KBLab/rixvox huggingface dataset:
Thomas Morell (SD):
Tack, statsrådet, för svaret! Den del av bussbranschen som jag gärna vill fokusera på är beställningstrafiken. Den har verkligen drabbats hårt av den situation som vi befinner oss i. Vi måste självklart vidta åtgärder för att minska smittspridningen i samhället och se till att bryta ryggen av smittspridningen.
Det handlar också om att sjukvården ska klara den belastning som just nu är oerhört hög. Men det kommer som sagt en tid efter coronan då vi ska starta upp våra samhällen. Transporter är oerhört viktiga för att få hjulen att rulla igen. Det gäller självklart godstransporter men också på personsidan.
Företagen som kör beställningstrafik har en oerhört viktig roll för att hjulen ska komma igång och för att vi ska kunna få arbetstillfällen inte bara i bussbranschen utan även på kultursidan inom teatrar och vad det nu kan vara. Bussbranschen förser ju den typen av verksamheter med besökare.
Sedan har bussbranschen en annan viktig roll, om vi håller oss till beställningstrafiken, nämligen när tågtrafiken av någon anledning blir stående. Det kan vara fråga om ett allvarligt signalfel eller - som nere i Skåne för något år sedan - en stor brand som stoppar trafiken. Då finns bussarna till hands för att kunna ta över trafiken, så att resenärerna kan fortsätta.
Men försvinner bussarna och bussbolagen går i konkurs finns inte ens den möjligheten att ta till när järnvägstrafiken av någon anledning stannar. När jag pratar med företrädare för bussbranschen säger de att 2020 har varit ett oerhört tufft år men att det kommer att bli etter värre 2021. Vi kommer att få se en konkursvåg under det år som vi precis har gått in i om inte åtgärder vidtas.
Man vittnar också om att man inte får det stöd som man har blivit utlovad. Det är svårt och komplicerat att söka, och det är inte alltid som det utbetalas pengar. Ofta hör man att det utgår mycket stöd till branscher, men i slutändan kommer inga pengar de här företagarna till del. Det är allvarligt.
Regeringen måste sätta sig ned och få verkstad i de löften som har givits. Annars kommer vi inte att ha en transportmarknad på personsidan som kan klara behovet av transporter efter pandemin. I stället kommer folk att åka i sina personbilar, och det är ingen lösning för framtiden, som vi hört i en tidigare debatt i dag.
Ska bussbranschen överleva, övervintra och klara sig måste den ha hjälp och stöd. Jag vill höra en tydlig inriktning från statsrådet, så att bussbranschen - de lyssnar nu - vet vad regeringens inriktning och hjälp kommer att innebära. Jag ser fram emot ett tydligt svar i den här debatten.
Thomas Morell (SD):
Jag tackar statsrådet för svaret. Nej, det ska vi inte göra. Men de jag har pratat med säger att det har varit oerhört svårt att få del av stöden. Några har inte ens fått stöd. Jag hoppas verkligen att det blir lite schvung i verksamheten, så att de här företagarna har en chans att överleva. Statsrådet Tomas Eneroth var på Transportforum i början av året.
Där fick han frågan från bussbranschen om man kommer att ha riktade insatser under 2021, exempelvis med stöd för avställda fordon. Jag läser innantill ur en artikel: "Tomas Eneroth svarade att han väl kände till den tuffa verkligenhet som bland annat landets buss- och taxiföretag nu lever i. Han poängterade också att han har en god dialog med . bussbranschen.
Några löften ville han inte ge, men han påpekade med eftertryck att han heller inte utesluter riktade stöd längre fram. Han underströk att han tror att regeringen kommer att behöva hitta fler och gärna mer träffsäkra modeller, ett arbete som han menade behöver ske i samråd med branscherna." Det var väldigt mycket "tror" i det svar som bussbranschen fick.
Den lever inte särskilt väl på löften om att man tror att man kan komma med insatser, utan det måste vara mer specifikt än så. Jag kommer från Skövde, som är en militärstad. Där är vi ganska vana vid att peka med hela handen när någonting ska göras. Jag önskar verkligen att regeringen pekar med hela handen för att rikta stöden till de företagare som verkligen behöver hjälp i det här läget.
