KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carl-Oskar Bohlin (M):
Jag tänkte ta vid där Maria Malmer Stenergard slutade, nämligen: Vilket ansvar har vi själva? Det är väldigt lätt att som regering peka på någon annan samhällsfunktionär som ska lösa ett problem som vi alla ser och som vi alla måste hjälpas åt att bekämpa. Vi måste se till att försöka skapa ett mer jämställt samhälle.
Men frågan är om man inte bara skjuter bredvid mål och gör något slags papperstiger av något som skulle kunna bli vettigt. Det norska exemplet vittnar just om detta. Kvoteringslagstiftningen har inte inneburit någon samhällsnormerande förändring. Men det måste vara det som jämställdhetsarbetet i grunden syftar till.
Då frågar man sig: Varför har Morgan Johansson låst sig vid idén om att det är just i börsbolagens styrelser som man måste kvotera, att det är där vi hittar lösningen på jämställdhetsfrågan?
I en tidigare diskussion med justitieministern gav justitieministern uttryck för att det inte skulle vara möjligt att kvotera till exempel kommunalt ägda bolag, helt enkelt därför att det då blir svårt att tillsätta styrelserna. Varför är detta ett problem som de kommunala bolagen har men som börsbolagen uppenbarligen saknar, eftersom det går bra där?
Om detta har till syfte att vara samhällsnormerande, att skicka signaler ut i samhället, varför väljer justitieministern att stanna vid att bara diskutera ca 200 bolag som är noterade på börsen?
Varför gäller det inte andra viktiga samhällsfunktioner, som stora ideella organisationer, som nämndes tidigare, till exempel arbetstagarorganisationerna och LO, som slår sig för bröstet i jämställdhetsdebatten men inte har sopat framför egen dörr? Varför är det inte intressant i justitieministerns värld?
Kan det vara så att trycket i de egna leden är för stort, så att justitieministern väljer att ducka och i stället för att ta tag i det verkliga problemet lägger det i knät på någon annan, nämligen börsbolagen? Varför är det mer intressant att kvotera i ett börsbolags styrelse än i stora ideella organisationers?
Varför är det inte intressant att först lyfta den här frågan i till exempel offentlig sektor, där politiker som du och jag har makten? Det är våra partikollegor som utser styrelserna för de kommunala bolagen runt om i Sverige. Men där vill justitieministern inte gå fram med något sådant förslag. Varför börjar du i helt fel ände, justitieminister Morgan Johansson?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Ett tydligt moderat bidrag till de svenska historieböckerna ur ett jämställdhetsperspektiv kommer att vara det att vi levererar Sveriges första kvinnliga statsminister 2018. Det är någonting som justitieministern kanske borde fundera lite över.
Det jag saknar ett svar på i den här diskussionen är varför justitieministern inte vill gå fram med en tvingande kvoteringslagstiftning till exempel i de kommunala bostadsbolagen och i de kommunala bolagen i stort.
Justitieministern gav tidigare uttryck för att det skulle vara problematiskt, eftersom det skulle uppstå komplikationer när styrelserna utsågs. Varför? Det är ju vi i den politiska sfären som har makten över de offentligt ägda bolagen.
Om man nu har kommit fram till att kvotering är en bra väg att gå, vilket jag inte tror, borde det vara rimligt att börja i den sfär man som politiker själv har kontroll över och inte tvinga någon annan att gå före i arbetet. Politiken måste alltid föregå med det bästa exemplet.
Staten, det allmänna, det offentliga måste rimligen göra detsamma. Varför är justitieministern inte konsekvent i sin linje? Varför är det börsbolagen som i justitieministerns värld ska dra det här lasset? Varför är detta inte intressant att göra i de offentligt ägda bolagen?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Tack, infrastrukturministern, för ett bra svar! Jag är nöjd med svaret, och jag tycker att det är positivt att det finns en samsyn mellan Socialdemokraterna och den tidigare borgerliga regeringen. Låt oss slå fast att besöksnäringen är en av Sveriges basindustrier.
