KBLab/rixvox huggingface dataset:
Emma Henriksson (KD):
När man blir sjuk eller när någon av dem som står en nära drabbas av sjukdom och behöver vård för att överleva och kunna leva ett bra liv är det viktigt av vem och var man får vården.
Det är viktigt att alla, oavsett vem man är, vilka förutsättningar man har, hur starka resurser man har och vilka nätverk man har, får samma chans att ta del av den bästa vård som vi i vårt land kan leverera. Vi har inte haft dessa förutsättningar.
Det har varit olika, och det är olika. Vilken vård man får beror på var man bor, vem man är och vilka förutsättningar man har.
En förutsättning för att alla ska ha samma chans att få del av den bästa vården är att vården där den inte fungerar inte alls utförs utan att vi samlar kompetensen så att de som är de bästa kan fortsätta utvecklas och bli ännu bättre och leverera ännu bättre vård.
Som kristdemokrat är jag glad eftersom vi har drivit på detta arbete och sett till att den utredning som ligger till grund för dagens beslut har kommit framåt.
Sverige är ett avlångt land med olika förutsättningar, och den vård som man behöver akut eller regelbundet ska finnas nära och tillgänglig i hela landet. Därför är vi i utskottet eniga om att rikta ett tillkännagivande om detta till regeringen. Utskottet är också enigt om att det är viktigt att följa upp denna nya beslutsprocess.
Då kan vi korrigera där det är nödvändigt så att vi kan fortsätta att leverera den bästa tänkbara vården till alla medborgare. Herr talman!
Vi är inte överens i riktigt alla delar, och därför yrkar jag bifall till reservation nr 5 om att tillsätta en parlamentarisk utredning för att klarlägga förutsättningarna för en ändamålsenlig ansvarsfördelning mellan staten och nuvarande huvudmän när det gäller sjukvården.
Vi kristdemokrater har en tydlig vision och förhoppning om att vi en dag ska uppnå ett statligt huvudansvar för vården. Det är bara genom att samla resurserna där de behövs som det blir tydligt för alla medborgare i hela landet att man faktiskt oavsett var man bor och vem man är ska ha samma rätt till god vård.
En parlamentarisk utredning skulle kunna vara ytterligare ett viktigt steg på denna väg. Herr talman! Jag är glad över den stora enigheten i utskottet och det viktiga steg vi tar med detta betänkande.
Emma Henriksson (KD):
Det är lite tråkigt att i debatten höra Vänsterpartiet prata om apoteksomregleringen som någonting som har drabbat medborgarna när det faktiskt är någonting som i väldigt stor utsträckning har gynnat dem som behöver mediciner. Framför allt har det gynnat dem som behöver mediciner varje dag för att må bättre än vad de hade gjort utan mediciner och förhoppningsvis till och med bra.
Det är sant att antalet apotek har ökat mest i storstadsområdena, men det var också där som tillgången tidigare var sämst. Vi låg enormt dåligt till jämfört med andra länder, inte minst andra länder i Europa. Det går att hitta siffrorna svart på vitt. Hur många apotek har vi per 100 000 invånare? Var är tätheten högst? I Jämtland. Var är den fortfarande lägst?
I Stockholm. Men i varje län har det skett en förbättring. I dag är det bara 1 procent av invånarna som har mer än 20 minuter till närmaste apotek. Nästan fyra av fem kan nå ett apotek inom fem minuter. Denna utveckling har skett samtidigt som vi har fått en befolkningsförändring och samtidigt som fler flyttar från landsbygden till storstaden.
Ändå har vi sett till att apotekstätheten har förbättrats och att fler har möjlighet att komma till ett apotek i närheten. Min fråga till Karin Rågsjö är: Ser du inte de risker som ökar? Ni ställer detaljkrav på vem som ska få göra vad inne på apoteket. Dessa detaljkrav är mycket mer styrande än dem som gäller för en vårdcentral eller en operationsavdelning.
Ser ni inte riskerna med ännu fler apotek som kommer att tvingas ha sommarstängt och som kommer att tvingas ha stängt under tider då människor visar att de vill gå dit?
