KBLab/rixvox huggingface dataset:
Marie Wahlgren (FP):
Det har varit turbulens runt de här frågorna under mandatperioden. Det är inte utan att bland andra industrin och forskarna har känt en ganska stor oro för de förhandlingar som har pågått när det har gällt dessa frågor.
Jag ska ge ministern en eloge för att man när man behandlade § 49 och de förslag som fanns där kom fram till ett förslag som jag tror att både industrin och forskarna fann acceptabelt. Men det finns fortfarande ett antal frågor på bordet som skapar oro.
Just det här med djurrättsorganisationers möjlighet att överklaga är definitivt en sådan fråga som skapar oro inom forskarkretsarna. Det är viktigt att de system som vi har inte blir överbyråkratiska och att det inte blir en risk för ständiga överklaganden av frågor när det gäller forskningsområdena.
Detta är för Sverige viktiga industrier, framför allt läkemedelsindustrin, och de är i behov av en smidig och fungerande djuretisk prövning. Den ska vara bra, den ska vara säker och den ska ge ett rimligt djurskydd. Det tror jag att vi är ytterligt eniga om - samtliga i den här riksdagen.
Men det får inte vara så att det blir kraftigt fördyrande, vilket till exempel överklaganden kan innebära. Det får inte vara sådant att det försenar de redan dyra processer som läkemedelsforskning innebär. Då flyttar man den forskningen från Sverige. Jag måste säga att jag känner en viss oro över att frågan har skjutits över till en utredning.
Om man läser vad Miljöpartiet säger att partiet har genomfört i samarbetet med regeringen så ser man att detta inte beskrivs som en utredning där man ska se om det här är ett rimligt förslag. Miljöpartiet beskriver det i stället som att det har tillsatts en utredning som ska ta fram ett lagförslag som ger djurskydds- och djurrättsorganisationer rätt att överklaga de djuretiska nämndernas beslut.
Jag hoppas att det vi fick höra här från talarstolen är en dementi av det som Miljöpartiet hävdar att partiet har fått fram i sina förhandlingar och att det innebär att den här utredningen också kan komma fram till det som jag tycker är rimligt, nämligen att man inte ska ha den här överklaganderätten. Den innebär ett alltför stort försvårande av djurförsök.
Jag har en ytterligare fråga till ministern. Den gäller hanteringen av el när det handlar om djur. Det var en av de frågor som var kontroversiell när man diskuterade § 49. Ska man få använda el i försök där man till exempel studerar utveckling av alzheimer eller andra neurologiska skador och sjukdomar?
Det här har också, vad jag förstår, förskjutits till en utredning. Jag skulle helt enkelt vilja veta vad som är skälet till och syftet med utredningen.
Marie Wahlgren (FP):
Jag vill tacka ministern för den här debatten. Jag tror att det är viktigt att klargöra för forskare och den svenska industrin att det finns en stor förståelse för deras verksamhet i den svenska riksdagen och bland de etablerade partierna. Jag tycker att det här har varit en klargörande debatt.
Jag frågade ministern på vägen upp om hon hade möjlighet att vara med den sista fredagen när vi debatterar ett antal jordbruks- och miljöfrågor. Eftersom svaret var att det inte var riktigt säkert, vill jag ta tillfället i akt, eftersom jag lämnar riksdagen efter den här mandatperioden, att tacka ministern för de här åren.
Jag tycker att ministern på ett tydligt sätt har visat respekt för riksdagen, ofta deltagit i våra debatter och varit en god och intressant debattpartner. Tack så mycket!
Sven Gunnar Persson (KD):
Jag tar mig friheten att blanda mig i den här interpellationsdebatten eftersom vi kristdemokrater har uppmärksammat frågorna om distriktsveterinärorganisationen och den situation som har rått under lång tid genom många olika konkreta förslag i en rad motioner. Verkligheten är precis den som Hans Backman beskriver.
Och den är inte bara sådan i Valbo utan på många ställen runtom i landet där distriktsveterinärer, genom sitt statliga stöd och genom skattesubventioner, konkurrerar på ett osunt sätt med den befintliga privata veterinärverksamheten.
Nu försöker jordbruksministern smita runt själva frågan lite grann genom att hänvisa till att det är svårt att ta ställning till och uttala sig om den lokala situationen just i Valbo.
