KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jenny Petersson (M):
Precis som statsrådet Åsa Regnér säger är hemlöshet ett allvarligt samhällsproblem, framför allt när barn är inblandade. Dessa barn drabbas väldigt hårt. Som jag skrev i min interpellation kan vi aldrig acceptera hemlöshet i Sverige, framför allt inte hemlösa barn.
Det är med stor sorg och oro som jag och vi alla kan se att antalet barn som blir hemlösa eller som tvingas att leva i hemlöshet och flytta runt mellan olika boenden tyvärr ökar i Sverige. Stat, kommun och enskilda vuxna har givetvis ett stort ansvar.
Flyttar man runt mellan olika osäkra boenden kan det vara många barn som tvingas bo på ett trångt utrymme. Vi pratar om bostadsförsörjning.
Här kan varken jag eller Åsa Regnér säga vad kommunerna ska göra, men de kan absolut arbeta mer med vilka som prioriteras och bostadsbyggande, vilket Åsa Regnér var inne på, och med socialtjänsten och hur man arbetar i socialtjänsten; jag kommer att återkomma till det. Här har vi ett ansvar och här kan vi göra mer när det gäller arbetssätt och förändringar i lagstiftningen.
Barnperspektivet sätter fokus på barnen. All forskning och alla studier visar att barn som växer upp i dessa osäkra boenden, som får flytta mellan olika ställen och som får bo i trånga utrymmen upplever ett utanförskap beroende på att de flyttar runt. Kontakter rivs upp, och de halkar efter sina kompisar, om de nu lyckas att skaffa sådana.
De hamnar i ett utanförskap i den bemärkelsen att de tvingas att ljuga om sitt boende för människor i omgivningen. Dessa barn kan bo kortvarigt på ett ställe och kanske inte ens får berätta var man bor. De halkar efter i skolan. Det har förts en aktuell debatt om mässling.
Barn med kortvarigt boende kan inte ens gå till en och samma BVC när det gäller stöd och vaccinering. Barnen kan få sömnsvårigheter, och den psykiska ohälsan bland dessa barn ökar. Det finns, som sagt, studier och forskning som visar detta.
Som sagt, det är med stor oro och sorg som jag ser att antalet barn som växer upp i hemlöshet ökar. I sitt svar nämner Åsa Regnér socialtjänsten och att den har en jätteviktig roll. Det tycker jag också. Här finns mycket mer vi kan göra.
Jag tror definitivt att det är bra med kunskapsstöd och att man förebygger avhysningarna. Ser Åsa Regnér att det behöver göras några förändringar i lagstiftningen på området när det gäller socialtjänstens arbete?
Jenny Petersson (M):
Jag tänker inte säga så himla mycket om vad regeringen och bostadsministern gör för att underlätta för byggandet i kommunerna, för det är en helt annan debatt.
Jag konstaterar dock att SKL gör olika undersökningar, och då har kommuner uppgett att det som hindrar dem från att bygga fler bostäder inte är mer eller mindre medel från regeringen utan snarare de brister som finns i de lagar och regler som gäller bostadsbyggande. Det är där hindren finns.
Bostadsministern och regeringen har inte gjort något på området, eller det går åtminstone väldigt långsamt. Men jag lämnar problemet med bostäder och bostadsbyggandet och ägnar mig i stället åt de frågor som jag hade. Det handlade som sagt om hemlösa och hemlösa barn, vilka tyvärr ökar i antal i Sverige, och det är en oroande utveckling.
En grupp som löper stor risk att växa upp i fattigdom är de hemlösa barnen. Många ensamstående mammor och också många utlandsfödda föräldrar lever i hemlöshet och tvingas flytta runt till osäkra boenden.
Bland annat tar Rädda Barnen upp detta i sin rapport En plats att kalla hemma . Konsekvenserna blir som sagt stora för barnen. Man kommer efter i skolan. Man kommer efter med kompisar. Alla rutiner som vi är många som tar för givna kommer man helt enkelt efter med.