Emma Henriksson (KD):
Vi har aldrig vurmat särskilt för de enskilda aktörerna. Däremot vurmar vi för dem som behöver medicinerna - för dem som på söndagar, på kvällar och ibland till och med på nätterna inte kunde få tag i de mediciner som de behövde. Vi vurmar för alla dem som stod i kö varenda gång de skulle hämta ut sina mediciner, eftersom apotekstätheten i storstadsområdena var så låg.
Visst: I en storstad är det närmare räknat i antal meter, men när det finns för få apotek blir väntetiden för lång. Många har nog glömt bort hur länge man fick stå och vänta, men jag vet hur det var när mina barn var små och vi behövde hämta ut mediciner. Jag vet hur man varje gång behövde räkna med åtminstone en halvtimme i kö, för det var nästan alltid kö när man skulle köpa någonting på apoteket. Vi värnar om dem som behöver medicinerna.
Vi tror att det är bra att det kommer in andra aktörer. Vi gillade inte det sällskap som Sverige var i när Sverige, Kuba och Nordkorea var de enda länder i världen som hade ett apoteksmonopol. Mediciner är inte vilka varor som helst, men människor som behöver mediciner ska kunna förvänta sig att de finns tillgängliga.
Jag återkommer till den fråga som jag inte fick svar på alldeles nyss: Ser ni inte att det kommer att öka risken för att apotek kommer att behöva ha stängt längre tid när ni går in och detaljreglerar ännu mer? Det råder brist på denna kompetens, och denna kompetens måste användas rätt.
Precis som vi litar på läkarna på en vårdcentral litar vi på att den som är verksamhetsansvarig - det kan också vara en sjuksköterska - kan fördela arbetet så att rätt person gör rätt sak. Rätt kompetens måste användas, så att jag som patient ska kunna lita på att den som ger mig rådgivning har den kompetensen. Men om andra arbetsuppgifter ska utföras måste verksamhetschefen kunna ansvara för det.
Emma Henriksson (KD):
Införandet av barnkonventionen i svensk lag har föregåtts av ovanligt noggrann förberedelse. Alliansregeringen tillsatte en utredning som skulle titta på vad som var bästa sättet att stärka barns rättigheter. När den nya regeringen tillträdde ändrades direktiven så att utredningen skulle föreslå hur arbetet med att göra barnkonventionen till svensk lag skulle gå till.
Förslaget har varit ute på bred remiss, och denna farhåga kom inte fram då. Det var inte denna kritik som framfördes. Efter att denna diskussion kom upp har vi undersökt om detta kommer att ändra några rättigheter. Om barn i Sverige blir av med sina föräldrar, kommer vi då bli tvungna att använda någon annan rättsprincips lagstiftning för att tillgodose att dessa barn får sitt skydd?
Vi har med hjälp av departementet frågat Norge, och vi har tittat på erfarenheterna från Finland och Tyskland, där många delstater till och med har barnkonventionen inkorporerad i sina grundlagar. Ingenstans har detta inneburit ett problem. Ingenstans har det ställts mot barns rätt att bli omhändertagna på ett bra sätt.
De gånger kafalah kan komma i fråga är om ett barn kommer till oss som redan är omhändertaget i ett annat land enligt det landets rättsprinciper. Då måste vi såklart se till det barnets rättigheter i förhållande till de föräldrar det har, enligt den kafalahprincip som då har tillämpats. Men detta gäller redan i dag, för vi är folkrättsligt bundna av att vi har ratificerat barnkonventionen.
Emma Henriksson (KD):
Utan att formulera om och utan att tulla på barns rättigheter - det är just det som är poängen med att inkorporera hela barnkonventionen, för barns rättigheter är inte kompromissbara. Barns rättigheter måste försvaras, just för att det är mot de vuxnas intressen barns rättigheter ska skyddas.
Det finns flera delar i barnkonventionen som lyfter fram exempel på vilken typ av lagstiftning olika länder med olika rättstraditioner kan ha för att fullfölja sina åtaganden enligt barnkonventionen.
