KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jonas Gunnarsson (S):
Jag vill börja med att tacka miljöminister Andreas Carlgren för svaret. Statsrådet tar i sitt svar upp nyttan med det skadeståndsansvar som kommer att införas i och med riksdagens beslut i fjol. Jag delar statsrådets inställning att läget skulle vara bättre om de regler vi pratar om i dag faktiskt skulle gälla. Tyvärr är inte så fallet.
Ett av många argument som framfördes för den borgerliga kärnkraftsöverenskommelsen var ju att skadeståndsansvaret skulle förstärkas. I debattens vågor kunde man till och med ibland höra att just det förstärkta skadeståndsansvaret var det som faktiskt fick borgerliga ledamöter i riksdagen att ställa sig bakom förslaget till ny kärnkraftspolitik.
Det manifesteras ofta, både i kammaren och annars, att det utökade skadeståndsansvaret är en framgång. Det talas om det som om det vore ett faktum att de här reglerna fanns på plats. Men så är det ju inte. Vi står fortfarande kvar med 3 miljarder i skadeståndsansvar för att de regler som vi beslutade om i kammaren i fjol inte är införda ännu.
Statsrådet säger dock i sitt svar att lagstiftningen ger möjlighet för regeringen att sätta delar av den svenska författningen i kraft om ikraftträdandet av tilläggsprotokollet fördröjs. Nu verkar det som om det är så. Italien ligger efter. Belgien har ingen regering som kan hantera frågan. Sannolikt drar ratificeringsprocessen ut på tiden.
Det tangerar den fråga jag ställer i min interpellation, nämligen om regeringen är beredd att faktiskt införa det utökade skadeståndsansvaret för kärnkraften redan nu. Som jag sade finns det väldigt mycket som tyder på att ratificeringsprocessen drar ut på tiden. Frågan hänger fortfarande i luften.
Jonas Gunnarsson (S):
Statsrådet säger att regeringen trodde att reglerna skulle träda i kraft tidigare än som det nu ser ut är möjligt. Är regeringen beredd att införa det utökade skadeståndsansvaret, de delar som går att införa trots att man inte har avklarat ratifikationsprocessen? Om inte, varför?
Hur länge ska vi vänta innan regeringen är beredd att införa reglerna? Ann-Kristine Johansson anförde förtjänstfullt det ansvar som vår regering borde ha tagit. Nu är det Andreas Carlgrens regering vi diskuterar och de beslut som Andreas är ansvarig för.
Frågan hänger fortfarande i luften: Är regeringen beredd att införa det utökade skadeståndsansvaret? Om inte nu, så i så fall när?
Jonas Gunnarsson (S):
Statsrådet pratar om sina experter och att de gör bedömningen att det blir en fördröjning på ett halvår. Jag vet inte. Jag har svårt att bedöma den italienska lagstiftningsprocessen. Jag har svårt att bedöma den belgiska lagstiftningsprocessen, särskilt med tanke på att de står utan regering.
Det blir då lite konstigt att säga att man har ungefär ett halvårs fördröjning, när vi faktiskt inte vet. Vad är det då som säger att vi inte kan påbörja ett införande av de regler som går att införa trots att ratifikationsprocessen inte är avklarad?
Det måste vara bättre att ha de reglerna på plats än att inte ha det, som är fallet i dag. Det finns en stor nytta med att ha ett utökat skadeståndsansvar. Vi kan tro att det medför ett ökat säkerhetstänkande hos kärnkraftsindustrin och liknande. Fortfarande undrar jag: När kan vi förvänta oss att de här reglerna kan träda i kraft?
När har det gått för lång tid att vänta på de övriga staterna som behöver ratificera protokollet? Frågan hänger, som sagt var, fortfarande i luften.
Jonas Gunnarsson (S):
Jag vill börja med att tacka justitieministern för svaret. Sverige har kommit ganska långt vad gäller hbt-personers rättigheter och framför allt hbt-personers barns rättigheter och deras möjligheter att betraktas som likvärdiga med barn som lever i familjer med en mamma och en pappa.
Jag har förståelse för att det här är svåra frågor och att det kan vara juridiskt krångligt, men det är trots allt många som väntar på besked. Problem kan uppstå när ett kvinnligt par väljer att till exempel använda sig av möjligheten som finns att åka till Danmark eller att lösa sin barnlöshet på något annat vis.
