Pål Jonson (M):
Interpellationen var ställd till statsministern eftersom det ju är statsministern och inte inrikesministern som har det övergripande ansvaret för införandet av den nationella säkerhetsstrategin. Jag vill ändå tacka inrikesministern för svaret på interpellationen. Statsministerns statssekreterare redogjorde nyligen på Folk och Försvar för arbetet med den kommande nationella säkerhetsstrategin.
Hon sa då att regeringen ska kasta nätet brett och att man ska arrangera seminarier, engagera NGO:er och tankesmedjor och till och med konsultera andra nordiska länder. Vad hon inte nämnde något om var hur man ska engagera riksdagens partier i processen. Regeringen har heller inte i övrigt haft någon dialog med riksdagen i syfte att förankra vare sig den nuvarande eller den kommande strategin. Det tycker jag i grunden är olyckligt och dåligt för svensk säkerhet.
Vi riskerar nämligen att få en nationell säkerhetsstrategi som blir regeringens snarare än Sveriges säkerhetsstrategi. Fru talman! Det finns en rad säkerhetsfrågor som verkligen förtjänar överläggningar över partigränserna med målet att hitta breda och långsiktiga överenskommelser.
Jag vill från Moderaternas sida därför säga att vi tycker att det finns ett behov av att exempelvis uppdatera den svenska solidaritetsförklaringen för att kunna ta med britterna efter att de har lämnat EU. Vi har pekat på behovet av att se över och fördjupa det svensk-finska försvarssamarbetet i kris och krig men även hur en Nato-option kan införas i den svenska säkerhetspolitiska linjen.
Vi ser också ett behov av att föra samtal om hur den kommande nationella säkerhetsstrategin ska utformas. Hittills har vi tyvärr fått kalla handen av regeringen när det gäller dessa frågeställningar, vilket jag tycker är beklagligt. En minoritetsregering borde ju vara intresserad av att förankra sin politik i riksdagen, framför allt inom säkerhets- och försvarsområdet. Jag tolkar dock inrikesministerns svar i en positiv anda.
Han säger att han söker någon form av dialog i frågan. Det välkomnar vi från oppositionen. I grunden, fru talman, tror jag att ju djupare och starkare en nationell säkerhetsstrategi är förankrad inom regeringen och med riksdagen, myndigheter, näringsliv och det bredare samhället, desto större är förutsättningarna för att den ska uppnå sitt syfte.
Jag tycker att det finns viktiga erfarenheter att dra av den nuvarande strategin, som enligt mig inte alls har fått det inflytande och den påverkan som ett viktigt och centralt dokument förtjänar. Jag skulle vilja ge några exempel på den bristande förankringen. För det första: Den nationella säkerhetsstrategin nämndes över huvud taget inte i den senaste regeringsförklaringen.
För det andra: I utrikesdeklarationen, som lite grann är regeringens husbibel för de säkerhetspolitiska frågorna, har man inte nämnt den nationella säkerhetsstrategin på fyra år. För det tredje: I Försvarsberedningens två rapporter har man heller inte nämnt den nationella säkerhetsstrategin förutom på två rader där man hanterar den.
För det fjärde: Framför allt nämns inte säkerhetsstrategin i något av de regleringsbrev till viktiga säkerhetsmyndigheter som vi har i Sverige, såsom MSB, Försvarets radioanstalt, Försvarsmakten och Säkerhetspolisen. Om inte myndigheterna får vägledning i hur de ska dimensionera sitt arbete för att leva upp till säkerhetsstrategin tror jag tyvärr inte att det kommer att bli speciellt mycket av den. Vi har ju en sådan Oxenstiernamodell i Sverige.
Jag tror att det är helt uppenbart för alla och envar att den här strategin inte alls har blivit tillnärmelsevis så inflytelserik som den borde ha blivit. Bristen på förankring är en viktig orsak till det. Jag vill därför ställa två frågor till inrikesministern. För det första: Hur har regeringen följt upp införandet av den nationella säkerhetsstrategin med sina myndigheter?
För det andra: Avser regeringen nu att bjuda in till partisamtal för att förankra utformningen av den kommande strategin?