KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Lindholm (MP):
Jag vill börja med att tacka utrikesministern för ett mycket genomarbetat och på många sätt klargörande svar på min interpellation. Utrikesministern säger i svaret, som jag har fått i förväg: "De som arbetar för att uppmärksamma MR-kränkningar och därigenom också motverkar en kultur av straffrihet har rätt till stöd och skydd."
Många människorättsförsvarare kommer från det vi kan kalla tryggare västerländska länder, men det stora flertalet är sådana som arbetar i sina hemländer där övergreppen pågår.
Eftersom det då oftast är den egna regeringen som står för kränkningarna och hoten, antar jag att ministern med det uttalandet menar att människorättsförsvararna har rätt att kräva stöd och skydd av en part utanför det egna landet, exempelvis från enskilda länder, från internationella NGO:er och från internationella organisationer, som FN och EU.
Om man anser att människorättsförvararna har rätt till hjälp och stöd har väl också vi från övriga världen, det internationella samfundet, som jag förstår det, en självklar skyldighet att bistå med den hjälpen och det stödet. Då undrar jag: Är det Sveriges uppfattning att den här rätten följs av en sådan skyldighet från exempelvis vårt eget land?
Det är ett väldigt stort åtagande vi gör när vi säger att människorättsförsvararna har rätt till stöd och skydd. Sveriges och UD:s agerande, inte minst ministerns eget arbete i FN, och EU:s upprättande av riktlinjer är ett stort steg på väg mot att uppfylla det här åtagandet. Det finns naturligtvis mycket kvar att göra innan vi har kommit ända fram.
Jag undrar om ministern anser att vi är på väg dit och när vi i så fall är framme. Vi kanske är där i dag, enligt regeringens uppfattning. Brott mot mänskliga rättigheter är betydligt mer än de avskyvärda missförhållanden som vi ser på platser där det pågår konflikter av större omfattning. Brott mot mänskliga rättigheter pågår i nästan alla länder, även hos oss, skulle jag vilja påstå.
Inom EU finns det till exempel många länder där man regelmässigt bryter mot demonstrationsfriheten, som ska garanteras enligt FN-artikeln i EU:s egen deklaration om mänskliga rättigheter. Minoritetsgrupper, som till exempel romer och människor med annan sexuell läggning i flera EU-länder, förföljs mer eller mindre systematiskt.
Många HBT-arrangemang runtom i världen, även inom EU, utsätts för trakasserier och våld, och polis i flera av dessa länder avstår från att ge något skydd när sådant inträffar, eller ger ett mycket bristfälligt skydd. I förra veckan hände det till exempel i Moskva. Det har hänt i Riga och Krakow under våren.
Jag undrar hur Sverige ser på kränkning av mänskliga rättigheter och människorättsförsvarare när konflikterna sker inom EU. Hur agerar vi då? Vad kan Sverige göra i de situationerna för att stödja de utsatta grupperna inom EU?
Jan Lindholm (MP):
Jag får tacka för kommentarerna, särskilt det tydliga att människorättsrådet överskrider nationsgränser. Det är väldigt viktigt. Jag tror att vi har en samsyn där.
Min fråga bottnade egentligen i EU:s direktiv för människorättsförsvarare och implementeringen i vår egen organisation. Utan en väl fungerande implementering kanske regelverket eller de överenskommelser vi gör internationellt inte har så stort värde i praktiken. Som jag ser det är ett första steg att göra de här riktlinjerna kända för människorättsförsvarare.
Ministern säger i sitt svar att man arbetar med det. Jag har signaler om att det inte fungerar så bra ännu. Jag anser att det handlar om varje land där det finns problem - det kan vara vårt eget land eller våra grannländer. Det är ett brett spektrum av människorättsförsvarare.
Det finns allt från de som med risk för sina liv står i vägen för övergrepp till att det handlar om kränkningar av mänskliga rättigheter i ett mindre dramatiskt sammanhang i samband med demonstrationer och sådant. Det är det första steget, att göra det här känt. Jag har från organisationer som jobbar med mänskliga rättigheter fått ett exempel som man tycker att Sverige borde följa.
