KBLab/rixvox huggingface dataset:
Marianne Berg (V):
Det vi debatterar i dag är angeläget. Vänsterpartiet arbetade mycket hårt för en förändring i föräldrabalken, eftersom vi såg att barnets bästa alltför ofta kom i skymundan. Mycket är gjort, men det krävs att vi gör mer - och vi kanske ska påskynda det samarbetet.
Det har gått snart tre år sedan lagen blev synlig i de utredningar som har gjorts, bland annat i socialtjänsten och i domstolarna. Jag anser att tre år är en lång tid, och vi borde ha fått ut mer av den tiden. Hur utvärderingen har gått är en fråga som vi måste kunna besvara.
Det gäller speciellt ministern, eftersom det är ministern och regeringen som nu har ansvaret för att se till att barnets bästa alltid kommer i första rummet. Fru talman! Efter snart tre år har det naturligtvis skett en del förbättringar, men det finns alltför många indikationer på att lagstiftningen inte fungerar fullt ut i praktiken.
Det är sorgligt att konstatera att socialtjänsten inte alltid gör de riskbedömningar som krävs för att skydda ett barn som har varit utsatt för eller riskerar att bli utsatt för övergrepp. Det våld som många kvinnor och barn i vårt samhälle dagligen utsätts för måste tas på allvar, inte osynliggöras i socialtjänstens utredningar, till exempel familjebråk eller familjekonflikter. Det är upprörande.
Vi måste se vad som verkligen händer, nämligen att i vårt samhälle utsätts många kvinnor och barn för misshandel, trakasserier och sexuella övergrepp. Vi måste tala klarspråk. Vi måste skriva i klartext vad som händer. Om myndigheterna inte gör det, hur ska vi då få en förändring i samhället och korrekta domstolsbeslut?
Statsrådet tar upp i sitt svar att ansvaret för att göra riskbedömningar i tvister om vårdnad, boende och umgänge är tudelat, det vill säga att socialtjänsten gör en riskbedömning i samband med utredningen och domstolen har sedan att göra en självständig riskbedömning. Det är bra om det fungerar fullt ut. Problemet i dag är att domstolarna sällan gör självständiga riskbedömningar.
I stället lutar de sig helt på de utredningar som följer genom alla rättsliga instanser. Vi får inte sticka under stol med att många utredningar fortfarande är undermåliga. Vad leder dessa fel och brister till?
De leder naturligtvis till att om inte domstolarna följer vad de själva ska göra, det vill säga en självständig riskbedömning, blir resultatet att domen grundas på felaktiga underlag. Det är inte bara sorgligt att konstatera utan även totalt oacceptabelt att dessa ärenden som berör kvinnor och barn i så stor utsträckning inte tas på allvar.
Om dessa ärenden verkligen hade tagits på allvar tror jag att vi hade sett en klart förbättrad situation efter tre år. Ministern har också i sitt svar redogjort för en del som regeringen har på banan. Det är bra, men det är inte tillräckligt. Det här gäller barn, och då får ministern skynda på arbetet.
Nu måste vi på allvar komma till rätta med de fel och brister som fortfarande existerar för riskbedömningar. Vad vill statsrådet göra här och nu för att socialtjänsten ska genomföra de riskprogram som lagen verkligen kräver och domstolen göra sina egna självständiga riskbedömningar? Hur följer statsrådet upp att detta verkligen sker?
Marianne Berg (V):
Detta är ett väldigt angeläget område som statsrådet själv har tagit upp och som jag skrivit en interpellation om. Men arbetet måste följas upp mycket tydligare, och det måste påskyndas, anser jag. Det gäller ju barn. Hur länge ska utsatta barn få vänta? Under tiden tvingas många barn - det är fakta - att umgås och leva med förövaren.
Det är totalt oacceptabelt. Barn kan inte, som jag skulle kunna göra, packa sin väska och gå. Fortfarande saknas kriterier för riskbedömningar. Uppföljning och utvärdering av myndigheternas utredningar och domstolsbeslut saknas fortfarande. Det måste göras ett stort arbete på det området. Socialtjänsten talar inte alltid med de berörda barnen.