Om jordbruksministern inte riktigt har tagit oss på allvar under de år vi har drivit frågan eller tar Hans Backmans fråga på allvar, skulle hon åtminstone kunna lyssna på Riksrevisionen, på ett enigt miljö- och jordbruksutskott eller på Konkurrensverket, som är en inte helt okänd myndighet för jordbruksministern, som har påpekat dessa saker.
De säger att en allt större del av distriktsveterinärernas verksamhet riktar sig mot sällskapsdjur och små djur. Det är naturligt eftersom det blir färre och färre djur inom jordbruket, och man måste få verksamheten att gå runt. Då vill man sälja tjänster till smådjursägarna.
Ett enigt utskott och en enig riksdag beslutade för cirka två år sedan, genom ett tillkännagivande, helt enligt Riksrevisionens förslag att uppdra till regeringen att tillsätta en utredning om fördelningen av de statliga bidragen, om ansvaret för sällskapsdjuren och om Statens jordbruksverks dubbla roller.
Men utskottet och kammaren nöjde sig inte med Riksrevisionens förslag, utan man utökade det man tyckte skulle utredas och sade att utredningen skulle beskriva alternativa organisatoriska lösningar för den fältveterinära verksamheten. Det är en oerhört viktig utredning som ska ta de här frågorna på allvar.
Jag vill fråga jordbruksministern: När kommer den utredningen? Jag har inte sett att den har tillsatts. Möjligtvis har jag varit ouppmärksam. Det skulle vara intressant att få ett besked om när den kommer och när den i så fall ska ha avslutat sitt arbete.
Sven Gunnar Persson (KD):
Det var inte okänt för vare sig utskottet eller riksdagen att det fanns en arbetsgrupp på Jordbruksdepartementet som hade tillsatts några veckor innan det här tillkännagivandet kom. De som sitter i miljö- och jordbruksutskottet - en del av dem i alla fall - är inga nybörjare.
De känner till att det här har varit metoden att lösa frågan i flera omgångar. Det har tillsatts arbetsgrupper, pratgrupper, med olika intressenter för att komma till rätta med problemen. Men man har hittills inte hittat någon lösning.
Trots att den här arbetsgruppen fanns ville ett enigt utskott och en enig riksdag att en fristående utredning skulle ta tag i de här frågorna därför att problemen är allvarliga.
Med statliga pengar som subvention konkurrerar distriktsveterinärer ut privata företagare genom att i ökad utsträckning behandla sällskapsdjur.
Utredningsuppdraget har jag tidigare beskrivit, och riksdagen och utskottet ville vidga det enhälligt till att man skulle titta på alternativa organisatoriska lösningar. Jordbruksministern vet om detta. Det här tillkännagivandet har funnits i två år. Hittills har hon inte gjort något.
Tänker jordbruksministern strunta i vad ett enigt utskott och en enig riksdag har sagt om att tillsätta en utredning med det uppdrag som jag har beskrivit? Eller vill hon fortsätta att jobba i arbetsgruppsform?
Jour och beredskap, myndighetsutövning, smittskyddsärenden och så vidare går enligt Riksrevisionen och andra att lösa på andra sätt där verksamheten till och med kan förbättras.
Sven Gunnar Persson (KD):
När jag för en tid sedan läste Jan Anderssons interpellation som behandlas här i dag tyckte jag att det var en mycket relevant och allvarligt menad frågeställning som han lyfte fram om möjligheterna för den svenska livsmedelsproduktionen.
När jag i dag läste svaret beslutade jag mig för att delta i den här debatten därför att jag tyckte att jordbruksministern var lite slarvig och inte riktigt tar den oro på allvar som framkommer i den här interpellationen. Det har inte skett någon produktionsminskning på tio år, säger jordbruksministern i svaret.
Men att till exempel köttkonsumtionen har ökat rejält och att de svenska marknadsandelarna av köttproduktionen har minskat finns inte med. Relativt sett har produktionen minskat på en ökande marknad. Bli lite mer affärsmässiga, säger jordbruksministern.
