Anders Borg (M):
Man kan naturligtvis ta den här diskussionen som Mikaela Valtersson initierar ur en rad olika utgångspunkter. Låt oss försöka ta den så seriöst som vi kan. Det är det jag försöker återspegla i mitt svar. Utanförskapet är kanske Sveriges allra viktigaste samhällsproblem, allra viktigaste ekonomiska problem.
Det beror på att vi med den typ av välfärdsstat som vi har, där vi tillsammans finansierar sjukvård, barnomsorg och skola med skatter, är beroende av att huvuddelen av befolkningen i arbetsför ålder arbetar. Det är så vi kan få den här modellen att fungera. Vi har haft ett problem historiskt. Utanförskapet har vuxit. För varje lågkonjunktur har vi legat kvar på en högre nivå av arbetslösa, sjukskrivna och förtidspensionerade. Detta har varat i 30 år.
Det är alltså en djupgående trend i det svenska samhället som är djupt problematisk. Varför är den då djupt problematisk? Jo, för att nu från 2010 och framåt går vi in i en fas i svensk ekonomi där en allt större del av befolkningstillväxten sker bland de äldre och yngre människorna som inte arbetar.
Ska vi klara av att bevara den svenska modellen i den meningen att vi med rimliga skatter kan finansiera goda välfärdstjänster för alla är vi beroende av att fler kommer i arbete. Vi måste bryta trenden mot stigande utanförskap. Att detta är Sveriges viktigaste ekonomiska utmaning är långtidsutredning, LO, OECD, SNS och praktiskt tagit alla ekonomer som går i närheten av Sveriges långsiktiga utmaningar överens om.
Där har vi en grupp av diskussion kring utanförskap. Sedan har vi Mikaela Valtersson som ställer sig på sin egen piedestal och säger att utanförskap inte existerar eller att det handlar om hur vi exakt definierar det. Är vi överens, eller är vi inte överens om att detta är det viktigaste samhällsproblemet? Det är ett viktigt klarläggande i en sådan här diskussion. Hur är det då med formuleringen av målet? Full sysselsättning har varit ett mål för den ekonomiska politiken sedan, tror jag, i början på 30-talet.
Detta är sant för Sverige. Det är sant för de flesta europeiska länder. Trots det finns det inte någon bättre definition av full sysselsättning än att alla som vill och kan arbeta också arbetar. Det är ett komplext och svårdefinierat mål. Så är det ofta i politik. Det är samma sak med jämställdhet, integration, biologisk mångfald och för den delen med prisstabilitet.
När man försöker förhålla sig till ett komplext mål försöker man tydliggöra definitionen. Sedan försöker man hitta olika typer av indikatorer som pekar på om man kommer närmre eller längre ifrån målet. Det är precis på det ödmjuka sättet vi har förhållit oss till ramverket för sysselsättningspolitiken i olika vårpropositioner och höstbudgetar.
När vi tittar på vad utanförskap är handlar det om att människor är arbetslösa, sjukskrivna, förtidspensionerade eller latent arbetssökande och att de står utanför arbetsmarknaden, inte för att de har ett ohälsoproblem utan för att arbetsmarknaden fungerar dåligt. Då är frågan om det betyder, som Mikaela Valtersson antyder, att jag hävdar att alla som är förkylda är i utanförskap. Nej, så är det naturligtvis inte. Det tror jag inte någon människa skulle hävda.
Men en stigande sjukfrånvaro, en stigande förtidspensionering och ett stigande antal personer i arbetslöshet, om vi också räknar in arbetsmarknadspolitiska åtgärder, över tre decennier återspeglar att svensk arbetsmarknad inte skapat så många jobb som människor behöver och inte så många jobb som ekonomin behöver för att vi ska klara av att finansiera en välfärdsstat långsiktigt.
Det är därför Riksrevisionens kritik i den här frågan får bedömas som relativt ytlig och oprecis. Vi har valt att arbeta med en komplex målstyrningsmodell därför att det är ett komplext mål. Man försöker tydliggöra målet och sedan peka på olika indikatorer som visar om man går i rätt riktning eller inte.