KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Björklund (L):
Jag ska först kommentera ett par saker som Helene Petersson sade. Det krävs fem elever för att man ska få modersmålsundervisning, med undantag för minoritetsspråken.
När det gäller det största minoritetsspråket, finska, är det geografiskt avgränsat till ett mindre område i Övre Norrland där man har den rätten. I regel gäller att det ska vara fem elever. Dessutom har vi regeln att man ska tala språket hyfsat regelbundet i hemmet. Det var väl därför den förra regeringen tvekade.
Den stora kostnaden med att genomföra detta är att utvidga rätten för den finska gruppen i hela Sverige. Min ambition är att vi ska göra det. Vi ska ge den rätten i hela Sverige. Man ska ha den rätten även om man bor i Stockholm eller i södra Sverige och inte bara om man bor i Övre Norrland. Har man finska rötter eller finsk anknytning enligt vad som gäller i utredningen ska man, även om man är ensam, ha rätt att få utbildning på finska språket.
Helene Petersson är orolig för Folkpartiets skolpolitik när det gäller romerna. Jag skulle vara orolig för hur det har blivit i Sverige när det gäller romerna och skolan. Det är ju inte vi som har styrt. Den situation som är kan knappt bli värre. En stor grupp romska barn går inte i skolan över huvud taget. Det är ju inte Folkpartiets fel. Om någon är ansvarig för det så är det den förra regeringen. Det är inte intressant att kasta skulden på den ena eller andra regeringen.
Det intressanta är vad vi ska göra åt det. Man kan göra på många sätt. När jag var skolborgarråd i Stockholm anställde vi ett par projektledare för att få romska barn och ungdomar att gå till skolan. Det var personer som själva var romer. De var något äldre, fortfarande unga, men lite äldre än skolungdomar. Vi anställde dem som projektledare. De sökte upp föräldrarna och talade med dem och med barnen och ungdomarna.
De lyckades få ytterligare ett antal till skolan - inte alla, men ett antal. Man måste göra på många olika sätt. Det hjälper inte att skärpa lagstiftningen. Det är fråga om mycket kulturella fördomar från många svenskar. Och från den romska gruppen definierar man det som att man är i ett kulturellt utanförskap, vilket gör att barnen inte går till skolan.
Då hjälper det inte med lagar, utan här tror jag att det gäller att övertyga föräldrarna och ungdomarna om att skolan är viktig. Dessa frågor finns i högsta grad på regeringens agenda. Och den ena regeringen har gjort si, och den andra har gjort så.
Men jag tror att vi i grunden inte har så stora åsiktsskillnader i fråga om detta, utan jag tror att det egentligen råder en rätt bred enighet i riksdagen om att när vi nu har bestämt att ett antal grupper är nationella minoriteter och definierar dem som nationella minoriteter så har dessa grupper rättigheter som invandrargrupper inte har. Och dessa särskilda rättigheter ska bevakas. Det är därför som vi har förklarat att dessa grupper är nationella minoriteter.
Och det är ett arbete som vi har påbörjat. Det finns en del kvar att göra, och det ska vi fortsätta med.
Jan Björklund (L):
Jag uppfattade att vi är rätt överens om tagen och visionerna. Det är när det gäller detaljer som vi skiljer oss åt, historiebeskrivningar och annat. Men jag uppfattar att vi är rätt överens om vart vi vill komma, och det är väldigt värdefullt. Också för de nationella minoriteter som till äventyrs lyssnar på den här diskussionen kan det kännas bra att riksdagen är rätt enig om tagen. Jag ska göra en randanmärkning.
Det här är den andra debatten som jag för med socialdemokrater under en timmes tid här i riksdagen, och i båda fallen finns det en väldig misstro mot kommunerna. Och det är rätt löjligt. Jag är emot kommunalisering. Mitt parti har röstat mot kommunalisering. Men varför har ni genomfört denna kommunalisering av skolan om ni inte litar på kommunerna? Allt ska ni gå in och styra. I ert parti borde ni fundera på varför kommunaliseringen var så viktig att genomföra. Ni litar ju inte på kommunerna.