När det gäller att skydda barn som har mist sina föräldrar eller inte kan få omvårdnad av sina föräldrar har Sverige mycket väl utformade och beprövade regler och väl fungerande lagstiftning. Det är inget hot mot barns rättigheter att tillämpa den svenska lagstiftningen.
Det är också därför som vi i betänkandet och i de texter som majoriteten har skrivit och som vi i dag tar beslut på tydliggör att det är den svenska rättstillämpningen som ska gälla. Då spelar skillnaden i karaktär på den konvention vi redan har inkorporerat och den inkorporering som görs av barnkonventionen genom beslutet i dag ingen roll.
Emma Henriksson (KD):
Jag tackar ledamoten Axelsson för inbjudan till Nora. Det är ändå lite tråkigt att sluta den sista debatten med att säga att borgarna bara vill sänka skatterna och att om borgarna bara inte ville sänka skatterna skulle allt fungera så bra. Det är inte så det fungerar. Verkligheten är inte så enkel.
Vi ser ju att hälsoklyftorna har ökat under denna mandatperiod och under tidigare mandatperioder när ni har försökt slå rekord i att höja skatter. Frågan är ju vad vi använder skattebetalarnas pengar till. Det är ju vilka insatser vi gör för pengarna som är avgörande för om vi lyckas sluta hälsogapet eller inte.
Vi föreslår mer idrott och hälsa i skolan. Beprövad erfarenhet och kunskap visar att det är viktigt, framför allt för dem med sämst hälsa och för de pojkar som har sämst skolresultat. Detta kostar inte mer.
Vi behöver varken höja eller sänka skatten för att genomföra denna reform, utan det handlar om att omprioritera de resurser vi använder. Har man lägre utbildning har man också sämre hälsa och drabbas oftare av cancer. Ni satsar massor av pengar på att bekämpa bröstcancer, men ni satsar dem så att det inte hjälper dem som löper störst risk att drabbas av bröstcancer. Det går åt mer skattepengar utan att det ger bättre effekt.
Vad har ni för konkreta förslag - och prata inte om skattehöjningar eller skattesänkningar - som förbättrar hälsan hos dem som har de största behoven?
Emma Henriksson (KD):
Framför allt är det vårt ansvar att använda skattebetalarnas pengar, som vi får förmånen att förvalta, för det är faktiskt vad det handlar om. Låt oss aldrig glömma att det inte är våra pengar. Det är andras pengar - våra gemensamma pengar - som vi som politiker har att förvalta. Vi måste använda dem klokt. Under våra år i alliansregeringen lyckades vi med två saker.
Vi sänkte skatterna så att den enskilda människan fick mer pengar kvar i plånboken, men på ett sådant sätt att skatteintäkterna till staten ökade. Detta gjorde att vi kunde ge mer resurser till hälso- och sjukvårdssektorn än någonsin tidigare. Det var inte bara mer i pengar därför att ekonomin växer och vi blir fler utan faktiskt mer per person och medborgare.
Vi såg till att det blev fler händer inom fler delar av vården. Det handlar om att förvalta pengarna väl och göra rätt saker med dem. Det är därför vi på detta område har konkreta förslag som ger effekt när det gäller exempelvis cancervården för de kvinnor som har störst risk att dö i bröstcancer. Vi säger inte till alla att det är gratis att göra mammografi, utan vi säger i stället: Vilka är det som inte går till mammografin?
Hur kan vi rikta insatserna så att just de börjar gå dit? För det är med mammografi som man kan upptäcka cancern tidigt och se till att man får vård och kan överleva och få tillbringa den senare delen av livet - ålderdomen - i värdighet, frisk från sin cancer.
Att bara strössla ut pengar och ta in mer och mer pengar av skattebetalarna och att använda dessa pengar felaktigt kommer inte att leda till bättre vård. Tyvärr tror Socialdemokraterna fortfarande på sin egen teori att vi raserade välfärden. Det är ni som har förlängt köerna, Lennart Axelsson. Det är ni som gör att klyftorna växer.
Emma Henriksson (KD):
Jag tänkte att Jan Lindholms sista debatt också ska få innehålla ett sista replikskifte. Som jag har varit inne på i mitt anförande och även i mitt tidigare replikskifte är det för oss kristdemokrater helt avgörande att vi är noga med hur vi använder skattebetalarnas pengar.
