handla om. Det kan vara ett alternativ, det kan vara två alternativ och det kan vara, som har diskuterats vid något tillfälle, tre alternativ i den folkomröstningen.
Oavsett hur det är med den frågan är det från vår utgångspunkt angeläget att detta förs framåt. Vilande eller, som vi säger på den europeiska kontinenten, frusna konflikter av denna art - även om frusna konflikter just i Sahara förefaller vara en motsättning i sig - har en tendens att förr eller senare blossa upp. Därför är det en viktig uppgift i internationell diplomati att försöka förebygga detta genom att verka för en lösning.
Vi har på goda grunder, enligt min mening, i Sverige inställningen att det är FN som är det mest verkningsfulla instrument som vi har i detta arbete.
Carl Bildt (M):
Problemet med den här typen av konflikter är just - och det uttrycktes väl i säkerhetsrådets senaste resolution - att för att man ska kunna få en varaktig lösning måste man få en varaktig lösning som accepteras av alla parter. Det är en förutsättning för stabiliteten. Om en av dem inte går med på lösningen är det per definition ingen lösning, utan då är det i bästa fall eldupphör och någonting som kommer att leda till en ny konflikt längre fram. Här är motsättningen betydande.
Erfarenheten från andra sådana här konflikter är att tiden kan vara en faktor som verkar till en fördel. Men samtidigt, som jag sade tidigare, kan det inte pågå hur länge som helst, av den enkla anledningen att nya spänningar då kan komma att byggas upp. Här har vi en känslig avvägning. Det var 1991 som man kom överens om att avsluta striderna. Man ägnade, som jag refererade, 90-talet åt att försöka definiera en folkomröstning. Därefter hände ingenting under ett antal år.
Sedan 2007 har vi i alla fall början på en process, i och med att både Marocko och Polisario har lagt fram relativt omfattande förslag, som bägge har fått relativt positiva recensioner av FN:s säkerhetsråd som konstruktiva bidrag till en möjlig lösning. Det innebär inte att lösningen kanske är så omedelbart nära förestående, men vi är i alla fall sedan 2007 i en något bättre situation än vad vi var före 2007 när ingenting hände.
Man kan känna en otålighet över att det tar alldeles för lång tid, men processen finns där i alla fall. Jag skulle i likhet med Hillevi Larsson önska att vi levde i en värld där säkerhetsrådets resolutioner omedelbart omsattes i verklighet. Då hade till exempel de resolutioner sedan 1947 som reglerade Mellanösternkonflikten kunnat genomföras omedelbart. Men där har vi kämpat sedan 1947 utan nämnvärd framgång.
Jag hoppas innerligt att det inte ska bli på samma sätt i detta fall.
Carl Bildt (M):
Bosse Ringholm har frågat mig om det, med referenser till Lissabonfördragets artikel 42.7, finns undantag för Sverige och andra stater.
Lissabonfördragets artikel 42.7 lyder: "Om en medlemsstat skulle utsättas för ett väpnat angrepp på sitt territorium är de övriga medlemsstaterna skyldiga att ge den medlemsstaten stöd och bistånd med alla till buds stående medel i enlighet med artikel 51 i Förenta nationernas stadga. Detta ska inte påverka den särskilda karaktären hos vissa medlemsstaters säkerhets- och försvarspolitik."
Den avslutande meningen tar sikte inte bara på militärt alliansfria länder utan också på den majoritet EU-länder som också är Natomedlemmar. Det är glädjande att samtliga riksdagspartier ställer sig bakom Sveriges solidaritetsförklaring gentemot andra nordiska länder och EU:s medlemsländer. Det innebär att man också ställer sig bakom andan i Lissabonfördraget.
Carl Bildt (M):
Bosse Ringholm är och förblir Bosse Ringholm - jag varken begär eller förväntar mig egentligen någonting annat - men lever väl lite i en gammal värld. Europa har förändrats. Sverige har förändrats. Säkerhetspolitiken har förändrats - tack och lov med en mycket betydande bredd i förankringen här i riksdagen. Militärt är vi allianslösa - för att uttrycka sig på det sättet.
Jag ser ingen förändring i det förhållandet under överskådlig tid. Men politiskt är vi allierade genom Europeiska unionen. Den så kallade solidaritetsklausulen i Lissabonfördraget är det naturliga och det konkreta uttrycket för just detta. Det förändrar inte den karaktär som olika länders säkerhetspolitik har. Det handlar självfallet och framför allt, skulle jag vilja säga, om huruvida man är med i Nato eller inte. De flesta är det.
Vissa är det inte. Så kommer det säkert att förbli under överskådlig tid. Men låt oss vara rätt tydliga om vad det handlar om i säkerhetspolitiken i det nya Europa. Skulle ett angrepp eller en katastrof drabba något annat EU-land eller något annat nordiskt land kommer vi aldrig att vara neutrala.