Dalarna utgör Sveriges tredje största besökslän, och där utgör vinterturismen en inte oväsentlig del. Det som nu sker uppe i nordvästra Dalarna kring Sälen är någonting unikt i svensk historia.
Där görs en ansats att bredda vinterturismen, skidturismen, och göra den till vad många andra besöksnäringsgrenar redan har lyckats med, nämligen att bli en exportindustri. Vinterturismen, oavsett var den finns i Sverige, står inför två väldigt stora utmaningar. Den första är att det dör lika många skidåkare som det föds i detta land.
Sedan 1970 har andelen skidåkare av befolkningen minskat. Det var två och en halv miljon skidåkare när Stenmark var på topp, och det är fortfarande två och en halv miljon skidåkare. Det andra problemet är att fjällen ofta ligger långt ifrån orter där stora populationer av människor bor. Folk är beredda att lägga ungefär fem sex timmar dörr till dörr för att ta sig till en skiddestination.
Detta ger vid handen att den kaka som de svenska skiddestinationerna har att slåss om hela tiden blir mindre och mindre, eller i varje fall har stagnerat.
Nu har man, tack vare ett enormt stort engagemang uppe i nordvästra Dalarna, kommit långt i ambitionen att skapa vad jag skulle kalla Sveriges första destinationsflygplats - en flygplats som syftar till att göra skidåkning till en exportindustri. Viljan att resa till en skiddestination är stor runt om i Europa.
Vi förleds ofta här i Sverige att tro att anledningen till att vi inte har några utländska skidåkare i våra skidbackar är att våra fjäll möjligen är lägre än de är på jämförbara skidorter i till exempel Alperna. Men så är faktiskt inte fallet, utan anledningen är att det saknas kommunikationer.
Om man ritar med en passare på kartan för att se vilka destinationer eller avreseorter som kan nås runt om i Europa kan man konstatera att besöksnäringen i Dalarna skulle kunna nås av 200-300 miljoner människor. Detta projekt är långt gånget. Det är som sagt glädjande att vi har en samsyn med Socialdemokraterna i frågan.
Den tidigare regeringen beslutade att skjuta till 250 miljoner kronor i investeringsstöd till detta projekt.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Det som definierar huruvida man har en god politik för besöksnäringen är inte hur många internationella idrottsarrangemang man deltar i att söka. Snarare är det att skapa det som är grundförutsättningar i sammanhanget, nämligen förutsättningar för företagande och infrastruktur.
Den tidigare regeringen tog initiativ till detta och var med och beslutade om att satsa 250 miljoner kronor. Det bör också påpekas att besöksmålen i norra Dalarna nu lider av att man får höjda arbetsgivaravgifter för att anställa unga människor.
Det är välkommet att infrastrukturministern ger beskedet att regeringen ligger kvar i satsningen. Men det jag bad infrastrukturministern försäkra var att man inte kommer att göra avkall på satsningen i framtiden och att den inte blir ett billigt bondeoffer i en framtida förhandling med Miljöpartiet eller Vänsterpartiet, som uttryckligen har varit emot den här investeringen.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Det är inte bara tunga remissinstanser som har haft kritik mot sänkningen av ROT-avdraget. Det finns också ett starkt folkligt missnöje. En av dem som har varit kritiska är Anders Björkman. Han är socialdemokrat, och han bor i Rättvik där han har förtroendeuppdrag för Socialdemokraterna.
Han har i en intervju med Dalarnas Tidningar uttryckt sin besvikelse över att han i valrörelsen har gått ut och lurat väljare, som han upplevde det. En röst på Socialdemokraterna skulle inte innebära någon påverkan på ROT-avdraget. Han säger: "Jag ser det som en 'tårtning' mitt i ansiktet av mitt eget parti. Att jag lurats att svika både mig själv och andra".
Min fråga till statsministern är: Vad har du att säga till Anders Björkman och andra som delar denna uppfattning?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Jag hade förväntat mig att Miljöpartiet skulle ägna det här ärendet något mer än 37 sekunder. Jag skulle vilja fråga Miljöpartiet, herr talman, vad de egentligen tycker om följdmotionen. Är Miljöpartiet välvilligt inställt? Kommer vi att från regeringen få se en förändring av förslaget?
