KBLab/rixvox huggingface dataset:
Emil Källström (C):
Att dra tillbaka 2 miljarder och sedan fylla upp en annan aktör med 200 miljoner är kanske inte riktigt en landsbygdspolitik att vara stolt över. Det är självklart också därför Håkan Svenneling inte nämner dessa siffror och förhållandet dem emellan. Självklart finns det saker att förbättra i det statliga riskkapitalet, och på vissa områden kan man verkligen ställa sig frågan om det över huvud taget behövs.
Icke desto mindre, och oavsett hur bra eller dåligt man jobbar, var det som Vänsterpartiet stödde en förflyttning rent geografiskt - från Östersund till Stockholms innerstad. Vi vet ju att man tenderar att investera i närheten av den plats man själv sitter på. Detta är en del av den socialistiska centraliseringspolitik vi alltjämt lever under.
Min nästa fråga handlar om kvinnligt företagande. En av de saker Håkan Svenneling talade om, jämställdhet mellan kvinnor och män, och där vi måste ta nya steg handlar om att vi måste få upp jämställdheten när det gäller dem som driver företag, dem som äger företag och dem som kan tituleras vd:ar och styrelseordförande.
Det blir problematiskt när Vänsterpartiet, som säger sig vilja jobba för detta, också är den tydligaste rösten för att förbjuda de branscher där vi har sett den största ökningen av kvinnliga företagare. Jag talar om välfärdssektorn och hushållsnära tjänster. Fakta på bordet är att det ofta är en helt ny kategori kvinnliga företagare som har kommit till stånd där. Detta är en bra utveckling, och det är något vi skulle behöva förstärka ytterligare.
Jag tror nämligen att det även har fantastiska följdeffekter när barn ser att mamma är företagare. Men nu vill alltså Vänsterpartiet stänga ned några av de sektorer där antalet kvinnliga företagare har ökat mest. Varför då?
Emil Källström (C):
Jag har två frågor. Först skulle jag vilja tala om Arbetsförmedlingen. Sedan kommer jag att tala lite om Reepaluutredningen. Det är ett väl etablerat faktum att den här regeringen inte riktigt har tagit sig an Sveriges grundläggande strukturella reformbehov. Det var länge sedan vi hade något större tempo i reformarbetet, och det är dåligt.
Det här gäller inte minst arbetsmarknaden, vilket vi ser resultatet av i form av en allt djupare tudelning mellan dem som är på insidan och dem som är på utsidan. En viktig del av detta är den bristande matchningen och att Arbetsförmedlingens arbete inte fungerar. Det är en myndighet som har stora effektivitetsproblem och har svårt att fokusera.
Detta är kanske inte så konstigt givet att vi har lastat några av vårt samhälles absolut svåraste problem på en och samma statliga monopolist. Det här måste man göra någonting åt. Det finns goda exempel runt om i världen på hur man kan reformera ett lands arbetsförmedling. Det blir också ett allt större politiskt tryck att göra just detta i Sverige. Det första Magdalena Anderssons regering gjorde var att dra tillbaka och hejda den utredning som fanns om hur man skulle kunna modernisera Arbetsförmedlingen.
Sedan har vi tvingat igång den igen, och den jobbar, men icke desto mindre kan man konstatera att det här har varit en förlorad mandatperiod på en mängd områden, inklusive just reformering av Arbetsförmedlingen. Den senaste veckan har vi fått förnyade larmrapporter om att näringslivet inte har förtroende för den här myndigheten. Hur reagerar finansministern på detta?
De som skapar jobben ser inte Arbetsförmedlingen som en rimlig samarbetspartner utan försöker hitta nya vägar kring den statliga monopolisten för att tillgodose sina kompetensbehov. Är inte detta något som pekar på ett djupt reformbehov som varje ansvarsfull regering borde ta på allvar?
Emil Källström (C):
Svaret på den frågan är mycket enkel. Vi har väldigt många dyra, dåliga och ineffektiva program som leder till att arbetsförmedlandet i sin helhet fungerar sämre. Då är det klokt att effektivisera och tänka nytt kring strukturen. Jag kan konstatera att finansministern inte gör det. Den enda punkt där hon är riktigt tydlig är att hon är stolt över saker man har slutat göra.
