KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Leijonborg (FP):
Åhörarna måste fråga sig vart pengarna tagit vägen eftersom Mikael Damberg med emfas uttrycker att Leijonborg dragit ned på antalet högskoleplatser. Det går ju till så att om man fattar ett sådant beslut håller statsmakterna inne ekonomiska medel motsvarande antalet platser.
Men, säger Mikael Damberg, det har inte blivit någon kvalitetssatsning, och därför undrar han vart pengarna tagit vägen. Kvällstidningarna publicerar i dag kändisars inkomster. Där framgår att jag personligen i alla fall inte lagt beslag på pengarna. Det är förstås ingen som lagt beslag på dem, utan den summa vi för i år sparade in genom att stoppa den socialdemokratiska platsexpansionen gick till kvalitetssatsningar.
Det vi marginellt dragit ned på antalet platser nästa år har gått till en ny kvalitetssatsning. Totalt sett tillförs under dessa två år ungefär 1⁄2 miljard till kvalitetssatsningar.
Det är klart att företrädare för sektorn säger att det inte är tillräckligt, men faktum kvarstår att om vi inte hade gjort det hade möjligheterna till bra kvalitet varit mindre. Nu säger Mikael Damberg att de i opposition gör si och så, att de lägger på hur många miljarder som helst.
Ja, men som jag påpekade redan förra veckan innebär det system vi har för budgetar och regimskiften att när en ny regering efter ett val kommer in i Regeringskansliet i början av oktober har den avgående regeringen redan färdigställt sitt budgetarbete.
Mycket välvilligt ställde den avgående socialdemokratiska regeringen allt material till den nya regeringens förfogande; jag har många gånger uttryckt min uppskattning över det. Vi vet därför vad ni - jag säger "ni" även om Mikael Damberg inte satt i regeringen - planerade för högskolan 2007.
Där fanns inga sådana kvalitetssatsningar som Mikael Damberg nu talar om. Jag håller med Mikael Damberg om att det här är en oerhört viktig debatt, och egentligen borde vi komma längre än till politiska fraser. I stället borde vi vara överens om att ett avancerat industri- och tjänsteland som Sverige behöver många akademiskt utbildade.
Min uppfattning är därför för det första att det inte är särskilt meningsfullt att sätta upp en viss procentsats, att säga att vi vid exempelvis 50 procent når ett lyckorike, och för det andra att det är viktigt att de som går utbildningen får en undervisning av hög kvalitet. Resurserna är inte oändliga. Mikael Damberg frågar om jag är nöjd. Ja, vad ska man svara på det?
Stolt men inte nöjd var det några som sade; jag har glömt vilka det var. Jag är stolt över att det tillförts 1⁄2 miljard i kvalitetssatsningar, pengar som annars inte hade tillkommit, i varje fall inte 360 miljoner av dem. Man hade naturligtvis kunnat önska att det varit ännu mer. Jag tycker dock att vi är på rätt väg inom högskolepolitiken, framför allt för att vi tydligt slagit fast att kvalitet är viktigare än kvantitet.
Lars Leijonborg (FP):
Mikael Damberg har flera gånger kommit in på vår jobbpolitik. I vår jobbpolitik är det viktigt att tillgången till riskkapital för människor som vill starta företag ökar, och därför avskaffar vi förmögenhetsskatten. Det är för övrigt något som flera insiktsfulla socialdemokrater också varit inne på.
Vi tror att många av de nya jobben kommer i tjänstesektorn, och därför lättar vi på beskattningen i just den sektorn. När jag besöker högskolor är den vanligaste synpunkt jag möter att studenterna vill ha jobb. De oroar sig för att den långa akademiska utbildningen inte ska leda fram till en anställning.
Inte minst gällde detta när jag besökte dem före valet. Därför är det otroligt skönt för mig att kunna konstatera att alliansens politik så här långt har burit frukt. Möjligheterna att få jobb efter en akademisk utbildning har ökat. Just nu ropas det efter arbetskraft i Sverige, framför allt icke-akademisk arbetskraft.
Jag tycker att man ska vara långsiktig i politiken, men ibland måste man också se till läget för dagen, och i dag finns det större behov av hantverkare och annan yrkesskicklig arbetskraft än av akademiskt utbildade. Det stora behovet på det akademiska området handlar om att höja kvaliteten.
På många håll är den nämligen skandalöst låg efter många års socialdemokratiskt styre; jag höll på att säga vanstyre, men eftersom det här är sista inlägget i denna debatt avstår jag från det.
