KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sven Otto Littorin (M):
Jag vet inte riktigt hur jag ska börja annat än möjligen genom att redovisa siffrorna för juli 2008 jämfört med juli 2006 vad gäller antalet arbetslösa ungdomar och ungdomar i konjunkturberoende program. Antalet arbetslösa har minskat med 31 751 personer i åldersgruppen 18-24 år, och antalet ungdomar i konjunkturberoende program har faktiskt ökat med 1 113.
Totalt har alltså över 30 000 ungdomar i åldern 18-24 år lämnat arbetslösheten och i stället kommit vidare. Det är naturligtvis mycket glädjande. I dag har vi lite drygt 10 000 personer inskrivna i jobbgarantin för unga. 17 000 har under perioden december till och med juni 2008 påbörjat jobbgarantin för unga.
Av dessa har drygt 7 000 personer lämnat garantin, den förkrossande merparten just för ett arbete. Det är naturligtvis väldigt bra. Jag skulle intet hellre önska än att många fler hade lämnat och kommer att lämna garantin framöver. Men det ska naturligtvis ses i kombination med den totala utvecklingen för ungdomar. Det måste också ses i kombination med arbetslöshetsperiodens längd. Arbetslöshetsperiodens längd för ungdomar har sjunkit ganska ordentligt.
Det är naturligtvis glädjande att det är på det sättet.
Det är därför vi har lagt nästan 13 miljarder på jobb- och utvecklingsgarantin och jobbgarantin för unga. Man kan naturligtvis, som i den förra debatten, debattera vad man garanterar.
Men det vi garanterar är en palett av insatser av det slag som jag noterar att Monica Green efterlyser och som jag är överens med Monica Green om: jobbsökaraktivitet med coachning, fördjupad kartläggning, utbildning, arbetspraktik, studie- och yrkesvägledning, projekt av olika slag, arbetslivsinriktad rehabilitering, fördjupad kartläggning av rehabilitering, start av näringsverksamhet och så vidare.
Det finns en bred palett inom ramen för jobbgarantin för unga som syftar till att på ett individuellt plan förbereda varje enskild ungdom för att snabbt komma tillbaka till arbete, hitta det och sänka de trösklar som står i vägen. Det totala antalet arbetslösa och personer i konjunkturberoende program har alltså de senaste två åren gått ned med över 30 000. Det är väldigt glädjande.
Vi vet att jobbgarantin för unga har fungerat bättre än de gamla systemen, den kommunala ungdomspraktiken och ungdomsgarantin. Som bland annat en studie av IFAU visade tenderar de att förlänga arbetslöshetsperioderna och öka arbetslösheten bland ungdomar. Det är naturligtvis någonting som man måste ta i beaktande. Den gamla politiken fungerade inte. Nu har vi ändrat den. Vi jobbar intensivt med att få ungdomar in på arbetsmarknaden.
Vi lägger också mer krut på dem som är långtidsarbetslösa. Det går att förbättra. Jobbgarantin för unga har inte ens varit i kraft i ett år. Vi kommer, som jag sade tidigare, att ha en väldigt osentimental inställning till verktygen. Går det att förbättra, vilket det säkerligen gör, kommer vi naturligtvis också att göra det.
Sven Otto Littorin (M):
Det är nog om jag ska vara helt ärlig ingen större skillnad på Monica Greens och min ambitionsnivå, grundinställning eller vilja i detta avseende. Det är klart att vi kan vara överens om att det är ett slöseri, en förlust och en skam för ett välfärdsland som Sverige att ha så många arbetslösa ungdomar. Det tror jag att vi är överens om. Det handlar naturligtvis om att försöka hitta sätt att minska ungdomsarbetslösheten och få fler in på olika sätt och vis.
Det är tragiskt att Sverige under lång tid har legat i botten på den europeiska ligan med en ungdomsarbetslöshet bland de högsta i hela Europa. Det måste vi göra någonting åt. Ska man vara dogmatisk i detta? Nej, det ska man naturligtvis inte vara. Där håller jag också med Monica Green. Det är en dum idé att vara dogmatisk.
