KBLab/rixvox huggingface dataset:
Börje Vestlund (S):
Hundra tusen fler har jobb. Ja, det är klart. Men hur många hundra tusen har Sveriges befolkning ökat med under samma period? Hur många i åldern 16-64 år har kommit ut på arbetsmarknaden under den perioden? Det är ju inte sant att det är så. Arbetslösheten har ökat. Ungdomsarbetslösheten ökar, herr talman, den minskar inte.
Det är det som är det intressanta. Om det vore så att den minskade arbetsgivaravgiften för ungdomar skulle vara så framgångsrik som Maria Larsson påstår borde det åtminstone kunna redovisas från kammarens talarstol. Maria Larsson går ut och säger: Restaurangägare säger si och en annan arbetsgivare säger så. Jag är helt övertygad om att Maria Larsson har helt rätt på den punkten.
Problemet är ju att väldigt många ungdomar fortfarande är arbetslösa. Mot det har Maria Larsson väldigt lite att säga. Maria Larsson säger att den här insatsen har gett effekter. Det är svårt att se det när man tittar på siffrorna. Det har varit ett stöd till vissa företag som har väldigt många unga anställda. Något annat kan man ändå inte säga att det här är.
Slutligen skulle jag vilja ta upp frågan om nyanlända invandrare. Med all respekt, Maria Larsson, innebär väl omorganisationer i sig - man må vara övertygad eller inte övertygad - väldigt sällan att det blir någon större förändring.
I det här fallet är det samma, ofta väldigt trasiga och mycket svårplacerade människor som har väldigt stora och komplexa problem som man ska försöka få ut på arbetsmarknaden. Det kommer ju inte att bli bättre för att man byter organisation som ska ta hand om dem. Det kommer ju att vara samma problem även om det läggs på Arbetsförmedlingen. Det är det som är så knepigt i den här situationen.
Börje Vestlund (S):
Tack för svaret, även om jag tycker att man lite grann går förbi problemet! Om man nu har skurit ned 70 procent av arbetsmarknadsutbildningen, minskat arbetspraktikplatser med 97 procent och minskat anslagen till komvux ganska ordentligt blir det lite svårt.
Man satsar på ditten och man satsar på datten om man året innan har dragit ned väldigt mycket av resurserna för detta. Det blir liksom inte någon riktigt satsning. Det blir väldigt knepigt att förklara varför man inte vill göra någonting för att försöka att lösa problemet. Låt mig ta exemplet med Stockholm.
Där har man ökat ungdomsarbetslösheten med 100 procent. Min fråga till ministern är: Vad ska dessa ungdomar göra, som förutom att de är arbetslösa ofta har problem med boende? Det är färre vuxna i Stockholm. Det gör att det oftast är ett problem. De har inte så många alternativ till att vara ute på stan.
Jag har inte frågat om det. Men sådana saker måste även vägas in i Stockholms speciella fall. Det andra som är knepigt är att man har sagt att man har sänkt arbetsgivaravgiften för dem som är under 26 år. Min fråga till ministern är: Hur mycket har detta gjort att man har fått nya platser?
Det gäller inte bara sådana som ändå skulle anställda, utan hur många extra anställningar har man fått till följd av att man gjort detta? Nu har man skapat de nya aktiviteterna. Låt mig ta aktiveringsinsatsen Lyft.
Jag tror att det hette ungdomsplats någon gång i historien, och jag tror att den också innehöll exakt samma sak. Jag vill minnas att jag jämförde det vid något tillfälle. Det är ungefär samma sak. Man säger att man har dessa aktiveringsinsatser. Men dessa aktiveringsinsatser handlar ofta om att ungdomarna får en så kallad jobbcoach.
Vi vet i dag att de inte kommer så mycket längre än att de just får en jobbcoach. För att komma vidare i det här sammanhanget krävs det oftast att de får en kompletterande utbildning och en praktikplats. Men tittar vi på vad resultatet av vad jobbcoacherna innebär är det att de går väldigt lång tid hos coachen och under väldigt kort tid får praktikplats om de ens får någon alls.
Det är det jättestora problemet. Det andra som jag vill säga är att man har skurit ned på komvux med ganska ordentliga pengar. Sedan vinnlägger man sig om det och säger: Nu satsar vi minsann på att ungdomar ska få komplettera sin grundskole- eller gymnasiekompetens.
