Sofia Nilsson (C):
Vi är nu mitt i en tid där nästan allt fokus kretsar kring hanteringen av covid-19-pandemin. Men trots att vi just nu är upptagna av pandemin pågår livet och vardagen för många på precis samma sätt som förut. För vissa patientgrupper som behandlas inom vården är vardagen till stor del densamma i dag som innan pandemin blev ett faktum. Speciellt inom tvångsvården fortsätter vardagen precis som vanligt eftersom behandlingstiderna där ofta är väldigt långa.
Jag har inför mitt anförande i dag läst en hel del av Barnombudsmannens rapporter som rör området. Flera av rapporterna baserar sig på intervjuer med barn och ungdomar som har erfarenhet av tvångsvård och tvångsåtgärder. En del barn säger sig förstå att tvångsåtgärder används men ifrågasätter omfattningen och sättet som tvångsåtgärder utförts på. Andra barn beskriver tvångsåtgärder som inte är tillåtna.
Det är berättelser som verkligen berör och griper tag, och det blir tydligt att detta är ett område där vi måste göra mer och bättre. Tvångsvård handlar om ett stort ingrepp i den personliga integriteten, och det är därför fastställt i internationella konventioner hur mänskliga rättigheter ska skyddas när det är nödvändigt att vårda människor mot deras vilja. Detta skydd förutsätter tydlig lagstiftning, transparens, dokumentation och tillsyn.
Därför är jag glad över att vi i dag kan lägga fram ett förslag till beslut som är ett första steg, som förtydligar och skärper lagen och som särreglerar lagen för att gälla för patienter under 18 år. Fru talman! Under många år har tvångsvården diskuterats, och precis som föregående talare sagt beror det på att vi har sett stora brister. Det är uppenbart att vi behöver ta ett helhetsgrepp om hela tvångsvården. Detta gäller lagstiftningen, som vi gör här och nu.
I dag gör vi framför allt tre viktiga förändringar som bland annat innebär att förutsättningarna för att använda tvångsåtgärder skärps och att tiden för hur länge de får pågå förkortas. Vi inför även en bestämmelse om att vårdgivare måste rapportera till IVO om en patient blivit utsatt för tvångsåtgärder vid upprepade tillfällen under vårdperioden. Där införs även en bestämmelse om att man har rätt till en timmes aktiviteter och utomhusvistelse varje dag.
Detta är bra förbättringar och en bra början. Men vi måste även på ett mer långsiktigt sätt arbeta med att höja kunskapsnivån inom området. Det räcker inte att bara ändra lagen. Vi behöver öka kunskapen på totalen. Just i fråga om ökad kunskap har Centerpartiet länge varit pådrivande. Vi behöver stärka det nationella arbetet med att utveckla och sprida relevant och aktuell kunskap.
Fokus behöver även ägnas åt att arbeta fram kunskapsstöd, metoder och arbetssätt till hälso- och sjukvårdspersonal som arbetar med barn i den psykiatriska heldygnsvården, inklusive den psykiatriska tvångsvården. Här ser vi nämligen att det finns luckor. Därför ser jag fram emot att få följa det uppdrag som Socialstyrelsen har fått och som syftar till att bidra till en ökad kvalitetsutveckling, ett stärkt barnrättsperspektiv och en ökad rättssäkerhet inom den barn- och ungdomspsykiatriska heldygnsvården.
Om vi kan arbeta strukturerat med att öka kunskapen och ta fram metoder och arbetssätt tror jag även att det kan bidra till minskad användning av tvångsåtgärder, vilket är det självklara målet. Jag yrkar bifall till utskottets förslag.