Detta är under all kritik. Statsrådet känner till att så kan ske i vissa fall. Det betyder att barnets egen vilja absolut inte beaktas. I utredningar och forskningen på området har vi sett exempel på att barnets vilja och inställning alltför ofta negligeras. Det är skrämmande, det gäller barn. Barnets bästa måste naturligtvis vara ledstjärnan för allt utredningsarbete.
Vänsterpartiet har många gånger tagit upp att vi på allvar måste se över socialtjänstens utredningar i mål om vårdnad, boende och umgänge och hur dessa ska kunna kvalitetssäkras. Detta har vi inte fått regeringen med oss på och inte fått gehör för. Många med mig undrar naturligtvis varför.
Många föräldrar kontaktar i dag Barnombudsmannen därför att de tror att denna myndighet är den instans som till sist, när alla andra möjligheter är uttömda, har möjlighet att granska om principen om barnets bästa verkligen har efterlevts i utredningsarbetet. Men det är inte Barnombudsmannens uppgift utan i stället JO:s uppgift. Det är till JO som föräldern ska vända sig till.
I JO:s uppdrag ingår att övervaka att myndigheter och domstolar avgör alla ärenden och fattar beslut enligt principen om barnets bästa. Men Vänsterpartiet har sett att barnets bästa i JO:s uttalanden hamnat i skymundan. JO tittar ofta inte på innehållet i en utredning utan endast om det har begåtts några formella fel.
Just därför anser jag att Barnombudsmannen bör ges befogenhet att granska om ett enskilt ärende behandlas i enlighet med principen om barnets bästa. Inte heller det här har regeringen tagit till sig, och Vänsterpartiets motion avslogs. Jag, och jag tror många med mig, undrar åter varför.
Att frågan om att ta fram metoder för riskbedömningar är av största vikt håller jag till fullo med om, men det tar för lång tid. Jag tycker att arbetet måste påskyndas. Under denna väntan skulle regeringen naturligtvis ha kunnat agera i andra lägen för att förbättra för barns situation. En sak om jag har tagit upp är just Barnombudsmannens roll.
Som sagt var fick vi inte gehör för det. Då tolkar jag det som att regeringen anser att man gör sitt bästa i allt vad gäller barns utsatthet. Är denna min tolkning rätt?
Marianne Berg (V):
Vänsterpartiet har aldrig suttit i en regering; däremot var vi väldigt pådrivande i dessa frågor, och det kom ett nytt lagförslag 2006. Det är det vi ska se till efterföljs i dag, och det är Maria Larssons regering som bär det ansvaret. Jag vill inte framföra någon kritik mot socialsekreterarna.
Jag vet vilket dilemma de sitter i. Vänsterpartiet har vid flertalet tillfällen tagit upp socionomutbildningen. Den utbildningen måste förbättras när det gäller barnperspektivet, riskbedömningar och mäns våld mot kvinnor och dess konsekvenser. Att förbättra grundutbildningen är ett måste.
Det är inte sjyst, anser jag, att en nyutexaminerad socialsekreterare ska bära ansvaret för mycket utsatta, för utbildningen är inte heltäckande. Till detta kommer att socialsekreterarna som arbetar med denna typ av utredningar naturligtvis måste ha en kompetensutveckling. De kan ha arbetat med dessa frågor i många år och måste hela tiden ha tillgång till kompetensutveckling.
Jag anser att man måste föra in att de måste ha en kontinuerlig handledning i de här ärendena. Det är inte ofta det förekommer, och det handlar om resurser. Det är av största vikt också. Som sagt måste man tillse att det fortsatta arbetet får denna kontinuitet. Det är angeläget att ta med alla aspekter.
Har ministern tillsammans med sina kolleger i regeringen fört samtal om hur socionomutbildningen ska kunna förbättras när det gäller barnperspektivet? Hur ska de nyutexaminerade socialsekreterarna kunna få verktyg i sitt arbete så att de på ett korrekt och för alla parter bra sätt kan få arbetet att flyta på så bra som möjligt?
Marianne Berg (V):
Att Tidningsutgivarna har ändrat sig stod Andreas och raljerade lite över. Det är väl bra att man kan ändra sig, komma till insikt och se att något som ligger på bordet kanske inte var så himla bra. Det är modigt och starkt att göra det.
