KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Ek (C):
Jag tackar för de vänliga orden. Det man måste vara klar över är att vi har nytta av gemensam lagstiftning på de här områdena inom den inre marknaden, eftersom vi importerar väldigt mycket både leksaker och kläder. Man skulle önska att det vore snabbt gjort att få sådana här regler på plats. Det är det nu inte. Det krävs fleråriga tester och vetenskaplig dokumentation av en viss mängd.
Det krävs också att man anmäler det här. Det talas om action på det här området, och det är sådana plattformar kemikaliepropositionen innehåller.
Det handlar om hur vi ska aktivera det svenska arbetet vad gäller vetenskaplig dokumentation, hur vi ska bli tydligare med att anmäla ämnen till kommissionen och hur vi ska arbeta ihop med andra länder för att få fart på processen, så att vi får europeiska regler som hjälper oss.
Vi har också ett antal ämnen där vi nu testar hur vi kan gå före från svensk sida för att få på plats regler på ett sådant sätt att vi inte får protester från andra länder; om våra notifieringar inte godkänns får vi en backlash i stället, som vi har sett andra länder få när det gäller en del av de farliga ämnen som vi har diskuterat i dag.
Under tiden har vi strategin för en giftfri vardag, där vi arbetar med våra expertmyndigheter och där Kemikalieinspektionen får anslag. Kemikalieinspektionen har ett nytt arbetssätt. Det handlar mycket mer om inspektioner och kontroll än tidigare, och det ger resultat.
På textilsidan besökte Kemikalieinspektionen 30 företag under hösten 2013, och man kontrollerade varuprover från de företagen och tre företag till. Man hittade då inga förbjudna eller begränsade ämnen i analyserna, men man hittade ämnen som finns på kandidatförteckningen till Reach. Det innebär att behandlingen av dessa ämnen är i den fasen att man fyller på med vetenskaplig dokumentation och rapporter.
De ämnena omfattas av informationsplikten i artikel 3 i Reachförordningen. Kemikalieinspektionen lämnade in en anmälan om miljöbrott till åklagare mot de företag som sålde tyger innehållande kandidatämnen men inte hade kännedom om innehållet i tygerna och inte hade lämnat korrekt information till sina yrkesmässiga kunder.
Det är ett exempel på hur vi kan samspela mellan europeisk reglering, svensk reglering, svensk kontroll och svenska åtgärder. Extramedlen till Kemikalieinspektionen är därför väldigt viktiga. Det är också så att verksamheten fortsätter. Branschdialogen är det sista komplementet.
Det är klart att seriösa företag och seriösa kedjor blir väldigt bekymrade över att finnas med i den här diskussionen. Jag tror att många har en ärlig vilja att förbättra sin produktion och se till att produkter som säljs till konsumenter är ofarliga, särskilt när det gäller barn.
I textilbranschen arbetar man med att ta fram en minimilista över oönskade ämnen för att företag ska kunna ställa samma krav på sina leverantörer och därmed få ett större genomslag. På det sättet sprids det svenska förebyggande kemikaliearbetet för en giftfri vardag med särskilt fokus på barn, även till produktionsländer som Pakistan och Indien. Det är en utveckling som jag tror att vi allihop välkomnar.
Lena Ek (C):
Jag vill betona att seriösa försäljare av leksaker och kläder naturligtvis plockar bort produkter när de här larmen kommer och man inser att olika produkter innehåller förbjudna ämnen. Vi försöker skärpa tillsynen, skärpa informationen och samtidigt skärpa reglerna. Vi jobbar alltså på olika områden parallellt.
Det är alldeles självklart så att den grundbult som finns i miljöbalken, polluter pays principle, det vill säga att den som sätter en produkt på marknaden har ansvar för vad den innehåller och vilka skador den kan ge, även gäller för leksaker och textilier - och för den delen alla varor. Särskilt allvarligt är det naturligtvis när det gäller produkter som riktar sig till barn.
Den proposition som har lämnats till riksdagen och som jag hoppas att riksdagen mycket snart ska votera om ger oss en helt annan plattform och en helt annan möjlighet att jobba mycket tuffare med de här frågorna, precis som Carina Ohlsson efterlyser. Jag har jobbat med detta i många år. Den här propositionen är för mig ett bra steg framåt, men det innebär alls inte att vi är färdiga med frågan.
