KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Björklund (L):
Det europeiska samarbetet har skapat fred på vår kontinent, stabila demokratier och den högsta levnadsstandard som människor över huvud taget har upplevt. Men det europeiska samarbetet står inför ett mycket stort vägval under kommande år. Vägvalet kan bero på erfarenheterna under ett antal kriser på senare tid, där EU-samarbetet inte riktigt har lyckats lösa problemen: finanskrisen, terroristhotet och migrationskrisen.
Det finns nu två synsätt i Europa. Det ena är att vi behöver samarbeta mer inom EU och att EU behöver mer muskler för att lösa denna typ av kriser i framtiden. Det andra synsättet är att vi ska rulla tillbaka och samarbeta mindre. Denna diskussion förs i hela Europa just nu. De stora länderna - Tyskland och Frankrike - och ett antal länder till driver på för att fördjupa samarbetet, och det förs en mycket intressant debatt om hur det ska gå till.
Det är ett fåtal länder som sätter sig på bakhasorna: Polen och Ungern, men tyvärr också Sverige. Sverige är inte med på denna fördjupningsdiskussion. Risken är att man hela tiden hamnar mer och mer utanför om man inte deltar när andra länder samarbetar mer. Jag vet, Stefan Löfven, att vi står på samma sida. Vi hade väl gemensamma presskonferenser en gång i tiden i samband med EMU-omröstningen. Jag vet innerst inne att det bor en Europavän i Stefan Löfvens hjärta.
Men varför, Stefan Löfven, bromsar Sverige denna diskussion? Varför ställer vi oss på samma sida som de som inte vill fördjupa EU-samarbetet?
Jan Björklund (L):
Statsministern förhåller sig som något slags neutral kommentator. Han välkomnar diskussioner, säger han. Men säg något i diskussionen själv! Sverige har en åsikt i detta. Statsministern säger att vi inte med automatik ska flytta över makt till Bryssel. Nej, det är väl ingen som har påstått att det skulle ske med automatik. Ska vi kunna lösa klimatproblemen krävs mer beslutskraft i Europa. Ska vi kunna bekämpa terrorismen behövs mer beslutskraft i Europa. Sverige säger nu nej till att delta i finanspakten, finansregelverket som är en erfarenhet av finanskrisen.
Sverige säger nej till att delta i bankunionen för att stabilisera bankväsendet i Europa. Sverige ställer sig utanför eurosamarbetet. Sverige har sagt nej till åklagarsamarbetet för att bekämpa korruption och terrorism. Sverige säger nej till en gemensam koldioxidskatt i Europa, och Sverige säger nej till det försvarssamarbete som president Macron föreslår. Vi kan säga att vi välkomnar diskussioner. Men vi säger ju nej i diskussionerna! Sverige säger nej, nej, nej. Vi deltar i diskussioner och säger nej.
Problemet är bara att de här samarbetena nu kommer att byggas upp och bli verklighet. Jag och Liberalerna vill att Sverige ska vara med på planen och spela i matchen, inte flytta sig längre och längre upp på läktaren och käka varmkorv.
Thomas Strand (S):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret på min interpellation. I våras presenterade den socialdemokratiska regeringen folkbildningspropositionen Lära, växa, förändra . I den konstateras att folkbildningen är en omistlig del av det svenska samhället.
I propositionen angav den dåvarande regeringen tre viktiga utgångspunkter: Folkbildningen stärker och utvecklar demokratin, folkbildningen är en viktig del i det livslånga lärandet och folkbildningen främjar personlig utveckling. Vi vet att folkbildningen spelat en stor och viktig roll för demokratins utveckling i Sverige.
Folkbildningen spelar också en roll i synen på lärandet genom att den ställer bildningsperspektivet i centrum. Folkbildningens pedagogik och metoder har bland annat påverkat skolans pedagogik och arbetssätt. Dessutom har folkbildningen inneburit att många människor fått ny och ökad kunskap, vilket ökat människors makt över deras egna liv.
