KBLab/rixvox huggingface dataset:
Alice Åström (V):
Jag tackar utrikesministern för svaret. Det här är en fråga som vi har debatterat vid ett flertal tillfällen i kammaren, och det är en ständigt aktuell fråga. Det är viktigt att frågan också lyfts upp och hålls levande. Jag möter många eritreaner som lever i Sverige som flyktingar och som är oroliga för situationen i sitt hemland. Jag vill också peka på det som utrikesministern säger.
Förutsättningar för hjälporganisationer och enskilda organisationer för att verka i Eritrea har försämrats ytterligare. Det visar att trots de starka påtryckningar som jag vet att den svenska regeringen och utrikesministern har utövat i kontakterna med företrädare blir det uppenbarligen inte något resultat. Det ser jag som väldigt problematiskt. När det gäller frågan om Dawit Isaak vet jag att det pågår ett intensivt arbete.
Men vad jag har förstått, om jag är rätt informerad, har inte ambassadören ens fått en möjlighet att besöka Dawit Isaak i Eritrea för att se hur han har det under fångenskapen. Det har nu gått en mängd år. De ledare som greps har nu suttit fängslade i över fyra år utan någon rättegång. Uppenbarligen fungerar inte den diplomati som man använder sig av.
Min fråga till utrikesministern blir: Är utrikesministern beredd att i EU lyfta fram frågan om det bistånd man har till Eritrea och de kontakter som EU ändå har med Eritrea och att man faktiskt ändå bör tänka på att avbryta det? Jag har tidigare varit motståndare till att man egentligen ska använda bistånd och de projekten som ett påtryckningsmedel.
Det drabbar oftast befolkningen och inte den sittande diktaturen. Uppenbarligen hjälper inte de diplomatiska kontakterna och de påtryckningar som används i dag för att förändra situationen, utan det går åt fel håll. Jag fruktar nu för Dawit Isaaks liv. Flera kontakter säger att han uppenbarligen är sjuk och inte mår bra i fångenskap.
Oron finns att innan vi har nått någonstans kommer han att ha avlidit. Min fråga är: Är utrikesministern beredd att konkret lyfta fram frågan även när det gäller biståndet som en ytterligare påtryckningsmetod på regimen i Eritrea?
Alice Åström (V):
Jag tackar återigen utrikesministern för svaret. I grund och botten håller jag med om den stora problematiken när det gäller det humanitära biståndet. Men när det gäller EU är inte hela biståndet humanitärt. Min fråga till utrikesministern är: Skulle man ändå inte kunna utöva påtryckning på de delar som inte är direkt humanitärt bistånd?
Det är ett stort dilemma med den diktatur och det förtryck som finns. Man är ändå i landet beroende av det humanitära bistånd som man får från EU och Sverige. Man är beroende av det som land.
När man ändå får det utan att man behöver göra några förbättringar när det gäller demokratisering och de människor som sitter fängslade blir det problematiskt i längden. Jag lyssnar på utrikesministern. Men jag hoppas att utrikesministern också lyssnar på den ökande oro som finns hos ledamöter i riksdagen från olika partier över situationen.
Om det ändå inte sker någon förbättring hoppas jag att man ändå funderar på om det går att använda även biståndet som ett påtryckningsmedel.
Alice Åström (V):
Jag tackar utrikesministern. Jag vet också att man lyssnar noga från Eritrea och från ambassaden på vad som sägs. Jag tycker att det är positivt att utrikesministern säger att det är möjligt att vi framöver får fundera på små bitar - kanske inom biståndet. Men vi får också titta på de smarta sanktionerna.
Det är kanske möjligt att man även får ta ett steg på dem formellt. Jag tror nämligen att det är viktigt att vi visar att vi inte kommer att acceptera från Sveriges riksdag och inte heller från regeringen att man från Eritreas sida ständigt fortsätter att neka att ta emot något av kritiken och att inte genomföra några positiva förändringar. Tvärtom går man åt fel håll. Signalen måste bli tydlig.