Det krävs väldigt mycket arbete innan vi kan säga att vi verkligen har nått miljömålet om en giftfri vardag. I det arbetet hoppas jag att vi kan förena alla goda krafter. Jag ska be att få tacka för en väldigt viktig interpellationsdebatt och en bra interpellation.
Lena Ek (C):
Ärade åhörare och ärade ledamöter! Katarina Köhler har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att säkra och skydda vårt dricksvatten från farliga ämnen. Frågan ställs med anledning av att vattenledningar inuti fastigheter renoveras med hjälp av så kallad relining, en metod där man trycker ut och härdar plast inuti gamla vattenledningsrör.
Regeringen gör under mandatperioden en särskild satsning på ökad kemikaliesäkerhet. Kemikalieinspektionen får en resursförstärkning om ytterligare 25 miljoner kronor per år för att i samarbete med andra myndigheter genomföra en handlingsplan för en giftfri vardag med särskilt fokus på barn. Regeringen har nyligen föreslagit ytterligare satsningar för att intensifiera och vidareutveckla handlingsplanen.
I linje med den satsningen har regeringen gett Kemikalieinspektionen i uppdrag att, tillsammans med Boverket och Livsmedelsverket, kartlägga i vilken utsträckning bisfenol A kan avges vid renovering av dricksvattenrör samt vid behov föreslå åtgärder för att minska exponeringen. Uppdraget redovisades i december 2013, alltså för bara några veckor sedan.
Enligt uppgift från Kemikalieinspektionen används inte längre bisfenol A i relining i Sverige. Företagen har frivilligt gått över till bisfenol A-fria alternativ. För att säkra och skydda vårt dricksvatten tillsatte regeringen dessutom i juli 2013 en särskild utredare som ska gå igenom dricksvattenområdet, från råvatten till tappkran för allmänt dricksvatten.
Syftet med utredningen är att identifiera nuvarande och potentiella utmaningar för en säker dricksvattenförsörjning i landet, på kort och på lång sikt, och i förekommande fall föreslå lämpliga åtgärder. Utredningen ska bland annat föreslå hur svenska myndigheters ansvar beträffande material i kontakt med dricksvatten bör fördelas.
Lena Ek (C):
Jag delar verkligen den oro som Katarina Köhler har. Det handlar om relining, alltså plast inuti vattenledningsrör, tvåkomponentsepoxi. Det är det som är bekymret. Det är i den metoden som bisfenol A används. Kemikalieinspektionen tog vattenprover i 29 representativa lägenheter.
Det är vatten som har stått i ledningarna som har högst värden. I färre än hälften av fallen hittades bisfenol A i dricksvattnet och i 19 fall i varmvattnet. Kemikalieinspektionen uppger att tvåkomponentsepoximetoden inte används lägre, och vi ska titta vidare på det.
Men branschen har valt att frivilligt fasa ut den metoden. Frågan är: Vad har vi gjort sedan den förra diskussionen?
Först och främst har de tre myndigheterna, Kemikalieinspektionen, Boverket och Livsmedelsverket, gemensamt på ett seriöst sätt gått igenom och tittat på olika vattenprover och gjort en rejäl undersökning för att se vad som har hänt och hur det ser ut.
De rekommenderade strax före jul ett förbud mot användning av tvåkomponentsepoxi vid renovering av tappvattenrör. Det förslaget bereder vi just nu inom Regeringskansliet på ett vanligt sätt. Där har vi tagit ett steg framåt.
Vidare bereds det inom Regeringskansliet ett förslag om att tillsätta en särskild utredare för att kartlägga förekomsten av bisfenol A bredare, inte bara här, och föreslå åtgärder för att minska vår exponering för bisfenol A. Det tror jag kommer att bli en viktig pusselbit i det här sammanhanget.
Samtidigt finns det en diskussion inom EU-systemet. Det är två myndigheter där som hanterar de här frågorna. Dels är det Europeiska kemikaliemyndigheten, som har påpekat att bisfenol A finns som misstänkt substans. Det finns ett antal vetenskapliga rapporter om det.
