Mona Sahlin (S):
Jag vill betona igen, Karin Pilsäter, att det självklart är så att kvinnor kan också i offentlig sektor. Kvinnor kan väldigt mycket mer, oavsett var på arbetsmarknaden vi befinner oss, om de strukturer vi nu diskuterar såg annorlunda ut. Jag tycker att den diskussion vi har här är välgörande. Självklart behövs det även inom offentlig sektor ett förnyelsearbete.
Det är också självklart att det behövs kortare beslutsvägar många gånger, en annan struktur på hur arbetsmiljön och inflytandet ser ut. Jag påstår också att det de senaste åren har skett väldigt mycket när det gäller förnyelsen inom många delar av den offentliga sektorn. Inte minst handlar det här om en framtida överlevnadsfråga över huvud taget.
För att kunna rekrytera medarbetare i framtiden måste vård- och omsorgsarbete, oavsett om det sker i privat eller offentlig regi, kunna erbjuda helt andra villkor om det ska locka och attrahera unga män och kvinnor.
Men jag påstår ändå att det i slutändan, och det var det jag menade när jag sade lägga åt sidan, finns en värderingsskillnad mellan Karin Pilsäter och mig i synen på hur man fördelar statens inkomster, hur man ser på den offentliga sektorn som helhet, hur man ser på privatiseringslusten och ivern, som till och från är ganska stark inom Karin Pilsäters parti. Där tycker vi olika.
Men i de andra strukturfrågorna hoppas jag att vi kan hitta mycket bredare former i riksdagen än vad som har varit fallet hittills, och kanske att arbetet med handlingsplanen kan vara en sådan bas. Jag erbjuder den i alla fall och tycker att det är intressant att gå vidare där.
Sedan är inte, som Karin Pilsäter antydde lite, anställningsformerna och arbetstidsvillkoren, som inte är de mest lysande för många kvinnor, ett mer markant problem inom offentlig sektor än inom privat.
Återigen, titta på handelns tjejer och säg till dem att orimliga anställningsvillkor och urusla arbetstider inte är en frågeställning som berör dem, trots eller tack vare den oerhörda mängd privata arbetsgivare som huserar på detta område. Gudrun Schyman underströk igen parternas stora ansvar. Självklart är staten en part.
Jag ska inte för en sekund försöka undandra mig den delen av ansvaret, men som helhet i debatten om löneskillnaderna tycker jag nog att parterna har kommit ganska lindrigt undan. Därför har Vänsterpartiet, Miljöpartiet och vi, när vi arbetar med handlingsplanen, betonat att parterna ska vara en väldigt viktig del i det arbetet.
De har ett ansvar de kan ta men inte har gjort; annars blir de strukturer vi är överens om här oändligt mycket svårare att komma åt. Sedan tänker jag inte falla i fällan att försöka sätta upp något datum för när allt detta ska inträffa. Jag har aldrig uttryckt att just att uppnå jämställdhet ska ta generationer.
Däremot är vi nog överens om att de strukturer som har funnits i tusentals år sitter hårt och att det kräver både tålamod, ilska och otålighet för att kunna förändra dem. Men jag vägrar att sätta ett datum. Strukturerna har existerat länge nog, och det är det enda svaret jag kan ge.
Ju fortare vi gemensamt kan och vågar ge oss på strukturer som förvisso innehåller föräldraförsäkringens fördelning likväl som parternas oförmåga att se på sin egen roll i könsmaktsordningen, desto fortare går det att komma åt orättvisorna. Men jag sätter inte något datum.