Det är möjligheter som heterosexuella par kan använda sig av, och om de gör det erkänns det barn som kommer till som bådas, men det gör det inte för ett lesbiskt par. Det är det som är så underligt och som jag tycker att vi måste kunna lösa ganska snart. Problem kan till exempel uppstå vid skilsmässa innan barnets födelse eller om någon av de båda föräldrarna går bort.
Sverige och regeringen brukar ha ganska hög svansföring vad gäller hbt-personers rättigheter men också barns rättigheter, och här sammanfogas de här frågorna på ett ganska intrikat sätt. Även justitieministern själv har uppmärksammats för sitt engagemang i de här frågorna, bland annat på QX Gaygala, och det tycker jag är jättebra. Nu har vi ändå väntat i fyra år.
Utredningen lade fram sina förslag 2007. Fyra år är en ganska lång tid. Ända sedan den nya lagstiftningen kom på plats, 2007, har kritiken funnits i sex år. Även om den nya lagstiftningen självklart var en förbättring mot den tidigare kvarstår fortfarande de här problemen. De måste vi lösa, och det vore bra om vi kunde lösa dem så fort som möjligt.
Därför tycker jag att det är ganska underligt att justitieministern inte åtminstone kan sätta en tidpunkt när vi kan förvänta oss ett förslag.
Jonas Gunnarsson (S):
Jovisst, det är viktigt med frågan om till exempel det genetiska ursprunget. Men det konstiga i det här fallet är att det tydligen är extra viktigt för barn som kommer till i lesbiska förhållanden, eftersom samma krav inte ställs på heterosexuella par.
Faderskapspresumtionen finns ju per automatik i alla lägen inom ramen för ett heterosexuellt äktenskap, medan den inte gör det när det gäller ett samkönat äktenskap. Det är häri den olika behandlingen av olika par faktiskt finns. Eftersom de här reglerna existerar uppstår en form av särbehandling också av de barn som kommer till.
Det vore bra om vi kunde lösa det här så snart som möjligt. Vi har kunnat läsa i tidningen ganska nyligen om en kvinna och hennes partner som valt att åka till Danmark och vad som händer när de sedan separerar innan barnet är fött. De betraktar sig båda två som föräldrar, men den svenska lagstiftningen klarar inte av att erkänna båda två som föräldrar.
Det är sorgligt, och det är framför allt sorgligt för det barn som blir till. Sedan håller jag med justitieministern när det gäller alla problem hon tar upp, till exempel hur man ska hantera situationen att ett barn de facto kommer att ha fyra föräldrar. Det är också en fråga som vi behöver lösa. Jag håller med om att det vore bra om det kom initiativ från regeringen också på det området.
Samma sak gäller värdmoderskaps- eller surrogatmoderskapsfrågan som framför allt är viktig ur ett barnperspektiv. Möjligheten att få ett barn via surrogatmoderskap tar man sig. Det kan vi tycka vad vi vill om, men man tar sig den möjligheten. Vi måste se till att garantera dessa barns rätt till åtminstone två föräldrar.
Jag vet inte om justitieministern uppmärksammade det, men för ungefär en vecka sedan skickade RFSL ut ett pressmeddelande om att Kristdemokraterna förhindrar två viktiga hbt-reformer. Det handlar om könstillhörighet och ensamståendes möjlighet att få assisterad befruktning.
Det berör inte riktigt denna fråga, men på något sätt sprider sig känslan att det finns ett parti i regeringen som bromsar. Är det så ska regeringen vara ärlig. Då får vi börja ta initiativ i riksdagen - precis som man fick göra med den könsneutrala äktenskapslagstiftningen som firar tvåårsjubileum om några veckor.
Jag är jättelycklig för att den finns, men det var inte regeringens förtjänst att vi fick denna lagstiftning på plats. Är det den vägen vi ska behöva ta med all lagstiftning som rör hbt-personer i framtiden?
Jonas Gunnarsson (S):
Jag är glad att justitieministern ser alla problem som finns och på något vis försöker bejaka de rättmätiga krav som regnbågsfamiljer har på en adekvat lagstiftning som fungerar för dem. Men problemet är att det inte händer något, och det är tragiskt.