Det är bland annat därför vi har ett tusental fler ungdomar i arbetsmarknadspolitiska åtgärder juli 2008 än vi hade juli 2006. Man får inte vara ideologiskt förblindad när man ska angripa politiska problem eller samhällsproblem, utan man ska ägna sig åt att lösa dem och inte någonting annat. Det vi har försökt göra när det gäller ungdomsarbetslösheten är flera olika saker samtidigt.
Vi har dragit slutsatser av en del av de insatser som funnits tidigare: kommunal ungdomspraktik, ungdomsgarantin och annat. När vi såg att de tenderade att förlänga arbetslöshetsperioderna och öka ungdomsarbetslösheten tyckte vi att det var en bra idé att göra någonting annat.
Det vi också ville göra var som jag försökte redogöra för förut att vikta om insatserna, särskilt under högkonjunkturåren, lägga lite mindre på aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder för personer med kort tid i arbetslöshet, som snabbt hade möjlighet att ta sig ut på arbetsmarknaden i goda tider, och i stället lägga krutet på dem som varit borta mycket länge och sett en och annan högkonjunktur passera revy utan att ta sig tillbaka.
Det vi kan diskutera är naturligtvis avgränsningen, balansen de två grupperna emellan. Där vet jag att Monica Green har en annan uppfattning än jag. Man kan naturligtvis alltid diskutera vad som är rätt och fel.
Jag menar att den avvägning som vi gjorde var rätt och att det var rätt att lägga förhållandevis mer resurser på de långtidsarbetslösa och se till att förbereda dem bättre för återinträde på arbetsmarknaden.
Sven Otto Littorin (M):
Jag ska inte förlänga debatten. Jag kan bara konstatera att en av de saker som vi har försökt göra är att strukturera om arbetet på ett annat sätt. När vi tog över var det 21 myndigheter direkt underställda regeringen med ett fyrtiotal olika delmål i regleringsbrev och annat. Någonstans fick jag en känsla av att arbetsmarknadspolitiken lite grann blev den offentliga politikens parkeringsplats.
När man inte kunde lösa andra saker på andra politikområden skrev man in det i Ams regleringsbrev och hoppades att det skulle lösa problemet. Vad vi har försökt göra är att se till att vi har en myndighet med ett mål, nämligen att arbeta för sänkt arbetslöshet och för att fler ska komma ut på arbetsmarknaden. Vi återkommer säkert i debatter framöver om detta.
Sven Otto Littorin (M):
Jag kan bara konstatera, när det gäller jobb- och utvecklingsgarantin, att det nu är 41 500 personer inskrivna i garantin. Sedan starten har drygt 67 000 personer påbörjat och drygt 24 000 lämnat, varav 11 000 för arbete. Det är en god siffra. I dag är knappt två tredjedelar i fas ett av garantin, kartläggning och jobbsökaraktiviteter med coachning.
I fas två befinner sig i princip resten, i praktik, arbetsträning, utbildning och annat. Det här kommer naturligtvis att ändras över tiden. Det beror ju på hur lång arbetslöshetsperiod som man har. Den avvägning som vi måste göra och som vi ska göra handlar naturligtvis om hur, utifrån ett individperspektiv, behovet ser ut när det gäller att förbereda sig för mötet med arbetsmarknaden.
Visar det sig att vi har många som behöver mer hjälp individuellt får den avvägningen ändras, men jag tror att man ska utgå från det individuella perspektivet. Det är därför det är viktigt att dessa personer går igenom fas ett där man gör den grundläggande kartläggningen, gör en individuell handlingsplan, där personerna får en coach så att man lättare och bättre kan identifiera vad det är som behövs på individnivå.
Jag tror att det är där någonstans man ska börja, men jag är inte främmande för att vi i något skede under åren framöver kommer att ha fler i olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Det kan mycket väl hända. Det är faktiskt också ungefär vad jag har sagt under perioden och i de interpellationsdebatter som vi har haft tidigare när vi till exempel har pratat om just denna kontracykliska dimensionering. Därvidlag tror jag inte att det är så mycket som skiljer Sven-Erik och mig åt, om jag ska vara helt ärlig.