Jag undrar: Hur ser Andreas Norlén på just den kritik som denna förändring får om att journalister inte kan utföra sin samhälleliga uppgift och att det därmed är stora risker att den svenska befolkningen inte kan få den insyn de bör ha när det gäller maktens boningar? Jag vill ha ett svar på det.
Man kan inte bara säga att det ena var svaret från Tidningsutgivarna och sedan i nästa sekund raljera över att de kom in med ett annat förslag efteråt. Det är nämligen precis det som händer nu. Man motar bort journalisterna från att kunna utföra en del av den samhälleliga uppgift de har. Kan jag få ett svar på det?
Marianne Berg (V):
Jag får säga att det är bättre att vakna sent än aldrig, Andreas Norlén. Du har också återkommit till ett mantra. Jag tror att du uttryckte det som att personlig integritet har funnits som en blå tråd under mandatperioden. Då tänker jag att du kanske menar FRA-lagstiftningen, som ni tryckte igenom. Men nog om detta! Vad händer då - jag vill ha svar på den frågan - när JK har kommit in med invändningar?
Varför inte stanna upp - Phia Andersson fick aldrig något riktigt svar på detta - och se till att helheten är klar innan en lagändring sker? Invändningarna från JK var ju att det eventuellt inte är förenligt med vår grundlag. Vad händer, Andreas Norlén, om lagförslaget får backa i en prövning? Den frågan kan du väl svara mig på.
Marianne Berg (V):
I sitt anförande tog Andreas Norlén upp att vi ska vara ute i samhället och att jag skulle se det som ett problem om jag lämnade denna kammare. Vad är det för tolkning? Jag är ute och besöker organisationer, träffar folk på gatan och föreläser i skolor. Jag är ute hur mycket som helst, naturligtvis mest i min hemkommun Malmö.
Dessa uppdrag är inte arvoderade, så min undran är: Ska inte allt det jag gör ingå i riksdagsuppdraget? I riksdagsuppdraget ingår ju att hålla kontakten med väljare på alla olika plan i samhället. Det jag vill att vi i riksdagen ska se över är regelverket för acceptansen av bisysslor.
Då handlar det inte om ifall jag väljer att titta på tv eller inte. Om jag väljer bort det är jag väl ute och träffar mina väljare. Jag är dock arvoderad. Vad beror det på att en del riksdagsledamöter tagit på sig så många uppdrag som arvoderas så högt? Kan jag få höra något om vad det beror på att man tagit på sig dessa uppdrag? Beror det på att de är arvoderade eller på vad?
Marianne Berg (V):
Misstänkliggör, säger Andreas Norlén att jag gör, när man fullföljer sitt uppdrag som riksdagsledamot och träffar väljare. Nej, det gör jag inte. Vi är ute mer eller mindre och träffar väljare, men det beror också på partiernas storlek hur mycket man kan ta på sig.
Nya moderaterna har 97 folkvalda i denna församling, varav det stora flertalet har tagit på sig många uppdrag utanför som är arvoderade. Det jag vill ha är ett regelverk för en acceptans, alltså hur många uppdrag man kan ta på sig. Det är klart att vi finns ute i samhället. Det säger sig självt.
Jag har en bakgrund inom socialförvaltningen och jag träffar olika människor och besöker organisationer. Men var går gränsen? Ska inte alla våra uppdrag ingå i det arvode vi har, 55 000 kronor i månaden? Är det acceptabelt att man som riksdagsledamot inbringar från 1 till över 2 miljoner extra per år, utöver arvodet?
Ska inte alla uppdrag, att träffa väljare och annat, ingå i det arvode vi har? Andreas Norlén talar om den tid det går åt till detta. Om man, som jag sade tidigare, har fler än 20 tunga poster i exempelvis olika styrelser är det förstås oerhört tidskrävande. Då blir riksdagsuppdraget bara en bisyssla till det man gör utanför.
Jag har inte fått något svar på frågan vad det beror på att många av kammarens ledamöter tar på sig just sådana uppdrag, utanför riksdagen, som är arvoderade. Beror det på girighet? Beror det på att man tycker att man själv kan allting bäst och inte vill ge plats åt någon annan? Beror det på egoism? Eller vad beror det på? Jag har inte fått något svar på det.
