KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikael Eskilandersson (SD):
Det är inte första gången jag och Morgan Johansson står här i kammaren och diskuterar utredningen Se barnet! Jag benämnde en gång barn som färskvaror, vilket Morgan Johansson givetvis med kraft förnekade med hänvisning till att barn är individer. Det jag avsåg var det faktum att barn inte är barn mer än en begränsad tid och att det därför är extra viktigt att beslut och lagändringar som berör barn måste gå snabbt.
Att Morgan Johansson och regeringen inte delar den bilden är uppenbart. Det handlar alltså om 2014 års vårdnadsutredning. Många år har gått sedan den utredningen tillsattes, och jag satt själv med i den under min första mandatperiod i riksdagen.
Var det någonting som vi alla i referensgruppen var eniga om var det att domstolstvister är skadliga för både barnet och föräldrarnas relation till barnet. Vi behöver komma bort från tvister i domstol så långt det bara är möjligt och så fort som möjligt, eftersom alla förlorar på en domstolstvist. Regeringen har inte alls samma fokus, i alla fall inte när det gäller att lösa detta snabbt.
Vi hade en debatt för ett år sedan som till stora delar handlade om utredningen Se barnet! , även om det jag då frågade om snarare var ett projekt som vi följde i utredningen och som senare avslutades. Jag minns att det då framhölls att det gått tusen dagar. Nu är det tyvärr inte som i sagan, alltså tusen och en natt; i stället är det tusen dagar och ett år sedan.
Många av de barn som när utredningen gjordes riskerade att hamna i en vårdnadstvist är i dag vuxna. Så illa blir det när regeringen väljer att dra frågan i långbänk. Vilka förslag är det då som regeringen inte tyckt förtjänar samma snabba behandling som till exempel afghanamnestin, eller gymnasielagen som den också kallas?
Den har dessutom hunnit förvandlas till en amnesti innan regeringen ens hunnit införa ett enda förslag från 2014 års vårdnadsutredning. Det säger väldigt mycket om vad som egentligen prioriteras. Inte är det barnen i alla fall! Vårdnadsutredningen har lagt fram en lång rad förslag.
De har lagt förslag om samarbetsavtal, att barnens bästa ska bli tydligare i lagtexten, att barnets rätt ska komma till tals och stärkas, att barnens inställning ska klarläggas och att medlare ska vara kompetenta. De har lagt förslag om viss sekretess för medlare i domstol och om att göra gemensam vårdnad möjlig även om föräldrarna motsätter sig det.
De har lagt förslag om att öka möjligheterna för barn att komma till tals och att föräldrars samarbetsförmåga ska vara irrelevant. I stället ska föräldrars möjlighet att ta gemensamt ansvar för barnet avgöra. Tvister ska lösas så tidigt och fort som möjligt. Utredningen har även lagt förslag om krav på deltagande i informationssamtal före domstolstvist. Dessa informationssamtal ska ge kunskap och förståelse för lagstiftning och praxis.
Samtalen ska ge kunskap om domstolsprocessen och om forskning liksom förståelse för hur barnet påverkas av konflikten. De ska också ge möjlighet till samarbetsavtal och till att träffa avtal om stöd och hjälp i andra former. Det är alltså en väldigt lång rad förslag som aldrig har blivit verklighet.
Mikael Eskilandersson (SD):
Det är ju i det närmaste tramsigt att påstå att det finns ett ensidigt mansperspektiv hos mig när jag försöker lyfta fram barnets rätt till båda sina föräldrar och barnets rättigheter i en vårdnadstvist. En viktig reform, får vi höra från Morgan Johansson. Hur viktig är en reform som kan bli liggande på hyllan i princip år ut och år in utan att någonsin genomföras?
Man har inte genomfört ett enda av de förslag som jag räknade upp här tidigare, trots att det finns en bred majoritet för det i kammaren och trots att det finns ett färdigt förslag som är presenterat och framlagt av 2014 års vårdnadsutredning. Dessutom har regeringen infört barnkonventionen som lag.
