Cecilia Dalman Eek (S):
Jag uppskattar den utsträckta hand som socialministern gärna ger, för jag tror att det är av yttersta vikt att vi kan ha ett brett politiskt samarbete runt denna fråga. Jag måste säga att det som Ingela Nylund Watz talar om är försök till att sträcka ut händerna för flera år sedan. Men det behöver ju inte innebära att vi inte för en konstruktiv diskussion nu. Okej, regeringen vill verkligen. Men det gör sig inte självt. Då behöver vi faktiskt höra: Vad är det som ska göras nu?
Vad ska den strategi som det efter åtta år har kommit förslag om innehålla? Hur arbetar man med att få fram innehållet i den, och vad kommer den att betyda? Utredaren beskrev konkreta förslag för ett halvår sedan. Dem kunde vi faktiskt ha hört för några år sedan. Jag tycker att det är rimligt och relevant att resonera om dem i lugn och ro.
Det är rimligt med sansade överenskommelser, eftersom långsiktiga spelregler gynnar den här verksamheten. Det är också vad branschen själv har efterfrågat. Herr talman! Nyligen gjorde brittiska Pfizer ett försök att köpa upp Astra Zeneca, som har läkemedelstillverkning i Södertälje och en stor forskningssajt i Mölndal. Det ligger lite grann i bakgrunden till den här interpellationsdebatten men också andra debatter som har förts här i kammaren.
Tillsammans skulle 6 000 anställda och hälften av all läkemedelsforskning i Sverige beröras. Försäljningen avvärjdes. Det var ett bra jobb från regeringen som säkerligen på något sätt bidrog till det. Men frågan är långt ifrån avförd. Med Astra Zeneca skulle det sista stora läkemedelsföretaget försvinna. Låt mig koppla detta till ministerns svar i dag och till resonemanget om sjukvårdens innehåll och kunskapsutveckling.
Det finns de som säger att Pfizers skäl att vilja köpa Astra Zeneca inte i första hand var skattemässigt, även om tajmningen nog handlade ganska mycket om det. Mycket viktigare, säger man, var att Astra Zeneca har ett långt kommet arbete som handlar om cancerterapier, vilket Pfizer saknar. Hur skulle det, tror ministern, påverka svensk sjukvård om det forskningsfältet försvann utomlands?
I Göteborg, där jag bor, finns ett av Europas största sammanhållna sjukhus, Sahlgrenska Universitetssjukhuset. Det är ett helt oprivatiserat sjukhus med en och samma huvudman: Västra Götalandsregionen. Det underlättar för forskare som behöver en enkel tillgång till information och samverkan med sjukvården. Här finns all universitetssjukvård men också länssjukvård och många specialistmottagningar.
Möjligheterna är ypperliga för en translationell forskning, som man säger när man undersöker effekter av insatser i flera nivåer av vård. Här finns också en stark medicinsk forskning vid Sahlgrenska akademin. Sammanlagt 4 000 sysslar med detta. Närheten till de här två verksamheterna men också till ett starkt life science-kluster i övrigt i Västsverige var ett bärande skäl när Astra Zeneca bestämde sig för att flytta sin forskningssajt och etablera sig i Mölndal.
Men poängen med en sammanhållen oprivatiserad sjukvård har inte socialministern och regeringen begripit. I stället har man utsatt välfärden för ideologiska experiment och privatiserat för att ge vårdföretagen bättre förutsättningar än patienterna och forskningsföretagen. Riskkapitalet är bortskämt med snabba riskfria inkomster. Samtidigt har forskande företag stora problem med att hitta riskvilligt kapital. Herr talman!
Göran Hägglund och den borgerliga regeringen har varit fullt upptagna med att privatisera sjukvården och hålla sig undan från näringslivet. Ja, det låter lite raljant, men efter åtta år har också regeringen insett att det inte var så bra. Man behöver göra någonting mer. Och det är inte mer än rimligt att vi får höra lite mer om vad den strategi som nu har aviserats kommer att innehålla. Detta är nämligen viktigt, och det är bråttom nu.