Yasmine Posio (V):
Enligt Stockholms internationella fredsforskningsinstitut Sipris rapport från 2017 spenderade världen 1 686 miljarder dollar på militära utgifter och vapen 2016 - 1 686 miljarder dollar! Det är svindlande mycket pengar med tanke på att FN har räknat ut att de skulle behöva 4,4 miljarder dollar för att tackla hungersnöden i Sydsudan, nordöstra Nigeria, Somalia och Jemen.
I förrgår, den 24 april, samlades människor världen över för att hedra dem som i dåvarande Ottomanska riket föll offer för folkmordet 1915. Vi kan inte hindra de fruktansvärda övergrepp som har skett, men vi kan lära av historien och hedra offren genom att se till att det inte händer igen.
För att alla barn ska kunna gå i skolan 2030 - i dag kan över 260 miljoner barn nämligen inte göra det - behöver världen lägga ytterligare 39 miljarder dollar på utbildning i områden där barn inte har tillgång till skola. Om världens ledare hade valt att enbart satsa på de två exempel jag lyfte nu skulle de ändå ha kunnat fortsätta gynna militären och vapenindustrin med 1 642 miljarder dollar.
När vi ser hur mänskliga rättigheter kränks ska vi erbjuda skydd till de systrar och bröder som söker det här i Sverige och självklart på alla sätt trycka på de regimer som utför dessa illdåd för att de ska få ett slut. Det är så oerhört svårt att inte känna sorg och ilska när man ska försöka beskriva situationen i Nordafrika och Mellanöstern. I Syrien och Jemen ser vi vår tids värsta humanitära och mänskliga katastrofer.
Kostnaden för hela FN:s verksamhet uppgår enligt en beräkning gjord av Global Policy Forum årligen till ungefär 30 miljarder dollar. Det är växelpengar som skramlar i botten på handväskan jämfört med vad världens ledare väljer att lägga på militär- och krigsmateriel. Ledare och militärivrare vill gärna påstå att de väljer dessa utgifter för freden.
I Libyen ser vi hur de som försöker göra allt för att undfly våldet genom att ta sig till Europa skjuts ned av kustbevakningen, som fått pengar av EU. I Västsaharas flyktingläger växer den tredje generationen flyktingar upp. I Gaza möts människor som protesterar mot den israeliska ockupationen av soldaternas kulor. Diktaturerna i Riyadh, Abu Dhabi och Teheran visar inga som helst tecken på att vilja öppna upp för nödvändiga reformer.
Men vi som på riktigt vill se fred, se att alla barn runt om i världen ska kunna utvecklas till att bli just den de vill bli, se en jord som är frisk både för oss själva och för kommande generationer, vi vet att det som gynnar fred är jämlik fördelning av ekonomiska medel, jämställdhet, yttrandefrihet, demokrati, utbildning för alla, livskraftiga civila organisationer och mellanfolkliga kontakter.
Kriget i Syrien har pågått i sju år och tros ha kostat omkring 500 000 människoliv. Runt 6 miljoner människor befinner sig på flykt utanför landets gränser och ungefär 7 miljoner inom landets gränser. Asadregimen har gång på gång visat enorm brutalitet mot den egna befolkningen med bombningar och kemiska stridsmedel. Mycket tyder på att Asadregimen ligger bakom gasattacken i Douma den 7 april.
Det är frihet att vara den en vill vara, med vem en vill vara, och det är satsningar på grön energi. I stället läggs 1 686 miljarder dollar under ett år på militära utgifter och vapen. Internationell säkerhet ska vila på samarbete och ett starkt globalt regelverk under FN:s ledning.
Detta måste dock utredas, och FN måste diskutera vilka konsekvenser attacken ska få. Ett brott mot folkrätten berättigar inte ett annat brott mot folkrätten. Risken är stor att konflikten nu trappas upp med bombningar från USA med allierade. Risken för eskalering med mer våld och fler människor som tvingas på flykt ökar.
Världen lider i dag ingen brist på militära styrkor och förband, men det finns ett stort underskott på humanitära insatser. Den säkerhetspolitiska situationen i Europa har försämrats. Vi ser med oro hur den ryska ledningen har visat sig beredd att använda militära medel för att uppnå politiska mål. Det finns inga ursäkter för Rysslands agerande vad gäller Ukraina och annekteringen av Krim.