Jag ställde en fråga om huruvida man gjorde någon analys av socialtjänstens arbete i frågan. Statsrådet säger att man kollar över detta i en stor utredning, eller vad man ska kalla det. Man kollar över själva socialtjänsten och socialtjänstens lagar. Då får vi hoppas att det kommer olika förslag när det gäller att komma åt det här med hemlöshet och barn som lever i hemlöshet.
Det gäller också att man fokuserar på socialtjänsten och hur man arbetar till exempel när det gäller omhändertagande av barn som lever i hemlöshet. Jag vill också lyfta fram en annan sak i denna debatt. Det är oroande att siffrorna går åt fel håll, men det finns olika exempel ute i vårt land.
I dag är det helt enkelt upp till kommunerna hur de vill arbeta med de här frågorna. Jag tycker att det är tråkigt att vi inte tar ett större nationellt ansvar när vi ser att hemlösheten ökar i landet i stort. Hillevi Larsson berättade hur det ser ut i Malmö, som hon kommer från. Åker man några mil norrut kommer man till Helsingborg.
Där går trenden åt andra hållet - hemlösheten minskar. Man har där en stödboendeform som man kallar Bostad först, och man jobbar på ett helt annat sätt. I dag är det alltså upp till kommunerna i Sverige hur de ska arbeta med detta. Jag tycker att det är beklagligt att vi inte tar ett större ansvar på nationell nivå, framför allt när det gäller de lagar och regler som vi ansvarar för beträffande socialtjänsten.
Jenny Petersson (M):
Jag delar statsrådet Åsa Regnérs bedömning att bostäder är viktiga, att jobben är viktiga och att jämställdhet mellan män och kvinnor är viktigt, även när det gäller den här frågan. Det är viktiga parametrar.
Jag kan även konstatera att det finns en skiljelinje i svensk politik mellan vad vi moderater vill och vad regeringen gör. Jag tycker att Sverige kan betydligt mer även i de här frågorna. Men jag backar bandet och fokuserar på det min interpellation handlar om, nämligen hemlöshet och socialtjänstens ansvar.
Åsa Regnér sa i sitt interpellationssvar att Socialstyrelsen har gjort en kartläggning av hemlöshet och att denna kartläggning presenterades i december 2017. Åsa Regnér har senare i debatten sagt att man ska agera och reagera på det här.
Kort och gott blir min fråga: Hur ska statsrådet och regeringen agera och reagera på kartläggningen, och vilka konkreta åtgärder kommer framöver med anledning av denna?
Jenny Petersson (M):
Tack, Annika Strandhäll, för svaret! Innan jag kommer in i debatten bör jag säga att också vi moderater satsar på förlossningsvården. Vi har sett att sambandet mellan mödravård, förlossningsvård och eftervård är bristfälligt och att dagens vårdkedja, med dess olika delar, inte hänger samman på ett sätt som är tillfredsställande eller nödvändigt.
Moderaterna satsar 1 miljard kronor på förlossningsvården per år från och med 2018. Det handlar som sagt om att stärka vårdkedjan - mödravård, förlossningsvård och eftervård - och om att förbättra arbetsvillkoren för landets barnmorskor. Därmed är satsningen 3 miljarder kronor de kommande tre åren. Vi har också satsat på utbildningsplatser.
Vi anser att antalet utbildningsplatser bör utökas framöver. Att bli förälder och bilda familj ska vara en lycklig och positiv del av livet. Ingen ska behöva känna sig otrygg eller osäker inför mötet med mödravården eller förlossningsvården. Vi har en fantastiskt bra hälso- och sjukvård i Sverige, men i vissa delar är den bristfällig.
Tyvärr känner många föräldrar en oro. Den svenska förlossningsvården upplevs i vissa delar som att den gradvis har blivit otryggare. Man kan kolla på statistiken. Nyförlösta måste återinskrivas akut.
Andelen förlossningsskador ökar. En del barn mår sämre efter förlossningen. Enligt OECD ligger Sverige högt över genomsnittet när det gäller förlossningsskador. Det finns stora regionala skillnader. I Halland, som jag kommer från, återinskrivs 0,6 procent av mammorna akut. I Västernorrland är siffran 3,3 procent.
Under 2010-2014 var det fem gånger så vanligt att mammor i Jämtland drabbades av förlossningsskador. Där var det 3,5 procent. I Västernorrland var det 0,7 procent. Vi kan alltså se att det finns stora regionala skillnader.
