KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carina Hägg (S):
Jämställdhetsministern svarar inte på i stort sett någon av de frågor som jag ställde och de perspektiv som jag försökte lyfta in. Jag vill peka på något av det återigen. Det handlar om strategin som kommer nästa år. Hur kommer man att jobba? Vad kommer man att prioritera? På vilket sätt kommer man att involvera riksdagen i det arbetet? Eller är det något som ska skötas av några politiska tjänstemän på departementet lite isolerat? Då tror jag inte att det blir lika bra.
Jag ställde frågan hur man från regeringens sida avser att förebygga att vi ska få en ny grupp fattigpensionärer i framtiden. Arbetsmarknadens villkor hänger ju ihop med hur pensionen ser ut. Vi vet att alla kvinnor inte har möjligheten att göra de självständiga valen. Om man står långt från arbetsmarknaden spelar regeringens politik roll. Det handlar om att hjälpa till att lyfta människor in på arbetsmarknaden eller att fatta beslut om vårdnadsbidraget som kommer att hålla kvinnor utanför arbetsmarknaden.
Detta hänger samman med integrationspolitiken. Jag tror att det är ganska farligt i längden att genom familjepolitiken ställa en grupp utanför, inte minst om det handlar om en grupp som har en etnisk bakgrund, som inte har samma tillgång till språket och inte samma kunskap om det svenska samhället. Det är klart att det kommer att leda till problem på många olika områden. Jag blir riktigt upprörd över beskrivningen av situationen för deltidsarbetslösa.
Jag har själv jobbat deltid. Jag jobbade deltid, men jag stämplade inte för den övriga tiden. Det fanns i mitt dåvarande yrke inga heltider att få, vilket gör att man får en ganska svår ekonomisk situation. Man har minskade möjligheter. Det är också svårare att göra nya val när man sitter fast i en deltid fast man tycker väldligt mycket om sina arbetsuppgifter och gärna vill fortsätta att arbeta med dem. Man tvingas kanske till slut att göra något annat.
Jag vet väldigt påtagligt av egen erfarenhet hur det är att vara deltidsarbetslös och finnas i branscher där det inte finns mycket heltid att välja. Jämställdhetsministern säger att Handels 11 000 deltidsarbetslösa på något sätt har fuskat.
Om man misstänker att människor har fyllnadsstämplat felaktigt så har det inom dåvarande regelsystem och nuvarande regelsystem funnits fulla möjligheter att hantera den situationen, om det har funnits enstaka individer som har haft den situationen. Men att peka ut en stor grupp deltidsarbetslösa som fuskare! Menar verkligen jämställdhetsministern det som hon sade? Det är väldigt oroväckande.
Carina Hägg (S):
Det är intressant att följa denna viktiga debatt. Jag är också glad att jag fick svaret, även om det var negativt, att det inte finns någon könsanalys. Det är väl något för oss alla i denna debatt att ta med oss härifrån och fundera på hur man ska kunna göra detta kanske på många olika sätt och få med sig många olika delar. Jag har för s-kvinnor i Jönköpings län till exempel kämpat för att få reda på hur många hemlösa kvinnor det finns. Vi ser både i Småland och i hela riket att antalet ökar.
Men det som är svårare att få fatt i är en siffra på hur många barn som faktiskt vräks. Vi ser i statistiken hur många barn som nås av besked från kronofogden. Men vi vet inte hur många vräkningar som faktiskt sker. Men det kanske är något som vi kan hjälpas åt med att få fram så småningom. Bostadsministern har direkta möjligheter att påverka den politiken.
När det gäller att titta på könsanalys, kvinnors trygghet och kvinnor som utsätts för våld, hot och övergrepp har regeringen nyligen kommit med en handlingsplan mot mäns våld mot kvinnor och hedersrelaterat våld med mera. Jag välkomnar att vi har fått den handlingsplanen. Kammaren kommer snart att kasta sig över den och skriva motioner och behandla den. Det kommer alltså mer på detta område.
Men det finns också en del som berör bostadsbyggandet. Man kommer också att lämna ett uppdrag till Boverket att titta på detta och hur man ska kunna använda också den fysiska miljön för att skapa en större trygghet och hantera dessa frågor om mäns våld mot kvinnor.
Där tycker jag att det vore jättespännande att bjuda in byggbranschen, Boverket, forskare, samhällsplanerare, hyresgästföreningar, allmännyttan och så vidare för att fokusera på hur man kan använda byggande, boende och stadsplanering för att öka kvinnors trygghet. Eftersom jag vet att detta redan har kommit och finns med i handlingsplanen skulle jag också gärna vilja veta hur bostadsministern har tänkt.