Men det viktiga är att vi trots det inte ger upp när det gäller det grundläggande uppdraget till Arbetsförmedlingen, nämligen att det nu är en myndighet med ett mål, att förmedla arbeten. Sedan håller jag naturligtvis med Sven-Erik. Nu ska vi göra allt vi kan för att jobba för att vända de lite sämre tider som kommer och se till att fler kommer ut på arbetsmarknaden, också de år som kommer framöver.
Sven Otto Littorin (M):
Sven-Erik Österberg har frågat mig vilka initiativ jag ämnar vidta för att åtgärda de problem som rapporterades om i SVT:s proram Uppdrag granskning den 24 oktober. Österberg hänvisar till inslag i programmet om städpersonal som arbetar under slavliknande förhållanden och med undermåliga villkor vad gäller anställningsförhållanden, arbetsmiljö med mera. Jag håller med Sven-Erik Österberg om att det var en skrämmande bild som gavs. Det är självfallet inte acceptabelt att människor utnyttjas i vårt land oavsett var de kommer ifrån.
Får jag först nämna att de förhållanden som uppmärksammades i tv-programmet ofta förekommer samtidigt med annan brottslighet, till exempel brott mot bokförings- eller skatteregler. Eftersom jag ansvarar för arbetsmarknads- och arbetsmiljöfrågorna begränsar jag mitt svar till just de områdena. Min uppfattning är att vi har en bra skyddslagstiftning. Det är alltså inte i första hand ändrade lagregler som behövs. Vad gäller efterlevnaden finns det dock uppenbarligen en del att göra. Tillsyn över efterlevnaden av arbetsmiljö- och arbetstidslagstiftningen utövas av Arbetsmiljöverket.
Verket ska fokusera på arbetsplatser med störst risk för ohälsa och olycksfall. Detta är en viktig prioritering för att kunna upprätthålla en effektiv tillsynsverksamhet. Jag vill i detta sammanhang lägga till att vi har inlett ett arbete med att se över arbetsmiljöpolitiken. Min avsikt är att vi ska ha en bred dialog med alla berörda parter, särskilt arbetsmarknadens parter, om denna översyn. Problematiken som de nu uppmärksammade förhållandena pekar på finns säkerligen anledning att återkomma till i detta arbete.
Det torde dock stå klart att vi aldrig kommer att kunna nå alla arbetsplatser med statliga tillsynsinsatser, och det vore inte heller ett effektivt användande av resurserna. Det är därför av vikt att den statliga tillsynen av lagstiftningen kompletteras med en bred och aktiv partssamverkan i dessa frågor. Min uppfattning är att det finns en bra partssamverkan. Fackliga organisationer och skyddsombud har viktiga uppgifter i fråga om hur arbetsmiljöarbetet på arbetsplatserna ska organiseras och bedrivas.
Skyddsombuden har möjlighet att ingripa vid missförhållanden och uppmärksamma tillsynsmyndigheten på dessa förhållanden och eventuella lagbrott. Det är också viktigt att vi upprätthåller den svenska modellen med ansvarstagande parter som i kollektivavtal kommer överens om rimliga villkor och vakar över villkorens efterlevnad. Den enskilde kan behöva stöd från eller företrädas av den fackliga organisationen när missförhållanden uppstår och lagregler överträds.
Regeringen har vid upprepade tillfällen förklarat att den svenska modellen i allt väsentligt fungerar väl, att det inte är aktuellt att ändra i den arbetsrättsliga lagstiftningen samt att eventuella förändringar främst bör ankomma på arbetsmarknadens parter att avtala om. Jag har inte någon annan ståndpunkt med anledning av de nu uppmärksammade förhållandena.
Sven Otto Littorin (M):
Jag håller med Sven-Erik Österberg. Det programmet och rapporteringen visade är helt förfärligt. Det är bara att konstatera. Det är ett brott mot lagar och regler såvitt jag kan bedöma. Det är ett brott mot kollektivavtalen. Det är ett brott mot all anständighet. Det jag också konstaterade var att det rörde sig om tre hamburgerkedjor där situationen i princip var likartad.
