Sven Otto Littorin (M):
Torbjörn Björlund hävdar att jag sätter två saker emot varandra, det vill säga kontroll och tillsyn emot den mer positiva laddningen. Jag skulle vilja säga att är precis tvärtom. Jag skulle vilja ha mer draghjälp av en positivt inriktad arbetsmiljöpolitik som syftar till att visa vilka vinster man gör som arbetsgivare genom att ha en bra arbetsmiljö och erbjuda en bra arbetsmiljö till sina medarbetare. Det är rätt lustigt att det ska behövas.
Det kan man tycka, men uppenbarligen är det så. Det är precis som Torbjörn Björlund sade, i de här 1 000 inspektionerna är det många som har fått anmärkningar när det gäller just belastningsskador. Vi får säkert anledning att återkomma. En departementsskrivelse kommer som sagt endera veckan som ett underlag för en fortsatt diskussion om de här frågorna.
Jag tror att det är oerhört viktigt att vi arbetar genom parterna och inte minst genom arbetsgivarorganisationerna för att informera om den här situationen, om vad det kostar för den enskilda arbetsgivaren och vilken investering man kan göra genom att förbättra ergonomin och på det sättet bespara sig kostnader för bortfall i produktion och medarbetare som slits ut.
Jag noterade att Mikael Sjöberg, som är generaldirektör för Arbetsmiljöverket, sade så här i en kommentar till den här rapporten: Jag vägrar att tro att arbetsgivarna medvetet sliter ut sina anställda, men de måste bli bättre på att tidigt fånga upp och åtgärda risker som kan leda till besvär. Ska detta fungera behöver alla på arbetsplatsen engagera sig, inte bara arbetsledarna och skyddsombuden.
Då skulle fler organisationer leva upp till regeln som ger arbetstagaren rätt att påverka upplägg och genomförande av det egna arbetet så att tillräcklig rörelsevariation och återhämtning kan åstadkommas. Jag delar Mikael Sjöbergs bedömning. Det är precis det som behöver göras. Det är klart att arbetsgivaransvaret är uppenbart, men det är också ett ansvar för parter och medarbetare att påpeka och påverka detta så att vi får en bättre situation. Jag vill kommentera några saker till.
De här nedskärningarna har uppenbarligen gått i flera steg. Det är olyckligt, men det är Arbetsmiljöverkets ansvar. Den senaste förändringen är inte ett resultat, som jag sade i den förra interpellationsdebatten, av några nya besparningar eller några nya beslut från regering och riksdag. Sedan har vi forskningsfrågan. Jag får som vanligt numera hänvisa till forskningspropositionen som kommer nästa år.
Redan innan vi lade ned Arbetslivsinstitutet bedrevs fyra femtedelar av den relevanta forskningen på universitet och högskolor. Jag kan glädja mig åt att de allra flesta av de forskare som fanns på Arbetslivsinstitutet har hamnat i nya forskarmiljöer med sina projekt, och det tycker jag är skönt att se.
Den sista frågan som Torbjörn Björlund ställde till mig handlade om vilka åtgärder jag är beredd att vidta för att öka kunskapsläget om orsakerna till belastningsskadorna inom fordonsindustrin och arbetslivet i övrigt. Jag har svårt att se att regeringen kan göra så hemskt mycket, om jag ska vara helt ärlig. Jag tycker att det här är en arbetsgivarfråga. Det är också en fråga för parterna att gemensamt diskutera och gemensamt lägga fram en strategi för.
Det borde ligga i arbetsgivarens intresse, som Mikael Sjöberg sade, att inte slita ut sina medarbetare.