Sofia Damm (KD):
I dag debatterar vi ett betänkande som behandlat en mängd motionsyrkanden på temat säkerhetspolitik. Det rör många olika aspekter av säkerhetspolitiken, och motionerna som behandlats har inkommit under hela denna mandatperiod. Detta betyder inte att debatten om svensk säkerhetspolitik uteblivit i den här kammaren - långt därifrån. De utrikespolitiska debatterna under denna mandatperiod har naturligtvis speglat världsutvecklingen, och den har varit allt annat än säker.
Det är tydligt att ledamöter i denna kammare är djupt oroade över den utveckling vi ser i Mellanöstern och i Nordafrika. I det betänkande som debatteras i dag har inte mindre än 200 yrkanden behandlats. Även om vi ser lite olika lösningar och vårt fokus riktas mot lite olika håll i regionen och mot olika aktörer är det något som förenar: frustrationen över att det mänskliga lidandet inte får något slut. Den arabiska våren gav oss hopp.
Krig och konflikter i Mellanöstern, Rysslands olagliga annektering av Krim, instabiliteten i vårt eget närområde, Kinas ambition att köpa upp strategiskt viktig infrastruktur och kärnvapenhot gör att säkerhetspolitiken är närvarande i alla de frågor som rör Sveriges internationella samarbete, för säkerhet kan vi bara bygga i samverkan med andra.
Med den tändes frihetens låga i regionen. Vi ville så gärna att människor efter att ha rest sig mot förtrycket skulle få leva sina liv i fred och frihet. Men i dag, sju år senare, flämtar lågan allt svagare. Fru talman! Låt mig börja i Syrien, där frihetens låga sedan länge är släckt.
Vi är en del av världssamfundet och beroende av fungerande förbindelser och relationer med vår omvärld. Staters maktambitioner, klimat, miljö, demografi, internationell brottslighet, energiberoende, kärnvapenspridning, terrorism, bristande demokratiutveckling och avsaknad av respekt för mänskliga fri och rättigheter är alla globala företeelser som påverkar vår säkerhet.
Här har säkerhetsrådets oförmåga att komma överens och Obamaadministrationens röda linje faktiskt kommit att få förödande konsekvenser. Det finns mycket att säga om EU:s och USA:s tidigare agerande i MENA-regionen, men en sak måste vi ha klar för oss: När EU och USA inte agerar uppstår det inget vakuum. Då finns det andra aktörer, med helt andra motiv, som fyller tomrummet.
Därför måste vi vara beredda att efter förmåga också vara med och bidra till en säkrare och friare värld. Det är viktigt att Sverige fortsätter bidra till etablerade och nya insatser inom fredsfrämjande, säkerhetsfrämjande och konfliktförebyggande samarbete inom Nato, EU, FN och OSSE, organisationen för säkerhet och samarbete i Europa. Vi ska vara en aktiv aktör inom de olika internationella samverkansorgan där vi verkar.
Rysslands, Irans och Turkiets närvaro i Syrien visar inte minst på detta. Att Islamiska staten utnyttjade den politiska instabiliteten i regionen och lyckades erövra omfattande landområden i sin strävan efter kalifatet visar också på detta.
Vi måste bidra till att dessa samarbeten fungerar så effektivt och resultatinriktat som möjligt. Fru talman! Låt mig börja med det säkerhetspolitiska samarbetet inom Europeiska unionen, för EU är och bör fortsatt vara det centrala forumet för svensk utrikes och säkerhetspolitik. För att EU ska lyckas krävs det tydligare visioner, förstärkt samarbete och högre effektivitet i genomförandet av den gemensamma utrikes och säkerhetspolitiken.
Återhållsamhet i utrikespolitiken är många gånger klokt, men när västvärldens fiender utnyttjar en tvekande utrikespolitik och klampar rakt över de röda linjer som inte efterlevs av dem som har dragit dem är det ingen lyckosam strategi. Fru talman! Jag är medveten om en del minoritetsgruppers oro över vad som kan komma att ersätta al-Asads styre i framtiden. Kommer förtrycket att förvärras?
EU:s förmåga att agera som säkerhetspolitisk aktör beror på medlemsstaternas resurser, sammanhållning och vilja. För närvarande finns det också mycket tydliga visioner och en stark vilja, i alla fall från en del medlemsstater. Delar av utrikesutskottet besökte i förra veckan Paris. Där finns en president som har både visioner och vilja och som vill gå snabbt och resolut fram för att uppnå ett starkt försvar med en gemensam interventionsstyrka.
Men Syrien har ingen framtid med en diktator som Asad kvar vid makten, inte om man vill se en återuppbyggnad som för landet framåt och som kan föra landets fördrivna folk tillbaka. Målet måste vara att ställa Asad inför rätta. Vi kristdemokrater vill se att en Syrientribunal inrättas så att ingen ansvarig för brott mot mänskligheten och krigets lagar i Syrien går fri. Hur ska då landet så småningom återuppbyggas och av vilka?