Xavier Solanas personliga representant när det gäller mänskliga rättigheter, Michael Mathiessen, har jobbat med att presentera de riktlinjer som EU har tagit fram för hur man ska arbeta, i Guatemala vid två tillfällen. Det uppskattar man som ett väldigt bra sätt att lyfta fram frågan. Sverige borde ta till sig det arbetssättet.
Och man säger att Nederländerna har utvecklat något som de kallar för en tool-box , en verktygslåda, för implementering ute i organisationen.
Och hur jobbar man med att samordna det arbetet? Alla europeiska länder är ju inte så starkt representerade. Sverige har ju inte så stark representation i alla länder där de här konflikterna finns. Vi har inte förmåga till det. I vilken utsträckning samarbetar man då för att använda varandras kanaler och kontakter? Det skulle vara intressant att mera konkret höra hur det arbetet går till.
Jan Lindholm (MP):
Jag är naturligtvis glad för att maktkartellens företrädare på alkoholpolitikens område ändå tycks ha fått stort gehör för den politik som Kristdemokraterna står för och att de övriga tre partiernas ståndpunkter när det gäller alkohol som en relativt fri handelsvara med ökad tillgänglighet inte tycks ha fått genomslag. Och det har vi läst i maktkartellens regeringsdeklaration.
Jag tänker återkommande komma tillbaka till detta för att ständigt få bekräftat att det är den politiken som gäller, så att inte det lilla partiet tappar frågan på vägen. Så du ska få stöd i den frågan. Jag tycker fortfarande att jag inte har fått svar på mina frågor.
Maria Larsson redovisar det som vi i princip redan känner till, alltså det som skett. Jag skulle väldigt gärna vilja höra om Maria Larsson i egenskap av folkhälsominister har några funderingar på hur man kan gå vidare och inte bara redovisar att det är svårt.
Hur kan man gå vidare när det nu har kommit en EG-dom där det tydligt sägs att alkohol inte kan betraktas som vilken handelsvara som helst utan att man måste ha ett folkhälsoperspektiv på denna fråga? Jag skulle vilja få några signaler om det.
När det gäller införselkvoterna brukar man säga att vår restriktiva handelspolitik saknar tänder så länge vi inte har möjlighet att begränsa införseln utan har en i princip fri införsel. Anser ministern att det är möjligt att ha en restriktiv alkoholpolitik med tänder utan att lyckas i den frågan?
Jan Lindholm (MP):
Som Cecilia Malmström säger är det här inte ett problem som är isolerat vare sig till Polen eller just till området homosexuell, bisexuell eller transsexuell - eller HBT-området. Det här är ett större komplex i många länder, framför allt i de nyare EU-länderna.
Men inte enbart i de länderna, utan det här förekommer i många av våra EU-länder och är ett stort problem. Jag tycker att det hänger väldigt tydligt ihop, förtrycket mot HBT-grupperna och det ganska tydliga förtryck som finns av minoriteter i de här länderna, minoriteter av olika slag.
Vi är ju inte heller helt befriade från det själva i Sverige. Man tillåter inte den fria möjligheten att uttrycka sin identitet vare sig det handlar om etniska eller kulturella eller andra former av avvikande eller annorlunda mönster som man vill utveckla.
När vi nu har en regering som har varit ganska skarp i sin regeringsförklaring på det här området - och vi har en EU-minister - trodde jag att vi också skulle få lite förslag på vad vi konkret kan göra. Jag har konstaterat att det i artikel 7 i EU-fördraget finns möjligheter att vidta straffåtgärder mot de medlemsstater som bryter mot artikel 6.1. Och den här möjligheten har använts en gång, som jag förstår det, mot Österrike.
