KBLab/rixvox huggingface dataset:
LiseLotte Olsson (V):
Det jag ville diskutera var just detta att man ska få enskild beslutanderätt över vissa saker när det gäller barnets omedelbara vårdnad. Automatisk gemensam vårdnad tror inte jag heller på, och det som beslutades förra gången var olyckligt. Precis som Maria Kornevik Jakobsson säger far barn illa under den tid som det här tar. År efter år går, men det finns en möjlig lösning. Det såg vi exempel på när vi var i Finland.
Vi kan ta till oss det och försöka rätta till det som inte var riktigt bra där och försöka komma till skott. Det är klart att det är önskvärt att få en fullständig, perfekt, heltäckande lagstiftning utan möjlighet till ett enda kryphål, men jag tror aldrig att vi kan få sådana garantier för de lagar vi stiftar.
Vi får utreda, och när det är gjort får vi utifrån det komma fram till en lagstiftning som gör att sådant här inte ska hända. Jag vet flera fall där barn inte har fått den psykologhjälp som de behöver på grund av att den ena föräldern har blockerat. Det har då varit föräldrar som varit misstänkta för övergrepp mot barnen. Det är väldigt olyckligt. Skynda på det här!
Det är bara att köra, för vi måste ta hand om de barn som finns därute och far illa. Varje dag, varje vecka händer det att barn drabbas av denna ofullständiga lagstiftning som vi inte förmår att rätta till. Ta ert ansvar på er sida! Det är ni som har majoritet. Se till att det här blir av!
LiseLotte Olsson (V):
Jag vill börja med att säga att jag inte tycker att det är något fel med torgmötesretorik. Det är på torg och gator som det finns vanligt folk. Dem träffar vi och pratar med. Men det kanske inte är där som Axén och kompani brukar befinna sig och därför har ni ingen kontakt med vanligt folk. Jag tänker fortsätta att prata med folk på torg och säga vad jag tycker. Sedan får du kalla det för vad du vill. Det är inte debatten och det vi säger som oroar och vi oroar inte i onödan.
Vi talar om vad som kommer att hända, och vi sade det för ett och ett halvt år sedan. Sedan har vi fått höra att vi oroar folk i onödan. Det är egentligen vårt fel att folk mår illa. Det är ju inte det som det handlar om. Det handlar om att det är Axéns och hans vänners politik som gör att folk far illa. Folk oroas av den politik ni för, därför att de ser vad det betyder. Det betyder att jag kan bli utan ersättning.
Jag hamnar utanför försäkringen. Jag kan få leva på socialbidrag, om jag nu kan få det, eller också får jag leva på noll kronor. Ni har infört en karens på 87 dagar. Jag har ännu inte fått svar från någon av dina vänner: Vad ska den personen leva på? Säg inte att det är vi som oroar! Det är ni och er politik som oroar sjuka människor. Sedan hade jag egentligen en fråga, min ursprungliga.
Jag är lite nyfiken på vad det var som fick Gunnar Axén att ändra sig när cancerläkarna slog larm i förra veckan. Då tänkte jag att vi som lyssnar, vi här och kanske andra som lyssnar, kanske kan få något tips om hur man ska bära sig åt för att få till stånd en förbättrad sjukförsäkring. Vad ska man göra för att få Axén att lyssna?
LiseLotte Olsson (V):
Jag ska säga det återigen, och jag säger det varje gång jag står här i talarstolen: Jag vill inte ha den sjukförsäkring vi hade tidigare. Den var inte bra. Det fanns brister i den. Vi kommer inte att gå tillbaka till att ha det på det sättet. Gunnar Axén tar upp den här kvinnan. Det är en person som tycker att det här är bra. Jag tror säkert att hon finns. Det går absolut att hitta personer som tycker att det här är bra.
Men om du har läst om en person kan jag säga att jag satt här i riksdagen i onsdags och pratade med ungefär 25 personer. De var förtvivlade, oroliga och rädda för vad som ska hända. Det är människor som har varit sjuka en längre tid.
