KBLab/rixvox huggingface dataset:
Yvonne Andersson (KD):
Min erfarenhet är inte riktigt densamma. Det är väldigt viktigt att någon bryr sig om dem. Det är alltid en viktig del att stödja alla familjer. Jag vill säga det återigen eftersom det har påståtts ifrån talarstolen i dag att jag osynliggör vissa barn i vissa familjer. Det gör jag inte.
Men jag vill ha ett brett stråk när det gäller omsorg och ansvar från föräldrarna, och framför allt när det gäller barns rätt till sådant. Jag tycker att det är viktigt att man får det stödet. Vi har haft åtskillig massmedial uppmärksamhet på och utredningar av hur adopterade barn har det. Det har talats om vikten av att känna till sina genetiska rötter.
Vi har ett antal förfaringssätt, som jag också nämnde i mitt anförande, där det är väldigt viktigt vilken relation man har till föräldrarna. Det gäller när man ska ut på uppdrag, inte minst inom försvaret tar man reda på detta. Då är det väldigt viktigt. Jag är noga med att betona att relationen mellan barn och föräldrar är väldigt viktig för både barn och föräldrar.
När den inte funkar av skilda skäl måste den ersättas med något. Då ska det göras så bra som möjligt. Marianne Carlström säger att verkligheten ser annorlunda ut nu. Men det är inte bara verkligheten i dag och den som har varit som vi står här och diskuterar. Vi ska också ha visioner inför framtiden.
Då är det viktigt att det är tydligt åt vilket håll vi vill att det ska förändras. På vilket sätt är vi beredda att ta ansvar för hur våra barnbarn och barnbarnsbarn får det? Alla förändringar är inte förbättringar. I det här avseendet, när det gäller arbetet mot en könsneutral äktenskapslagstiftning, är jag starkt oroad. Jag är helt övertygad om att det inte medför förbättringar i samhället.
Yvonne Andersson (KD):
Jag får alltså ett svar av justitieministern som egentligen inte är svar på den fråga som jag ställde. Jag har för en gångs skull till och med svårt att tacka för svaret. Det som framkommer kan vem som helst ta reda på. Det jag beskriver i min interpellation är att det finns ett antal personer som begår brott och att omfattningen är stor.
Egentligen är det precis det som svaret också tyder på. I Norge har man tagit ett beslut om att man ska registrera dem som köper kontantkort. Annars stängs kortet av för trafik. Detta är för att man ska kunna komma åt bland annat den omfattande narkotikahandeln.
Om man tittar på vad som egentligen händer är de anonyma kontantkorten en verklig favorit för dem som vill begå brott. Ibland är jag orolig för att vi politiker ägnar oss för mycket åt att beskriva ett fenomen och att tala om att det finns.
Vad ska vi göra för att enskilda personer ska bli tryggare och för att enskilda människor ska förhindras att utöva brottslig verksamhet? Jag frågade i min interpellation vilka åtgärder som ministern kan tänka sig att vidta för att komma åt de problem som finns i samband med anonyma kontantkortsabonnenter.
Då menar jag en handling för att förhindra att den här typen av brottslighet får utvecklas mer och mer. Därför upprepar jag min fråga, inte om utsträckningen, inte om effektiviseringen av polisens arbetsmetoder - det har vi hållit på med länge - utan om vad man ska göra för att komma åt den här typen av problematik.
Yvonne Andersson (KD):
Det var glädjande att det går i den här riktningen. Jag vill gärna berätta direkt ur livet att jag under ett par års tid har blivit hotad just i och med att det rings från en telefon som man inte kan spåra samtalen ifrån. Det gick inte under lång tid. I dag kan jag kämpa för de här frågorna. Det har varit förskräckligt att höra detta gång efter annan och aldrig kunna se ett nummer. Samtalen gick inte att spåra.
Nu efter ett par år när jag äntligen har kunnat spåra samtalen på grund av att numret kom fram av misstag är jag rätt så nöjd. Men jag har insett problematiken i detta, och jag är inte den enda. Det är naturligtvis många som blir hotade och många affärer och annat som sker där man inte kan komma fram till vem det är.
