KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikael Damberg (S):
Detta blir inte logiskt över huvud taget. Om vi bara skulle vilja vinna val skulle vi väl göra av med alla pengar och ta kredd för det själva. Det är väl snarare ett kvitto på att vi tar ansvar för finanserna oavsett vilken regering som tillträder efter oss. Det är skillnaden mot borgerliga regeringar, som ofta har lämnat efter sig underskott i statsfinanserna och som inte har orkat med finansieringen.
När det gäller frågan om löner och villkor och varför det ska vara attraktivt att jobba inom till exempel sjukvården är en huvudkritik att inflationen nu också drabbar kommunerna och regionerna väldigt hårt. Det innebär att varje sjukvårdsregion i Sverige räknar med underskott nästa år. Då blir det inga bättre villkor för personalen i ett läge när man går med underskott.
Om man går med underskott blir det inga organisatoriska lättnader för personalen, så att de tycker att det är trevligt att jobba kvar och få bättre schemaläggning. Det kommer att bli precis tvärtom. Och det kommer att drabba exakt de grupper som vi talar om här, alltså specialistsjuksköterskor och de välutbildade lärare som känner att det är för stökigt i skolan. Det är dessa grupper som har behov av att vi under denna tuffa tid ser till att klara ekonomin för dem.
Jag delar dock bilden att det inte bara handlar om pengar. Det handlar också om vilka regelverk som vi har till exempel för att styra vården eller skolan, så att pengarna hamnar där de ska hamna. Det handlar också om andra frågor, om utbildning inom dessa sektorer. Även här drar regeringen ned på utbildning som leder till att människor kan gå vidare inom yrket och får bättre kunskaper inom yrket, alltså exakt det som kan göra att vi klarar personalförsörjningen i äldreomsorgen och i sjukvården.
Mikael Damberg (S):
Mycket av den här debatten har handlat om löftesbrott och det stålbad som välfärden står inför, men jag tänkte ta fasta på det finansministern sa i det tidigare replikskiftet om att det finns ett handlingsutrymme om konjunkturen viker ned mer. Vi vet redan genom budgetpropositionen att vi går mot en lågkonjunktur och en ökad arbetslöshet, och då är min fundering: Vad i budgeten gör regeringen för att möta den lågkonjunkturen?
Vad i budgeten hanterar risken för att hamna i ett värre konjunkturläge? Några exempel som jag tar upp är att ni stryper investeringsstödet, drar in på arbetsmarknadsutbildningarna och drar ned på utbildningspolitiken. Och nu såg jag att näringslivet också reagerar på budgeten. De säger att det är fel tid att minska utbildningsmöjligheterna, för det är så många sektorer som har brist på arbetskraft.
Vid sidan av elpriset, som är den mest akuta frågan för näringslivet nu och där man vill ha svar på när pengarna kommer så att man klarar sig genom vintern, handlar det ofta om förmågan att rekrytera rätt personal för att kunna växa och anställa fler. Varför drar regeringen ned på utbildningsmöjligheterna nu när vi går mot en konjunkturnedgång? Det måste ju få motsatt effekt för konjunkturpolitiken.
Och framför allt - vad säger finansministern om att Kristersson sviker löftet om yrkeshögskolan? Flera branscher i svenskt näringsliv varnar ju för att det kommer att bli svårare att rekrytera folk både här och nu och de närmaste åren.
Mikael Damberg (S):
När det gäller välfärden tror jag att Moderaterna lever i en egen liten bubbla. Det finns ju ingen region som räknar med att gå med överskott eller klara budgeten för nästa år. Anledningen till att de ändå klarar sin ekonomi hyggligt är de överskott som vi har byggt upp. Det är statsbidrag som de har fått tidigare och som de kan använda för att täcka de underskott ni skapar. Risken är att välfärden står inför ett stålbad för att ni inte tar höjd för detta. Det är inte smart konjunkturpolitik heller.
Man gör ungefär samma misstag som 2008-2009, och det varnar jag för nu. Jag hoppas verkligen att Moderaterna backar från det här och ser till att välfärden får mer pengar. Nu gäller det utbildningsplatser. Yrkeshögskolan är ett exempel som näringslivet varnar för att det satsas för lite på. Det är ett av de områden där vi bygger ut mer. Vi vet att nio av tio som går en YH-utbildning får jobb efteråt.