Kommer regeringen att gå riksdagens tillkännagivande till mötes? Är det bra eller dåligt att vi har flera indelningar för storleken på företag i enlighet med vad EU-direktivet föreslår?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Jag välkomnar att Miljöpartiet instämmer i den kritik som finns mot det undermåliga beredningsarbete som regeringen har genomfört i framläggandet av propositionen. Man väljer där att helt enkelt förbise det som var utredarens förslag. Man väljer i propositionen att inte gå på linjen att göra storleksindelningen.
Det är bra att vi i Sveriges riksdag kan förena oss när regeringen gör fel. Inte sant, Emma Hult?
Låt oss göra det även framöver, och låt oss hoppas att regeringen återkommer med en bättre lagstiftningsprodukt när man lägger fram den proposition som vi förhoppningsvis inte behöver vänta alltför länge på, den som rör rapportering av icke-finansiell information, som också är en del av införlivandet av redovisningsdirektivet.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Tack högskoleministern för svaret! Det svenska skattekollektivet är, som bekant, spritt över landet. Det har rått stor enighet om den politiska principen att vi ska fördela de arbetstillfällen som staten skapar genom myndigheter och olika typer av verksamheter.
Beslutet om att utlokalisera och starta en högskola i Dalarna, i Borlänge och i Falun, var från början ett regeringsbeslut, och riksdagen fattade sedan beslut på grundval av en proposition. Då inställer sig en principiell fråga. I vilken utsträckning ska en myndighet sedan kunna välja att överpröva beslutet som i grunden var politiskt?
Jag ifrågasätter över huvud taget inte högskolornas och universitetens rätt att själva styra sitt akademiska utbud, att så att säga råda över den akademiska friheten.
Jag menar att om det från första början är ett politiskt beslut att utlokalisera en verksamhet måste det också vara ett politiskt beslut att lägga ned verksamheten.
Vi kan se på en lång rad områden hur myndigheter rationaliserar bort sig själva och därigenom går emot de politiska bevekelsegrunder som fanns från början om att utlokalisera dem.
Högskoleministern säger att det måste vara upp till högskolan själv att äga frågan om vart man förlägger sin campusverksamhet. Skulle högskoleministern rent teoretiskt vara av samma uppfattning om Högskolan Dalarna sa att man utreder möjligheterna att flytta till Stockholm?
Då har ju verksamhetens hela existensberättigande någonstans upphört eftersom det är en regional högskola som syftar till att vara med och kompetensförsörja regionen. På plats i Borlänge finns i dag ett djupt samarbete med industrin och en infrastruktur kring hela högskoleverksamheten. Det ligger ett politiskt beslut i botten att förlägga verksamheten hit.
Menar inte högskoleministern att det trots allt måste ligga ett politiskt beslut till grund för att fatta beslut om att flytta 300 statliga jobb från en ort av den här storleken?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Låt mig börja med att säga att jag välkomnar det faktum att högskoleministern är väl medveten om den utbildning som bedrivs i Borlänge i dag och att hon verkar ha tilltro till den. Jag var tydlig när jag inledde mitt föregående inlägg med att vi absolut står bakom den autonomi som våra lärosäten åtnjuter.
Vad skulle högskoleministern säga, rent hypotetiskt, om Högskolan Dalarna deklarerade att man avser att flytta sin verksamhet till Stockholm? Skulle högskoleministern anse att det ligger inom universitetets och högskolans autonomi att fatta ett sådant beslut?
I grunden handlar det alltså om att den beslutande församlingen här inne en gång i tiden har sagt: Vi tycker att det är lämpligt att lokalisera en högskola till Dalarnas två största städer. Nu säger högskolan: Vi vill utreda förutsättningarna för att flytta verksamhet till en av städerna. Fine, låt högskolan utreda det.
