KBLab/rixvox huggingface dataset:
Fredrik Schulte (M):
Jag ställde frågan om välfärden. Välfärden har försämrats kraftigt. Vårdköerna har fördubblats. På punkt efter punkt kan man konstatera att löftena som Socialdemokraterna gav om en bättre välfärd blev en sämre välfärd trots en kraftfull högkonjunktur och höjda skatter. Era löften står för ingenting, och det finns ingen självkritik. När jag ställer de här frågorna får jag inget svar. Det jag i stället får är ett försvarstal - ett försvarstal för att ni höjde bidragen.
Det här visar ju mycket tydligt att Socialdemokraterna inte är ett välfärdsparti utan ett bidragsparti. Här går skiljelinjen mycket tydligt i svensk politik. En röst på Moderaterna och Alliansen är en röst på strävsamhet, företagande och arbete. Det är så vi lyfter svenskt välstånd. Det är så vi kan satsa på välfärden. Trots att det har varit högkonjunktur har Socialdemokraterna bara skapat 250 000 jobb.
Under vår tid, trots en av de största globala lågkonjunkturerna, skapade vi fler jobb. Det gjorde vi eftersom vi gjorde det lönsamt att arbeta, satsade på företagande och uppmuntrade företagande.
Det står alldeles klart, fru talman, att den socialdemokratiska politiken är fortsatt inriktad på att höja skatterna för att skada vår tillväxt och vår ekonomi och ta de pengarna för att satsa på bidragen för dem som inte arbetar. Det här görs på bekostnad av välfärden. Vårdköerna har fördubblats. Man klämmer åt dem som är absolut mest utsatta. Man lägger förslag om att blinda ska börja redovisa kvitton.
Det är en katastrof för välfärden, och inför det är Jamal El-Haj och Socialdemokraterna svarslösa.
Fredrik Schulte (M):
Precis som Peter Persson påpekade var det ganska talande att skolklassen tidigare lämnade salen mitt under hans tal. Peter Persson har ju hållit ungefär samma tal sedan 70-talet. Det handlar om klasskampen, om jämlikhet, om välfärd och om hur skattesänkningar river sönder vårt samhälle. Hur har det nu gått med jämlikheten och välfärden under de år som Socialdemokraterna har styrt? Jag var inne på det i mitt inledningsanförande.
Nu vill Socialdemokraterna att de blinda ska redovisa kvitton. Man stramar åt för de absolut svagaste i samhället och LSS-stödet för dem som är handikappade. Maxtaxan i äldreomsorgen har höjts. Barngrupperna växer. Man har lagt ned BB i Sollefteå. Vårdköerna har dubblerats. Och, fru talman, klassklyftorna har ökat. Det är alltså facit över Socialdemokraternas tid vid makten. Det är facit när Peter Persson får styra.
Är Peter Persson nöjd? Tycker Peter Persson att den här utvecklingen är positiv, med ökade klyftor och sämre välfärd? Finns det ingen självkritik om att den socialdemokratiska modellen - att höja skatter för att finansiera kraftigt ökade bidrag - faktiskt ställer till med problem? Peter Persson sa att Alliansen föreslår sammantaget 100 miljarder i skattesänkningar.
Ja, det är ungefär de resurser som Socialdemokraterna har ökat och tillfört till bidragssystemen. Där har vi skon som klämmer. Där har vi problemen med de ökade klyftorna och med den bristande välfärden. Det går inte att lösa detta på det sättet. Det går inte att lösa det med den socialdemokratiska modellen.
Vi måste arbeta, för det är med arbete, företagande och strävsamhet som vi bygger Sverige starkt. Genom att sänka skatten på arbetsinkomster så att det lönar sig bättre att arbeta än att gå på bidrag får vi mer resurser till välfärden så att fler kan komma i arbete och klyftorna kan minska.