Det är branscherna som skräddarsyr utbildningarna i YH utifrån bristsituationen på arbetsmarknaden. Där går pengarna åt. Då är det viktigt att orka satsa, särskilt när man går mot en lågkonjunktur. Annars drabbas den enskilda av ökad arbetslöshet eller förlorade möjligheter, men också samhället förlorar på det. Och får vi en sämre fungerande arbetsmarknad med sämre utbildning finns det risk att inflationstrycket ökar, att vi får högre inflation och därmed högre räntor.
Att regeringen inte har en idé om hur man möter en lågkonjunktur inom ramen för den budget man lägger fram tycker jag är ett svaghetstecken. Vi kan riskera att få betala för det. Inte minst får svenska företag ännu svårare att rekrytera personal när de så väl behöver det i detta läge.
Mikael Damberg (S):
Jag tackar Anna Tenje för svaret på interpellationen. Jag skrev interpellationen därför att vi visste att denna vinter skulle bli väldigt tuff för väldigt många hushåll. Vi vet att veckorna efter jul och nyår är bland de jobbigaste veckorna på hela året. Nu har dessutom elräkningen dumpit ned hos väldigt många hushåll runt om i Sverige, och det har varit en chock.
Vi kan konstatera att det finns väldigt många barnfamiljer som nu pressas ekonomiskt av denna situation. Och det är ingen nyhet. Regeringen visste när man lade fram sin budget i höstas att vi med all sannolikhet skulle få höga elpriser och hög inflation. Vi har nu sett att matpriserna har dragit iväg, och vi ser att inflationen kommer att vara väldigt plågsam för många hushåll.
Då menar jag att det känns som att regeringen helt har glömt bort de många barnfamiljer som har det tufft denna vinter. Det handlar bland annat om det som nämns i interpellationssvaret, det utlovade elprisstöd som man först sa skulle komma någonstans runt den 1 november och sedan i god tid före jul. Nu är det många som väntar på detta stöd. Om inget oförutsett inträffar, som det heter från regeringens sida, ska det komma i februari.
Nu fick vi dock i går höra av Försäkringskassan att ganska många kommer att få det i mars. Det skjuts hela tiden på framtiden. Förstår inte regeringen hur verkligheten ser ut för vanligt folk som måste betala både hyran, elräkningen och maten? Inser man inte att barnfamiljerna riskerar att drabbas väldigt hårt den här tiden? Varför ställer jag en fråga om just barnbidraget?
Jo, därför att vi vet att barnbidraget har en väldigt bra fördelningspolitisk effekt. Vi vet att det fångar upp väldigt många barnfamiljer som har det tufft. Genom att höja barnbidraget, som vi hade föreslagit i budgeten, med 200 kronor i månaden under de här vintermånaderna skulle man nå vanliga barnfamiljer över hela landet men framför allt de barnfamiljer som har det extra tufft med ekonomin.
Jag har noterat att allt fler kommuner nu vittnar, herr talman, om att skolmaten går åt i större utsträckning. Man ser att barnen äter mer på fredagar och på måndagar. Det kan ju tyckas bra att de äter skolmaten, men det är också ett uttryck för att deras familjer är otroligt pressade och att barnen inte känner att de får tillräckligt mycket mat i sin egen familj.
Detta tycker jag är en riktigt allvarlig fråga. Jag förstår fortfarande inte hur regeringen kunde komma fram till att detta år välja att sänka skatten för dem som har de absolut högsta inkomsterna med 13 miljarder kronor. Det betyder att en människa som tjänar över 70 000 kronor får en skattesänkning på ungefär 1 000 kronor i månaden.
Regeringen hade dock inte råd att förbättra för alla barnfamiljer med 200 kronor i månaden under de värsta månaderna den här vintern. Det är en felaktig prioritering som visar att man inte förstår hur allvarligt läget är för många familjer. 200 kronor låter kanske inte så mycket för en riksdagsledamot eller för en minister.
Men för dem som har de absolut minsta marginalerna kan dessa 200 kronor i månaden vara avgörande för att barnen ska kunna äta sig mätta hela månaden.