Jan Björklund (L):
Det ska bli mycket spännande att läsa Socialdemokraternas alternativa vårmotion. Där antar jag att förslag återfinns om att återinföra de direktriktade statsbidragen till vuxenutbildning med tanke på att Hultqvist är så kritisk till det vi tar bort. Jag antar att det återfinns förslag där om att kraftigt höja anslagen till vuxenutbildningen. Det blir mycket intressant att läsa vårmotionen och se om allt det ni har kritiserat nu ska återinföras. Vi får se. Vi kan föra den debatten när ni har lagt fram er alternativa vårmotion.
Det ska bli intressant att se om ni har råd med allt ni lovar, för det är klart att innan man behöver sätta på pränt vad man lovar är det lätt att stå här och använda stora ord. Men vi får se i vårmotionen. : Vi har inte lovat någonting.) Nehej, men ni kritiserar oss för att göra det. Men ni kanske ställer upp på detta ändå. Vi ligger mycket bra till i världen när det gäller livslångt lärande. Man får dock passa sig lite för statistiken.
En del elever kommer inte in på högskolan när de är 19 utan måste vänta ett antal år på att komma in på högskolan, så visst höjer det genomsnittet. Vi har en hög genomsnittsålder för introduktion på högskolan. Det bidrar till att det ser bra ut i statistiken för livslångt lärande, men alla de åtgärder som bidrar till att vi har höga siffror vad gäller livslångt lärande är inte önskvärda.
Vi tvingar elever att konkurrenskomplettera och gå ytterligare år på komvux när de egentligen skulle kunna få gå direkt från gymnasiet till högskolan. Det är inget att stå och skryta om att det är så, utan vi måste se sanningen bakom det. Det är bra att man kan få mer chanser i livet att studera, men det är ju inte bra om vi tvingar unga människor att stå över högskolestudier och vänta tills de är 25, när de skulle ha kunnat börja när de är 20, för att invänta några extra poäng för att de är äldre.
Det gäller att analysera de där siffrorna en del. Man ska ha nya chanser i livet, upprepade chanser att studera både i vuxenutbildning och på högskola. Men det är inte bra att ha ett system som uppmuntrar människor att inte studera när de är unga utan i stället vänta för att göra det senare.
Jan Björklund (L):
Eva Johnsson har frågat mig vad jag avser att göra för att bevara den ordning som gäller för sjukhusskolor och som har stöd av många inblandade företrädare. Som Eva Johnsson mycket riktigt påpekar är den särskilda undervisning som bedrivs vid sjukhus mycket uppskattad. Detta visar inte minst Statens skolverks översyn av sjukhusundervisningen från år 2005.
Liksom i all annan undervisning vill regeringen självklart att sjukhusundervisningen ska hålla hög kvalitet. Skolverket lämnade i sin slutrapport över uppdraget ett antal förslag till förändringar som bland annat rörde finansieringen av undervisningen samt förslag till en ny reglering av systemet. Som Eva Johnsson också nämner i sin interpellation framkom synpunkter på Skolverkets förslag vid remissförfarandet.
Beredningsarbetet pågår i Regeringskansliet, och regeringen har för avsikt att behandla denna fråga inom ramen för arbetet med en ny skollag.
Jan Björklund (L):
Eva Johnssons beskrivning av sjukhusundervisningen och varför den är viktig, hennes problematiserande runt innehållet och en del avvägningar är i allt väsentligt korrekt. Det är en rätt omfattande undervisning. Samtidigt är frågan om sjukhusundervisning mycket undanskymd i den allmänna skoldebatten. Det är något som alla förutsätter bara fungerar. Även om ett barn ligger på sjukhus en längre tid måste det kunna fullfölja sin skolgång.
De förslag som finns på området från Skolverket handlar inte om ifall sjukhusundervisning ska finnas eller inte och att den ska ha så hög kvalitet som möjligt, för därom är vi alla överens, utan det handlar om hur den ska betalas och finansieras. Anledningen till att förslaget kommer upp är naturligtvis att det finns en målkonflikt.
I Eva Johnssons interpellation finns det en mening om att grundprincipen bör vara subsidiaritetsprincipen och att det i det här fallet leder till att den existerande lösningen bör bibehållas. Det kan man väl i och för sig ifrågasätta. Det är i själva verket så att subsidiaritetsprincipen, att kommunalisera så mycket som möjligt, är utgångspunkten i Skolverkets förslag.