Det har kommit en ganska intressant utredning om implementeringen av barnkonventionen, SOU 2020:63, som presenterades nu i november. Den säger att de förslag som finns i Se barnet! borde ha genomförts, åtminstone flera av dem.
Till exempel kan man på s. 767 i volym 2 av denna utredning - den är ganska lång - läsa följande: "En närliggande fråga rör situationen att båda föräldrarna i en vårdnadstvist motsätter sig gemensam vårdnad. En domstol får då inte besluta att vårdnaden om barnet ska vara gemensam, även om det skulle vara till barnets bästa .
En sådan reglering kan inte anses ha varit följden av att staten gjorts sitt bästa för att säkerställa erkännandet av principen att båda föräldrarna har gemensamt ansvar för barnets uppfostran och utveckling. Det kan även diskuteras om regleringen är förenlig med artikel 3.1 i barnkonventionen.
Den artikeln kräver att barnets bästa ska beaktas och vara ett tungt vägande intresse i alla åtgärder som rör barn." Av det här framstår det ju snarare som att det är regeringen som inte ser till barnets bästa och kanske har andra infallsvinklar.
Bara för att jag vägrar att se alla män som våldsverkare har jag inte ett ensidigt mansperspektiv när jag tar ställning till förslagen. Det man kan utläsa av utredningen om barnkonventionen är ju att åtminstone ett par av förslagen i Se barnet! måste genomföras för att Sverige över huvud taget ska leva upp till barnkonventionen.
De borde med andra ord genomföras skyndsamt och borde också ha kunnat genomföras när man införde barnkonventionen som lag. Att man då inte ska dra det i långbänk och ständigt låta det hamna längst ned på regeringens prioriteringslista är för mig ganska självklart. Jag förstår faktiskt inte varför inte ett enda av alla de förslag som föreslås i Se barnet! har kunnat bli lag ännu.
Varför måstes de dras i sådan extrem långbänk att man pratar om 2014 års vårdnadsutredning år 2020? Det kommer inte att genomföras i år. Det kommer kanske, förhoppningsvis, att genomföras till sommaren eller möjligen till år 2022.
Mikael Eskilandersson (SD):
Självklart är problemet att barn far illa. Om Morgan Johansson hade gjort det som han är tillsatt för att göra och sett till att de pappor som utsätter sina barn eller sina respektive för hugg och slag hade befunnit sig i fängelse i stället för att befinna sig ute i sina familjer hade vi aldrig behövt diskutera att kvinnan behöver ensam vårdnad, för då hade mannen per automatik varit borta från den familjen.
Det kanske är där man ska lägga fokus, det vill säga på att straffa de män som faktiskt utsätter sina anhöriga för hugg och slag. Det kan ju knappast vara okej. Regeringens politik går i övrigt inte hand i hand med vad dess företrädare hävdar. Att stå i talarstolen och säga att föräldrarna ska nå en samförståndslösning är ju lätt, särskilt när man inte ens bemödar sig att skynda på med lagstiftning i den riktningen. Tvärtom har man närmast skjutit den på framtiden under väldigt många år.
För mig är det uppenbart att regeringen prioriterat annat än vårdnadsutredningen trots att det inte finns någon större oenighet kring de förslagen och åtgärderna. Vi är alla överens om att tvister om vårdnad helst ska hanteras utanför domstolen så långt det är möjligt.
Det vi inte är överens om är om det är en viktig fråga som borde prioriteras, vilket jag hävdar, eller om frågan kan vänta medan regeringen prioriterar i princip allt annat - vilket regeringen de facto har gjort. Förslagen i Se barnet! borde redan vara genomförda. Det finns inga ursäkter.
Eftersom jag inte kommer att få svara på Morgan Johanssons avslutande inlägg vill jag passa på att ta avstånd från allt han eventuellt hävdar om mig eller mitt parti.
Mikael Eskilandersson (SD):
Ja, vad säger man? Barnperspektivet verkar saknas helt hos regeringen. Hur ska barnet få rätt till båda sina föräldrar från födseln? Ja, det korta svaret på den frågan verkar vara: Det behövs inte. Det är utredningar, utredningar och ännu fler utredningar. Visst är det lätt att tillsätta en utredning och sedan hänvisa till utredningen.
