KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
Först vill jag säga att det är precis som interpellanten säger: Problemet som tas upp i interpellationen är inte nytt. Men diskussionen om smygfotografering och smygfilmning har successivt ökat i takt med att den digitala fototekniken har lett till att kameror oftare förekommer och på helt andra sätt. Dessutom har vi numera Internet som gör att upptagningar kan få en väldigt snabb spridning i vida kretsar.
Frågan har diskuterats sedan mitten av 60-talet, men diskussionen har inte lett till lagstiftning när det gäller smygfotografering och smygfilmning. Det beror på svårigheterna med att dra gränsen mot grundlagsskyddade rättigheter - yttrandefrihet och informationsfrihet.
Samtidigt måste man ta in det som står i artikel 8 i Europakonventionen: Man har faktiskt rätt att bli lämnad i fred. Det inbegriper ett skydd mot att bli fotograferad eller avlyssnad och att få fotografier, filmer eller ljudinspelningar av privat karaktär publicerade. Skyddet handlar om aktiviteter som hör till privatlivet och gäller också offentliga personer i privata sammanhang.
När man tittar på de domar som har fällts i svenska domstolar i den här typen av frågor ser man att Högsta domstolen också uppenbart har tagit fasta på att det inte finns något generellt förbud mot att utan samtycke filma en enskild person eller att visa en film där en person förekommer även om filmningen och visningen i det enskilda fallet är djupt integritetskränkande.
Det är klart att jag kan instämma i Högsta domstolens synpunkt att det här är en brist, en lucka eller ett problem. Det är också någonting som Integritetsskyddskommittén har tagit fram i sina förslag. De har föreslagit att man ska införa ett nytt brott, olaga fotografering, i brottsbalken.
Det skulle innebära att det skulle bli förbjudet att utan lov fotografera eller filma någon som befinner sig på en plats där allmänheten inte har insyn. Man kan tänka sig någon typ av undantag om omständigheterna har varit försvarliga. Man för ett resonemang om detta. Det här ligger för beredning inom Justitiedepartementet.
Som svar på den fråga som interpellanten ställer får jag väl säga att min grundinställning är att jag tycker att man har rätt till privatliv, rätt till integritet och att skyddet måste förstärkas. Men innan vi har gjort alla avvägningar och känner att vi har fast mark under fötterna när det gäller hur en sådan reglering konkret ska se ut vill jag inte utlova någonting.
Det är som sagt otroligt viktigt att värna grundlagarna och samtidigt se till att vi inte får ett regelverk som visar sig oanvändbart. Det är ändå viktigt att komma till skott, men Integritetsskyddskommittén har ju arbetat med ett brett stöd. Jag utgår från att det finns en allmänsynpunkt på att man bör förstärka integritetsskyddet i det här avseendet på något sätt. Det får vi återkomma till.
Beatrice Ask (M):
Det är vida perspektiv, och det är alldeles riktigt att familjerna numera rör sig över gränserna och att det blir alltmer komplext. När det gäller frågan om vad jag avser att göra för att säkerställa att bedömningar om barnets bästa görs inför beslut om vårdnad, boende och umgänge är det i det internationella perspektivet på det sättet att man oftast är hänvisad till de regler som gäller i respektive land.
Sedan har vi Haagkonventionen som underlättar internationellt samarbete för att hantera frågor. Vi har också inom ramen för Europeiska unionen arbetat med en konvention för hur vi ska hantera frågor som rör bortförda barn och hur myndigheter och länder emellan ska hantera det på ett anständigt sätt. Det är viktigt eftersom det händer att föräldrar försöker att ta med sig barn.
Det senaste, som jag tror är oerhört centralt, handlar inte heller just om beslutet om vårdnad, boende och umgänge. Men i sådana beslut, oavsett land, är det oftast så att en förälder ändå är skyldig att betala underhåll för sitt barn eftersom föräldrarna oftast har ett gemensamt ansvar för det ekonomiska när det gäller barnen.
Där har vi väldigt nyligen kommit överens om regler för att underlätta indrivning och överföring av just underhåll för barn. Det är en nog så viktig fråga eftersom detta med pengar också är något som gör att föräldrar kan bli väldigt osams och att barnen får sitta emellan. På olika sätt försöker vi också på det internationella området försäkra oss om att barnets bästa sätts i centrum.