Vi har en riksdag som är väldigt liberal i dessa frågor och som ofta har sett till att Sverige är världsledande i dessa frågor. Men helt plötsligt har det tagit stopp. Frågan kvarstår. När kan vi förvänta oss att det kommer förslag?
I andra svåra frågor som rör annat, till exempel sjukförsäkringen, går det jättefort för regeringen att komma med betänkanden till riksdagen och snabba beslut. Här får vi dock vänta väldigt länge. Jag har stor respekt för alla de juridiska svårigheter som finns, men någon gång måste man sätta ned foten och komma med förslag så att vi har något att diskutera.
Det är detta jag frågar efter. När kommer ni med förslag?
Jonas Gunnarsson (S):
I civilutskottets utlåtande 11 prövar utskottet om kommissionens förslag till förordning om en EU-gemensam köplag är förenligt med närhetsprincipen. Syftet kommissionen har med förslaget är att underlätta den gränsöverskridande handeln och därmed stärka den inre marknaden. För att kortfattat beskriva vad kommissionen vill göra tänkte jag säga några ord om förslaget.
Man kan säga att förslaget innebär att en näringsidkare och en konsument som ingår ett gränsöverskridande avtal om försäljning av varor, tillhandahållande av digitalt innehåll eller liknande ska kunna välja att den gemensamma köplagen tillämpas i stället för nationell lagstiftning. Nämnas bör också att förslaget inte innebär någon harmonisering av det slag som vi är vana vid. Herr talman!
Kommissionens uppsåt är gott. Den inre marknaden behöver förbättras och göras mer lättillgänglig för konsumenterna. Frågan är dock om detta är rätt väg att gå. Både utskottsmajoriteten och regeringen konstaterar att det är tveksamt om medlemsstaternas skillnader i nationell lagstiftning på detta område verkligen utgör något större hinder mot en välfungerande inre marknad.
Vi delar denna tveksamhet, och det gör också att vi kommer till slutsatsen att detta förslag i dagsläget strider mot subsidiaritetsprincipen. Vi, de nationella parlamenten, klarar uppenbarligen av att parera de hinder som skulle kunna uppstå för den inre marknaden på detta område.
Jag vill också påminna kammaren om det yttrande som riksdagen gjorde med anledning av kommissionens grönbok om politiska alternativ för främjande av en europeisk avtalsrätt för konsumenter och företag.
Riksdagen var väldigt tydlig när vi i och med yttrandet antog hållningen att EU på detta område endast bör fatta beslut om icke bindande modellregler och hjälpmedel för medlemsstaterna. Kort tänkte jag också beröra det verktyg kommissionen har valt. Det är en förordning som är tänkt att löpa parallellt med medlemsstaternas nationella lagstiftning.
Vi ser stora risker med en sådan ordning. Tvärtemot kommissionens önskan att få den inre marknaden att fungera bättre riskerar vi att få en situation där konsumenterna på grund av osäkerhet över vilka regler som gäller väljer att avstå att handla gränsöverskridande.
Det måste nog också anses tveksamt att den enskilda konsumenten kommer att ha särskilt stort inflytande över vilken ordning som ska väljas. Herr talman! Jag måste avslutningsvis få säga att förslaget om en gemensam köplag är ett dåligt förslag.
Det är ett förslag som förmodligen inte kommer att underlätta gränsöverskridande handel men däremot riskerar att urholka konsumenternas tilltro till den inre marknaden. Vi ska pröva om förslaget är förenligt med subsidiaritetsprincipen, men jag tycker också att vi måste tillåta oss att göra en lämplighetsbedömning. När vi har granskat och funderat över den tänkta ordningen kommer vi fram till att förslaget varken är lämpligt eller förenligt med närhetsprincipen.
Med det, herr talman, yrkar jag bifall till reservationen i utlåtandet.
Jonas Gunnarsson (S):
Även jag gläds av beskedet från Margareta Cederfelt om att regeringen jobbar på en lagstiftning som kan ta hand om de här frågorna. Men jag blir liksom Jan Lindholm lite konfunderad när det gäller det här med det fulla ansvarstagandet och vad det innebär.
Hur ska ett kärnkraftsbolag kunna ta ett fullt ansvar i händelse av en olycka ifall det inte finns några tillgångar kvar? Det skulle jag vilja ha svar på, Margareta Cederfelt.