Det ska då helst vara en bakbunden utredning som man redan på förhand vet vad den ska säga. Lite jobbigare blir det dock för regeringen när andra utredningar, som regeringen kanske inte tänkt på i sammanhanget, fullständigt sågar regeringens snyggt styrda utredning. Vad annat kan man säga om SOU 2020:63, utredningen om barnkonventionens införande, som kom i november i år?
Man får förutsätta att regeringen tillsätter utredningar för att regeringen faktiskt ska läsa och följa förslagen. Man får också förutsätta att regeringen håller sig för god för att syssla med plakatpolitik och att de när de gör bankonventionen till lag också tänker förändra de befintliga lagarna så att de harmonierar med barnkonventionen.
Även om SOU 2020:63 är i tre delar bör regeringen klara av att skyndsamt hantera de påpekanden som finns i dessa, särskilt påpekanden om att vår gällande lagstiftning direkt krockar med den införda barnkonventionen. Jag vill läsa ett litet stycke ur just denna utredning. Jag ska faktiskt läsa på s. 767.
Det råkar vara samma sida som jag läste på i min tidigare interpellationsdebatt. Det som jag nu ska läsa står längre upp på samma sida. Det handlar om föräldrars gemensamma vårdnadsansvar, artikel 18.1: "I artikel 18.1 anges en skyldighet för en stat att göra sitt bästa för att principen om föräldrarnas gemensamma vårdnad säkerställs. I Sverige gäller en sådan princip för ett barn med gifta föräldrar. I annat fall tillkommer vårdnaden om ett barn modern.
Det gäller även när faderskapet eller föräldraskapet är fastställt genom bekräftelse eller dom. Det är visserligen inte särskilt svårt för ogifta föräldrar att, t.ex. i samband med en faderskapsbekräftelse, göra en anmälan om gemensam vårdnad. Är föräldrarna oense behöver emellertid den av föräldrarna som vill få till en ändring av vårdnaden gå till domstol och där driva frågan .
En sådan ordning, där endast modern per automatik blir vårdnadshavare, är enligt vår mening inte förenlig med artikel 18.1. Sverige kan med andra ord inte anses ha gjort sitt bästa för att säkerställa erkännandet av principen att båda föräldrarna har gemensamt ansvar för barnets uppfostran.
En sådan ordning kan också ifrågasättas utifrån konventionens likabehandlingsprincip, eftersom ett barn med ogifta föräldrar har sämre förutsättningar att få sin rätt att bli omvårdad av båda sina föräldrar säkerställd än ett barn med gifta föräldrar. När det gäller en domstols beslut att ändra vårdnaden finns det ingen presumtion för gemensam vårdnad.
Detta diskuterar vi närmre i kapitlet om artikel 9."
Mikael Eskilandersson (SD):
Min fråga handlar fortfarande om att likställa svenska föräldrar vid barnets födelse. Den digitala bekräftelsen är ett alldeles utmärkt tillfälle för regeringen att se till att det blir möjligt för föräldrarna att även lägga in uppgifter om en gemensam vårdnad i samband med barnets födelse och att kanske kunna göra det innan barnet föds. I Finland bekräftar man vem som är fader innan barnet föds. Men man gör det inte digitalt.
I min interpellation tar jag upp att denna lagstiftning finns, det vill säga att man kan bekräfta sitt faderskap och på det sättet få gemensam vårdnad från och med att barnet föds. Då löser man också en lång rad arvstvister och andra problem som skulle kunna uppstå. Civilutskottet har vid flera tillfällen påpekat att faderskapsbekräftelse borde kunna göras tidigare. Vi vill även att den digitala bekräftelsen ska kunna göras tidigare, om vi nu ska ha digital bekräftelse. Det är bara ett sätt att göra det.