Diskussionerna om hur det europeiska samarbetet ska utformas på det utrikes och säkerhetspolitiska området är självfallet inte nya. Kristdemokrat som jag är citerar jag gärna Konrad Adenauer om och om igen i denna kammare. För fem decennier sedan sa Adenauer: Den politiska unionen bör resultera i att en samordnad utrikes- och säkerhetspolitik utvecklas för det fria Europa och att den amerikanska partnern inom den euroatlantiska alliansen avlastas genom Europas ökade formering.
Om demokratin ska få fotfäste i Syrien måste den förankras hos det egna folket genom försoning. Om inte viljan till denna förändring går att finna i FN-högkvarteret måste viljan i alla fall finnas i Bryssel och i Washington. Länder som Irak, Libyen och Tunisien visar var för sig att det inte bara är att kasta ut den gamla regimen och tro att det går att bygga en ny nation. Övergångslösningar behövs naturligtvis.
Att Macron nu ser kärnvapenmakten Frankrike som en viktig aktör som kan avlasta USA när det gäller Europas säkerhet visar sig allt tydligare. Under hösten har vi i den här kammaren debatterat det framtida EU-samarbetet inom säkerhetspolitiken i mer generella termer utifrån EU-kommissionens framskissade scenarier för ett utökat samarbete. Vi har också debatterat och röstat ja till Sveriges deltagande i Pesco, det permanenta strukturerade samarbetet inom unionen.
Annars är risken överhängande att landet försätts i kaos eller tvingas förlita sig på utländsk makt och utländskt kunnande. Likaså är det farligt med en alltför stark tro på att exilmedborgare som tillbringat årtionden utanför landet ska komma tillbaka och bli erkända ledare för människor vars livsvillkor de inte delat.
Att Sverige vill vara med och forma samarbetet är viktigt. Men vi måste också visa mer konkret vilka visioner och vilken vilja vi har. Vi kristdemokrater anser att mer måste göras för att säkerställa att EU inte dubblerar sådant som Nato redan gör. Vi vill inte heller se ett EU som vänder sig bort från våra brittiska vänner. Brittisk delaktighet i europeisk säkerhet kommer att vara central också i framtiden. Det är en insikt som borde nå fram, möjligen till både Bryssel och Paris.
Tunisiens president, Essebsi, är ett gott exempel på en ledare som i dag garanterar en demokratisk utveckling av sitt land, trots att han åtnjöt förtroendeuppdrag under de tidigare två ledarna. I Tunisien brinner fortfarande lågan. Efter sju års dödande är det värt att pröva om det ändå inte finns en syrisk Essebsi. Motsatsen till detta, fru talman, är Irak.
Detta blir en naturlig övergång till ämnet svenskt Natosamarbete. I betänkandet har allianspartierna en gemensam reservation, reservation nr 12, om att Sverige ska söka medlemskap. Jag vill härmed yrka bifall till den. Sverige är omgivet av Natoländer, Finland undantaget. De eventuella hot som kan uppstå mot dessa innebär att det är svårt att se några situationer där Sverige och svenskt territorium inte skulle beröras vid en allvarlig kris eller konflikt i vårt närområde.
Landet är ett tragiskt exempel på hur en förtryckets diktatur ersattes av ett kaos. Efter störtandet av Saddam Hussein upplöstes Bathpartiet, och de irakier som varit verksamma i militärdiktaturen jagades iväg. En del av dessa gick till Islamiska statens absoluta ledarskikt. Att vi i dag ser hur Islamiska staten tryckts undan och att en återuppbyggnad har påbörjats är positivt, även om det är en skör process.
Vi har i solidaritetsförklaringen i försvarsbeslutet 2009 förpliktat oss att stödja våra nordiska grannar och andra EU-medlemmar - även militärt om så skulle behövas. Vi har sagt att vi förväntar oss stöd från dem om vi skulle bli angripna. Den enda organisation som har de militära resurser och den ledningsförmåga som krävs för att agera i vårt närområde är Nato.
Här vill jag särskilt tala om Nineveslätten, som vi har ett särskilt yttrande om i detta betänkande. Här lämnades nämligen den kristna minoritetsbefolkningen åt sitt öde vid IS framryckning 2014, vilket har skapat ett misstroende gentemot såväl Erbil som Bagdad. Även om återuppbyggnadstakten skulle öka tvekar många att återvända innan en långsiktig lösning finns på plats.
De åtgärder som Sverige vidtagit för att underlätta eventuell hjälp från Nato i händelse av ett angrepp mot Sverige, till exempel avtalet om host nation support och att vi deltar i samarbeten som Joint Expeditionary Force och även i övningsverksamhet med Nato, är av stort värde. Dessa samarbeten ersätter dock inte ett medlemskap, då de inte garanterar hjälp.
