Tobias Billström (M):
Jag ska vända mig till samtliga tre som deltar i debatten och påpeka att enskilda fall kan jag inte ta upp och diskutera här. Det hoppas jag att alla är medvetna om. Den fråga som ni alla tre berör, alltså vilka som ska få skydd i Sverige, är något som anges i utlänningslagen.
Det är Migrationsöverdomstolen som sätter praxis i de här frågorna. Om någonting behöver justeras i utlänningslagens skyddsbestämmelser kommer vi förhoppningsvis att bättre kunna diskutera detta efter den utvärdering av instans- och processordningen som nu pågår. Utvärderingsutredningen ska bland annat redovisa om de materiella bestämmelserna är tillräckligt preciserade för att vara lämpade för domstolsprövning.
Utredningen ska lämna sitt slutbetänkande i februari 2009. Jag kan nämna att frivilligorganisationerna och UNHCR redan under utredningens gång kommer att kunna lämna sina synpunkter genom den referensgrupp där de ingår.
Frågan om bestämmelsen om skyddsbehövande i övrigt är tillräckligt preciserad av lagstiftningen ryms inom utredningens uppdrag, men vilken behandling just denna bestämmelse och i synnerhet begreppet "inre väpnad konflikt" kommer att få är en fråga för den särskilde utredaren att avgöra, liksom vilka förslag som utredningen eventuellt kommer att leda till.
Jag har inte anledning att på detta stadium överväga ny lagstiftning, som jag sade till Carina Adolfsson Elgestam, om rätten till skydd i Sverige vid sådana generella förhållanden som inre väpnad konflikt. Dessutom är det enligt min mening olämpligt att studera denna fråga isolerat.
Jag vill däremot inte utesluta ett framtida behov - och detta säger jag också till Ulla Andersson - av att åter diskutera vilket skydd som bör lämnas vid förhållanden som är starkt individrelaterade och det skydd som bör lämnas huvudsakligen på grund av mer generella förhållanden i hemlandet, liksom gränsdragningen dem emellan.
Det folkrättsliga regelverket på det allmänna humanitärrättsliga området definierar inte begreppet "väpnad konflikt". Bedömningen om väpnad konflikt i folkrättslig mening föreligger eller inte får därför ske från fall till fall över tid. Bedömningen kan dessutom skilja sig åt mellan olika delar av ett land - därav den här problematiken och vikten av att praxis nyskapas i domstolarna över tid.
Det är också hela poängen med den här ordningen. Jag är lite förvånad när jag hör en del av inläggen från den här talarstolen, inte minst från Ulla Andersson, som helt tycks ha missat poängen att det inte är regeringen som avgör detta. Prövningen av asylskälen ska ske i domstol och inte i en politisk process. Det var hela poängen med den förändring som riksdagen vidtog 2006.
Därför blir hela diskussionen om situationen i Afghanistan och den politiska utvecklingen lite meningslös. Regeringen har ju flyttats utanför processen, vilket också var avsikten. Det verkar också lite märkligt att en del av debattörerna, även Bodil Ceballos, helt har glömt bort de tio år av utredningsarbete som föregick den förändring som riksdagen faktiskt vidtog.
Det är på sin plats att understryka behovet av att kunna sin historia i de här frågorna. Vi har en mycket lång och trist utveckling bakom oss i Sverige på det här området. Vi kunde se hur det just var tillfälligheter och den politiska diskussionen som styrde vem som fick stanna i Sverige och inte en saklig, opartisk prövning i domstol där man får tillbaka en praxis som skapas.