De ungdomar som står längst bort från arbetsmarknaden är de som inte ens har en grundskolekompetens. De kanske dessutom aldrig har haft en riktig fast anställning. Det är för de ungdomarnas skull Veronica Palm har ställt interpellationen. De står långt från arbetsmarknaden. Jag ser inte några svar till de här ungdomarna i statsrådets svar.
Vad är det de ska göra förutom det här med jobbcoacherna? Ungdomarna tycker inte att jobbcoacherna gör något.
Börje Vestlund (S):
Jag håller med om två saker. Jag håller med om det sistnämnda, att det är bra att studera i dåliga tider. Det tror jag att vi båda är överens om. Det andra handlar om den lite hallelujaliknande rörelsen som vissa partier, dock inte våra partier, har där de säger att förändringar i LAS skulle minska ungdomsarbetslösheten. Det är bevisat att så inte är fallet. Jag tror också att det finns en annan sak som man måste säga är lite grann av en hallelujalösning, och det är lärlingsutbildningen.
Vi ska inte diskutera den i dag, men ibland tycker jag att det låter på regeringen som om det är den framtida lösningen på väldigt många problem. I det här sammanhanget kan jag inte låta bli att ta tillfället i akt och säga: Varför satsar man då inte på något som vi själva kan påverka, nämligen att kommuner och staten inte säger upp ungdomar?
Det är precis vad som sker i dag. Där sägs man också upp. Jag kan förstå att ett företag med fem anställda inte kan ha en halv resurs extra. Däremot har jag svårt att förstå varför inte stora arbetsgivare som kommuner, landsting och stora industrier inte kan försöka att övervintra genom att ha detta. De vet ju att de kommer att få ett elände när konjunkturen vänder. Låt mig ta ett exempel på en föredömlig sak.
Vi hade traineer på chefsnivåer som en del av arbetsmarknadspolitiken, men dem avskaffade ni väldigt snabbt. Jag tycker att det var en bra sak. Det kommer att behövas väldigt många chefer. Låt mig ta ett exempel på det. När jag var vice ordförande i gatu- och fastighetsnämnden i Stockholm visste vi att alla chefer skulle gå i pension före 2015.
Då måste man börja fundera på om man inte bör göra någonting åt detta redan på ett tidigt stadium. Det är många frågor som inte har fått några svar i den här debatten, men jag tackar ändå för debatten.
Börje Vestlund (S):
Det händer mycket när det gäller statliga företag, inte minst denna ombildning från affärsverk till bolag som sker nu. Det finns det kanske anledning att återkomma till, men jag tänkte inte ägna mig åt det nu.
Jag reagerade när Maud Olofsson sade att Vattenfall hade satsat så mycket på den smutsiga kolen i Tyskland under den socialdemokratiska regeringen, och då skulle det vara intressant att veta: Har Maud Olofsson gjort någonting åt det under den här mandatperioden om vi socialdemokrater var så fruktansvärda? Vilka åtgärder har vidtagits?
Om man tittar på det verkliga resultatet ser man att Vattenfall har gjort en stor investering under det här året, och det var när man gick in i det nederländska bolaget Nuon. Såvitt jag kommer ihåg - jag kan komma ihåg fel - handlade detta till stor del om kolkraft, fru talman. Vad är det egentligen Maud Olofsson står och säger?
Är det bra när Maud Olofsson och hennes regering köper in mer kolkraft men inte när den socialdemokratiska regeringen styrde och bestämde i Vattenfall? Vad är det egentligen som Maud Olofsson menar?
Börje Vestlund (S):
Maud Olofsson måste vara en av de politiker i Sverige som har den mest kortsiktiga agendan. Hon vet nämligen inte vad hon vill göra längre än fram till valet 2010. Det brukar inte vara så att politiker saknar idéer om vad som ska ske i framtiden. Snarare brukar det vara så att man får prioritera bland de idéer man har. Men det kanske inte är så för Maud Olofsson. Jag beklagar detta.
