KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jennie Nilsson (S):
Jag kan inte annat än att dela Littorins sista ord. Detta är en väldigt viktig debatt. Jag vet inte om det är den viktigaste, eftersom jag inte har lyssnat på alla. Men den är oerhört viktig. Det finns några avslutande saker som jag ändå vill säga. En sak är att ministern har val att göra. Jag hoppas att han när han gör de valen för framtiden, utifrån den situation som nu är, lyssnar på den kritik som framförts mot de åtgärder som finns.
Om han inte vill lyssna på kritiken från mig som socialdemokrat kan jag ha respekt för det. Det ligger väl i sakens natur. Men lyssna då på den kritik som kommer från oberoende experter på området, från arbetsförmedlarna ute i landet och utifrån de senaste rönen från forskningen om dessa frågor!
Gör analyser utifrån de utvärderingar som görs av den politik som nu förs, och gör det snabbt! Vi har inte tid att vänta och låta dessa ungdomar betala priset för att man inte vill se det som alla andra ser. Jag delar ministerns uppfattning att mycket av detta kommer att handla om utbildning.
Det kommer att krävas utbildningsinsatser både genom arbetsmarknadspolitiken och givetvis genom det traditionella ordinarie utbildningsväsendet. Problemet är om man försöker bolla detta mellan sig och varken arbetsmarknadsministern eller utbildningsministern vill ta ansvar för de unga i den här situationen. Jag kan bry mig ganska lite om vem som faktiskt anordnar det.
Men faktum är att det just nu finns betydligt mindre pengar och resurser i systemet i en brinnande lågkonjunktur än vad det fanns år 2006 när ni tillträdde regeringsmakten. Det blir ett väldigt fattigt argument.
Jennie Nilsson (S):
Jag kan dela synpunkterna när det gäller prognoser. Jag har också anekdoter från den tid jag satt i exempelvis barn- och utbildningsnämnden hemma om hur svårt det är att ha rätt antal förskoleplatser på rätt ställe och så vidare. Visst är det ett problem. Sedan får man ändå fakta på hur någonting ser ut och måste i någon mening förhålla sig till en verklighet och inte till en prognos.
Just nu är det så att det finns ansökningar till dubbelt så många KY-platser som regeringen har anslagit medel till, trots att vi här och nu är jätteöverens om att det är precis den typen av åtgärder som man bör satsa på för arbetslösa unga eller kanske ännu hellre för arbetslösa 55-plus. De som kommer ut från industrier där de har arbetat i 30 år och ska försöka hitta ett nytt jobb tror jag kommer att bli ett ännu större problem. De kommer att behöva rustas för att kunna ta de nya jobben.
Vad kan man göra och vad bör man göra? Det här handlar ju inte om att sätta sprätt på pengarna. Det är en kommentar som både ministern och hans ministerkolleger ibland använder. Man hänvisar till att vi tror att vi har sedelpressar eller annat och så försöker man raljera över våra förslag. Det gör mig pissed, rent ut sagt. Arbetslöshet kostar pengar. Det vet ministern och det vet jag. Här finns inte valet om man ska använda skattebetalarnas pengar utan hur man ska använda dem.
Det kloka att göra är att rusta för framtiden. Det är att investera i företagande, i människor, i utbildning och i omställning. Det handlar om att investera i praktik, arbetslivserfarenhet och bristyrkesutbildningar. Det handlar om att möta en generationsväxling och identifiera bristyrkena. Låt oss tillsammans vara överens om att det är rätt väg att gå och börja leverera.
Jennie Nilsson (S):
Arbetsmarknadsministern började med att konstatera att det gamla system som gällde före den här reformen inte var bra. Det är en kritik som vi delar. Precis som ministern sade tillsatte vi en utredning för att se över systemet. Det som har hänt är att man identifierar samma problem och konstaterar att det gamla systemet är fyrkantigt och trubbigt och att människor trillar mellan stolarna.
