Jacob Johnson (V):
Du kan lita på mig, jag vet vad jag gör, jag är inte bankdirektör. Så sjöng Tomas Ledin för ett femtontal år sedan, i kölvattnet på den förra bankkrisen i början av 90-talet. Historien upprepar sig, kan man säga, så Ledins gamla hit borde vara en favorit i repris.
Även om man inte kan lägga allt ansvar för dagens finanskris på bankdirektörerna är bankdirektörerna och deras löne- och anställningsförmåner en del av ett system som måste anses ha sett sitt bäst-före-datum passera. Bankdirektörerna, särskilt cheferna för de största bankerna, tillhör gräddan av den ekonomiska eliten i Sverige.
Jag har inte hittat aktuella uppgifter om deras löner 2008 - de framgår vad jag kunnat se inte av bankernas bokslutskommunikéer - men enligt en sammanställning i LO:s rapport Makteliten - mycket vill ha mer varierade lönerna 2006 mellan 6 och 13 miljoner kronor om året. Det är 20-40 gånger så mycket som för en vanlig metallarbetare eller 30-60 gånger så mycket som för en lågavlönad kvinna i tjänstesektorn.
Det är inte rimligt. Det är orimligt. Det är ett systemfel. Visst kan jag förstå frestelsen. Om man läser storbankernas bokslutsredovisningar för 2008 ser man att vinsterna ligger mellan 11 och 35 miljarder och att det så kallade räntenettot har ökat med mellan 13 och 23 procent. Det är klart att några miljoner hit eller dit till bankdirektörer kan ses som en försumbar kostnad.
Men våra storbanker är ju något slags privata oligopol i toppen av vårt ekonomiska system. De är kärnan i en samhällelig infrastruktur som enligt min åsikt måste stå under stark samhällelig kontroll och där staten även borde vara en stark aktör och ägare. Man skulle kunna jämföra med statliga Vattenfall på energisidan. Det handlar också om en avgörande samhällelig infrastruktur.
I det fallet verkar vi faktiskt också vara överens tvärsöver blockgränserna om värdet av statligt ägande. Herr talman! Finanshandelsminister Mats Odell diskuterar frågan på en lägre och kanske mer konkret nivå. Han talar om brister i investerares riskbedömningar, ersättningssystem som bidragit till för högt risktagande med mera. Lösningen handlar enligt Odell om gemensamma, internationella regler, inom EU och globalt.
Stabilitet och långsiktighet ska genomsyra affärskulturen. Det här tycker jag är bra saker som naturligtvis måste utvecklas. Mats Odell säger dock också att han är övertygad om att dessa finansiella system "måste bygga på privata företag och på mångfald". Där har vi inte samma åsikt.
Tvärtom anser jag att ett statligt ägande skulle bidra till stabilitet inom den här sektorn. Nya regler om transparens och tillsyn är väl bra. Men, Mats Odell, hur utforma sådana så att de verkligen täcker riskbenägenheten? Dagens system bygger på stora risktaganden, skuldsättning och värdepapper utan materiell bas. Hur ser finanshandelsministern på det?
Till exempel fanns det drygt 80 miljarder euro i så kallade derivat i Nordeas balansräkning vid årsskiftet. Finanshandelsministern talar om långsiktighet, stabilitet och transparens, men dagens system innehåller många spekulativa, kortsiktiga och ogenomskinliga instrument. Det behövs mer. Varför inte helt enkelt förbjuda vissa finansinstrument, till exempel derivaten?