KBLab/rixvox huggingface dataset:
Andreas Norlén (M):
Det korta svaret på frågan är ja. Riksdagens och konstitutionsutskottets möjligheter att göra uppföljning och utkräva ansvar förbättras genom de förändringar som här föreslås. Genom uttalanden från utredningen som konstitutionsutskottet instämmer i blir det tydligare hur man kan resonera kring begreppet "allvarlig försummelse" och vad det innebär.
Det ges exempel, som jag nämnde i mitt anförande, på hur man kan begå fel och försummelser när det gäller myndighetsstyrningen. Det kan även handla om att man begår brott i eller utanför tjänsten. Det finns också andra exempel som nämns, just för att skapa en bredare förståelse av vad begreppet "allvarlig försummelse" i ett konkret fall skulle kunna handla om.
Till detta kommer något som vi uppenbarligen är överens om, nämligen att Justitieombudsmannen får en möjlighet att biträda KU när det gäller att utreda de faktiska omständigheter som senare kan läggas till grund för ett ställningstagande om huruvida en allvarlig försummelse har ägt rum eller inte. Rent praktiskt är detta ett viktigt tillskott i den verktygslåda som KU och riksdagen har.
En del av problematiken när den här frågan landade på KU:s bord sommaren 2016 var ju hur man praktiskt skulle gå till väga för att klarlägga vad de olika riksrevisorerna har gjort och hur det ska värderas. Hade vi då haft den möjligheten är det uppenbart att vi skulle ha valt att vända oss till JO och bett JO att göra en noggrann utredning och därefter återkomma till KU.
Nu blev det en lite annorlunda händelseutveckling, där riksrevisorerna själva anlitade en tidigare JO för att göra en utredning av ungefär det här slaget. Den gav viktiga underlag för den fortsatta processen. Jag vill alltså mena att detta är viktiga verktyg och tillskott till riksdagens och KU:s möjligheter att agera gentemot riksrevisorerna.
Andreas Norlén (M):
Jag vill kommentera det Jonas Millard sa om lagförslaget som rör publicering på webben av register med känsliga personuppgifter. Jonas Millard sa att han vänder sig emot att lagförslaget inte tar sin utgångspunkt i innehållet i uppgifterna utan att man ska se på syftet med publiceringen av registret.
Jag vill bara göra Jonas Millard uppmärksam på att själva lagtexten alltså tar sin utgångspunkt just i innehållet i uppgifterna. Där slås nämligen tydligt fast att lagförslaget enbart gäller register som innehåller vissa, noga definierade, typer av känsliga personuppgifter. Det gäller uppgifter som avslöjar etniskt ursprung, hudfärg eller annat liknande förhållande, politiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse och medlemskap i fackförening.
Det gäller även uppgifter som rör hälsa, sexualliv eller sexuell läggning och uppgifter som består av genetisk eller biometrisk information för att entydigt identifiera en fysisk person. Det handlar alltså om mycket känsliga personuppgifter som om de publiceras i ett sökbart personregister på internet innebär ett mycket allvarligt integritetsintrång för alla människor som finns i registret.
Det kan handla om, vilket har uppmärksammats i samhällsdebatten, ett register över judar. Man kan tänka sig en läkare som stjäl patientjournaler för att hämnas på landstinget och lägger upp ett register under rubriken "Vilka sjukdomar har dina grannar? Sök här!". Genetiska och biometriska uppgifter vet vi också kan användas för att kartlägga enskilda människor på ett mycket ingripande sätt.
Jag vill bara peka på att man med Jonas Millards inställning skulle ha fritt fram i ytterligare fyra år att söka utgivningsbevis för webbsidor för att publicera den här typen av uppgifter. Jag tycker att det vore oacceptabelt.
Andreas Norlén (M):
Jag tror att det är viktigt att slå fast att sökbara personregister med den här typen av mycket känsliga uppgifter såvitt jag känner till inte förekommer alls, eller i mycket liten omfattning. Det handlar alltså om att förebygga någonting som skulle kunna bli ett allvarligt problem om det blev så att den typen av register byggdes upp och spreds.
