KBLab/rixvox huggingface dataset:
Heléne Fritzon (S):
Jag vill inledningsvis i vår debatt tydliggöra att jag självklart tar interpellationen på största allvar. Det faktum att vi här tillsammans i kväll upprätthåller den svenska demokratin är ett uttryck för det - fråga och svar.
Om jag ska utveckla detta ytterligare vill jag ändå säga att bakgrunden är att asylsökande över 18 år i normalfallet erbjuds plats på Migrationsverkets förläggningar i stället för att vara fortsatt placerade i en kommun enligt socialtjänstlagen. Det kan få till följd att de unga behöver flytta.
Så har det varit även tidigare, men då fick kommunen en fortsatt ersättning om den förlängde placeringarna när asylsökande fyllde 18 år. Just av den anledningen var det många kommuner som faktiskt gjorde det.
Anledningen till att regeringen och Vänsterpartiet har valt att ge kommunerna ett extra bidrag för denna grupp ungdomar är att just möjliggöra för dem att bo kvar i den kommun där de nu vistas. Man kan också säga att denna situation med normala handläggningstider kommer att uppstå endast i undantagsfall. Därför handlar detta förslag om att detta ska vara en tillfällig lösning.
Vi har valt den i stället för att förändra och backa tillbaka i regelverket i det tidigare ersättningssystemet. Det finns kanske också anledning att säga att en alternativ lösning i så fall skulle vara att göra en ändring i ersättningsförordningen. Det hade tagit mycket längre tid, och det hade inte möjliggjort exempelvis några pengar för innevarande år.
Avsikten är just att klara övergången från den regelförändring som gjordes i somras till den period som man har under innevarande och nästa år för att de unga exempelvis ska kunna bo kvar och fullgöra sin utbildning i den kommun som de vistas i. Kommunerna har olika förutsättningar, och detta bidrag möjliggör olika lösningar.
När man tittar på skillnaderna mellan vistelsekommun och anvisningskommun kan man notera att det i 72 procent av fallen är fråga om samma målgrupp. Där möts så att säga vistelsekommunen och anvisningskommunen.
Därmed anser regeringen att detta är lite av det möjligas konst, skulle jag vilja uttrycka det, för att man på ett snabbt sätt ska kunna svara de kommuner som har efterlyst just en möjlighet att underlätta för ett beslut om att de unga ska kunna vara kvar i den kommun där de har börjat i en skola och där de bor.
Heléne Fritzon (S):
Om interpellanten är bekymrad över att jag inte tycks ta frågan på allvar vill jag rikta en uppmaning tillbaka till honom: Ta också gärna mitt svar på allvar! Det är ett mycket seriöst och uppriktigt svar om hur regeringen har resonerat. Jan Ericsons argumentation är ett mycket tydligt besked om att kommunerna inte skulle få en enda krona för innevarande år.
Det skulle nämligen inte vara möjligt enligt den modell som Jan Ericson företräder i interpellationsdebatten. I en del är jag benägen att instämma med Jan Ericson. Det är naturligtvis viktigt att alla kommuner tar sitt fulla ansvar. Det är en mycket större fråga, och den är mycket stor inom hela det migrationspolitiska ansvarsområdet. Det vill jag gärna återkomma till i många andra sammanhang.
När det gäller de invändningar som man kan framföra mot detta fördelningssystem har vi olika modeller för att anslå och fördela statliga medel till kommunerna. Antingen är det generella statsbidrag, eller också är det riktade statsbidrag. Detta är ett av de bidrag som går ut utan någon bestämd anvisning om på vilket sätt kommunerna ska fullgöra uppdraget genom att använda pengarna.
Det är inte första gången, och det är sannolikt inte enda gången. Jag träffar faktiskt Sveriges Kommuner och Landsting redan i morgon och kommer naturligtvis också där att prata om just denna fråga. Däremot vet jag med min bakgrund att det inte brukar vara så mycket klang och jubel kring riktade statsbidrag från kommunernas sida.
Detta ger en möjlighet för kommunerna att använda pengarna utifrån de olika förutsättningar man har i olika kommuner.
Heléne Fritzon (S):
Jag vill inleda mitt avslutande inlägg med att tacka Jan Ericson för interpellationen. Jag tycker att vi har visat ett allvar kring både fråga och svar i interpellationsdebatten.
Pengarna och tilldelningen innebär inte nödvändigtvis att kommunerna ska ge samma stöd som den unge fick före 18-årsdagen, utan det innebär att det kommer att kunna göras en jämförelse i förhållande till andra vuxna asylsökande utan att det blir en konflikt. Det är upp till varje kommun att bestämma hur detta tillfälliga bidrag ska användas.