Det var de som är på gång att bli utförsäkrade, det var de som redan var utförsäkrade och det var människor som lever i det försäkringslösa tillstånd ni har skapat. Vi kan nog hitta exempel på båda sidor. Jag är hundraprocentigt övertygad om att jag kan hitta fler exempel som står på min sida, tycker som jag och min beskrivning av verkligheten, än Gunnar Axén kan hitta som står på hans sida.
Jag nämner inte ett ord om det som kan vara positivt. Det gör ni själva, och det behöver inte jag babbla om. Men jag har inte fått svar än om vad som händer med den person som tvingas leva utan ersättning 87 dagar på grund av den karens ni har infört. Vad ska den personen leva av? Tänk om jag och de som det här gäller kunde få svar. Har Gunnar Axén något svar?
LiseLotte Olsson (V):
Solveig Zander använde begreppet spelregler och påstod att man blir trygg av att veta vad som gäller. Det kan jag hålla med om - om spelreglerna i sig innebär något bra och positivt. Då är det bra att få veta det. Som det är nu ser spelreglerna sådana ut att det handlar om att människor kastas ut, de blir utan ersättning och de tvingas söka sig till en arbetsmarknad som inte finns.
Tycker Solveig Zander att det är att skapa trygghet? Nu ställer jag en fråga som jag ställt minst fyra gånger denna vecka och ser om Solveig Zander kan svara på den. Vad ska den person som blir utan ersättning i 87 dagar, nästan tre månader, leva av? Solveig Zander nämnde de lägre ohälsotalen.
Tror du på allvar att det enbart kommer sig av att människor har blivit friskare? Är det inte de hårdare reglerna för sjukskrivning som gör att människor inte längre får vara kvar i sjukförsäkringen? Man kastas ut och ställs utanför försäkringen. Det är väl verkligheten bakom de sjunkande talen. Jag har en personlig fråga till Solveig Zander.
Har du någonsin träffat en långtidssjukskriven person som har denna oro? När man pratar med företrädare för er sida verkar det som att ni tror att dessa människor inte finns. Vi har träffat flera av dem, och så påstår ni att vi oroar folk i onödan. Har ni någonsin träffat någon av dessa människor?
LiseLotte Olsson (V):
Frågan var om Solveig Zander hade träffat någon långtidssjukskriven som var orolig över det som kommer att hända eller har hänt. Det var min fråga. Att du har träffat en långtidssjukskriven tar jag för givet. Det låter på er som om de människor som vi pratar om inte finns. De existerar inte. Ni tar någon enstaka positiv här och någon där.
Alla övriga låtsas ni som om de inte finns och att de är något som vi hittar på. Har du någonsin träffat en långtidssjukskriven som varit orolig? Ett exempel på att kastas ut är att man kastas ut från sjukförsäkringen med en viss ersättning till ett försäkringslöst tillstånd. Man är utan ersättning i 87 dagar. Förnekar Solveig Zander att människor kan hamna där?
Det finns de som får leva utan ersättning under karenstiden, i nästan tre månader. Det tycker jag är att kastas ut. Man kastas ut från trygghet. Man kastas ut från välfärdssystemet. Man kastas ut från sitt sammanhang. Vad ska den personen leva av?
LiseLotte Olsson (V):
Jag vill knyta an till det du sade i ditt anförande, Lars Gustafsson. Det är just av respekt för de drabbade som jag vill använda de rätta orden. Det handlar om en stupstock. Det är en tidsgräns för hur länge du får vara sjuk. När dina dagar är slut skrivs du över från Försäkringskassan till Arbetsförmedlingen oavsett om du har blivit frisk eller inte.
Jag tycker att det är respektlöst att ni på er sida inte vågar stå för vad det egentligen handlar om och att ni inte kan lyssna på de drabbade människorna. Det tycker jag är respektlöst. Jag har en fråga. I onsdagens debatt refererade jag till tidningen Dagen, och jag tänkte upprepa detta. Det var nämligen väldigt bra.
