Carl Bildt (M):
Amineh Kakabaveh har frågat mig vilka initiativ jag avser att vidta för svensk del och inom EU för att göra den kritiska dialogen med Iran mer effektiv när det gäller att öka respekten för mänskliga rättigheter och demokrati. Iran har beskrivits som en av de största utrikespolitiska utmaningarna i vår tid och hur vi väljer att förhålla oss till den islamska republiken kan få stora framtida konsekvenser.
Jag vill därför tacka för interpellationen som ger tillfälle till en värdefull debatt. Amineh Kakabaveh framhäver den allt sämre situationen för de mänskliga rättigheterna i Iran och det ifrågasätts om omvärlden ger dessa frågor tillräcklig uppmärksamhet givet att så mycket fokus hamnat på konflikten kring Irans kärntekniska program. Jag kan försäkra att Sverige och EU är fullt kapabla att hantera mer än en fråga åt gången.
I Iran har vårt fokus på mänskliga rättigheter snarare skärpts under den tid den nukleära frågan diskuterats. Antalet kritiska démarcher och offentliga uttalanden var större än på mycket länge under 2007 och utvecklingen har fortsatt under 2008. Flertalet av de fall som Amineh Kakabaveh refererar till har vid upprepade tillfällen tagits upp av Sverige och EU i kontakter med företrädare för iranska myndigheter.
Jag och andra representanter för den svenska regeringen har också öppet fördömt iranska övergrepp, bland annat steningsdomar och dömandet av minderåriga till döden. Ett aktuellt fall är mitt engagemang för Parvin Ardalan i samband med att hon nekades utresa ur Iran för att ta emot Olof Palmepriset. Fru talman! Iran är en regionalpolitisk realitet som på ett eller annat sätt måste hanteras. Landet går inte att isolera eller sanktionera bort.
Sverige betonar därför, i linje med övriga EU, vikten av en kritisk men konstruktiv dialog med Iran. Problemet är att vi för närvarande har en kritisk dialog om Iran snarare än med Iran. Iran har under de senaste åren valt att inta en alltmer konfrontatorisk hållning gentemot omvärlden och den politiska dialog som inleddes under president Khatamis tid, ligger nere sedan flera år.
Det gäller också den särskilda MR-dialog som inleddes 2002 men som ligger nere sedan 2004 då Iran avbröt samtalen. Anledningen till att Iran avbrutit denna formella dialog beror till stor del på att EU ställt tydliga krav på vad vi förväntar oss i form av ökad respekt för mänskliga rättigheter. Ett tydligt exempel är de förhandlingar om ett samarbets- och handelsavtal som avbröts 2002 på grund av att EU ansåg att den politiska utvecklingen i Iran gick åt fel håll.
EU och Sverige har alltså i hög grad gjort just det Amineh Kakabaveh efterlyser - ställt konkreta krav och tydliga villkor för dialogen - och när Iran inte levt upp till detta dragit tillbaka erbjudanden om samarbete. Detta har varit kännbart för Iran, inte minst för ekonomin som ligger långt under sin verkliga potential. Den iranska regimen är i dag sluten och inåtvänd, mer inriktad på att bevara sin egen makt än att bidra till folkets väl eller landets utveckling.
Möjligheterna för EU och Sverige att utöva påtryckningar är begränsade så länge Iran tycks välja att vända omvärlden ryggen. Dialogen blir inte effektiv då bara en vill prata. Samtidigt kan vi inte acceptera att i effektivitetens namn kompromissa kring formerna för dialogen. Vi ska heller inte - det måste understrykas - låta vår besvikelse slå över i krav på mer radikala lösningar. Politiska skiften i Iran ska initieras inifrån, inte påtvingas utifrån.
Vi får heller inte drabbas av vanmakt och ge upp även om resultaten dröjer. Grundambitionen måste vara att alltid hålla någon form av kanal öppen för att framföra vår kritik mot vad som sker i Iran och för att visa på vad som finns att vinna om Iran väljer rätt väg. Det är ett tålmodigt, långsiktigt och svårt arbete. EU måste i högre grad visa på det mervärde som unionen kan erbjuda Iran för att visa vad landet går miste om.
Jag förstår och delar den frustration över tillståndet för de mänskliga rättigheterna i Iran som Amineh Kakabaveh ger uttryck för. Men det är min bestämda övertygelse att situationen varit ännu värre om vi valt att skära av kontakterna med Iran. Utan fortsatta kontakter med diplomatisk representation och politiskt besöksutbyte, mister vi både möjligheterna till förståelse och till att framföra vår kritik.
Omvärldens uppmärksamhet är bästa skyddet för de modiga kvinnor och män i Iran som hävdar sin rätt att bli behandlade med den respekt Iran enligt FN:s konventioner är skyldiga att ge dem. Det är vad våra kontakter i Iran säger oss, och det är vad som väglett och fortsatt vägleder den svenska regeringens ställningstagande.