Nina Lundström (L):
Jag vill börja med några ord om varför jag själv känner att denna interpellation är så angelägen. Bara för någon dag sedan förlängde militärjuntan i Burma Aung San Suu Kyis husarrest med ett år. Detta har pågått nu i mer än elva år. Vi har haft FN-sändebud, observatörer och rapportörer som har engagerat sig i Burmas framtid och i Burmas utveckling.
Innan jag övergår till att ge en bredare bakgrund till hur orolig och bekymrad jag är tänkte jag börja med ett citat av Anna Lindh med anledning av ett tal år 1999 som fortfarande finns på regeringens hemsida. Burma var då uppe till diskussion, och det handlade om huruvida man skulle häva viseringsförbudet för Burmas utrikesminister.
Anna Lindh sade följande: "In our view this would be to send a wrong signal to Rangoon." Vår uppfattning är att det vore att skicka fel signal till Rangoon. Jag återkommer till vad Anna Lindh sade mer vid detta tillfälle.
Jag kan konstatera att det är viktigt att göra skillnad mellan ASEM som en mötesplats och hur viseringsförbudet inom EU och övriga sanktioner tillämpas. Under de år som har gått har oändliga försök gjorts att skapa en dialog. Man har utövat påtryckningar. Frågan har varit uppe i FN. Länder har vädjat om att frågan ska upp i säkerhetsrådet.
Václav Havel och Desmond Tutu skrev förra hösten en rapport som fick stor uppmärksamhet. Det finns ett engagemang ute i världen för de mänskliga rättigheterna och de politiska rättigheterna. Det gäller inte minst oppositionsledarens roll. Hon vann ett val 1990 då hennes parti fick mer än 80 % av mandaten i parlamentet, men de fick aldrig tillträda som regering på grund av militärjuntan i Burma.
Frågan har naturligtvis varit uppe i oändligt många sammanhang - i nationella parlament, i FN och mer informellt - men oavsett vilka försök till dialog som har gjorts har man inte nått någon framgång. Det beslut som militärjuntan tog förra veckan var uppenbarligen ytterligare ett bevis på att de diskussioner som har förevarit inte räcker.
Man har förlängt hennes husarrest med ett år till. FN:s sändebud har inte fått tillstånd att åka in i Burma på ett par år, och inte heller den specielle rapportören. Exempel efter exempel går att räkna upp. Fru talman! Jag förstår inte den svenska hållningen i dag. Jag tycker att den är otydlig.
Jag kan konstatera när jag läser EU-nämndens protokoll, när frågan om sanktioner och viseringsförbud var uppe, att det gavs en bakgrund till varför man skulle välja att utnyttja det undantag som finns. Men det gavs aldrig något skäl till att man skulle tillämpa det just i det här fallet. Det hade inte framkommit någonting nytt.
Nederländerna valde då att följa viseringsförbudet, varpå en del av Aseanländerna vägrade att komma till ett av ASEM-mötena, vilket gjorde att det fick skjutas upp. Frågan är: Vad är nästa steg? De åtgärder som har vidtagits och de diskussioner som har förevarit har inte lett till några som helst konkreta åtgärder vad gäller Burma.
När jag läser det Anna Lindh en gång i tiden sade kontra dagens hållning menar jag att den svenska hållningen är betydligt mycket mer oklar. Det är här, fru talman, som jag skulle vilja ha ett svar: Vad är den svenska hållningen? Vad är nästa steg?