Fredrik Schulte (M):
Moderaternas skattepolitik handlar framför allt om att rikta den största delen av våra skattesänkningar till dem som tjänar minst, så att det ska löna sig att arbeta och finnas starka drivkrafter att gå från att leva på bidrag till att komma i arbete. Vår målsättning är att alla som arbetar ska få behålla ytterligare 500 kronor i månaden. Jag tycker att det som vi precis hörde från Peter Persson är väldigt intressant.
När han talar om att bekämpa klyftorna kommer han direkt in på bidragen: höja bidragen, stärka a-kassan och så vidare. Den analysen från Socialdemokraterna är fel, och det är det vi nu ser. Trots höjda skatter och trots att vi har en högkonjunktur som ger staten mer pengar måste Socialdemokraterna dra in på välfärden.
Vårdköerna dubblas, man ska låta blinda redovisa kvitton, man stramar åt LSS för de handikappade. Dessa frågor tycker inte Peter Persson om att ta i. Han försöker prata runt dem därför att de skär rätt in i själen. Det är dags för Socialdemokraterna att uppdatera sin politik. Att jämlikhet skapas genom bidrag fungerar inte. Det är nu bevisat.
Ni är tvungna att satsa på att öka bidragssystemen i stället för att satsa på välfärden, just på grund av att ni är så låsta vid att det är med bidrag som klassklyftorna bekämpas. Detta är en gammal socialistisk kvarleva: att alla ska ha det lika, oavsett om man arbetar eller inte arbetar utan går på bidrag.
Men redan för 150 år sedan, när Marx presenterade socialismen, sa man: Men vad händer när man inte får något för sina ansträngningar och inte får lön för mödan? Ja, då kommer människor att fastna i bidragsberoende och utanförskap, och det är detta vi nu ser. Det är dags, Peter Persson, att uppdatera sig. 70-talet var 50 år sedan, muren föll och socialismen har misslyckats - och den socialdemokratiska modellen likaså.
Fredrik Schulte (M):
Hur lång tid kan man räkna med att det tar innan ens ekonomiska politik får effekt? En sådan debatt hade Anders Borg och Magdalena Anderssons företrädare Thomas Östros under den förra mandatperioden.
Man var ganska överens om att det tar två tre eller kanske fyra år innan man på allvar kan börja se de strukturella, långsiktiga effekterna av sin politik. Den här regeringen har egentligen bara suttit i tre år, för de fick inte igenom sin budget det första året. Tack vare att vi fick igenom en alliansbudget stärktes de offentliga finanserna påtagligt det första året.
Det handlar framför allt om det, även om finansministern ska ha heder av att inte fullständigt ha slösat bort högkonjunkturen och de överskott som staten har visat upp. Vi ska senare i en annan debatt diskutera i vilken utsträckning finansministern borde ha sparat mer.
Det här handlar väldigt mycket om att vi är inne i en högkonjunktur och att vi därför kan uppvisa bättre resultat när det gäller makroekonomisk stabilitet. Vi hade tidigare en situation med en historisk lågkonjunktur med finanskris och statsskuldskris som gjorde att ett litet exportberoende land som Sverige var tvunget att genomföra stora stimulanser.
Detta var Socialdemokraterna med på då. Nu är vi i en högkonjunktur, och den situationen kan förändras, men givet de många strukturella förändringar som genomfördes under Alliansens tid har Sveriges konkurrenskraft lyfts på sikt. Den här regeringen har dock inte bidragit med en enda reform för att på något nämnvärt sätt stärka svensk konkurrenskraft, utan man tar den för given.
Vi hörde i den föregående debatten med min kollega Jörgen Warborn hur man snarare har lagt fram en massa förslag som har inneburit kraftiga skattehöjningar fastän vetenskapen är mycket tydlig med att detta är den sämsta typen av skattehöjningar som man kan genomföra. Det handlar om höjningar av inkomstskatter, vilket minskar människors benägenhet att söka arbete eller arbeta en extra timme.
Man har också pålagt företag stora och omfattande skattehöjningar. Inte minst har man kommit med en massa förslag som man visserligen sedan har dragit tillbaka men som har skrämt upp näringslivet. Det absolut värsta som ett land kan drabbas av är ekonomisk osäkerhet.