Marianne Berg (V):
I detta betänkande, Vissa vallagsfrågor , finns en reservation. Den gäller röstningsförfarandet. Av bestämmelserna i 10 kap. 2 § vallagen om när röstmottagning i röstningslokaler får ske framgår det att i röstningslokaler som en kommun har får röstningen påbörjas tidigast den 18:e dagen före valdagen och pågå till och med valdagen.
Nu har det framkommit att vallagen i vissa kommuner tillämpas så att röstlokaler har hållits öppna från en senare dag än den 18:e dagen före själva valet eller att lokaler inte varit öppna samtliga dagar fram till valdagen. Herr talman! När det gäller dessa frågor finns det i stort sett inga skillnader mellan utskottsmajoritetens ställningstagande och vår reservation.
Som tidigare talare tog upp anser vi att en analys bör genomföras av om detta tillvägagångssätt i vissa kommuner överensstämmer med lagstiftarens avsikt och om det finns anledning att förtydliga regelverket. Regeringskansliet har också svarat att det finns frågor i eller i anslutning till vallagen som kommer att bli föremål för översyn.
Nu undrar naturligtvis eventuella tittare och lyssnare som följer denna debatt: Om ni tycker lika, varför då ha en reservation och varför stå där och prata? Jo, det finns en sak som skiljer. Det är att utskottsmajoriteten, det vill säga högeralliansen och också Miljöpartiet, förutsätter att en sådan översyn kommer att ske.
Men det litar inte jag på till hundra procent. Därför vill vi att riksdagen vid dagens omröstning ger ett tillkännagivande och säger till regeringen att den måste agera för att se över det som jag har tagit upp i mitt anförande. Risken är annars stor att frågan bara faller bort. Att detta måste ses över och att det kanske även måste ske ändringar i regelverket är viktigt, framför allt ur ett tillgänglighetsperspektiv och ur ett demokratiperspektiv.
Det är illa att det kan se olika ut i våra kommuner när det handlar om grundbulten i vår demokrati, nämligen val till riksdag, kommun och landsting - eller region, som en del landsting i dag heter efter sammanslagningar. Herr talman! Jag yrkar härmed bifall till reservationen i betänkandet.
Marianne Berg (V):
Det här betänkandet handlar om minoritetsfrågor. Det finns en reservation, och den gäller äldreomsorg på nationella minoritetsspråk. När vi här i kammaren för drygt ett år sedan fattade beslut om en ny minoritetsspråklag välkomnade Vänsterpartiet i stort det förslag som regeringen lade fram om en samlad strategi för minoritetspolitiken. Vi hade endast några synpunkter, och de handlade bland annat om tillsynsansvaret.
Dagens reservation gäller tillgång till äldreomsorg på de nationella minoritetsspråken, och den gäller också tillsynen. I dag finns det ett uppföljningsansvar som ligger på Stockholms län och Sametinget. Det är bra, men Vänsterpartiet anser inte att det är tillräckligt. Vi vill gå ett steg ytterligare och ge en myndighet tillsynsansvar.
För den enskildes rättssäkerhet är det avgörande om det finns en myndighet att vända sig till vid det tillfälle personen upplever att hans eller hennes rättigheter sätts åt sidan. Det handlar alltså om en myndighet som tar ansvar för att eventuella brister som förekommer faktiskt åtgärdas. Herr talman!
Antalet personer som har behov av omsorg på det egna modersmålet har visat sig öka inom omsorgsboendet såväl som inom hemtjänsten. Det är otroligt viktigt att vi ser till helheten. Vi får inte blunda för att många äldre personer på ålderns höst tappar mycket av det svenska språket. Vissa tappar språket helt.
Detta gör att omvårdnaden på modersmålet är otroligt viktig ur många aspekter, framför allt för att man ska få rätt service. Det ökar också tryggheten för personen som är i behov av vård och omsorg och även personalens trygghet. Det finns också svart på vitt.
Runt om i landet har det visat sig att när äldre får omsorg på sitt modersmål minskar till exempel deras behov av medicinering. Herr talman! Uppföljningsansvar är bra, men Vänsterpartiet anser att med en tillsynsmyndighet kommer en högre grad av rättssäkerhet att råda för den enskilde. Därför yrkar jag bifall till reservationen i betänkandet.