Vad jag har förstått kan det tydligen även inbegripa en så pass grav åtgärd som att man till och med kan ta ifrån länderna rösträtten. Jag har inte alls förväntat mig att vi skulle få besked här om några svenska åtgärder, utan det handlar ju om att agera i EU för att få EU-systemet att stå upp för sina värderingar.
Om ministrar och regeringar tillåter att polisen i flera länder inom EU inte agerar när mänskliga rättigheter sätts åsido är det ju risk att vi får en boll som börjar rulla.
Det finns väldigt fina värderingar i EU:s traktater, så att säga, när det gäller de här sakerna, som jag tror att det är viktigt att man försvarar från början.
Om det här får pågå finns det en stor risk att även fler företrädare för myndighetsnivåer - inte bara ministrar utan andra i många länder - kommer att fortsätta på den här banan. Jag har läst fler intervjuer med andra biträdande ministrar och tjänstemän i Polen som uttalar sig så att man blir mörkrädd. Att de värderingarna kan finnas så högt upp i samhällsapparaten!
Jag skulle ändå väldigt gärna se att man från svensk sida åtminstone övervägde att titta på vad det finns för - maktmedel sade jag förut, jag gillar inte det ordet egentligen men vet inte hur man ska uttrycka det - metoder som man skulle kunna använda.
Jan Lindholm (MP):
Först vill jag tacka ministern för ett uttömmande svar på mina frågor. Jag förstår självklart att det är svårt att svara tydligt på frågor som ligger så nära den praktiska verkligheten där ju politiker, och framför allt ministrar, inte får agera konkret och handgripligt.
Politiken styr i huvudsak genom regelverk, lagstiftning och fördelning av offentliga medel, vilket innebär att det oftast uppstår en rätt stor fördröjning i de åtgärder som politiker kan vidta för att förändra den verklighet som människor i vårt land lever i. Det är en del av demokratins inbyggda dilemma.
Det är dock med stor tacksamhet som jag tar emot beskedet att regeringen avser att ge Energimarknadsinspektionen i uppdrag att se över lagen om särskild förvaltning av vissa elektriska anläggningar. Det är naturligtvis så som ministern säger: Normalt förvaltas våra elnät av kommunala bolag och företag som agerar ansvarsfullt.
Men lagarna och regelverken finns inte till för att styra när det fungerar, utan de finns till för att användas när det inte fungerar. I fallet med Ekfors Kraft AB har företaget nästan fördubblat sina nätavgifter utan att förvarna eller informera på något sätt. Kommunens företrädare anser att detta är omöjligt. Kommunen har, efter mycket trassel, lyckats komma i kontakt med ägaren för förhandlingar.
De förhandlingar som ministern känner till har jag inte hört talas om. Det har gått många veckor sedan man från ägarens sida lovade att komma fram med det underlag som ligger bakom de påstådda ohemula kostnadsökningarna. Men man hade fortfarande inte fått fram något underlag alls när jag talade med dem för några timmar sedan. Under tiden ligger mörkret tungt över Övertorneå.
Kommunen har till exempel börjat förhandla med länsstyrelsen om att införa tillfälliga hastighetsbegränsningar och köpt in reflexvästar till samtliga skolbarn i kommunen - allt detta för att försöka möta de ökade trafikrisker som mörkläggningen innebär.
Att jag med anledning av det som händer i Övertorneå har valt att vinkla min frågeställning som en fråga om beredskap och sårbarhet beror på att jag har uppfattningen att vital infrastruktur är en nyckelkomponent i samhällets uppgifter att upprätthålla viss beredskap och att minska sårbarheten och riskerna i samhället.
När ministern då inskränker behovet av översynen till att omfatta effekter för dem som driver samhällsviktig verksamhet ser jag en källa till lite oro. För mig är det viktigt att barn kan ta sig till skolan och att överfallsrisken i samhället minimeras genom att det finns offentlig belysning. Det är viktigt att alla människor, vare sig man tar sig fram med hjälp av rullator eller springer i ett motionsspår, vågar gå ut och röra på sig.
