KBLab/rixvox huggingface dataset:
Christian Holm Barenfeld (M):
Tack, Ylva Johansson, för de här debatterna! Jag ska börja med att ge beröm till Ylva Johansson för att hon tar debatterna och dessutom gör det inom utsatt tid. Det skulle jag önska att många av hennes regeringskollegor också gjorde. Det ska hon alltså ha en eloge för.
För att det inte ska råda någon otydlighet: Nystartsjobben är riktiga jobb på alla punkter med undantag för att arbetsgivaravgiften är reducerad under en begränsad tid.
Det har också visat sig att de har varit effektiva och bra utifrån att en stor del av anställningarna har övergått i samma typ av anställning men utan reducerad arbetsgivaravgift. Det här är alltså inte en arbetsmarknadspolitisk åtgärd. Det är inte från Arbetsförmedlingen utan från Skatteverket som det görs en reducering. Det är en väsentlig skillnad.
Till exempel har man en pensionsgrundande och a-kassegrundande inkomst. Jag ska inte gå närmare in på det och göra det till en facklig debatt. Vi hade ju fackets företrädare, Patrik Björck, i talarstolen just före mig. Jag tycker att det är rimligt att det inte är ett tvång för alla företag att ha kollektivavtal i Sverige i dag. Det tycker jag inte att vi ska ha heller. Det kan finnas många skäl. Det kan finnas positiva effekter för vissa företag med att ha det.
Andra tycker att de klarar sig utan. Vissa vill ha fler besök av fackliga ombudsmän. Andra kanske inte vill ha det. Det lägger jag mig inte i. Det viktiga är att vi ser till att vi fixar jobb, att vi har åtgärder, insatser och andra delar som leder till jobb utan stöd från samhället och som är det vi normalt sett kallar riktiga jobb.
Christian Holm Barenfeld (M):
Tack för det positiva svaret på min interpellation, arbetsmarknadsministern! Även denna gång är jag glad att svaret kom inom den tidsram vi har för interpellationer. Jag har tidigare uttryckt mig positivt om det till arbetsmarknadsministern.
Vi debatterade den här frågan i kammaren den 19 mars när riksdagen tillkännagav för regeringen att den anser att man bör sänka åldersgränsen och ge möjlighet till starta-eget-bidrag även för den som är under 20 år.
Vi vet att vi har höga trösklar in på arbetsmarknaden och att alldeles för många ungdomar har svårigheter att komma in på arbetsmarknaden och få jobb. Vi tycker därför att det är angeläget att vi skapar fler vägar in på arbetsmarknaden. En sådan viktig väg är just att starta eget företag. Det handlar om att förbättra möjligheterna att öka entreprenörskapet.
Vi vet att starta-eget-bidraget, som kallas stöd till start av näringsverksamhet, är ett effektivt och bra sätt för staten att hjälpa personer igång med eget företag. Det är det arbetsmarknadspolitiska program som har gett bäst resultat sett till andelen i arbete efter avslutat program. Det är i dag viss flexibilitet.
Men vi vet att det finns begränsningar gällande åldern. Vi gav tillkännagivandet i debatten den 19 mars 2015. Det är i dag den 8 december 2015. Jag vill fråga arbetsmarknadsministern: Hur ser arbetet ut inom Regeringskansliet? Hur ser tidsplanen ut?
När bedömer arbetsmarknadsministern att regeringen kan leverera det som riksdagen har bett regeringen att leverera?
Christian Holm Barenfeld (M):
Tack, arbetsmarknadsministern! Jag förstår att det kanske är svårt att säga exakt på dagen när det ska bli. Det är positivt om regeringen i detta läge lyssnar på riksdagen och genomför detta så skyndsamt som möjligt.
Varje dag som vi inte levererar fler jobb och som unga människor står utanför arbetsmarknaden är en förlorad dag för de personerna. Den exakta tidsramen är det givetvis svårt för oss här i riksdagen att ange. Men jag förutsätter och hoppas att regeringen gör det så skyndsamt som möjligt.