Oavsett om man gör bekräftelsen hos socialen eller digitalt via nätet handlar det om att en känd fader ska få rätt till sitt barn och att barnet ska få rätt till båda sina föräldrar. Jag vill inte att regeringen ska ändra uppfattning för att vi i Sverige i dag bryter mot barnkonventionen, för att regeringen själv har tillsatt en utredning som faktiskt säger att regeringen är skyldig att ändra uppfattning eller av någon annan märklig anledning.
Jag vill detta för att det är det bästa för barnet, eftersom jag anser att barn ska ha rätt till båda sina föräldrar. När barnen är små är det extra viktigt att vi står upp för barnens rättigheter. Barnet kan inte själv göra sin röst hörd när det föds. Men ett barn som föds borde ha rätt att ha två föräldrar som borde ha rätt att få gemensam vårdnad, även om föräldrarna inte är gifta.
Det tycker jag att regeringen bör ta till sig.
Mikael Eskilandersson (SD):
Att barns bästa alltid ska komma i första rummet är alla överens om. Det har vi varit överens om sedan barnkonventionen undertecknades, och antagligen långt innan dess. Det innebär att barn också ska få mer att säga till om. Men i samband med att man inför en sådan förändring om att barnets egen uppfattning ska ha större påverkan måste man också fundera lite grann på hur man ska undvika att barn då utsätts för påtryckningar och påverkan.
Ett problem är alltid att veta vad som egentligen är barnets egen uppfattning, särskilt när det gäller yngre barn. Och kanske särskilt i samband med vårdnadstvister finns det en problematik kring vilken roll barnets egen uppfattning ska ha. Barn är individer. De har egna uppfattningar, liksom vi alla har. Deras uppfattningar bygger givetvis på både saker som de upplever och saker som de hör eller ser, precis som för oss alla.
Dock är barn i en beroendesituation som gör att de är mer utsatta för dem som vill påverka deras uppfattningar. Hur detta ska hanteras när barnkonventionen nu är lag bör givetvis den som är ansvarig för att lagen har införts kunna svara på. Problematiken finns sedan tidigare men förvärras givetvis i och med införandet av barnkonventionen som lag, dessutom ovanpå den befintliga lagen.
Även här tycker jag att mitt partis väg har varit att föredra, nämligen att det skulle göras tydligt i de lagar som redan har funnits hur barnkonventionens intentioner ska tydas. Nu har man bara lagt den rakt ovanpå och egentligen inte talat om för någon myndighet exakt hur den ska tydas. Det är betydligt mer rättssäkert att hantera frågan genom att helt enkelt införliva den i de lagar som redan finns.
Man kan givetvis fråga varför regeringen valde att göra detta bakvänt, det vill säga att först införa lagen och sedan fundera över vilka lagar som behöver ändras. Jag tror att det handlar om plakatpolitik och ett försök att visa en handlingskraft som man egentligen kanske inte riktigt behärskar. Nu har vi facit i hand och kan konstatera att barnkonventionen kräver flera lagändringar för att fungera.
Tyvärr verkar regeringen helt ovillig att göra vissa av dessa förändringar, till exempel den som jag tidigare har tagit upp om barns rätt till båda sina föräldrar. Åsa Lindhagen nämnde tidigare vårdnadsutredningen 2014, Se barnet! Det var en utredning som jag själv hade äran att få delta i under mina första år i riksdagen.
Om regeringen verkligen ville visa handlingskraft kunde man gärna ha fått införa de förslag som vi där kom fram till. Jag har flera gånger frågat varför detta införande dröjer. Det är dessutom färdiga förslag som har starkt stöd i kammaren och som skulle underlätta i många vårdnadstvister.
Senast i denna följetong är väl att Morgan Johansson har lovat att man ska återkomma till detta nu under våren. Regeringen har ändå valt att låta dessa förslag ligga år efter år. Vårdnadsutredningens förslag från 2014 har fortfarande inte införts. Det är väldigt många år, särskilt i ett barns liv. Jag väljer dock att inte närmare gå in på förslagen i utredningen Se barnet!
just i dag, dels för att jag inte har tid till det, dels för att jag har tagit upp det i andra debatter.