Dels är det den europeiska matmyndigheten, Efsa, som inte ser saken riktigt på samma sätt. Men även där har det nu kommit ett förslag om en sänkning med en faktor 10 av gränsen för så kallat tolerabelt dagligt intag.
Man tittar på möjlig generell exponering och sätter ett gränsvärde för det. Efsa är den myndighet som svenska Livsmedelsverket arbetar med.
Det är Livsmedelsverket som egentligen ansvarar för dricksvattenfrågorna eftersom kallt dricksvatten räknas som ett livsmedel. Livsmedelsverket sorterar under Landsbygdsdepartementet, inte under Miljödepartementet.
Icke desto mindre har de tre myndigheterna, Kemikalieinspektionen, Boverket och Livsmedelsverket, det riktade uppdraget vad gäller relining med tvåkomponentsepoxi, och vi är överens om att göra en bredare utredning. Samtidigt har vi en dialog med EU-kommissionen.
Jag har varit väldigt tydlig när jag har talat med generaldirektören Karl Falkenberg och miljökommissionären Potocnik att den svenska linjen är försiktighetsprincipen.
Lena Ek (C):
I den tidigare interpellationsdebatten gick vi igenom vilken omständlig procedur det är att få en europeisk reglering på plats.
Det vi möter är att det finns en opposition mot de vetenskapliga rapporter som jag, både som miljöminister och som centerpartist, tycker är tydliga när det gäller bisfenoler, och särskilt bisfenol A. Men det finns också en motreaktion som inte tar detta på samma allvar och som också hävdar att bevisen inte räcker i det europeiska systemet.
Det är just därför som vi har lämnat de särskilda regeringsuppdragen, att man ska titta på detta och samla ihop det som finns. Vi vet också att det pågår så kallad konsoliderande forskning i USA på det här området.
Vi samarbetar tätt med de andra europeiska länder som också är bekymrade för bisfenoler och bisfenol A. Utöver uppdraget till Kemikalieinspektionen, Boverket och Livsmedelsverket om bisfenol A i dricksvatten har regeringen tillsatt en särskild utredare som ska gå igenom hela dricksvattenområdet för att samla ihop den kunskap som finns och sätta fokus på det så att det går att använda också i den europeiska lagstiftningsprocessen.
För några veckor sedan - alldeles före jul - fick vi ett förslag från de tre myndigheterna där de rekommenderar ett förbud mot tvåkomponentsepoxi i relining av vattenledningsrör. Vi bereder nu förslaget.
För att skynda på processen har vi i samband med den stora utredningen på dricksvattenområdet begärt ett delbetänkande om bland annat det som rör hur ansvaret för material i kontakt med dricksvatten ska fördelas. Redovisning av uppdraget ska ske i juli, alltså mindre än om ett halvår.
Med tanke på grundlagens regler om fullständigt beredningsunderlag försöker jag verkligen se till att förslaget kommer fram så fort som det går och att det också är anpassat så att det går att använda, inte bara i nationell utan också i europeisk lagstiftningsprocess.
Lena Ek (C):
Tack, Katarina Köhler, för en väldigt viktig interpellation. Vi har en förändrad hanteringsordning för den svenska kemikaliepolitiken i och med att strategin för giftfri vardag infördes. Kemikalieinspektionen har fått utökade anslag. Genom kemikaliepropositionen har vi nu en helt annan kemikaliepolitik. Det kommer att innebära ett annat arbetssätt.
Detta är rejäl förändring i den svenska kemikaliepolitiken som många har väntat på. Jag är väldigt glad över att vi har kunnat se till att den kommer på plats. Den innebär att vi kan vara mycket tuffare när det gäller både regler i Sverige och vetenskaplig dokumentation. Vi kan också vara tuffare i diskussionen och debatten med EU-kommissionen. Där krävs det verkligen att man säger ifrån, att man tar initiativ och att man ligger på.
Ingenting görs av sig självt i den europeiska kemikaliepolitiken. Jag har varit oerhört tydlig med miljökommissionär Potocnik och med ansvarig högste tjänsteman Karl Falkenberg om att Sverige inte delar kommissionens uppfattning i det här sammanhanget. Vi har en annan åsikt. Vi anser att vi ska kunna införa nationella regler på detta område. Det här en strid som jag är beredd att ta.