Sedan levererar man ett förslag till en lösning som är om möjligt ännu fyrkantigare, ännu trubbigare och som ändå gör att människor hamnar mellan stolarna. Det är för mig helt obegripligt. Ministern säger att man har goda ambitioner, man vill hjälpa människor tillbaka. Mycket av det han säger kan jag givetvis dela.
Självklart vill vi att alla människor som kan arbeta och vill arbeta också ska få arbeta. Det som jag inte förstår är varför ministern och den borgerliga regeringen tycks tro att för att kunna hjälpa människor måste man först göra dem fattiga.
För att de ska kunna få hjälp och tillgång till de resurser som finns på Arbetsförmedlingen eller på något annat ställe i samhället måste de först göras fattiga. Jag hade kunnat sympatisera med många av de tankar som ministern har om man hade agerat på ett mer humant sätt som inte hade drabbat människor på det här sättet.
Över huvud taget är det jag känner efter det att jag varit ute på arbetsförmedlingar och pratat med arbetsförmedlare, efter att ha pratat med försäkringskassehandläggare och talat med människor som drabbats av systemet att här finns ett allvarligt feltänk. Den politik som ministern beskriver som bra och lyckad med goda ambitioner finns det exempel på.
En arbetsförmedlare som jag talade med sade att efter det man hade haft ett månadsmöte med kollegerna i länet kunde man konstatera att i den första rundan med ungefär 30 i varje grupp fanns det tre ibland fyra som det här var helt rätt åtgärder för. De befann sig i ett läge med sin sjukdom där det var helt rätt för dem att ta det här steget. De var medicinskt färdigbehandlade, så det var helt logiskt.
Jag har försökt följa upp det här inför debatten genom att höra av mig till kontakter och frågade hur det har gått, hur många som har gått vidare till utbildning eller arbete. Men man säger att det är väldigt svårt att se. Man kan inte följa upp det därför att man inte får göra en uppföljning på individbasis. Det blir spännande att se på torsdag hur man tänker redovisa det.
Vidare säger man att den känsla man ändå har är att tre till fyra går tillbaka till Försäkringskassan. Det innebär att vi har ungefär hälften kvar, ungefär halva gruppen som råkar illa ut.
För att hjälpa 10, 15, kanske 20 procent riggar man ett system som drabbar halva gruppen på ett extremt allvarligt sätt, som försätter dem i en situation där de i stället för att fokusera på att bli friskare eller på att komma tillbaka till arbete tvingas fokusera på sin försörjning, att ha pengar till mat, att ha pengar till hyra. Det är inte rimligt, och det hjälper inte människor.
Jag förstår inte hur arbetsmarknadsministern kan försvara ett sådant system. Min avslutande fråga till ministern måste bli: Skulle arbetsmarknadsministern kunna leva på 225 kronor om dagen?
Jennie Nilsson (S):
De där 2 sista procenten är, antar jag, ungefär de 2 procent där bland annat TCO riktade kritik i dag och menade att det var en extremt skev bild av verkligheten. Jag har inte kunnat se TCO:s underlag. Men om man betänker att socialbidragen har ökat i 90 procent av Sveriges kommuner kan det faktiskt ligga någonting i den kritiken. Ministern hänvisar till Anna Hedborgs utredning som vi till för en tid sedan ställde oss bakom, säger han.
Vi ställer oss fortfarande bakom stora delar av Anna Hedborgs utredning. Vi ställer oss bakom att man behöver fler och aktiva åtgärder för att människor ska kunna komma tillbaka. Det vi inte ställer oss bakom är att man anser att man måste ta bort människors försörjning och göra dem fattiga och försäkringslösa för att hjälpa dem. Det är det som skiljer vår politik från ministerns politik, inte vilka aktiva åtgärder eller vilka stödresurser som vi vill tillföra, inte heller den kritik som vi hade gentemot det gamla systemet.
Ministern säger att hans lösning med en schablonersättning skulle ha gjort att merparten av alla fick en förändring på 100 kronor upp eller ned. Det är inte sant.
