Ylva Johansson (S):
Det är ett mycket allvarligt problem som Erik Ullenhag tar upp med den psykiska ohälsan hos äldre. Vi vet att det är väldigt vanligt. Vi vet också att den vanligaste orsaken till psykisk ohälsa hos äldre är depression. Det här är ett mycket allvarligt problem, och trots att vi har gjort flera stora insatser kvarstår stora problem på det här området.
Socialstyrelsen konstaterar också i sin rapport att det här är ett av de områden där man har sett minst effekt av de satsningar som vi hittills har gjort. Det betyder naturligtvis att man måste gå fram på andra sätt än vi hittills har gjort, och det är också min avsikt.
Jag håller också med Erik Ullenhag om att psykiatrin är ett viktigt utvecklingsområde, men i det här sammanhanget tror jag att vi kan nå snabbare resultat på andra vägar än att gå via tilläggsdirektiv till psykiatrisamordnaren. När vi tittar på hur problemen ser ut kan man säga att det Socialstyrelsen pekar på är utbildningssatsningar för personalen.
Man pekar på allmän kunskap om äldres psykiska ohälsa, men också specifik kunskap. Man pekar framför allt på primärvårdens resurser, inte minst hemsjukvårdens resurser i detta. Jag tror att man ska ta fasta på de delarna. När det gäller hur man ska behandlas vid depression vet vi ju alltmer om detta.
SBU har gjort en rapport om detta, bland annat om ångestsyndrom, och Socialstyrelsen arbetar nu bland annat på bas av detta med riktlinjer för behandling av depression och ångestsjukdomar. Kunskapen börjar alltså finnas, och vi kommer alltså att få fram riktlinjer om det, vilket är en bra förutsättning. Men vi måste också se till att det finns resurser ute i verksamheten för att faktiskt omsätta detta, bland annat i konkreta utbildningssatsningar.
Där har vi en stor utbildningssatsning som redan är i gång och rullar inom äldreomsorgens område, nämligen Kompetensstegen. Vi kan också bemanna på ett annat sätt. Jag ska återkomma till det senare i nästa inlägg. Jag tror alltså att vi har mycket kunskap på det här området redan. Vi vet också att det finns många som inte blir diagnostiserade och som inte blir behandlade.
Nu kan man säga att det har blivit något bättre, och det beror bland annat på de nya läkemedlen. På 80-talet var det oerhört få personer som alls fick någon behandling för sin depression bland de äldre. Jag tror att det var ungefär 1 % på 80-talet som fick läkemedel mot depression - mycket på grund av att läkemedlen då hade väldigt allvarliga biverkningar. Som tur är har vi i dag tillgång till bättre läkemedel, de så kallade SSRI-preparaten.
Det har inneburit att fler har blivit diagnostiserade och att också fler blir behandlade. Det är bra. Men trots att det har blivit en positiv utveckling så kvarstår många obehandlade depressioner. Risksituationer för depression har också med kroppsliga sjukdomar att göra. Det har även med livskriser att göra.
Att förlora en make eller maka eller någon annan nära anhörig är naturligtvis ett risktillstånd för depression.
Därför är det viktigt att vi behandlar frågan om äldres psykiska hälsa och risk för ohälsa i ett sammanhang som finns nära det normala åldrandet och de olika saker som ofta inträffar, till exempel kroppsliga sjukdomar och anhörigas bortgång, och att den kompetensen finns hos den personal som jobbar nära med detta.
Det ska inte nödvändigtvis behöva gå till en allvarlig permanent depression.