Där kan vi inte alltid ifrågasätta beslut och har säkert inte skäl att göra det heller. I Europa godkänner vi ju varandras beslut. Men vi kan underlätta för föräldrar och barn så att det kan fungera på ett anständigt och bra sätt för barnen också efter en separation. Där tycker jag faktiskt att det händer mer och mer, och det finns ett ökande intresse och en insikt om att det är viktigt, åtminstone i Europa.
Beatrice Ask (M):
Eva-Lena Jansson har frågat mig vilka åtgärder jag är beredd att vidta i syfte att säkerställa att arbetsmiljöbrott utreds skyndsamt av polisen. Då interpellanten i maj månad ställde en liknande fråga lämnar jag i stort sett samma svar. En viktig förutsättning för att polis och åklagare ska kunna fullgöra sina arbetsuppgifter på ett bra sätt är att de har tillräckliga resurser.
Regeringen har därför tillfört rättsväsendets myndigheter varaktiga anslagsökningar på drygt 2 miljarder kronor under den senaste tvåårsperioden. Denna resursförstärkning möjliggör bland annat en kraftig ökning av antalet poliser med målet att det 2010 ska finnas 20 000 poliser. Satsningen har fått och kommer att få stor betydelse för bland annat brottsutredningsverksamheten. Det räcker självklart inte att bara öka antalet poliser.
Polisen måste också arbeta på ett sådant sätt att den effektivt förebygger brott och utreder de brott som har inträffat. För närvarande pågår ett intensivt utvecklingsarbete inom Rikspolisstyrelsen som bland annat omfattar utredningsverksamheten. En del i utvecklingsarbetet syftar till att förbättra informationsspridningen mellan polismyndigheterna om pågående och planerad brottslighet.
Det kommer i större utsträckning att leda till att de insatser som genomförs beslutas utifrån all tillgänglig information. För att höja kompetensen rörande arbetsmiljöbrott har Rikspolisstyrelsen, Arbetsmiljöverket och Åklagarmyndigheten utvecklingscentrum Malmö vid flera tillfällen arrangerat nationella utbildningsseminarier. Dessa har tillkommit som ett resultat av arbetet i Centrala Samverkansgruppen Arbetsmiljöbrott.
Dessutom bedrivs polisens utredningsverksamhet rörande arbetsmiljöbrott i nära samarbete med särskilt utpekade åklagare samt med personal från Arbetsmiljöverket. Därutöver kan nämnas att utbildning rörande arbetsmiljöbrott från och med i höst ingår i grundutbildningen vid Polishögskolan. Jag vill avsluta med att säga att det är viktigt att vi får en bättre brottsutredande verksamhet så att fler brott klaras upp.
Beatrice Ask (M):
Det förslag till ökade polisresurser som Socialdemokraterna lagt fram täcker ju knappt de besparingar ni föreslog tidigare år, så det blir ju ingen kraftfull satsning i den delen. Men låt mig hålla mig till arbetsmiljöfrågorna. Jag tycker att det är viktigt att se arbetsmiljöfrågor också utöver det aktuella ärendet i Örebro.
Det bedrivs ett viktigt arbete när det gäller arbetsmiljöfrågor, men arbetsmiljöfrågorna är många och komplicerade. Jag vill bara för sakens skull ändå säga att jag utöver det arbete mot organiserad brottslighet som vi har lagt till, det som jag också hade med i förra interpellationsdebatten, ändå måste nämna frågor om människohandel.
Det är också så att en del av människohandeln sker för arbetskraftsexploatering. Vi ser mer av detta, och det har också med den grova organiserade brottsligheten att göra där vi faktiskt gör väldigt mycket mer än vad som har gjorts tidigare. Jag tror att det är alldeles nödvändigt med den rörlighet som vi har i dag och med tanke på hur människor anställs och arbetar.
Det är också väsentligt i det här sammanhanget att komma åt den här kriminaliteten, som faktiskt stökar till grundvalarna för också viktiga regler om arbetsmiljö och ordning på arbetsplatserna. Jag har varit tydlig med att jag inte tycker att det är bra att det finns ärenden som borde kunna utredas som blir liggande. Prioriteringen mellan olika ärenden däremot måste myndigheterna göra. Det är samma sak med fördelningen av medel.
Jag tänker inte diskutera rikspolischefens sätt att lägga ut resurser till myndigheter i kammaren i dag. Däremot är det så att det finns olika bedömningar från myndigheterna och Rikspolisstyrelsen centralt. Jag följer det här mycket noga utifrån de tydliga besked som vi gav i budgetpropositionen. Men som sagt: Vi tar arbetsmiljöfrågorna på allvar, och det görs mycket.