Anledningen till att jag gick upp i talarstolen en andra gång var det som sades om att vi skulle skapa högre energikostnader för basindustrin och att ni hade en så ambitiös klimat- och energipolitik. Det har naturligtvis inte vi, för det är ju alltid Mauds svar att vi inte har någon, att vi inget kan, att vi är helt korkade, att vi skriver fel motioner och att vi absolut inte gör någonting rätt. Det är Maud Olofssons vanliga retorik.
Faktum är att den riktigt stora skillnaden mellan Maud Olofsson och oss framför allt är att Maud Olofsson tycker att det är rimligt att vi ska sälja vår förhållandevis billiga energi på den europeiska marknaden. Det vet alla som kan någonting om marknader, och det påstår ju Maud Olofsson att hon kan, att detta kommer att innebära att kostnaderna för den svenska industrin lär öka ordentligt.
Maud Olofsson vill också säga att man öppnar för mer kärnkraft - vi ska inte ha en kärnkraftsdebatt här, jag vill bara peka på den idén - men staten ska inte tillföra några pengar till detta. Det var ju bra i och för sig. Kommer den kärnkraften, med de enorma investeringsmedel som krävs, att bli någonting som kommer att stärka basindustrin? Sannolikt inte, fru talman, utan det här har bara som vanligt sin grund i att Maud Olofsson inte kan föra en normal debatt utan måste skjuta från höften.
Jag beklagar att vi har fått en sådan situation när det gäller energin, näringspolitiken och regionalpolitiken i Sverige.
Börje Vestlund (S):
Jag ber att få tacka för svaret. Även om statsrådet knappast har svarat på mer än möjligen den första av mina frågor säger statsrådet ändå något i sitt bristfälliga svar: Jag vill inget göra. Jag kan inget göra. Jag ska inte göra något.
Jag vill påstå att det svaret har vi fått i denna kammare varje gång dessa frågor har varit uppe till debatt oavsett vilken politisk hemvist migrationsministern just då har haft. Statsrådet anför att han har gjort allt som står i hans makt. Ändå, migrationsministern, skickas homosexuella tillbaka till Irak där vi vet att de i dag förföljs, torteras och dödas.
Migrationsministern vill inte göra något åt situationen. Säg det så är statsrådet åtminstone ärlig. Herr talman! I början av 80-talet blev jag aktiv i den svenska hbt-rörelsen. Då var mördandet, torterandet och förföljandet en vanlig företeelse i Iran. Det är så än i dag. Då var man faktiskt modig när man vågade ta upp de här frågorna i kammaren.
Vpk:s Jörn Svensson, till exempel, ställde precis de frågor om Iran som jag i dag har ställt i min interpellation. Redan då svarade den dåvarande invandrarministern: Jag kan inget göra. Jag vill inget göra. Jag ska inte göra något.
Nu, snart 30 år senare, har vi samma fråga och svaret är detsamma, trots att vi har fått en lagstiftning som tydligt säger att sexuell läggning är en egenskap som ska tolkas som samhällsgrupp enligt flyktingbestämmelserna. Trots den skärpningen av lagstiftningen väljer Migrationsverket att bortse från lagstiftarens vilja när det gäller just sexuell läggning. Migrationsverkets tolkning av lagstiftningen är minst sagt underlig.
Jag vet inget annat område där man år ut och år in tillåter en myndighet att bortse ifrån vad lagstiftaren uttryckligen har begärt vid en ändring av lagen. Jag erkänner gärna att det finns ett försvar för tidigare invandrar- och migrationsministrar, även om det är litet. De hade inte en så tydlig lagstiftning som den här regeringen har. Såvitt jag minns var statsrådet ledamot av socialförsäkringsutskottet och stod bakom majoriteten för vad som uttalades om utlänningslagen i utskottet.
Jag vill hävda att statsrådet och ingen annan har det fulla politiska ansvaret för att svensk lagstiftning följs. Nej, statsrådet vill inte medverka till moratorium. Då är frågan hur många hbt-personer som ska förföljas, torteras och dödas innan migrationsministern förstår att detta är ett stort problem.
Ministern säger ju att han noga följer frågan. Hur många ska dödas innan migrationsministern är beredd att göra några förändringar? Sverige är nu ordförande i EU. Vi vet alla att statsrådet arbetar hårt för att få till stånd en politisk överenskommelse angående en gemensam asylpolitik. Jag önskar statsrådet lycka till med det arbetet.