Vi ser dock att det finns ett påtagligt problem till exempel med de judefientliga hemsidor som finns, där det även har publicerats namn på olika judar. Man kan ju tänka sig motsvarande i andra sammanhang, alltså andra typer av etnisk härkomst eller politisk uppfattning som skulle kunna hängas ut i register på motsvarande sätt.
Men jag vill understryka att utgångspunkten är att det är innehållet i uppgifterna, som noga definieras i lagen, som är utgångspunkten. I de allra flesta fall där ett personregister som innehåller den här typen av uppgifter finns är registret sannolikt redan så integritetskränkande i sig att det träffas av det föreslagna förbudet. Det blir därför aldrig blir aktuellt att föra ett resonemang om syftet.
Syftesdiskussionen handlar i stället om att skapa en ventil för det - förmodligen hypotetiska - fallet att något register med den här typen av uppgifter skulle användas i något helt legitimt syfte.
Jag har ganska svårt att se framför mig hur det skulle kunna gå till och hur det skulle kunna vara på det sättet, får jag ärligt säga - förutom i de fall jag nämnde i mitt anförande, där den enskilde frivilligt och genom att agera på olika sätt har offentliggjort sin politiska uppfattning eller, genom att till exempel ta anställning som präst eller liknande, sin religiösa uppfattning.
Utgångspunkten för Jonas Millards ståndpunkt är dock att det i ytterligare fyra år skulle vara lagligt att publicera till exempel juderegister, sökbara på webben.
Andreas Norlén (M):
Jag vill bara något kommentera det som Jeff Ahl anförde i sitt inlägg. Han yrkade bifall till ett motionsyrkande som ingen i utskottet har yrkat bifall till och som därför inte finns i någon reservation från vare sig hans tidigare partivänner i Sverigedemokraterna eller ledamöter i något annat parti. Själva yrkandet handlar om behörighetskrav för landshövdingar.
Jag hörde inte att Jeff Ahl i sitt anförande nämnde något särskilt om det. Jag hörde mer en lång och bitvis ganska vulgärt utformad tirad mot svenska myndigheter och mot myndighetsföreträdare. Jag kan konstatera att det, vilket har anförts i denna debatt, bitvis finns problem inom svenska myndigheter med regelefterlevnad och kompetens.
Det är därför som utskottet enigt föreslår att man ska ha en introduktionsutbildning för alla statstjänstemän och också föreslår ett skärpt ämbetsmannaansvar. Men jag tycker samtidigt att det är viktigt att säga att de många tusen män och kvinnor som dagligen arbetar i den statliga och kommunala förvaltningen i allt väsentligt gör ett utomordentligt gott arbete och också utför ett viktigt arbete för vårt land.
Vi har en modern rättsstat med omfattande välfärdsåtaganden. Då behövs det omfattande personalgrupper som har god kompetens och förmåga att upprätthålla de institutioner och de system som är en förutsättning för att vår välfärd ska fungera och för att vår demokrati ska fungera.
Då tycker jag att det är viktigt att vi har en god och sansad ton när vi för den viktiga debatten om hur vi kan öka kvaliteten i den offentliga verksamheten och hur vi kan öka möjligheten att utkräva ansvar av enskilda tjänstemän som begår fel och försummelser i tjänsten så att vi inte på ett vulgärt sätt påstår att det finns ett omfattande träsk av maktmissbruk och korruption, för så är det inte.
Det är klart att vi har problem i svensk statsförvaltning - det har ingen förnekat. Men det är inte så att den svenska statsförvaltningen skulle vara ett moras av omoral, korruption och problem. Jag är stolt över mycket av det arbete som sker i den svenska statsförvaltningen.
Jag vill att de många tusen människor som varje dag går till jobbet på myndigheter, i staten, i kommuner, i landsting och i regioner ska känna att vi i Sveriges riksdag ser dem och ser det viktiga arbete de utför.