Tappar man 98 procent av sina intäkter är det mycket besvärligt.
Thomas Morell (SD):
Tack för svaret, statsrådet Ibrahim Baylan! Här står vi igen. Det är tredje gången vi har diskussionen om Postnord och otillåten cabotagetrafik. Jag blir lika irriterad varje gång. Vi talar om ett bolag som ägs av staten så man kan förvänta sig att bolaget köper transporter som följer gällande lagstiftning.
Då ska man inte behöva läsa i tidningarna att Postnord återigen har hamnat i en situation där det nyttjar otillåten cabotagetrafik. I den interpellationsdebatt som vi hade den 10 mars 2020 svarade statsrådet: "Jag utgår från att bolag med statligt ägande följer lagar och regler.
Därutöver ska bolag med statligt ägande agera föredömligt inom området hållbart företagande och i övrigt agera på ett sådant sätt att de åtnjuter offentligt förtroende." Så var svaret för snart ett år sedan. Likväl står vi nu här igen och diskuterar Postnord och otillåten cabotagetrafik.
Jag är lite nyfiken på vad statsrådet fick för svar i det samtal som genomfördes med ledningen för Postnord. Ute i transportbranschen är Postnord och dess transporter en visa bland åkerier och chaufförer. Man ser vad som pågår ute på vägarna.
Polisen är klart underbemannad för att kunna komma åt det, men den får träff alltemellanåt. Det kommer förmodligen inte dröja länge förrän det blir en träff igen, och då blir det en ny debatt. Någon gång måste det ta slut så att ett statligt bolag sköter sin verksamhet på ett föredömligt sätt. Det är ett ganska rimligt krav man kan ställa.
Varför skulle någon annan sköta sig om inte staten behöver göra det? Arbetsmarknadsminister Eva Nordmark och justitie- och migrationsminister Morgan Johansson har en debattartikel i tidningen Proffs. Den publicerades den 12 januari. Där står det: "Ingen ska utnyttjas på svensk arbetsmarknad."
Man skriver: "Många branscher använder billig arbetskraft, inte minst från andra länder. Transportbranschen hör också till dessa. Inte sällan präglas tillvaron för den sortens arbetskraft av dåliga löner och inte sällan dålig arbetsmiljö." Lite längre ned står det: "Men vi kommer aldrig att vika oss när det gäller att komma åt oseriösa arbetsgivare som utnyttjar människor."
Nu står vi och talar om Postnord, som är ett statligt bolag som utnyttjar den här typen av transporter. Det är synnerligen anmärkningsvärt att man gång på gång ska behöva ta upp den här diskussionen. Jag vill gärna ha ett svar av statsrådet. Vad kom ni fram till i samtalet med Postnord?
Skulle man vidta åtgärder så att man följer lagsstiftningen, eller kommer vi återigen att få se transporter som inte följer regelverket?
Thomas Morell (SD):
Tack för svaret, statsrådet! Vägen är Sveriges största brottsplats, för de kriminella nätverken nyttjar vägen för sin verksamhet. De transporterar sig själva, och de transporterar det gods som stjäls och sådana saker. Jag vet inte om jag kan hålla med statsrådet när han säger att det har blivit bättre, för när jag pratar med mina gamla kollegor på trafikpolisen säger de att det är som att fiska i ett akvarium.
Det är bara att gå ut och plocka en, och man har att göra hela dagen för att reda ut vad som är fel. Vad vi skulle behöva är en klar inriktning på bättre kontroller på vägen och fler tjänstemän på vägen. Vi behöver skärpa lagstiftningen så att vi får bort det som justitieministern och arbetsmarknadsministern tog upp. Det ska inte vara så illa att man kan utnyttja folk på det vis som man gör i Sverige. Vi har ett modernt slaveri i dagsläget.
