Erik A Eriksson (C):
Ärade ledamöter, medborgare i detta gamla land! När riksdagen 2001 antog propositionen En sammanhållen rovdjurspolitik var det svårt att förutse att de växande rovdjursstammarna skulle resultera i en så stor koncentration av rovdjur som det i dag finns inom en begränsad del av landet, i Mellansverige. Det fanns ingen genomarbetad konsekvensanalys av stammarnas förväntade tillväxt. Sju år senare är situationen ohållbar och oacceptabel.
Inom ungefär en tredjedel av landet finns 30 procent av landets ca 2 500 björnar, 50 procent av landets 1 400-1 600 lodjur och 90 procent av landets 150-200 vargar. Detta är inga nyheter, fru talman. Den stora tätheten av rovdjur har stora negativa konsekvenser för lokalbefolkningens situation. Enkätundersökningar och många olika opinionsyttringar i området visar att många som har rovdjuren till grannar är mycket missnöjda med förhållandena.
Många jordbrukare och jägare upplever försämrade förutsättningar för djurhållningen och jaktutövningen, och bland allmänheten är många rädda eller oroliga när de vistas i skogen. Det har man all anledning att vara när det gäller björn. Rovdjurssituationen upplevs mest konfliktfylld i de områden som omfattas av vargrevir inom vargens kärnområden. Förutsättningen att bedriva jakt med lösa hundar försvåras starkt i många områden. Antalet vargattacker på hundar ökar i en oroande takt. Sammanlagt har närmare 50 hundar attackerats av varg i Sverige under 2007.
Möjligheten att ha tamdjur har också märkbart påverkats. Det är delvis en fråga om ekonomisk påverkan i form av högre kostnader för stängsling och tillsyn och veterinärkostnader för djur som springer ut och skadar sig. Men det finns även en emotionell del, att behöva vara orolig för sina djur och att också se rovdjursrivna djur påverkar på ett sätt som är svårt att mäta ekonomiskt. Vi har även en mycket stark djurskyddslag att ta hänsyn till för tamboskapen. Denna situation har minskat livskvaliteten för många människor på ett markant sätt.
Jag ser detta i min vardag, fru talman. Jag ser detta mycket nära. Acceptansen för vargstammen som dåvarande riksdag beslutade om är ganska liten, för att inte säga ringa i vissa lägen, och det är tråkigt. Nuvarande situation gagnar inte riksdagens mål om vargstammens numerär eller förtroendet för den svenska rovdjurspolitiken. Fru talman! I Värmland har skadorna på tamdjur ökat kraftigt under 2007. Framför allt har skadorna på hundar haft en dramatisk utveckling. Värmland är det län som har flest vargar och som också har hyst varg längst tid.
Stora delar av länet har hyst varg i över 25 år. Jag skulle vilja tacka ministern för svaret som han ger Tobé, men jag vill också säga att i Värmland finns ett samspel mellan djurägare, jägare och länsstyrelse som inte finns på många andra platser, påstår jag. Detta bör vi ta med oss i fortsatt beredning och arbete och se hur man har agerat i Värmland.
Vi kan vara oroliga över en ohållbar situation, men vi är satta att fundera över detta. Fru talman! Lars-Ivar Ericson säger att han kanske inte ska lägga sig i debatten. Jag tycker precis tvärtom. Det är alldeles utomordentligt att sörlänningar också bryr sig om frågan, liksom vi som bor lite längre norrut kan bry oss om andra arter som kanske finns i södra Sverige. Rovdjurspolitiken är viktig. Utredningen som ligger ute på remiss nu är också viktig för ministern att ha med sig.
Det är många som har förväntningar och vill mycket i denna fråga. Mycket klokt finns i utredningen. Inte minst har detta med skyddsjakt på björn visat på en positiv utveckling för björnstammen. Jag menar att detta även skulle vara möjligt att nå vad gäller vargstammen, att ha den jaktbar. Den har inte varit jagad på oerhört lång tid i Sverige.
Det skulle den sannolikt må bra av, och det skulle på sikt kanske också ge förutsättningar för stammen i fråga. Fru talman! Jag tycker ändå att ministerns svar andas något positivt. Vi ser fram emot fortsatta debatter.