Men det finns naturligtvis ännu mer att göra framöver, för det är viktigt att människor kan känna sig trygga på sin arbetsplats.
Beatrice Ask (M):
Peter Hultqvist har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta mot bakgrund av de stora skillnader som uppvisats när det gäller länsrätternas domar i försäkringsärenden. Försäkringskassan har till uppgift att handlägga och fatta beslut i olika socialförsäkringsärenden. Det gäller bland annat ärenden om sjukpenning. Försäkringskassans beslut kan överklagas till länsrätten. Det är då länsrättens uppgift att överpröva myndighetens beslut och att rätta till eventuella felaktigheter.
Länsrättens avgörande kan i sin tur överklagas till kammarrätten. Om en kammarrätt finner att en länsrätts dom är felaktig ska prövningstillstånd meddelas och avgörandet ändras. Någon begränsning av rätten att överklaga finns inte. Som Peter Hultqvist beskriver är skillnaderna mellan vissa länsrätter stora när det gäller ändringsfrekvens av Försäkringskassans beslut. Det är svårt att närmare klarlägga vad dessa skillnader beror på.
En granskning av ändringsfrekvensen i kammarrätterna ger dock inte stöd för antagandet att skillnaderna skulle bero på att kvaliteten i dömandet skulle vara lägre i vissa domstolar. Granskningen visar nämligen att ändringsfrekvensen i kammarrätternas domar är likartad över hela landet.
Beatrice Ask (M):
På den sista frågan, om ministern är beredd att studera det finska exemplet, kan jag svara ja eftersom jag inte kan särskilt mycket om det. Jag får nog läsa på det. Låt mig gå tillbaka det vi har diskuterat. Det är inte så märkligt att en tjänsteman inom Försäkringskassan också oroligt pekar på skillnaderna i bedömningen och på att det skiljer mellan olika utfall. Men det behöver inte betyda att felet ligger i domstolarna. Vi är överens, interpellanten och jag, om att de här skillnaderna är besvärliga.
Vad jag försökte tydliggöra är att när vi har granskat hur domstolarna har arbetat i de här målen har vi inte kunnat finna något underlag eller något som tyder på att lagen tillämpas olika, i alla fall inte när det gäller läns- och kammarrätt. När det gäller prövningstillstånd ska felaktiga avgöranden av myndigheter och länsrätter rättas av kammarrätt. Systemet med prövningstillstånd ändrar inte den ordningen.
Om en kammarrätt finner att en länsrättsdom är felaktig ska prövningstillstånd meddelas och avgörandet rättas. Kammarrättens roll är därför i första hand att vara en garant för korrekta länsrättsavgöranden. Till det kommer ett visst ansvar för rättsbildningen. Det tycker jag är rimligt. Felaktiga beslut måste kunna rättas till, och så ska det fungera.
Finns det något exempel på att man har arbetat annorlunda vill jag väldigt gärna veta det. Jag är av samma uppfattning som interpellanten att det är viktigt att människor känner förtroende för beslutsordningen både hos Försäkringskassan och i domstolarna. Det vi har anledning att fundera över är naturligtvis var problematiken sitter och rätta till det.
Interpellanten sade att det har varit hårdare tillämpning de senaste åren. Ja, en del av förändringarna beror på att man vill återgå till det som är regelverkets syfte. Man gjorde ganska vida bedömningar av vad som var tillåtet och inte, och det kanske drog i väg lite grann.
I den meningen kan det uppfattas som att det är svårare att få bidrag och annat än tidigare, men det sker i enlighet med reglerna. Det är nog snarast det. Men det viktiga är som sagt att vi kan följa reglerna och att människor känner att oberoende av var i landet man befinner sig är det samma ordning som gäller.
Där tror jag att det finns en hel del att rätta till eftersom det har varit väldigt olika bedömningar på olika håll. Vi ska naturligtvis inom domstolsorganisationen försöka försäkra oss om kompetens. Jag menar att det också görs.
Jag vill plocka med länsrättsorganisationen i detta därför att det naturligtvis krävs en kunskap i de här frågorna, för att kunna hamna på rätt beslut, men också en insikt om att tillämpningen bör följa reglerna och inte vara olika i olika delar av landet. Vi kommer nog att få anledning att följa detta framöver.
Men vi ska vara försiktiga med att säga att felet sitter i domstolsorganisationen, för jag har inte funnit underlag för det i det arbete jag gjort inför den här interpellationsdebatten.