Man säger att sjukskrivningsreglerna slår hårdast mot de redan svaga, man pratar om att dra undan mattan för sjuka människor och man berättar om upprörda diakoner som menar att regeringen saknar empati för de svagaste. Eftersom jag har förstått att Dagen står Lars Gustafsson ganska nära måste jag fråga: Håller du med om detta?
LiseLotte Olsson (V):
Vi befinner oss i olika världar. Det är tydligt. Det var därför jag försökte knyta an lite grann och hoppades på Lars Gustafssons kristna hjärta och att han skulle känna empati för de här grupperna. Det är grupper som finns och som far illa. Jag tycker fortfarande att det är väldigt konstigt att ni i majoriteten inte verkar ha träffat dessa människor. Vi träffar dem. Det är inga som vi hittar på. De finns och de far illa.
Vissa riskerar, trots det Solveig Zander sade i sitt inlägg, att bli utan ersättning i 87 dagar. Det är en karenstid inlagd i rehabiliteringskedjan. Det måste ni vara medvetna om. Sedan talar ni om socialbidrag. De finns, men hur lätt är det att få del av dem. Det vet vi. Det är väl det yttersta halmstrå som en människa kan gripa efter. Det vet du också. Man ska göra sig av med bilen och kanske inte får ha kvar sin bostadsrätt.
Man bli beroende av den man lever med. Det är väldigt olyckligt. Jag tycker att ni med öppna ögon ska se att det finns en grupp människor som i och med er rehabiliteringskedja ställs utan försörjning på grund av att de har varit sjuka länge. Det är deras enda brott. De har varit sjuka länge, och därför har de inte rätt att få en dräglig inkomst.
LiseLotte Olsson (V):
Göran Hägglund och jag är överens om ganska mycket i verklighetsbeskrivningen, men det finns en stor skillnad mellan honom och mig. Jag är vanlig riksdagsledamot. Jag kan väcka frågan, jag kan debattera den och jag kan pusha på. Göran Hägglund är som socialminister den som sitter på makten och kan göra någonting. Det är just därför jag tycker att socialministern är väldigt undfallande i frågan. Jag tycker att det är dags att komma till skott.
Precis som Börje och jag har sagt tidigare finns det en utredning som nu börjar bli gammal. Vi kanske måste göra om allt igen därför att det inte har hänt någonting. När man diskuterar lagar och utredningar kan det lätt bli lite abstrakt och svårt att uppbåda den riktiga förståelsen. Därför ska jag ta ett exempel från verkliga livet som belyser hur gammalmodig och felaktig den nu gällande lagen är.
Det handlar om en kvinna som tidigare har varit man, och som man har gift sig med en kvinna. Mannen genomförde sitt könsbyte i USA - något som i sig innebar stora problem och kostade mycket pengar. När nu paret efter könsbytet vill fortsätta att leva som gifta fortsätter problemen.
Den nu gällande lagen, alltså den från 1972, säger att paret för att få vara gifta först måste skilja sig eftersom könsbyte kan erkännas bara för den som är ogift. Sedan får de gifta sig igen. Paret menar att detta är förnedrande, för de är ju faktiskt gifta. Samtidigt vill de ha ett erkännande av samhället. Detta är en bakväg att gå för att nå fram till erkännandet, tycker de.
Deras sätt att leva, deras kärlek, deras relation - alltihop ifrågasätts av en gammalmodig lag. Socialstyrelsens rättsliga råd är den som avgör det juridiska erkännandet av könsbytet. Rådet menar att lagen är otidsenlig och att det är konstigt att det inte har hänt något, men de är tvungna att följa den lag som gäller - och den är som sagt från 1972. Diskrimineringsombudsmannen och RFSL säger samma sak. Varför händer ingenting?
Det är ju uppenbart att det någonstans är fel när människor hamnar i det här läget. I dag har vi två lagar som egentligen strider mot varandra, könstillhörighetslagen och den könsneutrala äktenskapsbalken. Den könsneutrala äktenskapsbalken är modern - vi antog den för ett år sedan - och den andra lagen är gammal. De har gått om varandra, så ingenting stämmer egentligen.