Om ni fortsätter utvecklingen åt fel håll så måste vi också fundera på nästa steg, måste vi säga. Vi kommer inte bara att tyst acceptera detta. Jag tycker att det var positivt att detta också kom fram i debatten.
Alice Åström (V):
Jag vill tacka utrikesministern för svaret. Jag är helt övertygad om att det svenska engagemanget i Colombia i den här frågan kommer av ett brinnande intresse för att förstärka freden, att införa fred och demokrati i Colombia.
Anledningen till att jag ställer frågan om det svenska engagemanget gäller utvärderingen av vad som skett hittills.
Vi har ganska tydligt kunnat se att FN:s människorättskommissariat och många människorättsorganisationer, både inne i landet och internationellt, blivit motståndare till processen när de sett att det juridiska ramverket kring avmobiliseringen är minst sagt oklart.
Mycket talar för att de paramilitärer som står för den klart största delen av det politiska våldet inte ens kommer att ställas inför rätta, och därmed saknas grunden för en hållbar fredsprocess bestående av sanning, rättvisa och gottgörelse. När Sverige 2004 gick in i detta var argumentet att man skulle få insyn och kunna bidra till att övergreppen minskade.
Det finns siffror som visar att våldet i landet skulle minska; dessa uppgifter kommer från regeringen. Men siffrorna är också omdiskuterade. Många i Colombia menar att paramilitären snarare har passerat den erövringsfas som rådde under 1990-talet och blivit en institution i sig.
Avmobiliseringen ska även ha inneburit att de skaffat sig andra roller, såsom säkerhetsexperter och säkerhetsvakter, men fortfarande har samma kontroll och grepp. Paramilitärerna själva säger att de har inflytande över så många som en tredjedel av parlamentsledamöterna.
Det är oroväckande att de paramilitära grupperna har den kopplingen till statsmakten, vilket också UD konstaterar i sin senaste Colombiarapport. Det finns nämligen fakta som visar att övergreppen i Colombia inte minskat. Sverige har medverkat till att avmobilisera nästan 20 000 paramilitärer. Det är ungefär lika många som det totala antalet paramilitärer i Colombia var från början. Ändå fortsätter övergreppen.
Paramilitärernas kopplingar till staten är uppenbara. Hur många av dessa avmobiliserade har dragits inför rätta? Det är anledningen till min fråga, och jag vill ändå ställa den frågan till utrikesministern. Utrikesministern säger i sitt svar att Sverige för en kontinuerlig dialog med såväl FN, det civila samhället som Colombias regering.
Dialogen kretsar kring många av de brister som vidlåder avmobiliseringsprocessen och hur man ska komma till rätta med dessa. Min fråga till utrikesministern blir: Vilka krav ställs det för att man ska komma till rätta med de brister som vidlåder avmobiliseringsprocessen? När vi ser på fakta ser vi att man uppenbarligen inte lyckats alls.
Alice Åström (V):
För oss i Vänsterpartiet blir det ganska tydligt att de krav som Sverige ställer och som är viktiga att man ställer faktiskt inte uppfylls. Jag vill ställa ytterligare en fråga. Har en avmobilisering av paramilitären egentligen skett? I grund och botten har det också uppstått nya fenomen.
I dag uppträder man i stället i skepnad av privata säkerhetsbolag och informatörer till säkerhetsstyrkorna, som har en klar koppling till statsmakten. Är det egentligen så att man bara har bytt skepnad, då har man inte fått någon avmobilisering i det verkliga livet.
När det gäller våldet, om det har minskat och om det har en koppling finns det andra fakta som visar att övergreppen i Colombia kanske inte har minskat. Antalet internflyktingar har faktiskt ökat kraftigt de senaste åren.
