Allan Widman (L):
Jag måste säga att det är väldigt välgörande att lyssna till Cecilia Widegren. Vi kan aldrig nog ofta understryka att materiel inte utgör något självändamål i försvarspolitiken.
Det är enbart när materielen på ett kostnadseffektivt sätt genererar en relevant förmåga för det svenska försvaret, oavsett om det verkar internationellt eller nationellt, som materielen får sin betydelse. Jag har lyssnat mycket noga både till Peter Hultqvist och till Mikael Jansson.
Jag noterar att Peter Hultqvist ej under sitt anförande, ej heller i sina repliker, använde just uttrycket "förmåga". Däremot talade han länge och väl och varmt om materielen, om de näringspolitiska behoven, om sysselsättningstillfällen och om investeringar som riskerar att gå förlorade.
Det är inte utan, herr talman, att jag kände en liten fläkt från 70-talets industripolitik i Peter Hultqvists anförande. Det är inte bara det att den typen av ingångar i den här debatten motverkar vår ambition att åstadkomma kostnadseffektiva förmågor i det svenska försvaret.
Det är inte inom det regelverk som finns i den europeiska unionen möjligt att anföra vare sig närings- eller arbetsmarknadspolitiska skäl för att göra det undantag som Peter Hultqvist så gärna eftersträvar.
Mikael Jansson säger att vi missar massor av möjligheter för till Sverige lokaliserad försvarsindustri att utveckla materiel av olika slag. Jag finner det påståendet eller möjligen den farhågan något konstig. Inom vilka områden, Mikael Jansson, ägnar vi oss inte åt svensk utveckling?
Är det fråga om Visbykorvetten? Är det fråga om ubåtar? Är det fråga om artilleripjäser? Är det fråga om stridsfordon? Är det fråga om stridsflygplan? På vilket område är svensk utvecklingsförmåga så akut hotad? Det har skett två stora förändringar de senaste åren när det gäller materielförsörjningen till försvaret.
Den ena har skett på EU-nivå och handlar om att EU-kommissionen vill göra försvarsmaterielen till en del av en inre marknad. Det vill man naturligtvis mot bakgrund av de goda erfarenheter vi har av ekonomisk integration på alla andra industriella områden. En skärpt konkurrens har ökat välståndet och skapat fler arbetstillfällen i Europa.
Det andra som har skett har skett på den svenska bottnen, och det handlar om en ny materielförsörjningsstrategi som just sätter förmågorna i främsta rummet.
Den strategin handlar om att i första hand förbättra det man har, att i andra hand anskaffa beprövad och befintlig utrustning och först i tredje respektive fjärde hand utveckla tillsammans med andra eller helt av egen kraft.
Det är viktigt att framhålla att denna materielförsörjningsstrategi som den kommit till uttryck i kommissionens ambitioner och i den svenska strategin gynnar Sverige, inte bara förmågemässigt utan faktiskt på det industriella planet. Sverige utmärks av två saker på det här området: Vi är en väldigt liten beställare som gynnas av en stärkt konkurrens.
Men vi är samtidigt en mycket stor producent som behöver vidga våra marknadsmöjligheter. Det är det här strategiska tänkandet som naturligtvis har legat bakom när regeringen och riksdagsmajoriteten i all sin klokhet har lagt fast reglerna på området.
Peter Hultqvist har dock rätt i att många länder förmodligen på olika sätt kommer att försöka hitta vägar för att undanta det som möjligen kan drabba egen industri.
Därför är det viktigt att de regler som nu skapas gemensamt inom EU får ett rättsligt stöd, att det finns möjlighet att via de rättsliga institutionerna i EU faktiskt kunna kräva att konkurrensen sker på lika villkor. Grunden för det här betänkandet är ju att Riksrevisionen har undersökt internationellt materielsamarbete. Och det finns problem med detta i många fall. Herr talman!
Jag har suttit några år i försvarsutskottet och tittat på väggen på motsatta sidan. Där hänger det en gigantisk gobeläng. När man tittar närmare på den här gobelängen ser man att den inte är vävd av en och samma väverska eller vävare. Beställningen har gått ut på flera händer. Var och en har gjort sin del och till slut har man sytt ihop resultatet.
Jag kan konstatera att när det gäller en del europeiska materielprojekt har resultatet blivit precis detsamma. Ett numera legendariskt exempel på detta är väl den alleuropeiska helikopter 14. En handfull länder har gjort var sin del som man sedan, med känt resultat, har försökt fusionera samman. Herr talman!
Det här betänkandet är som flera talare har varit inne på en kompromiss. Kompromisser ger utrymme för olika tolkningar ibland men framför allt för olika betoningar. Likväl känner sig Folkpartiet mycket bekvämt med detta förhållande. Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet.