KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sylvia Lindgren (S):
Tack för svaret. Arbetsmarknadsministern har i sitt skriftliga svar i september beträffande arbetsmiljön skrivit - lyssna noga nu: De besparingar som görs på bland annat Arbetsmiljöverket och avvecklingen av Arbetslivsinstitutet är viktiga förutsättningar för regeringens satsningar på att få fler i arbete.
Vidare står det: Även om regeringen genomför nämnda besparingar anser jag att arbetsmiljöområdet är viktigt, inte minst för att frågorna har nära beröring med ambitionen att bryta utanförskapet. Det blir ju lite kullerbytta, men svaret säger väl ändå: fler i arbete, även om det innebär dålig arbetsmiljö.
Med andra ord: Alla jobb är bra, även om arbetsmiljön är usel och även om det förorsakar ohälsa. Det är en bakvänd ordning, ministern. Det logiska borde vara att satsa på förebyggande arbetsmiljö för att minska riskerna för människor att slås ut från arbetslivet och hamna i utanförskap. Det är något som ministern säger sig värna om, men som han inte lever upp till.
I tidningen Byggnytt i november 2007 kan vi läsa att dödsolyckor och olyckor ökar i byggbranschen. Samtidigt tvingas regeringen till besparingar på Arbetsmiljöverket och skär ned på sin verksamhet ute på byggena. När yngre inspektörer slutar blir tjänsterna inte återinsatta beroende på att det är anställningsstopp.
HTF:s och Sif:s arbetsmiljöundersökning visar att belastningsskador drabbar mer än hälften av tjänstemännen. Ändå är det bara fyra företag som efterlever lagens krav på att identifiera riskerna för den här typen av besvär.
Arbetsmiljön inom callcenterverksamheten har fått hård kritik i en kartläggning av tidigare Arbetslivsinstitutet och av Karolinska Institutet där det framkom att hälften av sjukfrånvaron var arbetsrelaterad. Det är en ung bransch där ungdomar gör sin entré i arbetslivet, men där arbetsmiljön kan förorsaka utslitning i förtid. Det är trist.
Hot och våld ökar inom ett flertal olika branscher. Exemplen där åtgärder behöver vidtas ur arbetsmiljösynpunkt är många. Därför blir man upprörd när uppgifter nu kommer om att ytterligare 50 anställda måste lämna Arbetsmiljöverket när pengarna tryter. Den här gången blir det främst arbetsmiljöinspektörer som drabbas av besparingar.
Det skriver tidningen Arbetarskydd. Budgeten för 2008 har hål. Arbetsmiljöverkets ledning har insett att man måste spara i runda slängar 23 miljoner kronor. Det motsvarar 50 anställda.
Arbetsmiljöverkets generaldirektör säger: Vi har vridit och vänt på alla poster och kommit fram till att hittills vidtagna besparingar inte är tillräckliga för att vi ska klara en budget i balans. Om jag nu ska säga något positivt om ministerns interpellationssvar i dag så är det att den översyn av arbetsmiljöpolitiken som pågår har som utgångspunkt att arbetsmiljön kan medverka till att bryta utanförskapet och så vidare.
Frågan kvarstår: Hur vill arbetsmarknadsministern se till att fler kan komma till jobb utan att arbetsmiljön försämras? Här är ministern svaret skyldig.
Sylvia Lindgren (S):
Vi socialdemokrater vet, arbetsmarknadsministern, att en god arbetsmiljö är en vinst. Det är ingenting som vi behöver ta reda på. Vi tycker också att det är viktigt att man först naturligtvis lägger fram en strategi för att man ska veta hur man vill ha det för att sedan gå vidare och inte göra som den här regeringen gör. Den lägger först ned, upphör med åtgärder och lägger ned Arbetslivsinstitutet. Sedan får man väl se vad det blir av det.