Mikael Eskilandersson (SD):
Jag hoppas faktiskt att Åsa Lindhagen får rätt när det gäller mycket av det hon säger. Socialtjänsten tänkte jag återkomma till i min nästa interpellationsdebatt, som äger rum senare i dag. När det gäller barnkonventionen har den nu varit lag i över ett år. Redan innan dess var den faktiskt en konvention som vi hade skyldighet att följa, och den är i högsta grad gällande.
Det är dock tydligt att barnkonventionen påverkat väldigt lite av verksamheten än så länge. De verksamheter som borde ha berörts under året har inte ändrat sig på något sätt. Den undersökning som gjordes gällande inkorporeringen av barnkonventionen visar på att lagen visserligen fungerar på många ställen, men där fungerade den ju redan innan den blev lag.
Där barnkonventionen däremot inte fungerade innan den infördes fungerar den fortfarande inte. Tolkningsproblem, avsaknad av direktiv och resursbrist är en del av det man har identifierat som orsak till att barnkonventionen som lag inte fungerar. Man väljer ofta att följa tidigare lagar, helt enkelt därför att de lagarna ju också fortfarande är gällande.
Det är även högst oklart hur man ska hantera saken när barnkonventionens intentioner krockar med annan lagstiftning, eftersom barnkonventionen inte är skriven som lagtext. Det var precis detta mitt parti motsatte sig när barnkonventionen antogs som lag: Eftersom barnkonventionen inte är skriven som lagtext kommer den inte att fungera som en lag i Sverige på det sätt som man tror att den ska göra när man sitter och läser texten.
Därför måste man hela tiden skriva om lagarna så att de fungerar gentemot barnkonventionen. Vi hade sparat ett eller två år om vi hade börjat med detta - om vi hade gjort det som mitt parti föreslog - i stället för att bara införa barnkonventionen som lag.
Mikael Eskilandersson (SD):
Tack, Åsa Lindhagen, för svaret! I dag skiljer det ibland extremt mycket mellan kommuner när det gäller hur de hanterar frågor som rör barn. Det är en effekt av det kommunala självstyret och av de skillnader i ekonomiska och politiska förutsättningar som finns i våra olika kommuner. Arbetssätten kan också variera mellan kommuner som på ytan verkar ha liknande förhållanden.
Detta är givetvis ett stort problem för de barn och familjer som inte får den hjälp och det stöd som de behöver. En del brister kan säkert åtgärdas och avhjälpas med det kunskapslyft som regeringen arbetar med, om det utformas på rätt sätt. Det gäller dock att verkligen nå ut till alla kommuner, vilket inte är helt lätt.
Tyvärr är det troligen de kommuner som redan har bäst förutsättningar som har lättast att ta till sig ett nytt arbetssätt och som snabbast anammar det. Därmed tenderar kommuner med sämre förhållanden att bli förhållandevis ännu sämre. Barnkonventionen är knappast en lösning på dessa problem. Det oroar mig att regeringen verkar tro att den löser alla problem.
Barnkonventionen har gällt länge och att den infördes som lag förändrade egentligen inte innebörden på något sätt. En enkel rundfrågning hos de större kommunernas socialtjänster ger också vid handen att ingenting har förändrats i tjänstemännens sätt att arbeta sedan barnkonventionen blev lag.
En viktig pusselbit för att komma till rätta med skillnaderna mellan kommunerna tror jag är att bygga upp ett bättre utbyte av information mellan kommunerna. Mitt parti driver sedan länge att det ska finnas gemensamma register för familjehem och även gode män. Egentligen borde det mest logiska vara att bygga upp databaser där kommuner kan utbyta flera sorters information.
Det behöver också utvecklas bättre system för att göra rättssäkra utredningar om barn och omhändertagande. En hel del finns men används på olika sätt i olika kommuner. Detta är en liten del i det som vi kallar barndomsgaranti och som vi lanserade före förra valet. Samtidigt har kommuner en styrka i att kunna arbeta på olika sätt.