Som jag också har försökt föra fram i debatten är syftet från regeringens sida att möjliggöra för kommunerna att låta den unge bo kvar i den kommun där exempelvis studier har påbörjats och boende finns. Jag vill ändå avsluta med att ge något gott exempel.
Det finns kommuner som redan nu har planerat för att ge bidrag till frivilligorganisationer som aktivt försöker rekrytera värdfamiljer där ungdomarna kan både få stöd och upprätthålla ett boende.
Jag är övertygad om att vi kommer att få se väldigt många olika exempel ute i kommunerna där man gör bedömningen att stödet är motiverat för att den unge ska få möjlighet att vara kvar. Med de orden, fru talman, vill jag tacka för interpellationsdebatten.
Heléne Fritzon (S):
Lars Beckman har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att se till att försäkringsbolag har en tydlig information till försäkringstagare vid begäran om utbetalning av försäkringar. Han har också frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder för att stärka konsumentskyddet för försäkringstagare.
Frågan handlar om huruvida villkor om efterlevandeskydd i en pensionsförsäkring kan upphöra att gälla i strid med försäkringstagarens vilja. Först vill jag därför framhålla att det är en utgångspunkt i svensk avtalsrätt att det krävs en ömsesidig vilja från alla parter för att ändra ett redan ingånget avtal. Annars kommer ingen giltig ändring till stånd.
Vad som har hänt i det aktuella fallet kan jag dock inte uttala mig om. Allmänt sett kan konstateras att en pensionsförsäkring i regel löper under mycket lång tid. Försäkringstagarens familjesituation eller prioriteringar kan förändras under livets gång. Han eller hon kan därför ha olika önskemål i fråga om efterlevandeskydd under olika perioder i livet.
En försäkringstagare som väljer bort efterlevandeskydd får i regel en högre ersättning. Den som däremot väljer ett efterlevandeskydd säkerställer att de efterlevande får en bättre ersättning. Att inskränka konsumentens valmöjligheter i fråga om efterlevandeskyddet vore därför olyckligt. Det är dock självklart att försäkringstagaren måste ha möjlighet att förstå de val som han eller hon ställs inför.
Det är därför min bestämda uppfattning att reglerna på området bör ställa krav. De är också utformade för att göra det. Om ett villkor som ett försäkringsbolag har formulerat är oklart ska det vid tvist tolkas till konsumentens förmån. Försäkringsavtalslagen kräver att försäkringsbolag ska lämna klar och tydlig information under hela försäkringstiden.
Därutöver ställer försäkringsrörelselagen krav på att ett försäkringsbolag ska driva sin verksamhet enligt god försäkringsstandard. Av Finansinspektionens allmänna råd framgår att försäkringsbolagens information bör utformas så att den underlättar de beslut som en försäkringstagare kan behöva fatta.
Det uppställs alltså redan i dag krav på den information som försäkringsbolagen ska lämna inför och under försäkringstiden. I nuläget ser jag därför inte något behov av särskilda lagstiftningsåtgärder i fråga om information vid utbetalningar från en försäkring. Försäkringsbolagen har alltid ett ansvar för att lämna klar och tydlig information.
Jag följer naturligtvis frågan.
Heléne Fritzon (S):
Tack, Lars Beckman, för frågan som är en väldigt viktig principiell konsumentfråga. Som Lars Beckman vet är jag dock förhindrad att kommentera det enskilda fallet. En pensionsförsäkring gäller vanligtvis under mycket lång tid.
Eftersom den gäller under lång tid och man ofta tecknar den som väldigt ung kan det vara så att man under vissa perioder av livet gör en viss bedömning och då kommer fram till att det finns flera personer som man vill markera är ekonomiskt beroende av försäkringen. Då är ett efterlevandeskydd viktigt för att skapa trygghet.
Under andra perioder av livet kanske man kommer fram till en annan bedömning, det vill säga att man inte har samma behov av efterlevandeskydd. Det kan också förändras om man är sambo eller gift eller om levnadsvillkoren allmänt förändras.
Det är därför regeringen ser att det är rimligt att ett försäkringsbolag i samband med kontakter som man har med den försäkrade också ska kunna påminna personen om att överväga frågan om ett efterlevandeskydd. Efterlevandeskyddet är ju ett aktivt val man gör.