Vad är bostadsministerns vision att man ska använda denna del i regeringens handlingsplan till för att öka kvinnors trygghet?
Carina Hägg (S):
Den 30 maj förra året höll jag tillsammans med Amnesty, Kvinnoforum och Fonden för mänskliga rättigheter ett seminarium här i riksdagen, där vi belyste just frågan om asylsökande kvinnor. Då hade FN-rapporten kommit som hade uppmärksammat att det finns en särskild utsatthet hos kvinnliga flyktingar. De är utsatta för våld på ett annat sätt, och asylsökande kvinnor får inte tillräckligt skydd och stöd. Kvinnorna lever isolerade i samhället.
FN ville också särskilt uppmärksamma situationen för samiska kvinnor, och det kan jag säga att vi har försökt att hantera och lyfta fram här i riksdagen. Jag är alldeles övertygad om att också regeringen känner engagemang för detta. Jag har läst statsrådets tal till Sametinget, tror jag det var. De två delar man lyfte fram i FN:s rapport försökte vi föra in i riksdagen genom att belysa detta och öka vår kunskap.
Det handlar inom den här gruppen om våld i nära relationer, våldtäkt och sexuellt våld, våld mot asylsökande kvinnor och kvinnor med invandrarbakgrund samt våld mot prostituerade kvinnor.
I rapporten kan man läsa att samhället inte fullt ut agerar rättsligt mot övergrepp inom den här gruppen. Det kan bero på att många av dessa kvinnor enligt vad som kan utläsas ur brottsofferjourens och kvinnojourernas information lever utanför samhället, är papperslösa och har gått under jorden.
Är man asylsökande har man lite mer kontakt med samhället. Kvinnor i den här situationen är inte trygga i samhället av olika skäl. De kanske inte har ett socialt skyddsnät eller nödvändig kunskap. De kanske bär med sig rädsla och erfarenheter som gör att det blir svårare att tala om de här frågorna. Börjar man öppna sig vet man inte heller hur det tas emot och på vilket sätt det ska kunna hanteras.
Det finns många olika skäl till att det finns en särskild utsatthet för de här grupperna. Därför måste vi också från riksdagens och regeringens sida bemöta deras problem med en särskild uppmärksamhet. Det var väldigt intressant att lyssna på Halida Nasic när hon var här och talade om detta. Det är också intressant att få någon som utifrån granskar det vi gör i Sverige, ser på det med nya ögon och pekar på vad vi behöver göra. Jag tror inte att man kan känna sig nöjd.
Det tas initiativ, men jag känner mig inte nöjd. Jag befarar att situationen fortfarande är ett bekymmer. Vi måste tillsammans försöka hitta ytterligare vägar för att göra så att alla kvinnor som befinner sig inom landets gränser kan känna trygghet i att de kan söka och få hjälp.
Man måste kunna överbrygga språkklyftor och kunskapsbrister i hur man förhåller sig till samhället och vilka kontaktvägar man kan ta. Därtill kommer också en helt annan grupp. Det är kvinnor som har drabbats av trafficking och ska stanna här en period under utredningstiden och kanske längre om de får individuell prövning med positivt resultat - om de vill stanna här.
Jag hoppas att statsrådet Nyamko Sabuni har mer information om den uppmärksamhet regeringen visar de här grupperna och också gärna om åtgärder regeringen har tänkt vidta för att hantera frågan och säkra fler kvinnors vardag.
Carina Hägg (S):
Det här är väldigt svåra frågor. Det är svårt därför att det är asylsökande kvinnor, flyktingkvinnor och gömda kvinnor. Det är kvinnor som är svåra att nå och också grupper som det kan vara svårt att ha kunskap och kännedom om. Det ska naturligtvis vara en balans i vad staten och samhället kan göra. Det ska också vara en balans i och förväntningar på att människor som lever här ska följa lagar och förordningar.
Men det kan inte exkludera att vi uttalar och bejakar att alla människor har rätt att leva ett liv fritt från våld och övergrepp. Vi måste också överväga det. De här grupperna kan inte tala för sig själva. Det finns en FN-rapport som jag refererade till, och det har varit ett seminarium.
Det framkom saker vid diskussioner som var under det seminariet, och jag har lyssnat på kvinnojourer och brottsofferjouren. Det finns en dokumentation, och vi har fått kritik. Det är utifrån den som det är viktigt inte minst för mig att delta i den här debatten. Det finns konkreta åtgärder som man kan vidta som är direkt applicerbara på den här gruppen, och det finns indirekta åtgärder. Vi har nu en tolkutredning som är tillsatt.