Men om man en gång fattade beslut på politisk nivå, anser inte ministern att man rimligen bör göra det igen för det fall man ska lägga ned en sådan här stor verksamhet, vilket kommer att få enormt stora och långtgående konsekvenser för hela regionen?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Jag vill börja med att tacka infrastrukturministern för svaret. Den bild som infrastrukturministern ger, att det inte skulle finnas något problem att åtgärda, delas inte riktigt av dem som de facto upplever att det finns ett problem.
Det är säkert som infrastrukturministern säger, att det bara aviseras en gång per månad och att fakturor då skickas ut i klump. Det kan mycket väl stämma. Men i slutet av interpellationssvaret vidgår infrastrukturministern just det som är problemet, det vill säga att som privatperson kan man få autogirering men som företagare går det inte.
Jag tycker att detta sätter fingret på en principiell fråga: Hur beter sig staten, det allmänna, som borgenär? När det gäller avgiften på 5 kronor kan man diskutera rimligheten i att en ha en sådan, men detta är inte en debatt om broavgifter.
En avgift på 5 kronor belastas med en förseningsavgift på 300 kronor för den som inte betalar avgiften inom stipulerad tid. Det är också ett problem att man till exempel erbjuder olika typer av betalningslösningar för företagare.
Du kan till exempel få din trängselskatt hanterad via autogiro men inte avgifterna när du passerar över en bro - två system som borde vara identiska att hantera. Däri finns problemet. Transportstyrelsen meddelar berörda företagare att de inte kan göra något åt problemet. De har uppenbarligen inte informationen att man kommer att införa det senare.
Det vore därför trevligt om infrastrukturministern i dag kunde berätta när juridiska och fysiska personer kommer att jämställas i detta avseende. I dag ser verkligheten nämligen ut så här: Den som passerar en plats där det finns trängselavgift och sedan passerar över en bro och har trängselavgiften på autogiro får hem ett brev med makulerade fakturor som redan har belastat kontot.
Mitt i högen av makulerade fakturor kan det smyga sig in en faktura med ett förfallodatum avseende en bropassageavgift. Det är fullt förståeligt att man enkelt missar detta eftersom man måste hantera två parallella system. Då belastas man med förseningsavgifter som är flera tiotusentals procent högre än det ursprungliga beloppet. Är detta rimligt?
Statuerar det ett gott exempel för hur staten ska bete sig som borgenär? När tänker Transportstyrelsen se till att fysiska och juridiska personer jämställs? Detta är frågeställningar som jag hoppas att infrastrukturministern kan besvara när debatten återupptas.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Det kan säkert vara på det viset att fakturorna skickas ut månadsvis. De vittnesmål som jag har tagit del av gör gällande att det kommer flera separata 5-kronorsfakturor på en kortare tid än en månad. Det är möjligt att dessa uppgifter inte stämmer.
Hur som helst vidgår infrastrukturministern det som är det verkliga problemet, nämligen att Transportstyrelsen tillämpar två parallella system för fysiska personer och för juridiska personer. Dessutom gör man skillnad på olika typer av avgifter.
Man möjliggör autogirering för trängselskatt för både privatpersoner och företag, men man möjliggör inte autogirering när det handlar om att passera en bro som kostar 5 kronor att passera, vilket gör att den enskilde företagaren har att hantera autogireringen men också fysiska pappersfakturor om 5 kronor som kommer.
Det blir ännu mer komplicerat när Transportstyrelsen dessutom inte skickar ut fakturan separat utan skickar den i makulatur rörande trängselavgifter och stoppar in den någonstans i mitten. Det gör att hanteringen blir rätt krånglig och att det blir enkelt att missa. I detta identifierar infrastrukturministern alltså inte något problem.
Jag menar att det absolut är ett problem när en myndighet meddelar företagare i Sverige att man tyvärr har två olika system för fysiska och juridiska personer och att man inte avser att göra någonting åt det. Den information som infrastrukturministern lämnar här i dag om att detta kommer att införas på sikt är inte den information som myndigheten ger till de människor som är berörda av detta problem.