Mikael Damberg (S):
Det är en intressant och belysande debatt. Den moderata ledamoten i riksdagen ställer frågan: Vad menar ni? Skulle ni vilja höja barnbidraget? Ja! Exakt det skulle behövas för att träffa de grupper som har det tufft i denna kristid. Vanliga familjer har just nu svårt att betala både elräkningen och maten.
Då kommer diskussionen om att man har en mer träffsäker åtgärd som innebär att man tillfälligt höjer bostadstillägget för barnfamiljerna. Det är jättebra. Det är en förlängning av det som vi föreslog tidigare år. Det är väl jättebra att man förlänger en socialdemokratisk reform.
Men det svarar inte på varför regeringen väljer att bortse från barnfamiljerna när man har råd att satsa 13 miljarder kronor på dem i vårt land som tjänar allra mest. Ministern talar om fördelningsprofil i budgeten. Det är ganska intressant. Det är modigt.
De exempel som finns på att fördelningspolitiken i budgeten blir bra är nämligen att man behåller vår a-kassehöjning, att man genomför den garantipensionshöjning som vi drev igenom i riksdagen före valet och som Moderaterna motarbetade samt att man satsar på de barnfamiljer som har det absolut sämst. Det är det som räddar fördelningspolitiken i budgeten.
Men den fördelningsanalys som regeringen har presenterat omfattar inte den stora skattesänkning som vi diskuterar i dag. Noll procent av den skattesänkning som gäller att justera statlig inkomstskatt går till dem som har det tuffast i samhället. Den går bara till dem som har över 50 000 i inkomst.
En person som tjänar 70 000 i månaden får alltså en skattesänkning på 1 000 kronor i månaden i ett läge och en period där barnfamiljerna har svårt att klara av utgifterna för kläder, mat och inte minst energi. Jag tycker att det hade varit klädsamt om regeringen kunde erkänna att man glömde bort att satsa på barnfamiljerna. De har det väldigt tufft i dag.
Och de har fortfarande inte sett elstödet som ska betalas ut. Man röstade också nej till elräkningsakuten, som skulle göra det möjligt att dela upp elräkningarna i väntan på elstödet. Man inser inte att barnfamiljerna just nu är under stort ekonomiskt tryck.
Kostnaden för att höja barnbidraget med 200 kronor per barn under vintermånaderna är nästan en tiondel av den kostnad som regeringen lade på att sänka skatten för dem med de högsta inkomsterna i vårt land. Det är fördelningspolitik som går åt fel håll. Framför allt är det inte det som rekommenderas för att möta en inflationsekonomi och hantera tuffa tider. Då måste man orka prioritera grupper som har det tuffare än andra och som faktiskt har bekymmer.
Att vi nu får allt fler rapporter från skolkök runt om i Sverige om att skolmaten förbrukas i större utsträckning än annars visar att det här är på riktigt för väldigt många barnfamiljer i vårt land. Jag beklagar att regeringen inte ser att barnfamiljerna nu är väldigt utsatta ekonomiskt. Men det visar också att man inte riktigt lever i den verklighet som man är satt att hantera.
Mikael Damberg (S):
Jag är överens med ministern om hur viktiga jobben är för tillväxten, ekonomin i stort och framför allt hushållen. Om man har ett eget arbete att gå till har man både frihet och trygghet i sitt liv. Därför kan vi vara väldigt glada över att den svenska arbetsmarknaden är enormt stark. Vi var en av de ekonomier som snabbast hämtade sig efter pandemin och lyckades återskapa hög sysselsättning och väldigt högt arbetskraftsdeltagande.
Vi har också lyckats pressa tillbaka arbetslösheten, inklusive långtidsarbetslösheten, de senaste åren. Det tror jag är enormt viktigt. Jag vill rätta ministern på en punkt, herr talman. Det finns inga förslag från vår sida om att ta bort den tillfälliga höjningen av bostadstillägget. Den finns med i vår budget. Vi är överens om att pengarna ska riktas till de grupperna. Det är bra att regeringen gör det.
Det vi inte är överens om är att regeringen i sin budget väljer att lägga 13 miljarder kronor på att sänka skatten för dem med högst inkomster i vårt land i ett läge där man inte har råd att stötta vanliga barnfamiljer som kämpar med sin ekonomi och försöker klara av att betala såväl hyran och elräkningen som maten och kläderna till ungarna. Det blir en dålig fördelningspolitik.