Det är en dålig politik, och det är en långsiktigt dyrbar politik. Vi vet att arbetsmiljöproblemen förändras i takt med utvecklingen på våra arbetsplatser i fråga om stress, välfärd, livskvalitet och så vidare. Men vi vet också att fattiga människor ofta har varit benägna att ta utsatta jobb för att klara brödfödan för dagen. Det är ingen nyhet.
Att fattigdom därför är den mest ohälsoframkallande faktorn av alla kategorier är i detta sammanhang inte heller någon nyhet.
Det är därför som det också är så viktigt för oss socialdemokrater att slå vakt om det goda arbetet, ett arbetsliv där det går att växa, där satsningar görs på utbildning och kompetensutveckling, ett arbetsliv som kan kombineras med trygghet och livskvalitet och riktade åtgärder för dem som står längst från arbetsmarknaden.
Det sätt på vilket den borgerliga regeringen utsätter de mest utsatta i dagens jobbpolitik är därför anmärkningsvärt. Man säger: Ta vilket jobb som helst bara du jobbar! Att jobba är viktigast. Trygghet och livskvalitet blir då lätt glömda begrepp. Om du inte är lämplig för ett jobb spelar ingen roll. Det blir mindre ersättning och snabbare utförsäkring om du inte tar det jobb som finns. Den försämrade a-kassan blir dyrare.
Det blir allt fler som inte kan tillgodogöra sig den av olika skäl. Det måste väl ändå ses som ett led i en arbetsmarknadspolitik som går ifrån satsningar på kompetens och utveckling till lågavlönade jobb och dåliga arbetsmiljöer? Det ska göras stora skattesänkningar. Men att det drabbar dem som behöver samhällets resurser mest tar man ingen hänsyn till.
Tyvärr kan jag inte hitta något svar på min fråga i ministerns svar. Frågan var: Vilka initiativ ämnar arbetsmarknadsministern vidta för att minska antalet arbetsrelaterade olyckor? Det enda som sägs är att ministern förutsätter att Arbetsmiljöverket kommer att bedriva en effektiv och målinriktad tillsynsverksamhet inom ramen för de resurser som man har tilldelat.
Sedan hänvisar man till den pågående översynen och drar ned resurserna för verket. Detta är vad som står i svaret, att man litar på att Arbetsmiljöverket ska bedriva den här effektiva och målinriktade tillsynsverksamheten. Men vi vet att tillsynen försämras i och med att inspektörerna blir färre.
Jag kan inte tolka svaret på frågan på något annat sätt än att regeringen inte har för avsikt att göra någonting. Man avvaktar en utredning. Till dess drar man bara ned på resurserna. Det är olyckligt och visar inte på något större engagemang i arbetsmiljöfrågorna - tyvärr.
Sylvia Lindgren (S):
Jag tror inte att Sven Otto Littorin behöver vara orolig för att det skulle vara den sista interpellationsdebatten om arbetsmiljön. Det lär säkert bli flera. Jag var på den konferensen och har mina anteckningar därifrån och kan tycka att mycket av det var förutsägbart, men något finns det väl också att ta till i det. Jag säger inte emot att man ska se över en strategi och se till att göra någonting bättre.
Men dilemmat är att man drar åt först innan man ser vad man ska få ut i nästa del. Sven Otto Littorin talar själv om hur mycket pengar det kostar. Därför är det för mig ofattbart att man inte ser till att använda de verktyg som man nu har och slipar dem på ett bra sätt innan man får några nya. Det är ingen tvekan om att inspektörerna gör ett jättebra jobb, och de behövs.
Men de behövs i mycket större utsträckning än vad de har möjligheter till att jobba i dag. De kan också gå in på sådana arbetsplatser där det inte finns fackliga företrädare, skyddsombud och dylikt på ett helt annat sätt. Där finns det mycket att göra. Forskningsresurserna behövs oerhört väl. Det är också en långsiktig inriktning. Även här drar man ned först innan man vet vad det är man vill ha ut i nästa led.