Den saken uttalades med lika stor tydlighet av regeringschefen i den regering där Bosse Ringholm faktiskt var Europaminister. Hur vi gemensamt skulle agera i en sådan situation beror på hur situationen då såg ut. Det tror jag är varken möjligt eller lämpligt att avgöra eller att söka reglera eller begränsa i dag.
Den konkreta situationen kommer att vara avgörande för vad som inträffar i den situationen. Att det skulle börja med politiska konsultationer som syftar till gemensamt agerande är något av en självklarhet. Det ligger också i de fördragsmässiga förpliktelser Sverige har, även om verkställigheten i de allra flesta fall därefter skulle handla om självständiga nationella beslut.
Jag förutsätter - jag hoppas - att en framtida svensk regering i en sådan situation som jag inte hoppas ska uppkomma ska ha en sådan styrka i det europeiska samarbetet att vi påtagligt kan påverka dessa konsultationer. Det är så här den nya verkligheten ser ut. Solidaritetsklausulen är viktig och avgörande för svensk säkerhetspolitik i framtiden. Den ger oss styrka som nation i kritiska lägen.
Den gör att vi kan medverka till att bygga upp ett Europa som har större förutsättningar att bevara både fred och frihet. Det finns, för att upprepa detta, inget undantag från denna solidaritet. Att behöva säga till en socialdemokrat att solidariteten inte har några undantag känns närmast pinsamt, men så är det faktiskt.
Låt mig slutligen vara tydlig på ännu en punkt när vi diskuterar säkerhetspolitiken - som har förändrats när Europa har förändrats, och så ska det vara. Nu är det tack och lov slut på de dubbla budskapens tid i svensk säkerhetspolitik. Det var en tid som vi väl vet utmärktes av att man sade ett och förberedde ett annat.
Det var en tid när beslutsfattare i Moskva och Washington visste mer om den reella svenska säkerhetspolitiken än vad den tidens regeringar någonsin vågade informera Sveriges riksdag om. Den tiden är över. Vi lever i en ny realitet. Jag hoppas och tror att även Bosse Ringholm en dag kommer att vara en del av denna nya verklighet.
Carl Bildt (M):
Bosse Ringholm strider mot sina väderkvarnar och vill nu ha en Natodebatt. Ställ en ny interpellation om det! Det var faktiskt inte detta vare sig interpellationen eller interpellationssvaret handlade om, eller min förklaring om hur det nya Europas säkerhetspolitiska realiteter faktiskt ser ut och hur de nya villkoren för svensk säkerhetspolitik som solidaritetsklausulen innebär gestaltar sig. Det är viktiga ämnen, och det är viktigt att vi är medvetna om vad det handlar om.
Lissabonfördraget är en viktig grund för den framtida svenska säkerhetspolitiken, liksom andra delar av den. Den innebär en solidaritet mellan de europeiska länderna. Det är en skillnad gentemot Nato i viktiga avseenden, inte minst därför att solidariteten gäller de europeiska länderna. Vi har i Sverige utsträckt detta till de nordiska länderna. Det omfattar inte de nordamerikanska länderna, som ju är medlemmar i Nato.
Det är en av flera viktiga skillnader. Det innebär dock att vi agerar gemensamt mot de situationer som kan uppkomma. Exakt hur kan vi inte veta, och det vore oklokt att ens försöka binda sig i dessa frågor i framtiden. Som jag sade tidigare: Låt oss se det som en styrka för Sverige i framtiden och inför de situationer som möjligtvis kan drabba också oss att vi inte står alldeles ensamma i detta.
Jag sade inledningsvis, lite felaktigt men i huvudsak rätt, att förändring eller utveckling av säkerhetspolitiken i allt väsentligt har skett i bred partipolitisk överensstämmelse. Socialdemokraterna har varit med, och jag välkomnar detta. Jag läste för att vara på den säkra sidan en partimotion som Mona Sahlin lämnade in. Den var undertecknad av en lång rad socialdemokrater, dock icke Bosse Ringholm. Där finns inget resonemang om undantag över huvud taget.
Ordet finns icke. Det finns alltså en större realism hos dem som skriver socialdemokratiska partimotioner än hos enstaka, lite äldre, socialdemokratiska företrädare. Det är dock värt att notera att både Vänsterpartiet och Miljöpartiet röstade emot Lissabonfördraget. Miljöpartiet ville explicit att man skulle göra sig av med solidaritetsklausulen. Tala om att ha lite problem att hantera framöver, alltså.
Jag hoppas dock att den mer realistiska och lite mer framtidsinriktade delen av svensk socialdemokrati ska stå fast vid den breda enighet vi har om den nya inriktningen.