Det hade varit så enkelt och besparat mig så mycket om man hade kunnat lyfta luren och kolla vem som har ringt och vem som har köpt kontantkorten. Då hade man kunnat lösa min problematik för länge sedan. Därför tror jag att det ibland mitt i all bedrövelse och alla jobbigheter kan vara nyttigt att vara mitt i smeten och få uppleva vad det egentligen är som hade kunnat förhindra detta.
Man får se vad som händer och var svårigheterna finns. Jag kan säga i dag att jag är en tillskyndare av detta, och jag vill övertala och tjata på ministern för att hitta lösningar när det gäller att kunna spåra kontantkort. Många utnyttjar detta; det är helt klart. Många av oss kommer att drabbas och många har drabbats. Fru talman!
Jag har alltså en önskan till ministern om att detta ska åtgärdas med det snaraste.
Yvonne Andersson (KD):
Jag kan inte låta bli att lägga mig i den här debatten med tanke på att det rör sig om en fråga som ligger mig och mitt parti väldigt varmt om hjärtat. Kristdemokraterna har länge efterfrågat yrkesutbildningar av olika slag och en yrkeshögskola. Jag har hört att man i debatten tagit upp olika aspekter, och jag tänker därför inte upprepa dem. Det har sagts väldigt mycket bra. Jag stöder Karins interpellation och efterfråga.
Det som dock inte tagits upp i debatten är de enskilda unga människorna och de enskilda människornas begåvningar och resurser. Vi är olika som människor. Vi har hyllmetrar av forskning som visar vilka olika typer av begåvningar vi har och som dominerar våra sinnen och våra benägenheter och beteenden.
Och vi har en typ av begåvning som i dag inte tas till vara fullt ut. Det är den så kallade praktiska begåvningen, nämligen de som har en större läggning åt hantverket, åt handens kunskap, de med möjligheter till den typen av kunskap.
Utifrån ett historiskt perspektiv kan vi se att den kunskapen i början av 1900-talet var den som dominerade hela samhället och att den teoretiska kunskapen endast fanns för ett fåtal. I dag är det den teoretiska kunskapen som är tillgänglig för alla medan möjligheten till den praktiska kunskapen, utvecklingen av de praktiska förmågor som många människor har, inte finns.
Enligt Stockholms Hantverksakademi saknas i vårt land yrkesutbildning för ungefär 300 yrken där vi borde ha möjlighet att få utbildning. Vi måste alltså uppmärksamma att det handlar om att ta vara på de resurser som människor är bärare av och som de också har rätt att få utveckla för att kunna blomstra, för att kunna göra det som de är bra på.
Jag vill fråga ministern: Hur kan vi på ett bättre sätt ta vara på olika människors kunnande så att både praktiska och teoretiska begåvningar, där de dominerar, kan tas till vara i vårt samhälle? Jag skulle vilja få svar på den frågan i debatten. Här fokuserar vi på att systemet ska kunna möta de behov som finns i samhället.
Men vi har också ett annat behov, nämligen människors rätt att utveckla den begåvning och det kunnande som de har. Det skulle jag väldigt gärna vilja att ministern lyfte fram.
Yvonne Andersson (KD):
Jag måste först ställa en fråga till Tasso Stafilidis. När han talar om vikten av att de ensamkommande flyktingbarnen ska få en god man redan inom 24 timmar, väldigt snabbt, varför vågar man då inte sätta ett dygn som tidsfrist? Vi vet mycket väl att god man inte är enkelt att få tag på hur som helst ute i kommunerna.
Genom att vara tydliga med tiden kan vi medverka till att man kanske hittar andra organisatoriska möjligheter för att det snabbt ska kunna komma fram en god man till barnen. Ett barn som kommer hit måste väl ändå ha någon att ty sig till väldigt snabbt, någon som ser till barnets bästa.
Det förvånar mig att Vänsterpartiet, som talar varmt om barnens bästa och till flyktingbarnens bästa, inte ställer sig bakom tidsmarginalen 24 timmar. Det andra jag vill ta upp, fru talman, är lagen om insemination inom sjukvårdens område för lesbiska kvinnor.
Även om vi här i parlamentet har en stor majoritet emot oss vågar vi stå fast vid det experterna har uttalat i olika sammanhang, nämligen att ett barn behöver både en mamma och en pappa under sin uppväxt, och vi tycker inte att man inom samhället ska bidra till att barnet inte har en chans att få en pappa under sina uppväxtår, som är så viktiga.