Man ska inte sitta i husarrest, såsom många i Övertorneå beskriver situationen. Jag skulle därför vilja fråga ministern vad hon anser vara "samhällsviktiga uppgifter". Vilka framtida konsekvenser är regeringen beredd att försöka förhindra med hjälp av översynen?
Jan Lindholm (MP):
Jag märker att vi känner samma oro. En av anledningarna till att jag har engagerat mig i det här fallet är just att företagaren bakom det här företaget på ett snarlikt sätt även har drabbat min kommun i en helt annan ända av landet med en annan verksamhet.
Just möjligheten att undandra sig kontakt med myndigheterna gör att handläggningstiderna blir orimligt långa och att många drabbas.
Ministern säger i sitt skriftliga svar att det pågår en tvångsförvaltning av den elektriska anläggning som det här företaget äger och driver. En sådan formulering får läsaren att tro att det händer någonting, men för dem som bor i de här områdena händer det ju ingenting.
Längre ned i svaret står det: "Tvångsförvaltningen behandlas för närvarande i Länsrätten i Södermanlands län." Jag tycker att det här visar att det regelverk som vi har i dag inte är ett regelverk som man kan påstå har någon förmåga att klara risker eller krishantering. Jag är oroad för att vi uppenbarligen inte har någon beredskap för den här typen av situationer.
Om det man kan göra är att driva saker via domstolar i ett sådant här fall blir tidsutdräkten för det som vi kan göra från samhällets sida alldeles för lång med tanke på den verklighet som människor lever i. Det uppstår alldeles för stora skador i samhället. Jag tycker alltså inte att det borde vara tillåtet att tredje man drabbas på det sätt som har skett här.
Det borde finnas möjligheter till mycket mer omedelbara åtgärder så att man får en trygg belyst miljö, och sedan får parterna göra upp i den process som finns. Men samhället borde kunna garantera att tredje man inte drabbas. Även om det här fallet är unikt tycker jag att det är väldigt lärorikt eftersom det är många kommuner som säljer ut sina elnät.
Detta i kombination med att vi faktiskt har ett samhälle där gemensamma, solidariska lösningar tycks bli allt mindre populära och där individuella lösningar blir alltmer i ropet gör, tycker jag, att man kan känna sig rätt orolig.
Infrastruktur byter långsamt ägande från offentligt solidariskt, där motiven är samhälleliga i första hand, till privat ägande där motiven för driften i första hand är andra än de samhälleliga. Oftast är det kortsiktiga ekonomiska motiv, som jag också kan se det i det här fallet.
Då undrar jag om ministern anser att man i ett modernt samhälle kan acceptera att en osämja mellan två parter, i det här fallet en nätägare och en kommun, kan tillåtas få så allvarliga konsekvenser som det har fått i Övertorneå. Jag tog upp ett annat exempel i min interpellation.
Om det här hade hänt i den här delen av landet, på Lidingö eller i Tensta, eller om man hade mörklagt hela Göteborg vecka ut och vecka in, hade det fått pågå? Eller är det så illa ställt att det som sker i Övertorneå sker därför att Övertorneå ligger där det ligger och att det är en så pass liten ort? Det är en fråga som jag tycker måste vara väldigt svår att komma runt. Jag kan inte tänka mig att det som händer i Övertorneå hade fått hända här i Stockholm.
Jan Lindholm (MP):
Jag ska inte försvara den förra regeringen. Man arbetade ju fram mycket lagstiftning under den förra regeringens tid, också i samarbete med Miljöpartiet. De regler som gäller i dag är ju inte så gamla, utan det här är en konsekvens vi ser av de lagar som vi har. Jag ska inte dra ut på det här så mycket.
