Lars Isovaara (SD):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservation 2. Att gruv- och mineralnäringen har en stor betydelse för Sveriges ekonomi är nog de flesta överens om. Det beräknas att den svenska mineralindustrin sysselsätter nästan 60 000 människor och årligen, tillsammans med stål- och metallverken, omsätter 220 miljarder kronor. Mineralnäringen svarar för nästan 20 procent av nettoexportvärdet.
Många är de svenska innovationer som har sin grund i behovet av att bryta och transportera mineral. Dynamit, avancerade gruvborrmaskiner och krossanläggningar har alla i sin tur medfört en uppbyggnad av välståndsskapande världsföretag. Gruv- och mineralnäringen har den stora fördelen att arbetstillfällena inte kan flyttas utomlands.
Tvärtom kan svenskt gruvtekniskt kunnande och avancerad tjänsteexport inom mineralbranschen utgöra en god grund för att skapa nya arbetstillfällen i Sverige. I Sverige finns dessutom avancerad kunskap för att ta fram energimässigt effektiva och miljövänliga processer inom smältverksindustrin. Det statliga gruvbolaget LKAB visade 2011 ett rörelseresultat på nästan 15 miljarder kronor.
Investeringstakten har uppgått till 5 miljarder kronor per år under de senaste sju åren. Det är i sanning glädjande att nu se hur bygder som för några årtionden sedan ansågs mer eller mindre utdöende nu blomstrar upp och återfår tron på framtiden. Det talas om nyöppningar av gruvor i närheten av sysselsättningsmässigt hårt prövade orter i Bergslagen.
Bara för någon vecka sedan blev slutfinansieringen av Kaunisvaaraprojektet klart och det i tider då banker och investerare har blivit återhållsamma på grund av de ekonomiska osäkerhetsfaktorer som råder ute i Europa. Inget är dock så bra att det inte kan bli än bättre.
I detta läge, med den framtidsoptimism som finns inom gruvnäringen, är det av särskild vikt att politiken med dess möjligheter intar en offensiv roll och ser till att tillhandahålla de verktyg som behövs för att alla dessa satsningar ska utfalla på det mest gynnsamma sättet. Fru talman! Gruvbranschen i Norrbotten räknar med 5 000 nya arbetstillfällen under de närmaste åren. Med kringeffekter får vi räkna med uppåt 15 000 nya arbetstillfällen.
Om inte nu, när ska man annars satsa och vara offensiv? Om inte nu, vid vilken tidpunkt ska man annars bygga ut nödvändig infrastruktur i form av järnvägar och vägar? Om inte nu, vid vilken tidpunkt ska man annars satsa på utbildning inom gruvnäringen? Det finns all anledning för staten att ta initiativ med riktning mot framtiden. Detta är av särskild vikt för ett litet land som Sverige. Vi har helt enkelt inte råd att slarva bort denna möjlighet.
Jag menar att detta är för nationen alltför viktiga frågor för att helt kunna lämnas över till kvartalsekonomin. Vi måste lyfta blicken mot en längre bort belägen horisont. En samverkan mellan stat och näringsliv har historiskt sett många gånger visat sig vara lyckosam. Låt mig bara ta ett exempel. Var skulle exempelvis det som en gång hette Asea ha stått i dag inom överföring av högspänd likström om inte staten hade satsat på vattenkraften i norr?
I dag ser vi hur det som nu heter ABB är i världstopp när det gäller denna kunskap. Under de senaste decennierna har tyvärr pendeln verkat åt ett håll där offentliga satsningar och teknikupphandlingar mer eller mindre har ansetts vara av ondo. Som en sidovinkling noterar jag med viss förvåning att statliga Fjärde AP-fonden tackade nej till att investera i Kaunisvaaraprojektet men att norska och finska pensionsfonder tackade ja.
Nu är det inte bara en uppbyggnad av infrastrukturen som kan underlätta för gruvnäringen. Minst lika viktigt är att tidsspannet för tillståndsfrågor minimeras. Vi kan inte låta för landet viktiga framtidssatsningar försenas på grund av saktfärdig handläggning. Detta behöver inte nödvändigtvis betyda att viktiga miljöprövningar riskerar att få en undermålig handläggning. Fru talman!
Ibland får jag det intrycket av debatten att det skulle råda ett slags motsatsförhållande mellan gruv- och mineralnäring och miljöintressen. Det synes mig märkligt då det ena faktiskt kräver det andra. Hur skulle vi kunna bygga vindkraftverk om vi samtidigt inte fick bryta mineraler? Överföring av elström kräver kopparledningar. Hur skulle vi kunna satsa på solceller om vi inte fick tillgång till sällsynta jordartsmetaller?
Avancerad miljöteknik i form av exempelvis lågenergilampor, katalysatorer i bilar och datorer för att styra effektiva energiprocesser kräver att vi har tillgång till metaller och i många fall sällsynta metaller. Bara till en mobiltelefon går det åt ca 40 olika råmaterial bland annat litium, tantal, kobolt och så vidare. Ett av de större problemen är att brytningen av många nödvändiga metaller är begränsad till ett fåtal länder.
Kina producerar 95 procent av de sällsynta jordartsmetallerna och Brasilien 90 procent av all niob. Niob är en viktig beståndsdel i avancerade metallegeringar. Sydafrika producerar nästan 80 procent av allt rodium som krävs för bilkatalysatorn. En miljöbil innehåller 10-15 kilo sällsynta jordartsmetaller, och allt detta utvinns utanför Europa.
Utan att djupare gå in på de utrikes- och handelspolitiska aspekterna kan man konstatera att vi i många fall är beroende av metaller som utvinns i länder som i vissa fall kanske inte alltid har en helt solklar politisk utveckling på sikt. Jag vill ta tillfället i akt att påminna om vad som kan hända med oljetillgången om Iran skulle stänga av Hormuzsundet med eventuellt efterföljande reaktioner från USA. En femtedel av alla oljetransporter till havs passerar Hormuzsundet.
Det för tankarna vidare till våra egna mineraler och oberoendet. Det är viktigt att det görs prospekteringar i vårt land för att säkra tillgången till mineraler som är eller kan bli strategiskt betydelsefulla. Utan spaning ingen aning, som det heter. Dessutom ser jag faktiskt hellre att det bryts mineraler i Sverige än i länder med betydligt sämre, för att inte säga helt obefintlig, mineral- och miljölagstiftning. Fru talman!
Allt som nu har tagits upp löses enligt min mening på ett bättre sätt om det finns en nationell mineralstrategi som visar färdriktningen. Målet bör därför också sättas högt. Varför ska vi vara sämre än Finland som redan har en mineralstrategi? Många spörsmål är av intresse. Vad kan göras med de hightechmetaller som ligger i varphögar? Vilken processutveckling behövs för att kunna ta till vara dessa metaller?
Återvinning av metaller görs redan, men metoder och uppsamling går säkert att utveckla än mer. Det behövs utveckling av effektivare brytningsmetoder och transportlösningar. Det handlar om metallurgi. Hur tar vi fram nya legeringar? Hur producerar vi med än lägre miljöpåverkan? Det handlar om intensivare prospektering. Listan kan göras lång. En sak är jag dock helt övertygad om, en satsning på teknik och teknisk utveckling kommer att betala tillbaka mångfalt.
Till sist vill jag säga att när vi nu ser hur gruvbolagen uppvisar goda resultat finns det faktiskt anledning att fundera över om inte ersättningsnivåerna till markägare borde höjas. Ersättningsnivåerna har legat stilla under en lång tid, och det finns starka skäl att utreda om det går att förändra dessa.