Marianne Berg (V):
Den personliga integriteten tog du, Margareta Cederfelt, upp vid flera tillfällen. Jag tog i mitt anförande upp att det finns brister i dataskyddsdirektivet och att den europeiska datatillsynsmannen har tagit upp detta i ett utlåtande.
Han har tagit upp anmärkningar som bland annat gällde EU-kommissionens brist på samråd med såväl datatillsynsmannen som nationella dataskyddsmyndigheter. Då är min fråga: Hur kan det komma sig att alliansen inte har tagit till sig dessa anmärkningar? För mig verkar det som att ni totalt har struntat i dem. Ändå framhäver ni gång på gång att ni verkligen står upp för den personliga integriteten. Det rimmar illa för mig.
Marianne Berg (V):
Henrik von Sydow har påbörjat ett arbete som ska se över och kanske gallra i de statliga registren. Men nu pratar vi om gigantiska register som ska vara över hela EU och som alla medlemsländer ska ha tillgång till. Där inne kan väl inte Henrik von Sydow börja arbeta i alla fall och peta i det. Min fråga kvarstår. Att ni verkligen har struntat i att det finns så många farhågor och så många anmärkningar från personer som är kunniga inom området fick jag inget svar på.
Då rimmar det illa att ni står upp för den personliga integriteten. Jag tog också upp något annat i mitt anförande som tangerar detta. När man ska anta ett nytt program som Stockholmsprogrammet, varför har inte regeringen gjort en ordentlig utvärdering av det gamla programmet, det vill säga Haagprogrammet? Det finns många saker med en utvärdering.
Man lär sig nytt, tar till sig och kan förhindra att misstag upprepas. Det är de frågorna Margareta Cederfelt. Det är ett gigantiskt register i hela EU. Jag pratar inte om Sverige. Jag pratar om EU. Varför har ni inte tagit tillfället i akt att utvärdera Haagprogrammet som har varit tidigare? Det rimmar verkligen illa med den personliga integriteten.
Marianne Berg (V):
Jag får tacka socialministern för svaret. Det är bara att konstatera att i denna fråga befinner sig ministern och jag i två helt skilda världar, vitt skilda från varandra. När jag hörde svaret häpnade jag, och jag ska be att få citera ur svaret. Ministern sade att "vi har tagit ett steg mot ett barnvänligare Sverige" sedan vårdnadsbidraget infördes.
Min fråga blir naturligtvis: Vilka barn har fått ett barnvänligare samhälle? Ministern kan väl knappast mena barnen till arbetslösa och utförsäkrade föräldrar. Vi vet med klarhet att barnfattigdomen ökat med den högerledda regeringen vid rodret. Det är väl inte heller dessa barn som får ta del av ert så kallade barnvänligare samhälle.
Att ministern svarar att ett steg mot ett barnvänligare samhälle har tagits sedan vårdnadsbidraget infördes är ett hån, anser jag, mot många kvinnor och barn. Låt oss ta en ensamstående kvinna som exempel. Om hon är arbetslös existerar er så kallade valfrihet absolut inte. I stället blir det lite tvång.
Vari ligger valfriheten att få välja mellan vårdnadsbidrag och försörjningsstöd? Att prata vitt och brett om valfrihet är en sak, men om det verkligen existerar är en helt annan sak. Innan ni införde vårdnadsbidraget var det många remissinstanser som var väldigt kritiska. Låt mig ta upp ett par exempel.
Statskontoret framhåller i sitt remissvar att vårdnadsbidraget kommer att minska sysselsättningen bland kvinnor, vilket går tvärtemot ert andra mantra, att sätta jobben först och minska utanförskapet. Skolverket varnade i sitt remissvar för att vårdnadsbidraget kommer att öka den sociala snedrekryteringen till förskolan, och Barnombudsmannen skrev i sitt svar att även små barn faktiskt enligt FN:s barnkonvention har rätt att gå i förskolan.
Tog ni till er detta? Nej, det lyssnade ni inte alls på. Förskolan är en pedagogisk verksamhet som utvecklar barnets sociala förmåga. Det är i förskolan som grunden för det livslånga lärandet sker. Forskningen visar klart och tydligt att barn riskerar att få sin språkutveckling försenad om de inte går i förskolan.