Jag betvivlar inte det engagemang för att minska hälsoklyftorna som finns hos de olika partierna, oavsett om vi tillhör samma block eller inte, men jag är bekymrad över hur regeringen väljer att prioritera sina satsningar.
Nu var Jan Lindholm bara delvis inne på det som handlar om trafiken, men jag skulle ändå vilja ställa frågor till Jan Lindholm om den budgetprioritering som regeringen har gjort och där man under en treårsperiod, från i år, väljer att lägga 1 miljard på att subventionera elcyklar. Herr talman! Missförstå mig inte - jag älskar min elcykel.
Jag har visserligen köpt den på Blocket och inte fått någon subvention för den, men den är jättesmidig och jättebra. Även när man köper en begagnad elcykel är den dock vansinnigt dyr. Vi vet att ohälsan, som har varit fokus för debatten i dag, är som sämst hos dem som har sämst ekonomi - de som har låg utbildning och låg inkomst.
Elcykel är någonting man har råd att köpa om man har ganska god ekonomi. Du får 25 procents återbäring från staten upp till 10 000 kronor. Det är en ganska dyr cykel från början.
Är det rätt prioriterat, om vi ska satsa på dem som har de största hälsobristerna, att satsa 1 miljard på personer som redan har en ganska god inkomst och ganska goda förutsättningar att på ett mer hälsosamt sätt ta sig dit de behöver?
Emma Henriksson (KD):
Att vi svävar ut på andra politikområden beror på folkhälsans karaktär. Vi kan inte lösa folkhälsan inom socialutskottets ansvarsområden, för i första hand är det områden som tar hand om problemen när de har uppstått.
Ska vi se till att förebygga att barn rör sig för lite handlar det om stöd till föräldrarna, vilket kanske hamnar delvis inom vårt utskotts ansvarsområde, men framför allt handlar det om stöd inom skolan i form av det vi kristdemokrater har föreslagit: mer idrott och hälsa i skolan och att man har rörelse som aktivitet varenda dag. Det ligger inom utbildningsutskottets område.
Att se till att det byggs bättre bostäder, som ledamoten var inne på, ligger inom civilutskottets ansvarsområde. Väldigt mycket av detta ligger alltså inom andra utskotts ansvarsområden. Jag ställer ändå frågan om just elcyklar eftersom det är en så pass stor satsning. Många gånger när jag har tagit upp detta tror folk att det väl ändå inte kan röra sig om särskilt mycket pengar jämfört med vad andra saker kostar.
De häpnar när de hör att det är 1 miljard som regeringen lägger på personer som redan har det hyfsat bra. Vi väljer också att satsa på cykling i vår budget, men vi väljer att satsa på infrastrukturen - så att man kommer fram med sin cykel. Då spelar det ingen roll om den är eldriven eller inte; det går lika bra att cykla på cykelvägarna om man har köpt en begagnad cykel för en liten peng. Det är fler som får nytta av det. Problematiken med regeringens prioriteringar är just att det inte är smarta prioriteringar.
Jag tog till exempel tidigare i debatten upp detta med att komma åt bröstcancer, där regeringen har lagt jättemycket pengar - påhejade av Vänsterpartiet - på en satsning som inte kommer åt bröstcancern hos dem som i störst utsträckning riskerar att drabbas, därför att de personerna inte går på mammografin i lika stor utsträckning. Vad är alltså regeringens prioritering?
Emma Henriksson (KD):
Vi är överens om många viktiga förslag i det betänkande som vi ska ta ställning till, men jag vill ändå ställa frågor till regeringspartiets företrädare: Varför väljer regeringen ändå att inte säga nej till isolering? Man kan på Vårdguiden läsa om vad barnmisshandel är.
Man kan läsa om psykisk misshandel, sexuella övergrepp och fysisk misshandel. Bland exemplen på psykisk misshandel står att någon låser in barnet. Barnrättskommittén och FN:s tortyrkommitté har gjort uttalanden. Regeringen skriver i sin bedömning av dem att de inte är rättsligt bindande.