Sverige måste insistera på fredsförhandlingar via FN och på att länder som Ryssland, Iran, Saudiarabien och Turkiet slutar underblåsa och bidra till kriget i Syrien. De ansvariga för krigsförbrytelser ska ställas inför rätta. Vår roll måste vara att hävda folkrätten och kräva förhandlingar och att humanitär hjälp ska nå Syriens folk.
Ryssland är ett säkerhetspolitiskt hot, först och främst mot alla i Ryssland som motsätter sig styret i Kreml. Rysslands imperialistiska politik utgör ett direkt hot mot befolkningen i flera grannländer - Ukraina, Georgien, Moldavien och länderna i Centralasien - inte främst mot Sverige.
Jag vill tala om Turkiet, som inte bara har slagit in på en auktoritär väg utan faktiskt gjort den till en enkelriktad motorväg. All form av opposition mot Erdogans styre bemöts nu med våld, arresteringar och repression. Inte nog med att det styrande AKP-partiet har hittat på sätt att fängsla parlamentariker från oppositionspartiet HDP - nu attackerar de även Afrin. Det är ett angrepp som strider mot folkrätten och internationell lag.
Vänsterpartiet står bakom EU:s sanktioner mot Ryssland med anledning av den oacceptabla annekteringen av Krimhalvön och det ryska militära stödet till separatister i östra Ukraina. Det finns även behov av att komplettera sanktionerna med ökat utbyte och samarbete mellan befolkningarna i Sverige och Ryssland, till exempel det civila samhället i våra länder och genom att fler ryssar får möjlighet att studera i Sverige.
Målet är att krossa den kurdiska befolkningen i Syrien och deras kamp för ett fredligt område där man strävar mot demokratiska och mänskliga rättigheter och fria val. Fru talman! Det är lätt att känna hopplöshet inför utvecklingen i regionen.
Därför bör regeringen uppdra åt berörda myndigheter att öka stödet till folksamarbetet med Ryssland. Fru talman! Ett nytt säkerhetsläge förändrar också villkoren för kvinnors och flickors säkerhet. De traditionella sätten för krigföring behöver inte nödvändigtvis sätta ramarna för framtidens krigföring. Det kräver en säkerhetspolitik som följer med i utvecklingen och som är beredd att ompröva gamla sanningar.
Samtidigt får vi inte glömma alla de män och kvinnor runt om i Mellanöstern och Nordafrika som med höga insatser fortsätter kämpa för fred, demokrati, jämställdhet, hbtq-rättigheter och social rättvisa. I Tunisien har man lyckats försvara sina landvinningar genom demokratiska val och faktiskt antagit en konstitution som stärker kvinnors rättigheter.
Sveriges försvars- och säkerhetspolitik ska grunda sig på politiska beslut tagna utifrån demokratiska och folkrättsliga principer utifrån en god och välgrundad omvärldsanalys. Forskning om säkerhetspolitiska och fredsfrämjande åtgärder är en viktig del i det internationella arbetet.
I maj planeras de kommunalval som ses som ett steg i Tunisiens övergång till demokrati. Också i Libanon planeras val i maj, det första på nästan ett årtionde. I Turkiet fortsätter vänsterpartiet HDP att trotsa Erdogans auktoritära styre. Till och med inne i Syrien ser vi hur modiga människor försöker lägga grunden för ett demokratiskt samhälle bortom Asads diktatur och Daishs våld.
Det arbetet bör grunda sig på ett brett säkerhetspolitiskt grepp som bottnar i ett genusperspektiv där kvinnors och flickors säkerhet inkluderas. Effekterna av klimatförändringarna leder redan nu till omfattande konsekvenser för människor världen över. Trots betydande framsteg i enlighet med millenniemålen svälter människor fortfarande ihjäl, och många dör i enkla sjukdomar och i samband med graviditet och förlossning i stora delar av världen.
I Rojava i norra Syrien har kurdiska styrkor och deras allierade med stor framgång lyckats försvara sina byar och sina städer och vinna striden mot Daish. Det är viktigt att understryka att Mellanösterns och Nordafrikas utveckling på inget sätt är ödesbestämd. Det är inte osynliga händer som tillsatt diktatorer och som underblåser krig och konflikter.