Men den svenska Arbetsförmedlingen och dess funktion kommer att kräva framåtsyftande reformer och sådana förslag som till exempel en enad allians står bakom och som vi försöker få regeringen att förstå men som vi också kommer att gå till val på. Jag gläds åt att det är så tydliga skillnader på det här området. Min nästa fråga handlar om Reepaluutredningen. Förra måndagen i Sundsvall och så sent som i går här i Stockholm har jag träffat kvinnor som driver företag.
Det var två förskolor. Båda säger samma sak: Går Reepaluutredningens förslag igenom lägger vi ned. Lyckligtvis kommer de inte att gå igenom. Det vet vi redan nu. Men icke desto mindre är det rent tragiskt att vi den här mandatperioden har lagt tid och energi på en process, Reepaluutredningen, som vi alla vet i slutändan kommer att leda till ingenting i stället för att diskutera ett brett överenskommet regelverk för kvalitet.
Jag har en fråga till finansministern. I egenskap av finansminister och ekonom, hur ser finansministern på utredningen? Det finns en total okunskap om vad som faktiskt står i utredningen. Det finns en plågsam intervju med statsministern där han försöker beskriva förslagen och det är tydligt att han inte har någon koll. Finansministern vet bättre.
Är det inte olyckligt att som Reepaluutredningen vill göra reglera enskilda företags resultaträkningar och bestämma hur mycket de får gå med under- eller överskott? Är inte det en mycket orimlig reglering av den svenska företagsamheten?
Emil Källström (C):
Först ska vi konstatera att svenska folket är klokare än Sverigedemokraterna. Vi har alltså röstat om EU-medlemskapet en gång. En majoritet röstade för. Sedan dess har svenska folkets bild av EU bara förbättrats. Vi har ett mycket starkt stöd för det svenska EU-medlemskapet. Det har dessutom ökat de senaste åren då det har varit viss turbulens, minst sagt, i Europa.
Detta är en återvändsgränd för Sverigedemokraterna. Vi fick höra två argument. Det var dels kostnaden, dels Norge. Låt oss ta dem i tur och ordning. Självklart kostar det pengar för ett rikt land, såsom Sverige, att vara med i en union. Någon måste betala notan. Det ser ut så att rika länder betalar mer än fattiga. Jag tycker att det är en ganska sund princip. Så var fallet när vi gick in i EU. Vi gick in i det med öppna ögon.
Men självklart ska vi försöka minska den kostnaden så mycket som möjligt. Det är därför vi förhandlar. Det är därför vi är brett överens i svensk politik om att försöka bygga allianser inom EU för att få ned kostnadsökningen. Det är så man jobbar som medlem. Man påverkar inifrån. Jag sa precis i mitt anförande att varje sunt tänkande människa inser att brexitsoppan inte är någonting för ett land som Sverige.
Det är också självklart att varje sunt tänkande människa ska vara kritisk mot det som Bryssel hittar på, liksom varje sunt tänkande människa bör vara kritisk också mot vad Sveriges riksdag i Stockholm hittar på. Det handlar om att försvara underifrånperspektiv, och vi behöver driva de frågorna starkare. Men att gå ur EU innebär inget annat än en plågsam skilsmässa med osäkerhet under mycket lång tid.
Det Norge får är att betala kostnaden samtidigt som man har noll procents inflytande. Jag tycker att det är betydligt bättre att Sverige fortsätter att vara med. Svexit vore extremt farligt för Sverige.
Emil Källström (C):
Fake news är någonting som diskuteras mycket, men det Oscar Sjöstedt försöker sig på får väl betraktas som fake history - eller historieförfalskning, säger man väl. EU är ett fredsprojekt. Det började med en djup och mycket klok strävan att bygga fred på en kontinent som i århundraden och årtusenden slitits sönder av krig.
Det kan verka fjärran nu när vi skriver 2018. Men det är bara att konstatera att när det gäller de problem och potentiella konflikter som vi ser mellan EU:s medlemsstater i dag - minoritetsfrågor i Ungern och Slovakien, det som nu sker på Balkan och så vidare - är det EU-medlemskapet eller hoppet om ett EU-medlemskap som håller våldet och meningsskiljaktigheterna nere.