Jonas Gunnarsson (S):
Det är ju bra att en proposition är på väg som tar hänsyn till det som riksdagen redan har beslutat om. Jag vet att Margareta Cederfelt inte ville tala om siffror, men om det här ska följa den lagstiftning som kammaren redan har beslutat om är det ett ansvar som bara är fyra gånger högre än det som råder i dag, bortåt 12 miljarder.
Vi vet att 12 miljarder på inga sätt kommer att kunna täcka en stor kärnkraftsolycka. Det är inga pengar över huvud taget i händelse av en större olycka. Om man då ska prata om ett obegränsat ansvar, var ligger det? Hur ska det finansieras av de här bolagen?
Går en reaktor i luften kan man anta att de flesta tillgångar har försvunnit i och med olyckan. Hur ska man då finansiera och stå för det obegränsade ansvaret som regeringen talar om? Det förstår inte jag.
Jonas Gunnarsson (S):
Jag får hoppas att mina frågor inte blir alltför retoriska så att jag kan få svar på dem. Jag kan börja med att konstatera att 1968 var jag inte ens påtänkt. Vid folkomröstningen 1980 kanske jag låg i mammas mage - jag kommer inte riktigt ihåg vilket datum den var. Jag väljer därför att inte ta något ansvar för vad som sades då.
När vi ändå pratar om dessa frågor och har en centerpartist i talarstolen måste jag fråga, herr talman, hur han ser på det faktum att en centerpartistisk miljöminister i april 2011 lovar att denna lagstiftning ska träda i kraft vid årsskiftet 2011/12.
Han står alltså i samma talarstol som denne centerpartist och lovar att denna lagstiftning ska träda i kraft. Vi har fortfarande inte sett någon lagstiftning. Det skulle jag vilja ha svar på först av allt.
Jonas Gunnarsson (S):
Ja, redan i propositionen och den lagstiftning som beslutades 2010 står det att om det drar ut på tiden kan regeringen sätta delar av lagstiftningen i kraft. Det har man ännu inte gjort, och det är anmärkningsvärt med tanke på hur lång tid det har tagit. Jag förstår mig inte på Centerpartiets hållning i den här frågan, herr talman. Man talar sig varm för kärnkraftsnedrustning, och det är jättebra - här är vi helt överens.
Kärnkraften är en omodern och vedervärdig energikälla som vi aldrig kan överblicka konsekvenserna av om det händer en olycka eller vad som kommer att hända med avfallet. Det är en vedervärdig energikälla, och det är vi överens om. Men då sätter sig Centerpartiet ihop med Folkpartiet, som också de tar denna energiöverenskommelse som en framgång och säger: Nu kan vi bygga nya kärnkraftverk!
Centerpartiets ingång i det hela var ju att det skulle bli för dyrt därför att man skulle utöka ansvaret för kärnkraftsinnehavarna. Man skulle sluta subventionera kärnkraften genom att frånta dem ansvaret. Men nu skulle det bli så dyrt att det inte skulle byggas några nya kärnkraftverk. Hur går det ihop att ha företrädare från två olika partier i samma regering som tolkar samma lagstiftning på så fruktansvärt olika sätt?
Det förstår inte jag. Och jag förstår inte vad Centerpartiet vinner på detta.
Jonas Gunnarsson (S):
Jag inser att många väntar på att få ta en välförtjänt julledighet, så jag ska försöka hålla mig kort. Till att börja med vill jag yrka bifall till reservation 1 som vi socialdemokrater har gemensamt med Miljöpartiet. Civilutskottets utlåtande CU14 handlar om kommissionens direktivförslag om jämnare könsfördelning i de börsnoterade företagens styrelser.
Frågeställningen kammaren har att ta ställning till i dag är om kommissionens förslag till mer jämställda bolagsstyrelser i de börsnoterade bolagen är förenligt med subsidiaritetsprincipen. När man tittar på förslaget tror jag att de flesta inser att det inte är särskilt långtgående utan snarare kan ses som en knuff i rätt riktning.
Kommissionens förslag är tydligt i att kvotering ska ske med bibehållna krav på kompetens och meriter. Förslaget är också väldigt generöst i fråga om vilka sanktioner som ska införas. Det säger utan större detaljreglering att medlemsstaten ska kunna visa upp att de sanktioner som införs är lämpliga och tillräckligt avskräckande för de företag som inte följer direktivet.