Fred och säkerhet måste byggas tillsammans med andra. Det är genom avspänning och nedrustning vi kan bygga långsiktig stabilitet. Genom globalt samarbete kan vi bekämpa fattigdom, motverka klimatförändringar, värna folkrätten och bygga säkerhet och fred tillsammans. Sverige har en viktig roll att spela i att utveckla och stärka FN.
Mellanösterns och Nordafrikas framtid avgörs av de vägval som regionens män och kvinnor står inför, men också av hur vi i omvärlden och i Sverige väljer att förhålla oss till dem och deras länder. Vår uppgift, Sveriges uppgift, är att vara en tydlig allierad och vän till alla dem som dagligen fortsätter kampen för demokrati, för fred, för minoriteter, för feminism och för kvinnors och flickors rättigheter.
Vi vill se en svensk FN-strategi med fokus på ett reformerat FN, jämställdhet, fredlig konflikthantering och respekt för folkrätt och mänskliga rättigheter. Sverige bör driva på för att FN ska utveckla sitt arbete för tidig varning och respons vid väpnande konflikter, och vi vill att Sverige prioriterar arbetet i OSSE högre. Ett ökat nordiskt samarbete är både viktigt och efterfrågat.
Vi har alla möjligheter att vara en sådan tydlig vän och allierad. Men då krävs också handling bakom de fina orden. Ska vi vara en kraft för fred och demokrati kan vi inte fortsätta att beväpna diktaturer som underblåser de väpnade konflikterna. Vi måste strypa tillförseln av vapen till Mellanöstern och Nordafrika.
Vänsterpartiet ser möjligheter att förändra samarbetet med våra nordiska grannländer på en rad områden inom försvarspolitiken, så länge det inte hotar den militära alliansfriheten. Även frågor som saknar försvarspolitisk karaktär kan bidra till att bygga en närmare relation till andra länder, inklusive Ryssland, inte minst inom Östersjöregionen. Fru talman! Vi i Vänsterpartiet värnar Sveriges militära alliansfrihet.
Den 25 februari 2016 beslutade EU-parlamentet att uppmana EU och dess medlemsstater att införa ett vapenembargo mot Saudiarabien på grund av dess övergreppskantade krig i Jemen. Bland annat Nederländerna har redan infört ett nationellt vapenembargo. Det är hög tid att Sverige gör detsamma.
Det är en säkerhetspolitisk strategi som bidragit till att generationer har kunnat växa upp i fred. Den militära alliansfriheten ifrågasätts dock från flera riksdagspartier som vill se ytterligare ett svenskt närmande till Nato - ja, till och med ett medlemskap. I en tid när tonläget skruvas upp mellan Nato och Ryssland, är det då en säkerhetspolitiskt riktig avvägning att hoppa på upprustningskarusellen och söka ytterligare samarbeten med Nato?
Under de sju år som regeringen tog på sig för att ta fram förslag om att begränsa exporten av vapen har Sverige exporterat krigsmateriel till icke-demokratier, många av dem i Mellanöstern och Nordafrika, för omkring 20 miljarder kronor. Tyvärr är den lagändring man nyligen beslutat om långt ifrån tillräcklig för att stoppa vapenexport till diktaturer.
När Natolandet Turkiet använder sina militära muskler till att bomba den kurdiska befolkningen i Afrin, är det då en smakfull bedömning att söka medlemskap i samma klubb som Erdogan? Vänsterpartiet motsätter sig det så kallade värdlandsavtalet med Nato eftersom avtalet minskar trovärdigheten i vår militära alliansfrihet utan att ge garantier för en ökad militär säkerhet för Sverige. Tvärtom anser Vänsterpartiet att Natostyrkor på svenskt territorium ökar spänningen i vårt närområde.
Vi i Vänsterpartiet, och många bistånds- och fredsorganisationer med oss, vill i stället se ett ovillkorligt hinder för export till diktaturer och andra länder som kränker de mänskliga rättigheterna. Fru talman! Svensk utvecklingspolitik präglas tyvärr i alltför hög grad av en oförmåga att tydligt låta utvecklingsmålen styra och få företräde framför andra politiska ambitioner.
I och med den ökade närheten till Nato riskerar Sverige att dras in i förödande krig och konflikter, och i och med deltagandet i en alltmer upptrappad retorik, övnings- och rustningsspiral både höjer vi spänningen och riskerar att av rena misstag förorsaka förluster i människoliv. Vänsterpartiet säger av samma anledning nej till Partnerskap för fred, en svensk ambassad på Natos högkvarter, deltagande i Nato Stratcom i Riga och i Natos cybercenter i Tallinn.