Vi skulle kunna ägna resten av dagen åt att läsa en rapport från polisen och gå igenom vad som står där. Det är en slutredovisning av ett regeringsuppdrag, så statsrådet har tillgång till rapporten. I en del redovisas en problembild. Det står så här: I den myndighetsgemensamma lägesbilden om organiserad brottslighet 2019 beskriver myndigheterna bland annat hur den fria rörligheten inom EU gör det lättare för internationella brottsnätverk att verka i flera länder.
Sedan försöker man illustrera detta i form av ett isberg. Där finns människohandel, företag i brottslig verksamhet, miljöbrott, vapen, sprängmedel, människosmuggling, narkotika och smuggling. Det är i den här miljön vi hittar Postnord. Jag tycker att det är synnerligen allvarligt, och jag hoppas innerligt att vi slipper ha en diskussion om detta en gång till.
Thomas Morell (SD):
Tack för svaret, statsrådet Tomas Eneroth! Skyddade uppgifter är viktiga för de yrkesgrupper som det kan finnas ett intresse av att påverka eller hota på något sätt. Långt tillbaka i tiden hade jag en svåger som var pilot i flygvapnet. Familjerelationen omfattades och omgärdades av åtgärder, och det innefattade även mig själv. Det kunde handla om hot från främmande makt.
På den tiden var det inte lika enkelt som nu att skaffa uppgifter om människor som har känsliga uppdrag i Sverige, utan det handlade mer om hands-on - man kom och tittade och kartlade hur familjesituationen och sådant såg ut. Ni kommer säkerligen ihåg tiden när polska klockförsäljare for omkring bland försvarsanställda. Den tiden har passerat.
Nu är det mycket enklare; nu kan man gå in i en dator och hitta uppgifter om personer i känsliga positioner. Där har vi försvarsanställda, poliser, domare, åklagare och en rad olika yrken som någon kan ha intresse av att kunna påverka. Det kan rent av handla om att kunna slå ut en individ som kan vara av intresse för en organisation, främmande makt eller vad det nu kan vara.
Vi har ett öppet register, och vi har ett öppet förhållande i Sverige. Offentlighetsprincipen ska gälla. Det är i grunden bra. Men samtidigt får man inte släppa ut uppgifter som kan skada landets intressen, och det är väldigt enkelt att få ut dessa uppgifter. Om man gör en vanlig slagning i telefon eller dator på ett registreringsnummer kommer det upp om fordonet är ägt av en privatperson. Då blockeras informationen.
Men då kan man skicka ett sms eller ett mejl, och så får man ut uppgifterna. Jag gjorde det provet själv efter att ha ställt frågan till statsrådet första gången. Det tog mindre än 40 sekunder, och sedan hade jag alla uppgifter jag behövde tillgängliga och kunde skriva ut dem. Sedan kan jag ju ta kontakt med den individen om jag har ont uppsåt och hota eller på annat sätt påverka honom eller henne.
Jag pratar mycket med förare som kör djurtransporter. Både jordbrukare och de som utför transporter åt jordbrukarna utsätts ofta för hot. Jag känner en åkare som jag vet lyssnar till denna debatt. Han upplever det här som väldigt besvärligt, för han vidtar de åtgärder han kan för att skydda sin personal.
Det finns militanta grupper, eller vad man nu ska kalla dem, som försöker stoppa transporterna. De hotar förarna, de hotar lantbrukarna och så vidare. Men han kommer inte längre, för alla uppgifter finns tillgängliga för dem som vill komma åt hans chaufförer genom att enkelt titta efter vad det är för registreringsnummer på hans privatbil. På så sätt kan man få alla uppgifter om var någonstans han bor, och man kan därmed slutföra ett hot mot föraren.
Det finns skäl att skydda individer från offentlighetsprincipen så att den som har ont uppsåt inte kommer åt uppgifterna så lätt. Jag fick inget tydligt svar på frågan som jag ställde tidigare till statsrådet, och jag har inte heller fått ett tydligt svar i interpellationssvaret.
Jag är lite osäker på om statsrådet förstår vidden av det öppna registret, där man kan komma åt uppgifter om viktiga personer i samhället.