Detta att staten har ansvaret för just sjukhusundervisningen när kommunen ansvarar för all annan undervisning är i och för sig en undantagsordning. Subsidiaritetsprincipen talar väl egentligen för att ansluta sig till Skolverkets förslag att kommunerna ska ha ansvaret för detta. Det ska ligga nära medborgarna, och kommunerna har ansvaret för skolväsendet i övrigt. Mot detta ska ställas att detta är en mycket väl fungerande verksamhet som den fungerar nu. Det är ett fåtal barn i Sverige som har behov av detta.
Det är ett på ett fåtal orter som det finns sjukhusundervisning. Det är där de stora sjukhusen finns som den här verksamheten finns, medan barnen kommer från alla möjliga kommuner. Förmodligen skulle det bli en hel del förhandlingar och tjafs, rent ut sagt, om hur mycket som ska betalas av den ena och den andra, som skulle kunna vara till men för undervisningens innehåll. Subsidiaritetsprincipen är väl det som talar för Skolverkets förslag.
Det som talar emot förslaget är att verksamheten är mycket väl fungerande som den fungerar i dag. Någonstans där ska avvägningen till sist göras. Som Eva Johnsson förstår av mitt svar är jag inte i dag beredd att göra den avvägningen, utan regeringen återkommer till detta i förslaget till ny skollag.
Jan Björklund (L):
Jag för min del har aldrig gillat kommunaliseringen av svenskt skolväsende över huvud taget. Får jag personligen välja mellan om staten ska betala och styra eller om kommunerna ska göra det så tror jag att det blir mer likvärdigt om staten gör det. Det gäller naturligtvis även sjukhusundervisningen. Jag är glad för att det åtminstone när det gäller sjukhusundervisningen finns ett tryck på att den ska vara statlig. Med det sagt: Nu är skolväsendet kommunalt.
Det är ett undantag att just detta ska finansieras statligt. Men det starka skäl som talar för att bibehålla dagens ordning, även om den avviker från hur resten av skolväsendet är uppbyggt, är att den fungerar väl. Det går att förutse situationer där det skulle bli problem med finansieringen om man lade ut det med interkommunala ersättningar mellan lägeskommuner och hemkommuner.
Jag tror att vi har samma grundsyn på verksamheten och på hur viktig den är. Och min grundsyn i statens ansvar för skolväsendet är också känd. Hur regeringen landar i denna fråga när det just gäller finansieringen av sjukhusundervisningen får däremot avgöras när vi tar ställning till lagförslaget om ny skollag. Även om frågan ställs ytterligare en gång kommer jag inte att kunna ge ett mer preciserat svar i dag.
Jan Björklund (L):
Mats Gerdau har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att föräldrarna ska få mer att säga till om vid val av förskola. Valfriheten måste öka i Sverige. Föräldrarna ska ges större möjlighet att själva välja den typ av förskoleverksamhet som är lämplig för just deras barn, i deras situation. Det ger makt åt individen, ökad konkurrens och större mångfald.
I regeringsförklaringen aviserades att en barnomsorgspeng ska införas. Det är ett viktigt steg i rätt riktning. Arbetet med att stärka valfriheten i förskolan pågår inom Regeringskansliet. Så fort det arbetet är avslutat avser jag att återkomma till riksdagen med förslag på detta område.
Mats Gerdau har också frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta med anledning av uppgifter i medierna om kvotering vid placering i förskolan i Vårgårda kommun. Som ansvarigt statsråd får jag naturligtvis inte kommentera ett enskilt ärende. Statens skolverk har regeringens uppdrag att se till att skollagen följs. Ifall Skolverket gör bedömningen att situationen i Vårgårda strider mot gällande rätt, förutsätter jag att myndigheten tar upp detta till prövning. Rent principiellt anser jag att kvotering är ett otyg.
Jag utgår ifrån att ingen kommun i Sverige kvoterar vid placeringen av barn i förskolan, det skulle i så fall vara mycket olyckligt. Varje barn är unikt, med egna förutsättningar och egna behov. Inget barn, och ingen elev, får diskrimineras på grund av sin etniska tillhörighet. Det är en av de grundläggande principerna som vårt samhälle och vårt skolväsende vilar på.