Lena Ek (C):
Sverige har vid upprepade tillfällen på olika nivåer och i olika sammanhang påpekat behovet av ett starkt ramverk för klimat- och energipolitiken för 2030. Sverige har även, som vi nyss hörde i Ola Johanssons inlägg, före jul undertecknat ett upprop om omedelbara kolsnåla åtgärder med 14 andra länder i den så kallade Green Growth Group som jag har varit med och startat.
Den gruppen, inklusive Sverige, har redan ställt sig bakom kommissionens low-carbon roadmap, som indikerar kostnadseffektiva EU-interna utsläppsminskningar om 40-44 procent till 2030 och 60 procent till 2040. Regeringens position är att målet bör inkludera internationella åtgärder och därför vara högre än 40 procent till 2030.
Det här är en av de milstolpar som har diskuterats i EU-systemet i flera år. Under 2011 presenterade kommissionen tre färdplaner till 2050 för klimatsektorn, för energiområdet och för transportsektorn.
Den 27 mars 2013 presenterade kommissionen sin grönbok om ett klimat- och energiramverk till 2030 med utgångspunkt i färdplanerna, som också låg till grund för en offentlig konsultation. Det här har regeringen vid upprepade tillfällen, publikt och i diskussioner med utskottet, tydligt stött.
Vi skickade också ett enskilt brev i höstas där vi talade om att regeringen stöder färdplanen med de milstolparna som nu nämns. Lise Nordin tror att hon har ett case, men det har hon alltså inte.
Lena Ek (C):
Som jag nu har redogjort för två gånger har Sverige flera gånger framfört synpunkten om behovet av ett ambitiöst 2030-ramverk, bland annat tillsammans med de 14 länderna i Green Growth Group. Vi har lyft fram att vi vill se ett högre åtagande kring utsläppsminskningar som kommissionen med sina milstolpar tidigare har presenterat som en del av sin 2050-plan. Herr talman! Sverige är ett föregångsland inom klimat- och energiområdet.
Vi har en i det närmaste koldioxidfri elproduktion. De senaste 40 åren har Sverige gått från att vara ett av de mest fossilberoende länderna i hela OECD med hela 80 procent fossila bränslen i vår energikonsumtion till att i dag vara det land som har allra högst andel förnybar energi i hela EU. Som regeringen strax före årsskiftet redovisade till EU-kommissionen visar aktuella siffror att vi i Sverige redan 2012 överträffade EU:s 2020-mål för förnybart.
I dag är 51 procent av den energi som används i Sverige förnybar, och den omställningen har vi lyckats kombinera med god tillväxt. Sedan 1990 har vi i Sverige minskat våra utsläpp av växthusgaser med 20 procent samtidigt som vår ekonomi har vuxit med nästan 60 procent.
Regeringen har konstaterat att EU:s bindande mål för klimat, förnybart och energieffektivisering till 2020 har bidragit till den snabba utvecklingen av förnybar energi inom unionen. Regeringen har också noterat EU-kommissionens analys att utvecklingen av förnybar energi riskerar att bromsas kraftigt efter 2020 om inga ytterligare klimat- eller energipolitiska styrmedel eller mål beslutas.
Regeringen anser att de långsiktiga klimatmålen måste vara tydligt styrande i det nya ramverket. Kommissionens meddelande innehåller trots detta förslag om två bindande mål - för växthusgasutsläpp och för förnybar energi.
Regeringen analyserar nu kommissionens förslag i detalj, liksom de olika nationella ståndpunkter som finns inom EU och som visar sig vara oerhört varierande och divergerande när man börjar titta på dem mer i detalj.
Lena Ek (C):
Jag har nu vid tre tillfällen redovisat för Lise Nordin hur regeringen har stött tre dokument från kommissionen som har handlat om klimat och energi respektive transportsektorn. Jag har redovisat det mycket tydligt i miljö- och jordbruksutskottet. Det finns i protokollen från miljörådet.
Dessutom har Lise Nordin enligt uppgift i förra inlägget själv läst det brev som vi skickade i slutet på hösten och som tydligt nämner stödet till kommissionens färdplan och de milstolpar som beskrivs däri. Om man förstår vad färdplanen och milstolparna innehåller och har läst det inser man att regeringen därmed deklarerar sina ambitioner väldigt tydligt, åtminstone för kommissionen.