De reformer som vi debatterar i konstitutionsutskottets debatt i dag handlar om att ytterligare förfina den offentliga verksamheten och göra den bättre utan att kategoriskt peka ut stora grupper av yrkesverksamma människor i vårt land som inkompetenta och korrupta. Det vore mig helt främmande.
Det är olyckligt om vi får en politisk debatt i Sverige med den typen av populistiska övertoner som vi har sett i andra länder. Det skapar ett polariserat samhälls- och debattklimat som inte bidrar till en sansad diskussion om de verkliga problemen i vårt samhälle. Jag yrkar naturligtvis avslag på det just framställda yrkandet.
Andreas Norlén (M):
Frågan om myndighetschefer som utses av regeringen var föremål för omfattande diskussioner och förändringar under alliansregeringens tid vid makten. Alliansen genomförde reformer som innebar att befattningar som myndighetschefer ska rekryteras på ett sätt som präglas av öppenhet och professionalitet.
Vi införde ett grundläggande krav på att det ska finnas kravprofiler för alla myndighetschefer, att det normala ska vara att befattningar som myndighetschefer annonseras öppet när de ledigförklaras så att vem som helst kan söka en sådan befattning. Vi var kritiska till den ordning som rådde tidigare, där det var en beredning i slutna rum och där det kunde ha betydelse om man kände statsministern eller inte om man blev utnämnd till myndighetschef.
Konstitutionsutskottet följer vartannat år upp hur reformen har fått praktiskt genomslag, och vi kan konstatera att nästan alla befattningar som myndighetschefer annonseras ut öppet så att även de som inte har känningar i de politiska kretsarna har möjlighet att söka.
Vi kan konstatera att det regelmässigt finns kravprofiler, och vi kan konstatera att regeringar ofta tar stöd av professionella rekryteringsföretag för att ytterligare professionalisera rekryteringsförfarandet. Detta innebär inte att man aldrig kan utse en person som är eller har varit politiskt verksam till myndighetschef.
Det är ingen hemlighet att också vi från allianspartierna har varit kritiska till vissa utnämningar, men att säga generellt att statliga myndighetschefer inte utses på formella och faktiska meriter är helt enkelt fel. Det är en felaktig beskrivning. Jag skulle säga att även bland de statliga myndighetscheferna är det allra vanligast att de är utmärkt kompetenta och skickliga personer.
Andreas Norlén (M):
Jag noterar att Jeff Ahl uppenbarligen känner till mer om skandalen som rör Transportstyrelsen än vad vi ledamöter i konstitutionsutskottet gör, som nu har ägnat ett antal månader åt att fördjupa oss i händelserna och genomfört ett stort antal öppna och slutna utfrågningar samt tagit del av en stor mängd handlingar. Jeff Ahl är redan redo att dra slutsatser utifrån medieuppgifter.
Jag kan konstatera att jag inte har för avsikt att föregripa KU:s bedömning av vad som hände på Transportstyrelsen och vem som bär ansvaret för det, utan det återkommer utskottet till när vi är klara med vår granskning i juni. Då är vi naturligtvis beredda att ta en offentlig debatt. Det är klart att mycket av det som hände i Transportstyrelsen framstår som anmärkningsvärt.
Men vilket ansvar som regeringen bär, som är det som KU granskar, får vi återkomma till på sedvanligt sätt. Jeff Ahl kommenterar också det straff som Transportstyrelsens förra generaldirektör fick. Det är inte min sak som KU:s ordförande eller som riksdagsledamot att recensera hur de rättsvårdande myndigheterna tillämpar gällande rätt i enskilda fall.
Jag kan konstatera att det har funnits en kritik från andra tjänstemän inom rättsväsendet som har ifrågasatt att man valde vägen strafföreläggande i stället för att väcka åtal i allmän domstol och få en öppen prövning som allmänheten hade kunnat ta del av.