Sverige var först i världen med att förbjuda barnaga. Många tyckte att Sverige var konstigt och sa att det aldrig kommer att funka. Men vi valde att gå den vägen därför att vi vill värna barnens rättigheter. Det är bara när man får verktygen som man agerar annorlunda. Det är därför vi vet att sättet att bekämpa barnmisshandel är att stärka föräldrarna i att hitta andra verktyg.
Vi vet att föräldrar som själva blev slagna som barn eller utsatta för psykisk misshandel som barn löper större risk att utsätta sina egna barn för samma sak. Vi måste ge dem andra verktyg. Vi säger här att det är möjligt att fortsätta att låsa in barn fastän vi vet att det sker på otydliga grunder. Det sker fastän det inte skulle behövas, och det sker därför att de verktyg som behövs inte finns.
Varför går inte regeringen hela vägen och säger att psykisk misshandel av barn i form av inlåsning inte ska tillåtas?
Emma Henriksson (KD):
Under ett antal år har myndigheten haft i uppdrag att minska antalet fall av isolering. Man har per vårddygn minskat dem något när det gäller pojkar, men för flickor har de faktiskt ökat. Det är denna möjlighet som myndigheten använder.
Vi kristdemokrater har med stor oro sett på hur myndigheten har sänkt kraven vid rekrytering därför att det är svårt att rekrytera. Det riskerar att bli en negativ spiral, det vill säga att det inte finns tillräcklig kompetens hos dem som jobbar på Statens institutionsstyrelses enheter som har till uppgift att hjälpa de absolut mest utsatta barnen och ungdomarna.
Vi säger att det som på Vårdguiden kallas barnmisshandel kan barn och ungdomar utsättas för när de är i samhällets vård - under tvångsvård. Vi kan med berått mod tänka oss att utsätta dem för det. Regeringen har inte sagt att utredningen kom fram till att det inte gick, och därför har regeringen valt att låta möjligheten finnas kvar.
Det gick inte att ta bort den helt. Regeringen har till och med sagt att barnen kan hållas en längre tid i isolering än vad utredningen föreslår. Utredningen föreslår en timme, och regeringen säger fyra. Snittet i dag ligger på 1-1,24 timmar beroende på om det är pojkar eller flickor. Varför går inte regeringen hela vägen och säger att vi inte ska acceptera avskiljning?
Det vi inte accepterar att föräldrar gör mot sina barn ska vi inte heller acceptera att staten gör mot våra gemensamma barn.
Emma Henriksson (KD):
Vi går över till ärendet som handlar om förenklat beslutsfattande om hemtjänst för äldre. Det är en glädje för mig som kristdemokrat att vi har så stor uppslutning kring detta i socialutskottet och att det nu kommer att träda i kraft den 1 juli 2018.
Vi vill ju alla att vi ska få vara som den 104-åriga dam jag träffade här i riksdagen för några månader sedan, som tyckte att det var härligt att leva och en glädje att ha fått bli så gammal.
På det boende där hon bodde såg hon till att regelbundet få hjälp att ta sig till frisören och lägga lockarna, som hon alltid gjort. Tänk att få känna den glädjen fast den egna kroppen börjar svika lite grann och alla funktioner inte riktigt hänger med hela vägen.
Det finns i dag möjligheter att få en biståndsbedömning och att få insatser i form av hemtjänst så länge du bor hemma. Men detta är ofta ganska krångligt, och det finns ett motstånd. En del avstår från att söka, och ibland blir man nekad fast man har bedömt att behovet finns.
Vi vill se en större tillit till den enskilde som börjat komma upp i åren något och känner att man inte längre klarar av det man behöver för att kunna leva sitt liv. Man ska kunna få hjälp att bryta isoleringen eller få andra insatser som gör att man kan fortsätta att känna sig trygg i sitt eget hem.
Det kan handla om hjälp med lite inköp eller ärenden på posten eller banken, fysiskt eller kanske digitalt. Man kan behöva hjälp med att laga till måltider eller kanske få hem matlådor, eller få ett trygghetslarm. Om man har börjat bli så skröplig att de anhöriga får bära ett tungt lass kan de behöva få hjälp med avlastning.