Detta är en prioriterad del. Jag är helt övertygad om att insatsen kommer att vara till stor hjälp för våra unga arbetslösa och ge ett större stöd och en större hjälp än mycket av det som jag förstår upptar regeringens tid.
Det gäller 90-dagarsgarantier och andra saker där vi historiskt kan se att leveransen av nya jobb och återgång till arbetsmarknaden har varit mycket mindre förekommande. Jag vill återigen rikta ett stort tack till arbetsmarknadsministern för svaret. Jag hoppas att vi inom kort kan fatta beslut och se att vi genomför det som här efterfrågas.
Christian Holm Barenfeld (M):
Jag vill som sig bör tacka arbetsmarknadsminister Ylva Johansson för svaret på min interpellation. Svaret är tyvärr inte jättetydligt, men däremot hyggligt förutsägbart. Man får faktiskt samma svar på de flesta interpellationer man ställer till de flesta socialdemokratiska ministrar, nämligen att det är den förra regeringens fel. Jag tror inte att den analysen är helt korrekt. Jag ställde min interpellation då jag tycker att det är helt rimligt att man ifrågasätter effekter och eventuellt uteblivna effekter av kostsamma insatser.
Frågan om jobben är för oss moderater en av de i särklass viktigaste frågorna, och då är det viktigt att vi också gör rätt. Arbetsmarknadsutbildningarna är dyra och leder inte till att fler kommer i jobb. År 2014 köpte Arbetsförmedlingen arbetsmarknadsutbildningar för 1,8 miljarder kronor. Enligt myndighetens egna utvärderingar har åtgärden i dag ingen som helst effekt på möjligheten att få jobb.
När man ställer frågan till Institutet för arbetsmarknads- och utbildningspolitisk utvärdering, IFAU, verkar de inte heller ha någon annan uppfattning än att Arbetsförmedlingens slutsatser stämmer. Jag har inte heller hört om någon annan instans som visat på arbetsmarknadsutbildningarnas positiva effekter. Ändå väljer regeringen att inte omfördela medel från den ineffektiva åtgärden. Man hänvisar i stället till att Arbetsförmedlingen inlett ett förändringsarbete.
Fru talman! I svaret på en skriftlig fråga skriver arbetsmarknadsministern den 22 december 2015: "Det är Arbetsförmedlingen som är bäst lämpad att fördela medel till de insatser som bedöms vara mest effektiva och ändamålsenliga för den enskilde arbetssökande." Dagen innan fick Arbetsförmedlingen kritik av Riksrevisionen för att utbildningarna inte är anpassade till de olika regionala och lokala behov som finns.
Enligt Riksrevisionen är upp till en tredjedel av utbildningarna i vissa län upphandlade för yrkesområden där det inte finns någon efterfrågan på arbetsmarknaden. Regeringen har tidigare aviserat att alla politiska beslut ska fattas mot bakgrund av om de leder till fler jobb eller inte. Arbetsmarknadsutbildningarna leder inte till jobb. Ändå fortsätter regeringen att satsa på åtgärden.
Tycker arbetsmarknadsministern, givet detta, att det här är rimligt och att det är ett effektivt användande av våra skattemedel?
Christian Holm Barenfeld (M):
Jag tackar arbetsmarknadsministern. Arbetsmarknadsministern kommer tillbaka till att det var den förra regeringens fel, att det som den förra regeringen gjorde inte var effektivt och inte ledde till jobb. Sedan kan vi kolla på statistiken och se att det förvisso ledde till jobb, men jag antar att detta helt enkelt är den enklaste slutsatsen att dra. Även om så vore fallet hade det dock inte löst problemet.