Vi vågar stå emot denna lagstiftning. Därför kommer vi att fortsätta säga det här, såvida inget annat framkommer som gör att inte fadern behövs för ett barns liv.
Yvonne Andersson (KD):
När Tasso Stafilidis läser protokollet i morgon och analyserar sitt eget inlägg nu kommer han att se att det är solklart att man utgår ifrån ett vuxenperspektiv. Tanken är väl inte att vi ska lagstifta utifrån hur människor lever.
Vi vet mycket väl att den här omvärlden och de här uppfattningarna finns, men det innebär fortfarande inte att vi, när vi ser på barnets bästa, vill tala om att samhället ska hjälpa till så att det blir barn som aldrig får en chans att växa upp med sin pappa.
Pappan är viktig i varje barns liv, det är vår övertygelse, och samhället ska medverka till att pappan också får vara viktig för varje barn. Det gör vi när vi ser på översynen av vårdnadsregler och annat. Då tittar vi på hur barnet ska ha kontakt med sin pappa, hur vi ska ge möjligheter för barnet att få träffa sin pappa när föräldrarna går skilda vägar.
Det är ni som reducerar bort barnets egen rättighet. Barnet har rättigheter till en pappa och en mamma medan ni talar om att vuxna människor har rätt att fixa de barn de vill. Men det handlar inte om det. Lagstiftaren ska se till hur vi önskar att samhället ska vara, och då ska barnets behov sättas i första rummet. Det är därför vi säger nej till detta. Det måste man göra.
Det måste finnas motkrafter när vi får en lagstyrning som inte stämmer överens med de behov som finns.
Yvonne Andersson (KD):
Förra gången jag hade chansen att debattera med statsrådet Östros handlade det om forskning och om internationella kontakter i det avseendet.
Här har vi nu Ostindiefararen Götheborg som är, kan man säga, en svensk nationell symbol men som också har ett internationellt intresse att rikta sig mot, nämligen vänskapsförbindelser, lite utbyte kulturellt och handel mellan Sverige och Kina.
Jag har haft förmånen att vara med på en studieresa i Sydafrika och besökte skeppet i Cape Town. Jag fick då se och själv uppleva den oerhört stora uppmärksamheten och vad positivt det var för Sverige att visa sig på det här sättet. Det var en mängd besökare. Jag hörde förresten så sent som i går att i Port Elizabeth var 25 000 besökare på skeppet.
Av vilken anledning har jag då skrivit denna interpellation?
Jo, jag tycker att det är anmärkningsvärt att inte regeringen när ett skepp ska komma till Kina - kineserna tycker att det är så viktigt att de till och med lär ha byggt ett skepp som ska möta vårt svenska skepp, Ostindiefararen, i Kanton, och i samband med detta möte planeras dessutom ett statsbesök där konungen och drottningen ska medverka - ombesörjer att finanserna löses.
Det finns en oro i dag. Det saknas nämligen fortfarande nästan 40 miljoner kronor för att ta sig från Port Elizabeth, som skeppet lämnat, till Kina - 40 miljoner som man inte vet var man ska hämta. Jag kan se det som närmast oansvarigt att man jobbar upp en stämning och seminarier.
Jag vet att Göteborgs universitet och Riksbankens Jubileumsfond arbetar med seminarier i Kanton i samband med statsbesöket. Men ekonomin är inte ordnad för skeppet att ens nå Kina. Därför tycker jag, herr talman, att ministern ska gå in här nu och hjälpa till och visa sitt goda erkännande också i handling och inte enbart i ord.
Vi är överens om att det har en stor betydelse. Men nu måste de faktiskt ha ekonomi så att de fixar det här, för det skulle vara en katastrof för vår nation att visa för omvärlden att vi inte klarar finansieringen så att skeppet når Kanton i tid, den 20-22 juli. Det är ju inte så lång tid dit, och fortfarande finns inte medlen. Herr talman! Jag vill ha ett slags svar av ministern.
Vad tänker regeringen ta för ansvar för att ekonomin ska ordnas så att allt kan hållas i sin ordning?