Det är märkligt att det parti som vill kalla sig för det nya arbetarpartiet inte jobbar för de här frågorna ute på fältet. Nya jobb vill man ha, men när det gäller bra jobb, goda jobb och en bra arbetsmiljö är ministern svaret skyldig. Så väntar man på en utredning och vad den ska komma fram till.
Inga konkreta åtgärder har redovisats här i dag. Fler ska få arbete utan att arbetsmiljön på något vis ska förbättras. Det här med arbetsmiljön tycks inte ingå i regeringens prioritering. Det övergripande ansvaret för en långsiktig arbetsmarknadspolitik frånhänder sig regeringen. Jag tycker att det är tråkigt att man inte vill börja i rätt ända.
Sylvia Lindgren (S):
Först vill jag tacka ministern för svaret. Jag märker att ministern i sitt svar hellre talar om historia än om framtid. Alla förstår säkert varför. Men krisen, Mats Odell, finns här och nu. Bostadsminister Odell och regeringen gör ändå ingenting. Men gör man ingenting kommer det bara att bli värre.
Det är faktiskt Mats Odell och ingen annan som är bostadsminister - tyvärr. När bostadsministern i sitt svar envisas med att prata om historia vill jag göra ministern uppmärksam på någonting som han tycks ha missat, nämligen att det var borgerligt styre i Stockholms stad åren 1998-2002.
Därmed slipper ministern i den delen i onödan kasta sten i glashus. Fru talman! Hyresrättens del i det svenska välfärdssystemet, inom bostadsmarknaden, är väl känd hos flertalet och också mycket uppskattad. Ett ökat inslag av marknadstänkande har trängt undan politiken och ökat klyftorna i samhället.
Därför behövs det en aktiv bostadspolitik - inte en ökad kommersialisering av bostäder som, tyvärr, också Kristdemokraterna nu har anslutit sig till. I dag på bostadsmarknaden i Stockholm blir det allt färre hyresrätter. Det som eventuellt tillkommer och som vi, naturligtvis, tycker är bra är nyproduktion.
Eftersom den borgerliga regeringen har avskaffat subventionerna till nybyggnation blir lägenheterna tyvärr väldigt dyra. I de allra flesta fall har unga människor inte en chans att komma in på bostadsmarknaden. De klarar inte att betala 10 000-15 000 i hyra för en liten nyproducerad lägenhet.
Äldre personer som kanske skulle behöva lite mer bekvämlighet och till exempel en hiss har inte råd att flytta utan bor kvar i sin hyreslägenhet, med inlåsningseffekter som följd. Vissa försöker, som ministern här betonat, genomföra ombildningar till bostadsrätter.
I det avseendet har vi, fru talman, sett alltför många exempel på att det gått snett - nu senast bland annat i Uppdrag granskning . Men, fru talman, det är kanske någonting som vi i framtida interpellationsdebatter ska återkomma till, för den frågan är hetluft.
De ungdomar som klarar av starten i livet utanför barndomshemmet är de som har föräldrar som har det gott ställt. För andra är klimatet stenhårt. De som inte är betalningsstarka får det svårt. Men får Mats Odell som han vill ska de bli andrahandshyresgäster med allt vad det innebär.
Att vara andrahandshyresgäst är väl om något att vara utlämnad. Snacka om att bygga in ett utanförskap, fru talman! Ofta är hyrorna hutlösa. Om ministern inte tror på mig är det bara att gå in på Blocket och titta hur det ser ut.
För mig är det hutlöst att någon ser det som en tjänst att hyra ut i andra hand. Anmälningarna till hyresnämnderna ökar, och jag är övertygad att det är alltför många som inte anmäler sina fall till hyresnämnden.
Min fråga i den fortsatta debatten efter ajourneringen som jag tycker att Mats Odell noggrant ska tänka på är: Tycker Mats Odell verkligen att det är en långsiktig välfärdsinriktning på bostadspolitiken som kommer till uttryck i det som Mats Odell har besvarat den här interpellationen med?
