Roland Utbult (KD):
Först av allt yrkar jag bifall till socialutskottets förslag i betänkande SoU13 om funktionshindersfrågor. Betänkandet tar upp funktionshinderspolitikens inriktning och LSS, alltså lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade. Den tar upp hjälpmedel till personer med funktionsnedsättning och glasögon för barn. De här frågorna handlar inte i första hand om myndigheter eller organisationer. De handlar om personer, om individer med särskilda behov och deras rättigheter.
Det handlar om människans okränkbara värde. För oss kristdemokrater är det själva kärnan i vårt politiska engagemang. Mängden mejl, personliga telefonsamtal, möten och debatter som vi varit inblandade i talar sitt tydliga språk. Det finns en stor oro bland många personer med funktionsnedsättning i vårt land när det gäller att få behålla de rättigheter som olika reformer har skapat.
FN:s konvention om mänskliga rättigheter säger att alla har rätt till liv, frihet och personlig säkerhet, att erkännas som person i lagens mening och att ta del av sitt lands styrelse. Alla har också rätt till arbete, undervisning, kulturliv, att bilda familj med mera. FN har tydligt markerat att funktionshinderspolitik handlar om mänskliga rättigheter.
FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning, som trädde i kraft i januari 2009, slår fast att dessa personer ska få sina mänskliga rättigheter tillgodosedda utan hinder. Människor med olika former av funktionsnedsättning har i alla tider särbehandlats, men på olika sätt beroende på den rådande tidsandan.
Under 1800-talets senare hälft rådde en optimistisk syn på framtiden. På privat initiativ började skolor för personer med funktionsnedsättning växa upp på olika håll i landet och det kristna kärleksbudskapet tjänade som utgångspunkt för arbetet. Mot slutet av 1800-talet började landstingen ta över verksamheterna.
Och under början av 1900-talet kom en alltmer pessimistisk samhällssyn att göra sig gällande. Personer med utvecklingsstörning eller andra funktionsnedsättningar skulle isoleras från samhället. Man skapade stora institutioner där det rådde sträng disciplin. Det var inte längre tal om att bilda och utveckla den enskilda individen.
Från 1940-talet och framåt kommer det ett antal lagar och förbättringar. Jag hoppar fram till den omsorgslag som kom 1986. Det var en rättighetslag som reglerade rätten till särskilt stöd utifrån social, medicinsk, psykologisk och pedagogisk kompetens.
Den omfattade fortfarande en begränsad personkrets men den tydliggjorde det allmännas ansvar för personer med utvecklingsstörning. Herr talman!
Allt det som gjorts och det som i dag görs inom handikappolitiken handlar om personer, individer och människor: FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning, EU:s handikappstrategier, vår egen nationella handlingsplan för handikappolitiken och vår strategi för genomförande av funktionshinderspolitiken 2011-2016. Låt oss aldrig glömma den enskilda personens behov.
Sedan är det naturligtvis så att myndigheterna har sin givna roll när det gäller att förverkliga våra nationella mål och efterlevnaden av FN-konventionen. Myndigheter som Försäkringskassan, Arbetsförmedlingen, Boverket, Socialstyrelsen, Folkhälsoinstitutet, Sveriges Kommuner och Landsting och många fler bidrar.
Inte minst Myndigheten för handikappolitisk samordning, Handisam, har en nyckelroll när det gäller analys av utvecklingen på det här området. Under Handisam finns ett projekt som kallas Hjärnkoll. Regeringen har tagit initiativet till satsningen och uppdraget handlar om att förbättra våra attityder till personer med psykisk sjukdom och psykisk funktionsnedsättning.
Jag hade själv förmånen att tillsammans med Hjärnkoll genomföra ett seminarium i riksdagen om den här problematiken i höstas. Vi återkommer med ett nytt seminarium våren 2013 då Norges tidigare statsminister Kjell Magne Bondevik har lovat att komma.
Han blev känd över hela världen då han under en period som statsminister var sjukskriven för depressiv reaktion. Hjärnkoll arbetar med funktionsnedsättningar som inte syns utanpå. Många har det på det sättet.
Så här lät det i ett mejl jag fick för bara någon vecka sedan: "Jag är verkligen orolig, det ser mörkt ut för de som har dolda funktionshinder som många gånger kan vara lika svårt att leva med som de synliga. Utan hjälp kan dessa bli sittande utan att ta vara på sig själva. Många av dessa behöver ständigt stöd och tolkning för att förstå sammanhang och detta av några få personer.
De kan ha ett högt intellekt men inte klara ut sin vardag. Jag är glad för ditt intresse och hoppas att vi i Sverige har råd att ta hand om de svaga." Herr talman! Så gäller det LSS som vi har hört rätt mycket om här i eftermiddag.
Vi kan glädja oss över den stora, nästan totala enighet som finns i socialutskottet i frågan om stöd till personer med funktionsnedsättning. Utskottet uttalar uppfattningen att det är viktigt att upprätthålla intentionerna i lagen. Och ISF - Inspektionen för sjukförsäkringen - har ett viktigt uppdrag att analysera utvecklingen inom LSS bland annat när det gäller Försäkringskassans arbete med behovsbedömningar.
Utskottet ser också vikten av att brukarorganisationerna blir involverade i processen genom att de ges möjlighet att delge sina synpunkter. LSS-reformen är en mycket bra reform som verkligen förändrat livet för många, både brukare och anhöriga, sedan den kom 1994. Det jag tror är viktigt framöver är att det blir en harmonisering över hela landet när det gäller bedömningar och kostnader.
En starkare revision av de företag som bedriver assistans är nödvändig för att komma till rätta med fusket. Det drabbar ju inte den som sköter sig, eller hur? Första prövningen av personlig assistans är naturligtvis extra viktig så att tvåårsomprövningarna blir en uppföljning för att se om något har förändrats och inte en prövning igen från scratch.
Jag tycker att vi också ska prata om de vinster som LSS betyder för samhället och inte bara om kostnader. Herr talman! Som kristdemokrat gläder jag mig över den kartläggning som regeringen initierar och som gäller glasögon för barn och det ansvar som landstinget har.
Vi har levt i årtionden utan att detta har åtgärdats. Nu kommer det, och det blir ett bra verktyg för att kunna göra öppna jämförelser och därmed motverka de olikheter som finns mellan landstingen. Något som jag tror kommer att få betydelse för landstingens bedömningar är Socialstyrelsens kommande svar till Majblommans riksförbund på frågan om synnedsättning hos barn är att betrakta som ett funktionshinder.
Frågan är i första hand varje landstings och regions ansvar och flertalet landsting ger i dag frivilliga bidrag till glasögon för barn. Jag besökte Demokratiska Republiken Kongo under våren - ett land med en fattig befolkning. Vi besökte en skola och jag frågade om just glasögon för barnen.
Metoden de hade var att sätta barnen med synnedsättning längst fram så att de förhoppningsvis såg vad som stod på tavlan. I vårt land har vi ett helt annat välstånd med andra möjligheter.
Det är landstingets ansvar, men låt mig avsluta med att citera socialminister Göran Hägglund från en interpellationsdebatt om barns rätt till glasögon: Barns ekonomiska situation är en viktig fråga för regeringen, och vår ambition är att se till att alla barn kan växa upp under goda förutsättningar. Och detta, herr talman, är ett ord att lita på!