Förslag som flygskatt, lastbilsskatt och exitskatt, liksom ett förslag om höjda resolutionsavgifter som faktiskt fick Nordea att flytta från Sverige, bidrar till att skapa ett klimat som gör att Sverige på sikt inte kommer att stärka sin konkurrenskraft.
Magdalena Andersson tar inte långsiktigt ansvar för Sverige, men tack vare att hon befinner sig i en högkonjunktur kan hon rida på den och precis som Trump försöka ta åt sig äran av att det på något sätt är hon som är orsaken till att det ser bra ut. I själva verket vidtar finansministern åtgärder som sakta men säkert maler ned svensk konkurrenskraft och svensk förmåga att producera välstånd.
Konjunkturinstitutets och Finanspolitiska rådets med fleras bedömningar av effekten av Magdalena Anderssons politik, till exempel färre jobb, har gjort att Magdalena Andersson har slutat att redovisa sysselsättningseffekten av sin politik.
Fredrik Schulte (M):
Tre gånger av tre möjliga - Magdalena Andersson borde rimligen kunna sin historia. Hon vet att alliansregeringarna har hamnat i situationer av rekordartade lågkonjunkturer. Nu sitter den här finansministern på en rekordartad högkonjunktur och försöker ta åt sig äran för detta. Hon säger att Sverige stiger i rankningar, och hon hänvisar till att Sverige stiger tack vare stark makroekonomisk stabilitet.
Detta beror på att Sverige är inne i en högkonjunktur. Tack vare ett finansiellt ramverk som säkerställer överskott har överskottet ökat och därmed den makroekonomiska stabiliteten. Tack vare en hög tillväxt finns en god sysselsättningsökning.
Objektiva analyser av regeringens politik visar tvärtemot vad finansministern säger att regeringens politik strukturellt leder till färre jobb. Men det är sant att finansministern överstimulerar svensk ekonomi, inte sparar tillräckligt och inte tar hänsyn till att det råder minusränta och att det borde finnas riktigt goda möjligheter att tackla en kommande lågkonjunktur på ett sätt som vi antagligen kommer att behöva.
Sannolikt kommer det att vara en moderat finansminister nästa mandatperiod, som ännu en gång kommer att behöva städa upp efter att en socialdemokratisk finansminister levt loppan på Finansdepartementet och inte tagit tillräckligt ansvar. Men den här debatten handlar trots allt om att stärka svensk konkurrenskraft.
Inget av de förslag vi har hört finansministern rabbla upp belägger på något sätt att man för en politik för att stärka svensk konkurrenskraft. Tvärtom höjer man skatterna, och sedan ger man tillbaka lite grann med små skattesänkningar. Det är Magdalena Anderssons enda argument för varför hon stärker svensk konkurrenskraft.
Fredrik Schulte (M):
Vi tar det en gång till eftersom finansministern inte riktigt hängde med i resonemanget: Vi genomför skattesänkningar i form av jobbskatteavdrag så att det lönar sig mer att arbeta och fler människor som lever på bidrag kommer i arbete. Vi har låg arbetslöshet i dag, ja, totalt sett. Men bland utrikes födda är den rekordhög - nästan 15 procent. Vi gör det mer lönsamt för människor att ta sig in på arbetsmarknaden och jobba, och när fler jobbar och bidrar och färre lever på bidrag får vi mer pengar.
Då kan vi sänka skatten för pensionärer. Ja, det skapas en orättvisa under en viss tidsperiod - en principiell orättvisa som i det långa loppet leder till att belöningen blir desto större. Det visar sig i en jämförelse mellan Alliansens regeringsperiod och den här regeringens period. Vi sänkte skatten för pensionärer mer under Alliansens tid.