Thomas Morell (SD):
Tack för svaret, statsrådet Tomas Eneroth! Det är bra med öppenhet i samhället, att man ska komma åt uppgifter och så vidare. Men det finns en gräns för när man ska släppa ut uppgifterna. Brå gjorde en utredning för några år sedan, och där ser man vilka yrkesgrupper det är som är utsatta för hot. Det har tillkommit några sedan utredningen gjordes; den är ganska gammal. Dessa yrkesgrupper har blivit väldigt hårt utsatta de senaste åren.
Det handlar om politiker, anställda inom rättsväsendet, 121 myndigheter, och anställda inom andra, 71 stycken, relevanta myndigheter. Det gäller vissa yrken, 10-20 yrkesgrupper, inom kommuner och landsting och journalister och opinionsbildare. Jag har lagt till jordbrukare och djurtransportörer, som också är utsatta.
Bland riksdagspolitiker är det 59 procent som på något sätt är utsatta för hot. Det gäller också livsmedelsinspektörer, poliser, journalister, socialsekreterare och anställda inom kriminalvården.
SVT:s genomgång den 24 september 2020 visar att mellan 30 och 60 procent av medarbetarna i olika yrkesgrupper som möter medborgare på de mest utsatta myndigheterna har drabbats. Där har vi polis, åklagare, domare och så vidare. Det kan handla om sabotage mot bilar, mordhot eller utpekande på sociala medier.
20 procent funderar på att sluta, alltså byta yrke, på grund av detta. Där har vi baksidan av att registren är öppna. Den som har ett ont uppsåt och vill komma åt, påverka och hota har ju alla uppgifter tillgängliga.
När det gäller samhällsviktiga funktioner som politiker, poliser, åklagare och domare bör dessa människor kunna få ett skydd där man så att säga släpper på offentlighetsprincipen. Det finns ingen anledning för någon annan än myndigheter att komma åt de här uppgifterna. Jag talar av egen erfarenhet. Jag var utsatt för hot när jag jobbade inom polisen.
Det värsta i den händelsen var att man hade kartlagt min fru, för hon jobbade också inom polisen. Man visste exakt vilka arbetstider hon hade och att hon befann sig på jobbet just när man ringde och uttalade hotet. Jag ringde då ned till vakthavande befäl på stationen och sa: Släpp inte ut henne därifrån! Sedan startade jag en process, och så fick man tag på tre stycken som hade riktat detta hot mot oss.
Men det otäckaste var att man så fullständigt hade kartlagt var vi bodde och hur Anki jobbade. När vi till exempel var ute och handlade ställde jag mig under lång tid efteråt med ryggen mot en vägg för att ha koll på vad som hände runt omkring oss. Detta påverkar djupt. Ni kommer säkerligen ihåg den åklagare nere i Västra Götaland som fick sin dörr sprängd av ett mc-gäng.
Man kommer åt människor enkelt. Med en knapptryckning på en dator eller en telefon får man precis platsen där de bor. Det bör övervägas - och det måste regeringen göra - att enklare kunna skydda de människor som har till uppgift att skydda vår demokrati. Det är nämligen oftast de människorna som är utsatta för detta.
Thomas Morell (SD):
Tack för svaret, statsrådet! Det är inte riktigt så enkelt. Jag har ju egen erfarenhet. När det här hände - det är visserligen snart 20 år sedan - var det inte så enkelt att få sina uppgifter skyddade. Vi lyckades till slut i alla fall få hemligt nummer till telefonen, men i övrigt gick det inte.
Bilregistret är det absolut enklaste sättet att ta reda på var en människa bor. Kan man bara identifiera den individ som sitter i bilen behöver man sedan bara slå på registreringsnumret, och så har man platsen direkt. Den kommer inom 40 sekunder - och då kan syftet alltså vara att hota, påverka, skrämma, misshandla eller vad det nu är.
Yrkesgrupperna på den rättsvårdande sidan och inom Försvarsmakten är oerhört viktiga för skyddet av vår demokrati. Ingen ska så enkelt som genom en knapptryckning på en dator inom loppet av 40 sekunder kunna komma åt en individ som man sedan kan göra en åtgärd emot. Vår demokrati och vårt skydd i samhället måste vara viktigare än så. Jag har skrivit till Transportstyrelsen för att få mina uppgifter skyddade.