Carl Bildt (M):
Det är nog riktigt att jag har sett mycket mer av både det enda och det andra än Bosse Ringholm, inte minst av säkerhetspolitikens utveckling och säkerhetspolitiska realiteter. Det är alltid bra att se saker. Att gå i världen med ögonen förbundna och tro att allting är som förr leder icke framåt. Låt oss ta Natodebatten någon annan gång. Jag ser inte att den har någon större relevans för Sverige under de kommande åren. Vi samarbetar väl med Nato, och vi ska försöka att utveckla det samarbetet. Det ligger entydigt i svenskt intresse.
Där har vi i alla fall den socialdemokratiska partiledningen på samma våglängd. Vad gäller Lissabonfördraget gäller solidaritetsklausulen alla. Den gäller oss fullt ut. Det finns ett påpekande om att det inte påverkar om man är med eller icke är med i Nato. Det är en självklarhet. För att återkomma till det: Inte ens i den socialdemokratiska partimotionen hävdar man att detta skulle vara ett undantag i formell bemärkelse från Lissabonfördraget, och det är det inte.
Om Bosse Ringholm är oklar på den punkten rekommenderas till exempel ett studiebesök i Finland, ett land som har diskuterat denna sak relativt ingående, och han kan höra exakt samma beskrivning av verkligheten, som den faktiskt är, från företrädare för den finska statsledningen och för den delen, är jag övertygad om, för det finska socialdemokratiska partiet. Det är viktigt att vi för en framtidsorienterad säkerhetspolitisk debatt.
Det är viktigt att vi har lagt de dubbla budskapens tid bakom oss. Det är viktigt att vi redovisar detta fullt ut. Solidaritetsklausulen innebär en ny realitet. Det är en realitet som är positiv för Europas möjligheter till fred och frihet, som är positiv för Sveriges möjligheter att hantera situationer och som ger oss en möjlighet att spela en mer framträdande och aktiv roll i europeiska freds- och frihetsfrågor än vad som varit fallet tidigare.
Det ska vi alla vara tacksamma för, inte försöka göra undantag från framtiden på det sätt som Bosse Ringholm gör.
Carl Bildt (M):
Marianne Berg har frågat mig 1.	hur jag avser att agera för att Dawit Isaak omedelbart ska frisläppas 2.	om jag är beredd att i alla kontakter med Eritrea, såväl bilateralt som multilateralt, kräva Dawit Isaaks omedelbara frisläppande 3.	om jag är beredd att skicka en hög representant till Eritrea i syfte att agera för att Dawit Isaak omedelbart ska frisläppas 4.	vilka ytterligare åtgärder jag avser att vidta för att Dawit Isaak omedelbart ska frisläppas.
Som interpellanten mycket riktigt påpekar har jag i ett frågesvar den 2 mars i år behandlat denna mycket viktiga fråga. Jag har även behandlat den i svar på riksdagsfrågor den 18 februari, den 4 mars och den 1 april förra året. Ärendet med den svensk-eritreanske medborgaren Dawit Isaak är fortsatt ett allvarligt humanitärt fall som har hög prioritet för utrikesförvaltningen.
Regeringen lägger ned stora ansträngningar för att nå en lösning, och det ligger alltjämt i sakens natur att jag tyvärr inte närmare kan redogöra för hur regeringen arbetar med denna fråga. Däremot kan jag säga att vi prövar alla spår som finns i detta ärende, och vi agerar i enlighet med det som vi bedömer kan ge framgång i fallet. Men vi går inte ut med information om hur vi agerar eftersom vi tror att det skulle kunna försvåra en lösning.
Det är naturligt att Marianne Berg och andra riksdagsledamöter engagerar sig i detta fall. Regeringen delar deras frustration över att fallet, efter snart nio långa år, fortfarande är olöst.
Carl Bildt (M):
Jag avstår från ett slutanförande. Jag tror att vi är eniga om vad vi vill uppnå. Jag tycker också att det är bra att det då och då blir diskussion. Jag delar uppfattningen att det är bra att den är blocköverskridande och kan föras i den anda som vi har haft nu. Jag kan försäkra att vi kommer att fortsätta att vända på alla de stenar vi är medvetna om. Om vi hittar en ny sten som det ska vändas på kan jag försäkra att vi kommer att vända på den också.
Carl Bildt (M):
Jag tror faktiskt inte att jag har så mycket att tillägga. Vi har ibland lite olika utgångspunkter när det gäller hur man ska agera i de olika detaljfrågorna. Så ska det också vara. Det är också förutsättningen för att vi ska få någorlunda liv i denna debatt. Men det råder ingen tvekan om vad vi strävar efter att uppnå från svensk och europeisk sida när det gäller en fredslösning i Mellanöstern. Och på den punkten råder inte heller några meningsmotsättningar.
Vi strävar alla efter en så aktiv svensk roll som möjligt, framför allt inom den europeiska unionen men också genom andra kanaler som Förenta nationerna, i en fredsuppgörelse baserad på folkrättens grund. Jag tackar för debatten.