Finn Bengtsson (M):
Jag tackar interpellanten för en interpellation i ett viktigt ämnesområde och för att vi för säkerhets skull fick höra hela interpellationen läsas upp en gång till. Jag tackar också statsrådet för svaret som förtydligar en del av de felaktigheter som beskrivs i interpellationen och som jag tänkte att vi kunde diskutera en stund.
Precis som statsrådet säger har den typ av statistik från Socialstyrelsen som hänvisas till inte möjlighet att ta sjukskrivningarnas orsaker till grund för att tolka det i förhållande till försörjningsstödet. Det har däremot Sveriges Kommuner och landstings, SKL:s, rapport som just har gjorts för att titta på om det är en katastrofal situation eller ej. Uppgifterna i SKL:s studie om ekonomiskt bistånd visar inte alls på denna ökning.
För de tre studerade kommunerna ligger det i genomsnitt under 1 procent. För Borlänge är det 0,9 procents, för Halmstad 0,8 procents och för Hässleholm 0,02 promilles ökning av den totala utgiften för försörjningsstöd som kan knytas till sjukförsäkringsreformen.
Det är också viktigt att notera att statsrådet tillsammans med Alliansens ledamöter i socialförsäkringsutskottet gått ut på DN Debatt och förklarat effekten av att man har gjort en förbättring av sjukförsäkringsreformen. Jag uppskattar att vi har ett politiskt samtalsklimat kring en sådan här svår och viktig fråga som har blivit bättre, och jag hoppas att debatten kan fortsätta i denna anda.
Vi bör vara överens om att utgångspunkten för själva sjukförsäkringsreformen går tillbaka till den tidigare socialdemokratiske statsministern Göran Persson som i budgetpropositionen 2002/03 såg att vi inte hade råd att ruinera landet med en icke fungerande sjukförsäkring.
Han gav i uppdrag till Anna Hedborg, socialdemokrat, före detta socialförsäkringsminister och senare generaldirektör på Försäkringskassan, att utreda hur ett förslag skulle kunna se ut. Förslaget hamnade på regeringens bord våren 2006.
Hösten 2006 förlorade Socialdemokraterna valet, varefter alliansregeringen i stort sett har genomfört de huvudintentioner för hur man skulle förbättra sjukförsäkringssystemet som Göran Persson lät Anna Hedborg så elegant klä i ord. Interpellanten raljerar över att åtstramningarna i försäkringen, som var nödvändiga för att rädda den till dem som verkligen behöver den, skulle ha tillkommit för att finansiera skattesänkningar.
Ja, så kan man beskriva det, men man kan också beskriva det som att skattesänkningar till dem med lägst löner ger totalt fler som arbetar och betalar skatt. Det ger också fler människor med lägre inkomster mer pengar över i plånboken, vilket stimulerar ekonomin. Det är inte minst viktigt i det finansiella läge vi har.
Det som vi inte har i onödigt ohälsotalsutdebiterande för att sjukförsäkringen fungerar bättre ger också möjlighet för regeringen att satsa 1 miljard kronor på sjukvården i form av kömiljarden. Det investeras 1 miljard extra i rehabilitering med en rehabiliteringsgaranti och en rehabiliteringsmiljard.
I årets budget noterar jag att alliansregeringen sätter av ytterligare 500 miljoner kronor till rehabilitering medan Socialdemokraterna i all sin påstådda välvilja vad gäller rehabilitering inte förmår mer än mindre än hälften, nämligen 200 miljoner kronor. Det är viktigt att debatten sköts på ett anständigt sätt och att man håller sig till de siffror som är riktiga. Ur Socialstyrelsens statistik går det inte att utläsa att förhållandet skulle vara så illa som beskrivs av interpellanten.