Det var bra att Ylva Johansson tog upp faktumet att alliansregeringen styrde om arbetsmarknadsutbildningarna till dem som stod längre från arbetsmarknaden. Hon tog även upp 70-procentsmålet innan och att man nu skulle styra tillbaka dit. Jag nämnde också tidigare att Riksrevisionen riktat kritik mot arbetsmarknadsutbildningarna och Arbetsförmedlingen. Vi hade förmånen att förra veckan ha Riksrevisionen på besök i arbetsmarknadsutskottet.
Jag hade då möjlighet att ställa lite fler konkretiserade frågor till ansvarig tjänsteman om detta. En av de frågor jag ställde var huruvida det är mer effektivt att rikta arbetsmarknadsutbildningarna mot de grupper som står långt från arbetsmarknaden och om inte de som befinner sig närmare arbetsmarknaden vanligtvis får jobb ändå. Svaret var väldigt tydligt. Jo, så är fallet.
De som står närmast arbetsmarknaden får jobb oavsett arbetsmarknadsutbildningar eller ej. Det mest effektiva torde vara att rikta dem mot grupper som står längre från arbetsmarknaden. Han sa att de möjligtvis skulle riktas till grupper som står något mindre långt från arbetsmarknaden än vad som var fallet tidigare.
Men att rikta dem mot dem som stod nära arbetsmarknaden ansågs inte vara effektivt. Den omsvängning som Ylva Johansson i sitt tidigare inlägg sa att man vill göra, och det man gjorde före alliansregeringen, bedömdes vara mer ineffektivt än tidigare. Givet det vi själva gjorde såg vi ändå att det var för ineffektivt.
Vi tror att det är rätt att rikta mer insatser mot dem som står långt från arbetsmarknaden. Men man kan förändra och förbättra. Fru talman! Min grundfråga i interpellationsdebatten är om arbetsmarknadsministern bedömer att arbetsmarknadsutbildningar leder till att fler kommer i jobb.
Arbetsmarknadsministern talar lite runt frågan men avslutar med att säga: Arbetsmarknadsutbildning kan - som det heter i svaret - leda till att fler kommer i jobb om den används på rätt sätt. Enligt Riksrevisionen, som ändå har granskat, var det inte att använda på rätt sätt att gå tillbaka till det som var förut och som regeringen nu föreslår. Jag tolkar det som att arbetsmarknadsministerns bedömning i nuläget är att arbetsmarknadsutbildningen inte leder till fler jobb som det är i dag.
Är det korrekt uppfattat?
Christian Holm Barenfeld (M):
Jag får väl kolla i protokollet senare. Jag tror ändå att arbetsmarknadsministern möjligtvis misstolkade eller gör en annan bedömning av vad jag sa. Jag tror ändå att jag uppfattade att arbetsmarknadsministern sa att det var bra innan alliansregeringen styrde om, sedan blev det inte bra, och nu avser arbetsmarknadsministern att styra tillbaka.
Riksrevisionen och andra som utvärderat svarade i varje fall på de frågor jag ställde: Det var inte bra före alliansregeringen, eftersom de som då fick stödet hade fått jobb ändå. Då kan man vara positiv och mäta: Vi ger arbetsmarknadsutbildningar, och personerna får jobb. Men man kan också mäta: Vi ger inte arbetsmarknadsutbildningar, och personerna får jobb ändå. Det är klart att om man ger personerna som får jobb ändå kostsamma arbetsmarknadsutbildningar för att de ska få jobb känns det inte som effektivt utnyttjade resurser.
Samtidigt är det självklart så att om man ger arbetsmarknadsutbildningarna till dem som står allra längst ifrån blir det mycket svårare och tar längre tid för de personerna att komma i arbete. Man bör därför se över och se: Hur ska man göra på bästa sätt för att den som står långt från arbetsmarknaden ska komma in?
Vi vet att den som står närmare arbetsmarknaden har mycket lättare att på eget bevåg utan kostsamma arbetsmarknadsutbildningar komma i sysselsättning. Min avslutande fråga till arbetsmarknadsministern blir: Missuppfattade jag det faktum att ministern tidigare sa att det var bra före alliansregeringen, att det inte var bra under alliansregeringen och att man nu styr tillbaka som det var innan? Det var ändå så jag tolkade det arbetsmarknadsministern sa.