Det är en käck hälsning till unga lantbrukare som kämpar med likviditet, räntor och amorteringar. Vi kommer att sänka dieselskatten, säger jordbruksministern. Ja visst, det är jättebra så långt. Men det är fortfarande en bit kvar till EU-snittet. Ja, men det blir en LBU-ökning, en utökning av landsbygdsutvecklingsprogrammet, säger jordbruksministern.
Ja, en utökning som lantbruket får betala självt genom den återföring som förut gick till näringen från handelsgödselskatten, den del som fanns kvar när regeringen hade tagit sitt till det svarta hålet, den tar man och utökar landsbygdsutvecklingsprogrammet med. Lantbruket får självt betala.
Och utbetalningstiden har vi diskuterat förut, att landets bönder får agera buffert för regeringens budgetmisslyckande. Jag har en fråga som gäller de lite oroväckande signaler som jag har hört om hur regeringen avser att hantera den nationella reserven.
Det är ju ett sätt att något överbrygga möjligheterna för de livsmedelsproducenter, framför allt köttproducenter, som genom valet av modell för genomförandet av EU:s nya jordbrukspolitik drabbas av omfördelningseffekter och får en betydligt svårare situation.
Avser jordbruksministern att använda medel ur den nationella reserven för att kompensera dem som drabbas särskilt hårt av omfördelningseffekterna till följd av val av modell för MTR-genomförandet i Sverige?
Sven Gunnar Persson (KD):
Jordbruksministern anmärker på att jag ser det som ett problem att den svenska köttproduktionen har tappat marknadsandelar i en växande konsumtion. Hon är nöjd med att vi har lyckats hålla samma produktionsnivå när marknaden har ökat med 20-25 % på några år.
På något annat sätt kan jag inte uppfatta den anmärkning som jordbruksministern gav på det jag sade. Där har vi olika uppfattningar. År 1998 sade statsministern med darr på rösten i regeringsförklaringen att lantbruket är en framtidsnäring. Under de mer än fem år som har gått sedan dess har antalet företag som har nötkreatur minskat från 37 000 till 28 000.
Antalet företag som har mjölkkor har minskat från 15 000 till under 10 000. Kor för köttproduktion, kvigor, tjurar och stutar har minskat från 611 000 till 530 000. Konsumtionen av nötkött i Sverige har ökat med 45 000 ton på de här fem åren. Produktionen har minskat med över 2 000 ton enligt Jordbruksverkets statistik.
Exporten har minskat och importen har ökat. Oroar inte det här ministern? Statistiken är tagen från Jordbruksstatistisk årsbok och Marknadsöversikt från Jordbruksverket. Därmed vill jag återvända till den lilla fråga jag hade.
Varför inte använda den nationella reserven för att ge stöd till de köttproducenter som kommer att råka mest illa ut till följd av omfördelningen i den valda MTR-modellen? Ge mig ett svar, jordbruksministern: Vill du använda nationella reserven för att klara den lilla nischen av livsmedelsproduktion?
Sven Gunnar Persson (KD):
Jag raljerade inte över biståndet. Jag är en stark förespråkare av bistånd. Men jag kritiserade att ministern med öppna ögon vill ha en lösning som går från beroende av produktion och betalt för verksamhet till bistånd och goda gåvor. Ministern kritiserar mig för att vara kortsiktig i min syn på detta. Det kortsiktiga är ju att snabbt genomföra en reform.
Ministern ville gå snabbare fram än kommissionen när det gäller att avskaffa kvoterna enligt dokument från juni 2004. Det är kortsiktigt att snabbt dra undan möjligheterna från dem som nu producerar socker när det finns mer långsiktigt hållbara sätt att genomföra en sådan här reform på, som ju vi, producenterna, industrin och politikerna, är ense om behöver göras.
Det går att nå målen genom att ha en balanserad, omfördelad kvothistoria med MUL- och AVS-länderna. Det handlar om att ha en långsammare prissänkningstakt för att man ska kunna anpassa sig och att ha en kompensation på gårdsnivå till sockerbetsodlarna i Sverige - blir det på gårdsnivå, ministern?
Det handlar också om att satsa på forskning och utveckling av alternativ användning för energiändamål, för stärkelse- och fiberändamål och när det gäller trafiksäkerheten.
Jag vill vädja till ministern att i det fortsatta arbetet nere i ministerrådet lyssna på och följa råden från de fattigaste länderna, från Lutherhjälpen, från Europaparlamentet, från de svenska betodlarna och från Lars-Ivar Ericson och mig.
