KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Adaktusson (KD):
När jag satt ned och lyssnade till Sara Heikkinen Breitholtz kunde jag konstatera att det åtminstone finns en grundläggande samsyn mellan våra partier. Jämställdhet inom ramen för utrikes- och säkerhetspolitiken är av central betydelse.
Samtidigt är det viktigt - och det är detta jag vill understryka - att fokus måste vara att åstadkomma reella och faktiska resultat för kvinnor runt om i världen. Just detta är viktigt att understryka, för tyvärr har vi sett - och vi ser - hur Socialdemokraterna och regeringen emellanåt ägnar sig åt ren symbolpolitik och aktivistiska kampanjer.
Detta är djupt olyckligt eftersom det riskerar att ta fokus från de stora och viktiga jämställdhetsfrågorna, till exempel att reformera FN. Utan någon som helst protest från Sverige valdes Saudiarabien in i FN:s kvinnokommission 2017.
Detta skedde trots att Saudiarabien är ett av världens absolut värsta länder när det gäller statssanktionerat och systematiskt förtryck av kvinnor. Jag har själv sett det; jag har på plats i Riyadh suttit ned med företrädare för kvinnonätverk som riskerar sina egna liv för att få en ändring till stånd.
I stället för att godkänna länder som Saudiarabien för uppdrag i FN:s kvinnokommission krävs ett annat förhållningssätt. För den regering som kallar sig feministisk borde det vara självklart att spela en aktiv roll i reformeringen av FN. Jag vill fråga: Kommer regeringen och Socialdemokraterna att ta på sig denna roll?
Lars Adaktusson (KD):
Det är alldeles utmärkt att få det svaret, men för att kunna ta på sig denna ledarroll krävs ett nytt förhållningssätt gentemot Saudiarabien. Detta gäller också mot andra diktaturer, till exempel Iran.
I stället för att stötta iranska kvinnor som har kastat slöjan och mött den islamiska republikens brutalitet och våld har Socialdemokraterna i detta avseende valt att föra en närmast vördsam eller eftergiven linje gentemot Iran.
Vi såg det i samband med den iranske utrikesministern Javad Zarifs besök i Sverige i augusti, när såväl den tidigare som den sittande socialdemokratiska chefen för UD närmast bokstavligt omfamnade den iranske regimföreträdaren. Att gästen vägrade ta Margot Wallström i hand var uppenbarligen ingenting som störde.
Det här med att ta seden dit man kommer tycks gälla kvinnliga ministrar som iklär sig slöja när de besöker Iran men inte manliga ministrar som besöker vårt land. Jag tycker att det är synd - och det är uppenbart - att Sveriges förhållningssätt visavi Iran riskerar att stärka den kvinnofientliga och kvinnoförtryckande regim som finns där.
Det duger inte att den feministiska regeringen fortsätter att hålla isär frågan om att träffa internationella avtal och efterlevnaden av mänskliga rättigheter, inte minst kvinnors rättigheter. Det rimmar illa med den demokratioffensiv som vi nu har sett att regeringen lanserar, och det riskerar i förlängningen att gå ut över kvinnors rättigheter. Sverige borde tydligare markera mot Iran.
Lars Adaktusson (KD):
Under Sveriges tid i FN:s säkerhetsråd, som nämndes här, gjorde Islamiska statens terrorister sig skyldiga till oerhörda brott i Irak och Syrien såsom förslavning av kvinnor, systematiska våldtäkter och brutala avrättningar.
Trots det sexuella våldet och trots att yazidiska kvinnor användes som sexslavar av IS-terrorister har den rödgröna regering som har suttit vid makten de senaste åren konsekvent vägrat att erkänna IS försök att utplåna hela kulturer som ett folkmord.
Inte vid något tillfälle under den förra mandatperioden nämndes ens förföljelsen av kristna i den rödgröna regeringens utrikesdeklarationer. Det var just under dessa år som IS genomförde folkrättens värsta och mest avskyvärda brott mot kristna och yazidier.
Under tiden i säkerhetsrådet valde Sverige samtidigt att inte aktivt verka för en särskild ad hoc-tribunal för IS brott, trots att detta hade kunnat vara en framkomlig väg och fortfarande är det för att ställa de skyldiga för folkrättsbrotten inför rätta.