SKL gör en översyn, men sambandet mellan mödravård, förlossningsvård och eftervård har inte utretts på 70 år. Dagens vårdkedja hänger, som jag sa, inte samman på det sätt som många anser är nödvändigt. Bemötandet av kvinnor och familjer, för den delen, är bristfälligt.
Det finns också brister när det gäller möjligheten till delaktighet och valfrihet. Det är som sagt bra att Sveriges Kommuner och Landsting har tagit initiativ till att analysera sambandet mellan mödravården, förlossningsvården och eftervården. Men jag anser inte att det räcker. Det behöver göras mer. Annika Strandhäll säger att man nu väntar på den utredningen.
Ja, vi får vänta på den, men jag anser att även staten borde göra någonting på detta område. Staten borde själv se vad som behöver göras när det gäller mödravården, förlossningsvården och eftervården, så att detta hänger ihop. Min konkreta fråga är: Gör man någonting nu för att detta ska hänga ihop bättre?
Jenny Petersson (M):
Jag och Annika Strandhäll är som sagt överens om att bilden ser väldigt olika ut i Sverige. Det är tyvärr inte acceptabelt. Vi moderater menar att hela kedjan med mödravård, förlossningsvård och eftervård är bristfällig och att satsningar behöver göras.
Annika Strandhäll talar ofta om att man har satsat på förlossningsvården. Det är definitivt en satsning som behövs, men det gör ju att man inte satsar på hela kedjan. Nu har man gjort ändringar så att resurserna kan användas även till mödravården, men det är precis det här min fråga handlar om: att man satsar på förlossningsvården men att vårdkedjan är bristfällig.
Det handlar inte alls om fosterrörelser och dödfödda barn, som vi talade om i föregående debatt och som rör mödravården. Vi ser att den psykiska ohälsan bland mammor ökar, men de satsningar man gör hänger inte ihop med eftervården. Hela kedjan måste ses över och hänga ihop, men även här finns det alltså brister.
Socialstyrelsen har gjort en kartläggning av hur vården efter förlossning ser ut inom svensk hälso- och sjukvård och signalerar tydligt att den är bristfällig och att det behövs förändringar av vården och eftervården, något man vet redan sedan tidigare.
Jag ser också fram emot SKL:s utredning och analys av hur det ser ut i hela vårdkedjan. Även om bilden ser annorlunda ut skulle jag aldrig svartmåla och slå upp detta och till exempel säga att man skulle behöva åka till Danmark för att föda barn.
Jag skulle som sagt hellre ha en sansad debatt här för att nå förändringar och se till att det sker en förbättring av förlossningsvård, mödravård och eftervård för våra kvinnor i Sverige.
Vi har tidigare pratat om mödravården och förlossningsvården. När det gäller eftervården, kopplat till Erik Anderssons interpellation om den psykiska ohälsan, ser vi även här att den psykiska ohälsa som drabbar kvinnor efter förlossningen har ökat.
Om det då inte finns någon koppling mellan förlossningen och eftervården eller BVC hamnar många kvinnor mellan stolarna, och det påverkar barnen, familjen och helheten. Vi kan se att det är många landsting som inte jobbar med den här frågan.
Det finns alltså tydliga brister på det här området, och jag ser som sagt fram emot att även regeringen tar det här på stort allvar och stärker vårdkedjan mellan mödravård, förlossningsvård och eftervård, för det behövs definitivt.
När det gäller vad regeringen och Sveriges riksdag kan göra skulle jag vilja se att man stärker patientlagen gällande mödravård, förlossningsvård och eftervård. Det är någonting som man redan nu skulle kunna arbeta med och lägga fram förslag om på riksdagens bord. Men där saknas tyvärr ambition.
Jenny Petersson (M):
Tack, Annika Strandhäll! Jag tror att man får kolla i protokollet, för jag sa att man inte har gjort några satsningar eller kommit med några förslag till riksdagens bord när det gäller att stärka vårdkedjan och att se helheten. Annika Strandhäll talade om förlossningsvård flera gånger i sitt inlägg.
