Peter Norman (M):
Tack också för interpellationen, Sven-Erik Österberg! I den stora frågan tro jag inte att det finns några skiljaktigheter mellan mig och Sven-Erik Österberg. Jag vill ändå ta tillfället i akt i detta första replikskifte att utveckla min syn på sådana här frågor. Det har jag gjort tidigare, men jag gör det gärna igen. Jag tror inte att rörlig lön är bra för ledande befattningshavare, av flera olika skäl.
Det gäller både i statliga och i privata bolag. Det viktigaste argumentet för detta är att om man ger en person en formel och säger "arbeta så här, så får du så hög lön som möjligt" så abdikerar man från normalt hederligt ledarskap. Ledarskap handlar om att ge beröm, ge kritik, sätta upp mål, hjälpa till och så vidare.
För mig handlar ett handslag mellan arbetsgivare och arbetstagare om att arbetsgivaren åtar sig att se till att man har så goda förutsättningar som möjligt för att göra ett jobb och att arbetstagaren samtidigt åtar sig att göra ett så bra jobb som möjligt. Det ska inte behövas en massa konstiga rörliga ersättningsformler för att få ett sådant handslag att fungera i praktiken.
Till detta vill jag lägga att det finns några exempel där det finns legitimitet i rörlig ersättning. Det är ofta långt ned i hierarkierna i bolagen. Det kan gälla personer med vanliga ackordslöner, frisörer, servitriser, taxichaufförer och så vidare.
Gemensamt för den här kategorin är att man på ett tydligt sätt kan dra en linje mellan den egna arbetsinsatsen och en viss outputeffekt. Den linjen är svårare att dra ju högre upp i organisationen man kommer, och när man kommer allra högst upp är det nästan omöjligt. Låt mig ta ett exempel. När kronan föll 1992 gynnades exportindustrin dramatiskt. Man fick stora vinster, men inte var det cheferna i bolagen som var ansvariga för de vinsterna.
Det var ett riksbanksbeslut om att släppa kronan fri som det berodde på. Jag har en hög svansföring i den här frågan, och det är jag stolt över. Det tror jag att du också har, och det ska du också vara stolt över. Vi ska fortsätta med det.
När det gäller Vattenfall fick jag reda på avtalet med den avgående koncernchefen genom min statssekreterare den 22 mars, om jag inte minns fel. Omedelbart efter att vi fick reda på att detta förevarit såg vi till att det skedde en ordentlig utredning, så att vi fick alla fakta på bordet. När den utredningen var klar kallade jag utan dröjsmål upp ordföranden och sade att det inte kommer att ske något omval av honom som ordförande.
Då valde ordföranden att avgå med omedelbar verkan. Detta är den hårdaste och kraftigaste sanktion som vi någonsin kan ta till. Det gjordes så snabbt som det över huvud taget var möjligt. Jag inser att detta inte räcker, och jag kommer att använda ytterligare repliktid åt att berätta vad vi mer kan göra. Jag ville bara berätta hur det hela gick till. Jag vill också säga något om de statliga styrelserepresentanterna. Det är viktigt att man håller på sina roller.
Företagsledningen har sin roll, styrelsen har sin roll och ägarna har sin. Ägarnas kommunikation med bolaget ska gå, och går också, via ordföranden i bolaget. Den går inte via den statliga representanten. Den statliga representanten är styrelseledamot på samma villkor som alla andra med skillnaden att han inte får någon ersättning för sitt uppdrag, för det ingår i arbetet. Men kommunikationen ska alltså gå via ordföranden.
Annars rör man till det mycket i bolaget. Jag får återkomma senare med svar på ytterligare frågor.