I folkhögskolekurser och studiecirklar kommer många människor samman för gemensam reflexion och analys, och i sådana lärmiljöer har personer utvecklats under devisen Ingen växer utan möten. Folkbildningen är en viktig aktör också ur ett annat perspektiv. Få andra organisationer når så långt och brett ut i samhället.
1 1⁄2 miljon människor deltar årligen i studiecirklar, drygt 240 000 kulturprogram har anordnats och på folkhögskolekurser går ca 220 000 deltagare. Folkbildningen är alltså viktig i utövandet av demokrati, den är en del av det livslånga lärandet och den främjar personlig utveckling.
Den socialdemokratiska regeringen markerade tydligt sin uppfattning om folkbildningens arbete genom propositionen och genom att föreslå ett ökat statligt anslag med 400 miljoner kronor. Inför denna höst och den nya regeringens budgetförslag var jag lite orolig för vad som kommer att hända. I regeringen är Moderaterna det dominerande partiet, och de säger tydligt att de vill ta bort 300 miljoner från studieförbunden. Det fanns alltså hos mig en oro för vad som skulle komma att hända.
Nu är jag glad över att den socialdemokratiska linjen ligger fast. Statsrådet har bekräftat att det blir ett ökat anslag till folkbildningen. Det är glädjande. Statsrådets svar stillar dock inte helt min oro, och därför vill jag precisera några ytterligare frågor just kring synen på folkbildning. Jag uppfattar att statsrådet och regeringen tydligt delar min beskrivning av folkbildningens viktiga roll och uppdrag.
Betyder det att Moderaternas hot om bidragsminskning inte kvarstår? Kan statsrådet garantera att statsanslaget till folkbildningen inte kommer att försämras under den här valperioden? Statsrådet talar om 2007, men vad händer 2008, 2009 och 2010?
Thomas Strand (S):
Jag vill återkomma till frågan om landstingens och kommunernas stöd till folkbildningen. I den folkbildningsproposition som jag nämnde i mitt förra inlägg konstateras att folkbildningen är en angelägenhet för hela samhället och behöver alltså stöd på alla nivåer. Den statliga utvärderingen Sufo 2 konstaterar att samhällets ekonomiska stöd de senaste tio femton åren minskat väsentligt.
Det gäller särskilt när man analyserar kommun- och landstingsbidragen. Kommunernas stöd till folkbildningen har sedan 1991 minskat med nästan 40 %. På landstingssidan har stödet till studieförbunden minskat med ca 12 % om man tar 1996 som utgångspunkt och räknar om det enligt konsumentprisindex.
I våras presenterade Sveriges Kommuner och Landsting glädjande siffror. De visar att de allra flesta kommuner under 2005 hade ett positivt ekonomiskt resultat. Totalt var det ett plusresultat på drygt 8 miljarder kronor. Pengar saknas alltså inte, skulle man kunna säga. Då är frågan hur kommunpolitikerna värderar studieförbundens insatser i kommunerna.
Utan studieförbund och folkhögskolor skulle ju mycket av en utvecklande och stimulerande lokal studie- och kulturverksamhet försvinna och föreningsliv och folkrörelse bli lämnade utan den infrastruktur som folkbildning erbjuder. Den socialdemokratiska regeringen angav i samband med folkbildningspropositionen att den hade för avsikt att ta initiativ till överläggningar med Sveriges Kommuner och Landsting om bidragsnivåer.
Nu säger statsrådet att han i dagsläget inte har för avsikt att fullfölja den ambitionen. Det är beklagligt. Jag är fullt medveten om att det råder stort självbestämmande för landsting och kommuner, men om statsrådet verkligen delar min uppfattning tycker jag att ett överläggningssamtal inte vore fel; tvärtom kunde det vara på sin plats.
Vidare säger statsrådet att regeringen avser att följa utvecklingen på detta område, men då säger jag att det har Sufo 2 redan gjort. Det har gjorts analyser från Folkbildningsrådet som visar att det finns ett stort problem. Jag tycker att det är en för passiv hållning, så jag skulle vilja uppmana statsrådet och regeringen att tänka om i den frågan utan att inkräkta på landstingens och kommunernas självbestämmande.