Lars Leijonborg (FP):
Mikael Damberg har frågat mig om jag avser att ta några initiativ för att omvärdera regeringens neddragning av antalet utbildningsplatser på högskolan mot bakgrund av att en undersökning visar att arbetsgivare gör bedömningen att behovet av högskoleutbildade kommer att växa ytterligare i framtiden.
Mikael Damberg har även frågat mig vilket ansvar jag och regeringen bär för att ungdomar i dag uppfattar det som mindre lönsamt att studera vidare på universitet och högskolor jämfört med tidigare år. Låt mig börja med ungdomars uppfattning om lönsamheten av högre studier. De undersökningar som Mikael Damberg hänvisar till gjordes under sommaren 2006.
Det rör sig med andra ord om attityder bland ungdomar som uttrycktes under den förra regeringens mandatperiod. Jag delar dock Mikael Dambergs uppfattning att den attitydförändring han beskriver är bekymmersam, och jag känner ett stort ansvar att vända denna utveckling. Det är viktigt att i sammanhanget framhålla att man med en högskoleutbildning har en stark ställning på arbetsmarknaden.
Arbetslösheten bland personer med högskoleutbildning är, oberoende av konjunkturläge, generellt lägre än bland personer utan högskoleutbildning. Den starkare ställningen på arbetsmarknaden för högskoleutbildade visar sig också genom en större rörlighet på arbetsmarknaden. Samtidigt som högskoleutbildade oftare avslutar en anställning, får de också snabbare en ny anställning jämfört med personer utan högskoleutbildning.
Det är självklart positivt att arbetsgivare ser framför sig att flera högskoleutbildade kommer att behövas i näringslivet i framtiden. Det är ett gott betyg på de svenska universiteten och högskolorna. För att möta dessa förväntningar är det än mer viktigt att fokusera på utbildningens kvalitet och vad studenterna har med sig från de slutförda utbildningarna i form av kunskaper och färdigheter.
Regeringen följer noga utvecklingen av efterfrågan på högskoleutbildade på arbetsmarknaden och kommer bland annat att ge Högskoleverket i uppdrag att tillsammans med lärosätena utveckla uppföljningen av studenternas etablering på arbetsmarknaden. Jag kommer att föreslå att ytterligare åtgärder vidtas om så behövs. När det gäller antalet utbildningsplatser har jag redan tidigare i interpellationsdebatten denna dag diskuterat detta med Mikael Damberg.
Regeringens hållning i den här frågan är att kvaliteten i högre utbildning och forskning måste prioriteras framför en fortsatt utbyggnad av antalet utbildningsplatser. Åtgärder för att förbättra kvaliteten kommer enligt regeringens bedömning att främja rekryteringen till högskolan. Jag vill även upprepa att utrymme fortfarande finns för fler att söka sig till högskolan, men att det är ojämnt fördelat mellan olika utbildningsprogram.
Varje år finns platser över på till exempel lärarutbildningar med inriktning mot tidigare år och civil- och högskoleingenjörsutbildningar. Samtidigt är det troligen så att den goda arbetsmarknaden för tillfället leder till att fler ungdomar får jobb och att färre därför söker sig till högre studier.
Lars Leijonborg (FP):
Det är verkligen inspirerande att höra en sådan lista över vilken dynamisk arbetsmarknad vi har här i landet efter ett år med alliansregeringen. Om jag ska vara helt seriös vill jag inte påstå att utvecklingen på arbetsmarknaden helt och hållet är ett resultat av alliansens politik.
Den här typen av diskussioner har alltid förts. Hur ska vi utforma utbildningssystemet så att behovet av arbetskraft tillgodoses? Gång på gång tvingas man konstatera att man felbedömer saker och ting. Det är bara att erkänna att så har det alltid varit, och så kommer det alltid att bli.
Ingen av oss har någon kristallkula som vi kan stirra in i och få ett helt korrekt svar på vilka yrken som kommer att efterfrågas i framtiden. Nu ställer Mikael Damberg frågan till mig: Kommer behovet av akademisk arbetskraft att öka? Man kan först konstatera att det har skett en enorm expansion av den akademiska utbildningen. Den har ungefär fördubblats på 15 år.
Jag hade ett mycket trevligt uppdrag i fredagskväll. Jag var på Arlanda och tog emot det svenska yrkeslandslaget som hade varit på yrkes-VM i Tokyo. Det var murare, snickare, hudterapeuter, frisörer och alla möjliga yrkesskickliga svenska ungdomar. De hade vunnit ett par medaljer och fått många hedersomnämnanden.