Men jag talar om hela kedjan - mödravården, förlossningsvården och eftervården - och hur den behöver hänga samman betydligt bättre än vad den gör i dag. Då är min fråga: Om man nu tar den här frågan på jättestort allvar, vilka konkreta åtgärder är det man från regeringens håll avser att göra för att stärka denna kedja?
Vad är det för åtgärder man kommer att vidta för att få en mer patientcentrerad, patientsäker, tillgänglig och jämlik vård för alla patienter, oavsett bostadsområde, i hela vårdkedjan - mödravård, förlossningsvård och eftervård? Vilka konkreta förslag är det då man har avsett att genomföra eller har lagt fram? Det har jag inte sett.
Som sagt: Det här är en jätteviktig fråga att prioritera. Vi har nu talat mycket om vad vi gör inom vårdkedjan. Jag har själv inte nämnt så mycket om de välutbildade barnmorskorna. De behövs, och det behövs definitivt fler. Där behöver antalet utbildningsplatser utökas.
Jag vet att regeringen har gjort det, men precis som Annika Strandhäll säger är problemet att det är brist på handledare i dag. Det är en stor utmaning som vi behöver ta på stort allvar. Vi behöver som sagt stärka vårdkedjan mellan mödravård, förlossningsvård och eftervård. Vilka konkreta åtgärder har regeringen vidtagit?
Jenny Petersson (M):
Jag tackar ministern för svaret. Jag är mycket glad för att vi kan ha just denna debatt i dag, eftersom den är mycket viktig. För mig är det viktigt att varje generation unga ska ha möjlighet att påverka sitt liv och nå sina mål och drömmar. De unga som drabbas av psykisk ohälsa har stora svårigheter att uppnå detta.
Det är därför bra att vi är många som talar om denna viktiga fråga. Precis som ministern säger är psykisk ohälsa ett växande samhällsproblem.
Antalet personer som upplever psykisk ohälsa har ökat, och det har ökat sedan 1990-talet. En grupp som är särskilt utsatt är barn och unga. Om barn och unga inte får de förutsättningar som jag nämnde blir vägen lite krokigare framöver.
Det handlar kanske om att man inte slutför sina studier, att man inte får ett arbete, att man inte kan flytta hemifrån och inte kan ta det kliv ut i vuxenlivet som många av ens kamrater gör. Precis som ministern säger har den psykiska ohälsan hos barn i åldern 10-17 år fördubblats de senaste tio åren.
I dag har ungefär var tionde pojke eller flicka någon form av psykisk ohälsa. Socialstyrelsen uppskattar att denna ökning kommer att fortsätta under en tid framöver, eftersom det kommer nya sjukdomsfall. Man visar också att konsekvenserna är långdragna för barn och ungdomar.
Elevhälsan och barn- och ungdomspsykiatrin har inte heller kunnat ta emot dessa unga människor. Mer behövs verkligen. Varför skrev jag denna interpellation?
Jo, det var för att det hela tiden kommer larmrapporter - det vet jag att ministern är medveten om - och att Socialstyrelsen konstaterade att pengarna inte hade gjort verkan i form av ökad bemanning eller tillgänglighet till vård och behandling. Pengarna hade i huvudsak gått till behovsanalyser och handlingsplaner, som är jätteviktiga.
Men vårdutbudet hade inte ökat och inte heller bemanningen och tillgängligheten till vården. Det är detta jag tycker är så alarmerande och allvarligt. Barn och ungdomar som är i akut behov av hjälp får inte hjälp. De kommer inte i kontakt med elevhälsan och barn- och ungdomspsykiatrin.
Det är glädjande att vi vill nå en samsyn i denna fråga. Det tror jag är viktigt. Jag tror att det är vägen framåt att vi har en bred samsyn i dessa frågor och att vi inte bara talar om dem utan också tar tag i problemen och löser dem. Jag tror att det är jätteviktigt att det finns en samsyn om detta i denna kammare.
Jenny Petersson (M):
Tack återigen för svaret, ministern! Annika Strandhäll talar om att klara grundskolan. Ja, tyvärr misslyckas vi ju katastrofalt - det är ungdomar som inte går ut skolan, inte kommer in på gymnasiet och inte har fullständiga betyg. Vi misslyckas år efter år på det här området.