Jag tror att många kan förstå och sätta sig in i situationen att det kanske är omöjligt att komma ihåg den bedömning man gjorde när man var 35 år när man 30-40 år senare är i läget då försäkringen av ett eller annat skäl ska betalas ut. Om konsumenten inte skulle få frågan om hur han eller hon ser på sitt efterlevandeskydd kan ju det i sig leda till problem.
Där tror jag inte att Lars Beckman egentligen har en annan uppfattning. Men om vi leder tanken längre med den fråga Lars Beckman ställer, där man i det läget enbart skulle begära information om vilket kontonummer man ska betala ut till, har man hoppat över det led där man ställer en aktiv fråga igen till försäkringstagaren.
Genom att inte ställa om frågan finns en uppenbar risk att man också skapar andra problem på vägen. Försäkringar är i dag mycket förekommande i samhället. Lagstiftningen på försäkringsområdet är utformad just för att tillåta en produktfrihet.
Frågan som ska ställas kan ställas på olika sätt beroende på vilket försäkringsbolag som formulerar den. Men det viktiga är att det är tydligt reglerat att information ska lämnas och frågor ska ställas. Det är krav som tydligt ställs på försäkringsbolagen.
Där är det viktigt att ha utgångspunkten att följa de regelverk som finns när det gäller att stärka och bevaka konsumentskyddet.
Heléne Fritzon (S):
Som jag sa i mitt förra inlägg, Lars Beckman, råder produktfrihet på området. Jag tror egentligen inte att det är Moderaternas uppfattning att vi inte ska värna den, nämligen att försäkringsbolagen är fria att konstruera nya försäkringsprodukter och konkurrera med villkoren i sina försäkringar.
Med en sådan bakgrund blir det svårt att detaljreglera exakt vilken blankett och vilken information som ska lämnas i ett visst skede om en viss produkt för försäkringstagaren. En sådan detaljreglering skulle kunna passa in på flera fall men skulle också kunna bli direkt olämplig i andra fall.
Men det innebär inte att bara för att det inte finns en sådan detaljreglering att försäkringsbolagen är fria att göra hur de vill. Tvärtom är det strikta regler på försäkringsområdet. De är ofta generellt utformade, och bolagen är skyldiga att lämna information i olika skeden under hela försäkringstiden.
Det krävs också att den informationen är klar och tydlig. Utan att kommentera det aktuella fallet, som är skälet till riksdagsledamotens fråga, föreställer jag mig att när det uppstår en fråga om otydlighet eller tvist går man väl ändå tillbaka och funderar över om man har gett rätt information och om man kan underlätta för konsumenten.
När man ska avgöra otydligheter eller vad som ska hända när försäkringsbolagen inte lever upp till regelverket och det blir tvister, ja, då finns en tolkning som ska ske till konsumentens fördel. Dessutom kan Konsumentombudsmannen förelägga ett försäkringsbolag hur bolaget ska lämna information om det förekommer brister. Ett sådant föreläggande kan kombineras med vite.
Därutöver finns också möjligheten för Finansinspektionen att ingripa. Det finns många bestämmelser i svensk rätt som syftar till att skydda konsumenterna mot osjysta beteenden från försäkringsbolag. Det är jag mycket glad för, och det är viktigt att de finns.
Reglerna ska vara utformade så att konsumenterna får bästa möjliga information vid varje tillfälle. Men mot den bakgrund som frågan ställs finns det anledning för såväl regeringen som riksdagen att följa frågan vidare.
Heléne Fritzon (S):
Jag vill börja med att tacka Lars Beckman för frågan. Det är en viktig konsumentpolitisk fråga, precis som jag sa inledningsvis.
Det är också angeläget för mig och för regeringen att i samband med frågan få förtydliga det regelverk som gäller för information till försäkringstagaren, det vill säga konsumenten, i synnerhet när det gäller just pensionsförsäkringar som ska gälla över lång tid och där förutsättningarna kan se olika ut under olika perioder i livet. Mycket av frågan har handlat om värdet av information.
Ett arbete med information måste alltid pågå. Information är oerhört viktigt för konsumenten. Det har varit en bra debatt. Jag kan se att vi är överens om det regelverk som finns, men det finns anledning att hela tiden följa frågan så att konsumentperspektivet står i fokus. Tack så hjärtligt för debatten!
Heléne Fritzon (S):
har frågat mig varför regeringen inte har föreslagit ändringar i utlänningslagen som ser till att utvisning blir obligatorisk när en utlänning dömts för brott, alternativt gör utvisning till huvudregel så att andelen som utvisas åtminstone kraftigt ökar.
