Bengt-Anders Johansson (M):
Vi ska nu debattera ett betänkande som innehåller bland annat älgförvaltning, fjälljakt, jakttider, skyddsjakt, skadskjutning och jakt och funktionshindrade. Det är detta spännvidden handlar om. Låt mig först ge en bild av den värdefulla tillgång som våra vilda djur är och vilken betydelse de har för vårt land och för oss människor.
Tack vare en mycket väl utförd viltvård och jakt och dessutom skydd av hotade arter har vi en mångfald som ytterst få länder har. Vi har en biologisk mångfald och en förnybar resurs där jakt och viltvård kan värderas till några miljarder kronor.
Vi hörde här för en stund sedan att bara älgjakten kan värderas till 1 1⁄2 miljard. Matlandet Sverige ges en extra dimension genom tillgången på vilt och ett kött av bra kvalitet. Detta ska vi vara rädda om och förvalta vidare till gagn för alla i vårt samhälle och för kommande generationer. Fru talman!
Jag kommer att uppehålla mig vid fjälljakten, älgförvaltningen och skyddsjakt på eget initiativ. Jag väljer att börja med fjälljakten. Jag ska komplettera den historiebild vi fick för en stund sedan. Den haltar i någon mån eftersom den inte var komplett. År 1993 öppnade man för småviltsjakt i de svenska fjällen till skillnad mot vad som hade gällt dessförinnan.
Det utvecklades ett regelverk enligt 3 § rennäringsförordningen. Datumet den 1 juli 2007 är viktigt. Före den 1 juli 2007 sade rennäringsförordningen att det skall upplåtas till den som är fast bosatt i Sverige. Det tror jag inte att vi har någon delad uppfattning om.
Sedan fanns också Jordbruksverkets föreskrifter som kompletterade 3 § rennäringslagen och som också gällde före den 1 juli 2007. Den sade att det skall medges till den som är folkbokförd i Sverige och får medges till den som inte är folkbokförd i Sverige. Nu har vi det klart för oss.
År 2006 väljer Länsstyrelsen i Norrbotten att bestämma att det endast är i Sverige folkbokförda jägare som får jaga de två första veckorna. Efter den 11 september får även jägare från annat nordiskt land möjlighet att jaga, men då under överinseende av en jaktansvarig tillhörande företag från kommunen.
Det var det regelverket som gällde, åtminstone i Norrbotten. Det är intressant att notera att det bara var de som var från de andra nordiska länderna som skulle ha den här jaktansvarige med sig. Hela den övriga världens befolkning behövde ingen jaktansvarig. Det är bara en parentes. Vad händer då?
Jo, Kommerskollegium, och det glömde Helén Pettersson, gjorde en utredning i juni 2006 efter ett klagomål från ett företag i Norrbotten. Kommerskollegium kom då fram till att det kan utgöra ett hinder för den fria rörligheten och vara ett brott mot icke-diskrimineringen. Det kom Kommerskollegium fram till då, och det var alltså 2006.
Sedan är det riktigt att EU-kommissionen tillskrev den svenska ambassadören i Bryssel och påpekade att reglerna i Norrbotten kunde utgöra hinder för den fria rörligheten, det vill säga precis det som Kommerskollegium också hade varnat för. I det sammanhanget, när vi behandlar EU-kommissionen, kan jag också nämna att det förs fram ett det finns ett finskt fall som skulle vara likadant som det i Sverige.
Det är inte sant eftersom det bara handlade om försäljning av jaktkort och inte om kombinationen att tillhandahålla tjänster. Den som använder det som argument vill bara vilseleda. Sedan kommer nästa instans, och det är Justitiekanslern.
Där gjorde man också en utvärdering och kom till den slutsatsen att Sverige ska ersätta de företag som lidit skada på grund av det regelverk som jag läste upp. Det innebar att år 2008 fick svenska staten betala ut 639 000 kronor.
