Hillevi Engström (M):
Tack för interpellationen! Jag är glad att Miljöpartiet delar regeringens uppfattning om betydelsen av satsningar på utbildning och skola till de ungdomar som inte har klarat av skolan eller där skolan inte har mött dem som individer så att de har kunnat slutföra den. Skolan är absolut avgörande. Men ett bekymmer finns, nämligen att när man nämner skola eller folkhögskola för vissa av dessa ungdomar springer de åt andra hållet.
Arbetsförmedlingen har oerhört svårt, liksom representanter från kommunen, att motivera ungdomarna, just vid det tillfället, att gå tillbaka till någon form av skola. Ungdomarna har så dåliga erfarenheter. Det här är problem som inte bara finns i Sverige. Vi pratar om detta även inom EU. Det finns ett begrepp på engelska, NEET - Not in Education, Employment or Training - som innebär att de varken jobbar eller studerar.
Det är ett växande problem, tillsammans med den psykiska ohälsan inte minst bland våra unga. Det finns inte någon enkel lösning. Det finns olika vägar som fungerar bra. Först och främst har kommunen ett uppföljningsansvar. Det är viktigt att kommunen, socialtjänsten och skolan samverkar mer aktivt med Arbetsförmedlingen för att veta var ungdomarna finns.
Arbetsförmedlingen arbetar också mer uppsökande ute i lokalsamhället, går helt enkelt ut på stan och pratar med ungdomar om vad de gör och på så sätt försöker motivera dem att komma till förmedlingen. Ytterligare en utmaning är att om ungdomarna kommer till förmedlingen är det inte säkert att de kommer tillbaka en andra gång. Det visar erfarenheten. Man ringer och sms:ar dem, men de kommer inte tillbaka.
Jag tror att en del i lösningen är att involvera ungdomarnas nätverk, det vill säga föräldrar, de som finns i ungdomarnas omedelbara närhet. Ungdomarna bor någonstans och har någon som försörjer dem. Vi behöver arbeta mer på bred front för att nå de unga människorna. De kanske behöver hjälp med sin motivering. Ett bra projekt som sker i samverkan finns på Fryshuset i Stockholm.
Arbetsförmedlingen arbetar tillsammans med Fryshuset och socialtjänsten, nämligen Unga In. De arbetar mer okonventionellt för att nå ungdomar och motivera dem. Problemet är i det här avseendet inte att det skulle fattas resurser, utan problemet är att det råder brist på metoder för att nå de unga personerna. De har någonstans en relativt hyfsad tillvaro på så sätt att de har mat, husrum, fickpengar och det de nödvändigtvis behöver.
De har inte motivationen eller drivkraften ekonomiskt att komma i sysselsättning. Det kan kanske bero på att en del föräldrar försörjer barnen lite för mycket, så att ungdomarna inte ser att arbete kan leda vidare till ett ännu bättre liv. Där måste vi göra mer. Jag delar interpellantens uppfattning att vi behöver söka upp ungdomarna. De som riskerar långtidsarbetslöshet ska inte lämna förmedlingen förrän de får reda på vad de ska göra i morgon.
Därför är jag så otroligt glad för att vi kan erbjuda detta från nyår till en viss avgränsad grupp ungdomar som har det extra besvärligt. Det är viktigt att poängtera att det här inte gäller alla ungdomar. Det går bra för de flesta ungdomar i Sverige, precis som interpellanten nämner. Men vissa särskilt utsatta ungdomar, som saknar skola och som har andra sociala problem, kanske drogproblem, kriminalitet och utanförskap, behöver vi göra tidigare, tydligare och tuffare insatser för.
Det här är en utmaning för hela lokalsamhället, inte minst för kommuner, socialtjänst, skola och arbetsförmedling. Det är något som vi absolut inte får tappa bort - det är oerhört väsentligt. Med detta vill jag tacka för interpellationerna och önska kammarens ledamöter och fru talmannen . Vi är inte färdiga! Då säger jag det i alla fall, sedan kan vi återkomma. Jag kände att jag var färdig själv.