Enligt människorättsorganisationen Codhes var över 252 000 personer tvungna att fly från sina hem under de tre första kvartalen 2005. Det var en ökning med drygt 18 % jämfört med motsvarande period tidigare år. I Colombia är tre och en halv miljon, nästan var tionde colombian, på flykt i sitt eget land.
Det kommer nästan dagligen kommunikéer som vädjar om stöd till aktivister som har mordhotats, fängslats på oklara grunder eller till och med mördats. Colombia är fortfarande ett av de länder i världen där fackföreningsmän ofta mördas.
Min fråga blir ändå till utrikesministern: Hur länge tänker Sverige fortsätta att engagera sig om de krav som Sverige ställer inte kan uppfyllas? Hur länge tänker Sverige vara inblandat om man ser att situationen för befolkningen i Colombia inte ändras utan att paramilitären i stället övergår till att uppträda i andra skepnader?
Det är viktigt med en fredsprocess i Colombia, men det är också viktigt att man inte är med och stöder en demobilisering som inte sker i det verkliga livet.
Den sista fråga jag vill ställa till utrikesministern utifrån UD:s egen rapport, där man uttrycker en oro för en koppling mellan paramilitären och statsmakten är: Vilka krav för utrikesministern fram i kontakterna med Colombias regering när det gäller de klara och tydliga sambanden mellan paramilitären och statsmakten?
Alice Åström (V):
Jag tackar utrikesministern för svaret, och jag hoppas att man verkligen gör en uppföljning och en djup analys och också tar till sig de rapporter som kommer om att det faktiskt har misslyckats. Jag vill i den här sista repliken ändå ta upp frågan om straffrihet.
Jag är mycket väl medveten om att en förutsättning för att man skulle inleda hela processen var att det fanns en öppning för att kunna ge straffrihet. Det var också ett krav från paramilitärerna för att man skulle ta stegen in i en fredsprocess.
Min sista fråga till utrikesministern blir ändå: Hur ser man på sättet varpå lagstiftningen har använts?
Enligt Amnesty har den nya lagen snarare fått till resultat att man i stället för att skyldiga ställs till svars för krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten, och på det sättet avstängs från den tidigare konflikten, återanvänder dessa, precis som jag sade tidigare, i privata säkerhetsbolag, som informatörer och säkerhetsrådgivare till militären.
Det som blir min grundläggande fråga är: För man med sig även den här frågan? Det är så tydligt i rapporterna att straffriheten har använts på ett sätt om är fullständigt orimligt. Det är tusentals förövare som redan har dragit nytta av amnestin. Är det någon som ställs inför rätta för de grova brott som har begåtts?
Hur tänker utrikesministern fortsätta att driva frågan att lagen inte får tillämpas på det sättet?
Alice Åström (V):
Jag vill inleda den här debatten med att faktiskt be utrikesministern om ursäkt för att jag inte var närvarande vid en interpellationsdebatt förra fredagen då jag hade ställt en interpellation till utrikesministern.
Det var personliga omständigheter som gjorde att jag inte befann mig här i kammaren när utrikesministern var här och avlämnade svaret, men jag vill be om ursäkt för det, eftersom jag vet att utrikesministern har ett tajt schema och att det är viktigt att visa respekt för ministern när ministern kommer och svarar på våra frågor. Sedan vill jag tacka utrikesministern för svaret på interpellationen i dag.
Internflyktingarnas situation är ju en av de stora humanitära katastroferna vi har i världen. Internflyktingar finns i dag i minst 49 länder, och man räknar med att det sammanlagda antalet uppgår till 25 miljoner. Det gör faktiskt att det finns fler internflyktingar i dag än flyktingar i världen. Det finns också en beräkning som visar att av dessa 25 miljoner får 18 miljoner inte tillräckligt humanitärt stöd.
Och 5 miljoner av dessa får inget stöd alls av sina regeringar. Därför är det här en otroligt viktig fråga, och därför är det lite paradoxalt att den större och lika, eller kanske till och med mer, utsatta gruppen internflyktingar faktiskt inte har samma skydd i den internationella lagstiftningen som den mindre gruppen flyktingar.