Jag undrar om ministern i väntan på den nya könstillhörighetslagen, som nog inte kommer under den här mandatperioden, kan tänka sig att lagstifta om att man inte ska behöva vara ogift för att få ny juridisk identitet.
LiseLotte Olsson (V):
Utifrån våra olika roller kan vi ändå säga att vi båda har ett ansvar. Jag har mitt ansvar, och ministern har sitt ansvar. Jag tycker att det i det ansvaret ska ligga att man ska våga ta i de här svåra frågorna. De är komplexa och kanske inte så lätta att förstå för alla. Det fordras att man ska läsa in ganska mycket och träffa människor för att verkligen på djupet förstå hur viktig frågan är för det femtiotal personer den berör.
Vi är överens om att den utredning som nu har legat i mer än tre år inte var riktigt bra. Men jag undrar: Vad har hänt? Har den bara legat stilla i tre år? Eller har ministern satt i gång med det arbete som han nu menar måste göras? Det kan jag hålla med om, trots att jag i och för sig tycker att det borde ha startat för flera år sedan.
Finns det några tankar eller planer eller något hopp - eller hur jag nu ska uttrycka saken - om att vi kommer att få se någonting under ministerns tid? Hur långt borta i tiden är det, och vad händer på Regeringskansliet?
LiseLotte Olsson (V):
Jag börjar naturligtvis med att tacka för svaret, trots att jag inte är nöjd. Jag hade gärna sett en öppning mot en bättre och tryggare lagstiftning för dem som valt att leva som sambor. I dag har vi en lagstiftning som gör att den efterlevande i ett samboförhållande i praktiken är helt utlämnad till arvingarnas godtycke om samboparet inte har skrivit något inbördes testamente. Det spelar ingen roll hur länge dessa två personer har levt med varandra - är de inte gifta saknas ett skydd för den efterlevande partnern.
Det är en brist som är tänkt att kompenseras med ett testamente. Det är klart att det kunde ha fungerat om vi människor var rationella och förståndiga, men nu är vi ju inte alltid det. Och vem vill tänka på att jag eller den jag lever med kan vara borta för alltid i morgon? Vi kunde för några veckor sedan åter läsa om hur en kvinna drabbats när hennes sambo, känd deckarförfattare, oväntat gick bort.
Det är nu fem år sedan, och den tvisten är fortfarande inte löst. Det finns även andra så kallade kändispar som har drabbats. Ett ytterligare exempel på vad som kan hända är ett par som har skapat, drivit och skött ett gemensamt jordbruk, och mannen avlider. Eftersom inga arvingar fanns över huvud taget gick livsverket till den allmänna arvsfonden.
Jag kan inte låta bli att tycka att det är väldigt stötande. Kvinnan som blev ensam kvar fick inte behålla någonting av det hon hade varit med om att bygga upp. Det är lätt att vara efterklok, och jag gissar att alla som har drabbats ångrar sig djupt att de inte skrivit ett testamente. Men när olyckan väl är framme finns ingen ångerrätt. Då står du där på bar backe. Visst kan man säga att människor borde ta ett ansvar och ta reda på vad som gäller.
Men säg det till den som förlorar sin partner i tsunamin, Estoniakatastrofen eller vid andra oförutsägbara händelser. Jag tror att många som lever som sambor tyvärr inte vet att sambolagen inte ger samma rätt till arv som äktenskapsbalken. När man väl upptäcker det är det för sent.
Tycker inte ministern att det vore lämpligare att låta lagen utgå från människors faktiska omständigheter än från ett önsketänkande om hur vi människor borde vara och fungera? I dag har vi en lagstiftning som inte ger en möjlighet ens att gå till domstol för att få rätten till arv prövad. Som det är nu kan den partner som omfattas av sambolagen inte väcka talan för en rimlighetstolkning av sitt fall.
