Anna-Lena Sörenson (S):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservationerna 1, 5 och 7. Jag vill fortsätta med att slå fast att vi i Sverige har en hälso- och sjukvård som vi kan vara glada och stolta över. Handen på hjärtat, den var inte så jättedålig före 2006 heller. Det var inte den öken av sjukvård som många av de föregående talarna har försökt utmåla den som.
Det är noterbart att flera av dem var med och styrde den sjukvården, till exempel som landstingsråd eller generaldirektörer. De hade stora påverkansmöjligheter på den sjukvården, och jag tror att de tyckte att de gjorde ett bra jobb även på den tiden. Jag tycker att det är viktigt att slå fast att svensk sjukvård håller en hög internationell kvalitet.
Jag tror också att vi kan säga att i jämförelse med många andra länder är svensk sjukvård ganska bra på att ge sjukvård på lika villkor överallt i vårt avlånga land och också efter behov. Jag tror att vi kan börja med att säga det. Medborgarna hyser också ett stort förtroende för hälso- och sjukvården, och det är någonting som jag tycker att vi allihop ska värna om. Det är mycket viktigt i sammanhanget.
Men mycket mer kan naturligtvis göras för att ytterligare förbättra den här vården, för att utveckla den och för att göra den mer modern.
Det handlar inte minst om att möta moderna människors krav på tillgänglighet, en trygg hälso- och sjukvård, en säker hälso- och sjukvård och en sjukvård som fokuserar på patienten, inte minst för att medborgarna fortsatt ska ha ett högt förtroende för sjukvården och fortsatt vilja vara med och solidariskt bidra till den.
Det är ju själva förutsättningen för vår goda hälso- och sjukvård. Det är väl värt att värna om att människor faktiskt vill vara solidariska och dela med sig. Jag vill precis som flera andra, herr talman, lyfta fram de oroande tecken som vi ser i skyn när det gäller hälso- och sjukvården. Vi ser att vården blir sämre på att erbjuda vård på lika villkor.
De som har den sämsta hälsan blir också de som inte får tillgång till den bästa vården - de allra mest utsatta och de mest sköra människorna. Andra orosmoln som tornar upp sig vid horisonten är att om den svenska hälso- och sjukvården inte får de rätta förutsättningarna att utvecklas kommer framstegen inom vården att ske långsammare än hittills.
Det tillsammans med den förändrade demografin, att vi får allt fler äldre i samhället, kommer att ställa sjukvården inför väldigt stora utmaningar. Till skillnad från Moderaterna och Mats Gerdau tror vi mycket på de politiska möjligheterna. Det är kanske det som skiljer oss socialdemokrater från i första hand Moderaterna.
Vi tror att här behövs det mer politiska beslut och inte minst mer politiskt nytänkande för att ge sjukvården bättre förutsättningar att utvecklas, bli ännu bättre, ge professionen möjligheter att organisera sig och utöka sin kompetens och att inte minst utveckla och organisera sjukvården runt patienten.
Vi tror också att det krävs mer politiska beslut för att stärka patientens ställning, för det behövs. Att vi pratar om patientens ställning i sjukvården är egentligen ganska nytt i svensk sjukvård. Jag tror att Mats Gerdau har fått om bakfoten att vi socialdemokrater skulle vara emot att man kan välja sin vårdgivare. Jag tror att det är bra att man kan välja sin vårdgivare. Det är att ge patienten en stark ställning.
Det är också hälsofrämjande - det känner vi till från olika undersökningar. Men för oss socialdemokrater kan en stark ställning för patienten aldrig enbart handla om att patienten ska agera som en kund på en marknad och därmed själv bära ansvaret för att kvaliteten ska vara hög och vården vara säker och trygg. Sjukvården är inte som vilken vara eller tjänst som helst på marknaden.