Beatrice Ask (M):
Först vill jag säga att det kanske inte är så fruktbart att Peter Hultqvist och jag spekulerar om orsakerna till skillnaderna i länsrättsdomar i försäkringsärenden. Vi är överens om att det finns ett bekymmer och att vi bör försöka få reda på vad som är orsaken. Det tror jag är centralt. Jag håller inte med om hur man kan få prövningstillstånd.
Det är möjligen så att man inte ser så många prövningstillstånd, men då ska man sätta in i sammanhanget att det bara är 2 promille av Försäkringskassans beslut om sjukpenning som ändras i domstol. Precis som jag sade tidigare behöver det inte vara fråga om att få praxisbildning i ett ärende.
Om det finns felaktigheter i ett beslut ska frågan hanteras. Det är ganska raka skrivningar, och det ska inte vara någon skillnad där. Den tredje frågan som Peter Hultqvist tar upp är om jag är beredd att höja kunskaperna vad gäller försäkringsärenden i domstolarna. När det gäller länsrätterna är svaret ja.
Det enda skälet till att vi jobbar med länsrättsorganisationen är att se till att vi försäkrar oss om hög kompetens och specialisering i bland annat försäkringsärenden. Det är otroligt viktigt. Då måste vi också få en bättre organisation där vi får en lite större massa av jurister som kan specialisera sig och kompetenshöja verksamheten.
Det är otroligt viktigt, inte helt enkelt organisatoriskt, men jag tror att vi kommer att lösa det också.
Beatrice Ask (M):
Jörgen Johansson har frågat mig vad jag avser att göra för att skapa ett samhälle som, så långt som möjligt, tydliggör vapens roll och användande. Sverige har en lång tradition av jakt och målskytte. Därför är vi ett land med många vapenägare. Men vi har också sedan lång tid tillbaka en noggrann kontroll av rätten att inneha och bruka skjutvapen.
Vid en internationell jämförelse är den svenska vapenlagstiftningen förhållandevis sträng. Huvudsyftet med den stränga kontrollen är att motverka missbruk och att förhindra olyckshändelser i samband med hanteringen av vapen. Av särskild betydelse är givetvis också strävan att minska antalet brott där skjutvapen används.
Genom kontrollen minskar risken för att olämpliga personer blir vapeninnehavare och att vapen förvaras eller hanteras på ett sätt som inte är betryggande från säkerhetssynpunkt. Vapenlagstiftningen är ett område som fortlöpande är föremål för debatt. I takt med att det sker förändringar i samhället måste också regelverket ses över och anpassas.
Ett exempel på ändringar som genomförts under senare år är utvidgningen av läkares anmälningsskyldighet till polisen. Från att tidigare endast ha omfattat patienter som vårdas för psykisk störning infördes under 2006 en skyldighet för läkare att underrätta polisen om samtliga patienter som av medicinska skäl bedöms vara olämpliga att inneha vapen.
Som Jörgen Johansson påpekar förefaller läkare inte göra anmälan i den utsträckning som de borde. Detta torde dock inte i första hand bero på utformningen av lagstiftningen utan är ett tillämpningsproblem. En åtgärd som regeringen har vidtagit för att på sikt minska risken för att vapen ska komma till brottslig användning är den vapenamnesti som genomfördes under perioden mars-maj 2007.
Resultatet av vapenamnestin var mycket positivt. Under amnestin lämnades drygt 13 000 skjutvapen och 14 ton ammunition in till polisen. Vi hade besvär med att någon lämnade in en handgranat också, kan jag berätta. Vapenfrågorna är dock inte enbart en svensk angelägenhet.
För att på ett effektivt sätt komma till rätta med illegala vapen och för att generellt minska förekomsten av skjutvapen i världen krävs internationellt samarbete. I maj 2001 antog FN det så kallade vapenprotokollet. Det huvudsakliga syftet med protokollet är att underlätta och förstärka samarbetet mellan staterna för att förebygga, bekämpa och eliminera olaglig tillverkning och handel med skjutvapen. Sverige har undertecknat protokollet men ännu inte tillträtt det.
Det beror på att vi har inväntat det gemensamma arbetet på EU-nivå. Det arbetet har nu avslutats och resulterat i ändringar i vapendirektivet. Ändringarna antogs i år och ska vara genomförda senast den 28 juli 2010.
Jag avser att inom en snar framtid ge en utredare i uppdrag att ta fram förslag till nödvändiga ändringar i vapenlagstiftningen för att Sverige ska kunna tillträda FN:s vapenprotokoll och för att anpassa svensk rätt till ändringarna i vapendirektivet.