Jag tittade på detta inför debatten, och det jag kunde få fram var - det var siffror från februari, de färskaste siffrorna - att 35 procent hade fått höjd ersättning, 50 procent hade fått kraftigt sänkt ersättning och 15 procent hade fått i stort sett oförändrad ersättning, alltså mer än 100 kronor plus eller minus. Ministern hänvisar till 15 procent och lite grann buntar ihop det hela.
Det är ungefär som att han säger att han för att hjälpa 10-15 procent med sin politik är beredd att stjälpa resten av gruppen. Jag tycker att det är allvarligt om vi har en arbetsmarknadsminister som är beredd att offra de stora massorna för att kunna göra små vinster.
Jennie Nilsson (S):
Efter att ha lyssnat på Göran Petterssons anförande konstaterar jag att han verkar nöjd med hur det ser ut i kommuner och landsting. Han verkar inte ha några stora bekymmer med att utvecklingen i skolan sjunker eller att man inte klarar av demensvården på ett tillfredsställande sätt. Åtminstone är det inget han ger uttryck för.
I stället läggs fokus på att med statistiskt tricksande försöka påvisa att antalet anställda inte har blivit färre trots att regeringen själv i sina prognoser gör beräkningen 15 000 färre bara 2010. Det är en utveckling som spås fortsätta även om man gör borträkningar för privatiseringar och en del annat som togs upp i anförandet.
Jag skulle önska att man lade samma engagemang och glöd på att titta på vad som är politikens roll. Jag delar inte den uppfattning som Göran Pettersson ger uttryck för att det vi ska debattera i dag bara är de statsbidrag som skjuts till från staten.
Att tycka så är att göra sig blind för det faktum att den politik som utformas i denna kammare också påverkar kommunerna. En misslyckad arbetsmarknadspolitik som driver upp räntorna drabbar kommunerna. För min hemkommun, Hylte kommun, skulle en 1-procentig ränteökning innebära en kostnadsökning på ett år på 2 miljoner kronor. Då ska man veta att en skattekrona i min hemkommun är 16 miljoner.
Det är alltså en betydande kostnadsökning som ett resultat av den politik som den borgerliga regeringen för. Att flytta över kostnader för sjukförsäkring och a-kassa till socialbidrag påverkar kommunernas förutsättningar att använda pengarna till något bättre, till skola, vård och omsorg.
Jennie Nilsson (S):
Tolkningen får bli att Moderaterna och Göran Pettersson inte tycker att en borgerlig regering i Sverige har ansvar för utvecklingen på exempelvis skolområdet. Vi ser sjunkande resultat, sämre läsförståelse, sämre matematiska kunskaper och så vidare. Det är något som kommunalpolitiker ska ta till sig.
Man kan fundera över varför Björklund över huvud taget har dragit i gång ett stort projekt om den framtida gymnasieskolan. Det hade väl varit bättre att lämna över det till Sveriges Kommuner och Landsting eller någon annan som kanske hade varit mer kompetent. Det är beklämmande att man försöker smita undan sitt ansvar. Jag begär inte att ni ska lämna några Björklundpengar eller Göran Pettersson-pengar. De behöver inte vara öronmärkta eller riktade.
Men jag förväntar mig att ni tar ansvar för resultatet av den förda politiken. Jag förväntar mig också att man, om man tycker att det är ett problem, är beredd att se över möjligheten att tillföra generella statsbidrag som kommunerna kan använda på det sätt som de finner bäst. Några kommuner - de allra flesta - har stora problem med skolan. Några kommuner har kanske större problem när det gäller demensvården.
Några har sina största ekonomiska problem på något annat område. Jag tror att det är klokt att ge kommunerna möjlighet att styra ganska fritt över de pengar som finns. Summan av det man har att hantera kan vi påverka här i Sveriges riksdag. Jag tycker att det är i det närmaste ansvarslöst att försöka skylla ifrån sig på det sätt som Göran Pettersson just gjorde.
Jennie Nilsson (S):
Jag vill kommentera den beskrivning av privatisering som Göran Pettersson gjorde när han jämförde upphandling av tjänster med att handla på Konsum. Han sade att den utveckling som har skett har varit positiv, att vinst inte behöver vara något problem och att detaljhandeln har haft en viss utveckling.
