Hillevi Larsson (S):
Det är två frågor som vi diskuterar här i dag. Den ena är arbetslösheten och den andra är att arbetsgivarna inte hittar folk. Det är ett allvarligt problem. Man har lyckats skapa arbetstillfällen, men det går inte att hitta folk med rätt kompetens. När det gäller jobbskatteavdraget kan man vid det här laget avskriva den insatsen som jobbskapande. Det har inte lett till nya jobb.
Det jag inte riktigt förstår är varför man inte kallar socialbidragsberoende för just bidragsberoende. Av någon anledning kallas det bidrag när människor har a-kassa eller sjukförsäkring. Men när de människorna utestängs från dessa försäkringar och hamnar i försörjningsstöd, som också kallas socialbidrag, kallas det av någon anledning inte bidragsberoende.
Det har upplevts positivt för dem som har fått det, men det leder inte till nya jobb. När det gäller rekryteringsgapet, arbetsgivarna som inte får rätt arbetskraft, är det uppenbart vad som krävs, att de arbetslösa måste få en möjlighet att höja sin kompetens. Därför är det obegripligt att man har dragit ned på just de system som skulle kunna hjälpa de arbetslösa.
Detta går inte ihop över huvud taget för mig. Jag tycker tvärtom att det är värre att de hamnar i försörjningsstöd än att de har sjukförsäkring och a-kassa. Om man hamnar i försörjningsstöd tvingas man innan man söker detta försörjningsstöd att sälja allt man har och leva på existensminimum, vilket går ut över familjerna också. Jag tycker att vi har mer av bidragsberoende i dag än vi hade tidigare med tanke på den här utvecklingen.
I Malmö till exempel, som jag kommer från, har regeringens minskade anslag till komvux lett till att Malmö kommun har fått gå in och satsa, eftersom vi ser att det är så viktigt för våra arbetslösa i vår kommun. Men det tar ju pengar från välfärden, från skola, vård och omsorg, så det är en tuff utmaning för de kommuner som har detta problem. Samtidigt kan man se att det skapas många jobb i Malmö. Det är en tillväxtregion.
När det gäller pensionärerna har regeringen visserligen gjort vissa justeringar av skatten. Men om man jämför detta med vad som har gjorts för den stora arbetande massan i landet är det peanuts; det är ingenting i jämförelse. Jag tycker att om man har råd att sänka skatten så mycket för dem som arbetar har man väl även råd att sänka skatten för pensionärerna. De lever ju inte av bidrag. De lever av uppskjuten lön.
Men det är många som bor i kranskommunerna runt Malmö som får jobben. De pendlar varje dag in till Malmö och jobbar, men Malmöborna har svårt att få jobben därför att de inte har rätt utbildning. Därför förstår jag inte varför regeringen inte helt enkelt satsar på en ordentlig utbildningspolitik och en ordentlig arbetsmarknadspolitik. När det gäller Arbetsförmedlingen skulle man kunna vidga fältet för vilka utbildningar Arbetsförmedlingen får erbjuda.
Sverige är ganska unikt med denna politik där man sänker skatten för löntagare men inte för pensionärer. Det kanske är en anledning till att göra en internationell utblick i just den frågan för att se hur andra länder, där man inte beskattar pensionärer hårdare än löntagare, har gjort. Det har uppstått en klyfta där också. Det är inte något nollsummespel, för om man sänker skatterna drar det undan pengar från välfärden.
I dag är det väldigt snålt tilltaget. Jag frågar helt enkelt finansministern: Varför fortsätter ni på det här spåret som inte fungerar? Och varför gör ni inte något åt rekryteringsgapet och satsar på utbildning?
Vi kan se att välfärdstjänsterna i Sverige har blivit färre, och det drabbar inte minst pensionärerna som är beroende av vård och omsorg. Det är alltså inte något nollsummespel. Därför tycker jag att man borde minska klyftorna i stället för att ge till dem som har mest, som politiken har handlat om hittills.