Det kan vara inspirerande, och kommuner kan tjäna som goda exempel och vara föregångare för andra kommuner. Därför är det viktigt att självstyret i sig inte inskränks alltför mycket. Tyvärr hör jag mycket lite konkret i Åsa Lindhagens svar. Det mesta är en uppräkning av vackra ord och floskler.
Vi fick höra att olika aktörer ska samverka på olika nivåer, att kunskapen ska höjas och att arbete ska stödjas i kommuner och regioner. Men hur ska samverkan gå till? Mellan vilka aktörer och vilka nivåer gäller det? Vilken kunskap är det som saknas, och hur ska den nå ut? Hur ser stödet till kommuner och regioner ut? Är det pengar vi pratar om? Hur mycket pengar pratar vi i så fall om?
Svaret ger upphov till mer frågor än det ger svar.
Mikael Eskilandersson (SD):
Vi kommer nog att kunna diskutera barnkonventionen ofta och mycket och om det var det faktum att man införde barnkonventionen som lag som hade störst betydelse eller att man därefter började anpassa lagarna efter barnkonventionen. Det hade man kunnat göra utan att införa barnkonventionen som lag. Det kommer att bli en diskussion om vad som var hönan och vad som var ägget.
Vi kan däremot konstatera att ojämlikheten mellan kommunerna är stor, ibland mycket stor. Problem som då uppstår är att skyddsbedömningar görs för sent eller inte alls. Förhandsbedömningar tar för lång tid. Barnets situation utreds inte alltid vid våld. Barnet kommer inte i kontakt med den ansvariga socialsekreteraren eller får inte svar på de frågor som det har.
Listan över de brister som redan finns i dag kan göras nästan hur lång som helst. En ny socialtjänstlag är på väg, och det är högst oklart om den kommer att förändra så mycket, särskilt med tanke på att många av de brister som finns i kommunerna i dag finns på grund av brist på följsamhet. Den lag som redan finns följs inte. Frågan är om en ny lag kommer att påverka särskilt mycket.
I varje tragiskt fall som framkommer, oavsett om det handlar om att kommunen har agerat eller inte, är den ständiga gemensamma nämnaren att gällande lagar och regler på något sätt har kringgåtts. Ibland har det gjorts medvetet, och ibland har det gjorts av okunskap. Ofta är den mänskliga faktorn avgörande. Om man ska komma åt dessa problem kan man inte enbart förlita sig på nya lagar när de gamla inte följs.
I stället måste följsamheten bli bättre och metodstödet bli säkrare, och det måste finnas rutiner för att få allting att fungera. Jag saknar konkreta åtgärder som lyfter upp barnrätten och hur de lagar och regler som finns ska följas av kommunerna. Vilka konkreta förslag har regeringen egentligen?
Hur ska regeringen tillse att de lagar som vi i Sveriges riksdag stiftar verkligen följs? Att bara kasta in nya lagar, som man gjorde med barnkonventionen och som man antagligen kommer att göra med socialtjänstlagen, utan att tydligt säga hur de ska tolkas och ge ett medföljande metodstöd är ganska meningslöst. Vilken lag står i dag överst? Är det barnkonventionen eller socialtjänstlagen? Hur ska kommunerna tolka det här?
Gäller kanske barnkonventionens artikel 8 över socialtjänstlagen? När tänker regeringen anta Europakonventionen som lag, om det nu är så bra att anta konventioner som lag?
Jag tror inte att man kommer att anta Europakonventionen som lag, utan den gäller över allt och sedan anpassar man de lagar man har för att de ska fungera under de konventioner som vi har skrivit under. Att flera lagar krockar med varandra gör det knappast lättare för barn att få sina rättigheter tillgodosedda i Sverige i dag.
De exempel jag tog upp tidigare om gemensamma plattformar och utbyte av socialtjänstinformation är något man kan göra. Det finns ytterligare saker som man konkret kan göra. Det handlar om vilken detaljnivå man ska ha. Mitt parti har lagt fram en lång rad detaljförslag, men jag har tyvärr inte tid att ta upp dem här.