Vi tar det en gång till: Alliansen sänkte skatten för pensionärer mer än den här regeringen gör. Det beror på att vår strategi är smartare. Med jobbskatteavdrag lönar det sig att jobba. Fler kommer i arbete. Vi får resurser att sänka skatten för pensionärer. Den strategin är mer lönsam än den socialdemokratiska strategin. Det visar sig också att den socialdemokratiska strategin egentligen inte är att nämnvärt prioritera skattesänkningar för pensionärer.
Det är mycket viktigare för det socialdemokratiska bidragspartiet att höja bidragen. Det är det som alltid prioriteras i socialdemokratiska budgetar. Varje gång sossarna styr, varje gång en socialdemokratisk finansminister lägger fram en budget, vad är det man framför allt satsar på? Man vill ge bilden av att det är välfärdens kärna, men det är alltid bidragen. Det är alltid bidragen man vill höja.
Det blir också svaret när vi gör bokslut med den här regeringen och ska utvärdera vad det var Magdalena Andersson satsade på som finansminister - merparten var bidragen till att inte arbeta. Det leder till att vi får högre kostnader för utanförskap.
I förlängningen kommer vi att behöva satsa mer pengar på polisen för att det är social oro i utanförskapsområden och prioritera att satsa pengar på socialförsäkringssystemen för att fler fastnar i dem. Allt detta gör att det till slut blir sämre för pensionärerna. Men det är lätt för finansministern att säga att det är en principiell orättvisa i att ha en skattedifferens mellan att arbeta och att få inkomst via pension.
Finansministern vill hellre att pensionärerna är fattiga än att vi stärker svensk ekonomi och långsiktigt kan sänka skatten för dem, bara för att hon tycker att det är principiellt fel att ha jobbskatteavdrag. Sedan ser vi återigen den stora ironin i att finansministern står här och argumenterar mot jobbskatteavdragen. Jag lovar, fru talman, att när vi genomför ett sjätte jobbskatteavdrag under nästa mandatperiod, när vi får en moderatledd regering, kommer Socialdemokraterna att protestera högljutt.
Men sedan, året efter, kommer de att vara för dem. Det är ett stort hyckleri.
Fredrik Schulte (M):
Nej, finansministern blandar nog ihop mig med någon annan moderat. Det finns nog många moderater som stått här i talarstolen och beklagat sig över ungdomsskatten. Jag har inte gjort det. Jag kan i efterhand säga att sänkningen av ungdomsskatten inte var Alliansens bästa reform. Vi borde ha prioriterat sänkta inkomstskatter i stället.
Min kritik mot skattehöjningen var snarare att om man höjer en skatt och använder pengarna för att satsa på bidrag kommer den totala effekten att vara negativ. Alla objektiva bedömares utvärderingar av regeringens olika budgetar säger samma sak: Strukturellt leder de till ett större utanförskap.
När det gäller alliansregeringens politik, däremot, var utvärderingarna från objektiva, oberoende aktörer mycket tydliga: Den stärkte sysselsättningen.
Under de 30 åren fram till 2015 skapades det en halv miljon nya jobb - 350 000 av dem under Alliansens åtta regeringsår - och detta trots en rekordartad lågkonjunktur. Nu är vi inne i en rekordartad högkonjunktur, och svensk ekonomi under finansministern presterar inte lika bra.
Det är såklart också lögn från finansministerns sida att Moderaterna skulle vilja att cancersjuka får sin sjukförsäkring indragen. Vi korrigerade de problemen med socialförsäkringssystemet. Det Magdalena Andersson inte vill tala om är de generella bidragshöjningarna, till exempel höjningen av a-kassan, som har gjort att det har blivit mindre lönsamt att arbeta.
Det gör att utanförskapet ökar i utanförskapsområden och att vi i framtiden kommer att få mer sociala problem i Sverige på grund av den politik regeringen för.
Fredrik Schulte (M):
Värdet och behovet av att ha överskott i offentliga finanser kan inte nog betonas. Vi har tråkiga erfarenheter från framför allt Sydeuropa, med Grekland som det värsta exemplet på vad som händer i ett land om man hela tiden gasar och spenderar mer pengar än man får in.