Det som Lise Nordin däremot talar mindre om i det här sammanhanget är det som Miljöpartiet arbetar för. Man är nämligen emot internationella utsläppsrätter inom Clean Development Mechanism-systemet i FN. Det är ett system som med enorma summor bidrar till teknikutveckling och tekniktransfer till fattiga länder på ett sätt som de själva efterfrågar.
Varför driver inte Miljöpartiet på så att kommissionen säger något om detta, något som blir helt avgörande för klimatförhandlingarna i höst? Och varför nämner inte Lise Nordin om sitt förslag för handel med utsläppsrätter i Europa, där man vill sätta ett prisgolv för utsläppsrätter för industrin i Sverige som skulle innebära en indirekt subventionering av kolkraft och en överföring av klimatåtgärder till andra ställen?
Detta vill Lise Nordin inte nämna när hon diskuterar klimatpolitik, men jag tror att det nu är dags att vi börjar diskutera de frågorna också.
Lena Ek (C):
Låt mig allra först säga att jag förstår Jens Holms frustration. Det är både svårt och tidsödande att arbeta med saneringen av förorenade områden. Under den period då det krävdes mycket kartläggning behövde man högre anslag.
Sedan hade vi ett antal år då anslagen inte gick åt därför att systemet helt enkelt inte kunde hantera så många projekt samtidigt. Det är anledningen till att regeringen har lämnat ett antal uppdrag och också gett mer pengar till SGI, som håller i mycket av det praktiska arbetet.
Det är fråga om ett utökat förvaltningsförslag som handlar om att arbeta med forskning, teknikutveckling och kunskapsutbyggnad vad gäller sanering och återställning av förorenade områden. Förra året var vi i takt igen, och Naturvårdsverket använde för första gången på flera år hela sitt anslag.
Vi lägger nu på vartefter under åren framöver därför att vi tror att kapaciteten kommer att kunna öka då kartläggningen är klar och genomgripande förändringar gjorts av själva arbetssättet. Men på ett område återstår arbete, och där jag tycker att man kan bli mycket tuffare.
För mig som grön centerliberal är det väldigt viktigt med polluter pays principle. Den som orsakat föroreningen har ansvar för att den åtgärdas. Det är också i enlighet med miljöbalkens regler, där principen om att förorenaren betalar finns med.
Det innebär att vi lägger ansvaret där det i första hand hör hemma: på dem som smutsar ned, på dem som orsakar att giftiga ämnen och föroreningar kommer ut i naturen, ofta i strid med lagstiftningen. Om det inte finns någon ansvarig verksamhetsutövare eller om det är oklart behövs naturligtvis statliga pengar, som Jens Holm säger.
Det är anledningen till att vi budgeterat 418 miljoner kronor för 2014 och räknar med att budgetera 433 miljoner kronor för 2015. Det är mycket pengar, men det handlar också om att matcha anslagna medel med kapacitet, och vi är på väg att komma i balans.
När inventeringen nu är klar är det omkring 1 000 förorenade områden som måste åtgärdas om Sverige ska nå miljömålen om skyddat dricksvatten, människors hälsa och biologisk mångfald. Jag är faktiskt rätt övertygad om att vi kommer att göra det. Det beror också på att prioriteringen har varit att ta de största och svåraste projekten först.
Ta ett projekt som saneringen av Oskarshamns hamn, om vi nu talar om hamnområden och gamla industriområden. Det kanske kommer att kosta 300 miljoner. Där har staten gått in med ett stort anslag. Det här är otroligt svårt, kostsamt och tidskrävande. När sådana projekt är åtgärdade kommer de som är lättare att åtgärda att göra att takten drivs upp.
Skillnaden är att jag vill lägga större ansvar på dem som förorenar. Staten ska naturligtvis finnas där, men det är viktigt att förorenaren är den som ska ta huvudansvaret.
Lena Ek (C):
Det är vanligt i Jens Holms argumentation, miljöengagerad person och politiker som han är, att det handlar om att skattebetalarna ska ta springnotan. I det här läget har vi sett att det är landsbygden och småföretagarna som ska stå för alltihop i Vänsterpartiets budgetförslag. Det är därför jag säger att förorenaren ska betala.
