Ali Esbati (V):
Jag tackar Elisabeth Svantesson för svaret men konstaterar att det varken är särskilt lugnande eller upplysande. Lavaldomen i EU-domstolen och den lag som följde på den, som den borgerliga regeringen drev igenom, är några av de mest dramatiska förändringarna i maktbalansen på den svenska arbetsmarknaden i modern tid.
Det är principiellt viktigt, för det handlar om att utnyttja överstatliga beslut för att slå mot en grundpelare i den svenska modellen, nämligen rätten att ta strid för svenska kollektivavtal. Det är givetvis också praktiskt viktigt i många branscher där arbetsgivare har gått långt i att använda dessa möjligheter för att pressa svenska löner och arbetsvillkor genom att utnyttja att det råder sämre villkor i andra länder. Fackföreningsrörelsen har kritiserat Lavallagen från start.
Det är inte fråga om detaljer, utan det är grundläggande delar i arbetsmarknadsmodellen i Sverige som plockas bort. Om det skapas en sådan öppning är det lätt hänt att det får spridningseffekter, och den kritik som LO och TCO har haft från början, precis som Vänsterpartiet och andra, har så småningom fått medhåll från tunga instanser.
I februari hade jag en interpellationsdebatt i kammaren med dåvarande arbetsmarknadsminister Hillevi Engström. Då hade FN:s arbetsmarknadsorgan ILO genom sin expertkommitté meddelat att lex Laval inte håller och att lagen kränker internationella konventioner om föreningsrätt och förhandlingsrätt, alltså grundläggande regler på en civiliserad arbetsmarknad. Då fick jag ett svar som var ungefär lika löst i kanterna som det jag fått i dag.
Det har inte hänt något synligt efter det, och nu står vi här igen. Från min sida beror det på att också Europarådet genom sin kommitté för sociala rättighet har påpekat att Lavallagen strider mot en del skrivningar i den europeiska socialstadgan. Det är allvarlig och direkt pinsam kritik för Sverige som har en historia av att stå i första ledet för att få till stånd och implementera internationella konventioner och avtal.
Nu utmärker vi oss som ett land där grundläggande rättigheter kränks. Det är inte särskilt muntert eller bra. Vid dessa båda tillfällen, både när jag var uppe i februari och i denna interpellationsdebatt, har man hänvisat till den pågående parlamentariska utredning som riksdagen har pressat regeringen att tillsätta. Problemet är att just denna situation inte ingår i direktiven för den utredningen eftersom betoningen är på EU.
Detta var något som uttryckligen påpekades av bland annat TCO när direktiven gavs. Utredningsdirektiven var för snäva. Man hade velat ha ett större uppdrag som handlade om hur Sverige lever upp till internationella konventioner generellt och inte bara när det gäller EU:s regler för fri rörlighet. Nu står vi som sagt här igen.
Det hände ingenting när ILO kom med sin kritik, och det verkar inte heller ske något med anledning av kritiken från Europarådet. Det är anmärkningsvärt och tråkigt. Kärnfrågan, hur tolkningen av EU-rätten förhåller sig till andra internationella åtaganden som borde vara lika självklara, är fortfarande höljd i dunkel.
Den politiskt intressanta frågan är hur långt regeringen är beredd att gå och vad som krävs för att regeringen ska konstatera: Det blev fel. Vi måste göra om och göra rätt. Vi ska ha som utgångspunkt att kollektivavtal och svenska villkor ska gälla för alla som arbetar i Sverige oavsett var de råkar vara födda. Det är vi som regering beredd att hjälpa till att uppnå.
Jag och säkert många andra undrar: Var står regeringen egentligen i denna fråga?