Alla dessa insatser kommer med detta lagförslag att vara möjliga utan en föregående biståndsbedömning. I stället sätter kommunen ramen och säger: Detta är vad vi kan erbjuda när du bedömer att behovet finns. Inom den ramen ska du själv också ha stort inflytande och möjligheter att styra. Det kan vara så att det den ena dagen är hjälp med städningen som behövs.
Barn och barnbarn kanske känner att det är bra att du inte längre klättrar på stegen för att komma åt de där fönstren. Risken att falla är stor, med skador för både dig och samhället som konsekvens. En annan vecka är det just att komma till frissan som är det viktiga, eller att få hjälp att läsa den där intressanta artikeln i tidningen som du inte riktigt längre klarar av att läsa själv. Ramen ska sättas, men det ska vara den enskilde som har inflytandet.
Detta blir möjligt med den lagstiftning vi nu kommer att besluta om, och det är glädjande. Från Kristdemokraternas sida hoppas vi att vi kan gå i motsvarande riktning också när det gäller möjlighet till anpassat boende. De som är årsrika och har kommit upp i 80-årsåldern ska själva kunna säga: Nu är det dags; nu är jag inte längre trygg i mitt eget hem.
Ensamheten kanske har blivit för stor, eller så finns det något annat skäl som gör att man känner att man behöver komma in i en annan gemenskap med en annan trygghet för att kunna leva resten av sina dagar i det man kan kalla sitt eget hem. Med detta, herr talman, yrkar jag bifall till utskottets förslag.
Emma Henriksson (KD):
Precis som föregående talare nämnde rör det ärende vi debatterar i dag väldigt begränsade och små, men förvisso viktiga, förändringar på assistansområdet. På det stora hela är det dock förslag som, även om de är riktiga, inte leder till det återupprättande av lagstiftningen som vi skulle behöva se.
Det är viktigt att pengarna räcker till de insatser som det finns behov av och att detta kan balanseras över tid. För många som har personliga assistenter som behöver ha stor kunskap om den enskilde för att kunna utföra assistansen på ett korrekt sätt behövs omfattande utbildningsinsatser.
Ofta behöver man också, framför allt om man har omfattande assistansersättning, hjälp dygnet runt, året runt - oavsett hur många röda dagar som infaller. Detta är två typexempel på att det fallerar om man inte kan balansera kostnader över tid.
Du kanske inte har möjlighet att skicka hela personalgruppen på utbildning samtidigt när du till exempel har fått ett nytt tekniskt hjälpmedel för att underlätta vardagen. Om de inte alla kan och vet hur man gör i den nya situationen eller när det gäller en ny försämring i din funktionsnedsättning kan inte alla utföra sin uppgift på ett bra sätt. Då kan det bli samlade höga kostnader vid ett och samma tillfälle.
Det kan också handla om att det är midsommar eller att flera röda dagar infaller samtidigt med en sådan utbildningsinsats. Då blir det extra höga kostnader en specifik månad. Julen är ett annat sådant exempel.
När man gjorde dessa förändringar utan att samtidigt göra så att kostnader kan balanseras mellan månader satte man människor i extremt knepiga situationer, framför allt de som har valt små, enskilda utförare. De stora aktörerna - kommunerna eller de stora bolagen - har större möjlighet att balansera för sådana toppar inom sin egen verksamhetsbudget.
Det är inte meningen att de ska behöva göra det, men möjligheten har funnits. För den som sköter sin egen assistans eller har anlitat ett litet bolag blir detta dock svårt. Dessa förändringar, som medger att beloppet kan betalas ut över en annan period, gör det alltså möjligt att balansera när kostnader faller över olika månader. Därför är dessa förändringar viktiga.
Det är dock uppenbart att detta bara är några av de problem som har funnits under senare år och har gjort att människor som har mycket omfattande behov i samhället inte längre får det stöd de har rätt till. Vi kommer nästa vecka att debattera dessa frågor ännu mer, så av det skälet, fru talman, väljer jag att stanna här och yrka bifall till utskottets förslag.
Vi har dock ett särskilt yttrande där vi utvecklar var vi står i den stora frågan.