Vi misslyckas på så sätt att vi har växande köer till barn och ungdomspsykiatrin, och vi misslyckas på så sätt att ungdomar faller mellan stolarna på såväl kommunal nivå som på landstingsnivå och nationell nivå. Jag tycker att det ska bli väldigt intressant, herr talman, att efter denna mandatperiod se de utvärderingar som görs av just den här regeringens satsningar på just det här området.
Jag tycker nämligen att det är väldigt tydligt att vi skulle behöva göra mer av det som fungerar. Alla barn ska ha goda förutsättningar att lyckas. Tyvärr är det ju inte så.
Många barn har goda förutsättningar, ska jag säga, men det finns fortfarande barn och unga som inte ges möjlighet att vara en del av välfärdssamhällets allra mest grundläggande uppgifter. Varje barn i en generation ska, som jag nämnde i mitt första inlägg, ha en chans att forma sitt eget liv och inte bara följa i andras fotspår.
Ministern nämnde att det finns ett socialt arv när det gäller att inte klara studierna. Man ska inte behöva följa i sina föräldrars fotspår, utan ett dåligt mönster ska kunna brytas - och samhället ska vara en garant för att det ska gå att göra.
Alla barn ska som sagt ges goda möjligheter att förverkliga sina mål och drömmar och kanske framför allt vara sig själva. Min kollega Lotta Finstorp nämnde att det behövs andra insatser. Jag instämmer i det; det behövs en bred palett av lösningar. En del gäller ekonomi, och en del gäller lagar - som vi har ansvar för. Kommuner har en del ansvar, och landsting har en del ansvar.
Men vi i Sveriges riksdag har vårt ansvar, och ni i Sveriges regering har ert ansvar, ministern. Jag skulle säga att detta är en av de största ungdomsfrågorna, och det är oroande att köerna till BUP ökar och att ett antal barn hamnar mellan stolarna.
Låt mig därför nämna några konkreta exempel på vad man skulle kunna göra på nationell nivå, herr talman. Man skulle kunna korta väntetiderna för barn och unga med psykisk ohälsa. I dag har nämligen antalet barn som har fått vänta i mer än en månad på insats från BUP mer än tredubblats. Det är jätteallvarligt.
Man skulle kunna öka anslagen till Nationellt centrum för suicidforskning och prevention av psykisk ohälsa. Det är en satsning vi i Moderaterna vill göra, för vi vet inte varför så många unga - kanske framför allt 90talister - mår så dåligt och varför det ökar. En annan satsning är en förbättring av tillgången till skolsköterskor och skolkuratorer.
Elevhälsan är ett viktigt komplement till primärvården och specialistvården. Det görs satsningar, men de är inte verkningsfulla och har inte gett det utfall jag tycker är önskvärt. Vi talade om detta med att upprätta en nationell strategi för att stärka psykiatrin och minska den psykiska ohälsan, och jag tycker att det är jätteviktigt. Den behöver följas upp.
Jenny Petersson (M):
Ser vi till att våra barn och unga är hela i både kropp och själ behöver vi laga färre trasiga vuxna. Vi kan kolla på siffrorna; de visar att regeringen har misslyckats med detta. Annika Strandhäll får gärna använda sin tid till att prata om hur Alliansen sänkte skatterna och satsade 40 miljarder mer på välfärden. Absolut; vi klarade att göra både sakerna samtidigt.
Om det är den debatten du vill ha, Annika Strandhäll - absolut. Jag tror dock inte att detta löser det växande problem som vi har med dessa barn och ungdomar med psykisk ohälsa. Jag är som sagt trött på fina ord utan några konkreta lösningar på de problem som vi ser. Herr talman!
Psykisk ohälsa är ett väldigt brett begrepp. Det inkluderar nervositet, nedstämdhet och ångest, som är naturliga reaktioner på vad som händer i människors vardag.
Men när man drabbas av psykisk ohälsa som gör att man behöver ta hjälp av samhället, ta kontakt med elevhälsan eller komma i kontakt med BUP har man under denna mandatperiod mötts med ett "tack, men vi har inte tid". Man har satts i en kö. Ministern talade om olika klasser och om hur det ser ut vad gäller psykisk ohälsa i olika klasser.
