Adam Marttinen (SD):
I en polisrapport från 2015 gjordes en uppskattning att ca 4 700 EU-migranter uppehöll sig i Sverige med syfte att tigga på våra gator. Det kan i många fall röra sig om frivillighet, vilket ministern påpekade i sitt svar, men den mer allmänna bilden är att tiggeriet har kommit att utgöra en grund för ett organiserat utnyttjande av utsatta människor. Sverigedemokraterna har länge påpekat att tiggeriet är organiserat och att människors utsatthet förvärras av regeringens ovilja att erkänna och hantera problemen.
Återintegreringen i tiggarnas hemländer blir såklart omöjlig om de inte snarast återvänder till sina hemländer. Bland dessa 4 000-5 000 utsatta EU-migranter beräknas ungefär 100 vara barn. Det gör givetvis läget ännu mer allvarligt att barn får erfara tiggeri och fråntas möjligheten att gå i skola i sina hemländer. Olika former av tiggeriförbud har visat på omedelbar effekt i flera olika länder. I Holland har de stora städerna infört tiggeriförbud.
Inom loppet av ett par veckor har de strukturer som organiserat tiggeriet slagits sönder, och tiggeriet har därmed upphört permanent. Ett tiggeriförbud skulle inte ta så mycket resurser i anspråk från exempelvis poliser och ordningsvakter som dagens utbredda tiggeri gör.
Ett nationellt tiggeriförbud skulle uppskattningsvis inom loppet av några veckor kunna ge den effekt som regeringen har försökt uppnå under hela mandatperioden: att utsatta EU-medborgare i ökad grad återvänder till sina hemländer. För två år sedan, i februari 2016, presenterade regeringens nationella samordnare för utsatta EU-medborgare, Martin Valfridsson, sin slutredovisning för regeringen och statsrådet Åsa Regnér. På den efterföljande presskonferensen presenterades hur regeringen förhöll sig till en rad frågor.
Åtgärder från det allmänna som på olika sätt underlättade eller uppmuntrade till fortsatt tiggeri ratades, och det konstaterades att den bästa hjälpen uppnåddes genom etablerade hjälporganisationer i tiggarnas hemländer. Regeringens ståndpunkt var sammanfattningsvis mindre hjälp i Sverige och mer hjälp i tiggarnas hemländer. Sverigedemokraterna instämde i slutsatsen men inte i vilka åtgärder som regeringen avsåg att vidta för att nå målet.
Ett tiggeriförbud avfärdades i slutredovisningen av Martin Valfridsson och av statsrådet Åsa Regnér. Därefter har bland andra Ylva Johansson, Magdalena Andersson, Anders Ygeman, Stefan Löfven och inte minst nuvarande justitieminister Morgan Johansson avfärdat ett tiggeriförbud som en lösning för att nå våra gemensamma slutsatser kring tiggeriproblematiken. Under mandatperiodens gång har dock stödet ökat för Sverigedemokraternas förslag om ett nationellt tiggeriförbud. Inte minst ändrade regeringens egen nationella samordnare för utsatta EU-medborgare, Martin Valfridsson, ståndpunkt.
Ett år efter att han presenterat sin slutredovisning för regeringen förordade han ett tiggeriförbud. I riksdagen har Moderaterna deklarerat att de ansluter sig till ett förslag om ett nationellt tiggeriförbud. Trots att tiggeriförbud gett omedelbar effekt i andra länder har regeringen storsatsat på andra åtgärder. Med facit i hand kan vi se att regeringens storsatsningar inte har resulterat i någon förändring sett till antalet tiggare som uppehåller sig i Sverige.
Då stödet för ett nationellt tiggeriförbud finns hos både Sverigedemokraterna och Moderaterna skulle en ändrad inställning från regeringen eller Socialdemokraterna enskilt kunna resultera i ett brett stöd för ett nationellt tiggeriförbud i Sveriges riksdag. Med anledning av det har jag ställt några frågor till vår justitieminister: Vilka slutsatser drar man av det som har gjorts hittills? Och kan ministern kan tänka sig en överenskommelse om ett tiggeriförbud över blockgränsen, mellan Socialdemokraterna, Sverigedemokraterna och Moderaterna?
Jag har inte riktigt fått tillfredsställande svar i ministerns inledande svar. Men jag tror att vi får anledning att fördjupa oss i det i denna debatt.