Detta leder slutligen till att ekonomin kollapsar, tillväxten stagnerar och välfärden drabbas av omfattande nedskärningar. Detta drabbade nästan alla Europas länder under finans- och statsskuldskrisen, men det drabbade inte Sverige.
Sverige hade nämligen under alliansregeringen en ansvarsfull överskottspolitik; vi såg till att plus och minus gick ihop. Magdalena Andersson försöker förmedla bilden att alliansregeringen inte tog det ansvaret och att den nuvarande regeringen ärvde ett stort underskott - 60 miljarder kronor har finansministern nämnt.
Det hon inte nämner är att hon själv under den föregående mandatperioden, med Socialdemokraternas instämmande, skrev sitt namn under 52 av dessa miljarder. Hennes retorik och den praktiska verkligheten stämmer alltså inte riktigt överens.
Vi hade, som jag var inne på, under Alliansens tid vid makten en historisk lågkonjunktur, som motiverade att man satsade och stimulerade ekonomin. Socialdemokraterna var som sagt med på det då. Nu är vi inne i en historisk högkonjunktur, och då måste man spara. Det gör vi i Sverige, och det gör finansministern.
Vi hade för ett litet tag sedan en debatt där Magdalena Andersson försökte göra en poäng av att om det går bra för Sverige i rankningar tack vare att vi ökar vår makroekonomiska stabilitet borde samma sak gälla även för andra länder - högkonjunkturen är ju global. Problemet är att många andra länder inte sparar under en högkonjunktur, men det gör vi.
Under en högkonjunktur sticker Sverige därför iväg i rankningar av till exempel konkurrenskraft. Där har finansministern förklaringen. Problemet är att vi inte sparar tillräckligt med tanke på högkonjunkturen. Det finns en speciell anledning till att just denna högkonjunktur, kanske mer än någon tidigare, är viktig att utnyttja för att lägga undan pengar inför sämre tider.
Vi har nämligen minusränta i Sverige i dag. När det blir lågkonjunktur om ett, två eller tre år kommer Riksbanken alltså inte att kunna avhjälpa den och stimulera ekonomin genom att sänka räntan. Vid en lågkonjunktur kommer vi därför att vara helt beroende av att den dåvarande regeringen hade muskler nog att spendera och satsa.
Denna problematik har finansministern inte någon gång nämnt i de många debatter som har förts kring överskottspolitiken. Absolut mest intressant tycker jag trots allt är att vi är på väg att få ett nytt överskottsmål som ska träda i kraft den 1 januari 2019. Men finansministern låtsas som att det överskottsmålet redan gäller.
Hon struntar alltså i att vi fortfarande, fram till den 1 januari 2019, har ett överskottsmål på 1 procent och agerar som om det nya överskottsmålet på 0,3 procent av bnp är det som gäller.
Fredrik Schulte (M):
Det gjordes en utvärdering för ett par år sedan av svenska fjärdeklassare. Ett av resultaten som man kom fram till i den mätning som kallades Timss var att väldigt många hade svårt att få rätt svar på frågan: Hur mycket är 61 minus 59? Många elever kom fram till att det rätta svaret var 18. Det kan man tycka är märkligt.
Men när barnen intervjuades sa de att 5 minus 6 är 1, och 1 minus 9 är 8, och då blir det 18. Det är ett tråkigt exempel på att svensk skola inte funkar. Finansministern verkar inte kunna räkna så mycket bättre. Hon säger här att Alliansen orsakade 60 miljarder i underskott.
Hon lade själv fram socialdemokratiska oppositionsbudgetar med underskott på 52 miljarder som hon godkände. Vad är 60 minus 52? Det är 8. Det är alltså 8 miljarder som hon tycker är det skandalösa strukturella underskott som Alliansen bidrog med. Detta är bara tom retorik. Finansministern är en mycket skicklig debattör och retoriker. Det vill jag ge henne.