Sylvia Lindgren (S):
Jag har förståelse för att det kanske inte är så lätt att komma ihåg de frågor som jag tog upp i mitt anförande före ajourneringen. Det jag pratade om var välfärdssystemet i boendet, som också Mats Odell har sagt något om i svaret, och om långsiktigheten inom bostadsmarknaden.
Jag känner att ett ökat inslag av marknadstänkande har trängt undan politiken i bostadsfrågorna. Därmed har klyftorna ökat, och det markant. Jag pratade om inlåsningseffekterna av otryggheten. Detta med ägarlägenheter, som Mats Odell nu tar upp igen, innebär också att man ska ha möjlighet att hyra ut på ett annat sätt i andra hand.
Vad ger det för trygghet, herr talman, för den som ska hyra i andra hand? Och vad blir effekterna av det? Vill man blanda olika upplåtelseformer i ett och samma hus? Vad får det för konsekvenser? Det är många frågor här att svara på. Kommersialiseringen av bostäder är för oss socialdemokrater ett problem.
Bostaden ska i den borgerliga världen tydligen vara en handelsvara som ingen tar något ansvar för.
Ändå har man som samhällsledare skyldighet att se till att medborgarna har en bostad som de ska kunna bo i. Tar man bort det ansvaret och säger att det är marknadskrafterna som helt och hållet ska sköta bostadsfrågorna, vart är vi då på väg?
Ministern säger i svaret att de intäkter som genererats av bostadsbolagens ombildningar nu ska användas till stimulans av bostadsbyggande - ja, det låter väl bra - och säger sedan i nästa andetag "samt till underhåll av stadens bostäder, främst i ytterstaden". Här har vi hört skillnaden på om det är bostadsrätt eller villa som ska ha del av ROT-bidragen.
Men när det gäller underhållet vet jag att så länge som intresseanmälan ligger för en bostadsrätt blir det inget underhåll. Vi har flera års eftersatt underhåll i Stockholmsregionen i dag. Dessutom har de som har blivit tveksamma till bostadsrätt fått förlängd betänketid med ytterligare sex månader.
Vi har alltså eftersatt underhåll lite varstans i staden. Samtidigt vill den borgerliga majoriteten att hyresgästerna ska ombilda dessa fastigheter. Man har naturligtvis insett att det blir väldigt dyrt att ha underhållet kvar när det är så eftersatt.
Därför vill man driva på att man ska gå ut till bostadsrättsinnehavarna i första hand. Jag har, herr talman, stärkts i min uppfattning att den borgerliga majoriteten med Moderaterna i spetsen driver fram en bostadssegregation - också efter att läst interpellationssvaret. För oss socialdemokrater är mångfaldsbegreppet viktigt.
Vi förordar respekt för olikheter. Vi måste kunna acceptera varandras ålder, bakgrund, olika förutsättningar etcetera och inte bygga upp reservat för olika grupper. En sådan utveckling, herr talman, ser jag med fasa fram emot. Jag kan dock tyvärr se alltför tydliga mönster på att så håller på att ske.
Jag vädjar därför återigen: Ta bostadsproblemen och bostadssituationen på allvar, Mats Odell!
Sylvia Lindgren (S):
Flera gånger har jag och Mats Odell debatterat hyresrätt, bostadsrätt och olika upplåtelseformer. Olika upplåtelseformer behövs. Varför vill inte Mats Odell tala om dem som bor i hyresrätt och deras möjlighet att känna trygghet? Varför är man och rycker i att de måste ombilda? Varför har man inte rätten att bo i hyresrätt?
Jag gör det själv och tycker att det är alldeles utmärkt. Men då ska man jaga på att det ska ombildas, och nu ska man jobba framåt på den vägen. Det måste finnas hyresrätter också! Ett av de stora problemen på bostadsmarknaden finns här och nu: Människor har ingenstans att bo. Det kostar för mycket. Det kostar skjortan. Unga har inte en chans att komma in på bostadsmarknaden.