För mig är det stötande att jämföra upphandling av en hjärtoperation, en höftled eller en demensvårdsplats med att gå med kundvagnen på Konsum och plocka morötter och broccoli. Det visar att vi har olika syn på vad frågan egentligen handlar om. Det är ju inte huruvida man gör vinst eller inte och huruvida man effektiviserar eller inte som är det stora problemet.
Det är vilka krav vi som politiker i Sveriges riksdag ställer på att vinsten används för att återinvestera i och utveckla vår gemensamma välfärd. Det är här som vi anser att regeringen kraftigt brister. Vi anser att man har skygglappar när man inte ser problemet med de pengar som vi gemensamt har avsatt för att använda till skola, vård och omsorg.
Vi har ganska god acceptans i Sverige för att betala skatt när pengarna används till sådant som är vårt gemensamma. När man inte ser problemet med att det i stället blir vinstuttag tror jag att vi har ett problem, och då riskerar den utveckling som Göran Pettersson antagligen eftersträvar, nämligen legitimiteten och acceptansen för det skattefinansierade systemet, att gå förlorad.
Jennie Nilsson (S):
Om vi står här om 20 år - Gud förbjude - tror och hoppas jag att det snarare är Moderaterna som har fått förflytta sig i sin syn på detta. Jag tror det utifrån att detta ytterst handlar om legitimitet. Jag kan också konstatera att det finns en oerhörd övertro på att allt som är privat eller möjligtvis vinstdrivet per automatik skulle bli billigare och bättre.
Det finns ingen entydig forskning eller entydiga resultat som visar att så skulle vara fallet. Om vi gör internationella jämförelser är kommunal eller landstingsdriven sjukvård, skola och omsorg i Sverige inte dyrare eller sämre. Man har gjort rapporter och forskningsstudier både inom EU och inom Sverige på detta område som visar att det snarare är tvärtom.
Man får stora svinn i verksamheten när pengarna går till annat än det som var tänkt. Jag vill också kommentera att Göran Pettersson i sitt inlägg pratade om att detta någonstans handlar om valfrihet. Jag tror att det är här det ligger. Problemet för mig och för många i vårt land är att vi har lite olika syn på vad valfrihet egentligen är.
För många människor tror jag inte att valfrihet handlar om vem som är huvudman för den tjänst eller verksamhet som man ska köpa. Jag tror att det är här som man från borgerligheten går fel. Snarare handlar det nog om att när man är gammal och behöver äldreomsorg och hemtjänst vill man kanske välja vad man vill göra med den tiden. En solig dag som i dag vill man kanske välja en promenad i stället för att få städat. När man inte längre kan läsa böcker själv kanske man vill att någon läser för en.
Jag tror att människor vill välja till eller från menyn och vara säkra på att kvaliteten är bra oavsett hur de väljer. De bryr sig nog ganska lite om vem som faktiskt gör detta. Till syvende och sist kokar detta ned i att detta inte handlar om valfrihet. Det handlar inte om privat eller offentligt. Det handlar om att säkerställa att våra skattepengar används så effektivt som möjligt till det som det är tänkt.
Jennie Nilsson (S):
Det är spännande att Hillevi Engström börjar och slutar med att referera till hur det var när de tog över 2006. Jag tyckte att Peter Persson i ett tidigare anförande hade en fantastiskt bra beskrivning av verkligheten som jag tänkte upprepa. På 90-talet tog vi över en fullkomligt raserad ekonomi när allting var lågkonjunktur.
Det innebar att mycket av de arbetsmarknadsutbildningar och annat som gjordes hade för stora volymer och för låg kvalitet. Det var inte bra. Vi tittade på utvärderingarna av de utbildningarna, och vi har dragit lärdom av det. Vi föreslår andra typer av utbildningar med högre kvalitet som bevisligen leder till att människor kommer i jobb. 70 procent av dem som går i en arbetsmarknadsutbildning kommer i arbete, och har gjort det under en längre tid.