Det är naturligtvis bra om vi kan enas om det. Vi ser till att öka tillsynen och att det blir ett tydligare ansvar för tillsynen. Det tjänar syftet att det blir lättare att hitta den som står för miljöskulden och den som ska betala, det vill säga hitta den som är ansvarig för gamla miljösynder.
Sedan var det frågan om anslagen till Naturvårdsverket. Under 2012 blev ett antal stora projekt försenade, till och med rejält försenade, vilket innebar att Naturvårdsverket inte kunde fördela de 449 miljoner som fanns i anslag då. Det blev pengar över.
De pengarna har vi skjutit över årsskiftet, och det innebär att det inte behöver anslås lika mycket pengar sedan. Det är naturligt. Det är därför jag hela tiden talar om att man måste matcha kompetensen med det som händer med anslagen. Det finns många angelägna områden inom miljösidan. Då kanske vi kan lägga den diskussionen åt sidan.
Hela inventeringen är i stort sett klar. Det betyder mycket. SGI står för mycket av projekteringen och har ett etablerat och fungerande arbetssätt. Det innebär att vi tycker att det är vettigt att successivt lägga på anslagen för sanering. Det gör vi också. 418 miljoner höjs till 433 miljoner.
Vi tror att man effektivt kommer att använda 500 miljoner om tre år och 528 miljoner om fyra år. Jens Holm säger, mycket riktigt, att Vänsterpartiet har anslagit mer pengar. Jag har redogjort för var pengarna hämtas från. Men oppositionen samlat har inte redovisat en treårsbudget.
På det viset vet vi faktiskt inte vad som händer om någon annan än alliansregeringen får ansvar för området - eller hur? När vi sedan tittar på vad som behöver göras måste det definitivt ske en teknikutveckling. Det gamla sättet är att skyffla upp jordmassor, köra i väg dem och bearbeta dem.
Det måste finnas annan teknik som gör att man kan utveckla arbetet och få det att bli mer effektivt, mer "pang" för pengarna. Därför har jag fört en dialog med teknikföretagen. Det finns många spännande, nya metoder som testas. Det finns många innovationer som behöver komma fram. Därför är det naturligtvis bra att det finns en innovationsstrategi och att det finns historiskt mycket pengar till miljöforskning.
De måste kombineras. Kommer vi att nå de miljö- och etappmål som vi har satt upp i sammanhanget? Ja, det tror jag definitivt - på ett effektivt och bra sätt. Alla de förslag Jens Holm har tagit upp här handlar om etappmålsrapporten från Naturvårdsverket.
Jens Holm vet att den ska ut på remiss under sommaren, och vi kommer att bereda remissvaren i Regeringskansliet under hösten, precis som vi gör med alla andra förslag.
Lena Ek (C):
Det har varit en intressant debatt. Det ska också bli intressant att se när oppositionen slutligen lägger fram en samlad treårsbudget som gör att vi kan se vad som faktiskt ligger bakom diskussionerna - om det blir 50, 70 eller ännu högre skattehöjningar för småföretag och landsbygd.
När det gäller saneringsanslag för förorenade områden tror jag att var och en som har haft ansvar för någon form av verksamhet, i förening, kommun eller företag, inser att man måste matcha kompetens med anslag. Det är vad vi gör. Det är inte mer än rimligt att överskottet från ett anslag som inte kan användas ett år kan användas för att fylla på nästa år.
Det är precis vad vi har gjort i det här fallet. Teknikutvecklingen är oerhört viktig. Vi ser att saneringen av förorenade områden skjuter fart. Vi ser att klimatutsläppen minskar. Vi ser att utsläppen av kväve och fosfor i Östersjön minskar.
Vi har lagt fram fyra viktiga propositioner den senaste tiden om kemikaliepolitiken, om biologisk mångfald och ekosystemtjänster, om gynnsam bevarandestatus för rovdjuren och om skydd av marina områden och marin havsplanering. Vi levererar, och vi redovisar hur vi betalar för de åtgärder som behöver vidtas.
Det går också framåt när det gäller saneringen av förorenade områden. Det är viktigt för enskilda människor, för familjer, för våra barns framtid och för miljön. Det är också därför som vi lägger så mycket arbete och fokus på precis just den frågan.