Vänsterpartiet har under många år drivit frågan, och jag säger det igen, att vi vill att det ska vara möjligt att väcka talan för att få rätten att ärva sin döda partner prövad - en klausul om att domstolen ska göra en skälighetsbedömning om den efterlevandes rätt till arv. Då kan man ta hänsyn till faktiska förhållanden, exempelvis hur länge man har levt tillsammans.
Tycker inte ministern att det vore rimligt med en möjlighet att väcka talan och därmed göra lagstiftningen lite mer verklighetsförankrad?
LiseLotte Olsson (V):
Jag tar ställning för de kvinnor och män som drabbas. Så enkelt är det. I detta fall finns det många konkreta exempel på människor som farit illa av detta. Jag fick många att debattera med så jag ska försöka vara kort. I motsats till Anti tycker jag att det faktum att något är jobbigt för människor visst är ett skäl att ändra saker och ting. Det är väl så lagstiftningen ändras, eller hur?
Man ser ett problem och ser hur det slår i människors vardag, och då försöker vi som lagstiftare rätta till det. Det är precis så lagstiftningen ska utvecklas, tycker jag. Steg för steg försöker vi rätta till det som inte fungerar. Det här är ett exempel på lagstiftning som inte fungerar. Till Börje vill jag säga att det vi diskuterar i dag är arvsmöjligheten i samboförhållanden.
Ska vi diskutera hela äktenskapslagen och sambolagen får vi göra det en annan gång. Jag vill tala om rätten att ärva när man drabbas av olyckan att mista sin livspartner. Människor är inte rationella; de förstår inte att detta kan hända. När det händer drabbas de oerhört hårt.
Finns det någon enda liten möjlighet borde vi försöka hjälpa till att göra det bättre för de efterlevande. Det är klart att det finns problem i frågan, men problem är till för att undersökas och lösas. Det finns möjlighet att tillsätta utredningar. Det finns möjlighet att verkligen ta frågan på allvar och inte stoppa huvudet i sanden och låtsas att det händer bara några få människor helt oförutsägbart. Så är det inte.
Många har blivit drabbade. Jag tycker att vi ska ta vårt ansvar och göra det bättre för dessa människor.
Stefan Wikén (S):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret, även om jag tycker att det kanske har dröjt lite väl länge. Men det har ju varit jul och nyår. Jag är i alla fall glad att få höra statsrådets syn på omställningsarbetet. Jag vill börja med att säga några saker om Jämtlands län och Östersunds kommun. Både länet och kommunen tillhör kanske de ställen som är mest beroende av statlig verksamhet.
Och det kanske inte är så konstigt eftersom Östersund etablerades just för att bli en militärstad. Men det finns många goda förutsättningar för att skapa nya arbetstillfällen inom de traditionella näringarna jord och skog men också inom upplevelseindustrin. Ett bra exempel är Åre och alpina VM.
Vi ligger procentuellt i topp när det gäller småföretagande, vi ligger i topp när det gäller kvinnligt företagande, och vi har en stark entreprenörsanda och vilja att samarbeta. Men samtidigt finns det ett antal utmaningar som inte kan mötas med passivitet från vare sig den lokala eller regionala nivån eller från nationellt håll utan där det krävs samspel.
Den kanske viktigaste, som det här hänger ihop med, är den negativa befolkningsutvecklingen. För att fler unga män och kvinnor i fertil ålder ska kunna stanna i länet och för att nya ska kunna flytta in behövs det en arbetsmarknad som är bred, och därför blir diskussionen om ersättningsjobben för garnisonen, nedläggningen av regementet, oerhört viktig.
Det var 1 440 arbetstillfällen som försvann när man lade ned regementet. Det motsvarar ungefär 20 000 arbetstillfällen om man skulle jämföra med Stockholm. Med den jämförelsen kanske det blir mer förståeligt varför det här arbetet är så oerhört viktigt för oss. Omställningsarbetet tog den förra regeringen tag i på ett väldigt bra sätt, och det har till dags dato varit väldigt framgångsrikt. Det har också inneburit många nya privata jobb.