Yvonne Andersson (KD):
Det här var ju jättepositiva uppgifter. Vad jag har fått fram i den statistik som jag har tittat på är att Arbetsmarknadsinstitutet har gett pengar för själva uppbyggnaden av skeppet. Men sedan har staten egentligen inte gått in med pengar, utan det har officiella partner som Göteborgs varv, Volvo, Föreningssparbanken och förstås någon till gjort.
Vad jag erfor så sent som i går var att det inte hade kommit något beslut om pengar från Exportrådet. När det är så pass kort tid kvar och det sitter forskare som planerar och utvecklar seminarier som ska hållas i juli, måste de vara säkra på att det här hålls, att båten kommer fram så att det stundande statsbesöket faktiskt kan genomföras. Det är ju inte bara till Kanton den ska.
Sedan kostar det väl ungefär lika mycket att ta den hem. Men det blir väl en senare fråga.
Yvonne Andersson (KD):
Finns det några formella hinder att försöka engagera till exempel kommuner som har handelskontakter med Kina? Skulle det finnas några formella hinder att använda offentliga medel för en sådan sak, eller hur ser det ut?
Jag har trott, herr talman, att när det är ett statsbesök är det regeringen som garanterar att den ekonomiska delen löses, men så är det tydligen inte. Att konungen och drottningen gör ett statsbesök innebär inte med automatik att regeringen ställer medel till förfogande, utan det kan alltså variera, om jag har förstått det rätt.
Yvonne Andersson (KD):
Interpellationen kom till i samband med en talmansresa i Östergötland där några elever frågade: Varför är vi orättvist behandlade för att vi är födda på våren? Ungdomarna kan inte förstå de system som läggs uppifrån.
Minister Lena Hallengrens svar tyder på att hon är nöjd med de regler som i dag gäller för barnbidrag och studiehjälp. Vi har två system som inte går ihop. Det handlar om orättvisan för familjer med ungdomar som är födda på våren.
Hela den redovisning som statsrådet gör i sin genomgång stämmer mycket väl. Det är just i fråga om den redovisningen som jag vill vara rösten för de ungdomar som reagerar. Jag har själv fem barn som alla är födda under första halvåret. I vår familj har vi varit med om de två månader då man inte får någonting just därför att barnen är födda på våren.
Många föräldrar har uppmärksammat detta i samband med att jag tidigare har lyft den här frågan här i kammaren. Det handlar om att alla barn bör få samma förutsättningar i sin start.
Det är inte rimligt att tro - det kan inte heller minister Lena Hallengren tro - att de ungdomar som går ut grundskolan ska få sommarjobb och försörja sig själva i två månader. Herr talman! I går diskuterades vårpropositionen när det gäller landets ekonomi.
I slutet av den står det tydligt att alltfler har blivit fattiga i vårt land. De som är mest fattiga är just barnfamiljer och ungdomar. Rädda Barnen kom med en rapport för bara några månader sedan där man uppmärksammade de fattiga barnen.
Att två system inte går ihop är ett problem för dessa familjer. De får inte pengarna att räcka. Jag hade ett telefonsamtal för bara en halvtimme sedan med en förälder som sade: Hur ska vi göra som redan nu räknar på varje krona? Det är väl ingen av oss som tror att de 16-åringar som är födda på våren inte kostar någonting på sommaren.
Vi förväntar oss heller inte att de ska få socialbidrag eller studiebidrag på sommaren. Den utbyggda studieverksamheten har vi ju inte. Jag vill peka på ett reellt problem. Vi har bra system.
Jag är glad för att vi har bra barnbidragssystem och bra studiehjälpssystem, men vi har ett glapp mellan systemen som drabbar enskilda. Försörjningsbördan är ju inte annorlunda. Anledningen till min interpellation är att uppmärksamma ministern på det här problemet. Därför blev jag naturligtvis besviken när ministern säger att systemen är bra som de är.
Jag tror inte att ni tycker det. Därför vill jag envist under hela den här interpellationsdebatten försöka få ministern att ändra sig.
Yvonne Andersson (KD):
Jag har inga tekniska lösningar på detta. I min interpellation var tanken att studiehjälpen ska ta vid när barnbidraget eller det förlängda barnbidraget upphör. Vi kan från vår horisont som politiker debattera och diskutera olika system och ordna dem.