Vi vet att det finns kritik från Rikskriminalen och från andra håll mot hur tolkningen går till. Jag tror också att Socialstyrelsen hade synpunkter på detta. Tolkar har inte alltid den kompetens som behövs för att vidarebefordra information om samhället. De kan ibland också reproducera kulturella eller patriarkala föreställningar om förhållanden mellan män och kvinnor som kan leda till problem.
Kvinnan i sin tur kan också vara rädd att över huvud taget berätta. Hon är kanske också rädd att mannen som hör till en viss gruppering kring henne i sin tur ska sprida information om kanske sexuella övergrepp och sådant som har varit i hemlandet hon har flytt från. Tolkfrågan är ett exempel på någonting konkret som man skulle kunna lyfta in när det gäller att förstärka kvinnors rätt i det här hänseendet.
Carina Hägg (S):
I förra veckan höll två kolleger till mig ett intressant seminarium om våld i samkönade relationer. Jag ska inte återge det här, för jag skulle inte göra det rättvisa, men det var väldigt intressant att få belyst hur kön formas och att homosexuella och bi- och transpersoner naturligtvis inte står utanför de könsrollsmönster som byggs upp i samhället. Jag tycker att det är självklart att detta med våld i samkönade relationer hör hemma i handlingsplanen.
Det är positivt, och det skulle behöva bli föremål för en ytterligare interpellation, för jag känner att det finns kunskapsbrister. Men det finns forskning att ta del av.
Men för att vi har kommit dit vi har och över huvud taget har en handlingsplan - att vi alls har denna kunskap även om den inte är fullständig utan det finns mycket att göra på området när det gäller forskning och metodutveckling - bygger ju på att vi har börjat se på mäns våld mot kvinnor på ett annat sätt.
I stället för att se det som lägenhetsbråk och privat ser man strukturer och en systematisering. Man ser att det finns begrepp och en teori. Annars hade vi inte stått här i dag och diskuterat den här frågan. Då hade vi fortfarande sett detta som något privat som man får lösa själv, där polisen har helt andra metoder och där kvinnor inte kan få hjälp av samhället. Vi ska också erkänna att analyserna har spelat en roll för att vi är där vi är.
Vi måste kunna få reda på vad maskuliniteten, mansrollen, har för betydelse. Våld mot kvinnor är inte samma slags våld som begås i krogkön, vid korvkiosken eller på någon annan plats ute. Det finns också män som systematiskt använder våld i olika situationer för att påvisa sin maskulinitet. Det är inte alla, men de finns. Det finns fotbollsvåld, motorcykelgäng och annat gängvåld, som är uttryck för en systematisering och ett beteende.
Medierna ska jag inte dra in i detta, men jag hoppas att statsrådet ändå ska erkänna att den analysmetod som är vedertagen har spelat stor roll för att man har kommit dit man har kommit i dag.
Carina Hägg (S):
Statsrådet! Här är några exempel på dokument publicerade vid Arbetslivsinstitutet: Hot och våld i detaljhandeln - e n kunskapsöversikt baserad på nationell och internationell forskning , Hot och våld vid svenska bensinstationer , arbetslivsrapporten Ord och mening , Hot och våld i vård och omsorg , Utsatt för hot och våld i vård och omsorg , arbetslivsrapporten Att dagligen möta hot och våld . Det finns en hel del material om våld och hot i arbetslivet.
Det finns statistik och undersökningar etcetera. Dock har det inte inom ramen för vad jag har kunnat erfara påträffats något material som också har en djupare könsanalys. En del av undersökningarna berör frågan men går inte djupare in på problematiken. Det finns uppgifter från amerikansk forskning som inte riktigt är överförbara på våra förhållanden.
Institutet för Framtidsstudier håller på med en undersökning, som då ska ha det här könsperspektivet, om våld på arbetsmarknaden, som vi väntar på. Från Arbetsmiljöverket finns också pilotstudien Hot och våld vid nattöppen detaljhandel . Varför lyfter jag då upp detta? Jo, det gör jag därför att Europarådet bedriver en kampanj mot våld i nära relationer, mot mäns våld mot kvinnor. Tanken är att vi ska göra mer.