Svenska domstolar utvisar i dag utlänningar på grund av brott enligt de bestämmelser som finns i utlänningslagen. Bara under 2017 utvisades 717 personer som var brottsdömda.
Vid bedömningen av om utvisning är en rimlig rättsverkan av brott måste domstolen göra flera avvägningar. En utlänning kan utvisas om han eller hon döms för ett brott som kan leda till fängelse. Har personen inte tidigare gjort sig skyldig till brott ställs ett större krav på brottets allvar. Normalt krävs att straffvärdet överstiger fängelse i ett år.
En person får däremot inte utvisas till ett land där denne riskerar att utsättas för dödsstraff, tortyr, förföljelse eller annan förnedrande eller omänsklig behandling eller bestraffning. Den ordning vi har i dag är väl avvägd för att säkerställa en rimlig proportionalitet mellan brott, påföljd och särskild rättsverkan i form av utvisning.
Det är rimligt att man kräver ett mer allvarligt brott eller en risk för fortsatt brottslighet för att utvisa en utlänning, i synnerhet i fall som rör tidigare ostraffade personer. Regeringen har vidtagit åtgärder på det straffrättsliga området, vilket kan få som konsekvens att fler utvisas. Till exempel kommer samtyckeslagstiftningen att medföra att fler övergrepp kommer att bedömas som våldtäkt.
Därmed kan straffvärdet bli sådant att åklagare kan yrka på utvisning. Vi är beredda att titta närmare på frågan för att rätta till eventuella brister i nuvarande ordning.
Heléne Fritzon (S):
Kent Ekeroth inleder debatten om sin interpellation med att berätta att han ställde samma fråga när han inledde sin riksdagskarriär som han ställer i dag. Låt mig ta tillfället i akt att redovisa att i sakfrågan har utvecklingen gått betydligt bättre än den har gjort för Kent Ekeroths riksdagskarriär.
Enligt den ordning vi har i svenska domstolar i dag ges det möjlighet att besluta om utvisning på grund av brott, och det vet Kent Ekeroth. Det är en myt som Sverigedemokraterna sprider i hela Sverige att vi inte utvisar människor som begår brott.
Som jag sa i min inledning har över 700 personer utvisats på grund av brott under 2017. Sedan 2015 är det en ökning med 43 procent.
Det är en utveckling där domstolarna gör bedömningen, baserat på det regelverk vi har i dag, att de kan besluta om utvisning på grund av brott. Det hanteras nästan 60 sådana ärenden per månad. Det är klart att vi ska utvisa när det är möjligt och lämpligt.
Men första gången Kent Ekeroth ställde den här frågan till min företrädare Morgan Johansson framstod det med all önskvärd tydlighet att Kent Ekeroth tycker att alla direkt bara ska kastas ut från rättsstaten Sverige. Därför har jag två frågor tillbaka. Tycker Kent Ekeroth att vi har en lagstiftning som lever upp till att Sverige ska vara en rättsstat?
Om han inte tycker det, vad är det i så fall Sverigedemokraterna vill ändra på? Det kan också finnas hinder för att utvisa.
Det kan vara så att om man har begått ett brott i Sverige med ett straffvärde där domstolen bedömer att utvisning kan användas kan det göras ett undantag om personen riskerar att utsättas för dödsstraff eller tortyr i det land personen ska utvisas till. Är det detta hinder som Kent Ekeroth och Sverigedemokraterna vill ta bort?
Vill man alltså skicka människor direkt i döden från rättsstaten Sverige? Detta är tydligt. Det är tydlig sverigedemokratisk politik. Från regeringens sida står vi upp för att Sverige är en rättsstat. Det är viktigt att det finns en bra balans mellan de reaktioner ett brott ska medföra och brottets allvar.
Det är också viktigt att vi värnar om att detta är ett verktyg som ska kunna användas av domstol när man ser att det är nödvändigt och angeläget att utvisa på grund av brott. Utvecklingen går i dag i riktning mot att fler utvisas på grund av brott. Jag har samtidigt sagt att vi är beredda att titta närmare på detta.
Det gör vi med anledning av regeringens samlade syn när det gäller att bekämpa brott, öka straffvärdena för ett antal brott och följa upp och se till att man straffas om man begår allvarliga brott.
Heléne Fritzon (S):
Låt mig börja med att invända mot att riksdagsledamoten Kent Ekeroth väljer att formulera det som att statsrådet står och babblar. Jag tycker inte att detta är värdigt. Statsrådet infinner sig i riksdagen för att svara på frågor som ställs av riksdagsledamöter.