Hur kommer det sig, Janine Alm Ericson, att den regering som Miljöpartiet ingår i inte gjorde något? Vad är den feministiska utrikespolitiken värd när de mest utsatta kvinnorna i Irak och Syrien, folkmordets offer, inte fick ert stöd?
Lars Adaktusson (KD):
Låt oss börja med det sista. Inte vid något tillfälle - noll gånger - röstade jag i Europaparlamentet mot abort eller mot rätten till abort. Punkt slut.
Jag beklagar att det inte finns någon som helst tillstymmelse till självkritik eller självrannsakan i det vi just hörde när det gäller det som hände de senaste åren och det historiska sveket mot folkmordets offer, som detta handlar om. Kvinnorna var de som drabbades allra värst.
Det är klart att den rödgröna svenska regeringen också vill att de skyldiga till dessa oerhörda brott ska ställas inför rätta. Jag har aldrig påstått något annat. Men det som regeringen underlät var att driva frågan om en internationell ad hoc-domstol när man hade möjlighet att göra det då man satt i FN:s säkerhetsråd.
Man har senare kommit fram till att detta är ett förslag som man kan ställa sig bakom. Men man försummade chansen att driva frågan när man satt i FN:s säkerhetsråd. Jag har full respekt för att det inte går att vara insatt i alla frågor.
Men med tanke på hur allvarligt det här sveket är skulle det ändå ha varit klädsamt, Janine Alm Ericson, att visa viss självkritik och viss självrannsakan när det gäller detta historiska svek.
Lars Adaktusson (KD):
Jag vill börja med att gratulera Ann Linde till det viktiga uppdraget som utrikesminister. Samtidigt vill jag tacka för svaret på min interpellation. Kristdemokraterna välkomnar den ambition som Ann Linde ger uttryck för när det gäller vikten av goda relationer till Israel. Det råder inget tvivel om att en av anledningarna till att relationerna är raserade är det svenska erkännandet av en palestinsk stat.
Det beslutet togs ensidigt av den rödgröna regeringen trots att det handlar om en fråga som måste avgöras av parterna själva i direkta förhandlingar. Inget annat lands regering har valt att följa efter Sverige.
De EU-länder som har erkänt en palestinsk stat gjorde det för över 30 år sedan, långt innan de ens var påtänkta som medlemmar i Europeiska unionen.
I siffran 134 länder som utrikesministern nämner är en stor majoritet icke-demokratier med auktoritära och inte sällan direkt Israelfientliga regimer: Kina, Ryssland, Kuba, Vietnam, Venezuela, Nordkorea, Zimbabwe, Iran etcetera.
Utrikesministern säger att frågorna i min interpellation antyder att svensk politik i relation till Israel utgör en ytterlighet. Jag kan förstå det. Det jag och många med mig konstaterar och samtidigt beklagar är nämligen att Sverige avviker från kretsen av västerländska demokratier.
Under flera år har Ann Lindes företrädare varit den enda av EU-ländernas 28 utrikesministrar som inte varit välkommen att besöka Mellanösterns enda demokrati. Enligt regeringen skedde erkännandet för att göra partierna i den israelisk-palestinska konflikten mer jämbördiga.
Med det synsättet bortser man från den verkliga obalansen: den mellan demokrati och diktatur. Israel med knappt 9 miljoner invånare är omgivet av närmare en halv miljard människor som lever under auktoritära regimer. Till detta kommer att ett antal av världens värsta terrorgrupper omger landet.
Erkännandet av en palestinsk stat applåderades av diktaturerna och terrororganisationerna. Därmed försvagades demokratin liksom incitamenten för att förhandla om fred. Fru talman!
Mot denna bakgrund beklagar jag att Ann Linde vidhåller att det svenska erkännandet var rimligt och riktigt. För att återuppbygga relationerna till Israel krävs det insikt om vad det var som orsakade problemen. Men det krävs också vilja till självprövning. Dessvärre saknas detta i utrikesministerns inlägg.
Det gör också svaret på frågan hur regeringens strategi ser ut för att återupprätta relationerna till Israel. Jag vill fråga Ann Linde igen: Finns det någon sådan strategi, och hur ser den i så fall ut?