När den här regeringen tog över 2006, före den senaste lågkonjunkturen, tog man över en stark ekonomi. Man hade kunnat göra helt andra saker, men man valde att inte göra det.
Det som är så extremt spännande, sorgligt, skrattretande och allting på samma gång när man lyssnar på den här beskrivningen är att Hillevi Engström och hennes moderata kompisar 2006 tyckte att 6 procents arbetslöshet var att betrakta som massarbetslöshet. Man gick till val på att bekämpa denna massarbetslöshet och utrota utanförskap. Sedan har man haft en arbetslöshet på 9 procent.
Under brinnande högkonjunktur är den nere strax under 8, och man är nöjd. Men det är inte det värsta, för det är klart att den kommer att ticka ned lite till. Enligt regeringens egna prognoser, som de flesta andra bedömare tycker är lite optimistiska, kommer den att ticka ned till 5 procent 2015. Det är det som Hillevi Engström står här och säger är ett lysande resultat av hennes politik.
Om man fortfarande har regeringsmakten 2015 har man under nästan tio års regeringsinnehav lyckats pressa ned arbetslösheten 1 procent. Då är det tydligen inte längre massarbetslöshet.
Jennie Nilsson (S):
Först och främst kan vi väl slå fast att det är kronor och ören man handlar för, Hillevi Engström, och inte procent. Jag vänder mig emot att man retoriskt försöker göra gällande att vi skulle föreslå att man plockar bort alla jobbskatteavdrag. Vi har inte tyckt att det har varit det smartaste sättet att använda det ekonomiska utrymme som finns.
Det kostar oss 70 miljarder årligen i nuläget, och även om det hade bekostat eller varit orsaken till i princip vartenda jobb av dem som Hillevi Engström står och pratar om har vuxit fram i en högkonjunktur så innebär det att varje jobb har varit förfärligt dyrt. Det är sannolikt så att man hade kunnat skapa en långsiktig jobbtillväxt på ett smartare sätt än genom skattesänkningar.
Det är i första hand näringspolitik, utbildningspolitik och en aktiv arbetsmarknadspolitik som skapar jobb, inte sänkt skatt. Här gör man ett stort nummer av att människor som arbetar och sliter ska få mer i plånboken. Det femte jobbskatteavdraget, vilket är det vi har att förhålla oss till just nu, ger, om jag kommer ihåg rätt, 189 kronor mer i månaden för en undersköterska med en snittlön på 22 000 kronor i månaden.
Det är ungefär snittlönen för en LO-arbetare. Mig som riksdagsledamot ger det 650 eller 560 - jag minns inte vilket - alltså betydligt mer än de 189 kronor jag hade fått om jag hade jobbat som vårdbiträde. Det är bara att konstatera. Jag slet verkligen inte mindre när jag jobbade i vården än vad jag gör här. Det är ett kraftigt undervärderat yrke. Vad är det man inte får för de här pengarna och som man drar bort?
Det som har bekostat skattereformerna är sjukförsäkring, a-kassa och annat. Människor köper detta på en öppen marknad. De som kan köper sjukförsäkringar, vård och inkomsttrygghet för betydligt mer pengar per månad än vad man har vunnit på jobbskatteavdraget. Det nämner inte Moderaterna och Hillevi Engström.
Jennie Nilsson (S):
Det gläder mig att du säger att det är din mamma och pappa som sitter på äldreboenden och ska kunna välja, Lena Asplund. Jag hoppas att det är ett medskick du gör till dina borgerliga kolleger runt om i landet som kör över både brukargrupper och personalgrupper i sin privatiseringsiver. Inte minst i exempelvis Halmstads kommun gick man emot en hundraprocentig protest från både personal och vårdtagare när man lade ut den särskilda omsorgen. Man brydde sig inte ett dugg om vad någon annan ville.
