Åsa Torstensson (C):
Pia Nilsson har ställt följande fyra frågor till mig: 1. Vad menar jag med en ansvarsfull finansiering och hur avser jag att agera när det gäller finansieringen? 2. Kommer jag att arbeta för att verkställa de OPS-projekt som bland annat Banverket har redovisat? 3. Är det mitt ställningstagande att det är rimligt att låta kommuner välja mellan skol- och järnvägsbyggen? 4. Delar jag uppfattningen att statens överskott är så stort att pengar inte behöver lånas till infrastruktursatsningar?
En väl fungerande infrastruktur är nödvändig inte bara för företagens och människornas transporter utan även för att arbetsmarknaden ska kunna utvecklas tillfredsställande. Men tyvärr måste jag konstatera att vi börjar i ett väldigt tråkigt utgångsläge. Det finns stora brister i de planer som den tidigare regeringen har fastställt, både på investeringssidan och för drift och underhåll.
Bristerna har lett till att investeringsprojekt försenats och att anslagen till drift och underhåll inte varit tillräckligt stora, vilket i sin tur medfört försämringar i vägstandarden och fler driftsstörningar i tågtrafiken. Det pågår nu ett brett beredningsarbete om de prioriteringar som behöver göras för att få till stånd ett sammanhängande och fungerande transportsystem där alla transportslag bidrar till samma övergripande mål.
Resultatet av detta arbete kommer att presenteras i höst i form av en infrastrukturproposition för åtgärder de kommande åren och dessutom en närtidssatsning för de närmaste åren. Regeringen vill öka statens insatser för transportsystemet och samtidigt låta kommuner, regioner och näringsliv i hela Sverige få en tydligare roll i diskussionerna med trafikverken om prioriteringen av insatserna.
Om en intressent vill medverka i infrastrukturinvesteringar är det viktigt att hörsamma den ambitionen och erbjuda möjligheter att förstärka statens satsning. Jag vill understryka att detta inte innebär någon förändring av den grundläggande ansvarsfördelningen mellan statliga och kommunala aktörer för samhällets infrastruktur. Att lämna bidrag till statlig infrastruktur är en frivillig uppgift för kommuner, landsting och företag.
Samtidigt kan jag konstatera att kommuner, landsting och företag på många håll i landet gör bedömningen att medfinansiering kan erbjuda ett stort mervärde. Ett bra exempel på detta är utbyggnaden av Citybanan i Stockholm, där regeringens förhandlare Carl Cederschiöld fått löften från Mälardalen om medfinansiering på 2 miljarder kronor utöver de 4 miljarder kronor som Stockholms län och Stockholms stad sedan tidigare utlovat till projektet.
Min och regeringens tydliga ambition är att vi ska kunna öka de statliga insatserna och samtidigt ytterligare förstärka utrymmet för en ökad satsning på infrastrukturen genom att ta till vara möjligheter till medfinansiering i form av brukaravgifter och investeringar från kommuner, landsting och näringsliv.
Det är också viktigt att vi får mer infrastruktur för pengarna och att utvecklade former för upphandling och entreprenad används för att driva på förbättringar av produktiviteten. När det sedan gäller lån till infrastruktursatsningar är det mycket riktigt så att det går bra för Sverige. Den starka grund som svensk ekonomi i dag vilar på förklaras av att fler har fått jobb.
För den enskilda innebär det en lön att leva på samtidigt som de offentliga resurserna ökar. Statsbudgeten ger ett betydande överskott, vilket skapar utrymme för reformer. Jag vill dessutom understryka att lån för enskilda väg- eller banprojekt aldrig får motiveras med att statens resurser är otillräckliga. Detta vore en oansvarig budgetpolitik och skulle fördunkla riksdagens beslut om fördelningen av tillgängliga medel.
Vi kommer att fortsätta arbetet med att utforma finansieringslösningar som på bästa sätt väger samman budgetdisciplin och förutsättningar för en effektiv framdrift.