Åtminstone två av dem har sedan detta uppdagades erbjudit samtliga fast anställning direkt hos kedjan. Det tycker jag är det minsta man kan begära, om jag ska vara helt ärlig. Jag har ett inplanerat besök just hos McDonalds framöver, och jag tänker självklart ta upp den här frågan.
Jag håller helt med Sven-Erik Österberg om att det inte kan ha varit den stoltaste stunden i företagets historia när detta rullades upp. Jag tror och hoppas också att man känner ett stort ansvar för att rätta till det. Jag har tittat lite grann på utredningen från 2005. Den handlar om rätten att förhandla även för oorganiserade arbetstagare när arbetsgivaren är bunden av kollektivavtal.
Precis som Sven-Erik Österberg säger fanns där ett lite blandat utfall - både av slutsatserna i utredningen och av remissrundan som följde därpå. Det kan finnas anledning att se över detta ännu en gång och se om det finns något att göra. Jag ska inte lova något, för det vore kanske fel, men jag ska inte heller stänga dörren för det. Låt oss fundera!
Jag tycker också att det finns anledning för parterna att ta en diskussion om detta. Det måste rimligen ligga i bägge parters intresse att få bort sådana här uppenbara missförhållanden från svensk arbetsmarknad. Det hör inte hemma här. Man skäms!
Sven Otto Littorin (M):
Jag kan bara hålla med Sven-Erik Österberg i det sista: Lagar och regler ska följas. Det gäller skatter och avgifter. Det gäller även taxikort och andra saker som kan sticka folk i ögonen. Den ena parten har varit helt orörd, säger Sven-Erik Österberg. Det är förstås hans bild. När jag träffar den part som Sven-Erik Österberg anser vara orörd är det inte riktigt deras bild.
Tvärtom upplever man där, och det var det Luciano Astudillo tidigare hänvisade till, att man blir klubbad i huvudet stup i kvarten. Det är lite så när parterna kommer till mig, och det är så det bör vara. De har naturligtvis uppfattningen att jag inte gör som de vill, och det är nog helt korrekt.
När man nu sätter sig ned för att förhandla om ett huvudavtal bör man göra det med respekt för varandra och med ansvar för den svenska modellen där man försöker att bygga ett nygammalt, eller om man så vill, ett nytt förtroende mellan parterna för att vårda modellen. Den uppmaningen gäller bägge parterna.
Det finns anledning för alla inblandade att ta ett och annat djupt andetag och fundera över samtalston och hur man hanterar varandra i de olika debatterna för att bygga vidare på det som är bra och som fungerar.
När det gäller utredningen skriver man sammanfattningsvis: "Sammanfattningsvis kan således konstateras att den svenska modellen bygger på självständiga arbetsmarknadsparter som reglerar arbetsmarknaden genom kollektivavtal. Utgångspunkten måste därför vara att lagstiftning skall användas bara när det är absolut nödvändigt. Det har under utredningen inte framkommit omständigheter som talar för att det i dag finns något uttalat behov av lagstiftning i frågan.
Utredaren anser därför att det är mycket tveksamt om det i nuläget är förenligt med den svenska modellen att lagstifta i den aktuella frågan." Det operativa ordet här kanske möjligen är "i dag". Det kan finnas anledning att mot bakgrund av det som har framkommit här fundera och se över. Samtidigt vill jag varna lite för det av mitt andra skäl, nämligen att jag som vanligt brukar vara väldigt försiktig med att lagstifta på svensk arbetsmarknad.
Jag kanske vill försöka passa bollen lite hårdare till parterna och säga att när ni nu ska börja förhandla om ett nytt huvudavtal så fundera över de konsekvenser som vi har sett genom de aktuella händelserna. Hur kan ni som parter se till att medverka till att sådant inte upprepas eller förekommer? Jag upprepar det jag sade tidigare, man skäms när man ser detta. Så här ska det inte gå till. Det bara är så.
Sven Otto Littorin (M):
Sven-Erik Österberg har frågat mig om jag har för avsikt att initiera förändringar av Ams styrelse. Med anledning av den nya myndighetsförordningen, som från den 1 januari 2008 kommer att gälla för alla myndigheter, pågår en översyn av samtliga myndigheters ledningsformer. För varje enskild myndighet prövas vilken ledningsform som bäst passar verksamheten, om myndigheten ska vara en styrelsemyndighet, enrådighetsmyndighet eller nämndmyndighet.