Noll procent av inkomstskattejusteringen som regeringen gör går till de grupper som har det tuffast i samhället. Noll procent! Regeringen lägger 13 miljarder kronor på den justeringen men har inte råd att lägga 1 1⁄2 miljard kronor på att förbättra barnbidragen för vanliga människor. Jag menar att en ansvarsfull ekonomisk politik måste orka se verkligheten.
Det är inte rimligt att höginkomsttagarna får fullt inflationsskydd medan alla andra löntagare ska hålla tillbaka sina löneökningar på svensk arbetsmarknad. Det blir en felaktig ekonomisk politik.
Jens Orback (S):
Jag tänker svara Britt-Marie Danestig genom att citera några kloka ord, och de orden tar jag ur hennes egen interpellation. Där står följande: "Regeringen har därför genom ett uppdrag till Skolverket avsatt 5 miljoner kronor till insatser för att stärka flickors självförtroende bland annat genom möjligheter till självförsvarsträning." Sedan fortsätter Britt-Marie Danestig att tala om att det är alldeles för kortsiktigt att ha ett projekt.
Jag kan hålla med Britt-Marie Danestig om att världen inte förändras av 49 olika projekt. Vi har fått in en utvärdering från Göteborgs universitet som jag tyckte var väldigt intressant att läsa. Vi väntar fortfarande på utvärderingen från Umeå universitet.
Det som man säger från Göteborgs universitet är att de projekt som har riktats bara till flickor har haft det sämsta utfallet. De projekt som har riktats till pojkar och flickor så att säga utifrån deras egen värdegrund, där flickorna har fått övning i att ta avstånd och sätta ned fötterna, har fått ett bättre utfall. I dem har också pojkar fått lära sig att samtala och lyssna.
De projekt som har varit allra bäst har vänt sig till skola och skolledning, projekt som så att säga har angripit en struktur. Inte heller jag tror på åtgärder i projektform, men jag skulle också vilja vänta på resultatet av Umeåprojektet. Jag kan här inte säga att jag inte vill att flickor ska få gå i en självförsvarskurs.
Överallt där de vill kanalisera intresset för detta genom skola, genom studieförbund och genom andra organisationer tror jag att man också kan tillmötesgå det. Jag ser det i första hand som ett kommunalt ansvar.
Jag tycker dock att utvärderingen från Göteborg tydligt visar på att det är de underliggande strukturerna som leder till att till och med kvinnor måste lära sig att försvara sig, och det är de underliggande strukturerna som jag vill prioritera i mitt arbete som jämställdhetsminister.
Jens Orback (S):
Jag kunde kanske ha gett Britt-Marie Danestig lite talartid eftersom jag tror att vi är rätt överens på den här punkten. Jag tänker också ta upp frågan om genuspedagoger, som Britt-Marie Danestig berörde. Det visar sig nu att det i vissa kommuner utbildas fler genuspedagoger. Syftet med genuspedagogen är inte att denne ska verka över hela kommunen utan denne ska utbilda jämställdhetsansvariga lärare och pedagoger på skolorna.
Deras verksamhet ska alltså spridas som ringar på vattnet. Jag skulle vilja säga att feministiskt självförsvar är en metod för att stå emot den yttersta konsekvensen av kvinnors underordning, nämligen mäns våld mot kvinnor. Men det är, som vi båda säger, inte någon universallösning på allting.
Jag tycker därför att Skolansvarsutredningens förslag om förbud mot diskriminering är intressant. Regeringens satsning på genuspedagoger är intressant, framför allt att man börjar från början. Därför tycker jag också att förskoleminister Hallengrens tillsättande av en jämställdhetsdelegation för förskolan är spännande. Detta arbete måste börja tidigt.
Också jag själv är en del av det offentliga rummet. Jag tillhör en stad fylld av kvinnor - och så är det också min egen familj - där det offentliga rummet sexualiseras. Vi ska senare tala med andra interpellanter om detta.
Jag skulle vilja säga att det är otillständigt, men jag tror att det är i kampen mot de här strukturerna som vi kan få ett riktigt genombrott utan att för den skull säga nej till de här projekten. Jag ska gärna överlämna projektutvärderingen från Göteborg, och jag ser fram emot utvärderingen från Umeå. Jag ser nu också fram emot om jag kan få tillgång till en miljard.