Det gläder mig dock att Lena Asplund har en annan ingång i detta. Jag har egentligen begärt en replik för att göra en kommentar och sedan ställa några frågor. Jag förundrades en del över Lena Asplunds uppenbara förvirring och bryderi över vad Socialdemokraterna skulle använda den ena eller den andra kronan till.
Jag kan bara rekommendera Lena Asplund att faktiskt läsa den budgetproposition som ligger på bordet och som beskriver precis hur vi både finansierar och prioriterar. Då får du svar på dessa frågor. När det gäller mina frågor handlar den första om facit. Är Lena Asplund och Moderaterna nöjda med facit av sin förda politik?
Tack vare att vi lärde oss läxan från 90-talskrisen och därmed satte upp de politiska ramverk vi nu har och som har tjänat Sverige väl har vi klarat ekonomin väl. Trots att vi har en av Europas starkaste ekonomier sjunker inte arbetslösheten. Är Lena Asplund och Moderaterna nöjda med detta resultat? Om inte, vad har man för ambition att försöka göra någonting åt det?
Är sänkt restaurangmoms verkligen lösningen på problemet?
Jennie Nilsson (S):
Den fråga Lena Asplund nu ställer är den fråga alla borgerliga företrädare slentrianmässigt ställer, inte minst de moderata. Nej, självklart är det inte så att man anställer några nya ungdomar för att vi förändrar arbetsgivaravgiften. Man anställde inga när vi sänkte den heller. Det är det som är problemet med den här politiken. Det kostar hisnande 5 miljarder kronor, mer än 1 miljon per eventuellt tillskapat jobb, om vi använder era egna beräkningar - som ingen annan tror på.
Det är det som är problemet, Lena Asplund. Detta använder man som en hypotes och en modell för att gå vidare på samma spår, köra samma argumentation, och sänka restaurangmomsen. Det är en åtgärd som är testad i flera andra länder - utan effekt. Det är en åtgärd som Konjunkturinstitutet, Finanspolitiska rådet och i stort sett all ekonomisk expertis på området dömer ut som dyr och ineffektiv.
I bästa fall får vi kanske 3 000 nya jobb för 5 miljarder. Ibland vet jag inte vilket som är värst: om Moderaterna försöker blåsa på svenska folket en budgetkopia med falsk marknadsföring, det vill säga att man faktiskt inte tror på det man säger, eller att man faktiskt tror på det man säger.
Jennie Nilsson (S):
Ja, Gunnar Andrén, metallarbetarna blir inte förbannade av den enkla anledningen att de hade en bättre socioekonomisk utveckling under många år av socialdemokratiskt styre än vad de haft under sammanlagda perioder av borgerligt styre. Det är den enkla förklaringen till det.
Det beror på att det inte är skattenivån i sig som är det avgörande för hur rik eller fattig någon är utan vad du väljer att använda skattepengarna till, om du investerar i utbildning, infrastruktur, forskning, i sådant som bygger Sverige starkt, i sådant som bygger tillväxt och därmed också människors ekonomi.
Sverige och de andra nordiska länderna är urexempel på att den modellen är överlägsen den modell som Gunnar Andrén representerar, en modell som finns i flera andra länder och som varken har uppvisat bättre förutsättningar för metallarbetarna i landet eller för vanligt folk över huvud taget. Det är skälet till att de inte är förbannade. Gunnar Andrén ställde två frågor till mig.
Jag hinner möjligen bara svara på den ena av dem nu, men de hänger lite grann ihop både med det jag redan har sagt och med varandra. Han frågade hur många fler Volvobilar det säljs om vi höjer skatten på arbete. Faktum är att det såldes fler Volvobilar innan den nuvarande regeringen tillträdde än tiden därefter. Nu kommer Gunnar Andrén säkert att säga att det beror på konjunkturuppgång och konjunkturnedgång.
Men är det inte ett problem på något sätt att man har en politik som inte fungerar i både hög- och lågkonjunktur? Det som säljer flest Volvobilar är inte det faktum att vissa blir rikare och har råd att köpa två utan det faktum att klyftorna i samhället minskar och människornas ekonomiska utveckling är sådan att alla har råd att köpa bil.