Ulf Kristersson (M):
Nu måste vi nog hålla lite ordning på vad vi egentligen argumenterar för. Vi börjar med det som jag uppfattar att frågan gäller, nämligen graden av offentligt skydd i den offentliga sjukförsäkringen. Det uppfattar jag som kärnan i detta.
Jag förstår det som att interpellanten oroar sig över att det finns ett tak i sjukförsäkringen som innebär att man inte får ersättning när man är sjukskriven efter beslut av Försäkringskassan, som gäller utan begränsning. Det taket är i dag sju och ett halvt basbelopp. Socialdemokraterna vill ha åtta. Vi har en skillnad på ett halvt basbelopp. Det ska inte underskattas - kanske inte heller överskattas.
Därutöver har vi i Sverige sedan mycket lång tid tillbaka haft kollektivavtalade försäkringslösningar som täcker mer än den offentliga försäkringen. Så har det i stort sett alltid varit i Sverige - lite olika i olika avtalsområden, med lite olika längder. Nio av tio människor som arbetar i Sverige i dag har sådana kollektivavtalade sjukförsäkringstillägg.
Om man är emot dem ska man naturligtvis agera och säga till facket och arbetsgivarna: Sluta teckna kollektivavtal! Jag tycker att det vore en dum idé. Jag har hittills aldrig hört Socialdemokraterna göra politik på något rimligt sätt av ett förbud mot detta eller en skepsis mot detta. Det har varit den svenska modellen sedan åtminstone 50 år tillbaka i tiden. Om det är det vi pratar om tycker jag att det är ogjort väder. Då har vi en diskussion om ett halvt basbelopp.
Hur mycket skattepengar ska vi lägga på den svenska offentliga sjukförsäkringen - sju och ett halvt basbelopp eller åtta basbelopp? Det är en mycket seriös och rimlig diskussion, som jag gärna tar. Det andra är såvitt jag förstår en diskussion kring helt privat sjukvårdsförsäkring.
Förutom att det formellt inte är min fråga i regeringen, vilket jag möjligen kan skarva på här just nu, kan jag säga att det såvitt jag vet är en relativt liten frågeställning i Sverige. Sjukvård får man i Sverige normalt sett väldigt väl. Vi har historiskt haft problem med köer och sådant. Det vet inte minst de socialdemokrater som styrt landet i många år.
De köerna är i dag i en historisk jämförelse kortare än tidigare. De flesta människor har bra tillgång till såväl primärvård som specialistvård. Min bild är att man får sjukvård mot allvarliga sjukdomar om det behövs. För detta behövs inga separata försäkringar.
En del arbetsgivare väljer ändå att teckna sjukvårdsförsäkringar till sina medarbetare om de är rädda att dessa av någon anledning ska tvingas vänta orimligt länge på vård. Jag tycker att det då är ett tecken på att man inte lyckats bra nog i den offentliga sjukvården. Vi arbetar mycket intensivt med detta i Sverige och har gjort det under många år. Det finns säkert fortfarande brister. Men detta ligger inte till grund för någon våldsam explosion av privata sjukvårdsförsäkringar.
De som ändå vill ha privat sjukvårdsförsäkring har alltid, under såväl socialdemokratiska som borgerliga år, tvingats acceptera villkoren och göra hälsoundersökningar och sådana saker. Jag delar interpellantens uppfattning att den sortens krav är ett mycket starkt skäl till att ha allmän och obligatorisk sjukvårdsförsäkring och sjukförsäkring. Totalt sett funkar detta ganska bra i Sverige.
Det saknas inte brister, men jag har inte bilden att detta skulle vara någonting som skiljer partierna åt, vilket jag tycker att interpellanten försöker antyda. Jag anser inte heller att skillnaden på ett halvt basbelopp skulle betyda en avgrund i synsättet på sjukförsäkringar.