Enligt de svar jag har fått tidigare om detta innebär det i så fall att man styr om till någonting som uppenbarligen är än mindre effektivt.
Christian Holm Barenfeld (M):
Jag vill börja med att tacka arbetsmarknadsminister Ylva Johansson för svaret på min interpellation. Jag vill också hälsa ministern välkommen i hennes nya kompletterande superministeruppdragsroll med initiativrätt på alla politikområden. Det är nog bra att någon ges initiativrätt i regeringen. Vi behöver fler initiativ för fler jobb. Det råder det inga tvivel om. Jobben måste bli fler, arbetslösheten måste bli lägre och sysselsättningen högre.
Sysselsättningsgraden i arbetsmarknadsutskottet i riksdagen är tyvärr alldeles för låg. Mötena är få, och många av de möten som är inplanerade får senare ställas in. Det grundar sig givetvis på att det är få propositioner och andra förslag som presenteras som kommer från regeringen. Regeringen levererar helt enkelt inte på bland annat arbetsmarknadsområdet. Fru talman! Vi behöver bli fler som arbetar i Sverige, och fler behöver jobba längre upp i åldrarna.
Det är därför viktigt att vi skapar förutsättningar och incitament för att fler ska vilja stanna kvar på arbetsmarknaden under längre tid. Det blir inte minst viktigt längre fram när pensionsavgångarna förväntas öka. Jag ställde min interpellation för att jag oroas över att regeringens politik kommer att ha motsatt verkan. Regeringen har ju infört en särskild löneskatt för personer över 65 år, som blir en straffskatt på de äldre som väljer att arbeta.
Ylva Johansson gav ju nyligen i ett svar till min kollega Elisabeth Svantesson besked om att regeringen själv gör bedömningen att den särskilda löneskatten för äldre kommer att ge en faktisk effekt på äldres sysselsättning och antalet arbetade timmar, och då en negativ sådan.
Det blir lite obegripligt när arbetsmarknadsministern i ena meningen menar att det är viktigt att säkerställa att fler äldre väljer att stanna kvar på arbetsmarknaden och i nästa mening försvarar att man gör det mindre attraktivt att arbeta. Människor får helt enkelt behålla mindre av det de tjänar. Det gör inte att de blir mer motiverade att stanna kvar på arbetsmarknaden och slita och jobba längre. Det innebär heller inte att de får mer i plånboken och kan konsumera mer.
Fru talman! Jag vill vända lite på det ministern sa i ett tidigare inlägg här i dag. Det finns en fixering hos Socialdemokraterna vid skatter. Oavsett vad man ska göra ska skatterna uppåt. Ju högre skatt, desto bättre socialdemokrat. Resultatet blir dock att den som arbetar får mindre i plånboken.
I Ylva Johanssons svar talar hon mer om mer om bostäder, klimatomställningar, infrastruktur och pensioner än om själva den fråga jag ställde. Det kan jag förstå. Det kan inte vara lätt att försvara och förklara varför man sjösätter ett förslag som man själv är medveten om kommer att ha en negativ påverkan på äldres arbetsutbud.
Jag vill därför igen fråga arbetsmarknadsministern och ge henne en chans att ge ett tydligt svar: På vilket sätt leder den särskilda löneskatten för äldre till att fler äldre kommer att fortsätta att arbeta?
Christian Holm Barenfeld (M):
Jag tror att det är 1,77 miljarder som regeringen räknar med att få in på åtgärden med den särskilda löneskatten för äldre.
Tar man från en grupp personer ut ytterligare nästan 2 miljarder - i stort sett 1,8 miljarder - är det klart att det gör att det blir mindre attraktivt. Gör vi det dyrare att anställa blir det mindre attraktivt att arbeta.