EU är och har alltid varit ett fredsprojekt, och det är fortfarande basen. Frihandel är väldigt bra, och EU är också ett gigantiskt frihandelsprojekt. EU-medlemskapet ger oss tillgång till och inflytande över världens största marknad. Det är mycket bra för svenska företag och för övrigt hela det svenska samhället.
Skulle Sverigedemokraterna få igenom sitt krav på svexit skulle det innebära att Sverige i år och sannolikt decennier framöver lamslås precis på det sätt som vi nu ser i Storbritannien. Oscar Sjöstedt oroar sig över att den svenska medlemsavgiften till EU ökar. Det är en oro som jag delar, och vi är politiskt brett överens om att försöka minska den.
Men ingen medlemsavgiftsökning skulle komma i närheten av de mångmiljardbelopp som det skulle kosta att försöka bena ut hur Sverige skulle gå ur EU. Det är därför svenska folket med stor majoritet säger att vi ska vara kvar och fortsätta att utveckla vårt medlemskap, och det är därför Sverigedemokraterna har fel.
Emil Källström (C):
Även jag skulle vilja tacka för mandatperioden och Fredrik Olovssons insats under densamma. Det har varit ett gott samarbete i utskottet. Det beror självklart till mycket stor del på den ordförande som vi har haft. Efter fyra år av ekonomisk-politiska debatter under denna mandatperiod tänkte jag bjuda åhörarna på en greatest hit.
Ett av de områden som jag och Fredrik Olovsson har diskuterat några gånger är nämligen planerna på en kilometerskatt, skatt på avstånd, lastbilsskatt, skatt på tung trafik - kärt barn har många namn. Detta är en fråga som Socialdemokraterna tillsammans med andra gick till val på under den förra valrörelsen. De sa att det inte var någon rocket science att införa en sådan skatt.
Sedan visade det sig vara mycket svårare, och framför allt visade det sig att det politiska priset för en skatt på avstånd var rätt högt. Notan för inte minst skogsindustrin och andra landsbygdsbaserade näringar skulle vara mycket tuff. Man drog i nödbromsen. Men nu har denna skatt, likt Fågel Fenix, materialiserats igen, åtminstone planerna på den.
Flera regeringsföreträdare har de senaste veckorna gett besked i frågan, dock lite olika besked. Ardalan Shekarabi sa att det inte fanns några planer på att lägga fram ett sådant förslag. Per Bolund, finansmarknadsministern, sa att dessa planer faktiskt fanns och att Socialdemokraterna och Miljöpartiet skulle lägga fram detta förslag. Jag har två frågor till Fredrik Olovsson angående detta. Den första frågan gäller sakfrågan: Är det verkligen rätt att börja beskatta avstånd?
Är inte det en rent landsbygdsfientlig politik? Den andra frågan är: Kan finansutskottets ordförande bringa klarhet i vad det är som egentligen gäller? Planerar man att föreslå en skatt på avstånd, eller planerar man inte att föreslå en skatt på avstånd?
Emil Källström (C):
Det lät som om Fredrik Olovsson inledningsvis beklagade sig över att denna diskussion återkommer. Men en förklaring till det kan vara att det inte är riktigt solklara besked, och det har inte varit i någon av dessa debatter. Om vi tar Fredrik Olovsson på orden finns det alltså inte några sådana planer. Det är möjligen en nyhet för Miljöpartiet, som säger att regeringen faktiskt planerar detta.
Men det får ni väl lösa internt i ert mycket välfungerande samarbete. Fredrik Olovsson lämnar ändå några öppningar här. Låt mig då komma med några tips på vägen. Uppenbart är det ett problem med oseriösa utländska aktörer som rullar runt på svenska vägar.
Men lösningen på detta problem ska inte vara att straffa all tung trafik, inklusive hårt arbetande svenska aktörer, och göra det på ett sådant sätt att notan i klartext kommer att få betalas av skogsindustri, lanthandlare och människor och företag på landsbygden.
I stället ska man skruva upp kraven när det gäller miljö, säkerhet, arbetstider och så vidare och framför allt se till att de som rullar runt på svenska vägar verkligen lever upp till detta. Det är alldeles för få kontroller. Detta är en av anledningarna till att det behövs mer resurser till polisen.