Sedan kan jag konstatera att det faktiskt är en stor skillnad om en kommun styrs av en borgerlig majoritet eller en socialdemokratisk majoritet. Riksdagens utredningstjänst har visat att en socialdemokratiskt styrd kommun ger i snitt ca 20 kr mer per invånare i stöd än en borgerligt styrd kommun generellt sett.
Det leder fram till att man funderar på vad det beror på att borgerligt styrda kommuner generellt sett ger mindre i anslag än socialdemokratiskt styrda kommuner. Man skulle också kunna ställa frågan: Varför är borgerliga politiker mer njugga? Vad anser statsrådet att denna skillnad beror på och hur tror statsrådet att man kan få en förändring till stånd?
Thomas Strand (S):
Jag är väl medveten om att inte statsrådet kan styra kommuner och landsting eller ta dem i örat. Det var inte det jag menade heller. Min tanke gällde mer den ambition som fanns i den tidigare regeringen att ha överläggningar och samtal om en viktig fråga. För vi är överens om att folkbildningen behöver ett brett stöd. Den behöver dels ett anslag, dels att landsting och kommuner plus huvudmän går in och stöder.
Det är en helhetssyn på folkbildningens roll i samhället för att det är en så viktig kraft, som vi har sagt tidigare, som befrämjar och utvecklar demokratin, det livslånga lärandet, och stärker den personliga utvecklingen. Därför behövs det ett klart stöd, och Sufo 2 har ju visat att det har blivit en oerhörd press på folkbildningens aktörer i och med att just kommunanslagen har sviktat så betänkligt. Jag säger inte att statsrådet ska ta kommunerna i örat.
Men att ha ett samtal tycker jag kunde vara en lite mer aktiv roll jämfört med att bara passivt följa lite på avstånd. Så jag upprepar min uppmaning om att sådana här samtal gärna kommer till stånd. Det tror jag är viktigt för samhället och folkbildningen. Jag vill tacka statsrådet för debatten. Jag hoppas att några av mina synpunkter har gått in och leder till vidare funderingar kring folkbildningens viktiga roll i samhället.
Thomas Strand (S):
Jag vill tacka skolministern för svaret angående folkbildningen. Det gladde mitt hjärta att skolministern erkände att han kanske hade glömt bort i sitt svar vad gäller livslångt lärande folkbildningens viktiga roll. Vi har varit eniga över blockgränserna om att vi ska resursförstärka folkbildningen. Där är det ingen skillnad, men det är viktigt att påpeka folkbildningens viktiga roll i det här perspektivet.
Det är klart att man blir lite orolig när man läser om att CFL ska upphöra. Man ställer sig frågan: Varför ska det upphöra? Vad är orsaken till det? Finns det någon stark kritik? Vad ligger bakom detta? Är det en ambitionssänkning som regeringen planerar vad gäller CFL och dess viktiga roll när det gäller livslångt lärande? De frågorna kommer givetvis upp när man hör och läser om detta.
Jag tolkar skolministerns svar som att det inte är någon ambitionssänkning. Jag skulle vara tacksam om skolministern kunde bekräfta att det inte blir någon ambitionssänkning vad gäller CFL:s roll även om det ingår i en annan organisation. Till sist skulle jag vilja komma tillbaka till en sak som gör mig lite förvånad.
När skolministern talade om folkbildningen nämnde skolministern både folkhögskolor och studieförbund men sade "inte minst folkhögskolorna". Är det så att det finns en gradering i synsättet hos skolministern? Det tror jag inte är avsikten. För mig är både folkhögskolor och studieförbund lika viktiga i det livslånga lärandet. Delar skolministern den uppfattningen?
Thomas Strand (S):
Förra veckan besökte jag Fenix kunskapscentrum, som ligger i Vaggeryds kommun. Jag tror att statsrådet också har varit där. Jag träffade den lokala styrelsen. Det var elever, det var lärare, övrig personal och en av skolans rektorer. Alla sade de med en mun att förslaget att ta bort möjligheten till lokala styrelser med elevmajoritet var ett dåligt förslag.