Jag ger dig en möjlighet, Annika Strandhäll, att redovisa de olika procentsatserna. Det skulle vara intressant att se på de procentsatser som du har, eftersom du sa att det var en väldigt stor skillnad.
Jenny Petersson (M):
Läkemedelsförsäkringen infördes 1978 genom en frivillig överenskommelse mellan läkemedelsföretag i Sverige. Det har inneburit att patienter som skadats av ett läkemedel har fått och kan få ersättning i stället för att gå till domstol. Tyvärr omfattas inte alla läkemedel av den här försäkringen.
Och det stämmer, som Annika Strandhäll säger, att jag i skriftliga frågor har frågat hur regeringen ska få bukt med problemet.
Min kollega Barbro Westerholm från Liberalerna har gjort detsamma, så vi är flera som har frågat hur regeringen och ansvarigt statsråd ska få bukt med problemet att patienter får oförsäkrade läkemedel, och då utan att informeras om detta. Ingenting har gjorts under den här mandatperioden.
Ministern säger att detta är en viktig fråga ur patientsäkerhetsperspektiv, men trots det händer ingenting. Det stämmer att två utredningar har gjorts på området, men man har inte gått vidare med någon av dessa.
Jag skulle kunna säga att jag egentligen inte bryr mig om vilket ni går vidare med, utan vad jag bryr mig om är att det kommer en lösning så att patienter åtminstone får information om att de får ett oförsäkrat läkemedel i handen när de går ut från apoteket.
I dag skulle det kunna uppstå en stor skada, eftersom ett utbyte mot ett oförsäkrat läkemedel kan ske på initiativ av en statlig myndighet, TLV. En patient kan ha ett recept, få det utbytt på apoteket och gå därifrån med ett oförsäkrat läkemedel utan att veta om det.
Jag tycker att det ur patientsäkerhetsperspektiv och konsumentsynpunkt är helt oacceptabelt. Det finns som sagt i dag ingen informationsskyldighet som skyddar och stärker patientens konsumentmakt i denna fråga.
Och vi i Sverige ska ju definitivt vara måna om patienternas säkerhet och att de ska kunna göra kloka val. Det måste därför, tycker jag, informeras om konsekvenserna av oförsäkrade läkemedel.
Jag tycker att det är oroande att vi inte kommit vidare i frågan och kommit till en lösning under de fyra år då jag har bekantat mig med frågan.
Jenny Petersson (M):
Som jag nämnde har jag ställt den här frågan till ministern tidigare, bland annat 2017, och fick då ett liknande svar, att ett svar skulle komma inom kort. Vi är nu inne på 2018.
Därför kan jag inte säga att de svar jag har fått tidigare, för att uttrycka mig milt, har varit tillfredsställande. Det har beretts, och avsikten har varit att återkomma så snart som möjligt i frågan, som sagt. Det anser jag inte har varit tillfredställande.
Det här är som sagt en viktig fråga. Det är inte jättemånga som drabbas, ska sägas. De flesta leverantörerna av läkemedel i Sverige är anslutna till läkemedelsförsäkringen, vilket ger ett skydd för patienten. Det är jättebra.
Men det finns några leverantörer som inte är anslutna till försäkringen, och det finns patienter som får de här läkemedlen på apoteket och går därifrån utan att vara informerade om detta. Det lägger hela ansvaret på patienten och på att den ska googla i Fass eller någonting annat för att se om läkemedlet är försäkrat eller oförsäkrat.
Patienten kanske inte ens vet skillnaden mellan ett försäkrat och ett oförsäkrat läkemedel. Det är så vi gör i dag. Det är positivt att ministern inte är tillfredsställd eller nöjd med detta, men som sagt måste någonting hända. Man måste gå vidare i frågan.
Jag tycker inte att det är patientsäkert att människor får recept på ett försäkrat läkemedel, går till apoteket och får det utbytt på rekommendation av TLV - till exempel till periodens vara - och går därifrån med ett oförsäkrat läkemedel. Det är inte tillfredsställande.