Det beror också på att det här problemet inte har uppmärksammats på det sätt som situationen har krävt förrän de sista 10-15 åren. Utrikesministern beskriver också i sitt svar en hel del av de insatser som har vidtagits på senare år.
FN och världssamfundet och länderna har i dag insett att många av de katastrofer som vi ser i världen också beror på interna konflikter och interna problem.
Och FN har, när det handlar om folkrätten och folkrättens principer, också öppnat upp för att FN ska kunna ingripa när regeringar inte kan ge sin befolkning skydd när det gäller övergrepp mot mänskliga rättigheter och de övriga frågorna som utrikesministern tog upp.
Men man har inte tillräckligt uppmärksammat de konsekvenser som det här medför för flyktinggrupperna. Min fråga till utrikesministern är: Borde det inte vara rimligt att den stora gruppen internflyktingar, de 25 miljonerna, får stöd i en konvention som också är juridiskt bindande?
Även om det är som utrikesministern säger, att flera av de här principerna har sin grund i andra konventioner som har ett juridiskt stöd, innebär det här att det enbart är principer och att de inte är juridiskt bindande. Det här följs inte på samma sätt runtomkring i världen, och de här principerna får inte samma tyngd som om de vore juridiskt bindande.
Min fråga till utrikesministern är följande. Trots det arbete som utrikesministerns beskriver, och som jag tycker är viktigt och bra, borde det inte samtidigt kunna bedrivas ett arbete för att man ska få dessa principer att också bli juridiskt bindande? Det borde inte finnas någon motsättning i att bedriva arbetet på dessa två fronter.
Alice Åström (V):
Jag tackar återigen utrikesministern, men jag vill ändå betona att det för mig är ganska tydligt att det här hör ihop. Problemet har inte varit tillräckligt uppmärksammat. Den här stora gruppen får inte tillräckligt humanitärt stöd.
Att det inte är uppmärksammat hör också ihop med vilken uppmärksamhet man ger dem inom FN och vilken tyngd man lägger vid dem.
Trots att man kan härleda principerna till andra konventioner som är rättsligt bindande kan jag inte se motsättningen till att man skulle kunna göra dessa principer till en konvention i sig som också vore rättsligt bindande för att ytterligare uppmärksamma situationen.
Jag är glad att den svenska regeringen arbetar aktivt med den här frågan och har varit pådrivande. Jag har också en fundering på detta med att det egentligen inte finns någon internationell organisation som har tydligt ansvar och mandat på området. Det tror jag också hör ihop med om det finns en klar och tydlig konvention och inte bara principer.
Nu har man försökt hitta lösningar på problematiken på ett annat sätt, som utrikesministern beskrev. Min fråga till utrikesministern är: Tror utrikesministern att det räcker, eller bör man kanske också agera för att vi ska få en internationell organisation som får det tydliga ansvaret och mandatet på området? I dag är det olika humanitära organisationer som får dela på ansvaret.
Nu arbetar man för att få ett bättre fungerande arbete. Men det kanske på sikt borde bli en internationell organisation som har det tydliga ansvaret. Min sista fråga till utrikesministern handlar om det svenska arbetet. Utrikesministern säger i sitt svar att Sida nu ska utarbeta riktlinjer utifrån dessa grunder när det gäller Sidas arbete.
Regeringen använder sig av FN:s vägledande principer och den gemensamma utvärderingen som riktlinjer för regeringens arbete för att stärka skyddet.
Det skulle man också kunna ha som en förebild i kontakter med andra länder för att stärka internflyktingars situation. Herr talman! Jag vill slutligen säga att det är viktigt att man lyfter de här frågorna. Tyvärr blir fokus mer på flyktingfrågan. Flyktingfrågan innebär att det är andra länder som måste ta ansvaret för människor som är på flykt.
