Hans Wallmark (M):
Stort tack för svaret, fru utrikesminister! Min interpellation till statsministern väcktes i början av november, och sedan överlämnades den till utrikesministern. Det är först i dag, den 3 februari, som vi på grund av diverse olyckliga omständigheter kan ta debatten. På det hela taget gör det ingenting därför att frågan är ständigt aktuell, men det har tillkommit en del saker sedan interpellationen väcktes.
Låt mig inledningsvis säga att jag tycker att det är bra att vår nye statsminister, och därmed Sverige, visar ett intresse för just vårt närområde. De första resorna gick till Finland, Estland, Lettland och Litauen. Andra länder i vårt närområde som vi finner viktiga, till exempel Polen och Tyskland, kan adderas. Det är bra. I den delen uttrycker jag min högaktning för de val av resmål statsministern gjorde.
Då kommer vi in på det som har skett under hela 2014, och det fortsätter in mot 2015, nämligen att tröskeln för våld i vårt närområde har sänkts. Det har vi sett genom den illegala annekteringen av Krim. Det ser vi dagligdags med de bilder som med rätta upprör oss över strider som utkämpas på ukrainskt territorium.
Vi ser också hur övningsverksamheten har ökat och olika former av incidenter. Senast för någon dag sedan rapporterades det om avancerade bombplan utanför Norges kust. Vi ser också kränkningar av luftrum i Polen, i Sverige, i Estland och i Finland. Detta gör att det finns skäl att uttrycka sig med viss oro över det som sker i vårt närområde och den nya normalbild som växer fram.
Vi har en solidaritetsförklaring som inte minst Estland, Lettland och Litauen brukar ställa frågor om. Det som delvis låg i min fråga till statsministern var vilka resonemang som fördes i de tre huvudstäderna när det gällde relationen mellan solidaritetsförklaring och ett eventuellt Natomedlemskap.
Jag har förstått att estländska medier rapporterade när statsministern var på plats i Tallinn att han hade fått en fråga om vad Sverige skulle göra om Ryssland anföll Estland. Då avfärdades frågan som hypotetisk av statsministern. Ja, det kan man säga.
Samtidigt ser vi en helt ny normalbild växa fram, och vi ser en oro växa fram hos politiker i Estland, Lettland och Litauen över det tryck de utsätts för från inte minst rysk sida.
Utrikesministern får gärna utveckla sin syn på hur hon menar att vi ska fylla solidaritetsförklaringen med innehåll i händelse av krig eller katastrof, men om den ska ha någon mening handlar det om att träna, öva och i övrigt integrera sig för att kunna ge stöd och ta emot stöd. Jag tycker att det långsiktigt mest naturliga är ett svenskt Natomedlemskap.
Nu vinnlägger sig regeringen om att påminna om en lång tradition av bred politisk samsyn och förankring. Jag delar den bedömningen. Dock vill jag ändå hävda att det man har slagit fast i regeringsförklaringen, nämligen att den svenska militära alliansfriheten alltjämt tjänar vårt land väl och att Sverige inte ska söka medlemskap i Nato, är direkta positionsförflyttningar. De har inte antagits i bred samsyn eller med politisk förankring.
Man avvisar tanken på en Natoutredning, vilket jag också finner än mer beklagligt. Jag kan förstå att man utifrån sina kongressbeslut än så länge säger blankt nej till medlemskap, men att över huvud taget säga nej till kunskap finner jag lite mer sorgligt. Jag undrade i min interpellation vilka reaktioner Stefan Löfven fick på den nya regeringens ställningstagande mot ett svenskt Natomedlemskap och för en militär alliansfrihet.
Tyvärr ger utrikesministerns svar inte någon som helst vägledning på den punkten.