Det hade haft sina fördelar att vi vid ett rättsligt förfarande i en domstol hade kunnat utröna mer om det ansvar som den dåvarande generaldirektören bar för de missgrepp som uppenbarligen begicks inom myndigheten och som har bekräftats på olika sätt. Jag vill inte kvälja dom. Det är inte min roll. Och jag tycker att även Jeff Ahl borde hålla sig för god för att gå in i enskilda fall på det sättet. Jag noterar att vi har ett väl fungerande system för rekrytering av myndighetschefer.
Man kan ifrågasätta enskilda utnämningar, men systemet som sådant är gediget.
Andreas Norlén (M):
Konstitutionsutskottets sista debatt i dag rör en subsidiaritetsprövning av kommissionens förslag till direktiv om skydd för det vi lite förenklat kan kalla visselblåsare. Detta är i grunden ett bra och viktigt förslag.
Det är viktigt att den som upplever och upptäcker fel eller oegentligheter i tillämpningen av i det här fallet unionsrätten har olika vägar och möjligheter att slå larm om och skapa uppmärksamhet kring det utan att själv behöva frukta olika former av repressalier. Det är alltså en god sak.
Det finns skäl för gemensamma EU-regler när det gäller att slå larm om överträdelser av unionsrätten, så konstitutionsutskottet ifrågasätter inte i och för sig behovet av en förbättrad reglering på EU-nivå när det gäller dessa frågor.
Däremot vänder sig konstitutionsutskottet mot den detaljeringsgrad med vilken kommissionen har gripit sig an arbetet, eller rättare sagt den detaljeringsgrad de förslag som kommissionen har utvecklat befinner sig på.
Det handlar nämligen om mycket detaljerade föreskrifter för hur myndigheter och företag i medlemsstaterna ska inrätta rapporteringsvägar för visselblåsandet, hur det ska vara organiserat och hur det ska fungera.
Vi menar att det inte är rätt att på EU-nivå och i den omfattningen reglera de frågorna, utan där ifrågasätter konstitutionsutskottet förslagens förenlighet med subsidiaritetsprincipen.
Vi menar att man på nationell nivå mycket väl kan reglera hur rapporteringsmöjligheten i detalj ska organiseras. Vi påminner i ställningstagandet bland annat om att vi i Sverige har meddelarskydd för personer som vill lämna uppgifter till medierna om missförhållanden och korruption.
Man kan också på andra sätt, genom nationell lagstiftning, skapa skyddade rapporteringsvägar och skydd för personer som vill slå larm om olika missförhållanden. Från början förde vi en diskussion i utskottet om huruvida detta innebar att vi enbart utgick från proportionalitetsprincipen när vi prövade detta ärende.
Då kan man nämligen på principiella grunder ifrågasätta om det verkligen finns formell grund för att göra ett så kallat motiverat yttrande i subsidiaritetsprocessen.
Min uppfattning är dock att KU genom att peka just på att ett antal av förslagen i kommissionens utkast till direktiv ligger på en för hög detaljeringsnivå och innebär en för långtgående bindning av medlemsstaterna visar att man kan åberopa subsidiaritetsprincipen och säga att detta inte bör hanteras och regleras på EU-nivå i den utsträckning som kommissionen föreslår.
Då finns det som jag ser det ett subsidiaritetsperspektiv i frågan, vilket gör att det är rimligt att göra ett motiverat yttrande. Mot den bakgrunden anser utskottet att förslaget inte i alla delar är förenligt med subsidiaritetsprincipen och föreslår att riksdagen lämnar ett motiverat yttrande till Europaparlamentets, rådets och kommissionens ordförande. Jag yrkar med det bifall till förslaget i utlåtandet, herr talman.
Eftersom KU snart har upptagit sex timmar av kammarens tid i dag är det väl bara att säga som i Hamlet : Vad övrigt är, är tystnad.
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Få ord har fått så stor uppmärksamhet som könsneutralt äktenskap, och det med all rätt. Det är inte bara fråga om att förändra ett ord, utan det handlar också om alla människors lika rätt och värde.