År 2009 fick staten i två olika omgångar betala ut 693 000 respektive 343 000 kronor. Sammanlagt 1 675 000 kronor har den svenska staten betalat ut därför att man tyckte att det var klockrent att de regelverk som gällde inte kunde anses vara okej i förhållande till gemenskapsrätten.
Naturvårdsverket arbetar också med de här frågorna. Det handlar bland annat om två projekt. Ett handlar om förvaltning av ripa. Det skulle vara klart i februari 2012. Det andra projektet heter Fjällripan - en art som minskar. Det ska vara klart i juni 2012. Det här är alltså bakgrunden.
Den samlade bedömningen från regeringen så här långt är att man kan gynna befolkningen regionalt genom att bland annat tillåta att man kan lösa årskort som andra inte kan lösa, inte ens andra i Sverige och framför allt inte personer från andra länder. Detta görs, och det tycker vi är bra.
Upplåtelse i övrigt ska ske oberoende av hemvist. Vi tycker att det är viktigt att man kan ta regionalpolitiska hänsyn inom ramen för det så kallade EU-fördraget.
År 2007 gav också regeringen ett uppdrag till Statens jordbruksverk, Naturvårdsverket, Sametinget, Länsstyrelsen i Jämtland, Länsstyrelsen i Västerbotten, Länsstyrelsen i Norrbotten, Svenska Jägareförbundet och Svenska Samernas Riksförbund.
Det uppdraget gavs 2007 och skulle visa hur ändringarna av 3 § rennäringsförordningen påverkat viltstammarna, rennäringen, naturmiljön och den svenska jakttraditionen. Man försökte göra en delredovisning 2008, men det var alldeles för tidigt. Det underlag som fanns framme räckte inte. Därför håller man fortfarande på med detta.
Men om jag har förstått det rätt är det möjligt att dra slutsatser av detta inom en snar framtid. Vad vill vi nu?
Jo, vi vill att vi, med utgångspunkt i utformningen av rennäringsförordningen före 2007 och utifrån den pågående utvärderingen som jag nyss hänvisade till, ska överväga vilka ytterligare åtgärder som kan vidtas för att en långsiktigt hållbar och utvecklad fjälljakt kan bedrivas.
Vi vill också att man ska utreda vilka möjligheter som finns att stärka regionala möjligheter till jakt och därigenom på bästa sätt tillvarata i Sverige bosatta personers tillgång till småviltsjakt i fjällen. Och det ska naturligtvis ske inom ramen för EU-förordningen. Vi vill ändra. Vi tycker inte att det är bra som det är, men det måste ske med förnuft och efter en utvärdering.
Vårt förslag är ett öppet mandat för att man ska kunna komma med många olika förslag i stället för en inskränkt återgång till det som leder rakt in i en återvändsgränd. Vi står bakom alliansreservationen även om vi inte kommer att yrka bifall till den. Vad är då alternativet?
Jo, det är att Sverigedemokraterna i armkrok med Socialdemokraterna, Vänstern och Miljöpartiet går fram med ett annat förslag. Miljöpartiet vill egentligen någonting helt annat. De vill tillbaka till det som gällde före 1993 men väljer ändå att, tillsammans med Sverigedemokraterna, haka på Socialdemokraterna och Vänsterpartiet i det här läget.
De struntar fullkomligt i den bakomliggande verkligheten som redovisas i betänkandet på ett oerhört utförligt sätt. De struntar i den pågående utredningen som vi väntar på. De struntar i de utgifter på 1,6 miljoner som vi har haft, och de är beredda att ta på sig nya utgifter.
Man vill återgå till exakt det som vi hade problem med. Samtidigt säger man att det inte ska strida mot EU-fördraget. I klartext betyder det att man vill tillbaka till någonting som är omöjligt. Man vill tillbaka men ändå inte.