Jag återkommer till mina frågor. Vad krävs för att bostadsministern och regeringen ska inse allvaret och börja anstränga sig för att öka byggandet? Varför tar inte regeringen bostadsbristen och den galopperande arbetslösheten inom byggsektorn på allvar?
Tror ministern verkligen att det räcker som åtgärd mot bygg- och bostadskrisen att, som i interpellationssvaret till mig, hänvisa till en utredning som för närvarande bereds inom Regeringskansliet? Att ha tak över huvudet, någonstans att bo är, herr talman, en välfärdsfråga.
Samhället har ett ansvar för boendet, även om Mats Odell tycks ogilla den tanken.
Sylvia Lindgren (S):
Jag tackar Sven Otto Littorin för svaret. Det är ett svar som är näst intill identiskt med det svar som vi skulle ha diskuterat den 25 november. Avvikelsen är endast en tillfogad mening av teknisk karaktär om att både arbetsgivare och arbetstagare kan använda sig av arbetshjälpmedlen. Fru talman!
Enligt arbetsmarknadsministerns svar ska arbetet med personer med funktionsnedsättningar prioriteras. Uttrycker man sig så borde det väl i regeringens ambitioner ligga lite mer när det gäller människor med funktionsnedsättningar och att de ska komma ut på arbetsmarknaden så snart som möjligt.
Det kan vara genom individuellt utformade åtgärder, och det pratas mycket om matchning. Men det behövs mycket mer. Det behövs både bredd och djup i den här frågan. Det behövs upplysning, information, utbildning, kommunikation och kampanjer gentemot arbetsgivarna så att de vågar anställa personer med funktionshinder. Det behövs kunskap hos allmänhet och arbetskamrater.
Det finns uppgifter från november om att ca 140 000 med funktionshinder är inskrivna på arbetsförmedlingarna runt om i landet. De har knappast minskat de två senaste månaderna. Dagens situation på arbetsmarknaden gynnar naturligtvis inte de grupper som står längst från arbetsmarknaden.
Regeringen missade tyvärr att använda högkonjunkturen för dem som står längst från arbetsmarknaden. Frågor om de här problemen måste få ställas. Varför väljer arbetsgivarna bort personer med funktionsnedsättning? Har Arbetsförmedlingens och Försäkringskassans satsningar på dessa grupper varit ett misslyckande?
Vilka kontakter, diskussioner och funderingar har man om detta från departementets och ministerns sida? Vilka åtgärder - riktade insatser, direkta kontakter och så vidare - ämnar ministern vidta för att få arbetsgivarna att våga anställa personer med funktionsnedsättningar?
Det går inte att dra alla funktionsnedsättningar över en kam. Det behövs olika åtgärder och olika verktyg beroende på hur funktionsnedsättningen ser ut. Det går inte att använda samma medicin till personer med fysiska handikapp som till dem med osynliga handikapp.
Det var därför jag tog upp frågan om till exempel adhd, dyslexi, Aspergers syndrom och så vidare. Det blir många frågor på samma gång, men det är ju det som interpellationsdebatterna är till för.
Man har ju nu tagit kompetensen från en samlad organisation och smetat ut på förmedlingarna, åtminstone här i Stockholm där man på Kronan hade en samlad hög kompetens i de här frågorna.
Sylvia Lindgren (S):
Jag känner nästan att jag rodnar över att Sven Otto Littorin gång efter annan säger att det här är viktiga frågor. Jag undrar därför varför man inte skriver så i interpellationssvaret. Det andas inte mycket av det som Sven Otto Littorin nu säger sig vilja diskutera.
Det går inte att hänvisa till nystartsjobb, instegsjobb, jobbgaranti, jobbgaranti för unga, nyfriskjobb och alla de här populistiska uttrycken för ofta gamla idéer när det med all tydlighet är så att arbetsgivarna som ska svara på detta inte anammar de funktionshindrade och dem som står längst från arbetsmarknaden. Därför måste man se mycket djupare på problemet.