Mikael Dambergs exportoffensiver i Teheran, Dubai och Ankara får inte vara frikopplade från frågor om demokrati, fackliga rättigheter och jämställdhet. Vi behöver ställa tydliga krav på utländska investeringar och koppla ihop frågor om handel och mänskliga rättigheter. Och vi behöver kräva att alla produkter som kommer från illegala israeliska bosättningar tydligt märks i Sverige, på samma sätt som de redan är märkta i Storbritannien.
Fru talman! Jag yrkar därmed bifall till reservation 14. En grundläggande princip för internationell fred och säkerhet är att beslut om militärt våld som en sista utväg för att skydda freden och de mänskliga rättigheterna ska ske på FN:s uppdrag eller annan folkrättslig grund. Det är viktigt att vid ställningstaganden gällande internationella insatser inte bara förlita sig på FN-mandat. En bedömning måste göras i varje enskilt fall.
Kvinnor och barn är de som drabbas hårdast i en konflikt. Krigen i Syrien och Jemen slår allra hårdast mot dem som redan har det allra svårast. Sverige skulle kunna vara en mycket tydlig feministisk röst i Mellanöstern och Nordafrika, en röst mot det våld som nu drabbar flickor, kvinnor och hbtq-personer.
När så behövs måste folkrätten och FN-stadgan kunna hävdas gentemot säkerhetsrådet för att stärka FN:s ställning. Fru talman! Sverige har ett förflutet av aktivt arbete för nedrustning i allmänhet och kärnvapenavrustning i synnerhet. Genom Sveriges historia av militär alliansfrihet finns en unik röst som bör användas än tydligare för en global kärnvapennedrustning. Natomedlemskapen splittrar Norden i kärnvapenfrågan.
Men vi skulle också kunna se och synliggöra hur flickor, kvinnor och hbtq-personer inte bara är offer utan även organiserar sig och är aktörer för förändring. I det arbetet kan Sverige göra skillnad med ett aktivt stöd på mottagarnas villkor. Vi behöver erkänna Västsahara och skicka en tydlig signal av hopp till dem som lever i flyktingläger och under ockupation.
De i somras avslutade FN-förhandlingarna om att förbjuda kärnvapen ger ett illustrativt exempel på hur till exempel ett Natomedlemskap skulle påverka Sveriges möjligheter att arbeta för fred och nedrustning. Kärnvapen är de enda massförstörelsevapen som ännu inte är förbjudna enligt internationell lag. Den 7 juli 2017 togs dock ett viktigt steg när FN beslutade om ett sådant förbud.
Frågan om Västsahara kommer min kollega Lotta Johnsson Fornarve att tala mer om i sitt inlägg senare. Fru talman! Ska vi vara en tydlig vän och allierad till de modiga män och kvinnor i Mellanöstern och Nordafrika som slåss för förändring måste vi också vara beredda att ge dem en fristad i vårt land och på vår kontinent när de behöver det.
Sverige bör självklart tillhöra de länder som står främst i ledet för att skriva under detta avtal. Det kan vi göra i en självständig och militärt alliansfri stat. Regeringen bör omgående signera FN:s avtal om förbud mot kärnvapen. År 2016 lade världens ledare 1 686 miljarder dollar på militära utgifter och vapen.
Det går inte att ena dagen hålla högstämda tal om fred och demokrati och nästa dag föreslå att de som flyr undan Daishs terror eller Erdogans repression ska mötas av stängda gränser, flyktingpauser och interneringsläger. Man kan inte med trovärdighet tala om demokrati och fred i Mellanöstern och Nordafrika för att sedan stödja att EU ska skicka mångmiljardbelopp till Turkiet för att de ska agera gränspolis åt EU.
Det är dags att bryta den trenden och i stället satsa på oss människor och vår jord.
Sverige och Europa har alla möjligheter att vara en fristad för dem som flyr krig, förtryck och förföljelse, men då krävs den politiska viljan. Vänsterpartiets uppfattning är att vi ska vara stolta över att kunna erbjuda skydd och möjligheter till ett liv i fred och frihet. Med detta, fru talman, vill jag yrka bifall till reservationerna 7 och 19.