Vi ska bredda ambitionerna. Arbetslivet är en stor del av människors vardag. Det är en stor arena när det gäller hur man formar könsroller och hur man förhåller sig till samhällsfrågor. Det finns ett ansvarstagande som jag hittar på den fackliga sidan men som tyvärr Svenskt Näringsliv än så länge inte har velat erkänna. Man har chefsposter som huvudsakligen innehas av män. Man har arbetsledare som är män.
Mäns våld mot kvinnor, utsattheten för kvinnor, i arbetslivet är inte tillräckligt belyst. Arbetslivsinstitutet tillhör dem som har gjort pilotinsatser här, men jag hade hoppats att vi under det här året också skulle ha kunnat använda de resurser som vi trodde att vi skulle ha för att kunna fördjupa detta som en del av kampanjen mot mäns våld mot kvinnor. Vi kan inte exkludera arbetsmarknaden. Vi måste inkludera den.
Och jag har inte sett frivilliga volontärer på den övriga forskningsarenan som har kastat sig över det här området. Utsattheten för LO-kvinnor och lågavlönade kvinnor, kanske också när det gäller någon arbetsledare eller någon manlig arbetskamrat, är mycket lite belyst. Jag beklagar att det perspektivet inte finns med i övervägandena just detta år. Det är Europarådets år då man ska fokusera på de här frågorna, och regeringen har också på samma sätt som riksdagen ställt sig bakom den här ambitionen.
Jag hoppas att man från statsrådets sida också kan se det här perspektivet och att den här frågan kommer in i de här övervägningarna. Sedan vill jag ha svar på en fråga. Hur har man tänkt lösa den här kunskapsbristen? Man var på väg att förbättra kompetensen i och med att man skulle lägga på den här ytterligare könsanalysen. Men nu får vi se ett avbrott i det här, just när vi känner att vi behöver den här kompetensen extra mycket.
Carina Hägg (S):
Jag vill tacka statsrådet Leijonborg för julklappen. Det ska bli jätteintressant att följa arbetet och se om det blir tillämpad forskning och forskning som berör breda grupper på arbetsmarknaden. Jag är glad att det finns goda förutsättningar för det. Jag har tidigare lyft upp den här problematiken och då inte känt att jag har nått fram. Det var därför väldigt välkommet, och särskilt att det kom under det här året, som är ett kampanjår mot mäns våld mot kvinnor.
När man tittar på en del av de projekt som Arbetslivsinstitutet hade vet man inte om någon vill överta dem, om någon tänker finansiera dem och så vidare. Då kanske det kan finnas en öppning för en del av projekten, som psykosocial riskkartering, ett europeiskt utvecklingsprojekt, arbetslivets många ansikten och lite annat. Det kommer säkert till en del också. Jag har tittat på vad Anders Nilsson, som är docent i kriminologi, har sagt.
Han menar att det finns skillnader på arbetsmarknaden när det gäller mäns våld mot kvinnor. Männens utsatthet ligger på en ganska stabil nivå medan den ökar för kvinnorna. Det finns säkert flera anledningar, men vi kan inte bortse från att det också finns en könsaspekt.
Man behöver titta inte bara på kvinnodominerade arbetsplatserna utan också brett på arbetsmarknaden, för att fler kvinnor ska kunna delta i arbetslivet fullt ut, våga avancera, våga åka på en kurs eller våga vara ensam i samma arbetslokal som en man.
En kvinnlig forskare som hade tittat mer på individer som drabbas av mäns våld mot kvinnor i relation till kostnad sade: Om bara arbetsgivarna visste hur mycket detta kostar arbetsgivare inom arbetslivet skulle de genast ta itu med det.
Det handlar främst om mänskliga rättigheter, en arbetsmiljöfråga, men det är naturligtvis också en fråga om hur arbetsmarknaden ska fungera på bästa sätt. Arbetsmiljön kan naturligtvis inte vara acceptabel om det förekommer hot, våld och övergrepp på arbetsmarknaden. Jag ska med tacksamhet följa det fortsatta arbetet i den delen.
Carina Hägg (S):
Jag kan instämma i vad alla mina kolleger har anfört här före mig. Jag vill understryka att nu när vi går mot helgerna är trafiksäkerheten också något som står i fokus. Människor reser och besöker varandra. Många anhöriga kommer oroligt att sitta och vänta på besked om resan gick bra, om man kom fram säkert.
I några familjer kommer man att få besked om att det har skett en olycka, kanske också en allvarlig olycka. Därmed kommer trafiksäkerheten också att stå i fokus, utöver de känslor som kommer fram. Jag ska lägga ytterligare ett perspektiv utöver de som har framkommit. Jag hoppas att statsrådet också tar del av olika vetenskapliga dokument.