Lars Adaktusson (KD):
Utrikesministern är tydlig med att Sverige står upp för Israels legitima säkerhetsbehov. Jag tycker att det är viktigt, och det är välkommet att utrikesministern är tydlig på den punkten. Samtidigt anser Kristdemokraterna att det krävs mer. Det behövs ett annat förhållningssätt i grunden när det gäller den israelisk-palestinska konflikten. Ann Linde talar mycket om ockupationen och om bosättningarna.
Det är självklart stora frågor som kräver en lösning, och det är självklart fullt legitimt att ifrågasätta den israeliska regeringens politik på detta område. Det sker också - inte minst i Israel, där hårdför debatt hör till den demokratiska vardagen. Problemet tror jag inte är den kritiken.
Problemet är ett ensidigt synsätt och en brist på förståelse för det som är den israelisk-palestinska konfliktens grundläggande orsak. År 1948 och år 1967 gjorde arabvärldens länder gemensam sak i omfattande militära aktioner mot Israel. Då fanns varken någon ockupation eller några bosättningar.
Motivet för angreppskrigen var ett annat, tydligt formulerat av dåtidens arabiska ledarskap: att utplåna den judiska staten och därmed det judiska folket.
Det existentiella hotet mot Israel fanns 1948 och 1967, och det finns fortfarande i dag, uttalat av terrororganisationer och diktaturregimer i Israels omedelbara närhet.
Vill vi inte inse detta och att ockupationen och bosättningarna är symtom på den israelisk-palestinska konflikten, inte dess orsak, tror jag att vi minskar möjligheterna till dialog, förhandlingar och goda relationer med Israel. Utrikesministern säger att en fundamental förändring av Israels politik skulle förbättra stabiliteten och säkerheten.
Säkert finns det delar av Israels politik som behöver förändras. Men vad skulle hända om de krafter som hotar Israel förändrades? Hur kommer det sig att regeringen förmedlar bilden att problemen skulle lösas om Israel förändrades, inte om diktaturerna och de totalitära systemen runt omkring förändrades? Fru talman!
I min interpellation ställer jag frågan vad regeringen anser behöver göras för att garantera Israels nationella säkerhet och rätt till självförsvar - det som jag började med. Detta är en helt central fråga. Alla vi som arbetar för förbättrade relationer mellan Sverige och Israel är uppriktigt intresserade av utrikesministerns svar på den.
Lars Adaktusson (KD):
Det känns uppfriskande att höra en socialdemokratisk utrikesminister tala väl om Israel. Det är väldigt bra! Samtidigt saknar jag svar på min fråga om hur strategin för att återupprätta relationerna ser ut. När det handlar om en tvåstatslösning vill jag gärna säga att det är det rimliga sättet att bilägga denna konflikt.
Men för att målet om en tvåstatslösning ska kunna nås krävs det en palestinsk ledning som vill och förmår att medverka till en uppgörelse. Sedan lång tid tillbaka vet vi att detta saknas.
Jag tror att om den svenska regeringen och vi från svensk sida generellt sett vill medverka till en tvåstatslösning är det bästa sättet att göra detta att öka den politiska pressen på den palestinska ledningen. Genom biståndssamarbete och handelsutbyte finns möjlighet att ställa tydliga krav på förändring.
Det handlar inte bara om krav på förhandlingsvilja utan också om konkreta steg för att förbereda det palestinska folket på förhandlingar, kompromisser och så småningom en fredsuppgörelse med Israel. Jag tycker att vi måste vara uppriktiga och tydliga.
Upphör inte det terrorstöd som pågår och spridandet av antisemitism leder det i förlängningen till att dialog och förhandlingar inte blir något alternativ på längre sikt. Låt oss från svensk sida tillsammans arbeta för att förhindra en sådan utveckling.
Lars Adaktusson (KD):
Jag vill tacka biståndsministern för svaret. Kristdemokraterna välkomnar och har länge efterlyst just tydliga krav på demokrati och mänskliga rättigheter i utvecklingssamarbetet. När det gäller Tanzania är det uppenbart att regimen där inte lever upp till dessa krav och inte heller bryr sig om den kritik som har framförts.
Peter Eriksson säger nu att vid en negativ utveckling vad gäller mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatens principer är utgångspunkten att stödet till staten ska minska. Det låter utmärkt, men är det så regeringen agerar till exempel i palestinska områden? Fru talman!