Jag sade till dem: Ni gör en jätteviktig insats. Det är viktigt i Sverige att de icke-akademiska yrkenas status uppvärderas. Nu har vi kommit till tisdagen. Jag får frågan i Sveriges riksdag: Tror jag att efterfrågan på akademisk arbetskraft kommer att öka i framtiden? Svaret på den frågan är ja.
Jag har ingen kristallkula, men jag förmodar att den utveckling vi nu har sett under årtionden kommer att fortsätta. Därmed inte sagt att vi bara kommer att behöva akademiskt utbildade. Där kan jag återigen åberopa många insiktsfulla socialdemokrater som håller med oss.
Vi tycker att Socialdemokraterna under lång tid försummade yrkesutbildningen i det här landet. Vi har nu ett starkt fokus på att förbättra högskoleutbildningen. Vårt fokus i högskolepolitiken är att förbättra kvaliteten. Vi har bakom oss en period av exempellös expansion. Det är läget.
Under 2008 kommer det inte att ske någon expansion av antalet högskoleplatser. På längre sikt förmodar jag att antalet högskoleplatser kommer att öka. Men när en sådan expansion bör inledas är svårt att säga just nu. Det finns några akademiska bristyrken. Jag hade själv nämnt dem innan Mikael Damberg gjorde det.
När det gäller läkarutbildningen har det skett en hygglig expansion de senaste tre åren. Jag talar om åren 2006, 2007 och 2008. Under de tre åren ökar antalet platser på läkarlinjen med ungefär 10 procent. Det är inte en helt försumbar ökning vi gör där.
Lars Leijonborg (FP):
För dem som inte följer det här lika noga som jag och Mikael Damberg måste jag påpeka att "överproduktionen" av högskoleplatser, alltså erbjudande av platser som inte fylls med studenter, uppgår i år till ungefär 1 miljard.
Det ska jämföras med ett totalt statsanslag för detta på 20 miljarder. Den besparing vi gjorde, som återfördes till kvalitetssatsningar, var 200 miljoner. Även med denna besparing kvarstår ett stort antal tomma platser.
Möjligheterna för den som vill studera på högskola i dag är mycket goda. Det ska vi slå fast. Jag sade att vi har genomfört en exempellös expansion. Det låg absolut inte något negativt i det.
Det var en borgerlig regering som 1977 lade fram den propositionen. En högskola för alla hette den. Jag vet för jag var pressekreterare i Utbildningsdepartementet då. Den gjorde många lärarseminarier och annat som vi hade runt om i landet till högskolor. Jag har alltid stött den politiken.
Från borgerligt håll, eller i varje fall från Folkpartiets håll, har vi mycket länge bejakat en kraftfull platsexpansion i den svenska högskolan. Men någonstans når man en punkt där man måste fråga sig om vi erbjuder dem vi nu tar in en utbildning av rimlig kvalitet.
När studentkårer från Uppsala och andra håll kommer till oss med utredningar som visar att en student på humanistisk eller filosofisk fakultet träffar en lärare kanske tre timmar i veckan måste man ta till sig den informationen och säga: Så här kan vi inte ha det. Vi måste ge dessa lärosäten möjligheter att erbjuda en mer kvalitativt högtstående utbildning.
Eftersom vi alla lever under vissa statsfinansiella realiteter måste vi få fram de resurserna på något sätt. Vi hade dessutom ett läge där det fanns kanske 20 000 tomma platser. För mig var det ett ganska lätt val. Nu handlar det om att prioritera kvalitet framför kvantitet.
Det kommer egentligen inte att stänga ute någon som vill plugga. Det finns platser på lärosäten i närheten. Vi kan använda pengar som annars skulle gå tillbaka till statskassan i största allmänhet till att satsa på kvalitet, vilket vi annars inte skulle kunna göra. Jag tycker att detta är en mycket rimlig politik. Jag vill än en gång säga att jag verkligen inte är emot att vi har fler högskoleplatser nu än för 15 år sedan.
Jag tror att det är helt nödvändigt för ett land som vill vara en avancerad industri- och tjänstenation. Men det räcker inte att se på kvantiteten, utan vi måste också titta noga på kvaliteten.
Lars Leijonborg (FP):
Jag har rätt hög uppskattning av Mikael Dambergs fattningsförmåga. Jag tror egentligen att det är av rent politiska skäl som han vägrar att ta till sig de klara fakta och tydliga argument som jag nu i två veckors tid - jag syftar både på våra debatter förra veckan och på den föregående debatten i dag - har informerat honom om.
Men jag repeterar: Enligt gällande regelsystem skulle högskolorna ha återbetalat inte bara 200 miljoner utan mycket mer därtill. Av regeringen har de fått beskedet: Ni behöver inte betala tillbaka de pengarna. Ni får i stället 40 miljoner till, alltså har ni 240 miljoner som ni annars inte skulle ha haft.
