Alexandra Anstrell (M):
Tack, statsrådet Anna Ekström, för svaret! CSN:s statistik för 2016 visar att andelen elever i landet som har fått sin studiehjälp indragen på grund av skolk är 7,8 procent. Två år tidigare var siffran 6,6 procent. En del län uppvisar så höga siffror som 11-12 procent.
En del kommuner ligger ännu mycket högre: Gotland 12,2 procent, Hofors 16,5 procent, Arjeplog 25,3 procent - och de ligger inte på något sätt högst. Detta vill alltså säga att i Arjeplog är var fjärde gymnasieelever borta så mycket att de inte får studiestöd. Det är 25 elever av 100, en hel klass.
Gymnasieskolorna har till uppgift att rapportera in skolk. Utöver den alarmerande statistiken har jag dessutom fått höra att det ibland kan finnas en kultur att vara försiktig i frånvarorapporteringen eftersom indraget studiebidrag från CSN kan få förödande effekter för en familj. Då kan det alltså finnas ännu fler elever som inte är i skolan utöver dem som återfinns i denna alarmerande rapport.
Trots nytt regelverk för inrapportering verkar det råda oklarheter kring hur inrapportering av frånvaro ska tillämpas. Skolfrånvaro hos elever är en av de största riskfaktorerna för att barn och ungdomar ska hamna snett i livet. I OECD:s utvärdering av svensk skola framkommer att just frånvaro är ett utmärkande problem. Svenska elever är frånvarande i avsevärt högre utsträckning än elever i andra länder. Herr talman!
Gymnasieutredningen fick utökat uppdrag och en förlängd tid. Precis som statsrådet Anna Ekström skriver i sitt svar ska den vara färdig den 31 oktober, alltså om ett par veckor. Men redan 2013 kom en avhandling om varför elever skolkar, som visar att anledningarna till skolk är för lite beröm, låga förväntningar och dåligt stöd i undervisningen. Tiden går, både här i talarstolen och för dessa ungdomar.
Jag talar om de 25 procenten i Arjeplog som inte är tillräckligt mycket i skolan. Om skolan dessutom - vi kan tänka på den föregående interpellationsdebatten - har ett ökat antal lektioner utan lärare står vi snart med skolor utan vare sig elever eller lärare. För Vallentuna är siffran 30,1 procent. Nästan vart tredje barn i Vallentuna riskerar att hamna i utanförskap, och en viktig bidragande orsak är att de inte är i skolan. De får inte den skola de har rätt till.
De har rätt att bli sedda och att få stöd i undervisningen, och självklart ska vuxna ha höga förväntningar på dem. Därför tycker jag det är tråkigt att statsrådet är nöjd med de insatser som har gjorts. Här behövs alltså inget mer, menar hon. Det tycker jag är tråkigt. Självklart ska vi inte föregripa Gymnasieutredningen, men man kan ändå lyfta fram enskilda frågor tidigare om man tycker att det är bråttom och viktigt.
Redan i vintras kunde vi läsa på Skolverkets hemsida: "Kommuner och huvudmän ger inte tillräckligt stöd till skolorna, särskilt när det gäller långvarig frånvaro med en komplex problembild. Huvudmännen behöver se till att insatserna följs upp och utvärderas." Gymnasieleverna som nu går i tvåan och trean har slutat vid nästa val. För dem är det bråttom.
Att statsrådet inte tar ett allvarligt grepp om frågan om skolfrånvaron med huvudmännen är besynnerligt. Det är, herr talman, oansvarigt.