Man underkänner därigenom Kommerskollegiums utredning, EU-kommissionen, Justitiekanslern och regeringens samlade expertis bestående av bland annat jurister på UD och Landsbygdsdepartementet. Det är mycket märkligt. Det är bara Socialdemokraterna som har rätt i den här frågan. Jag vill påstå att det är direkt ohederligt att ställa i utsikt att det skulle vara möjligt med en återgång.
Helén Pettersson vet bättre. Det vore mer rakryggat om hon i stället sade så här: Jag vet att det inte går att gå tillbaka, men jag gör det för att fånga röster hos dem som tror att det går.
Det vore hederligare av Helén Pettersson att säga att vi socialdemokrater är till och med så desperata att vi låter Sverigedemokraternas motion bifallas och ser fram emot det debattstöd som tre sverigedemokrater senare kommer att ge oss i den här debatten.
Helén Pettersson har nu tillsammans med Sverigedemokraterna, Vänstern och Miljöpartiet byggt ett luftslott av förväntningar hos delar av den svenska jägarkåren som de så småningom kommer att genomskåda - tro mig. Det är och förblir en återvändsgränd att återgå till det som var. Fru talman!
Jag ska säga några korta ord om älgförvaltningen. Glädjande är att vi äntligen är på väg att genomföra en älgförvaltning där markägare och jägare får ta ett större ansvar för sina vilttillgångar. Jag hoppas nu att vi kan fortsätta på den inslagna vägen och utveckla detta på ett sådant sätt att det kan omfatta annat jaktbart vilt, även rovdjuren, så att vi får en sammanhållen, adaptiv viltförvaltning i balans.
När det gäller kostnaden för den nya förvaltningen beräknas den kunna finansieras inom ramen för de fällavgifter som finns och även med visst stöd från Viltvårdsfonden. I inledningsskedet finns det också extrapengar. Det jag noterar är att Socialdemokraterna uppenbarligen menar att det är skattekollektivet som ska stå för eventuella kostnader som överstiger intäkterna. Jag kan inte läsa det som något annat i betänkandet.
Den uppfattningen delas inte av regeringen. Markägare och jägare måste inom ramen för viltförvaltningen klara den nödvändiga kostnaden för den nya älgförvaltningen. Avslutningsvis, fru talman, gäller det skyddsjakt på eget initiativ, § 28. Vi som arbetar med de här frågorna vet direkt vad det betyder.
Den förändring som alliansregeringen genomförde kort efter sitt tillträde har varit ett lyckokast för rovdjuren. Det har gett en ökad acceptans för rovdjuren; dessutom har tamdjuren fått ett förbättrat skydd. Det var alltså en vinna-vinna-situation.
Där är vi ganska överens, även om det finns något parti som fortfarande inte har förstått vitsen med att vi ändrade § 28. Det visar sig också att alla som har åberopat § 28 sedan den infördes i sin nya ordning har följt regelverket. Ingen har visat sig ha missbrukat detta, vilket många belackare påstod när de menade att nu kommer det att bli fritt fram och vilda västern.
Den typen av bakgårdsargument användes i väldigt stor utsträckning när ändringen infördes, och jag är oerhört stolt över att markägare, tamdjursägare och jägare har visat att man har kunnat ta detta ansvar. Men så har vi Vänsterpartiet som vill återgå till det som var. Jag vill skicka med en fråga redan nu: Menar Vänsterpartiet fortfarande att man ska avvakta det första anfallet från ett rovdjur innan man får ingripa? Så var det tidigare.
Den gamla lydelsen var "först vid upprepat anfall". Menar Vänsterpartiet att man inte ska få freda sin hund eller sina lösgående djur vid fäboddrift? Det vore intressant om vi kunde klargöra det i dag så att människor vet vad de har att rätta sig efter om Vänsterpartiet får möjlighet till ökat inflytande. Fru talman!
Jag har talat om och diskuterat fjälljakt, älgförvaltning och skyddsjakt enligt § 28 och överlämnar nu med glädje detta betänkande till kammaren för beslut.