Cecilia Magnusson (M):
Kultur för alla heter det betänkande som vi nu ska debattera, KrU5. Jag står bakom alla våra reservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall bara till reservation nr 1 under punkt 1. Regeringsunderlagets politik är verkligen inte kultur för alla och inte heller för hela landet.
Genom sina förslag till riksdagen under de senaste tre åren har man koncentrerat kultursatsningarna till Stockholm och till de stora aktörerna.
Liksom vi här i Stockholm känner oss under denna fimbulvinter, som enligt sägnen ska vara i tre år - lika länge som den nuvarande regeringen har suttit - känner sig de små biograferna ute i landet hela tiden: utfrysta och nära till undergång.
Kulturen bidrar, rätt underhållen, till fördjupad demokrati och fler jobb. Nya uttryck tillförs ständigt till vårt gemensamma kulturarv och blir till en dynamisk kraft i samhället.
Alliansen har under sin tid byggt en ny kulturpolitik som värnar kulturens egenvärde och dess möjligheter att bidra till alla samhällssektorer. Armlängds avstånd ska alltid råda mellan kultur och politik. Denna gemensamma inställning vill vi tillsammans bygga vidare på.
Under alliansregeringens åtta år tillfördes kulturen under djup ekonomisk kris 916 miljoner kronor. Det motsvarar en tvåprocentig ökning, och det är unikt under sådana förhållanden. Herr talman!
Det första den sittande regeringen gjorde mot kulturen var att undandra sektorn 2,3 miljarder kronor när man höjde arbetsgivaravgifterna för unga. Detta var ett dråpslag.
Trots detta har våra alliansregeringars tidigare satsningar visat sig vara robusta mot de angrepp som Miljöpartiet, Socialdemokraterna, Vänstern och Sverigedemokraterna ständigt försöker sig på.
Jag ska i detta anförande ta upp vissa aspekter och vet att mina alliansvänner kommer att bredda och förtydliga bilden av de stora skillnaderna i kulturpolitiken. Herr talman! Låt mig börja med museerna.
De är viktiga för enskilda människor och betydelsefulla för samhället i både demokratiskt och ekonomiskt hänseende. Museerna finns över hela Sverige och är olika varandra, och unika samlingar finns på olika håll. Det finns museer som är centrala, de flesta statliga.
Det finns andra statliga, som Hovstaterna och museer vid högskolor och universitet. Det finns regionala, lokala, privata, stiftelseägda och ideellt drivna museer. Vi har en fantastisk flora av museer!
Det finns nämligen nära 1 700 museer. 6 000 årsarbetare är anställda och - lyssna nu, herr talman! - de har 26 1⁄2 miljon besökare varje år. Det är nästan tre besök per invånare. Det är helt fantastiskt! Då kan man ju undra hur regeringen tacklar detta.
Det enda de verkar vara intresserade av är att införa fri entré till ett fåtal statliga centralt belägna museer, sådana museer som besöks av turister och medelålders tanter som jag.
Regeringen presenterade våren 2017 en kulturarvsproposition, Kulturarvspolitik 2016/17:116, där man just fokuserar på de 28 statliga museerna med drygt 8 miljoner besökare.
Regeringsunderlaget verkar helt ointresserat av museisektorns bredd och saknar en politik för att de statliga museerna ska samverka med hela det övriga Museisverige. Alliansen, till skillnad från regeringen, betraktar mångfalden som en styrka och tillgång som politiskt bör bejakas.
Alla museer bär en bit av det svenska kulturarvet, oavsett huvudman, och bidrar till fördjupad bildning, fler jobb och större tillväxt. Samarbetet mellan alla svenska museer bör uppmuntras. Och staten, som ansvarig för de stora institutionerna, bör och ska vara en aktör som driver på för ett långsiktigt fördjupat samarbete. Det är Alliansens politik.
Herr talman! Låt mig ta ytterligare ett exempel, som dessutom är väldigt aktuellt, på regeringens ökända Stockholmsfixering. Jag hoppas att Birgit Nilsson är bekant. Hon var världens största dramatiska operasopran. Hon skulle ha fyllt 100 år i år.
Regeringen har gett Stockholmsoperan ett stort extra anslag för detta. Andra kulturinstitutioner runt om i landet som vill uppmärksamma detta får göra det ur egen budget. Birgit var visserligen utbildad och ibland verksam i Stockholm.
Men hon var född i Båstad i Skåne, och här prioriterar man stora uppsättningar men utan extra statligt stöd. La Nilsson, som hon kallades, drog fulla hus i Scandinavium i Göteborg på 1970-talet med uppsättningar av Aida och Turandot.
Hon var också gudmor till Göteborgsoperan, som kulturutskottet ska besöka i helgen, och gästade ofta framför allt Wagnerpremiärer. På hennes födelsedag den 17 maj görs en hyllningskonsert som nog får taket att lyfta - men utan statligt stöd. Tråkigt, men så typiskt denna regering. Herr talman!
Jag nämnde kort i min inledning konsekvenserna av regeringens filmpolitik för landsortsbiograferna. Vi har i år redan fått besked om två nedläggningar av biografer, och så kommer det att fortsätta med denna politik som riksdagen tydligt har reagerat mot i sju tillkännagivanden som regeringen ännu inte levererat fullt ut på.
Ekonomiska nyckeltal för det första året med denna farliga filmpolitik visar att regeringen har ökat biografernas skattebelastning med 117 miljoner kronor. Dessa pengar går inte till att producera ny film, och vart de går är det ingen som vet. Regeringsföreträdarna i denna debatt kan väl ge besked om vad de ska användas till. Herr talman!
Ett annat område är kultur och hälsa, där den nuvarande regeringen är helt ointresserad. Under alliansåren uppmuntrades initiativ för bättre rehabilitering runt om i landet. I bland annat Skåne och Jönköping infördes möjligheten att skriva ut kultur på recept.
Som tur är finns det regioner som inte är S-styrda, och i Västra Götaland införs nu möjligheten för sjuka människor att få hjälp av kultur i sitt tillfrisknande. Herr talman! Låt mig avsluta med ännu ett exempel, kultursamverkansmodellen.
Den gäller överallt utom i Stockholm, och det är kanske därför regeringen försöker skjuta denna viktiga reform i sank genom att med skatteanslag direkt till bibliotek, kulturskolor med flera gå förbi kultursamverkansmodellens diskussioner mellan stat, regioner och kommuner.
Om det är ett medvetet val för att montera ned kultursamverkansmodellen eller inte kan vi kanske få svar på i denna debatt. På konferensen Folk och Kultur för några veckor sedan ställdes frågan om det finns några stora skillnader i kulturpolitiken.
Jag tror att jag i detta anförande har tydliggjort en del av de stora skillnader som finns, och jag kan konstatera: Sverige behöver en allianspolitik också på kulturens område.