Det är vägen framåt: att skapa rimliga konkurrensvillkor utan att straffa ut hela sektorer i det svenska näringslivet, framför allt landsbygdens del av detsamma. Jag tror att det är få utanför Fredrik Olovssons kamratskapskrets som håller med om att Stockholmsfixeringen är bruten.
Där behöver det tas betydligt större grepp för att släppa loss utvecklingskraft i hela landet, och det är det vi går till val på.
Emil Källström (C):
När det gäller Ulla Anderssons passning till mig under anförandet skulle jag vilja konstatera en gång för alla att fram till precis nu har jag aldrig yttrat siffran 400 miljarder i någon som helst skattedebatt över huvud taget. Ulla Andersson vet att när artikeln hon refererade till publicerades var det första jag gjorde att beskriva att den inte var rättvisande för Centerpartiets skattepolitik.
Vill man ta del av den ska man läsa vår budget. Varför Ulla Andersson fortsätter att hänvisa till den artikeln efter att vi både har twittrat och talat om det vet bara Ulla Andersson.
Jag däremot kom i min generositet så nära jag någonsin har varit att ge Ulla Andersson en komplimang i talarstolen när jag i mitt anförande sa att Vänsterpartiet åtminstone har vett att inte tala högt om det faktum att man vill lämna EU.
Men nu när Oscar Sjöstedt fick chansen att förklara och försvara sitt EU-motstånd borde Ulla Andersson i rättvisans namn få samma möjlighet. Är det inte så att ytterkantspartierna i svensk politik borde dra slutsatser av den brexitsoppa vi nu ser? När ett av de största och tyngsta EU-länderna försöker gå ur EU lamslår det ekonomin, den offentliga sektorn och samhället.
Det är ingen rimlig väg framåt. Det finns inget rimligt alternativ, och det är helt enkelt en oklok politik. Ibland måste man göra omprövningar när verkligheten förändras. Är det inte dags att Vänsterpartiet skippar drömmarna om ett isolationistiskt Sverige som inte samarbetar med sina grannländer, Ulla Andersson?
Är det inte dags för Vänsterpartiet att göra samma resa som Miljöpartiet har gjort och verklighetsanpassa politiken och acceptera EU-medlemskapet?
Emil Källström (C):
Det där var ju glasklart - eller kanske ändå inte. Å ena sidan säger man att man inte vill vara med i EU, och rimligen skulle det innebära att man fortsätter att driva den frågan när så är lämpligt. Å andra sidan berättar man om alla saker som Vänsterpartiet vill utveckla inom EU och alla frågor som man vill driva inom ramen för EU-medlemskapet. Det håller inte riktigt ihop.
Det rimliga, Ulla Andersson, vore att erkänna att verkligheten har sprungit ifrån politiken på det här området. Också Vänsterpartiet borde rätta politiken efter den verklighet vi ser och inse att det rimliga är att driva sina frågor inom ramen för det europeiska samarbetet. Det var ett misstag, Ulla Andersson, att rösta nej 1994. Jag tror också att Ulla Andersson kommer att komma till den insikten vad det lider.
Det låter som att Ulla Andersson redan är halvvägs in i den tankeprocessen. Man måste utgå från verkligheten som den ser ut. Politiska skygglappar är inget framgångsrecept om man gör anspråk på att på allvar bära människors förtroende. Ytterkantspartierna i svensk politik, Vänsterpartiet och Sverigedemokraterna, säger samma sak. Man är emot EU-medlemskapet trots de överväldigande bevis för att det inte är vägen framåt som vi ser nu i Storbritannien efter brexitomröstningen.
Jag ska som sagt ge Ulla Andersson det att det ändå låter som omVänsterpartiet är halvvägs in i någon form av tillnyktring. Jag tycker att det är bra, för det är bra om vi lämnar den tröttsamma frågan om ja eller nej bakom oss och i stället funderar på hur vi ska utveckla såväl den svenska som den europeiska politiken.
Så pass viktigt är det europeiska samarbetet att vi, precis som Mats Persson i ett tidigare replikskifte sa, måste fundera på hur vi gör EU ännu bättre och hur vi bygger Europa som plats i världen betydligt starkare än i dag. Sveriges röst behövs där, men då måste vi lägga frågan om ja eller nej bakom oss.
