Niklas Wykman (M):
Tack, finansministern, för ett engagerat svar! Alliansen bedrev en intensiv politik för att fler äldre skulle ha möjlighet att stanna kvar längre i arbetskraften. Det handlade om arbete med arbetsmiljön. Det handlade om att ge människor gedigna drivkrafter för att vara kvar längre i yrkeslivet, till exempel genom ett förstärkt jobbskatteavdrag. Man gjorde det även rejält mycket billigare att anställa personer som har fyllt 65.
Det handlade också om åtgärder som gjorde det mer attraktivt med äldre arbetskraft, som RUT-avdrag, ROT-avdrag och andra saker. Mer eller mindre samtliga av dessa åtgärder är under skarp attack från finansministern och Finansdepartementet. Vad blev resultatet av den politik Alliansen bedrev?
Jo, Sverige utmärkte sig som ett av de länder, eller kanske till och med som det landet, där äldres deltagande i arbetskraften ökade allra mest och där sysselsättningsgraden bland personer som har fyllt 65 stärktes. Finansministern drar slutsatsen att detta är ineffektiva åtgärder och så vidare. Då måste man fråga sig: Vad har andra länder gjort bättre i så fall? Eller vad skulle Sverige kunna göra bättre?
Det kanske blir svårt att hitta den typen av åtgärder, finansministern, med tanke på att Sverige utmärker sig som det land som har lyckats om inte bäst så bland de allra bästa länderna med att bryta detta. Finansministerns svar är tomt på förslag på åtgärder och konkreta reformer. Det är oroväckande med tanke på hur den demografiska utvecklingen ser ut, fru talman.
Enligt Institutet för framtidsstudier utvecklas den demografiska försörjningskvoten ungefär på det sättet att man går från 0,7 till 0,9. Vad betyder det i praktiken? Det betyder att de ungefär 70 personer som av ett eller annat skäl är utanför arbetskraften och behöver försörjning och som försörjs av 100 personer i stället ska bli 90.
Alltså ska 100 personer som arbetar gå från att försörja 70 personer till att försörja 90 personer, på relativt kort tid. Vi står inför en mycket dramatisk förändring på kort tid. Det kan givetvis lösas på olika sätt. Invandring till Sverige är ett sätt att lösa detta, förutsatt att människor kommer in i arbetskraften. Men ett annat sätt är att se till att man kommer in i arbetskraften tidigare och stannar kvar längre. Då är det givetvis bra att det vidtas olika typer av åtgärder för att förbättra arbetsmiljön.
Men det är också viktigt att titta på andra åtgärder i form av omställning, drivkrafter för att skaffa en ny utbildning, möjligheter till andra karriärvägar och så vidare. Det är inte säkert att man om 10, 20, 30 eller 40 år kommer att ha det arbete man har just nu. Då hjälper det inte att anpassa just den arbetsplatsen, även om det kan vara vettigt att göra. Det är också viktigt att se på drivkrafter för enskilda personer att skaffa andra kunskaper och andra karriärvägar.
Inget av detta reflekteras det över i finansministerns svar. Fru talman! Då väcks frågan hur finansministern tänker sig att välfärden ska finansieras långsiktigt om man inte vill vidta åtgärder för att ändra de demografiska förutsättningarna. Vårt grannland Finland, till exempel, är före oss i den demografiska utvecklingen i den bemärkelsen att problemen nu kommer mycket snabbare där. Där ser man mycket stora problem med hur man ska klara av att finansiera välfärden över tid.
Vi har samma utmaning framför oss i Sverige. Detta möter finansministern med en relativt trött argumentation om satsningar på Arbetsmiljöverket. Det låter retoriskt bra, finansministern. Men frågan är hur många som tror på att den mycket stora demografiska omställningen kommer att lösas med hjälp av satsningar på Arbetsmiljöverket.
En rimlig bedömning och en rimlig slutsats, som ledande bedömare och forskare gör, är att det behövs stora åtgärder för att förmå människor att vilja arbeta längre.