Det går att upprepa hur många gånger som helst att Sverige inte ger något budgetstöd till palestinska myndigheten. Det är att svara på en fråga som inte har ställts - ett påstående som inte har gjorts.
Det är inte det vi diskuterar här, utan det vi diskuterar är att den rödgröna regeringen år efter år pumpar in bistånd i ett system som är dysfunktionellt och icke-demokratiskt.
I en landsstrategi från hösten 2014 skriver regeringen att de svenska insatserna i palestinska områden förväntas leda till mer transparenta och demokratiskt styrda offentliga institutioner, stärkt yttrandefrihet och stärkt åtnjutande av mänskliga rättigheter för kvinnor och barn.
Samtidigt vet vi hur verkligheten ser ut, Peter Eriksson: Fria val lyser med sin frånvaro, och regimen berikar sig på folkets bekostnad och sprider antisemitism. Terrordömda som mördat civila israeler belönas - avlönas - av palestinska myndigheten. Irak är ett annat exempel där biståndet måste villkoras.
I området kring Nineveslätten pågår just nu en av centralregeringen i Bagdad sanktionerad etnisk rensning av den kristna ursprungsbefolkningen - assyrier/syrianer och kaldéer. Trots att Islamiska staten militärt har slagits tillbaka sprids föreställningen att kristna ska betraktas som otrogna.
I och omkring Nineve genomförs det som kallas en demografisk förändring - muslimska familjer flyttar in där kristna familjer tvingats flytta ut. Utan att de styrande i Bagdad lyfter ett finger pågår trakasserier av kristna grupper från den ökända Iranstödda milisstyrkan Hashd al-Shaabi.
Enligt regeringens landsstrategi för Irak ska biståndet bidra till ett fredligt samhälle, respekt för mänskliga rättigheter och jämställdhet. Detta är inte ens i närheten av att uppfyllas. Fru talman! Villkorat svenskt bistånd är nödvändigt, till exempel i de fall jag just har nämnt.
I båda fallen handlar det om mottagare av miljardstöd och ett korrumperat politiskt ledarskap som medvetet trotsar grundläggande krav på demokratisk utveckling. Så, Peter Eriksson - varför inte ställa samma krav på palestinska områden och Irak som på Tanzania?
Varför låta grava kränkningar av mänskliga rättigheter passera i palestinska områden och i Irak när det inte får passera i Tanzania?
Lars Adaktusson (KD):
Det vi just hörde bidrar tyvärr inte direkt till klarhet vad gäller regeringens utvecklingspolitik. Det biståndsministern säger är att tillbakagången när det gäller demokrati och mänskliga rättigheter i palestinska områden och i Irak inte motiverar någon förändring av det svenska stödet. Samtidigt skär Peter Eriksson ned biståndet till Tanzania av just det skälet.
Detta går inte ihop. Det är inkonsekvent. Det undergräver också det som Peter Eriksson sa i sitt inledande anförande, nämligen att utgångspunkten är att det svenska stödet ska minska vid en negativ utveckling. Detta är inte alls utgångspunkten - i dessa fall är utgångspunkten att se mellan fingrarna med de kränkningar av mänskliga rättigheter som pågår.
Kraven på demokrati och respekt för mänskliga rättigheter gäller i dag inte alla mottagare av svenskt bistånd. Fru talman! I jämförelse med andra OECD-länder har Sverige ett generöst bistånd. Enprocentsmålet leder innevarande år till att det totala biståndsanslaget i statens budget uppgår till nästan 50 miljarder kronor. Kristdemokraterna välkomnar detta.
I en tid av ökande motsättningar, brutala inbördeskrig och en historiskt allvarlig flyktingsituation är ett bistånd på dagens nivå inte bara försvarbart utan nödvändigt. Fungerande bistånd bidrar till minskad fattigdom och skapar förutsättningar för fredlig utveckling.
Dessutom är biståndspolitiken i sig en viktig parameter och en riktningsgivare för upprätthållandet av solidaritet och människovärde i vårt samhälle. Samtidigt vet både Peter Eriksson och jag att stödet för svenskt bistånd och för enprocentsmålet sviktar i dag.