Jag hör ju att ministern är engagerad i frågan, och jag hoppas att det ska leda till resultat, åtminstone när det gäller det långsiktiga, att det här inte ska kunna ske igen. Däremot har jag egentligen inte fått några kommentarer om det kortsiktiga perspektivet. Jag kan förstå att det är svårt, men jag tror också att det är väldigt många invånare som är drabbade i de här två kommunerna som gärna skulle vilja höra någonting om vad de kan förvänta sig för att få en drägligare tillvaro.
Finns det något besked att lämna på den punkten?
Jan Lindholm (MP):
Den resan har vi dokumenterat, och vi kan överlämna den dokumentationen senare. Vi kan väl enas om att socialministern är förlåten för sin okunskap i frågan. Han har ju inte haft så lång tid på sig att läsa in sig på den.
Socialministern säger att han har vårdkonsumenternas bästa för ögonen, att han ska göra det bästa möjliga för vårdkonsumenterna. Sedan säger han att dessa val inte ska göras endast av dem som är betalda av det offentliga. Men det är just det som vi försöker se till.
När man säger att det inte bara handlar om det som betalas av det offentliga visar sig ännu en lucka, ännu en anledning att vara orolig. Det är ett systemskifte på gång. Vården ska alltså inte enbart betalas av det offentliga utan också av någon annan. Vem då? Genom bristerna och sprickorna i svaren sipprar det fram att det inte längre är självklart att vården ska ges på lika villkor.
Det är inte längre självklart att vården enbart ska vara offentligt finansierad, utan någon annan ska betala om den ska bli bättre. Vi får inget svar på frågan vad som händer med sjukhusen. Inte med ett enda ord har det hittills berörts trots att det i upphandling nummer två är väsentligt vem som äger infrastrukturen. Man måste inse att sjukhusen är tunga infrastrukturpusselbitar som inte kan privatiseras i en vård som kan hålla låga kostnader.
Det som Elina påpekade är helt riktigt, och jag tänkte ta ett annat exempel. När ministern säger att vi inte skulle ha någon grund för vårt påstående att det hela fungerar bra är det bara att jämföra internationellt. Vi har i alla jämförelser en mycket högre kvalitet på den svenska sjukvården - till en i internationell jämförelse mycket låg kostnad. De exempel som finns, där man alltså genomfört detta systemskifte, visar att kostnaderna ökar dramatiskt.
Jan Lindholm (MP):
Jag vill först tacka för ett snabbt svar på min interpellation. Jag vill dock gå tillbaka till vad frågan egentligen handlar om. Den tidigare aktuella passagen i regleringsbrevet till SSI som jag syftade på lydde alltså: "Inga akuta skador skall uppstå och risken skall minska för sena hälsoeffekter hos allmänheten till följd av exponering för icke-joniserande strålning." Den ganska tydliga målsättningen bytte den nya regeringen ut.
Man tog bort den och kompletterade i stället texten under samma rubrik, som handlar om UV-strålning, med "för att därigenom minimera hälsoeffekterna till följd av icke-joniserande strålning".
När man gör ett sådant tillägg - alltså att man när man talar om UV-strålning talar om att "därigenom minimera hälsoeffekterna till följd av icke-joniserande strålning" - kan det rimligen inte tolkas på något annat sätt än att regeringen tror att det är likhetstecken mellan UV-strålning och icke-joniserande strålning. Naturligtvis har jag noterat att det senare i texten står lite grann också om elektromagnetiska fält.
Men där är inget mål angivet, utan det står bara att man ska informera och idka tillsyn. Att ministern sedan hänvisar till andra styrdokument är bra. Vi som jobbar för att SSI verkligen ska ta sitt ansvar brukar också hänvisa till just de här dokumenten. Att människors hälsa och den biologiska mångfalden ska skyddas mot effekter av strålning i den yttre miljön är mycket riktigt SSI:s uppgift.
Men då undrar man: Hur reagerar SSI när medborgare protesterar och när medborgare rapporterar och gör SSI uppmärksamt på strålskador och gör anmälningar till SSI? Jag undrar om ministern vet vad som då händer. Jo, då svarar SSI att man har varken laglig skyldighet eller medicinsk kompetens att utreda enskilda fall av den typen av skador.
