KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Lindblad (M):
Det har väl framgått med önskvärd tydlighet att jag inte tänker stå här och försvara den Unckelska magisterexamen på något som helst sätt. Men det som bekymrar mig är att Thomas Östros och hans parti ändå sedan 1994 har haft ansvaret för att göra något åt det här och försöka få en bättre internationell examen än vi har nu. Jag tycker faktiskt att det går lite sakta. Jag är bekymrad när vi nu skriver 2004.
Thomas Östros har väl kanske tyckt så här de senaste fyra fem åren i alla fall. Då hade det varit hög tid att redan nu vara i gång med det här. Vad jag värnar om nu är de enskilda studenter som mer eller mindre luras hit till Sverige och inte har möjlighet att få den examen de hade hoppats på. Men jag är ändå glad över den här debatten. Vi hade rätt mycket mer samsyn än jag trodde när jag gick hit. Det får man väl vara glad och tacksam över.
Göran Lindblad (M):
Laila Freivalds säger att det inte är meningsfullt att organisera om UD. Det är möjligt, men kanske skulle man från UD:s sida i sina instruktioner till medarbetarna tala lite om medmänsklighet, empati, medkänsla och om bemötandefrågor när det gäller enskilda medborgare som inte känner någon riksdagsledamot. Jag tycker att det är viktigt att vi har en likabehandling i den här typen av fall. Sedan säger Laila Freivalds att man har gjort vad som är möjligt vid varje enskilt tillfälle.
I så fall är det alldeles för lite som är möjligt vid varje enskilt tillfälle, åtminstone vad gäller de fall vi får kännedom om. Det är konstigt att det alltid är så. Det har varit på samma sätt på ett annat område som UD har ansvar för, nämligen flykting- och asylfrågor. Men det är ett annat statsråd som har ansvar för de frågorna. Alltid gör man allt som är möjligt, men tydligen är det väldigt lite som är möjligt i detta allt. Jag skulle vilja se att UD gav rätt råd till medborgarna.
Varför uppmanar man den här stackars mamman att lägga tiotusentals kronor på en advokat som inte är till någon som helst nytta just för tillfället? Hon behöver advokathjälp senare i Turkiet. Jag har också kännedom om att det är först under de senaste veckorna som turkiska myndigheter har agerat lokalt. Ändå har det varit känt hos svenska myndigheter var pappan sannolikt har funnits. Nu på senare tid har man varit där och frågat.
Vissa uppgifter gör gällande att turkisk polis, som kanske är lika dålig som svensk stundtals, hade pratat med honom själv. Han sade att han inte visste var han var, det vill säga att man inte kollade vem han var. Jag tror att Turkiet nu under sin medlemskapsförhandling med Europeiska unionen behöver all stöttning. Jag vet, och det vet Laila Freivalds också, att den turkiska regeringen och det turkiska parlamentet gärna vill bli en del av Europa.
Jag tycker att de ska bli det fort, men de behöver stöd i sådana här frågor. Då är det bra om man har kontakter på flera nivåer i den här typen av fall.
Göran Lindblad (M):
Enskilda fall, säger statsrådet Ylva Johansson. Problemet med psykiatrin liksom med en del annan vård, men framför allt där, är att det finns så enormt många enskilda fall. Det är inte bara de fall som jag råkar känna till, utan det finns massor med fall där människor lider och har blivit hemlösa. Vi har människor som går omkring med kundvagnar och bär på kassar bara för att psykiatrin inte kan ta hand om dem. Vi har också problemet med dem som blir farliga för sig själva och andra.
Vi har människor som har ställt till det för sig och blivit dömda till mångåriga fängelsestraff bara för att de inte har fått möjlighet att vårdas inom psykiatrin. Vi har människor som tar livet av sig. Det är enorma tragedier, där statsrådet har ett kolossalt ansvar att se till att någonting nu händer. När det gäller samordning mellan kommuner och landsting har vi många års erfarenhet av att det absolut inte fungerar.
Vad jag efterlyser här är ett förstatligande av finansieringen, det vill säga landstingsskatten ska gå in till staten. Staten ska se till att betala. Jag kan mycket väl instämma med debattörerna i den förra debatten om att det då är ointressant vem som driver vårdföretaget som levererar, oavsett om det är psykiatri eller somatisk vård. Det viktiga är att staten tar sitt ansvar och ser till att finansieringen sköts, att människor har samma rätt överallt och att staten också har det medicinska uppföljningsansvaret.
I dag har vi en socialstyrelse som sysslar med allt. Jag skulle vilja se en modell där man har en strikt medicinsk styrelse - en medicinalstyrelse av samma modell som man har i Finland - som har ansvaret för det medicinska inom hälso- och sjukvården. Sedan kan man ha det andra kvar i någonting som man kallar för en socialstyrelse. Då skulle man få en betydligt tydligare ansvarsfördelning. Det gäller inte minst inom psykiatrin. Det har gjorts en hel del, säger Ylva Johansson.
Men det som har gjorts är ju mest att man återigen har plockat fram nya förslag. På området psykiatri råder det inte brist på förslag; det finns en kolossal kunskap inom professionen. Det kunde vara klädsamt om regeringen lyssnade på specialisterna inom psykiatri. Man är nu mycket mer överens än man var på 70-talet, då man tyckte olika om hur man skulle behandla. I dag finns det ett fåtal företrädare inom psykiatrin som inte företräder en vetenskaplig ståndpunkt.