Då vore det intressant med ett klargörande här från talarstolen. När kommer fysiska personer och juridiska personer att likställas i behandlingen av Transportstyrelsen när det kommer till broavgifter?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Att här i talarstolen försöka göra detta till en fråga om hur man paketerar fakturor är att aktivt missförstå hela denna frågeställning och att på något sätt försöka kasta ett slags löjets skimmer över att det finns företagare som upplever det som ett problem att de inte kan få samma hantering av avgifter som privatpersoner kan få.
Dessa företagares kontakter med Transportstyrelsen ger vid handen att myndigheten så att säga inte fullföljer sitt serviceuppdrag och inte kan svara på varför de inte kan erbjuda samma betalningslösningar till företagare som man kan få som privatperson eller samma betalningslösningar som man kan få när man passerar kontrollstationerna för till exempel trängselavgift. Detta skapar en onödig hantering.
Sedan är det naturligtvis så att vi inte kan stå här och diskutera hur man ska paketera fakturor. Jag lyfte upp det för att exemplifiera att en statlig myndighet agerar på ett sätt jag tycker kan ifrågasättas när det kommer till att vara en god borgenär.
Man skickar alltså ut fakturor på väldigt små avgifter - i det här fallet 5 kronor - i det som annars är en makulatur och påför därefter sanktioneringsavgifter om 300 kronor.
Jag tycker inte att det rimmar väl med det serviceuppdrag Transportstyrelsen har, och det var därför min förhoppning att få ett förtydligande från infrastrukturministern av när fysiska och juridiska personer kommer att likställas i det här avseendet.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Vi har i denna talarstol hört statsrådet Fridolin stå och säga att SJ i dag är överkapitaliserat. Det leder till slutsatsen att Fridolin måste ha tagit en crash course i företagsekonomi. Regeringen väljer nu att dränera SJ på nästan 2 miljarder kronor.
Trots det är soliditeten i SJ jämförbar med vad den var i januari 2014, när samme Fridolin sa att ett vinstuttag på 73 miljoner kronor, det vill säga 4 procent av det som regeringen i dag plockar ut, var en spark i magen på svenska folket och att SJ gick på knäna.
Hur är SJ överkapitaliserat i dag men inte då?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Det är ett hyckleri av ganska stora mått att stå och kritisera det regeringen gjorde för ett år sedan, vilket motsvarar 4 procent av det uttag regeringen nu gör. Om regeringen vill ge SJ ett annat samhällsuppdrag är det väl bara att ge SJ ett annat samhällsuppdrag, men i stället väljer nuvarande regering att fullständigt dränera SJ genom att göra ett uttag på nästan 2 miljarder kronor under innevarande år.
Vi måste komma ihåg vad som är historien, nämligen att Alliansen fördubblade underhållet till järnvägen medan nuvarande regering börjar med att dränera SJ på pengar. Fridolin svarar inte på min fråga, det vill säga hur Fridolin kunde kritisera SJ då men i dag säga att SJ - som kommer att få en sämre soliditet efter den här dräneringen - är överkapitaliserat.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Min frågeställning är riktad till utrikesminister Margot Wallström. Jag vill börja med att instämma i det Mathias Sundin sa och berömma utrikesministern för hennes fördömande av det terrordåd som i går ägde rum i Tel Aviv. Men följdfrågan på det måste rimligen vara när regeringen tänker agera med kraft mot den palestinska myndigheten.
Det vi nu ser spelas upp i Israel är ju bara ett utflöde av det som den palestinska myndigheten hela tiden ger uttryck för. Man urskuldar det som nu sker. Man döper grundskolor efter självmordsbombare. Man visar tv-program riktade till barn där man uppmuntrar våldsanvändning.
När är regeringen beredd att på allvar markera mot den palestinska myndigheten genom att se över den 1 1⁄2 miljard i bistånd som den svenska regeringen villkorslöst ger till den palestinska myndigheten?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Det är som sagt mycket bra att utrikesministern har fördömt detta enskilda agerande. Men faktum kvarstår: Den palestinska myndigheten bär ett ansvar för att ha uppmuntrat de terrordåd som har skett den senaste tiden.