Vi kristdemokrater anser att Sverige måste agera proaktivt och initiera en dialog med Bagdad i syfte att sätta ljuset på och rädda en ytterst sårbar minoritetsgrupps fortsatta existens i Irak. Islamiska statens mörka vision om ett Mellanöstern rensat på kristna måste förhindras. Fru talman! Jag talade om en tribunal för att ställa Asad inför rätta för hans brutala brott mot mänskligheten. Där är vi inte i dag.
Utan inflytande i Natos planerings och beslutsprocesser är risken överhängande att såväl svenska insatser som Natoinsatser inte blir optimala eller helt enkelt genomförs för sent. Fru talman! Jag har inte berört det nordiska samarbetet så mycket annat än utifrån Natoperspektivet. Det är självklart av stor vikt att vi fortsätter samverka kring våra stora säkerhetspolitiska utmaningar.
Vi kommer inte dit på grund av vetorätten i säkerhetsrådet. Det som däremot förvånar är att vi inte lyckas se till att Islamiska statens folkmordsbrott får en rättslig prövning. Historiskt skulle detta ha central betydelse. De som är skyldiga till folkrättens värsta och mest avskyvärda brott kan dömas, och tiotusentals drabbade kan få en möjlighet till upprättelse. Att inte göra detta är inget annat än ett historiskt svek.
Vi tror däremot att det är orealistiskt att hoppas på ett nordiskt militärt säkerhetskoncept som fullt ut ersätter andra samarbeten. Grundstenen i Norges och Danmarks säkerhetspolitik är medlemskapet i Nato och kommer att så förbli. Jag har inte talat om FN:s säkerhetsråd. Här finns mycket man skulle vilja förändra när det gäller våra gemensamma fredsinsatser och den reformering som är nödvändig om vi ska ha ett säkerhetsråd i FN som faktiskt klarar av att leverera just säkerhet.
Vi anser att Sverige bör vara pådrivande för att frågan om folkmordet på yazidier, kristna och andra minoriteter ska hänskjutas till Internationella brottmålsdomstolen eller till just en särskild tribunal. Fru talman! Mellanöstern har under de senaste åren förändrats. De som tidigare talade om Mellanösternkonflikten förstår att det inte längre kan talas om en specifik konflikt. Ändå hamnar Sverige alltför ofta i FN:s enformiga talkör som ständigt och ensidigt fördömer Israel.
Men för tids vinnande sparar jag detta till debatter under andra betänkanden. Jag står självklart bakom samtliga av KD:s reservationer, men jag yrkar bifall endast till reservation nr 12.
Där går det att komma överens. Den palestinsk-israeliska konflikten måste lösas, men vi måste börja se att nästan alla kriser i dagens Mellanöstern numera saknar koppling till Israel. Däremot har de koppling till Iran. Jag betonade detta i den utrikespolitiska debatten, och jag gör det igen.
Det är den blodiga kampen mellan sunni och shia och den iranska regimens maktambitioner, och deras stöd till våld och terror, som utgör de verkligt allvarliga hoten mot Mellanösterns stabilitet. Det är inte förvånande att det iranska folket reser sig och protesterar när mullorna bryr sig mer om att stötta krig och terror i regionen än att förse sitt eget folk med det mest grundläggande.
Kampen som nu förs mot orättvisorna, där modiga kvinnor kastar av sig sina slöjor, förtjänar ett kraftfullare stöd från omvärlden. Med Irans inflytande i Irak och Syrien garanteras ayatollorna en direktväg till Medelhavet och därmed också till Israel. Här behöver Stockholm instämma i det tydliga besked som gavs i förrgår från Washington av Trump och Macron: Iran får inte tillåtas att få en sådan väg.
Fru talman! Jag har talat mer övergripande om regionen och försökt nämna några av de förslag som vi kristdemokrater har lagt fram. Förutom det jag har nämnt hittills har vi också velat sätta fokus på situationen i Turkiet, där ett alltmer auktoritärt styre behandlar oliktänkande och journalister på ett vedervärdigt sätt. Det har vi också ett yrkande om.
Vi har också konsekvent under denna mandatperiod drivit frågan som rör biståndet till Palestina. Tillsammans med övriga allianspartier har vi i dag lämnat en motivreservation där vi betonar att Palestina trots allt stöd fortsätter att utvecklas i en oroande riktning. Uppvigling till våld, indoktrinering och hatpropaganda kan inte accepteras.
Vi anser därför att politiken gentemot och biståndet till Palestina behöver göras om för att Sverige på riktigt ska kunna göra skillnad i Israel-Palestina-konflikten. Då måste biståndet präglas av tydligare krav, transparens och noggrannare uppföljning. Tiden är knapp för att tala om en hel region, och det är snart dags för votering.
Vi står självfallet bakom våra särskilda yttranden och våra reservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall endast till Kristdemokraternas reservation nr 9.