Frågan är om hbt-flyktingar är något som finns på dagordningen och i förhandlingarna. Är den svenska attityden även i de här fallen: Jag kan inget göra. Jag vill inget göra. Jag kommer inte att göra något. Slutligen vill jag fråga statsrådet: När kommer hbt-personer att få genomslag i Migrationsverkets praxis? Är det inte snart dags att bryta devisen: Jag kan inget göra.
Jag vill inget göra. Jag kommer inte att göra något.
Börje Vestlund (S):
Jag hade inte förväntat mig någonting annat av statsrådet eftersom statsrådet alltid i alla svar säger: Vi gör väldigt lite, men ni gjorde minsann mycket mindre. Det är precis vad statsrådet säger i svar efter svar. Det blir man inte speciellt mycket bättre på.
Jag har här redovisat ett problem som statsrådet inte är omedveten om, och ändå skickar man tillbaka hbt-personer att torteras, förföljas och dödas. Detta gör man medvetet från den svenska regeringen. Någon annan tolkning kan jag inte göra hur gärna jag än skulle vilja.
I svaret på min interpellation har man fortfarande devisen: Jag kan inget göra, jag vill inget göra, och jag kommer inte att göra något. Sedan kan man utbilda hur många som helst i hbt-kunskap eller kring hbt-personers situation om det inte får något genomslag.
Det har nämligen inte fått något genomslag i detta fall sedan Jörn Svensson stod och diskuterade dessa frågor på 80-talet. Herr talman! Jag har hållit på med dessa frågor i 30 år, och ändå är situationen densamma, oavsett vilket namn eller vilken politisk färg som den aktuella migrationsministern har haft.
Folk skickas tillbaka för att torteras, förföljas och mördas. Det påstås att man har kommit långt, men man har inte kommit så långt på Migrationsverket att man har ändrat hur man bedömer dessa fall, utan fortfarande skickar man tillbaka människor.
Jag tycker också att det är utmärkt att man för en dialog, både att statsrådet för en dialog och att Migrationsverket för en dialog. Men om man inte tar in det som man får till sig och omvandlar detta till någonting praktiskt politiskt betyder den här dialogen inte någonting. Då har den inte haft någon verkan.
Jag gör vad jag kan på min sida för dessa frågor eftersom jag är ganska trött på att höra den devis som vi har hört i så många år: Jag vill inget göra, jag kan inget göra och jag kommer inte att göra någonting. Jag ska kommentera en sak som jag inte hann kommentera i mitt första anförande.
Jag tycker att det är utmärkt att Jan O Karlsson och Barbro Holmberg fick igenom att sexuell läggning är en särskild samhällsgrupp enligt det skyddsgrundsdirektiv som vi i dag arbetar efter.
Jag har inte sett någonting om hbt-personer i Stockholmsprogrammets handlingar eller i handlingarna till riksdagens EU-nämnd, och jag brukar kasta ett getöga extra när det gäller just flyktingfrågor. Men jag har inte sett någonting om hbt-personer där.
Det är en massa prat från talarstolar och i vackra tal. Men när kommer vi att se en förändring av politiken? Det har vi inte sett än. Det är prat och prat och prat, men det gäller knappast de personer som riskerar att utvisas från Sverige därför att man säger: Jag vill inget göra, jag ska inget göra och jag kommer inte att göra någonting.
Börje Vestlund (S):
Så sade vi i utskottet, och det måste ha varit ett uttryck för politisk vilja. Där var vi överens, och vi trodde att vi skulle få en lagstiftning på plats så att vi slapp den här typen av debatter. Migrationsministern säger att man gjort jättemycket, bland annat utbildat personal vid Migrationsverket. Det är i och för sig jättebra, men det måste också få genomslag.
Om det inte får genomslag i praxis, i hur man hanterar ärendena, måste vi fundera på om vi kan förbättra lagstiftningen. Det är vad vi brukar säga när myndigheter inte gör som vi tänkt att de ska göra. Jag vet ärligt talat inte hur vi skulle kunna förändra lagstiftningen på det här området; jag tycker att vi har en bra lagstiftning som går längre än i många andra länder, och trots detta fungerar det inte.