Jag fick svar i dag, klockan 8.59, att det inte var möjligt. Där är vi alltså. Vi kan inte skydda våra viktiga personer i samhället - poliser, åklagare, domare och så vidare. Det är inte så enkelt, som statsrådet vill göra gällande, att man med bara en knapptryckning kan få sina uppgifter skyddade. Jag har provat. Det har inte fungerat.
Thomas Morell (SD):
Jag tackar statsrådet Tomas Eneroth för svaret. "Detta är vägförvaltningen i Skultorp" - så lät en sketch i slutet av 60talet och början av 70-talet. Sten-Åke Cederhök gjorde sketchen, och Rulle Lövgren var författare till den. De var två kända revymakare i Västra Götaland - ja, de var ju kända över hela Sverige.
Vägförvaltningen i Skultorp var en vägstation, som så många andra runt om i landet, som ansvarade för sitt område och höll vägarna farbara oavsett hur vädret var. Jag säger inte att vi ska gå tillbaka till den typen av väghållning, men man kanske borde ha tagit vara på de kunskaper som fanns där. Det är nämligen någonting man alldeles uppenbart har missat i dagens samhälle.
Tisdagen den 12 januari stod statsrådet och jag här i kammaren och debatterade bland annat det bristfälliga underhållet, som har lett till att hastigheten har sänkts på stora delar av landets vägar. Samtidigt som vi stod i kammaren och diskuterade pågick ett ganska kraftigt snöfall uppe i Norrland. Det blev också en enorm halka i den södra delen av Sverige.
När jag kom tillbaka upp på kontoret svämmade min telefon bokstavligt talat över av sms, meddelanden på Messenger och inlägg på Facebook. Förare som inte kom fram klev ur sina bilar och åkte på skorna på vägen. Det handlade inte om någon enskild väg eller enskild vägsträckning, utan det gällde i stort sett alla stora vägar i södra Sverige.
Detta fick konsekvenser i olycksstatistiken. Det var många avåkningar, och vägar blev avstängda. E20 genom Skaraborg hade fyra avåkningar, tror jag, med tunga fordon som blockerade vägen och förstörde framkomligheten.
När en så stor väg som E20 blir blockerad får det givetvis konsekvenser för de transporter som försörjer viktiga delar av vårt samhälle - industrier, butiker, sjukvård och så vidare. Det är en samlad yrkeskår som ser förändringarna i vägunderhållet vid vinterföre.
Jag själv har förmånen att nu ha haft körkort i 45 år, och jag har kört i stort sett alla tänkbara fordon på våra vägar. Jag kan också följa den utveckling som har skett mot ett sämre vägunderhåll. Vägarna är glashala; det går i princip att spänna på sig skridskor och ge sig ut och åka. Någonting har blivit fel.
Detta vittnar också de som är ute på vägen om - man saltar och lägger en så tunn lake på vägen att det tinar och återfryser. Sedan har man en isbalk på vägen, och den isbalken går det inte att få fäste med fordon på. Den 12 januari var en av mina vänner, som driver ett åkeri, ute på vägen. Han sa att det var näst intill omöjligt att hålla bilen kvar på vägen.
Det spelade ingen roll om man körde i 20 eller 30 kilometer i timmen - det gick inte att åka fortare. Han var också med i ett radioinslag och beskrev situationen på vägarna i Västra Götaland. Detta är vardag för yrkesförarna. Det finns ingen annan yrkesgrupp någonstans som skulle acceptera att jobba under sådana villkor som yrkesförarna får jobba under när vägarna inte underhålls.
Thomas Morell (SD):
Jag tackar statsrådet för svaret. Jag konstaterar att statsrådet är nöjd med dagens situation. Jag tycker att det är sorgligt, för yrkeschaufförerna jobbar under svåra förhållanden när väglaget inte är dugligt.
De allra flesta yrkesförarna, och jag känner många av dem som är ute på vägarna, tar ett stort ansvar och framför sina fordon med stor säkerhet. Men emellanåt är vägarna så halkiga att det inte går att hantera. Ett tungt fordon fungerar annorlunda än ett lätt.
