Solveig Hellquist (FP):
När jag lyssnar på den här debatten märker jag att det finns ett stort mått av konsensus. Jag har också tänkt på hur det skulle vara om vi ändrade på perspektivet.
Ponera att den här debatten handlade om att ungefär 80 män i Sverige i dag hade mördats av sina kvinnor eller om att en massa män i Sverige inte själva vågade ta en promenad på kvällen!
Och ponera att tusentals män, att 20 000-23 000 män, misshandlades av sina kvinnor och att männen behövde skyddade boenden!
Jag undrar hur den här debatten då hade varit och hur långt vi i dag hade kommit om förhållandet var vad jag här talat om. Jag tänker också på Lars U Granbergs inlägg om det manliga nätverket. Det är, tycker jag, ett utomordentligt sätt att män börjar vara budbärare.
Själv var jag i mitten av 1990-talet med i projektet Man i Västernorrland. Det handlade om den goda manligheten. Det projektet var så trevligt, för där var lika många män och kvinnor med.
Jag tänker också på inläggen om hur det ser ut i skolan där det förekommer mobbning och där tjejer utsätts för okvädingsord - precis som lärarna kallas tjejerna för horor. Inte minst vi i Folkpartiet har verkligen jobbat mot mobbning.
Vi pratar faktiskt om att skolfrid ska råda. Det är klart att man ska kunna vara lugn och trygg när man går till skolan. Men det finns någonting som inte omnämnts vare sig av debattörerna eller i betänkandet. Det gäller då vad som egentligen är föräldrarnas roll.
Vi kräver egentligen att skolan ska åtgärda de misstag som förekommer i hemmet. Jag har väldigt svårt att tro att den kan det för det barn som hör pappan kalla mamma hora eller ser honom misshandla henne i hemmet. Barnet kommer till skolan och får höra: Så där får man inte säga. Man ska inte slåss.
Jag tror att det föräldrarna gör i de tidigare åren och vad barnen upplever har ett enormt stort genomslag. Det här är en improviserad inledning utifrån de tankar jag fick när jag satt i kammaren.
Annars hade jag tänkt koncentrera mig på det hedersrelaterade våldet. Vi vet att tusentals flickor och unga kvinnor lever under hedersförtryck i landet. Vi vet att det också förekommer att unga män drabbas.
Det står i strid mot grundläggande mänskliga rättigheter. Det hedersrelaterade förtrycket kan handla om en sträng social kontroll, tvångsäktenskap, barnäktenskap och könsstympning. I de fall flickor inte följer familjernas regler och normer om lydnad väntas hårda bestraffningar. Det talade vi inte om för tio år sedan.
Men i dag gör vi det. Det är frågor som berör och engagerar många, inte minst utifrån morden på Pela och Fadime. Det ska poängteras och starkt understrykas att hedersvåldet inte har med invandrarskapet i sig att göra.
Det kan heller inte kopplas till en enskild religion. I dag vet vi att det finns familjer i Sverige som har bott i Sverige i många år och de facto är integrerade. Människor jobbar, kan svenska och så vidare.
Ändå kan det i dessa familjer finnas ungdomar som kommer i kollision med det svenska sättet att leva och familjens värderingar. Vi har talat om handlingsplanen som alliansregeringen antog 2007.
Jag är väldigt glad. Jag hade inte själv kunnat teckna så många punkter på åtgärder. Fastän det nu är många här som tycker att ännu mer ska göras är det säkert så. Låt oss utvärdera arbetet på de många områden som regeringen har beslutat om.
Det handlar om ökad skydd och stöd till våldsutsatta, att stärka det förebyggande arbetet, stärkt kvalitet och effektivitet i rättsväsendet, utveckling av insatser riktade till våldsutövare, ökad samverkan och ökade kunskaper. Jag har bara tagit sex minuter av min talartid i anspråk.
Jag skulle till sist vilja säga att kampen mot hederskulturer inte handlar om att vara emot någon särskild religion eller etnisk grupp. Men det är viktigt att fortsätta att kämpa för mänskliga fri- och rättigheter och alla människors rätt till lika värde även i Sverige.
Min liberala vision är - det är ändå härligt att ha en vision - att vi i framtiden inte ska behöva stå i den här kammaren och föra just den här debatten.