Om jag då går över till de svar som jag fått från statsrådet tycker jag att det är ett positivt svar på en av mina frågor, det vill säga att i huvudsak fullfölja omställningsarbetet, även om man kan fundera över vad "i huvudsak" betyder. I övrigt, när jag tittar i statsrådet svar, handlar det om generella åtgärder. Det är inget som ger någon särskild effekt eller har någon koppling till omställningen.
Jag har lite svårt att förstå vad till exempel skattesubventionerade bidrag till välbeställda människors hemhjälp har med omställningsarbete att göra, men det kanske ministern kan förklara för mig. Jag konstaterar dock att statsrådet inte svarar på den andra frågan, alltså om statsrådet kommer att verka för att ersätta de jobb som försvinner i och med nedläggningen av Arbetslivsinstitutet.
Stefan Wikén (S):
Det är just på grund av den långsiktiga tillväxten för länet och att ställa om som min fråga är viktig, och jag tycker att statsrådet fortfarande inte har svarat på den. Den burdusa nedläggningen av Arbetslivsinstitutet ger lite oro. Omlokaliseringen av Arbetslivsinstitutet var i jobb räknat en av de minsta.
Däremot var den en oerhört viktig del i det som statsrådet på slutet tar upp, nämligen det här med Mittuniversitetet och kunskapsbyggande. Det fanns en koppling därutöver till Glesbygdsverket, Folkhälsoinstitutet, ITPS, Sika och så vidare. Då är det klart att frågan om att ersätta ALI måste sättas in i det sammanhanget.
Framför allt är det också principiellt viktigt utifrån det faktum att det ju redan före valet och tidigare också fanns och finns partier i statsrådets regering som har aviserat att man vill göra sig av med bland annat Folkhälsoinstitutet. Jag vill gärna ha svar om ALI, men statsrådet får gärna bredda svaret.
Det är klart att man behöver se över statlig verksamhet och ompröva den, men frågan återgår. Om regeringen omprövar statlig verksamhet och de myndigheter som finns uppe i Jämtland i det här omställningsperspektivet, kommer regeringen då att ersätta dem, eller hur ska vi se på det?
Jag kan formulera frågan på ett annat sätt också: Kan statsrådet garantera att de 1 250 jobb som skulle omlokaliseras kommer att komma?
Stefan Wikén (S):
Att Sverige sällar sig till Portugal som det enda landet i Europa som inte har institutionsbunden arbetslivsforskning kanske regeringen tycker är bra. Jag är djupt tveksam till det.
I vår region har vi tydligt sett att det finns en stark koppling mellan företagandet och det faktum att det finns ett kunskapsbygge, att vi har ett starkt Mittuniversitet, att vi har de forskningstjänster som nu försvinner. Hur man än vrider och vänder på det försvinner ett antal tjänster för forskare och doktorander i och med att ALI läggs ned.
Jag ska försöka sammanfatta hur jag uppfattar statsrådets svar. Sedan får statsrådet chansen att möjligtvis korrigera mig. Jag tackar för det positiva beskedet att vilja fullfölja omställningsarbetet. Det tycker jag är ett viktigt besked, och vi kommer självfallet att noga följa det. Däremot har jag inte fått svar ifall ALI kommer att ersättas.
Vi befinner oss fortfarande i en period av omställningsarbete så att säga. Jag fick inget svar när det gäller omprövning av övrig statlig verksamhet. Å andra sidan är vi från min horisont vana vid att ibland få vissa saker som sedan sakta dräneras och dras tillbaka, till kusten eller något sådant.
Jag konstaterar också att det sägs många ord om generella åtgärder men inget om sådant som spelar en direkt roll eller får en direkt regionalpolitisk effekt. Jag noterar att vi nog får se fram emot en fortsatt oro då det kanske kommer ytterligare förslag om att avveckla Folkhälsoinstitutet eller vad det nu kan finnas i gömmorna hos regeringen. Tack så mycket, statsrådet!