Oavsett om det ligger på arbetsgivarnivå eller på den enskilde är det självklart inte bra.
Det har varit mycket diskussion om jobbskatteavdraget och mycket kritik mot det från regeringens sida, men med det såg vi till att den som arbetade fick behålla mer pengar i plånboken samtidigt som vi gjorde det billigare att anställa. Det är det här som man nu återställer från regeringens sida.
Man ser till att det blir mindre attraktivt att anställa den som har fyllt 65 år. Det här gör regeringen på en rad områden, och det spelar egentligen ingen roll om man är ung eller gammal.
Om man är ung blir det dyrare och man får försämrade villkor, är man medelålders och har utbildat sig och lyckats få lite högre inkomst får man mindre pengar kvar i plånboken och ska brandskattas och har man fyllt 65 är man uppenbarligen inte heller lika attraktiv på arbetsmarknaden. Däremot ska man möjligtvis kunna få lite mer om man väljer att inte arbeta.
Det är en konstig hållning från en arbetsmarknadsminister. Jag hoppas att vi i viss grad får se fler förslag till arbetsmarknadsutskottet, så att även det kan börja arbeta. Jag hoppas också att de förslag som kommer till arbetsmarknadsutskottet vad gäller arbete även kommer att handla om hur jobben ska bli fler och hur fler ska komma i arbete.
Det svar jag har fått från arbetsmarknadsministern kan man konstatera handlar mycket om helt andra saker än just det jag frågade om. Jag kan fortsatt inte se hur det här på något sätt skapar fler arbetstillfällen för äldre, och jag vill fortfarande ha svar på det, för det var de facto det som var min fråga.
Sedan kan regeringen och ministern komma fram till att det är rimligt att höja den ena eller den andra skatten för att man vill ha in pengarna, men då är det av den anledningen man gör det och då ska man säga att man är beredd på att färre äldre får ett jobb när de har fyllt 65 år och inte att det skapar fler jobb. Det är mer ärligt.
Jag vill återigen fråga: Hur anser arbetsmarknadsministern att den särskilda löneskatten för äldre ska hjälpa senior och mer erfaren arbetskraft som vill arbeta längre att få ett jobb?
Christian Holm Barenfeld (M):
Eva-Lena Jansson kom in här i debatten och undrade hur vi skapar fler arbeten för äldre och hur vi skapar fler arbeten överlag. Genom att sänka skatten för den som är äldre eller att låta bli att höja den och göra det dyrare att anställa äldre blir jobben självklart inte per automatik fler, utan det krävs att en regering gör fler saker.
Man måste göra vissa delar som är jobbskapande, men vi såg också att alldeles för få äldre fortsatte att jobba. Många ville jobba, men incitamenten var inte tillräckliga. Då såg vi till att det blev mer lönsamt att stanna kvar på arbetsmarknaden. På samma sätt såg vi att det fanns höga trösklar in på arbetsmarknaden för den som var ung eller nyanländ till Sverige. Därför sänkte vi trösklarna där. Nu har man höjt dem.
Höjer man skatten på måndag är det givetvis inte så att det är färre som jobbar på tisdagen, utan det sker långsiktigt. Ylva Johansson säger att det går bra nu. Det är hög svansföring, må jag säga. Vi kommer in mer på det senare. Sänker man skatten får man in mindre pengar, påstås det. Det är inte heller något evidensbaserat.
Det vi behöver få är fler som arbetar och fler som betalar skatt. Annars vore den våta drömmen för en sann socialdemokrat 100 procents skatt, om det vore så att vi fick in mer pengar och kunde fördela mer. Då kan man ju bestämma totalt hur det ska se ut. Det tror jag inte vore någon bra lösning. Men om man har mer fokus på hur vi ska höja bidragen för den som inte arbetar än på hur vi ska se till att den som inte arbetar kommer i arbete behöver vi nog höja skatten för att kortsiktigt kunna finansiera alla bidragshöjningar.
