Gustav Fridolin (MP):
Tack, Hillevi Engström, för svaret på min interpellation! Det är inte utan att man funderar på om man ska varsko finansministern, för Hillevi Engströms departement torde väl vara det enda där man inte ska utvärdera de förslag, krav och åtgärder som görs, också med matematiska metoder. Jag förutsätter att Finansdepartementet vill utvärdera också arbetsmarknadspolitiken och räkna på vad de åtgärder man vidtar leder till.
Hur ska man annars kunna prioritera mellan olika förslag och olika åtgärder? Det handlar inte om att använda enkel matematik. Det handlar om att se om åtgärderna har varit effektiva, vad de nya jobben - i de fall det har blivit några - har kostat och vad man annars skulle ha kunnat lägga resurserna på. Jag förstår möjligen varför man lite vänder sig mot att göra den typen av utvärderingar.
Flera av de tunga reformer som regeringen har genomfört på det arbetsmarknadspolitiska området - fas 3, jobbcoacher eller nedsättningen av arbetsgivaravgifter - har varit dyra reformer som ändå lett till väldigt få jobb. Vi fick härom dagen en siffra på att endast 1 procent av dem som har varit inne i en del av fas 3 faktiskt har fått ett jobb.
Det har varit mycket pengar, många miljarder, som har gått till olika utförare utan att människor har fått möjligheten att komma in på arbetsmarknaden, få ett jobb och få makt över sitt arbetsliv. Tydligen räcker det inte att tala om arbetslinje i politiska debatter.
Tydligen räcker det inte att försöka förändra de arbetslösa, att coacha, ändra villkor, skapa större skillnader och att se till att man söker fler jobb, om det finns för få jobb att söka.
Tydligen räcker det inte heller med att försöka subventionera fram jobb - att ge skattesubventioner eller betala delar av löner, skatter och avgifter - om man inte gör de investeringar som krävs för att människor faktiskt ska göra det som behövs, så att människors kraft, engagemang och arbetstid ska börja efterfrågas.
Jag tror mer på en politik som handlar om att förändra samhället än på att försöka förändra de arbetslösa, att se till att det finns fler jobb snarare än att se till att det söks fler jobb. Fru talman! Politik är i grund och botten ofta en fråga om prioritering. Vi har inte obegränsat med resurser, och vi måste använda de resurser vi har på det absolut mest effektiva sättet.
Vi har tittat på nedsättningen av arbetsgivaravgifter till den arbetsplats som har diskuterats allra mest här i kammaren och som också sannolikt fått störst del av nedsättningen, och det visar sig att den har lett till väldigt få jobb. År 2009 fick Svenska McDonalds 36 miljoner kronor i skattesubvention. Det ledde till att man nyanställde 89 personer. Det ger en kostnad på 400 000 per nytt jobb.
Det är en kostnad som är betydligt större än vad det kostar att anställa en ny person i äldreomsorgen. Till och med om man räknar in skatteeffekten är kostnaden betydligt större än den för att anställa en ny lärare. Under krisen fick man på många arbetsplatser inom äldreomsorgen eller inom skolan se att krisen fick bäras där. Man fick vara med om att kolleger fick lämna jobbet för att kommunerna inte längre hade råd att ha dem anställda.
Enligt budgetpropositionen var det ungefär 25 000 jobb som försvann från skolan, vården och omsorgen. Jag undrar om prioriteringen verkligen är rätt. Är det rätt att lägga 400 000 kronor på ett nytt jobb på McDonalds, eller skulle man ha kunnat lägga de pengarna på att en lärare hade fått behålla jobbet?