Jens Orback (S):
Jag tror att både jag och Ulla Hoffmann är fast i strukturer. En sådan strukturdel är vårt språk. Ulla Hoffmann frågar vad jag ska göra när det gäller invandrade kvinnor. Eftersom den här debatten också ska ha som uppgift att vara klargörande: Vad är invandrade kvinnor för något? Är det en homogen grupp? Är det de som kommer från Kanada, Somalia och Norge - är det samma kvinnor?
Är de inte helt olika, också helt olika om allihopa kommer från Somalia? Jag vill fästa Ulla Hoffmanns uppmärksamhet på att vi alla är fast i strukturer där vi också sammanfogar människor som är sinsemellan väldigt olika.
Jag vill också passa på att säga en sak som jag tror att jag sade i det program som Ulla Hoffmann refererade till och som Liza Marklund hade gjort - det klipptes lite i det: Åtta av tio av de misshandlande männen är födda i Sverige. Jag säger detta därför att det inte ska råda något tvivel om ifall vi pekar ut en viss grupp.
Jag vill också säga att vi ändå måste kunna tala om så kallat hedersrelaterat våld, därför att tystnaden här inte gynnar någon, framför allt inte offret - möjligen förövaren.
Jag vill också klargöra att jag också ser detta som en del av ett patriarkalt våld, men vi måste titta på alla dessa yttringar, som ibland har väldigt stora likheter med varandra. Ett sätt att titta på det så kallade hedersrelaterade våldet tycker jag är att lyssna på förövaren själv. Hur förklarar förövaren själv att han har kommit fram till att han med rätta kan använda detta våld?
Jo, förövaren säger själv att han anför till sitt försvar att det är en handling som avser att upprätthålla familjens skadade heder och att detta tänkande är en del av hans kultur eller tradition. Så definierar förövaren själv sitt övergrepp.
I stället för att tala om hedersrelaterat våld skulle jag vilja säga att det är ett förtryck, ett förtryck som existerar i olika delar, men vars yttersta konsekvens är våld. Sedan kan man, som Ulla Hoffmann, sätta ungefär-lika-med-tecken mellan detta och andra typer av patriarkala former, men vi får inte blunda för detta våld, som tar sig speciella uttryck.
Så skulle jag vilja förklara för dig hur jag ser på detta.
Jens Orback (S):
Ulla Hoffmann! Alla politikområden ska genomsyras av en feministisk analys. Alla politikområden ska bevakas utifrån ett jämställdhetsperspektiv. Därom råder inget tvivel. Vi har också en strategi som vi kallar jämställdhetsintegrering, som innebär att varje statsråd svarar för sitt sakområde. Det är mycket viktigt så att man inte smiter undan detta.
Det sakområde som Ulla Hoffmann här tar upp ligger på UD under Barbro Holmberg. Det jag känner till är att Migrationsverket i varje enskilt fall gör individuella prövningar och också kan ta hänsyn till detta. Men jag ska föra en diskussion om dessa frågor även med Barbro Holmberg.
Låt mig gå tillbaka till det så kallade hedersrelaterade våldet, som så att säga var huvudskälet för vår debatt.
Jag vill lyfta fram de konventioner där Sverige varit pådrivande, inte minst de FN-konventioner som säger att inga mänskliga rättigheter för någon individ i något land får åsidosättas med hänvisning till traditionella sedvänjor.
Det är viktigt att betona att grunden för de mänskliga rättigheterna inte i något sammanhang får kränkas. Jag tycker att vårt samhälle på vissa sätt stått handfallet inför så kallat hedersrelaterat våld. Därför är jag glad att regeringen under senare år vidtagit ett antal åtgärder.
Bland annat har man för perioden 2004-2007 avsatt 120 miljoner till länsstyrelserna för att öka kunskapen och förbättra samarbetet med myndigheterna samt få till stånd ett skyddat boende och ett bättre samarbete mellan organisationerna.
