Gunilla Carlsson (M):
Låt mig återkomma till detta att Sverige hade med en jämställdhetsrådgivare i EU-insatsen i Kongo nu senast. Det var en kvinna som var placerad i Potsdam. Det har haft väldigt bra effekt. Det visar att Sverige menar allvar och att vi också vill påverka detta inte bara i ord utan också i handling genom att ställa den här typen av kompetens till styrkans förfogande.
Vad jag har förstått har det gjort så god nytta att chefen för den svenska insatsledningen nu har knutit den här kvinnan direkt till sig. Det här behövs också för de fortsatta svenska framgångarna på det här området. När det gäller den FN-jämställdhetsrådgivare som vi vill ha placerad i New York handlar det väldigt mycket om de FN-soldater som sänds ut. Behoven är ju enorma. Jag tror att DPKO planerar att snart skicka ut uppemot 140 000 soldater till olika krishärdar runtomkring.
Många av dem kommer från utvecklingsländerna. Det handlar om att utbilda de soldaterna i hur man beter sig och hur man lever i FN:s anda, och inte minst enligt resolution 1325. Det handlar också om att iaktta speciellt kvinnors och barns skyddsbehov i konflikter. Det är oftast kvinnor och barn som drabbas värst. Men detta behövs också för att man ska kunna dokumentera de övergrepp som sker.
Jag tror att det är väldigt viktigt, när man sedan går in i en post-konflikt-situation, för att komma åt stigman kring de kvinnor som har drabbats och för att kunna ställa ansvariga till rätta, att man också har ett rättssystem som fungerar. Därför är jag glad att Sverige har sjösatt ett program som heter Gender Justice. Vi har gjort det tillsammans med Sydafrika. Där tittar vi bland annat nu på situationen i Liberia för att diskutera kvinnors rättigheter, utkräva ansvar och få möjlighet att döma de skyldiga.
Det måste ju vara så att det är på så sätt vi lyfter upp hela den här frågan: genom att visa att det här inte är acceptabelt och att vi är oroade för en utveckling där våldtäkter har blivit ett systematiskt sätt att föra krig.
Konsekvenserna av detta är alltså fruktansvärda för dessa kvinnor och deras barn med tanke på vilken vardag de sedan lämnas i. Därför handlar det också väldigt mycket om utvecklingssamarbete - att vi kan ha ett utvecklingssamarbete som riktas specifikt till dessa kvinnor för att de ska kunna komma tillbaka genom att kunna försörja sig själva och, trots de hemskheter de har överlevt, kunna leva ett någotsånär värdigt liv.
Där är det en styrka i Sverige, tycker jag, att vi har en hög medvetenhet om de här frågorna och att vi vill framhålla kvinnors och barns ställning. Vi har många kyrkor men också Unicef, Unifem, Kvinna till Kvinna, IKFF - många ideella organisationer som jobbar med de här frågorna utifrån två perspektiv, skulle jag vilja säga: medvetandegörandet och informationsbildandet, men också att de erbjuder direkt stöd.
Det är därför som vi kanaliserar en hel del av vårt utvecklingssamarbete genom dessa organisationer. Räcker då resurserna? Finns det tillräckligt många sjukhus, och ser vi att det behövs fysisk men också mental rehabilitering? Där tror jag att det finns stora brister.
Jag kommer nu att resa till ett annat område, Sudan och Darfur, där det har förekommit extremt mycket systematiska våldtäkter, i syfte att göra många fältbesök och att diskutera tillsammans med experter från WHO hur pass stora behoven är för att vi ska kunna bygga ut sjukvårdskapaciteten men också göra detta utifrån de mentala perspektiven.
Jag vet inte om de här pengarna räcker, kan jag svara interpellanten, men jag lovar att jag ska försöka se till att vi har rätt balans i det svenska utvecklingssamarbetet och den budget som riksdagen har beviljat för att vi ska kunna ta vår del av ansvaret för fred, säkerhet och försoning i världen.