Sven Gunnar Persson (KD):
Jag förlöjligade, jordbruksministern, absolut inte betesförmedlingsidén. Jag bara pekade på den som en nödfallsåtgärd, för det råder brist på betesdjur i Sverige bland annat till följd av jordbruksreformen. Staffan Danielsson har ett mycket gediget underlag i sin interpellation.
Han pekar på, om jag räknat rätt, nio olika rapporter om den utsatta situationen för den svenska livsmedelsproduktionen. Jordbruksministern vill samla på sig mer material för att kunna stärka konkurrenskraften. Vad behövs? Staffan Danielsson ger också exempel från Östergötland och om situationen där.
Efter att ha haft kontakt med jordbrukare hemmavid senast nu på morgonen skulle jag kunna ge massor med exempel från Örebroregionen, inte minst vad gäller spannmålsproduktionen, som är mycket alarmerande. Men nu kommer jordbruksministern att arbeta för ett minkförbud som innebär att kycklingproducenterna, i stället för att kunna sälja sitt slaktavfall, kommer att få betala för att bli av med det.
Jordbruksministern kommer att arbeta hårt för en sockerreform som innebär tydligt minskade inkomster för många jordbrukare. Vilket underlag krävs ytterligare? Hur många ytterligare ska tvingas att sluta för att jordbruksministern ska vidta några åtgärder? Om hon inte vill tillsätta en konkurrenskraftskommission, vilka andra åtgärder vill hon då vidta för att bidra till att stärka konkurrenskraften?
Hon hänvisar till att hon är glad för att näringen tar ett stort ansvar. Ja, självklart gör den det. Jag önskar att jordbruksministern kunde ta ett lika stort ansvar för att stärka den svenska livsmedelsproduktionens konkurrenskraft.
Sven Gunnar Persson (KD):
Miljöministern vill inte riktigt svara på mina frågor om hur man måste gå till väga för att få en riktigt bred ansats i mobiliseringen. Det gäller också nödvändigheten att göra ytterligare saker, att ta ytterligare kontakter, att ta initiativ på Europanivå tillsammans med folkrörelser och så vidare därför att väldigt mycket görs, och väldigt mycket är på gång. I varje fall framgick det när jag läste ministerns svar.
Nu har hon öppnat lite grann i debatten här för att det faktiskt behövs ytterligare insatser på informations- och mobiliseringssidan. Det gläder mig. Jag tror att vi tillsammans kan komma framåt där. När jag läste ministerns svar om att det mesta redan görs blev jag naturligtvis nyfiken på att få ta del av den sjudande folkbildningsverksamhet som då naturligtvis måste råda runtom i landet.
Via Internet kollade jag utbudet hos två stora studieförbund, av vilka det ena är miljöministerns parti närstående. Vilka studiecirklar och arrangemang finns det när det gäller klimat, växthuseffekt etcetera?
Jag har kollat i Örebro som ligger nära mig, och i Uppsala som ligger nära miljöministern - dessa centralorter för intellektuell briljans i vårt land. Men döm om min förvåning när jag inte hittade en enda cirkel eller föreläsning om miljön! Det ena studieförbundet hade 365 olika cirklar i Örebro och Uppsala ihop att välja bland.
Där fanns kinesiska, och där fanns knyppling. "Mindre matlagningskunniga modiga män" fanns också på programmet liksom "Bli en fena i köket", kundaliniyoga och, inte att förglömma, gärdsgårdsbygge. Men där fanns inget om växthuseffekten.
Anser miljöministern att detta är ett uttryck för den mobilisering som hon anser vara i stort sett fullgod? Ibland roar jag mig också med att läsa bilannonser dels därför att jag är väldigt intresserad av bilar - jag brukar titta på återförsäljarna för de stora märkena - dels mer och mer av nyfikenhet kring hur man marknadsför fordon.
Nästan undantagslöst handlar det om att marknadsföra sportighet, lyx och styrka. Men nästan aldrig är det de mer miljövänliga alternativen som marknadsförs - en konsekvens bland annat av, och till stor del av, hur efterfrågan faktiskt fortfarande ser ut. Är detta ett uttryck för att mobiliseringen hittills har lyckats så väl som miljöministern vill påstå?