Emil Källström (C):
Jag hade nöjet att under min frukost läsa Magdalena Anderssons dagsfärska debattartikel i Dagens Nyheter. Som så ofta när finansministern uttalar sig väcks det en rad följdfrågor som jag tänkte passa på att ställa. För det första: Som så ofta var det den vanliga visan om att det var så stora underskott under finanskrisen och åren därefter. Det som inte står i artikeln är ju att Socialdemokraterna föreslog ännu större underskott när de hade chansen.
För det andra: Finansministern säger att bostadsbyggandet är rekordhögt. Men hon nämner inte det faktum att byggandet nu minskar. Det är ett av de oroväckande tecken som vi ser i svensk ekonomi. Hon skriver också en hel del om arbetsmarknaden men nämner inte över huvud taget, klokt nog, regeringens mål som nu är längre bort än när man tillträdde - målet om EU:s lägsta arbetslöshet.
Hon nämner att det är dubbelt så många som studerar till polis, men hon nämner inte att det är färre som arbetar som polis. Min främsta kritik är mot artikeln och finansministerns arbete är de tre slutpunkterna. Nu fick hon chansen att beskriva visionerna framåt, för det är väl det som valrörelsen ska handla om.
De tre punkterna är följande: Alla som kan jobba ska jobba, välfärdens finansiering ska säkras och Sverige ska vara ett bra land att åldras i. Det är tre plattityder som jag tror att alla partier kan instämma i. Men det som behövs på riktigt under de kommande åren är ett antal grundläggande reformer. Samma internationella bedömare som finansministern själv hänvisar till säger att arbetsmarknaden måste släppa in dem som i dag inte kommer in.
Bostadsmarknaden måste vara mer rörlig, och skattesystemet blir alltmer omodernt. Det här måste lösas, men finansministern är svarslös.
Emil Källström (C):
Jag tycker att finansministerns inlägg visar problemet. Vi kommer att behöva släppa flosklerna och i stället komma överens om ett antal grundläggande reformer. Jag tror mig veta att finansministern håller med om det. Det grundläggande handlar om att världen förändras, men de svenska systemen har gjort det i alltför låg grad. Sverige har en arbetsmarknad och en bostadsmarknad som i grunden handlar om att trygghet innebär att man ska bli vid sin läst.
Man ska vara kvar och helst inte flytta eller byta jobb, för tryggheten handlar om att skydda mig där jag är just nu. Världen och samhället utvecklas dock, och vi behöver hitta sätt som garanterar människor trygghet i förändringen, trygghet fast man flyttar och trygghet fast man byter jobb, företag eller anställning. Vi måste komma överens om helt nya svar på människors grundläggande behov av samhällelig trygghet.
Det är just det här vi menar när vi talar om behovet av strukturreformer. Man ska inte putsa på ytan, som bostadssubventioner och annat innebär, utan på riktigt ändra spelreglerna för den svenska ekonomin. Finansministern svarar med en axelryckning och säger att det handlar om högre hyror och att människor ska få kicken. Det är ingen bra utgångspunkt för att komma överens. Det är inte bara Centerpartiet som säger detta.
Snart sagt alla såväl inhemska som internationella bedömare säger samma sak: Svensk ekonomi går bra. Vi är på toppen av en global högkonjunktur. Företagen gör fantastiska insatser. Men det finns några grundläggande saker som Sverige måste förändra och förbättra för att fortsätta vara ett land i ekonomisk världsklass och ha en välfärd på samma nivå. Finansministern avfärdar bara detta.
Hon nämner det över huvud taget inte i sitt linjetal under dagens debatt. Det är problematiskt med floskler och axelryckningar när det gäller områden som på sikt verkligen avgör Sveriges konkurrenskraft.
Emil Källström (C):
Jag begärde replik för att jag kan behöva Håkan Svennelings hjälp med att förstå detaljerna i det här förslaget. Håkan Svenneling sa uttryckligen från talarstolen att det här inte var något problem för små aktörer. Snarare ska det förhindra större aktörers möjligheter att verka och i värsta fall ta ut en vinst.