Enligt skollagen ska kommunen erbjuda en plats i förskolan så nära barnets hem som möjligt. Den enskilda kommunen har utifrån denna lagstiftning stor frihet att organisera sin verksamhet på det sätt som passar kommunen bäst. Detta får dock inte strida mot det diskrimineringsförbud som finns i skolförfattningarna. Att förbättra föräldrarnas valfrihet och stärka förskolans kvalitet är två viktiga uppgifter som ligger framför regeringen.
Jag tror dessutom att de båda hänger ihop: Om föräldrarna får mer att säga till om vid valet av förskola så kommer kvaliteten att förbättras.
Jan Björklund (L):
Jag får inte kommentera de här förhållandena i Vårgårda. Dock vill jag säga att vi när vi grävde lite i hur det faktiskt stod till nog menade att rubriceringen "kvotering" är lite väl överdriven när det gäller vad som faktiskt försiggår där, men nog om Vårgårda.
Detta får prövas av de myndigheter som ska pröva om lagstiftningen upprätthålls, om man gör något fel eller inte. Precis som Mats Gerdau konstaterar är nog interpellanten och regeringen helt överens. Valfriheten ska öka. Det ska ske lagstiftningsmässigt. Det ska ske genom att man garanterar ekonomisk ersättning på likvärdiga villkor till olika aktörer. Det måste också ske genom att kommunerna inte motarbetar utan ser till att uppmuntra olika alternativ som uppstår.
Vi har båda kommunal bakgrund. En erfarenhet man då har är att kommunen, även om en sak är tillåten i lagen, kan sabotera saken genom att hålla på och tricksa och motarbeta med alla möjliga hyreskontrakt etcetera, så det gäller också att det finns en positiv attityd ute i kommunerna. Lagen räcker långt, men det behövs också en attityd som är sådan att vi välkomnar valfrihet och mångfald i förskoleväsendet.
Jag delar helt och hållet uppfattningen att valfrihet och kvalitet har ett värde i sig för att föräldrarna ska ha makten. Det har också effekten att valfriheten leder till kvalitetsförbättringar. Alla skärper sig lite extra - så är det om man är utsatt för konkurrens.
Jan Björklund (L):
I Regeringskansliet förbereds en stor reform som syftar till att både öka valfriheten i hela familjepolitiken med en rad olika inslag - vårdnadsbidrag, jämställdhetsbonus och så vidare - och öka valfriheten i förskoleväsendet. Avsikten är att de sakerna ska sjösättas ungefär samtidigt. Men en del av dem kostar en del pengar, så i dag finns inget exakt datum utsatt.
Men att detta ska ske under den här fyraårsperioden är alldeles glasklart. För min del får det gärna ske - ju förr, desto bättre.
Jan Björklund (L):
Helene Petersson har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta när det gäller elevstyrda gymnasieskolor och på vilket sätt jag tänker stärka elevinflytandet. Eleverna ska ha inflytande i skolan, men eleverna ska inte bestämma över sina lärare och rektorer. Regeringen har därför inte för avsikt att permanenta försöken med lokala styrelser med elevmajoritet.
Det finns två starkt vägande skäl för detta. För det första måste makt och ansvar hänga samman. Det är den bärande principen för all makt- och myndighetsutövning i Sverige. Om elever, som själva inte är myndiga, fattar felaktiga beslut går det inte att utkräva ansvar av dem efteråt. Skolans lärare och rektorer måste därför ha det avgörande inflytandet över verksamheten.
För det andra måste vi, menar jag, visa respekt för lärares och rektorers professionella kunskap. Lärare har gått tre-fem år på högskolan. Rektorer har ofta längre utbildning och har utsetts för att de har den förmåga och professionella kompetens som krävs för att styra en skola. Man ska lita på dem som har professionell utbildning och kunskap.
Men, herr talman, elevernas inflytande i skolan är viktigt, både ur ett demokratiperspektiv och för skolans utveckling. Skolans demokratiuppdrag innebär att man ska ge eleverna kunskaper om demokrati och mänskliga rättigheter, samtidigt som skolan ska fungera demokratiskt.