När är Margot Wallström beredd att fundera över det bistånd som Sverige ger till en ledare som är odemokratiskt vald och som har suttit utomrättsligt längre än Pinochet?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Det var ett lite märkligt anförande att lyssna till. Det verkar som om Nooshi Dadgostar tog fel anförande och i själva verket höll anförandet rörande nästa debatt, som kommer att handla om en effektivare plan- och bygglag och om byggande. I ingen del handlar ju den här propositionen om byggande.
Detta hindrar tydligen inte Vänsterpartiet från att rabbla upp en rättighetskatalog kopplad till boende.
Då måste man ställa sig frågan: Menar Vänsterpartiet att man som grund för ett boende kan ockupera annans mark och därefter ha alla de rättigheter som Nooshi Dadgostar räknar upp: besittningsskydd, basfaciliteter och förbud mot trångboddhet? Det är ju inte bostadsbyggande vi diskuterar i den här debatten.
Det hoppas jag att Nooshi Dadgostar är medveten om. Då måste vi fråga oss: Tycker Vänsterpartiet att det är legitimt att ockupera en annans mark bara för att man har ett behov av det?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Ja, vad ska man säga? Det blev ju inte riktigt klarare av det anförandet. Min poäng var att Nooshi Dadgostar håller ett anförande om bostadspolitik när vi pratar om en särskild form av handräckning, som vi nu inför. Bostadspolitik har alltså ingenting med detta att göra.
Men eftersom Nooshi Dadgostar vill få detta att handla om bostadspolitik blir man nyfiken: Tycker Vänsterpartiet egentligen att det är en legitim plattform för bostadspolitiken att människor ockuperar andras mark? Då börjar Nooshi Dadgostar med att svara: Nej, det tycker vi inte, men om man har ett behov av det kan det ändå vara okej.
Detta är för mig att schackra med äganderätten, en av de mest fundamentala rättigheter som finns. Vänsterpartiet har väl aldrig varit några större värnare av att man ska kunna tillvarata sin äganderätt, och det skiner igenom i den här diskussionen.
Man vill prata om allt annat än det som frågan rör, nämligen möjligheten att på ett effektivt sätt tillvarata sin äganderätt.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Johan Löfstrand börjar med att säga att politik är att vilja. Nej, Johan, politik är att välja, att prioritera. Era prioriteringar landar av någon outgrundlig anledning alltid i att någon annan ska tvingas göra mer. Någon annan ska tvingas göra eftergifter. Någon annan ska få ökade byråkratiska pålagor. Någon annan ska betala mer i skatt.
Nu står Johan Löfstrand i talarstolen och säger att vinsterna är större. Men om vinsterna med att göra detta vore större skulle alla rimligen göra det på en fri marknad. Det är klart att det beror på situationen.
Det som det här lagstiftningsförslaget inte tar höjd för är just vilken situation de respektive bolagen befinner sig i. Det är nämligen så att ni vill gå mycket längre än vad direktivet kräver av oss. Varför blir svensk konkurrenskraft bättre och starkare om vi går 16 gånger längre? Johan Löfstrand står i talarstolen och säger att vi går lite längre.
Men vi går alltså 16 gånger längre än vad direktivet kräver av oss. Johan Löfstrand pratar om att det här har tagit tid därför att regeringen har fört en massa samtal med Alliansen. Man har fört ett samtal med Alliansen. Under det samtalet tillkännagav vi den uppfattning vi också tillkännager här i dag. Det är klargörande, Johan Löfstrand, när du säger att det kommer att skapas fler jobb.
Det visar sig att de jobb du syftar på i talarstolen går till de konsulter som kommer att fakturera mer på grund av ökade byråkratiska pålagor. Det är väl klart att de människor du träffar i den här branschen är av uppfattningen att det är kul att få fakturera mer. Men det är inte så man i grunden skapar fler jobb i Sverige, Johan Löfstrand.