Vi kan tycka att studiehjälp är till för att stimulera till studier. Den uppfattningen delar jag. Av barnbidraget får alla ungefär 200 000. Vi tycker att vi har ett bra system. Men vi har ändå inte ett system som erbjuder ungdomar sommarjobb.
I dag är ungefär 57 000 unga arbetslösa. Därtill kommer alla de ungdomar som i så fall skulle ha sommarjobb. Det har blivit allt tuffare. Den debatten har vi också haft här i kammaren. Vi måste då fundera på dessa system som anpassades en gång i tiden när det var betydligt enklare.
När jag själv var ung var det mycket enklare att få ett jobb till exempel på ett pensionat eller som barnflicka. På så sätt kunde man få in pengar. Jag tillhör de ungdomar som efter 16 års ålder fick försörja sig själva. I dag går det inte. Vi politiker får rapporter om att fattigdomen har ökat. Det har regeringen själv skrivit i vårpropositionen.
Fattigdomen ökar. Den är i hög grad kopplad till barnfamiljer med ungdomar. Då måste vi fundera på hur de upplever systemen. Är systemen rättvisa?
Vi nalkas nu en sommar då massor av föräldrar kämpar energiskt för att få pengarna att räcka eftersom deras 16-åring plötsligt inte får någonting som stöd och hjälp. Hur ska vi lösa de två månaderna med bristande medel i kassan? Hur ska de täckas?
Många ungdomar från fattiga hem får i dag gudskelov möjlighet att gå på gymnasiet. Det är vi glada för. Det fick de inte för ett antal år sedan. Hur får vi dem att klara sin ekonomi? Vi kanske måste ha något annat tekniskt system. Det viktiga för mig i den här debatten är att lyfta detta från andra sidan.
Föräldrarna har ett försörjningsansvar enligt föräldrabalken fram till dess barnen är 20 år. Det handlar om föräldrarnas horisont och ungdomarnas horisont. De kostar inte mindre för att de inte går i skolan. De får ingen lunch på skolan. De har inga aktiviteter. Det kostar ofta om de ska ta sig till en badplats.
Många av de här familjerna har över huvud taget inte råd med någon som helst semester, och sommarkollo finns inte för ungdomar i den utsträckning som det finns för mindre barn. Vi har ett problem, och vi måste se hur vi kan lösa det. Det kanske är något annat som behövs. Jag tror inte att vi kan göra ett uppehåll på ett par månader i många familjer som redan har en ansträngd ekonomi.
Yvonne Andersson (KD):
Vi har väldigt många olika system för att hjälpa familjer och utsatta barn. Allt det är bra. Det tycker jag också. Det är jättebra att vi har det, men vi har en orättvisa. Det bekymrar mig att ministern vänder sig ifrån den orättvisan.
Jag hade faktiskt hoppats att den här debatten i stället skulle innebära att vi får gå hem och fundera på vad vi kan göra för att människor inte ska vara utsatta. Det är dock en orättvisa. Om ett barn är fött på våren handlar det om tusenlappar därför att studiebidraget kommer på hösten.
Regeringen har ju som målsättning att i princip alla barn ska gå vidare till gymnasiet, och visst bör man kunna hitta ett system för att hjälpa de utsatta familjerna de här två månaderna på sommaren. Man kan tycka att det är lite, men i en ekonomi där man räknar pengarna varje månad betyder de här tusenlapparna mycket - det är riktigt mycket.
Jag tycker att man måste ta upp när systemen inte går ihop. Man måste hitta en kontinuitet. Jag tycker att det är bra att många familjer klarar sig så bra som de gör. De kämpar tappert, och trots två heltidsarbetande föräldrar är det tufft med tre tonåringar. Då kan det röra sig om riktigt mycket pengar. Därför tror jag att man måste titta över detta.
Jag kommer envist att peka på den här orättvisan. Den är en av de mest tydliga orättvisor som vi har i våra system. Allt annat kan vi kollra bort med bostadsbidrag, barnbidrag och studiemedel hit och dit, men här finns ett uppenbart problem från familje- och försörjningshorisonten. Minister Hallengren! Jag önskar än en gång att ni tittar över det här problemet.
