Tina Acketoft (L):
Tack för svaret, justitieministern! Min interpellation var egentligen ställd till jämställdhetsministern som en direkt följd av ministerns uttalande om att vilja ändra de nuvarande vårdnadsreglerna efter signaler om att män som dömts för misshandel och sexualbrott trots detta i dag tilldöms gemensam vårdnad, och i vissa fall till och med enskild vårdnad, kan jag tänka mig.
När en jämställdhetsminister, som dessutom varit med i regeringens så kallade pappagrupp och alltså är en av dem som ligger bakom dagens lagstiftning, uttalar sig så tydligt tycker jag att man kan förvänta sig ett svar från den ministern. Det är visserligen alltid trevligt att diskutera med Thomas Bodström, men om vi verkligen vill ha en jämställdhetsminister som är något mer än bara en titel hade det varit givande att i denna kammare någon gång få höra vilka åsikter han har. Men jag tackar naturligtvis justitieministern för svaret.
Det är positivt att ministern delar mina åsikter om att det är barnperspektivet som måste vara överordnat. Jag är fullt medveten om att Vårdnadskommittén snart lägger fram sitt förslag - det hoppas vi i alla fall - och att justitieministern därför i dag knappast kommer att säga något som är direkt överraskande. Men vi kan väl ha ett litet resonemang kring frågan, eftersom vi ändå måste spendera tiden här.
Låt mig först klargöra en sak, så att ingen tror något annat: Jag är övertygad om att gemensam vårdnad är det absolut bästa i de allra flesta fall. Det är bra för barnen, bra för föräldrarna och bra för samhället. Intentionerna med lagen var ju att det skulle vara tydligt att vi alltid ser föräldraskapet som ett delat projekt - delat ansvar, delad glädje och så vidare.
Låt mig också säga, för protokollets skull om inte annat, att jag är fullt medveten om att det även finns kvinnor som slår, hotar och till och med använder barnen som slagträ i skilsmässostrider. Jag kommer säkert att använda uttryck som gör att det låter som om jag trodde att alla mammor av naturen var lämpliga som föräldrar och att inga män skulle vara det, men så är det inte. I majoriteten av de fall som vi pratar om handlar det dock om pappors våld mot mammor och barn.
Det får vi heller inte blunda för i vår jämställdhetsiver. Då hoppas jag att detta blivit förtydligat. Gemensam vårdnad ger möjlighet till en naturlig och nära kontakt som alla barn och föräldrar borde få ha oavsett om de bor tillsammans på heltid eller deltid.
Men det finns en grupp barn som inte ska behöva utsättas för gemensam vårdnad, nämligen där det antingen finns ett direkt hot om fara utövat av en förälder, rädsla hos barnet för upprepning av hot och fara eller där det finns så svåra samarbetsproblem mellan föräldrarna att det får allvarliga konsekvenser för barnets utveckling och hälsa; dessa barn ska inte vårdas av den förälder som man kan anse vara den skyldige.
Vi verkar vara överens om att förändringen av den lag som gav landets domstolar möjlighet att döma även tvistande föräldrar till gemensam vårdnad av ett barn - i stället för att som tidigare alltid bara ge en av föräldrarna vårdnaden när föräldern begärde det - i vissa fall ger ett motsatt perspektiv till det barnperspektiv som vi efterlyser. Lagtexten är dock inte det stora problemet här, vilket jag återkommer till senare.
Justitieministern säger tydligt i sitt svar att intresset av att barnet inte far illa inte får offras för att tillgodose intresset av att barnet har en nära och god kontakt med båda föräldrarna. Det låter naturligtvis korrekt i allas öron.
Även om justitieministern inte kan föregå Vårdnadsutredningen vill jag ändå fråga: Vad tror justitieministern är orsaken till att vi i dag har uppenbara fall där gemensam vårdnad tilldöms föräldrar som är incest- eller misshandelsdömda och som vi alla måste anse vara direkt olämpliga? Hur vill justitieministern att vi i fortsättningen ska leva upp till att även barn ges rättssäkerhet i vårdnadstvister?