För mig och Centerpartiet innebär dessa ord att varje människa har rätt att tänka, känna, tycka, vara, bli förälskad i den man vill och leva med den man vill. Oppositionen säger att det är dags att göra slut på långbänken. LiseLotte Olsson säger att jag och mina allianskolleger är cyniska och borde ha ångest i dag.
Jag kan lova LiseLotte Olsson att det är andra frågor som gör att jag får ångest, inte detta. Jag är säker på att jag gör det som är rätt. För Centerpartiet är denna fråga så viktig att den, precis som alla andra viktiga frågor, måste beredas på ett rätt och demokratiskt korrekt sätt. Som bekant tar demokrati tid.
Det här handlar om värderingar, attityder och människor ute i samhället. Det är viktigt att de människorna, och speciellt de som har en avvikande åsikt, vet att detta har behandlats på ett sätt som gör att det faktiskt är ett demokratiskt fattat beslut av Sveriges regering och riksdag. Utredningen var klar i mars 2007. Remisstiden gick ut i januari. Remisstiden blev förlängd, vet ni.
Det var för att det var många som var intresserade av att lämna ifrån sig något i denna fråga. Skulle vi då inte visa respekt för dem som har satt sig ned och skrivit och velat lämna ifrån sig något? Ska vi bara putta det åt sidan? Det betyder inte att jag och Centerpartiet kommer att ändra inställning. Det får i så fall vara någonting oerhört angeläget i de remissvaren.
Men vi har en skyldighet att läsa och lyssna och höra på dem som har lämnat ifrån sig remissvar. Därför väntar vi på det pågående beredningsarbetet inom Regeringskansliet. Jag har ingen ångest för det, absolut inte!
Centerpartiet och jag litar på statsministern när han säger att det kommer en proposition i ärendet senare i år. Lugn! Ingen ångest! Jag är inte cynisk, och det är inte heller mitt parti. Vi följer de demokratiska spelreglerna, som är viktiga. Fru talman! Jag vill bara säga några ord om vigsel på teckenspråk.
Landstinget ska erbjuda tolktjänst för vardagstolkning för barndomsdöva, dövblinda, vuxendöva och hörselskadade bosatta inom landstinget. Med begreppet vardagstolkning avses också tolkning vid vigsel. Även om det inte finns någon direkt regel för hur många gånger man har rätt att gifta sig tillhör nog för de flesta människor vigslar inte vardagen.
De allra flesta ser det som en stor och viktig händelse i livet. Att få gifta sig på ett språk man behärskar utan tolkning med en vigselförrättare som behärskar teckenspråket vore önskvärt. Jag yrkar bifall till förslaget i utskottets betänkande och avslag på reservationerna.
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Jag vet också att det finns en majoritet i riksdagen som är för detta. Men det betyder inte att vi ska frångå de regler som säger att vi ska vänta på, bearbeta och titta på remissvaren. Det är det vi gör och tänker göra. Det förändrar inte någonting av det andra. Precis som Anti Avsan sade för en stund sedan: Vad skulle det förslag som ligger göra för skillnad?
Det är inte ett förslag på någon lag som skulle gälla från och med i morgon. Det är också ett förslag som skulle göra att regeringen fortsatte med sitt arbete. Vad är bekymret egentligen? Vad är det som gör att vi inte litar på att propositionen skulle komma? Jag är övertygad om att den kommer.
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Till grund för gällande lagstiftning om namnlagen finns en strävan efter jämlikhet mellan kvinnor och män och efter lika behandling av barn vilkas föräldrar är gifta med varandra och barn med ogifta föräldrar. Detta är en bra grund att stå på.
Men det har på flera håll visat sig att lagen, som denna i dag ser ut, kan ställa till med problem för den enskilde. Därför välkomnar Centerpartiet den aviserade översynen av namnlagen. Det här har ju under en alldeles för lång tid legat som en hyllvärmare i den gamla regeringens bokhylla.