Det finns undersökningar som visar att elever med erfarenhet av inflytande bättre klarar att göra egna val, söka information och samarbeta. Skollagen och läroplanerna för grundskolan och gymnasieskolan slår fast att eleverna ska ha inflytande över hur deras utbildning utformas. Inflytandet ska anpassas efter ålder och mognad.
Det innebär till exempel att en elev under tredje läsåret i gymnasieskolan kan ta större ansvar för sin utbildning än en elev som precis har börjat i grundskolan. Många skolor har i dag elevråd som tränar eleverna i demokratiska arbetsformer. Det är en av många bra former för inflytande eftersom den ger rektor och skolledning en möjlighet att ta till sig elevernas synpunkter.
I dag regleras elevinflytandet främst genom skolformsförordningar och läroplaner. Min avsikt är att regleringen av elevinflytandet ska bli tydligare och att frågan ska få en större tyngd i skollagen. Regeringen avser därför att i den kommande skollagspropositionen överväga frågan om tydligare skrivningar om elevinflytande.
Jan Björklund (L):
Att basera folkopinionen på insändare är kanske inte alltid lätt. Om jag går ut och säger att vi ska göra på ett visst sätt är det klart att det är de som är emot den lösning som regeringen anvisat som skriver insändare. Det måste alltså inte betyda att det är en folkmajoritet som tycker att det är jätteviktigt med elevstyrda skolor - tvärtom, törs jag säga. Jag har sysslat med skolfrågor i tio år och varit runt på nästan alla gymnasieskolor i Sverige.
När jag går runt på en gymnasieskola försöker jag möta eleverna, ofta i aulan. Men jag kan säga att jag nästan aldrig får frågor från eleverna som handlar om att de vill bestämma över sina lärare. De frågor eleverna ställer är frågor om att de vill ha flera betygssteg, tidigare betyg, ännu mer professionella lärare och så vidare. De enda som tar upp den här frågan är de som själva har valts ut att sitta med i en sådan här styrelse och som naturligtvis tycker att det är utvecklande. Men det finns inget stort tryck från Sveriges elever att få styra över sina skolor.
Då har vi faktiskt fullständigt olika verklighetsbild. Att folk i allmänhet skulle tycka att detta är en viktig fråga har jag heller aldrig stött på. Helene Petersson hänvisar till folkopinionen. Jag tror nog att man tycker att det är lärarna som ska bestämma i skolan.
Dock handlar det inte bara om folkopinionen, utan det handlar också om principen. Demokrati innehåller flera moment än bara detta med att man ska rösta om saker. Låt oss vara tydliga om en sak: Principen att eleverna ska ha majoritet bygger på att eleverna ytterst ska kunna rösta ned övriga i styrelsen. Om man bara talar om samarbete behöver de ju inte ha majoritet. Principen om majoritet bygger på att man ytterst ska kunna begära omröstning och rösta ned övriga, rektorer och lärare.
Det är därför man har bestämt att det ska vara majoritet. Det är klart att om man bara har principen en man, en röst är eleverna flera än lärarna på en skola. Då ska de bestämma och kunna rösta ned. För mig är demokrati någonting mycket djupare än att bara hänvisa till den principen, till exempel att makt och ansvar ska kunna hänga ihop. En rektor utövar sin makt under tjänsteansvar.
En rektor är enligt skollagen ansvarig för att saker och ting fungerar, att svaga elever får hjälp och så vidare. Om en rektor fattar ett beslut som vissa enskilda elever får lida av kan rektorn ställas till ansvar efteråt. Det är en väldigt fundamental princip i offentlig tjänsteutövning att makt och ansvar hänger ihop.
Vad Helene Petersson och de rödgröna partierna vill göra är att ge makten till en grupp som aldrig kan avkrävas ansvar, utan ansvaret ska någon annan bära. Vad händer konkret i en situation där en elevmajoritet röstar ned en rektor eller en grupp lärare i ett beslut som får sådan konsekvenser att andra elever blir lidande? Vem blir ansvarig då?
Det skulle vara intressant att höra Helene Petersson utveckla hur man avkräver ansvar av 17-18-åriga elever. Ansvarsutkrävande är också en mycket viktig princip.