Migrationsministern säger att man har utbildat personal. Ändå förföljs, torteras och mördas hbt-personer i länder dit de utvisas. Därför, menar jag, kvarstår mantrat jag vill inte, jag kan inte, jag kommer inte att göra något.
Det kvarstår i detta sammanhang, herr talman, och efter denna debatt kan jag bara konstatera att när det gäller hur man hanterar frågorna från Migrationsverkets sida har inte mycket hänt sedan 80-talet. Mycket har inte hänt.
Börje Vestlund (S):
Under alla år som jag arbetat, både utanför och i detta hus, med frågor om könsneutralt äktenskap och för all del också sambofrågor är det en fråga som varit väldigt tydlig, nämligen om vi kunde tänka oss att bara acceptera samboförhållandet.
Vi måste ha klart för oss att det var en annan tid då. Lagstiftningen om samboförhållandet respektive äktenskapet är så väsensskilda. Det handlar inte bara om arv.
Jag vill minnas att det i utredningen var tre och en halv A4-sidor med lagrum där äktenskapet var viktigt. När det gäller arv - jag håller med om att det har varit några spektakulära fall i pressen, och jag har också stött på dem i närheten - ska jag ta ett enda exempel.
En av mina goda vänner miste sin sambo efter många år tillsammans. De hade gemensamma barn. Hade de inte gift sig i sista ögonblicket innan hon dog, hade barnen hamnat under god man. Det är det regelverk som gäller i dag. Då kan man fundera på vad som är nästa steg och nästa.
I den friare formen av samlevnad vet vi att det bara handlar om det gemensamma bohaget och det man har skaffat tillsammans. Sedan har vi det här paketet vi får via äktenskapet. Jag tycker att vi gemensamt har luckrat upp lagstiftningen när det gäller äktenskapet så att den inte är så strikt som den var tidigare.
Därför är jag mycket tveksam till om en ändring skulle ge någon effekt, för det kan få någon effekt i nästa steg som inte är positiv - jag tog exemplet med barnen som hamnar under god man - och sedan kanske det blir ytterligare ett steg. Det är trots allt väldigt mycket lagstiftning kring äktenskapet och samboendet. Det är en stor skillnad mot tidigare. Frågan är hur långt man är beredd att gå.
Man pratar här i debatten om att i Frankrike kan man registrera sig. Men då kanske man har blandat ihop det med civiläktenskapet, för det är bara en form av registrering. Jag vet inte vad det är som man inte vill ha av äktenskap. När jag var vigselförrättare brukade jag säga att äktenskapet är strikt juridiskt.
Man får en väldig massa rättigheter och skyldigheter gentemot varandra. Det är inte särskilt romantiskt att prata om det, så jag gick över till att prata lite grann om kärlek och varför man gifter sig. Men vilka rättigheter respektive skyldigheter är det då som man inte ska ha i ett samboförhållande? Det är det komplicerade med just detta. Från början var det meningen att sambo skulle vara ett friare sätt att leva tillsammans.
Det skulle vara ett sätt att hantera bara det gemensamma hemmet, vilket var det enda man hade gemensamt. Allt annat hade man medvetet avstått från. Det är en frihet som måste finnas. Man måste man fråga sig: Vilka rättigheter är viktiga? Är det bara arvet som är viktigt eller även de gemensamma barnen? Vad är det som inte är viktigt och vad är det som är viktigare än annat? Det blir jag inte klok på i denna debatt.
Börje Vestlund (S):
Justitieministern har naturligtvis rätt; det är inte barnen som hamnar under god man eller förmyndare utan deras tillgångar. Jag har en ytterligare kommentar. Jag tror att man gör det enkelt för sig genom att rycka ut en del av paketet man har i äktenskapet, för det finns fler delar som kan vara minst lika känsliga.
Det gäller till exempel gemensamma barn kontra särkullbarn. Det finns många aspekter på detta. Hur är det om man har företag gemensamt? Det är mer komplicerat än att bara titta på en enda fråga, nämligen rätten att ärva.
Visserligen är det arvsfrågan vi diskuterar här, men jag tror att vi gjorde rätt i hbt-rörelsen som valde att titta på alltihop samtidigt i stället för att titta på en del åt gången. Jag tror att det var bra att man tog helheten på en gång, självklart även ur rättviseperspektiv.