Vi kan inte själva bedöma behov, kvalitet och risker. Där måste samhället ta ett ansvar för att garantera att den sjukvård som ges är trygg och säker, håller den högsta kvaliteten, är den mest moderna och den bästa tänkbara och att den också ges på ett likvärdigt sätt. Det ska inte vara ett lotteri beroende på vilken dörr man går in genom och vilken vårdgivare man väljer.
Därför är en nationell kvalitetscertifiering på sikt ett väldigt bra sätt att ge trygghet till den enskilde patienten som söker vård och som väljer vårdgivare. Staten bör också, tycker vi socialdemokrater, ta ett större ansvar för kunskapsstyrningen av vården.
Regeringen bör ge Socialstyrelsen fler uppdrag när det gäller att ta fram nationella riktlinjer för hur god vård ska ges och prioriteras. Målet måste vara att ge alla certifierade vårdgivare möjlighet att följa de här riktlinjerna - de ska följa de här riktlinjerna - men då måste också vården, huvudmännen och vårdgivarna, ges förutsättningar att kunna göra det.
De riktlinjer som hittills har utarbetats av Socialstyrelsen när det gäller till exempel cancersjukvård, hjärtsjukvård och demenssjukdomar ställer oerhört höga krav på vårdgivarna när det gäller att man ska kunna mobilisera resurser och prioritera i fördelningen av resurserna och mellan de olika sjukdomsgrupperna.
Man måste orka utmönstra metoder och annat som inte hör hemma i vården och inte håller den högsta kvaliteten, och man måste kunna organisera sig på ett sätt som gör att man kan ta in de här nya riktlinjerna. Man måste kunna nivåstrukturera sin organisation, inte minst, och man måste kunna skapa strukturer för att implementera kunskaper i vårdorganisationen. Herr talman!
En god och hälsofrämjande vård ställer patienten i fokus, och därmed stärker man också patientens ställning. Alltför ofta ser vi hur vården organiseras efter vårdens eget behov och inte efter patienterna. Varje del i en vårdkedja kan i och för sig fungera alldeles utmärkt.
Jag tror att man ofta möts av den här föreställningen i vården: Vi sätter patienten i centrum hos oss. Men man ser inte patientens behov i ett helhetsperspektiv. Vi ser ofta brister i patientens väg genom vården, och kedjan av vårdinsatser tenderar att bli svag när delarna ska länkas ihop.
Det saknas ofta ett helhetsperspektiv, och patienten får påfallande ofta också själv bära ett ansvar för att hålla ihop vården och vårdkedjan. Ofta skulle det faktiskt behövas ett starkare mandat för någon att vara processledare på resan genom vården. Jag tror att ett vårdkontrakt skulle vara ett alldeles utmärkt sätt att komma dithän att vårdkedjan hålls ihop.
Jag förstår inte riktigt motviljan som finns mot att patienten mycket väl skulle kunna köpa en resa, om vi säger så, genom vården som börjar med ett besök i primärvården, går vidare genom diagnostik och utredning till behandling, palliation eller rehabilitering och att man på detta vis håller ihop det.
Jag tror att vården är förmögen att organisera sig runt patienten på det sättet, men det krävs nytänkande, och det krävs förutsättningar för vården att kunna göra det. Patientens ställning stärks alltså inte av att vården fragmentiseras ytterligare, vilket blir en följd av att införa fri etablering. Ett fritt vårdval behöver inte vara detsamma som en fri etablering, framför allt inte inom specialistsjukvården.
Vi socialdemokrater tror att en fragmentisering bidrar till att cementera rådande, mindre bra strukturer i vården. Vi vill hellre se en utveckling som ger huvudmännen möjlighet att bygga upp och planera sjukvården på ett sätt som möter patienternas behov ur ett helhetsperspektiv och som också ger förutsättningar att skapa en effektiv sjukvård som tillvaratar modern forskning och som kan implementera innovationer i vården.
Detta för att kunna erbjuda medborgarna bästa tänkbara hälso- och sjukvård på ett likvärdigt sätt och efter behov.