Beatrice Ask (M):
Det är väl alldeles korrekt att det sker utveckling och förändringar över tid, som i all annan verksamhet. Det är klart att jägartraditionerna var annorlunda i det gamla bondesamhället än de är i det moderna 2000-talets samhälle, även om vi fortfarande har väldigt många jägare.
Jag tror att många i dag ser det mer som en miljöinsats och som viltvård, medan man tidigare jagade för att få mat på bordet. Det har alltså skett förändringar. Detta är svårt att ha synpunkter på, eftersom man inte ser alla lägen.
Jörgen Johansson gör en uppdelning och ser fast skytte och målskytte som någonting annat än det som kan kallas dynamiskt skytte. Jag är inte så säker på att man enkelt kan dra dessa skiljelinjer. Jag kommer från Härjedalen, där vi är väldigt bra på skidskytte, där man rör sig med vapen.
Jag har aldrig uppfattat det som någonting farligt eller trendsättande åt fel håll. Tvärtom är det så att organiserat skytte och målskytte med preciserade regler och så vidare sällan är någonting som leder till de bekymmer man kan ha med vapen och skjutande i ett samhälle.
Det stora problem vi har är väl den inspiration som de som inte organiserar sitt intresse eller skaffar sig någon utbildning utgör. Man skjuter åt alla håll på de mest vansinniga vis, mest för att demonstrera sin makt. Egentligen har man inget intresse av den precision och sportutövning som målskytte också kan innebära.
Jag är inte beredd att här och nu uttala mig om vilka skytteformer vi ska ha i Sverige i dag eller i morgon. För mig är det viktiga att det finns noggrant utformade regler, att det sker under ordnade former och att det görs en prövning innan skytteföreningar och enskilda får tillgång till vapen. Det är dessutom så att det inte bara finns "vanliga" vapen i dag.
I globaliseringens tidevarv kommer nya typer av vapen. Det är möjligt att vi någon gång i Sverige också ägnar oss åt pilbågar och bågskytte av olika slag, men jag har, eftersom jag delvis är sportintresserad och har två söner, noterat att det nu finns många varianter på skytte och vapensport. Man använder helt andra vapen, olika typer av bågar och annat.
Det är också ett främmande inslag som vi inte borde acceptera, men detta tror jag inte skulle leda någonstans. Jag tror att man ska vara försiktig med att ha synpunkter på vad som är rätt och fel när det gäller formen av sportskytte. Däremot ska det vara ordnade regler kring föreningar, verksamhet och annat, så att man är säker på att det är just organiserad idrottsutövning det handlar om, ingenting annat.
Beatrice Ask (M):
Jag tror att interpellanten och jag är överens om att vi måste få en bättre tingens ordning när det gäller anmälningar från läkare om dem som inte får behålla sin vapenlicens. Det är väl ingen tvekan om det. Det kan göras mer där. Jag tror ändock inte att det är huvudproblemet när det gäller vapenfrågorna i det här landet. Vi är rätt överens om att vi har en positiv inställning till sund jakt, till sportaktiviteter och att det ska finnas bra regler för detta.
Problemet är de illegala vapnen. Problemet är att det förs in vapen i det här landet som inte borde vara här och att personer som aldrig har sett röken av en vapenlicens kommer åt och använder vapen utan att vare sig ha det vett eller den kunskap som krävs för att använda vapen till rätt saker. Det är ett bekymmer som vi behöver jobba med på många sätt.
Sedan har vi en liten grupp - den är ändå förhållandevis liten - som på grund av psykiska problem eller av andra skäl inte borde fortsätta ha sin vapenlicens. Där ska vi så klart se till att läkarna gör sitt. I grunden tror jag ändå att det handlar mycket om att arbeta brett och med de olika frågor som det gäller.
Vi ska också sprida bättre kunskap om reglerna så att man underlättar för människor att ta ställning. Jag tänker på den enkla vapenamnesti som vi gjorde, och som många inte trodde på när vi gjorde den senast men som ändå blev en sådan framgång.
När man upplyser människor om att de inte blir straffade om de lämnar in vapen som av någon anledning har hamnat hos dem utan att de kan göra det fritt är det många som känner för att städa upp i garderoberna. Och det är inte så dumt. Vi ska fortsätta att vara pragmatiska och tydliga i vårt signalsystem när det gäller vapenhanteringen.