Ja, men pris- och löneuppräkningen är för dålig; den är bara 0,77 procent, säger Mikael Damberg. Ja, det är den enligt ett av Socialdemokraterna infört system som, enligt min mening fullt rimligt, syftar till att också offentlig verksamhet ska vara underkastad ett rationaliseringskrav.
Hade inte denna operation genomförts skulle högskolorna ha haft 240 miljoner mindre nästa år. Om jag till det lägger de 120 miljoner som på mitt förslag tillfördes i år är det alltså 360 miljoner mindre. 360 miljoner är ändå en hygglig summa som kan användas till exempel till ökad lärartäthet.
Enligt min mening är det just nu största behovet inom högskolan att få sådana kvalitetsresurser. När det sedan gäller den långsiktiga dimensioneringen av högskolan är det en intressant fråga som vi får återkomma till.
Lars Leijonborg (FP):
Mats Pertoft har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att säkerställa kunskapen om lagen om likabehandling i högskolan hos studenter och anställda vid lärosätena. Mats Pertoft har även frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att motverka diskriminering i högskolan.
I den nuvarande lagstiftningen mot diskriminering utgör lagen om likabehandling av studenter i högskolan en av sju olika lagar som förbjuder diskriminering på olika grunder och inom olika samhällsområden. Detta medför ett splittrat och oöverskådligt regelverk, som försvårar medborgarnas möjligheter att hitta och använda bestämmelserna. Att studenter vid svenska lärosäten inte känner till sina rättigheter kan vara en följd av detta.
Enligt lagen om likabehandling av studenter i högskolan har lärosätena skyldighet att bedriva ett målinriktat arbete för att aktivt främja studenters lika rättigheter. Högskolorna ska också årligen utarbeta en plan som ska innehålla en översikt över de åtgärder som behövs för att främja likabehandling och motverka trakasserier. De fyra diskrimineringsombudsmännen har tillsynsansvar för lagen om likabehandling av studenter i högskolan.
Detta innebär bland annat att ombudsmännen har möjlighet att begära in en högskolas likabehandlingsplan för att kontrollera att lagen efterlevs. Ombudsmännen har även som uppgift att informera om diskrimineringslagstiftningen. Till skillnad från i arbetslivet har ombudsmännen ingen möjlighet att vitesförelägga en högskola som inte uppfyller lagens krav.
Detta är dock något som föreslagits i Diskrimineringskommitténs slutbetänkande En sammanhållen diskrimineringslagstiftning . Förslag till ny lagstiftning och ny ombudsmannamyndighet bereds för närvarande i Regeringskansliet och regeringen planerar att lämna en proposition till riksdagen under våren 2008.
I likhet med kommitténs förslag är regeringens avsikt att en sammanhållen diskrimineringslagstiftning ska ersätta de sju civilrättsliga diskrimineringslagar som finns i dag. Dessutom avser regeringen att slå samman de olika diskrimineringsombudsmännen till en myndighet.
Detta innebär att oavsett var diskriminering sker - på arbetsplatsen, i högskolan eller vid ett restaurangbesök - och oavsett på vilken grund den sker kommer samma lag att gälla, och den som utsätts för diskriminering kommer att kunna vända sig till en och samma myndighet.
Den nya diskrimineringslagstiftningen kommer på så sätt att göra regelverket tydligare och därmed underlätta för studenter att veta vilka regler som gäller och vart de ska vända sig om de utsätts för diskriminering.
Lars Leijonborg (FP):
Den fråga om likabehandling i högskolan som Mats Pertoft tar upp i sin interpellation har en lång historia. Går man riktigt långt tillbaka i tiden var det förbjudet för kvinnor att läsa på högskolan. Så småningom bröts det förbudet ned. Det kom pionjärer. Så småningom fick vi också den första kvinnliga professorn.
Utvecklingen har sakta men relativt säkert gått framåt. Nu är vi i ett läge där de kvinnliga studenterna dominerar i högskolan. Det är mer än hälften av de studerande som är kvinnor. Ända upp till doktorsexamen är könsfördelningen ganska jämn. Sedan ökar ojämställdheten kraftigt.
Det har bland annat uppmärksammats nu i samband med Nobelprisens utdelning. Fortfarande är bara ungefär 17 procent av professorerna kvinnor. En växande debatt är bristen på manliga studenter i högskolan. Det tas upp från olika håll.
Det finns nog ett par högskolor i Sverige där könsfördelningen nu är 60-40 och där kvinnorna är i majoritet. Man börjar tycka att det är ett problem att den manliga andelen är så låg.