Direktivet också tidsbegränsat till att gälla enbart fram till 2028. Vår bedömning av förslaget är att det inte strider mot närhetsprincipen, eller subsidiaritetsprincipen. Det finns ett flertal uppenbara skäl till att det är en fördel att på EU-nivå fatta ett sådant här beslut. Jag tänker nämna några få av dem.
För det första är det tydligt att glastaksproblematiken inte är specifik för kvinnor i Sverige. Tittar vi på de största börsbolagen här hemma ligger andelen kvinnor i deras styrelser på ungefär 25 procent medan snittet för EU-27 ligger på 14 procent. Kvinnor över hela unionen har alltså ett likartat problem med att ta sig in i affärslivets finrum.
Det borde rimligen också göra det till ett problem som vi inom EU-kretsen försöker lösa gemensamt. För det andra är det lika tydligt att den inre marknaden gör att vissa kan tveka inför att införa nationella regler utifrån en missriktad tanke om att detta skulle kunna ge det egna landets företag nackdelar i konkurrensen med företag från andra medlemsstater.
För det tredje: Om vi tillåter oss att göra en lämplighetsbedömning av förslaget kan vi se att det är väl avvägt. Detta säger jag med tanke på hur direktivet är utformat samt att det har en relativt kort livslängd.
Det minimerar risken för att vi på EU-nivå skapar en regelbörda som är svår att hantera i framtiden, samtidigt som medlemsstaterna ges väldigt stort utrymme att formulera sina egna regler för att nå målet om mer jämställda börsbolagsstyrelser. Herr talman! Innan jag avslutar måste jag ändå nämna något som jag inte riktigt förstår.
Det är med vilka medel Alliansen och Sverigedemokraterna ska uppnå det de i majoritetstexten skriver om att riksdagen tycker att det är viktigt att könsfördelningen blir avsevärt jämnare när det gäller deltagandet i ekonomiskt beslutsfattande. Den frågan står utan svar. Med det korta och förhoppningsvis kärnfulla anförandet vill jag önska er, herr talman, en riktigt fin jul och ett gott nytt år!
Jonas Gunnarsson (S):
Margareta Cederfelt nämner i sitt anförande den svenska självregleringen av näringslivet. Det är väl gott nog att man i den tar upp frågor kring jämställdhet och annat. Det visar ändå att vi har kommit någonstans. Frågan är bara om det räcker. I dag har vi 23 procent kvinnor i de stora börsbolagens styrelser, säger Margareta Cederfelt. Jag sade 25 procent, men jag väljer att gå på Margaretas siffra.
23 procent är alldeles för dåligt. Menar vi allvar med att vi vill bryta glastaket och göra även affärslivet mer jämställt tror jag att det behövs åtgärder. I det motiverade yttrandet och majoritetstexten däri skriver man: "Riksdagen anser att det är viktigt att könsfördelningen blir avsevärt jämnare när det gäller deltagandet i ekonomiskt beslutsfattande.
Riksdagen anser också att det är positivt med initiativ på ett så viktigt område." Det låter jättefint. Problemet är att man väljer att göra ingenting. Vi får inga initiativ. Det kommer inga förslag, och när det väl kommer ett förslag från kommissionen säger man nej, fast förslaget inte ens är särskilt långtgående utan mer att se som en målsättning. Jag förstår inte att Margareta Cederfelt vill säga nej till detta.
Utan åtgärder är det bara Frankrike som beräknas klara målet om 40 procent kvinnor i de större börsbolagens styrelser till 2020. Sverige och ett gäng andra länder kommer kanske att nå målet till 2035. Resten av EU kommer inte att klara av det innan 2040 i den takt vi håller på i dag. Räcker det, Margareta Cederfelt?
Jonas Gunnarsson (S):
Det är bättre än genomsnittet, men det är fortfarande inte tillräckligt bra. Vi ser redan i dag att med de åtgärder som är vidtagna så kommer vi inte att klara målet om 40 procent innan 2020. Sverige hamnar i en grupp som förväntas klara det till 2035. Det duger inte. Margareta Cederfelt tar upp att det handlar om rätt utbildning och meriter.
Kommissionens förslag är väldigt tydligt med att man inte får åsidosätta de regler och de domslut som finns från EG-domstolen kring kvotering, som innebär att man inte får kvotera in någon som inte har jämbördiga meriter med en annan som söker samma tjänst. Det argumentet faller därför ganska platt.