Jens Orback (S):
Jag lovar Ulla Hoffmann att jag ska sätta en blåslampa på de andra statsråden. Jag för nu diskussioner på alla politikområden för att de ska granskas utifrån ett feministiskt perspektiv. Jag vill en liten stund gå tillbaka till det så kallade hedersrelaterade våldet, där flickorna är offren men också pojkarna drabbas. Därför skulle jag vilja presentera min nye sakkunnige Arhe Hamednaca.
Han har arbetat på Fryshuset, inom det så kallade Elektraprojektet, just med att få pojkar att se dessa strukturer och ta sig ur dem. Det spännande med detta är att det går att ta sig ur strukturer, precis som du själv gör. Jag är också fast i strukturer, men det gäller att se strukturerna för att kunna ta sig ur dem. Det är det vi ska arbeta för.
Jens Orback (S):
Nej, Veronica Palm, jag tycker inte att branschen är speciellt bra på självsanering. Därför är det bra att det finns en arbetsgrupp som nu diskuterar, analyserar och ska komma med konkreta förslag på hur regeringens arbete med sexualisering av det offentliga rummet ska utformas.
Den gruppen har också knutit en expertgrupp till sig bestående av experter från branschen, forskare, experter från medierna och från organisationer. Arbetsgruppen har också en del pengar till sitt förfogande.
Så sent som i dag tror jag att man räknade att det kommit in 80 projektansökningar från människor som vill arbeta med frågan om sexualisering av det offentliga rummet. Jag kan också dela alla de bilder som du beskriver. Jag har själv fyra barn och handlar kläder. Jag har tvillingar, så jag kan också utföra tvillingstudier. Det som är viktigast för mig är att börja från början.
Det ska inte vara ett kön som sammankopplas med att vara det omsorgsgivande könet medan det andra könet sammankopplas med att vara det grovmotoriska, presterande könet. Då tror jag att vi måste börja från början.
Det handlar om att män tar gemensamt föräldraansvar, att pojkar och flickor ska möta män och kvinnor i förskolan och att pojkar och flickor ska möta män och kvinnor på lågstadiet, mellanstadiet och högstadiet. Så är det inte i dag. En pojke kan gå igenom systemet i 15 år utan att ha träffat en omsorgsgivande man.
Man bygger inga hus från femtonde våningen. Jag håller med Veronica Palm om den förgrovning av det offentliga rummet som vi ser bland annat på grund av den tekniska utvecklingen. Det är precis på samma sätt som när reklam-TV kom över oss. Men det är samtidigt väldigt svårt.
Jag såg i din interpellation att det fanns förslag på lagstiftning. Det skulle vara intressant att höra vad du tänker dig. Det är väldigt svårt att göra det. Det viktigaste är att arbeta förebyggande så att vi från början visar att män är det omsorgsgivande könet likaväl som kvinnor är det. Det är vad jag skulle vilja säga till Veronica Palm.
Jens Orback (S):
Det som Veronica Palm tar upp avslutningsvis är bland annat de ytterligare direktiv som Medierådet har fått just om att titta på påverkan på unga människor. I expertgruppen har något som jag också tycker är intressant diskuterats, nämligen huruvida man kan ha ett etiskt råd inte bara för reklambranschen utan också för dem som gör videospel, dataspel och så vidare.
I övrigt håller jag med Veronica Palm om hennes beskrivning av hur verkligheten ser ut. Jag tror att regeringen kan göra sitt, men det handlar kanske också om att starta det som vi brukar kalla för konsumentmakt. Det gäller att se till att kritisera det som vi inte tycker om och kanske också ge impulser till att starta någonting annat, som vi tycker bättre om. Till syvende och sist vill jag gå tillbaka till det som jag tycker är att starta från början.
Det gäller bland annat Delegationen för jämställdhet i förskolan. Inte heller barn ska behöva acceptera stereotypiseringen. Jag går tillbaka till de 5 miljoner som Skolverket har avsatt till värdegrundscentrum vid Umeå och Göteborgs universitet för projekt för att stärka flickors självförtroende.
Jag går tillbaka till de genuspedagoger som regeringen har avsatt resurser till för att utbilda pedagoger i skolorna för jämställdhet. Det är de unga själva som inte accepterar den här förenklingen, förytligandet och sexualiseringen av det offentliga rummet. Det är så jag tror att vi långsiktigt kan vinna kampen mot en sexualisering av det offentliga rummet.