I december publicerade Sida en opinionsundersökning som visade att biståndsviljan sjunker och att den sjunker kraftigt - över 37 procent av de tillfrågade ansåg att biståndet bör minska eller slopas helt. Motsvarande siffra 2018 var 27 procent. Fru talman! Sveriges bistånd fyller en viktig funktion; det är ingen tvekan om det.
Men utan tydliga resultat vad gäller just demokrati och mänskliga rättigheter går det inte att på sikt upprätthålla allmänhetens biståndsvilja. Om inte svenska skattebetalare ser att biståndet går till de svagaste och till de mest utsatta grupperna undergrävs förtroendet för biståndspolitiken. Det är detta som står på spel i denna diskussion.
Skattefinansierat miljardstöd som direkt eller indirekt bidrar till att hålla auktoritära regimer under armarna är kontraproduktivt. Det skadar förtroendet och minskar biståndsviljan. Är vi överens om detta, Peter Eriksson?
Lars Adaktusson (KD):
Israel har ingen högerregim. Israel är en demokrati och har en folkvald regering. När det gäller den israelisk-palestinska konflikten trodde jag inte att det skulle behöva sägas, men jag säger det ändå: Det är självklart att vi ska hjälpa och stödja det palestinska folket.
Det handlar om människor som har plågats och farit illa under oerhört lång tid på grund av politiskt vanstyre, maktmissbruk, korruption och allting annat. Det är vi överens om, Peter Eriksson. Det vi inte är överens om är detta med vikten av att ställa krav och vidta åtgärder i utvecklingspolitiken.
I stället för tydlighet när det gäller demokratikraven och respekten för mänskliga rättigheter ser vi att det är inkonsekvens som präglar biståndspolitiken. Fallet Tanzania är inte regel; det är ett undantag.
År efter år har auktoritära regimer kunnat förtrycka sin befolkning, fängsla oppositionella och begränsa yttrandefriheten med bibehållet svenskt bistånd. Fru talman! Kristdemokraterna kommer inte att medverka till detta.
För de utsattas skull, men även för biståndsviljan och tilltron till svensk biståndspolitik, är det nödvändigt att reagera och agera mot de regimer som undergräver demokrati och människovärde.
Att inte agera, Peter Eriksson, är att ta på sig ett stort ansvar, framför allt i en tid när allt fler ifrågasätter enprocentsmålet och ett generöst svenskt bistånd. Tack för debatten!
Lars Adaktusson (KD):
Både i förra årets debatt om utgiftsområde 5 och i den här debatten har en del konsulära ärenden nämnts. Det är ju oftast inom ramen för internationell samverkan som den här typen av fall kan lösas genom samarbete.
Vi har ett fall som är aktuellt just nu, en svensk medborgare, Ahmadreza Djalali, som sitter fängslad i Iran. Enligt de rapporter som har kommit från Amnesty och andra organisationer riskerar han att bli avrättad vilken dag som helst, för att inte säga vilken timme som helst. Det här fallet har varit aktuellt under ett antal år.
Djalali och hans familj har fått starkt stöd, inte minst från internationella organisationer som Amnesty International, Scholars at Risk, Karolinska institutet, Europaparlamentet och ett stort antal Nobelpristagare som har engagerat sig i hans fall.
Alla de olika organisationerna har tydligt och klart uttalat krav på att Ahmadreza Djalali ska friges. Dock sticker den svenska regeringen eller Utrikesdepartementet ut i den här samlingen genom att inte kräva den svenske medborgaren Djalalis frigivning.
Jag vill fråga Kenneth G Forslund vad det beror på att det socialdemokratiskt ledda Utrikesdepartementet inte kräver Djalalis frigivning och vilka signaler det skickar till den brutala diktaturregimen i Teheran, som mot alla humanitära principer håller Djalali fången och hotar att avrätta honom.
Lars Adaktusson (KD):
Jag har ställt samma fråga till utrikesministern: Varför kräver inte regeringen och UD Djalalis frigivning? Jag fick inget svar då, och jag fick inte svar nu av Kenneth G Forslund. I stället blev det en utläggning om varför vi är emot dödsstraffet. Och det är självklart viktigt, men det är inte svar på frågan.