Regeringen har inom kort för avsikt att besluta att Arbetsförmedlingen ska vara en styrelsemyndighet och att myndigheten därmed även i framtiden ska ledas av en styrelse. Arbetsförmedlingens verksamhet har den karaktär, och omfattar ett så stort finansiellt ansvar, att det är lämpligt att myndigheten leds av en styrelse. Arbetsmarknadsverket genomgår nu stora förändringar som präglas av omprövning och nytänkande, varför det även är naturligt att se över hur den nya myndighetens ledning ser ut.
Det är dock för tidigt att säga något om hur den nya styrelsen kommer att se ut eller om den kommer att arbeta på ett annat sätt än dagens styrelse.
Sven Otto Littorin (M):
Nej, det har inte utgått några direktiv på något som helst sätt. Avsikten är att myndigheten efter den 1 januari ska ledas av en styrelse. Jag tror att det är extra viktigt både med hänsyn till att det blir en ny myndighet med en ny uppgift och ett nytt mandat och att det handlar om en stor ekonomisk affär naturligtvis.
Exakt hur den styrelsen ska se ut, instruktioner och annat får vi återkomma till. Men jag är väldigt mån om, precis som Sven-Erik Österberg säger, att ta till vara den kompetens som finns. Jag håller också helt med om att det måste finnas sunt förnuft även i Arbetsförmedlingens styrelse. Jag raljerar inte nu utan jag menar verkligen det. Sunt förnuft kan komma i många former, men det behövs erfarenhet, sunt förnuft och kompetens. Och det behövs också en blandad erfarenhetsbas att bygga vidare på.
Jag ber att få återkomma så fort vi har landat den här frågan. Det finns ingen, om jag uttrycker det så, dold agenda i detta.
Sven Otto Littorin (M):
Ann-Christin Ahlberg har frågat mig om jag ämnar ta några initiativ för att möjliggöra för dem som arbetar ofrivilligt deltid att få heltidsarbete eller ökad sysselsättningsgrad. Ann-Christin Ahlberg framhåller att Socialdemokraterna vill införa lagstiftning om rätt till heltid. Min och regeringens uppfattning är att minskad deltidsarbetslöshet eller minskad arbetslöshet över huvud taget inte kan lagstiftas fram. Vad som i grunden krävs är en hög efterfrågan på arbetskraft.
Det är därmed genom en politik som är inriktad på att främja ökad sysselsättning och ökat företagande som fler kan komma i arbete och förutsättningar skapas för deltidsarbetslösa att gå upp i arbetstid. Regeringens främsta prioritering är att alla människor som vill och kan arbeta ska ges möjlighet att göra det. Regeringen har vid det här laget vidtagit ett helt batteri med åtgärder för att främja sysselsättning och företagande samt för att det stora utanförskapet, tillkommet under socialdemokratiska regeringar, ska brytas.
Vi ser nu resultatet av denna politik. Sysselsättningen ökar och arbetslösheten är på sin lägsta nivå på flera år. Även antalet deltidsarbetslösa har minskat. Att med lagstiftning kommendera fram heltidstjänster riskerar att bli direkt kontraproduktivt. Det kan leda till att arbetsgivare avhåller sig från att anställa när det endast finns ekonomiskt utrymme att anställa på deltid. En lagstadgad rätt till heltid skulle därmed riskera att i praktiken bli en rätt till nolltid för vissa arbetstagare.
Vi ska inte införa lagstiftning som försvårar för arbetslösa att få arbete. Jag vill betona arbetslöshetsförsäkringens roll som omställningsförsäkring. Det är därför möjligheten att få arbetslöshetsersättning på deltid begränsas. Nu inför vi en möjlighet för deltidsarbetslösa att få nystartsjobb. Ett av syftena med den åtgärden är att göra det mer lönsamt för arbetsgivare att erbjuda sina befintliga anställda heltid.
