Beatrice Ask (M):
I grunden är vi väldigt överens om problematiken här. Låt mig börja med att säga en sak: Vi har dess bättre få överfallsvåldtäkter. Men ur utredningshänseende och när det gäller lagföring är detta ett bekymmer. De flesta våldtäkter som anmäls har skett i en nära relation.
Det vill säga att det inte räcker med ett dna-prov för att fastställa vem gärningsmannen är, utan man måste kunna bevisa att det var en våldtäkt och inget annat. Det är naturligtvis viktigt att vi förmår att effektivt utreda brott och ställa gärningsmän inför rätta, men det ligger en svårighet att i en rättsstat faktiskt klara de höga beviskraven.
Det ska vara ställt utom rimligt tvivel att någon är skyldig för att kunna fällas för ett brott. Här är det många gånger två personer som har varit i ett rum, och ord står mot ord. Det ställer rättsväsendet inför stora bekymmer. För att väcka åtal ska dessutom åklagaren ha grund att tro att det går att åstadkomma en fällande dom.
Det är en hög ribba för att driva ärenden framåt. Sedan har vi bevissvårigheterna. Carina Adolfsson Elgestam tog upp det trauma som många upplever. Det är inte ovanligt att man väntar med att anmäla övergreppet. Många väntar med att gå till läkare också efter ganska allvarliga övergrepp.
Detta är ett jättestort problem, för ibland blir det då för sent att säkra bevisning, och ibland möts man i sjukvården inte av personal som är tillräckligt kompetent för att säkra de bevis som kan behövas i en utredning senare. Det var därför jag tog upp det arbete som bedrivs av Nationellt centrum för kvinnofrid för att just få bättre rutiner inom hälso- och sjukvården.
Hälso- och sjukvården arbetar också för att motivera kvinnor att anmäla övergrepp. Redan här finns dock en uppförsbacke när det gäller bevis som behövs i en rättegång. Jag vill beskriva de svårigheter som ligger i rättsväsendets arbete med dessa utredningar. Man ska inte ge upp. Därför är det otroligt viktigt att arbeta för att förbättra metodik och annat.
Det har också gjorts en granskning av Rikspolisstyrelsen och Åklagarmyndigheten när det gäller hur de här ärendena hanteras i rättsväsendet. Vad man har kommit fram till är att kvaliteten i förundersökningarna är tillfredsställande.
Det vill säga att de håller ganska bra kvalitet, och slutsatsen i redovisningen, som vi fick 2012, är att man inte tror att vi skulle ha kunnat åstadkomma lagföring i fler ärenden än vad som blev fallet. Däremot pekar man på problem både när det gäller beslutsmotiveringar och när det gäller framställan om målsägarbiträde, liksom en del andra saker.
Detta är genuint svårt, och det är viktigt att fundera över både lagstiftningen och annat. Bemötandefrågorna, som Hillevi Larsson tar upp, är centrala. Man ska inte bara våga anmäla, utan man ska också orka fullfölja hela rättsprocessen. Det kräver kompetens hos dem man möter och att de har ett inkännande i den problematik som den enskilde står inför liksom en professionalism när det gäller att driva ärendet framåt.
Här finns det mer att göra. Vi har numera bra utbildningar för detta i utbildningen av olika medarbetare i rättsväsendet, men det finns självklart mycket mer att göra. Jag ska återkomma i nästa inlägg med något om den utredning som vi kommer att tillsätta.