Det är just därför som jag anser att regleringsbrevet är så olyckligt. Åtgärder mot UV-strålning sägs minimera hälsoeffekter av icke-joniserande strålning, men det är ju bara ett särfall. Det behövs alltså ett mycket tydligare regleringsbrev eftersom SSI självt inte anser sig ha skyldighet att utreda strålskador inom icke-joniserat område. Jag håller dock med om att strålskyddslagen är väldigt tydlig.
Människor ska skyddas från skadlig strålning. Men att man stryker själva målet i regleringsbrevet kan bara, tycker jag, leda till osäkerhet.
Det måste väl ändå vara en av de viktigaste uppgifterna för en myndighet som har ansvaret att följa upp riskerna med icke-joniserande strålning.
Om vi de facto är överens om att SSI har ansvaret för miljömålet och ministern inte anser att SSI har ansvaret att utreda misstänkta fall av strålskador borde väl ministern ändå anse att den som gör en anmälan till SSI borde kunna få någon information om vart man vänder sig.
Det är därför som jag också frågar: Vem i Sverige har ansvaret för att genomföra utredningar när det gäller misstänkt hälsoeffekt av icke-joniserande strålning?
Jan Lindholm (MP):
Min fråga handlade inte om solstrålning, utan min fråga handlade om icke-joniserande strålning utanför UV-området. Det har ingenting med solstrålning att göra. Kanske är det ett dilemma att regeringen inte riktigt har förstått att strålningsområden faktiskt existerar utanför det vi kallar för UV-området.
Jag blir lite beklämd över det resonemang som regeringen uppenbarligen för, alltså att bara för att en målformulering inte kan vara heltäckande och nå ända fram ska man inte formulera något mål. Det här är lite knepigt.
Jag vet att det var väldigt mycket diskussioner när Vägverket införde nollvisionen i trafiken - målet om noll döda i trafiken. Visst, man erkände att det är ett mål som det är orealistiskt att nå. Men man valde ändå att ordentligt sätta ned foten.
Och visst vet jag att det är orealistiskt att nå målet om att vi inte ska ha vare sig akuta skador eller långsiktiga skador av den icke-joniserande strålning som vi allesammans är utsatta för. Men för den skull ska man inte blunda för att ha ett mål.
Om man inte har ett mål för arbetet utan bara ska ha i uppgift att följa forskningen blir det väldigt svårt för myndigheten att arbeta. Det är lite märkligt att ministern i sitt svar säger att det bedrivs mycket forskning i Sverige och även utomlands som bidrar till ökad kunskap om icke-joniserande strålning. Om det är något område där det är brist på forskning så är det verkligen det här området. Det har blivit mycket värre efter regeringsskiftet.
Många forskare flyr nu Sverige och försöker hitta finansiering på andra ställen i världen eftersom man har dragit ned på forskningen just på området strålskador och biologiska effekter av dessa. Det här är beklagligt därför att detta är ett område som jag tror är ett framtidsområde, inte minst för svensk industri som är så pass beroende av elektronikdelen av industrisektorn.
Kan man lösa de här problemen - vilket man säkert kan; det vore bra om vi gjorde det i Sverige - skulle vi kunna fortsätta att utveckla trådlös kommunikation utan att den ger så mycket skador som den i dag ger. Man kan jämföra resonemanget som ministern för med andra saker och säga att så länge vi inte kan erbjuda fullgod effekt av sjukvården och så länge det finns oreparabla sjukdomar ska vi strunta i att bedriva vård.
Det är så du resonerar, tycker jag. Vi har en myndighet som har till uppdrag att följa det här området, utveckla kompetensen och enligt strålskyddslagen ansvara för att människor inte skadas.
Jag tycker att ministern borde bli orolig när den ansvariga myndigheten saknar kompetens och själv säger sig sakna kompetens. Jag är förvånad, måste jag säga.