Climate Aid är ett mycket spännande initiativ för just kommunikationsinsatser inom klimatområdet och när det gäller växthuseffekten. Flera gånger har man från Climate Aid varit i kontakt med Miljödepartementet för att få stöd för sitt arbete och sin idé. Stödet i budgetpropositionen 2005 uteblev, men det kan finnas möjligheter att på annat sätt ge stöd för arbetet.
Tänker miljöministern genom regleringsbrev eller på annat sätt ge Naturvårdsverket möjligheter att stödja Climate Aid ekonomiskt i dess arbete?
Såvitt jag kan förstå är Naturvårdsverket mycket positivt till detta initiativ, som innebär att företag och organisationer och även allmänheten kan mobiliseras ännu bättre i arbetet för en bättre miljö och för att hejda den galopperande växthuseffekten.
Sven Gunnar Persson (KD):
Jag vill tacka miljöministern för den här diskussionen och också tacka för att det, som jag tycker, finns en öppnare attityd än i det skriftliga svaret, där jag kunde spåra en ganska nöjd miljöminister. Nu är man mer beredd att jobba med studieförbunden och ta initiativ till förändringar, som ju bevisligen behövs.
Jag är också tacksam för att miljöministern vill arbeta med Climate Aid i en positiv anda. Jag hoppas verkligen att vi hittar olika vägar för att ge stöd åt det arbete som Climate Aid har initierat.
Jag är dock övertygad om att verklig kraft i arbetet att förhindra klimatförändringarna får vi först när människor, medborgare, i breda fält med sin vilja och sitt engagemang ställer krav på varor och tjänster, på politiker och andra beslutsfattare.
För att det ska bli verklighet önskar jag trots allt lite mer eld i baken på miljöministern för att understödja den breda folkliga samling som behövs i arbetet för att hålla tillbaka växthuseffekten, för att aktivt mobilisera till folkbildning, mobilisera folkrörelser, företag, organisationer med flera och för att ta initiativ på Europanivå för att få till stånd motsvarande mobilisering i Europa.
Sven Gunnar Persson (KD):
Jag är också djupt bekymrad över att vi gång efter gång har den här typen av debatter. Jordbruksministerns svar andas mer och mer uppgivenhet och mindre och mindre engagemang för att lösa den mycket svåra situation som kanske 100-200 företagare kommer att hamna i till följd av jordbruksreformen.
Vi har haft debatter många gånger, den förra för så sent som för några veckor sedan. Men den här gången andas svaret mer uppgivenhet än tidigare, och då tänker jag på sista stycket som jordbruksministern läste upp. Var finns den fingerfärdighet och politiska vilja som präglar regeringen i övrigt när det gäller att fixa fram paket för Trollhättan och andra aktiviteter?
Var finns det engagemang för näringen som man har i Finland och i andra viktiga konkurrentländer? Där försvarar man sin näring i alla tänkbara sammanhang. Som vi också har sagt tidigare var den här frågan uppe i de samtal som fördes i den kontaktgrupp som föregick reformen.
Starka önskemål om att de som har satsat och investerat skulle kunna få fortsätta framfördes framför allt från Kristdemokraterna, Centerpartiet och Moderaterna.
Vi efterlyste konsekvensbeskrivningar och konsekvensberäkningar, och de visade just det som Jan Andersson tar upp i sin interpellation, att det finns en grupp - inte så få personer - som drabbas väldigt hårt. Jag misstänker att också jordbruksministern läser tidningen Lantbruk.
Där kunde man i nr 45, den 29 oktober, läsa om ett förskräckande exempel som handlade om Rolf Andersson, vars rådgivare på Hushållningssällskapet säger: Rolf blev lurad av samhällets signaler när han beslutade bygga ut några år innan hela stödsystemet lades om.
Efter det förra jordbrukspolitiska beslutet i Agenda 2000 slopades exempelvis den regel som begränsade antalet handjursbidrag varje bonde kunde få. Det var en signal om att köra på. Nu slår man i stället undan benen på ett framtidsföretag som har satsat och investerat. Detta har varit känt sedan länge. Vi tog upp det tidigt. Men var finns kraften?