Blir man stående med ett 60-tonsekipage på en väg som lutar lite glider fordonet av. De varma däcken och tyngden gör nämligen att isen smälter. Så har förarna där ute det. Det moderna systemet för att sköta vägunderhållet fungerar bevisligen inte.
Någon sitter vid en dataskärm och bestämmer att här behöver ingen åka ut, så de som ska göra jobbet hindras från att åka ut och vidta de åtgärder som behövs. Det är högst anmärkningsvärt. Jag tycker att statsrådet ska ta en rejäl diskussion med Trafikverket om hur detta ska hanteras. Det finns inga budgetrestriktioner, säger statsrådet. Fine, då kan vi förvänta oss att det blir farbara vägar framöver.
Thomas Morell (SD):
Tack för svaret, statsrådet Lena Hallengren! Jag ska ge en kort bakgrund till den här debatten. I höstas genomfördes en stor kampanj med mer än 2 000 förare och åkeriägare på initiativ av en förare som heter Christer Thynell. Varje förare skulle skänka 1 krona för varje mil den körde till Barncancerfonden. Detta inbringade mer än 2 miljoner kronor.
Det är ett fantastiskt resultat och ett välkommet bidrag för att hjälpa barn med cancer. I samband med detta skänkte också flera företag en stor mängd presenter för att dela ut till barn som just nu ligger under behandling. I samband med att dessa presenter delades ut på olika sjukhus fanns en rad artister på plats för att ideellt uppträda för barnen, men när man kom till Astrid Lindgrens sjukhus i Solna blev det stopp.
En sjuksköterska tog Peter Jezewskis manager och flickvän Anneli Strand någon meter åt sidan för att förhöra sig om artistens partitillhörighet. Sköterskans fråga till Anneli Strand var häpnadsväckande - hon ville veta om Peter fortfarande var sverigedemokrat. Budskapet var att om Peter Jezewski hade varit aktiv i Sverigedemokraterna skulle inte barnen tillåtas att komma ned och ta del av uppträdandet.
Hela sällskapet blev naturligtvis överrumplat av frågan eftersom den var fullständigt irrelevant. Det var ju ett uppträdande för de cancersjuka barnen det handlade om, inte ett politiskt möte. I svallvågorna av detta har jag blivit kontaktad av flera människor som vittnar om att de nekats anställning inom vården eftersom de är medlemmar i SD. Andra vittnar om att de inte vågar avslöja var de står politiskt i rädsla för repressalier.
Detta sker alltså i ett land som införde fria och demokratiska val för 100 år sedan. Sveriges riksdag, där vi befinner oss just nu, firar minnet av demokratins införande under hela den här mandatperioden. Då är det minst sagt häpnadsväckande att personal inom sjukvården sätter sig över en annan människas grundlagsskyddade rättigheter. I strid med grundlagen nekas också människor anställning på grund av sin partitillhörighet.
Statsrådet sa i sitt svar att hon inledningsvis ville betona att den situation som jag beskrev i interpellationen inte avsåg hälso- och sjukvård. Det gjorde den dock i allra högsta grad, eftersom Peter Jezewski var ute på sjukhuset och skulle uppträda för barn som låg under behandling. Man satte sig över dels artistens rätt att uppträda, dels barnens rätt att få del av de presenter som var skänkta till dem. Det är mycket anmärkningsvärt, vill jag påstå.
Jag kan förstå att statsrådet inte kan gå in på disciplinära åtgärder gentemot en anställd på Karolinska; det får naturligtvis arbetsgivaren ta tag i. Man kan dock ställa sig frågan om man riskerar att bli olika behandlad beroende på vilken partitillhörighet man har. Vilka kriterier ska gälla?
I svaret säger statsrådet att det ska vara lika vård för alla, oavsett hudfärg och partitillhörighet. Men vi kan ju konstatera att det ändå finns personal inom sjukvården som hanterar människor olika. Så långt kan vi komma. Jag är intresserad av att veta vad statsrådet tänker göra för att säkerställa att vi verkligen har en vård som är lika för alla.