Precis som regeringen fastslår är det viktigt att få kartlägga problemen - hur de ser ut, var de uppstår och vilka konsekvenserna blir för den enskilde. Ett av de redan definierade bekymren kan uppstå för personer som genomgått könsbyte. Att inte kunna visa upp en giltig legitimation kan, det förstår var och en, ställa till med stora bekymmer.
LiseLotte Olsson från Vänsterpartiet gav en levande beskrivning av ett enskilt fall. Tyvärr är de fallen inte så få som vi kanske tror. Det kan också gälla små vardagsbekymmer som att gå in på biblioteket för att låna en bok, att hämta ett paket på posten eller att ha ett årskort på SJ.
På legitimationskortet står det Göran, men det är Maria som ska stå där och legitimera sig. Följaktligen får hon inte boken eller paketet. Inte heller får hon åka på sitt årskort. Förmodligen måste hon lösa enkel biljett eller kliva av tåget. Som föregående talare sagt kan problem uppstå även när betyg och anställningsbevis ska visas upp.
Att vid en anställningsintervju behöva börja med att bli så privat och personlig som en redogörelse av hela ens livshistoria innebär kan inte vara någon lagstiftares mening. Fru talman! Att hitta en tillfredsställande lösning som också uppfyller kravet på en säker hantering är viktigt i översynsarbetet. Med detta yrkar jag bifall till utskottets förslag.
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Jag vill tacka Maria Larsson för svaret. Det är mycket bra att man i betänkandet Översyn av teckenspråkets ställning har uppmärksammat att gränserna är oklara mellan vad som ingår i den vardagstolkning som landstinget ska erbjuda och finansiera och den tolkning som annan huvudman ska ansvara för och finansiera. Det är också mycket bra, precis som Maria Larsson sade, att det nu har kommit en ny fördelningsmodell för statsbidraget.
Det finns i dag ca 10 000 personer i Sverige som är födda döva, barndomsdöva, och har teckenspråk som sitt förstaspråk. Ytterligare 20 000 personer använder teckenspråk. Det är en relativt liten grupp som inte bråkar och skriker för att få sina rättigheter tillgodosedda. Många lever i dag i ett helt onödigt utanförskap. Därför är det bra att regeringen är på gång för att åtgärda detta.
Men det är en rätt lång väg kvar att gå. Herr talman! För att teckenspråkiga döva, hörselskadade och dövblinda ska kunna fungera i arbetslivet är det viktigt att de får den tolkservice som är nödvändig. Tolk på arbetsplatsen ingår i vardagstolkningen och finansieras av landstingen med max 20 timmar per månad. Därutöver ska arbetsgivaren stå för kostnaden. Arbetsgivaren ska stå för kostnaden!
Eftersom det blir kostsamt för den enskilde arbetsgivaren blir konsekvenserna att teckenspråkiga arbetstagare inte har samma möjlighet att delta i konferenser, fortbildningar och utbildningar knutna till arbetet. De ställs utanför och får svårt att avancera på arbetsplatsen, och de hänger inte med i löneutvecklingen - om de får ett arbete.
Allt fler döva vill starta egna företag men har mycket begränsade möjligheter att få den tolkservice som är nödvändig för att de ska kunna driva företaget. Teckenspråkiga egna företagare har svårt att konkurrera på arbetsmarknaden eftersom de själva får stå för de tolkkostnader som överskrider de medel som beviljas av Ams.
Döva med goda affärsidéer som försöker driva egna företag har blivit tvungna att ge upp eftersom de inte får den hjälp de måste ha. Jag kan nämna ett exempel. Ett dövt par som driver ett eget mindre företag hade anmält sig till en utbildning för egna företagare. De hade beställt tolk ett helt år i förväg för kurstillfällen en gång per vecka. De har inte beviljats tolk. Först nu ett år efter har de beviljats tolk vid ett kurstillfälle.
Alltså har de missat en för dem mycket viktig utbildning. Kan minister Maria Larsson utveckla sin syn, och vår syn, på dövas möjligheter att ha ett arbete och driva ett företag?