Vi vill väl ändå att alla ska få en likadan start och lika bra möjligheter när man försörjer sina barn?
Yvonne Andersson (KD):
Jag måste faktiskt medge till ministern att jag inte kände till att utredningen var på gång när jag skrev interpellationen. Så blev det så olyckligt att jag inte kunde ta emot svaret och lämnade in interpellationen igen. Jag är glad för svaret att det finns en utredning på gång. Eller kanske är jag inte glad för det.
Jag är glad för att ni vill göra något, att tankarna har gått åt det här hållet, men jag tycker att utredningen är onödig. Den enda myndighetsutbildning som finns i Sverige är ju just nu, vad jag förstår, polisutbildningen.
Att den är tvåårig är en status som ingen annan utbildning inom människovårdande områden har kvar. På det viset tycker jag att polisutbildningen är omodern. Det finns inte möjligheter att dra nytta av högskolepoäng. Det finns inte möjlighet att komma vidare till forskningen som utbildningen ser ut i dag.
När nu Resurscentrum för brottsprevention och brottsbekämpning invigdes vid Linköpings universitet var jag faktiskt jättenyfiken. Det är mitt universitet; det är jag helt klar över.
Då blir man kanske ännu mer intresserad av att det finns så många möjligheter att ta vara på om man kanske redan nu kunde starta en försöksutbildning för akademiskt kunniga poliser som har möjlighet att gå vidare till andra yrken, möjlighet att nå forskning och så vidare.
Vi skulle få kvalitet och tyngd i polisutbildningen och i poliskårens professionalism, tror jag, genom att åstadkomma detta. Vi vet att i Norge har utbildningen varit akademisk i 15 år och haft den statusen. Det har visat sig vara väldigt bra.
Många av de poliser som vi arbetar tillsammans med i våra grannländer har ju just akademisk utbildning. Min fråga till ministern är alltså: Är det verkligen klokt att hålla fast vid att man utreder möjligheterna till delvis akademisk utbildning? Är det klokt att hålla fast vid att låta en utredning pågå? Det är i alla fall ett års utredning.
Med de apparater som vi har i processen kommer det att ta tre, fyra eller fem år innan vi har inrättat en utbildning. Jag skulle vilja skynda på detta lite. Vore det inte rimligt att göra ett pilotprojekt i Linköping, ge dem i uppdrag att ta vara på de resurser som nu aktualiserats och bygga upp en akademisk utbildning för poliser?
Yvonne Andersson (KD):
Jag har inte orienterat mig så tydligt om vad allianspartierna tycker i den här frågan.
Även i andra yrkesutbildningar - de jag känner till väldigt väl är lärarutbildningarna - finns det moment som man skulle kunna likna vid bilkörning och som inte är akademiska till sin karaktär. Men kunskapen om dem är akademisk, så därför är det inget konstigt att integrera dem i den vanliga utbildningen.
Det är också jätteviktigt att lärosätena runtom i landet gör sig beredda att samla ihop denna kunskap. Som jag sade har ett centrum bildats i Linköping, och där finns väldigt mycket resurser och en beredskap att ta till sig detta. Vi har dock väldigt mycket forskning och annan kunskap också i Växjö och vid andra lärosäten som man skulle kunna fokusera och snabbt ta i bruk när man ska bygga upp en sådan här utbildning.
Likväl känner jag - jag har haft anledning att prata med en del inom kåren - att utbildningen i dag är förlegad i relation till det arbete och den kvalitet på insatserna som vi kräver av poliserna. Därför tycker jag att detta hastar. Ändra därför gärna utredningens direktiv till inriktning mot en akademisk utbildning!
Yvonne Andersson (KD):
Tack, ministern! Det tycker jag var klarläggande. Jag har ingen anledning att betvivla att direktiven är bra skrivna - jag har faktiskt inte tittat på dem - men jag blev väldigt glad över att få veta att de var med inriktning mot akademisk utbildning. Så här i sista inlägget får man väl dessutom skicka med en liten önskelista.
En önskan är att kriminalvårdarnas situation också på något sätt ska omfattas av tänket. De behöver också rejält med bra kunnande för att kunna hjälpa människor så att de inte återfaller i brott, tycker jag, och där är utbildning ett väldigt bra verktyg. Tack för svaret!