Det tycker jag dock inte är ett bra sätt. Jag får be att tacka för debatten!
Christian Holm Barenfeld (M):
Tack, utrikesministern! Jag delar utrikesministerns bild, även om jag inte sitter med vid förhandlingsborden, att det är komplicerat att få en bred uppslutning kring samtliga frågor. Självklart är det bra att man har lyckats se till att det finns ett sanktionsverktyg kvar. Jag har några fler frågor. Hur jobbar vi fortsatt från svensk sida? Det gör vi i riksdag och regering, men vi har ju också diplomati på plats.
Vi har återigen en ambassad och en ambassadör på plats. Ministern får gärna berätta lite om det. Om jag inte har fel närvarade även den svenska ambassadören när den återvalda presidenten svors in, vilket man normalt sett inte brukar. Men det var det flera EU-länders ambassadörer som gjorde.
Hur ser den stegvisa och villkorade processen, som det pratas om, ut framgent, och vad innebär den rent konkret? Jag anser att det var mycket olyckligt när Europeiska rådet i höstas diskuterade lättnaderna i sanktionerna mot Vitryssland vid en tidpunkt som måste ha varit den absolut sämsta någonsin.
Samtidigt som EU:s utrikesministrar diskuterade upphävandet av sanktionerna för första gången och den mjukare hållningen gentemot den vitryska regimen höll OSSE och vi valövervakare presskonferens i Minsk och riktade efter det omfattande valfusket stark kritik mot det vitryska valet och den vitryska regimen.
Med den valda tidpunkten blev det lite av ett slag i magen på alla demokratikämpar och det vitryska folket och en klapp på axeln på regimen och presidenten från EU:s sida. Efter valet 2010 var det till stor del den svenska regeringen, tillsammans med några nära allierade, som trots hårt motstånd drev på för och lyckades få till kraftfulla sanktioner gentemot Vitryssland efter det våldsamma val som då hade varit. Förutsättningarna var något annorlunda.
Har den svenska rösten i EU tystnat och har Sverige tappat inflytande i så viktiga frågor som mänskliga rättigheter och demokrati? Har Sveriges röst försvagats och vår roll blivit mindre relevant, då vi inte får igenom det här nu? Det oroar mig att vi i detta allvarliga läge inte lyckas övertyga våra vänner i EU om vikten av sanktioner, för det blir bekymmersamt när sanktionerna nu lyfts.
Christian Holm Barenfeld (M):
Utrikesministern! Jag är också glad att delar av sanktionerna ändå finns kvar i och med det läge som är just nu. Förhoppningen är givetvis att vi inte skulle behöva några sanktioner över huvud taget. Men dessa sanktioner går ganska långt tillbaka, till millennieskiftet.
De sanktioner som uppkom utifrån de politiska problemen i valsituationen, framför allt 2010 och som delvis suspenderades från 2008 med bäring på presidentvalet 2006, har ändå i grunden försvunnit i och med det här.
Eftersom vi inte ser någon ljusning hoppas jag att Sverige fortsätter att driva på för att vi ska ha ytterligare hårda krav på regimen att bättra sig. Frisläppandet av politiska fångar var en del, och det kan man såklart respondera på. Vi har dock inte sett några förbättringar vad gäller mediesituationen eller vallagen. Man kan också diskutera om det finns några politiska fångar.
Enligt dem som gör dessa bedömningar är det en person som bedöms vara politisk fånge. Det hoppas jag kommer upp på EU-nivå. Jag är väl medveten om att Sverige ligger högt i mätningarna, och jag hoppas att Sverige även framöver kommer att ligga högt i påverkansligan i EU. Under alliansregeringen höjde vi oss rejält från en mycket lägre nivå.
Utrikesministern som då var kommissionär konstaterade att alliansregeringen var mycket mer aktiv i EU-frågor än tidigare S-regeringar. Jag hoppas att det inte är samma situation efter denna regering när det åter blir en alliansregering.