En elev sade: Jag vill bli behandlad som en ung vuxen. En annan elev sade: Den lokala styrelsen ger en god möjlighet att påverka. Lärarna och den övriga personalen såg det som en förmån att ha en lokal styrelse med elevmajoritet. Rektorn sade slutligen: Den lokala styrelsen är inget hot mot mig som är rektor. Tvärtom är den ett stöd för mig.
Det ökar delaktighet, och eleverna växer. Den lokala styrelsen frågade mig: Hur kan man påverka detta förslag? Vi diskuterade det. Nu står jag här och talar. Det är inte bara min röst som statsrådet hör, utan det är också den lokala styrelsens på Fenix kunskapscentrum.
Statsministern sade i sin regeringsförklaring att regeringen skulle vara en öppen regering och lyssna på alla medborgare. I regeringsförklaringen står det dessutom: "Demokratin och demokratins institutioner ska vitaliseras.
Makten ska utgå från människor, och varje medborgare ska ha ett avgörande inflytande över beslut som rör deras liv." Då är min fråga: Gäller inte detta även elever på gymnasieskolor? För statsrådet verkar det här vara en fråga om makt och ansvar. För mig är det mer en fråga om demokrati och utbildning.
Jag är övertygad om att lokala styrelser med elevmajoritet leder till en ökad demokrati och ökad kunskap. Det ger en bättre gymnasieskola och ökar samverkan mellan elever, rektorer, lärare och övrig personal. Lokala styrelser har inte makt att fatta avgörande beslut om sin gymnasieskola. Däremot har en ansvarig nämnd fått befogenhet att fatta beslut i vardagsnära frågor.
På intet sätt fråntar det de ansvariga politiskt ansvar för gymnasieskolans utveckling, inte heller inverkar det menligt på lärarnas ansvar eller rektorers befogenhet. Om man betänker andra förslag som kommit från högerregeringen och som rör skolan tycker jag att mönstret blir tydligt. Nu ska klockan vridas tillbaka. Rektorer och lärare ska bestämma och elever hållas tysta.
Det luktar lite 50-tal för mig. Statsrådet och fru talman! Jag talar inte bara för mig själv, jag är samtidigt en röst för lokala styrelser med elevmajoritet. Vi uppmanar statsrådet att slänga förslaget om att förbjuda lokala styrelser med elevmajoritet i papperskorgen.
Thomas Strand (S):
Jag ska ge ytterligare en bild ur verkligheten. I går kväll var jag på kommunfullmäktigesammanträde i Vaggeryds kommun. Efter mötet kom ordföranden i barn- och utbildningsnämnden fram till mig och sade: Vi är en enig nämnd som kommer att skicka en skrivelse till statsrådet för att tala om hur vi ser på frågan. Vi vill gärna att statsrådet omprövar sitt beslut och river förslaget att skrota lokala styrelser med elevmajoritet. Det var en moderat ordförande.
Det är en borgerlig kommun med en borgerlig nämnd. Man kan fundera på detta med att lyssna in i de egna leden, statsrådet. När jag hör argumentationen går mina tankar tillbaka till rösträttsdebatten och kvinnorna. Då hade högern ungefär samma argument. Man ifrågasatte kvinnornas vilja och förmåga. Argumentationen avslutades även då med "tänk om det blir fel".
Det låter som om det vore farligt att ge makt och ansvar till elever. För mig är det viktigt att ha en demokratisk process där vi har en dialog och en samverkan mellan individer och grupper. Mig veterligt finns det inget exempel på att det har gått fel någonstans, utan detta uppfattas som positivt av dem som försöker. Statsrådet tillhör ett parti som i valrörelsen sjöng valfrihetens lov.
Men denna valfrihet ska nu inte gälla för kommuner och gymnasier som vill ha eller införa lokala styrelser med elevmajoritet. Då ska statsrådets uppfattning råda. Barn- och utbildningsnämnden i Vaggeryds kommun, som är en borgerlig kommun, tycker att kommuner faktiskt kan ta ansvar och sköta detta på ett bra sätt.