Men det är just bara tom retorik, och hon vet det innerst inne. Av 60 miljarder i underskott stod Socialdemokraterna bakom 52. Kom igen! Detta är tramsigt. Ännu mer intressant är det att det överskott som vi har i dag är lite starkare än det skulle ha varit, tack vare att Alliansens budget gick igenom riksdagen 2015. Vi kan stå här och tjafsa om hur det var och hur man borde ha gjort.
Men det intressanta är framtiden. När det gäller framtiden har vi en finansminister som har vidtagit åtgärder för att minska sparandet och sänka överskottsmålet från 1 procent till en tredjedel och som låtsas som att det nya överskottsmålet på en tredjedel gäller nu, när det i själva verket börjar gälla om ett år.
Jag ställer min fråga för att jag inte förhastat vill KU-anmäla finansministern för att hon inte följer regelverket kring överskottsmålet. Jag undrade om hon kan motivera och förklara hur det kommer sig att hon låtsas som att det nya regelverket gäller nu och har gjort det under de senaste åren. Men jag får uppenbarligen inte någon sådan förklaring. Då återstår väl bara att göra en KU-anmälan på denna punkt.
Vi kommer antagligen att ha en riktigt tråkig lågkonjunktur under de kommande åren, eftersom denna regering sätter sprätt på väldigt mycket mer pengar än man borde göra därför att vi inte har sparat tillräckligt och därför att vi har en minusränta. När nästa lågkonjunktur slår till kommer Riksbanken därför inte att kunna hjälpa till så att svenska låntagare får lägre ränta.
Därför kommer en kommande alliansregering antagligen att få väldigt mycket att städa upp efter denna finansminister. Hon har i stället valt att satsa en massa pengar. I stället för att spara i goda tider satsar hon väldigt mycket pengar på att höja bidragen för dem som inte arbetar, så att utanförskapet blir större och så att de sociala problemen i utanförskapsområdena ökar. Fru talman! Detta kan gå mycket snabbt.
I Storbritannien fördubblades nästan statsskulden mellan 2009 och 2010, alltså på ett år. Det kan gå väldigt snabbt. Och den här finansministern låtsas som att det inte finns en framtid, och det är oroande.
Fredrik Schulte (M):
Nu minns jag inte den exakta siffran, men om man som ensamstående trebarnsmamma lever på socialbidrag måste man - till följd av de många socialbidragshöjningar och förstärkningar regeringen har gjort - komma upp i en inkomst på nästan 30 000 kronor, tror jag att det var, för att det ska löna sig att arbeta.
Och så undrar finansministern varför vi har ett stort utanförskap och stora utanförskapsområden med till exempel en arbetslöshet på 15 procent bland utrikesfödda. Regeringen har höjt a-kassan så att direktören när han blir arbetslös får mer i a-kassa än vad servitrisen som får sitt första jobb får i lön. Det är vad finansministern kallar rättvisa.
Regeringen har framför allt satsat på att höja bidragen och göra det mindre lönsamt att arbeta. Man har strukturellt försvagat och underminerat Sveriges långsiktiga framtid och välstånd. Framför allt sparar inte finansministern tillräckligt mycket. Alliansen vill spara 16 miljarder mer än denna regering. Vi kan sitta och debattera vad som har varit, men finansministern har fel om att S-budgeten 2015 skulle ha varit stramare än alliansbudgeten.
Vi kan dock återkomma till den frågan. Finansministern kan låtsas att Alliansen var ensam om 60 miljarder i underskott, men vi har beslut och protokoll som visar att Socialdemokraterna ställde sig bakom 52 av dessa miljarder. Det är bara retorik och tomma ord. Det intressanta är som sagt framtiden.
Framtiden är den att Alliansen lägger undan mer pengar för hårda tider, och framtiden är att denna regering inte ser allvaret i att Riksbanken har minusränta och att vi kan åka på en rejäl smäll i nästa lågkonjunktur. Då kommer vi att behöva städa upp efter finansministern.