Var finns ambitionen att förändra de tillämpningsförordningar som kommissionen utfärdar? Vilken kraft har man lagt ned i förhandlingsarbetet? Har man satt sig ordentligt på tvären när dessa föreskrifter slogs fast? Och frågan är: Var finns viljan att lösa en för ett antal företagare mycket besvärlig situation?
Sven Gunnar Persson (KD):
Jag delar i allt väsentligt det som Staffan Danielsson har sagt. Jordbruksministern beskyller oss för att blanda ihop utökade investerare med dem som redan finns. Men Rolf Andersson fick sitt investeringsbidrag 2002. Trots detta förlorade han minst 551 000 kr enligt de kalkyler som finns beskrivna.
Det kan i sämsta fall bli nästan uppemot 1 miljon i minskade intäkter. Utnyttja de möjligheter som marknaden ger, javisst! I Sverige har vi en självförsörjningsgrad på nötkött på kanske 48-50 %. Det är en enorm möjlighet att försöka ta marknadsandelar från den billigare importen.
Men hur ska han kunna göra det om fötterna samtidigt slås undan så att han inte får en krona över till att marknadsföra sig, till att agera på marknaden, utan kanske måste dra ned, kanske måste lägga av? Alla ansträngningar sägs göras i departementen. Jag skulle vilja fråga jordbruksministern: Vad gör ni nu?
Vilka kontakter har ni dagligen eller varje vecka med LRF för att hitta en lösning på detta? Vilken kontinuerlig kontakt har ni med kommissionen och arbetsgrupperna för att hitta lösningen? Hur ofta? Och vad tänker ni göra för att hitta lösningen? Det brådskar! Finns det inte en lösning inom en mycket snar framtid är det ett stort misslyckande för jordbruksministern.
Sven Gunnar Persson (KD):
Jag begärde ordet för att lite grann klarlägga den missuppfattning som är ofta förekommande när det gäller Kristdemokraternas förslag till halverad moms på alla drivmedel. Det rör just alla drivmedel, även etanol och biogas.
Därför behålls relationen mellan bensinpriset och priset på de alternativa drivmedlen, vilket gör att stimulansen finns kvar att gå över till alternativa drivmedel. Jag menar att denna halvering av momsen inte stimulerar till ökat bilåkande.
Däremot minskar det pungslåendet av människor som drabbas av kostnader som de inte kan värja sig emot, människor som inte har några alternativ, som inte har råd att snabbt köpa en bil som drivs med alternativa drivmedel.
Kjell-Erik Karlssons med flera taktik i det avseendet är att jaga dem, klå dem och straffa dem. Små människor som inte har så stora möjligheter, som är tvungna att ha bilen för att kunna ta sig till jobbet och skjutsa sina barn till aktiviteter, ska straffas bara för att de inte snabbt kan gå över till de nya drivmedlen.
En halvering av momsen håller kvar incitamenten att gå över till alternativa drivmedel men minskar bördan något för dem som av olika skäl är tvungna att ha bilen och är beroende av bilen.
Sven Gunnar Persson (KD):
Om det vore så att vi inte satsade pengar på forskning och utveckling av motorer, nya drivmedel och sådant kanske Kjell-Erik Karlssons och andras kritik hade varit mer trovärdig.
Vi har dock utökade anslag inom miljöområdet just för att förbättra och utöka möjligheterna till forskning på nya drivmedel, nya motorer, energieffektiva drivlinor och så vidare. Vi vill också vara med och resonera om ett utsläppsrelaterat fordonsskattesystem i någon form.
Fram till dess att vi är där, när fler människor har möjlighet att köpa en bil som drivs med alternativa drivmedel, säger dock Kjell-Erik Karlsson till den lågavlönade, kanske ensamstående föräldern som bor i glesbygd och är beroende av bilen för att ta sig till jobbet eftersom bussen inte går och järnvägen är nedlagd: Betala!
Du ska straffas. Du ska jagas. Du ska klås. Vi säger: Vi vill göra det lite lättare för dig att ta dig till jobbet och att klara ditt dagliga liv utan att behöva gräva fram de sista örena ur börsen.
Det tycker vi är en realistisk och rimlig politik på den väg som bär, och som vi är eniga om, mot de alternativa drivmedlen, mot effektivare motorer och mot mindre utsläpp av koldioxid.