Det blir mer en inrikespolitisk fråga och en fråga som är tydlig i hemländerna. Men de flesta flyktingar, precis som jag sade tidigare, är internflyktingar i sina egna länder. Där måste stödet bli starkare, men där är också intresset mindre. Det är därför viktigt att vi arbetar gemensamt för att uppmärksamma den här frågan.
Alice Åström (V):
Jag ska börja med att tacka justitieministern för svaret. Jag vill lite grann lyfta upp bakgrunden till den interpellationsdebatt vi har i dag.
De senaste åren har en mängd olika förslag från Justitiedepartementet som påverkar den personliga integriteten och som förändrar relationen mellan staten och den enskilda individen lagts fram till riksdagen. De förslagen har aldrig granskats i en helhet. Det är ganska lätt att kunna motivera ett steg man tar med varje enskilt lagförslag.
Men man har aldrig gjort en total bild över den sammanlagda integritetskränkning som enskilda individer blir utsatta för. Jag vill påminna justitieministern om, även om han inte var justitieminister då och var med, när diskussionen om buggning togs upp förra gången vid ett förslag till Lagrådet.
Vid det tillfället pekade Lagrådet på att det fanns en brist i underlaget. Det fanns en brist när det gällde den personliga integriteten och behovsanalys, och det var inte tillräckligt rättssäkert. I det läget hade vi en ganska intensiv debatt här i riksdagen och kammaren.
Vi drev över blockgränserna, och då framför allt Vänstern och Moderaterna, ganska starkt att vi skulle få en kommitté som skulle få till uppgift att granska just integritetsaspekten i ett helhetsperspektiv. Även Moderaterna sade vid det tillfället att de inte var beredda att gå med på att buggning infördes innan en helhetsbedömning hade gjorts.
Den debatten och diskussionen var bakgrunden till att Integritetsskyddskommittén skulle tillsättas. Sedan tog det över två år innan det kom direktiv och ytterligare nästan ett år innan utredningen tillsattes. Nu arbetar utredningen och ska göra den helhetsbedömningen.
I det läget väljer regeringen att lägga fram ett förslag till buggning som ska träda i kraft den 1 juli. Detta görs trots att det visat sig att Lagrådet framfört precis samma kritik som förra gången, nämligen att det inte finns någon behovsanalys, och när en behovsanalys saknas är det svårt att göra avvägningen om effektiviteten är proportionerlig.
Lagrådet poängterar också att det vore rimligt att Integritetsskyddskommittén fick möjlighet att göra den avvägningen när det gäller ny lagstiftning. Vidare pekar Lagrådet på att det finns rättssäkerhetsbrister i förslaget. Man hänvisar till Europarådskonventionen och till grundlagen.
Det finns en del ytterligare synpunkter, vilket kommer att tas upp av andra debattörer. Trots kritiken väljer alltså regeringen att till riksdagen lägga fram ett sådant förslag.
Även om kommittén inte har till uppgift att analysera varje ny lagstiftning var väl grundtanken ändå att få en helhetsbedömning vad gäller integritetskränkningar av enskilda individer, alltså att den skulle ligga till grund.
Därför måste jag fråga justitieministern hur meningsfullt han anser ett sådant arbete vara om det under tiden som arbetet pågår ständigt läggs fram ny lagstiftning som tar ytterligare steg när det gäller att kränka den enskilda individens integritet.
Alice Åström (V):
Justitieministern höll här ett brandtal för brottsoffrens integritet och sade att vi verkligen ska inskränka brottslingarnas personliga integritet, att det också är en målsättning för att man förändrar balansen och att det är viktigt att man har den här avvägningen mellan eventuella brottsoffers integritet och brottslingarnas personliga integritet.
Om den avvägningen verkligen vore så viktig som Thomas Bodström framhöll i talarstolen borde det också i rimlighetens namn ha varit viktigt att se till att Integritetskommittén fick möjlighet att granska om avvägningen är riktigt gjord och hur man gör avvägningen.
