Finn Bengtsson (M):
Tack, interpellanten, för att vi får möjlighet att prata jämställdhetspolitik! Och tack, statsrådet, för svaret! Det var väldigt tydliggörande. Den formella delen av jämställdhetsarbetet sker alldeles utmärkt på Regeringskansliet, enligt vad jag läser ut av statsrådets svar. Det finns tre frågor som jag skulle vilja fundera över i samband med praktiskt jämställdhetsarbete med tanke på hur interpellationen är utformad. Den handlar ju om kvinnoyrken och kvinnoyrkens problem.
Ett sådant hänför sig till lön, ett annat till rationell hushållning av statsfinanserna i ett svårt finansiellt läge och det tredje till vem som är arbetsgivaren. På den första punkten som gäller lönen har man räknat fram att det tredje jobbskatteavdraget som alliansregeringen nu inför innebär en inkomstförstärkning för dem i typiskt kvinnodominerade yrken, till exempel sjuksköterskor, med nästan 10 procent. Då ska vi komma ihåg att i valrörelsen lyckades facket förhandla sig till 1⁄2 procent.
Att lyfta upp lönerna är en väldigt viktig jämställdhetsfråga i praktiska termer, och det gör man faktiskt med alliansens skattepolitik som riktar sig till framför allt de med små och medelhöga inkomster. När det gäller det andra, ett rationellt hushållande av statsfinanserna, är det ganska intressant att konstatera att Sveriges Kommuner och Landsting uppenbarligen har hållit igen en rapport där man tänkte presentera sitt i och för sig rättmätiga behov att få statsunderstöd.
Den hölls igen på grund av att den visar utvecklingen från 1980 till 2005, att Sveriges Kommuner och Landsting fick en närmast 50-procentig ökning av välfärden som inte fullt ut kan motiveras av befolkningsförändringar. Sveriges Kommuner och Landsting har alltså varit relativt välförsedda i ett svårt finansiellt läge som drabbat såväl kommuner och landsting som staten.
Att i det läget bara önska mer pengar in i en apparat som inte fullt ut är effektiv vidhåller jag kan vara det största straffet för dem som är anställda av den apparaten, det vill säga de som jobbar med välfärd i offentlig sektor. Till det sista måste man också lägga allianspolitikens strävan efter en större mångfald av utförare.
En mer effektiv välfärd skapas genom konkurrens, en konkurrens som förstås, viktigast sett ur medborgarnas synpunkt, leder till en mer effektiv välfärd och en större valmöjlighet inom ramen för den välfärd som är solidariskt finansierad.
Som svar på interpellantens frågeställning leder det till en mycket större möjlighet för framför allt dem i kvinnodominerade yrken att välja arbetsgivare, till skillnad från om de fastnar hos en närmast monopolarbetsgivare, där de har ett mycket sämre förhandlingsläge. Nu när Socialdemokraterna tänker sig att samregera med Vänsterpartiet vill jag påminna om att Vänsterns lösning på detta är att skjuta till närmare 200 000 nya jobb som alla ska drivas av det offentliga.
Det är verkligen en cementering av arbetsgivarmodellen där man har en arbetsgivare att förhandla med. På vilket sätt detta stärker arbetstagarna, i det här fallet i kvinnodominerade yrken, är för mig en fullständig gåta. Herr talman! Det här var tre exempel på hur alliansregeringen för fram ett annat synsätt på andra arenor som måste möta jämställdheten i praktiska termer.
När det gäller interpellantens slutfråga och vädjan om att regeringen ska sitta på utbildningsbänken kanske det är Socialdemokraterna och inte minst Vänsterpartiet, när man ska ingå i koalition, som borde sitta på något slags utbildningsbänk för en annan typ av politik som leder till just möjligheten för dem med små och medellåga inkomster att få mer i plånboken.
Detta gäller framför allt i kvinnodominerade yrken. Man måste också förstå värdet av en större mångfald som utför den solidariskt finansierade välfärden så att vi får en bättre effekt av skattekronorna och därmed också tryggar möjligheten till fler arbetsgivare för, just som jag sade, mest kvinnodominerade yrken.