Det finns andra frågetecken som är allvarliga i hanteringen av det här fallet, till exempel att Sverige inte har kontaktat de länder som har erbjudit sig att hjälpa till via sina diplomatiska kanaler i Teheran. Ett av de länderna är USA, andra länder är Schweiz och Belgien. Inget av dessa länder har kontaktats av svenska Utrikesdepartementet.
I en situation där en svensk medborgare riskerar att avrättas i en av världens värsta diktaturer tycker jag att man måste ta alla chanser som finns för att rädda hans liv.
Lars Adaktusson (KD):
Kristdemokraterna har tydligt kritiserat regeringen när det gäller agerandet i och hanteringen av frågan om den europeiska pelaren för sociala rättigheter. Vi känner en oro för den stora maktöverföring på viktiga områden som detta skulle kunna leda till.
Det hindrar inte att det också finns stora beröringspunkter mellan Kristdemokraternas syn på Europasamarbetet och Socialdemokraternas och regeringens syn.
Jag tycker att det är viktigt att framhålla det, inte minst i en sådan här debatt där vi hör åtminstone två partier som i grunden fortfarande är tveksamma till det svenska engagemanget i och arbetet inom Europeiska unionen.
De är tveksamma till Europeiska unionens existens, vilket gör att vi som står bakom EU-tanken och Europatanken och som ser de stora effekterna och den stora betydelsen av EU verkligen behöver höras i debatten.
Mot bakgrund av detta är det bekymmersamt och oroande när man ser vad effekterna har blivit av de misslyckanden som de facto ändå har inträffat under hanteringen av pandemin. Det finns en undersökning som visar att förtroendet för EU i stort sett har kollapsat under pandemin i länder som Tyskland, Frankrike, Italien och Spanien. Undersökningen kommer från European Council on Foreign Relations.
Jag vill höra med Hans Dahlgren hur han ser på detta och vad vi kan göra för att bygga upp förtroendet igen.
Lars Adaktusson (KD):
Jag delar den uppfattningen. Jag tror också att det är en oerhört viktig uppgift och en grundläggande förutsättning för att bygga upp förtroendet igen att vi verkligen lyfter fram värderingarna i Europasamarbetet, inte minst människovärdet.
Den undersökning som jag refererade till från European Council on Foreign Relations är nygjord och innehåller ett stort antal tillfrågade i ett stort antal länder.
Som jag sa är det i de traditionellt starka pro-europeiska länderna, som är så viktiga i samarbetet, man ser att förtroendet för unionen har minskat. I Tyskland, till exempel, handlar det om en majoritet av medborgarna som nu säger att man betraktar EU-projektet som skadat - broken på engelska.
Jag tror att det kommer att krävas mer än vad som har gjorts hittills när det gäller att bygga förtroende för att hantera den här situationen. Inte minst viktigt är detta med tanke på vilka stora utmaningar som Europeiska unionen har framför sig.
Att ha en stark folklig förankring i det som handlar om att hantera klimatutmaningar, organiserad brottslighet, asyl- och flyktingpolitik och så vidare är en nödvändighet. Det är en livsbetingelse för att arbetet ska lyckas.
Jag skulle ändå vilja envisas med att upprepa frågan om Hans Dahlgren vill vara något mer konkret när det gäller vad Sverige kan göra för att hantera den här situationen.
Lars Adaktusson (KD):
Jag noterar att Pyry Niemi i sitt anförande inte nämnde religionsförföljelsen i Mellanöstern med ett enda ord. Det fanns ingenting om förföljelsen av kristna.
Det fanns ingenting om det folkmord som genomfördes av Islamiska staten 2014.
Det fanns ingenting om att man i det som är kristenhetens vagga går mot en situation där kristendomen och det kristna kulturarvet håller på att försvinna. Det här är en utveckling vi har sett under lång tid.
Det är en utveckling som är ur alla aspekter - mänskligt, religiöst, politiskt - förkastlig.
Det är en utveckling som i grunden också påverkar oss och världen i övrigt eftersom detta ytterst handlar om respekt för religionen, för människors rätt att utöva sin religion och för människovärdet.
Under de år som Islamiska statens folkmord pågick i Irak nämndes inte med ett enda ord i regeringens utrikesdeklarationer att det var kristna som var offer. Nu är det återigen så att Pyry Niemi inte nämner religionsförföljelsen med ett enda ord i sitt tal om situationen i Mellanöstern.
Jag undrar varför.