Jan Björklund (L):
Det har gjorts flera utvärderingar, och den viktigaste slutsatsen i alla är att intresset för detta är otroligt lågt. Av Sveriges 5 000-6 000 skolor är det färre än 50 som deltar, och flera av dem deltar under en tid när det finns engagerade elever. När de sedan slutar i styrelsen är det inga som vill ta över och då upphör det, så det är svårt att få en kontinuitet i det.
Helene Petersson säger att hon har en väldig respekt för lärare och rektorer, och det är jag helt övertygad om att hon har. Men Lärarnas Riksförbund, som är den lärarorganisation i Sverige som organiserar gymnasielärarna, är kraftigt emot allt detta. Rektorerna på Sveriges gymnasieskolor har också varit negativa när de intervjuats. Jag har inte sett någon utvärdering, och det är möjligt att några av dem som deltar i försöket är positiva. Men att huvuddelen inte deltar beror på att de inte gillar detta, annars hade de deltagit.
Många av lärarna och rektorerna och deras fackliga organisationer känner själva att detta är en devalvering av respekten för lärarnas och rektorernas professionella gärning, och det väger jag in. Den bärande principen för mig för att säga nej är att detta strider helt mot principen om att makt och ansvar ska hänga ihop. Det är en gemensam strategisk uppgift för den här riksdagen att uppvärdera lärarnas och rektorernas yrken.
De är kraftigt emot att eleverna ska bestämma över dem, därför att de anser att det ytterligare devalverar värdet av utbildning. Varför ska de som har minst utbildning bestämma i skolan när det finns personer som har hög utbildning som kan bestämma i skolan? Jag är för elevinflytande. Vi kommer i den nya skollagen att skriva in att det ska finnas elevråd och att eleverna har rätt till inflytande. Men, herr talman, till sist: Eleverna ska inte kunna rösta ned sina lärare.
Jan Björklund (L):
Vi ska inte tvinga på några skolor detta, säger Ibrahim Baylan. Det är väldigt intressant. För två år sedan fattade vänstermajoriteten i Stockholms kommun - Socialdemokraterna, Vänstern och Miljöpartiet - beslutet att utifrån den här lagen ska alla gymnasier i Stockholm delta i detta med elevstyre. Det hann nu inte genomföras, för väljarna var kloka och bytte ut majoriteten både där och här, men det var beslutet.
Ingen rektor, inget lärarkollegium, inte ens eleverna själva hade bett om detta, utan det var ett politiskt beslut, toppstyrt uppifrån: Det här ska ni ha, för det här är demokratiskt för er! Lärarfacken var emot, men det struntade man i. Talet om att det inte ska påtvingas uppifrån är alltså väldigt märkligt. Då förstår inte jag vad "påtvinga uppifrån" är, om inte detta just är att påtvinga uppifrån.
Det är ju det Skolverket skriver i sin rapport: På det fåtal skolor där detta har skett har det alltid varit genom beslut i kommunalhuset. Det är ju aldrig eleverna som har tyckt att det är riktigt. Ja, det innebär en devalvering av läraryrket. Lärarnas Riksförbund är den organisation som organiserar huvuddelen av gymnasielärarna i Sverige. De är mycket kritiska till detta, därför att de menar, precis som jag, att detta devalverar innebörden i professionalismen i läraryrket. Det är precis det som sker.
Att urskilja vad, hur många procent, i den väldiga devalvering av läraryrket som har skett i årtionden som exakt beror på detta låter sig naturligtvis inte göras, men detta är ett steg i devalveringen, där man menar att någon annan är mycket bättre på att sköta skolan än de som är utbildade för det. Demokrati är inte bara principen om en man, en röst. Demokrati är också principen om att makt och ansvar hänger ihop.
Jag menar också att en del i demokratin är att vuxna inte ska överlåta sitt vuxenansvar på barn och ungdomar. Det är inte demokrati. Vi har som vuxna ett ansvar att ta som vi inte bara kan lämpa över på ungdomar och säga: Det kan ni ta lika bra. Eleverna ska ha inflytande i skolan, men de ska inte bestämma över sina lärare.