Detta innebär att jag självklart också svarar Kent Ekeroth, som företräder Sverigedemokraterna, även om jag så väl vet vad frågan i grunden handlar om.
Även om Sverigedemokraterna är Sveriges mest kriminella riksdagsgrupp lyckas nämligen Kent Ekeroth alltid vända och vrida på frågan så att den bara handlar om att det är invandrare och utlänningar som begår brott i Sverige.
Regeringen har fokus på att bekämpa brott, anställa fler poliser och skärpa straffen, och även på att utvisning ska ske när det begås brott. Det är då domstolarna som ska avgöra brottets karaktär och straff och utvisa därefter.
Vad beträffar den direkta fråga som Kent Ekeroth ställer är det dessutom så att Sverige när det gäller humanitära aspekter är en rättsstat. Sverige är det land i världen som på allra bästa sätt följer och respekterar alla internationella ordningar. Det finns grundläggande fri- och rättigheter, som jag önskar att Kent Ekeroth någon enda gång valde att läsa.
Det görs väldigt klart och tydligt att en utlänning som har gjort sig skyldig till ett brott inte får utvisas till ett land där denne riskerar att utsättas för dödsstraff eller tortyr, förföljelse eller annan förnedrande eller omänsklig behandling eller bestraffning. Detta följer Sveriges regering, och det är jag väldigt stolt över.
Heléne Fritzon (S):
Jag har i dag besvarat samma fråga från Kent Ekeroth som han ställde för tre år sedan. Det har varit i stort sett samma debatt, men möjligen med slutsatsen att om man är för att personer som direkt utsätts för dödsstraff kan utvisas argumenterar man rimligen också för dödsstraff i Sverige.
Det kan ju inte vara någon skillnad på brott som begås av människor som är födda på det ena eller det andra stället. Jag har, och det är jag väldigt tacksam för, haft anledning att redovisa regeringens arbete med att upprätthålla en ordning för svenskt rättsväsen där vi tar hänsyn till de internationella överenskommelserna och konventionerna. Vi följer dem.
Vi följer också utvecklingen väldigt nära för att brott ska beivras. Utvisningar är en viktig del i att fullfölja det straff som en domstol har avgjort är rimligt. Ett brott och en straffpåföljd kan vara grund för utvisning. Tack så hjärtligt för möjligheten att besvara frågan i dag!
Heléne Fritzon (S):
har frågat mig om jag och regeringen har för avsikt att göra det straffbart även för andra än svenskar att vara gift med flera personer i Sverige. Äktenskapsbalkens bestämmelser innebär att den som redan är gift inte får ingå ett nytt äktenskap.
Av vår internationella privaträtt följer att det inte heller är möjligt för personer med anknytning till Sverige i form av medborgarskap eller hemvist att kringgå de svenska reglerna genom att ingå månggifte i ett annat land och sedan få det erkänt här.
Det finns också i brottsbalken ett förbud för den som redan är gift mot att ingå ett nytt äktenskap och för den som är ogift mot att ingå äktenskap med någon som redan är gift. Brottet benämns i lagtexten "tvegifte". Det är viktigt att ha klart för sig att svensk rätt är sträng i fråga om månggiften.
Regeringen gav i höstas Skatteverket i uppdrag att, med bistånd av Migrationsverket och Statistiska centralbyrån, sammanställa och analysera statistik om förekomsten av månggifte i folkbokföringen. Den rapport som Skatteverket tidigare i år presenterade visar att det i folkbokföringen finns personer som är registrerade som gifta med fler än en person. Detta är förstås problematiskt, inte minst ur ett jämställdhetsperspektiv.
Flertalet av de registrerade äktenskapen har ingåtts i utlandet av personer utan tidigare anknytning till Sverige. De har, när äktenskap ingicks, inte haft anledning att förhålla sig till våra svenska regler. Sådana månggiften är normalt inte straffbara i Sverige och bör inte heller vara det. I stället är frågan om äktenskapen bör bestå här.
Jag tror att vi alla delar utgångspunkten att månggifte inte ska vara tillåtet i Sverige. Regeringen kommer, som jag tidigare meddelat, att låta en utredning se över hur erkännande av utländska månggiften kan hindras i Sverige. Det handlar om mycket komplexa frågor. Jag ser fram emot att återkomma med direktiv rörande erkännande av utländska månggiften och konsekvenserna för enskilda.