Vi hade diskussioner om att utöka sambolagen, men det sade vi alltid nej till. Det finns dessa två alternativ. Man kan alltid fungera på hur äktenskapet ska se ut i framtiden, men det är en annan fråga som kräver ännu mer diskussion.
Börje Vestlund (S):
Jag satt på mitt rum och lyssnade på Roger Haddad. Det är väldigt synd att han har lämnat kammaren, men det här gäller egentligen alla partier i Alliansen utom Kristdemokraterna, för de har åtminstone haft ryggrad nog att stå upp och säga att de inte tror på vissa saker när det gäller hbt-frågor.
Jag har under ett antal år, närmare bestämt alla år som Pridefestivalen i Stockholm har funnits, suttit i olika paneler, där i synnerhet två partier från Alliansen alltid har sagt att de håller med och tycker att det är hemskt att man inte redan har genomfört detta; först var det den socialdemokratiska regeringen som var orsaken till detta, sedan var det utredningar och det var det ena med det andra.
Och när man kommer till frågan om att även transpersoner skulle omfattas när det gäller hets mot folkgrupp säger de att det torde vara så att detta skulle gälla även för dem. Men det finns rättsfall som visar att så inte är fallet! Det trodde jag faktiskt att Johan Linander kände till, om jag ska vara riktigt ärlig.
Det andra gäller straffskärpningsbestämmelsen, där Alliansen säger att de inte vill göra detta. Jag kan tycka att det är ganska tråkigt när vi träffas i de här situationerna, för alla sitter och håller med varandra. Det blir egentligen ganska meningslöst, för alla har ungefär samma dagordning.
Men sedan går några till Sveriges riksdag och säger att de egentligen inte vill delta i det här utan tycker att det är onödiga åtgärder. Då kan det inte kallas annat än att de endera ljuger eller hycklar väldigt mycket. I ett sammanhang säger de att så här är det, och så tycker vi att det ska vara. Sedan törs de inte följa upp detta med lagstiftning utan hänvisar till att de minsann genomfört diskrimineringslagstiftningen.
Jättebra - det har vi socialdemokrater varit överens med er om. Men problemet är att det inte är det frågan gäller. Det är inte diskrimineringslagstiftningen som ska lösa att transpersoner tillhör en av de grupper som oftast drabbas av just det man kallar hatbrott. Det finns statistik på detta.
Detta vet de som har suttit en längre tid i justitieutskottet. Det har också förts debatter kring detta.
Börje Vestlund (S):
Det var ingen ände på hur självgod man kan vara i sitt inlägg. Det brukar också finansministern vara, men han brukar lägga till att det finns en del faror som vilar runt hörnet. Det glömde Hans Rothenberg bort.
Visst går det bra med tillväxten, och det tycker vi väl alla är bra, men det som är bekymret är att vi inte löser arbetslöshetsfrågan. Det där utvecklades inte speciellt mycket. Det är vår riktigt stora utmaning i framtiden. Därför vill jag fråga: Vad har man för uppfattning där? Vad är det man vill göra för att lösa just de frågorna?
Det är därför vi alla som sitter i den här salen tycker att vi ska ha en aktiv näringspolitik. Det andra som jag är lite intresserad av handlar om företag. Det pratas väldigt mycket om fler och nya företag.
Det är positivt i sig, men det är väldigt lite diskussion om hur vi ska få de nya företagen, eller för all del även de gamla företagen, att växa och bli större, att få de små företagen att bli medelstora och de medelstora företagen att bli stora. Det hörde jag väldigt lite om. Vad har man för idéer där ifrån Alliansen? Min tredje fråga gäller innovationer.
För att en innovationspolitik ska hänga ihop krävs det forskning, grundforskning och innovation, men sedan kommer produktutvecklingen. Där har man klippt av bandet helt och hållet. Där ska staten inte ha något ansvar i fortsättningen. Är det inte viktigt att hela den här kedjan hänger ihop från början till slut? Varför vill man klippa bort den sista delen, produktutveckling?
Det uppfattar i alla fall näringslivet som ett stort bekymmer.