Jag uppmanar statsrådet att lägga örat mot marken och lyssna till rösterna från Fenix kunskapscentrum och från barn- och utbildningsnämnden i Vaggeryds kommun.
Thomas Strand (S):
Jag vill också tacka utrikesministern för svaret på våra interpellationer. Det senaste tragiska och meningslösa kriget i Gaza har skakat om oss alla. Vi har upplevt ett ofattbart lidande och ett stort trauma som drabbat så många civila, flest palestinier men också israeler. Ännu en gång har hoppet om fred och försoning mellan Israel och Palestina fått sig en ordentlig törn.
Trots detta tragiska krig och alla misslyckade fredsansträngningar under många år får vi aldrig överge hoppet om en verklig och varaktig fred mellan Israel och Palestina. Och i dag på morgonen på nyheterna i tv uppgavs att Hamas var beredda på en 18 månaders vapenvila. Det är i så fall en liten ljuspunkt i mörkret.
Jag konstaterar med tillfredsställelse att utrikesministern i sitt svar delar min uppfattning "att det långsiktigt krävs en bred dialog för att nå en lösning på konflikten".
Hamas fick i ett demokratiskt val det palestinska folkets stöd att bilda regering, och de är därför en relevant part i ansträngningarna för att finna en fredlig lösning. Jag är glad för att utrikesministern delar min uppfattning. Varken utrikesministern eller jag stöder Hamas ideologi eller politiska hållning.
Hamas uppvisar stora brister vad gäller demokrati och mänskliga rättigheter. Det finns inget försvar för Hamas odemokratiska maktövertagande av Gaza, det militanta uppträdandet mot sina egna eller raketbeskjutningar som riskerar livet på civila israeler.
I ett internationellt perspektiv måste man från tid till annan vara beredd att tala med parter som man definitivt inte stöder. Nu är det, menar jag, ett sådant allvarligt läge. Den fråga som då inställer sig är om den nu rådande politiska hållningen i EU är konstruktiv som innebär en fortsatt isolering av Hamas.
Är en varaktig fred mellan Israel och Palestina långsiktigt möjlig utan omvärldens dialog med Hamas? Jag tror inte det. Jag är bekymrad över ett underliggande perspektiv i utrikesministerns svar. Det är att någon annan ska tala med Hamas.
Det är i och för sig bra att Egypten pratar med Hamas eller att Fatah pratar med Hamas, men det räcker inte. Dessa samtal har sina begränsningar. Fatah är politisk motståndare till Hamas, och Egypten är självt ängsligt för sina islamistiska grupper. Ett av problemen är EU:s terroriststämpling av Hamas och att bojkottlinjen gäller.
Jag skulle önska att utrikesministern och den svenska regeringen tar två steg framåt och vidtar aktiva åtgärder för att bryta EU:s isoleringspolitik. Och det bör göras nu, inför Sveriges ordförandeskap i EU. Då skulle Sverige få unikt kraftfulla instrument för att verka för en vändning av utvecklingen i Mellanöstern.
Därför vill jag fråga utrikesministern vilka ytterligare steg han är beredd att ta för att driva frågan hårdare i EU. Är utrikesministern beredd att arbeta för att EU bryter sin isoleringspolitik och att EU och Sverige är beredda att tala med Hamas?
Thomas Strand (S):
Förra fredagen kunde vi läsa en intressant debattartikel i Aftonbladet av Uri Avnery, före detta ledamot i Knesset och en av grundarna till fredsorganisationen Gush Shalom.
Jag ska citera vad han skrev där: "Europa - och Sverige - begick ett bedrövligt misstag när man gick med på att bojkotta den Hamasregering som kom till makten i de mest demokratiska val som någonsin genomförts i arabvärlden. De ville göra Israel en tjänst. I stället uppmuntrade de en idiotisk israelisk politik som ledde raka vägen till det senaste kriget i Gaza.
Hamas är en del av den palestinska verkligheten. Israel och den övriga omvärlden måste tala med dem." Jag har också tagit del av ett intressant uttalande av en nära medarbetare till utrikesministern. I Riksdag & Departement rapporteras det från Folk och Försvars konferens i Sälen där biståndsminister Gunilla Carlsson deltog.