Om det vore så viktigt som justitieministern säger borde man inte för andra gången när man lägger fram ett buggningsförslag till Lagrådet få exakt samma kritik, för att man i förslaget inte har kunnat påvisa behovet och effektiviteten. Tyvärr motsäger justitieministern sig själv.
Jag har då en fråga till justitieministern. Det låter som att det är fullständigt omöjligt att nu bekämpa brottsligheten om man inte inför det här. Hur ser skillnaden ut i uppklaringsprocent mellan till exempel Sverige och Danmark? Hur ser uppklaringsprocenten ut när det gäller den grova brottsligheten?
Har man kunnat minska den grova brottsligheten i de länder där man har infört den här metoden på ett sådant sätt att det har stärkt den personliga integriteten för övriga i samhället? Det finns inget sådant underlag, och det finns ingen sådan statistik. Det gör att det är ännu större anledning att föra den här debatten.
Det borde vara viktigt även för justitieministern att Justitieombudsmannen påpekar att det vore rimligt att man är något försiktig och att man verkligen gör de här avvägningarna noga. Det borde vara rimligt att justitieministern också lyssnade på Advokatsamfundet, Journalistförbundet och Lagrådet.
Det är väldigt många som har kritik mot hur det här utformas och hur de här avvägningarna görs. Men uppenbarligen är justitieministern inte beredd att lyssna på den kritik som finns. Jag hoppas ändå att denna debatt kan bidra till någonting. Jag har också en rent konkret fråga till justitieministern, och den har varit uppe i debatten. Tidigare var Läkarförbundet emot, eftersom man skulle få bugga läkarmottagningar och så vidare.
Nu har man tydligen kommit överens om att man ska undanta dem, medan man fortfarande håller öppet för tidningsredaktioner och tv-redaktioner. Argumentet har varit att brottslingar inte ska kunna starta en tidning, och därför är man beredd att öppna för att även kunna bugga där. Vilka garantier har justitieministern för att ett mc-gäng inte öppnar en läkarmottagning och på så sätt kan undkomma detta? Det är den typen av argument som justitieministern använder.
Varför kan inte justitieministern låta det här bli grundligt utrett, så att alla olika synpunkter får komma fram?
Alice Åström (V):
Jag måste säga att det är sorgligt att justitieministern fortsätter att använda sig av denna typ av argumentation. Det låter väldigt enkelt när justitieministern säger att om vi bara inför de här och de här medlen så kommer vi att kunna bekämpa den grova brottsligheten och förhindra att vi får brottsoffer.
När justitieministern använder sig av de anhöriga till terroristattentatsoffren i Spanien blir det bara sorgligt. Både Storbritannien och Spanien har ju faktiskt buggning. De har möjligheten att använda sig av detta tvångsmedel men har ändå inte haft möjlighet att förhindra den här typen av brottslighet. Problemet för Vänsterpartiet är inte behovet av att skydda brottslingars integritet.
När det gäller telefonavlyssningen har uppgifterna varit lite olika, men vi vet att den i ungefär 50 % av fallen - om jag är snäll - har haft effekt för utredningen. 50 % av telefonavlyssningen gäller faktiskt människor som inte blir fällda eller dömda för något brott. Vi vet att buggningen kommer att omfatta ännu fler människor. Eftersom det handlar om rumsavlyssning kommer alla människor som befinner sig i området att bli avlyssnade.
I den tidigare telefonavlyssningen har vi alltså en effektivitet på 50 %. Vad blir effektiviteten om vi räknar på hur många som blir avlyssnade för att man ska kunna fälla någon för brott? Det är ju den avvägningen som vi diskuterar.
Oavsett om Vänsterpartiet anser att detta är positivt eller inte säger Lagrådet att kommittén bör få titta på detta, och det är ju samma majoritetsförhållande i kommittén. Det är en parlamentariskt tillsatt kommitté där det sitter representanter för alla partier. Det vore väl ändå rimligt att de fick göra den här granskningen.