Det gäller särskilt barn till invandrade föräldrar som kanske själva står utanför arbetsmarknaden eller till fullo inte behärskar det svenska språket. Vi tror på föräldrarna, sade socialministern i sitt svar, och att det är föräldrarna som har huvudansvar för barnets välbefinnande och som ska se till barnets bästa. Jag vet inte hur jag ska tolka det, för det har Vänsterpartiet aldrig sagt emot.
Vidare sade socialministern i sitt svar att det är föräldrar som i de flesta fall har de bästa förutsättningarna att fatta beslut om sitt barns bästa, oavsett om föräldrarna kommer från Sverige eller från något annat land. Jag håller med. För oss vänsterpartister är det en självklarhet. Jag förstår inte heller denna del av svaret. Tror eller har socialministern fått för sig att Vänsterpartiet skulle tycka någonting annat?
Vad frågan egentligen handlar om är i stället om det är rimligt och klokt att staten i praktiken betalar för att barn ska hållas borta från förskolan. Jag undrar och kanske kan få svar på: Var finns barnperspektivet i Kristdemokraternas familjepolitik? Var finns det barnvänligare samhället?
Marianne Berg (V):
Att vi befinner oss i skilda världar skriver jag naturligtvis under på. Det var det jag började med. Men jag trivs väldigt bra i min värld, en jämställd värld. Vårdnadsbidraget är, som Vänsterpartiet och många remissinstanser tagit upp, en kvinnofälla. En fråga som jag hade till ministern var hur ministern följt upp just utvecklingen av vårdnadsbidraget ur ett barnperspektiv och ur ett jämställdhetsperspektiv.
Det duger inte, tycker jag, att bara hänvisa till SCB och säga att de ska komma med statistik i oktober i år och sedan i mars 2011 om hur detta bidrag har nyttjats och vilka som har ansökt. Mer seriöst än så borde väl en uppföljning ske när det gäller en så stor reform. Att den blev en kvinnofälla kan väl inte ens socialministern - jo, i och för sig - neka till.
I dag har ju vårdnadsbidraget funnits i lite mer än ett och ett halvt år, och det har till exempel visat sig att 93 procent av alla som fått vårdnadsbidrag i Stockholm är kvinnor. Denna siffra kommer från tidningen City i Stockholm som ringt runt till stadsdelarna. Artikeln var publicerad denna vecka, närmare bestämt i måndags, den 8 februari.
I Skärholmen visade det sig att samtliga vårdnadsbidrag gick till kvinnor. I stadsdelarna Spånga, Tensta, Rinkeby och Kista är 97 procent av dem som får bidraget kvinnor. I till exempel Spånga och Tensta är det sex gånger vanligare att familjer har vårdnadsbidrag än på Södermalm.
En partikamrat till ministern, Ewa Samuelsson, gruppledare för Kristdemokraterna i Stockholm, svarar i tidningen att hon definitivt inte vill lägga någon värdering i vilka som får vårdnadsbidraget. Hon såg inte heller något problem i att det oftast är kvinnor som får ta del av detta och som saknar inkomst.
Det är ingen nyhet att kvinnor som saknar fast förankring på arbetsmarknaden, till exempel på grund av att man är nyligen invandrad, väljer att ansöka om vårdnadsbidrag för att få en inkomst, en liten inkomst men trots allt kanske bättre än ingen inkomst alls. Det rimmar illa när ministern i sitt svar säger att regeringens mest prioriterade fråga är att sätta fokus på jobben och på att minska utanförskapet.
Gäller inte er politik för alla, för alla kvinnor? Jag skulle gärna vilja ha svar på den frågan. Innan ni drev igenom vårdnadsbidraget var ni mycket medvetna om den forskning i andra länder om vårdnadsbidrag som visar att bidraget lett till minskad ekonomisk jämställdhet, större skillnader i fördelningen av det obetalda hem- och omsorgsarbetet samt minskad makt och minskat inflytande för kvinnor.
Nu ser vi samma utveckling här hemma. Visserligen har ministern i en tidigare interpellationsdebatt sagt att vårdnadsbidraget inte är en reform med fokus på jämställdhet. Hur rimmar då vårdnadsbidraget med det jämställdhetspolitiska mål som riksdagen har slagit fast? Kan jag få ett svar på det?