Nystartsjobb för deltidsarbetslösa, tillsammans med att möjligheten att få arbetslöshetsersättning på deltid begränsas till 75 ersättningsdagar, gör att arbetsgivaren utsätts för press att erbjuda heltid samtidigt som kostnaden för detta blir lägre. Arbetsgivaren kan således inte längre lämpa över ansvaret på arbetslöshetsförsäkringen att tillhandahålla en inkomst som det går att leva på. Jag vill också framhålla följande. Regeringen anser att den svenska modellen fungerar väl.
En viktig del i den svenska modellen är att staten inte ger sig in och lagstiftar om sådant som bättre löses i förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter. Min uppfattning är att frågor om hel- och deltid, hur önskemål om arbetstidens längd och förläggning ska kunna tillgodoses i högsta grad är frågor som bör hanteras av parterna.
Sven Otto Littorin (M):
Möjligen skulle Ann-Christin Ahlberg kunna prata med Pär Nuder. Socialdemokraterna har ju själva infört deltidsstämpling två gånger, under 80-talet och under 90-talet. Vad jag förstår har man vid två tillfällen under förra mandatperioden förespråkat det i förhandlingarna med sitt eget regeringsunderlag. Jag är övertygad om att Pär Nuder har precis de exempel som Ann-Christin Ahlberg efterlyser. Jag konstaterar också att vi nu för första gången under den här mandatperioden hittar ett exempel på en fråga där LO och partiet går i otakt.
Det gäller frågan om lagstadgad rätt till heltid. LO har övergivit det kravet sedan interpellationen lämnades in. Man kommer i stället att ta upp det i diskussionen om nytt huvudavtal. Det tycker jag är helt rätt väg att gå. Detta har man väl gjort av olika skäl, antar jag. Men jag konstaterar att när utredningen kom under förra mandatperioden var 18 av 24 remissinstanser emot. Vid det tillfället var både TCO, Saco och Ams emot.
Nu är också LO emot. Man såg att detta inte skulle leda till det som Ann-Christin Ahlberg vill uppnå, nämligen att fler av dem som i dag ofrivilligt arbetar deltid ska få en heltidstjänst. Det finns tre bra sätt att uppnå detta. Det första är att ha en ekonomi som växer och en arbetsmarknad som växer. Då kommer det att finnas mycket större behov av att anställa upp och anställa fler. Det andra sättet att uppnå det är att gå avtalsvägen.
Då förhandlar man sig fram till detta. Det tredje sättet, som var det jag försökte säga i Kommunalarbetaren, var att det faktiskt - trots att vi kan konstatera att de största problemen med detta finns i offentlig sektor, inte minst i kommunerna - finns kommuner som är bra arbetsgivare. Låt mig ta två exempel. Nynäshamn är en socialdemokratiskt styrd kommun där man erbjuder rätt till heltid för dem som vill.
Linköping är en borgerligt styrd kommun som gör på samma sätt. Det finns alltså goda exempel. Det jag försökte säga i Kommunalarbetaren var att jag kan förstå att om man är en liten företagare med ett par anställda och kanske oregelbundna tider kan det vara besvärligt att erbjuda heltid. Jag kan förstå att det är på det sättet. Men en kommun är oftast den största arbetsgivaren i kommunen.
Att en kommun inte ska kunna organisera sitt arbete på ett sådant sätt att man kan erbjuda dem som vill arbeta heltid en heltidstjänst är för mig en gåta. Jag har drivit företag med åtta anställda. Det går att lösa den typen av problem. Man får väl ändra lite grann på hur man definierar sina skiftgångar och hur man organiserar sitt arbete. Den kompetensen finns i de kommuner som jag nyss nämnde. Den kan säkert finnas på SKL.
Och det finns definitivt konsultfirmor som kan göra flödesscheman och räkna ut detta, om man så vill. Eller varför inte gå till facket? De har ju gjort detta med olika skiftsystem på andra håll tidigare. Min grundinställning till detta är att det är ett problem. Det är ett problem som går att lösa. Det problemet ska lösas genom att vi har bra arbetsgivare och genom att man förhandlar sig fram till den typen av avtal som man bör göra. Lagstiftningsvägen är helt fel väg att gå.