Jag har fått del av ett från Stockholms universitet som heter Könsperspektiv på enskild väg: Trafiksäkerhet och mäns synliga praktiker .
Jag tycker att det är viktigt att man också tittar på maskulinitet och hur man adresserar mäns beteende i trafiken också i fråga om trafiksäkerhet. Regeringen bestämde 2001 att transportsektorn skulle bli mer jämställd. Det har skett en del arbete på det hållet.
Det är tankar om ett jämställt transportsystem. Vi har haft betänkanden här i kammaren som har inkluderat det. Därför känns det dystert att titta på svaret från Åsa Torstensson. Regeringen har inte på något sätt lyft in det perspektivet i sitt arbete.
Vad som är problemets lösning är vi inte lika överens om även om vi kan definiera problemet, nämligen att trafiksäkerheten fortfarande inte är tillräckligt stor. Att köra eget motorfordon är på grund av dess maskulina symbolik ett lättillgängligt medel för män i allmänhet att producera maskulinitet och bli som en riktig man. Kön och bilar är dock en farlig kombination, vilket man bör kunna tala om som ett problem.
Det borde inte vara besvärligt för regeringen att nämna detta och se det som är belagt i forskningen. Att alltför många unga män dör i trafiken är ett problem som det går att tala om både i jämställdhetsdiskussionen och i trafiksäkerhetsdiskussionen. Man borde kunna föra ihop dessa båda. Man talar inte om maskulinitet, om mäns praktik och makt som något problem.
Då lägger man den frågan i skuggan, och då tappar den fokus när det gäller att integrera perspektiven för att öka trafiksäkerheten och medvetenheten. Nu drar man också in pengar från en organisation som skulle kunna hjälpa till att opinionsbilda på det här området.
Den manliga normen som präglar trafiksäkerheten gör att vi får det svårare att jobba med jämställdhetsmålen som lades fast under förra mandatperioden, som jag hade hoppats att man skulle föra vidare under denna mandatperiod. Det borde inte längre vara möjligt att marginalisera betydelsen av maskulinitet i förhållande till trafiksäkerhet.
Dessvärre lyser detta med sin frånvaro i svaret, men det går ju att återkomma i nästa inlägg från Åsa Torstenssons sida.
Carina Hägg (S):
Jag tackar för att Åsa Torstensson i sitt svar lyfter fram att hon har ambitioner när det gäller jämställdheten inom den här sektorn som hon är ansvarig för. Men dessvärre finns det ingenting i det skriftliga svaret som antyder det. Det finns ingenting som bekräftar det vi hörde från talarstolen. Men vi får hoppas att vi får se mer av det framdeles. Det finns väldigt mycket av floskler inom trafiksektorn som att alla har tillgång till frihet genom rörlighet.
Alla har inte det. Det är fortfarande könsskillnader när det gäller vilka som har bil, vilka som kör bilen och i vilken ålder man slutar köra bil. Här finns klara könsskillnader som också har bärighet på hur man betraktar riskfaktorer. Problem som risktagande måste diskuteras som bekönade i trafiksäkerhetspolitiken.
Jag vill ta något från Res jämt för att understryka det: "Mäns risktagande hänger samman med synen på sig själva som självständiga individer som bara inordnar sig när de själva vill medan kvinnor har en större förmåga att tänka kollektivt och inordna sig". Vidare står det i samma dokument Res jämt : "Mäns trafikbeteende har ofta varit skadligt för transportsystemet och samhället.
Trafik är ett socialt system, vi ska dela på en yta, utan att hota varandra och viktiga värden i samhället. För att det ska fungera måste alla inordna sig och främja ett långsiktigt hållbart system". Jag tycker att det är väldigt viktigt att ha med det här. Det är klart att utvecklingsoptimism, framtidstro och tekniska lösningar är sådant som man måste titta på.
Jag välkomnar det som vi har sett i den vägen så här långt. Men vi kan inte sätta hela hoppet till tekniska uppfinningar, att det i framtiden ska kunna lösa de problem vi ser i dag. Vi ska ha dem också, och tekniken ska underlätta den individens frihet genom rörlighet oavsett kön. Förbättrade vägar i kombination med tekniska innovationer ska minska dödligheten på vägarna och riskerna med förarna.
Men vi måste lyfta in de sociala maktordningarna, inte minst könsrollerna, och våga utmana dem också inom trafikområdet. Är statsrådet beredd att utmana könsrollstänkandet inom trafikområdet i syfte att minska olyckorna?