Om vi nu inför sådana här regler för toppen av ett bolag, kan vi inte då förvänta oss att det kommer att sippra uppåt, att det faktiskt får effekter nedåt i företaget, att det faktiskt kommer att få effekter i alla led? Det är ju som Margareta Cederfelt säger: Vi måste klara alla led och se till att det finns chefer och ledare överallt i ett bolag.
Jag väljer i alla fall att tro att om vi sätter upp ett sådant här mål så kommer vi att skapa en bättre företagskultur totalt sett. Jag måste fråga än en gång. Hur ska man uppnå det man skriver i det motiverade yttrandet? Hur ska vi förhålla oss till det som står allra sist? "Som förslaget ser ut nu finns det enligt riksdagen inte tillräckliga skäl att vidta åtgärder på EU-nivå.
Målet att skapa ett jämställt beslutsfattande i ekonomiska frågor bedöms kunna uppnås bättre genom nationella åtgärder." Vad är det för åtgärder? Hur ska vi nå målet? Det har Margareta Cederfelt inte svarat på.
Jonas Gunnarsson (S):
Jag får börja med att tacka Ola Johansson för önskan om en god jul och önska detsamma. Ola Johansson säger i sitt anförande att han delar den problembeskrivning som kommissionen målar upp. Det är bra att vi kan vara överens om vad som är problemet. Det som är mindre bra är att Ola Johansson inte har några förslag på hur vi ska komma till rätta med det.
Kommissionen ber i sitt förslag medlemsstaterna att införa någon form av system, valfritt vilket, för att komma till rätta med ojämställdheten i börsbolagens styrelser. Vad i detta är det som är så fruktansvärt farligt? Vad i detta är det som gör att vi förlorar så fruktansvärt mycket självständighet? Ola Johansson säger att vi ska ha ett smalare men vassare EU.
Jag kan tycka att EU ska handla om det som är gemensamt, om det där vi har gemensamma problem. Vi ska försöka lösa de problemen tillsammans. Här kommer man med ett väl avvägt förslag från kommissionen som inte är särskilt inskränkande i nationell rätt utan ger väldigt mycket frihet att utforma sina egna regler. Det är i princip en målsättning, en målsättning om att det ska bli mer jämställda bolagsstyrelser.
På vilket vis är det dåligt? Smalare men vassare EU - vad handlar det om? För mig låter det mest som en politisk floskel, herr talman. Vanligtvis när vi pratar om internationella samarbeten handlar det om mänskliga rättigheter, miljöproblem, de stora frågorna. Frågan är till Ola Johansson: Är inte detta en stor fråga?
Är inte det här ett gemensamt problem som vi borde försöka tackla tillsammans?
Jonas Gunnarsson (S):
Jag kan ta mitt eget parti som exempel. Vi bestämde oss för att vi skulle ha varannan kvinna och varannan man på våra listor. Det löste vårt stora jämställdhetsproblem, att kvinnor inte var representerade här i kammaren tillräckligt mycket. Det handlar om att välja. Det handlar om att våga ta steget.
När Ola Johansson och de övriga allianspartierna väljer att säga nej till detta väljer man att inte ta steget. Det är vad det handlar om. Ett annat tillfälle då vi tog steget var när vi införde förskolan. Det var inget som alla var för och tyckte var en strålande god idé. Men i dag kan vi vara överens om att det var ett bra steg att ta. Det har faktiskt skapat ett mer jämställt Sverige.
Det handlar, som sagt, om att våga ta steget, att våga gå före för att sätta en ribba som vi tror är nyttig och bra. Det handlar om att våga se att det finns en stor ojämställdhet i den här sektorn i dag. Vi kan välja att göra något åt det, eller också kan vi välja att inte göra någonting.
Jag tycker att det är tråkigt att Ola Johansson och hans centerparti väljer att inte göra någonting. Vi ser i dag i de analyser som finns i bakgrundsmaterialet till ärendet att vi inte ens till år 2040 kommer att klara målet om 40 procent kvinnor i de större börsbolagens styrelser om vi fortsätter som i dag. Det krävs åtgärder för att man ska klara av att lösa problemen.
Jag förstår inte varför man inte vågar ta det steget.