Hon sade enligt tidningen följande: En fortsatt isolering av Hamas riskerar att bara leda till ytterligare radikalisering. Att måla ut dem som terrorister riskerar att stärka Hamas. Enligt Riksdag & Departement har Sverige haft direkt kontakt med Hamas i biståndsärenden, vilket jag tycker är bra.
Det här är två exempel, två röster som för fram samma budskap. Det är inte fruktbart att fortsätta med en isolering av Hamas. Det leder bara till vägs ände. Och det är fler som just nu höjer sina röster inom EU och har samma budskap, att omvärlden måste börja prata med Hamas, även EU.
Jag har, fru talman, ett intressant dokument i min hand som är daterat den 4 oktober 2006. Det publicerades och undertecknades av väldigt många före detta premiärministrar, utrikesministrar och statsministrar. I det här dokumentet pläderas det för en brådskande internationell aktion för fred i den arabisk-israeliska konflikten.
Alla undertecknare ville då se en ny internationell konferens där alla relevanta aktörer deltog. Man skriver också om vikten av att stödja en palestinsk enhetsregering samt att få ett slut på den politiska och finansiella bojkotten av den palestinska myndigheten. En av dessa undertecknare finns här i kammaren i dag, utrikesministern.
Jag kan inte tolka detta dokument på annat sätt än att det finns ett klart budskap. Vi måste prata med Hamas. Vi måste sluta med isoleringen och bojkotten, både politiskt och ekonomiskt. Därför är det bra att utrikesministern säger att han långsiktigt är beredd att tala med Hamas. Men han är det inte nu. Det är där vi skiljer oss åt, för jag tycker att det är viktigt att börja prata nu, av flera anledningar.
Jag vet av egen erfarenhet att man för att lösa konflikter måste ha alla med på banan. Det går inte att hålla någon utanför. Då löser man inte några konflikter. Isoleringslinjen ger också en felaktig signal till palestinier och arabvärlden. I demokratiska val röstades Hamas fram, men vi straffar dem med bojkott. Det ger en signal som är helt felaktig och en misstro mot demokratin.
Sedan kan vi vara en katalysator för förändring. Vi ska inte säga att någon annan ska prata. Vi ska prata, och jag uppmanar utrikesministern och svenska regeringen att prata med Hamas, att vara en katalysator för förändring i en svår situation.
Thomas Strand (S):
Jag är medveten om problematiken kring Hamas. Det är en väldigt komplicerad fråga. Jag sade att det finns mycket man kan säga om Hamas ideologi och politiska hållning. Varken utrikesministern eller jag stöder deras uppfattning. Men vad händer om vi fortsätter med bojkottlinjen som nu gäller i EU och i omvärlden? Leder det någonvart? Jag tror inte det.
Jag är beredd att hålla med Gunilla Carlsson som sade att om man målar ut dem som terrorister riskerar det att stärka Hamas. Vad vi kan göra genom att föra en dialoglinje är att stötta de moderata krafter - det var ett roligt uttryck förresten - inom Hamas som tror på ett samtal och en förändring. Det tror jag är jätteviktigt.
Självklart ska vi förvänta oss att palestinierna själva konstruktivt försöker hitta en försoningslinje och mötas, givetvis. Men i det försoningsarbetet kan vi som européer och svenskar vara en katalysator för det goda. Det är väl där vi skiljer oss åt, utrikesministern och jag.
Jag tror att det nu är läge att ta två tre steg framåt och vara med i en aktiv process, inte för att ta över, inte för att splittra palestinierna utan för att få dem att arbeta tillsammans. Jag läste en fantastisk, underbar artikel i Skolvärlden i januari som handlar om en skola i norra Israel där arabiska och judiska barn går tillsammans på lika villkor. Då blir man glad.
Det finns hopp om förändring. Låt oss lära av barnen och tro att det är möjligt att få en förändring också i det palestinska samhället mellan Hamas och Fatah. Jag vill uppmana utrikesministern att fortsätta att driva den här frågan och se till att EU börjar prata med de berörda parterna, alla.