Jag frågar igen: Är det realistiskt att varje arbetsförmedlingskontor ska kunna ge likvärdig tillgänglighet och service till samtliga funktionsgrupper? Jag tror inte det. Frågan är så bred. Därför är jag bedrövad över att man i samband med omorganisationen har slagit sönder den specialkompetens som har funnits inom det här området.
Det tycker jag är bedrövligt. Jag lovordar Samhall i mångt och mycket, men i samband med den situation vi har i dag har det varit artiklar i tidningarna om att Samhall inte har några praktikplatser. Man har ingen möjlighet att slussa folk vidare. Det blir inlåsningseffekter. I andra änden kommer ingen in. Vi har också en allmän skollag i det här landet. Det tycker jag är jättebra.
Men hur blir det sedan? Har man slutat skolan finns det ingenting som kommer därefter. Det skulle finnas någon direkt form av praktikplatser för dem med funktionshinder som har svårt att komma ut på arbetsplatser så att de åtminstone får något att börja med så att de får ett ökat självförtroende genom att komma in på ett arbete.
Även om en person med funktionshinder bara jobbar två timmar i veckan har man ändå en möjlighet att berätta: Jag finns i tjänst. Jag har ett jobb. Jag betyder någonting för samhället i dess helhet. Detta är så oerhört viktiga delar i arbetslinjen och i funktionen arbete för den enskilda individen.
Jag skulle därför önska att man tog till sig det på ett betydligt bättre sätt än vad man gör. Vi vet också att det många gånger tar längre tid för dem som är funktionshindrade att komma in i ett arbete. Det behövs ibland också längre tid för utbildning. Vi måste också kunna se möjligheter att gå vidare med den punkten.
Jag tycker faktiskt att det är att hårdra detta. Det skulle i så fall handla om personer med grav psykisk funktionsnedsättning. Men att man drar personer med adhd, Aspergers syndrom och så vidare över en kam på det sättet vänder jag mig mot.
Jag är nämligen övertygad om att med tillgång till arbetsplatser och med rätt hjälpmedel har många med dessa funktionsnedsättningar samma möjligheter och arbetsförmåga som andra.
Sylvia Lindgren (S):
Jag tycker återigen att det är synd att det inte stod mer i interpellationssvaret. Det är ganska hårt skrivet om man går in och analyserar texten. Man har definitivt inte sett någonting av bredden i dessa frågor, utan man hänvisar mer till nystartsjobben och den typen av aktiviteter som inte har rönt så goda resultat i dessa fall.
Jag tycker också att det är oerhört trist när vi hamnar i dessa budgetdebatter om vem som har gjort mest i fråga om detta och vad som behövs. Mellan 1996 och 2006 ökade vi antalet lönebidragsplatser från 52 259 till 71 364, och vi ville öka det med ytterligare 500 mer än vad regeringen föreslår. Dessutom hade vi fler platser i OSA.
Det är lite trist, Sven Otto Littorin, när det är den dansen som du bjuder upp till och inte vill diskutera bredden i frågorna. Det finns lite mer i diskussionen än vad som har tagits upp här i debatten. En annan fråga som också fanns med i interpellationen gällde den tredje fasen. Det lämnades ett pressmeddelande om den frågan i går.
Det gjorde mig något besviken. Det innebär nästan inga resurser till utbildning och praktik. På så vis permanentas förhållandena för dem som står längst från arbetsmarknaden när det gäller att komma in på densamma. Vad de behöver är ofta praktikplatser. Det går inte att komma ifrån, Sven Otto Littorin, att det är resurser som behövs.
Då kan vi gärna komma in på de besparingar som har gjorts i olika sammanhang där budskapet har varit att de skulle ge fler jobb. Men onekligen har de också gett många inlåsningseffekter, och det beklagar jag.