Men effekterna av förslaget är att de som kanske har svårast att leva upp till de krav som man nu ställer på styrelser och så vidare är föräldrakooperativets frivilliga ideellt arbetande krafter, föräldrar och andra, som får ta ansvaret. Det är de som skickar nödropen: Bifall inte det här förslaget!
Det är inte de stora aktörerna som har de största invändningarna mot just den här delen, utan det är de små aktörerna. Jag har varit i kontakt med föräldrakooperativ som säger: Med det här förslaget blir det i princip att lägga ned verksamheten eller ombilda till aktiebolag och kanske bli uppköpt av någon större aktör som kan klara av de här kraven. Som jag nämnde i mitt anförande har ordföranden för de mindre aktörernas samarbetsorganisation sagt att detta är en dödsstöt.
Vad är det som alla de som arbetar i föräldra- och personalkooperativ har missförstått som Håkan Svenneling tydligen förstår?
Emil Källström (C):
Det satt hårt inne, men mot slutet av repliken var Håkan Svenneling öppen med vad detta innebär. Vi ställer nu betydligt tuffare krav på de väl fungerande föräldra- och personalkooperativ som finns och som de flesta här i kammaren skulle vilja ha fler av, men det här är också den grupp som straffas allra hårdast.
Vänsterpartiet och de övriga socialistiskt influerade partierna brukar ofta tala om vad de vill göra, men när de sedan lägger fram förslag och man analyserar dem mot verkligheten ser man att de inte sällan leder till något helt annat. Denna diskrepans mellan snack och verkstad vad gäller påverkan på mindre aktörer blir aldrig så tydlig som då. Fru talman!
Jag tycker återigen att Håkan Svenneling var tydlig, och det är bra. Han sa att det här kommer att innebära svårigheter och nya krav på våra mindre personalkooperativ. Låt mig vara lika tydlig. Jag och Centerpartiet tycker att väl fungerande verksamheter - inte sällan föräldrakooperativ på landsbygden - ska få finnas. Dem vill vi värna. Vi vill att de ska fortsätta utveckla sin verksamhet.
Vi vill inte tvinga dem att sälja sin verksamhet till en större koncern som klarar av de krav som Vänsterpartiet och övriga rödgröna partier nu ställer. Precis här finns skillnaden. Av hänsyn till denna grupp kommer jag därför att rösta nej när detta kommer upp vid voteringen. Vänsterpartiet kommer att rösta ja. Mitt och Centerpartiets bud är att vi i stället ska se på verksamheten. Vi ska ställa tuffa kvalitetskrav om vad man ska uppnå.
Det är så man på allvar respekterar och tar hand om de barn och de äldre som tar del av dessa verksamheter.
Emil Källström (C):
Jag kan försäkra Ulla Andersson att Centerpartiet på alla relevanta punkter gör en annan analys än Vänsterpartiet. Det gäller inte bara detta område. Det som Ulla Andersson ger uttryck för är egentligen den enda rimliga hållningen, förutom den som Centerpartiet och Alliansen står för.
Det som du argumenterar för, Ulla Andersson, är i själva verket ett förbud mot aktiebolag i välfärdssektorn. Det är en hållning som jag inte delar men som jag skulle respektera om det var det som vi skulle rösta om. Ulla Andersson argumenterar emot själva tanken att ha aktiebolag i välfärdssektorerna. Sedan kommer hon att rösta för ett förslag som innebär att de får fortsätta att finnas. Det tycker jag är märkligt.
Vår linje är att värna den valfrihet som vi har. Vi tror att aktiebolagen som nu har funnits i 20 år i svensk välfärd kommer att fortsätta att finnas där. Vi lagar efter detta läge och utvecklar både valfrihet och kvalitet. Det är så att säga det som är grundtanken i Centerpartiets politik. Jag har en motfråga till Ulla Andersson.
De problem som vi ser inom välfärden, är de lika illa oavsett vem som står för problemen? Jag var inne på det i mitt anförande. Är det lika illa när Nordmalings kommun lägger ned tre byskolor under jullovet som när en privat aktör gör samma sak? Det var en socialdemokratisk majoritet, stödd av Vänsterpartiet, som gjorde detta. Jag såg ingen upprördhet från Ulla Andersson.
Jag tycker att problemen är lika illa oavsett om det handlar om en privat aktör eller om en kommun. Vad tycker Vänsterpartiet?