Sedan har vi det problem som finns på många håll i arbetslivet och samhällslivet i övrigt, nämligen att personer utsätts för sexuella trakasserier och övergrepp. Det är brottsligt enligt annan lagstiftning.
Det är ett bra exempel på att själva oklarheten är ett problem i sig. Det har kommit en dom i Regeringsrätten som har med positiv särbehandling att göra. Där förlorade Uppsala universitet målet.
Det domslutet har skapat en oklarhet om vad som egentligen gäller för likabehandling av könen i högskolan. Mot den bakgrunden tror jag, precis som Mats Pertoft, att det är ett klokt steg att nu gå in för en sammanhållen diskrimineringslagstiftning. Det har diskuterats ganska länge.
Det är på gång att skicka en lagrådsremiss. Så fort den är avklarad planerar vi en proposition till riksdagen. I samband med det kommer också ombudsmännen att slås samman.
Samtidigt med det steget - med den nya lagen och den nya ombudsmannen - planerar regeringen en ganska omfattande informationsinsats. Man kan diskutera månader hit och dit.
Möjligen är det klokare att vänta med den riktigt stora informationsinsatsen tills det nya regelverket och den nya ombudsmannen är på plats. Rent generellt kan jag till sist säga att universitet och högskolor gör likabehandlingsplaner varje år.
De har granskats av Jämställdhetsombudsmannen som har menat att de har varit relativt bra. En del görs trots allt. I samband med det nya kommer en större informationsinsats.
Lars Leijonborg (FP):
Jag kan inte nog understryka det sista Mats Pertoft sade. Jag tog häromdagen emot den så kallade Befattningsutredningen. Det är en enmansutredning som behandlar den framtida tjänsteorganisationen.
Utredaren konstaterar, precis som jag gjorde i ett tidigare inlägg, att över doktorandnivån tilltar ojämlikheten mellan könen väldigt kraftigt. Vi vet alla att man kan tala om det här i demokratiska termer och i anständighetstermer i största allmänhet.
Men hon påpekar just att det också finns ett rent ekonomiskt argument, nämligen att vi har investerat betydande belopp i att unga människor ska få en gedigen utbildning. Att en del av dem sedan får en sådan behandling att de inte anser sig vilja fullfölja sina akademiska studier eller sin forskning är naturligtvis, förutom allt annat, väldigt oekonomiskt.
Det finns all anledning att ta problemen på allvar. Det är bedrövligt att det fortfarande 2007 förekommer saker och ting som gör att en hel del studenter mår dåligt på grund av den behandling de utsätts för.
I sådana fall ska man kunna vända sig först och främst till högskolan själv och i andra hand till myndigheterna för att få rättelse. Det är olyckligt att det har varit så splittrat. Mats Pertoft nämner till exempel funktionshindrade. Där är det en särskild lagstiftning som gäller.
Ännu ett exempel är det jag själv var inne på; de möjligheter till positiv särbehandling som anses ha funnits har delvis stoppats för att Regeringsrätten inte ansåg att tillämpningen var i överensstämmelse med EG-lagstiftningen.
Genom det här har själva informationsinsatsen försvårats en aning. Man är inte helt säker på vad man ska informera om. Det är klart att det inte är tillåtet att bedriva sexuella trakasserier. Det vet nog de flesta redan även om det tyvärr fortfarande förekommer i betydande omfattning.
Det sägs ibland så här från politiska partier: Vi förlorade valet; vi fick inte ut vår politik. Då brukar andra skoja och säga: Ni förlorade kanske valet just för att ni fick ut er politik!
Med denna lilla lustighet vill jag illustrera att när man ska informera om något är det inte alltid själva informationsinsatsen som brister, utan det kan vara det man ska informera om. En stor informationsinsats som att informera om den splittrade diskrimineringslagstiftning vi har just nu skulle möjligen inte bli så effektiv.
Av det skälet kan det kanske vara rätt att vänta med den större insatsen till dess att en ny lagstiftning är på plats. Med tanke på det jobb som har gjorts i regeringen och med tanke på det stöd som såvitt jag förstår finns i riksdagen tyder allt nu på att detta kommer att kunna vara på plats relativt snart.
Lars Leijonborg (FP):
Jag tar till mig detta. Jag är naturligtvis ansvarig för att verka för att högskolorna lever upp till lagens krav. Den större frågan vi har talat om här ligger på min kollega Nyamko Sabuni. Jag ska till henne framföra att det också ur högskolornas synvinkel är angeläget att det nya lagkomplexet kommer på plats så snabbt som möjligt.