Jag träffade en sådan i Borlänge, som sade: När patienterna kommer in med en psykos så är vi först lite försiktiga med att ge medicin. Jaha, gör ni likadant med hjärtinfarkter - sätter dem i hörnet och väntar lite grann innan ni börjar behandla? undrade jag. Dessbättre är den attityden på utdöende, och vi har i dag en modern inställning från professionen. Så lyssna på professionen, statsrådet!
Göran Lindblad (M):
Det verkar som att vi är eniga på några punkter. Statsrådet gör nämligen en lika allvarlig bedömning som jag av behovet av insatser och förändring inom psykiatrin. Det är bra. Däremot förefaller det som om Ylva Johansson avsiktligt missuppfattar det som jag sade om att förstatliga. Jag talade om att förstatliga finansieringen, inte vården, och om att förstatliga besluten och inte om att införa en nivå till.
Tvärtom vill jag ta bort en nivå, och då har vi staten och kommunerna och inte mellannivån. Då tror jag att vi kan få en bättre fungerande psykiatri.
Göran Lindblad (M):
Jag tackar statsrådet för svaret. Det gläder mig också att vi antagligen är tämligen överens i den här frågan. Jag är glad över de kraftiga avståndstaganden från denna typ av bistånd som statsrådet har gjort i sitt svar. Jag tänkte dock fråga Carin Jämtin hur hon avser att följa upp och säkerställa att Sida verkligen har möjlighet att kontrollera detta. Uppenbarligen brister kontrollen nästan totalt.
Om man gör en jämförelse med partistödet, demokratistödet till partierna, som betalas ut är det en totalkontroll av det, och det är förreglerat, och man måste ansöka i alla möjliga led. Det är till och med en sådan rigid hållning att vi nog skulle vilja se att riksdagspartierna fick en helt annan möjlighet till frihet när det gäller demokratistöd ute i världen. Det kanske vi också kan bli överens om här.
Jag hoppas åtminstone att samtliga sju riksdagspartier faller inom dessa demokratiska kriterier som framgår i svaret. Men det behöver vi inte diskutera här i dag. Därför ser jag gärna att statsrådet tittar på regelverket för partistödet men också definitivt när det gäller dessa organisationer. För mig är det obegripligt att en organisation som heter Revolutionär Kommunistisk Ungdom över huvud taget kan komma i fråga för några som helst statliga pengar.
Bara namnet talar väl om vad man är ute efter.
Göran Lindblad (M):
Jag tänker inte gå i polemik med Berndt Ekholm om Sida eller så eftersom det här är en diskussion där jag håller statsrådet ansvarigt för att hålla reda på Sida. Carin Jämtin förefaller vara på god väg att ta Sida i örat i de här frågorna. Dock blev jag lite oroad av det senaste inlägget där statsrådet sade sig ha fullt förtroende för att Forum Syd har full kontroll över att Revolutionär Kommunistisk Ungdom är demokratiskt.
Men bara namnet, som jag tidigare sade, anger vad för slags organisation det är. Att de, som Ewa Björling refererade till, uppmanar människor att inte rösta talar rimligen för att det inte är en vidare demokratisk organisation eller en organisation som värnar grundläggande demokratiska rättigheter. I övrigt är jag optimistisk efter den här diskussionen.
Jag ser fram emot att det blir en liberalisering när det gäller partistödet och att det blir en åtstramning när det gäller organisationsstödet, åtminstone så att man har ordentlig kontroll på vem som får vilka pengar och varför.
Göran Lindblad (M):
Statsrådet talade om Eritrea. När det gäller den svensk som är fast i Eritrea var det väl lite att förhäva sig att man har gjort allt som behöver göras där. Det görs inte särskilt mycket för den svensken såvitt jag förstår. I alla fall görs det inte tillräckligt. Det är en annan debatt. Nu handlar det om de bortförda barnen - tvist mellan människor om vårdnaden, säger statsrådet. Men i de fall som vi har talat om här har det varit solklart vem som har haft vårdnaden.
Det har inte funnits någon som helst juridisk tveksamhet om vem som har haft vårdnaden, utan den har den förälder som är kvar i Sverige haft i detta fall. Sedan finns det andra fall där det är på motsatt sätt eller där tvist kan föreligga. Så har det inte varit här. Checklistor finns. Men då är det väl kanske på sin plats att använda dessa checklistor så att man inte blir överraskad. Jag hävdar fortfarande att man blir överraskad och förvånad.
Förutom frågan om möjliga böter vid utresan för illegal vistelse för denna flicka hade hon ju ett utreseförbud som hon fick eftersom domstolen ännu inte hade fastlagt att fallet inte skulle överklagas. Jag frågade tjänsteman på plats i Istanbul. Jo, det var borta. Jag ringer i stället till mina kontakter i den turkiska riksdagen som kontrollerar detta med polisen, och utreseförbudet var kvar.
Jag tycker att om man har checklistor får man också se till att någon kontrollerar att man har följt checklistorna och att människorna faktiskt får den hjälp som de har förtjänat. Beträffande resurserna, Laila Freivalds: Hur många fler barn än de 70-80 som är borta nu och som väntar på att få hjälp ska behöva vara borta för att man ska öka resurserna så att det finns tillräckligt många handläggare, om det nu är det som är problemet?
Är det antalet handläggare som är för litet borde man redan nu se till att man får hem så många som möjligt av dessa 70-80 barn och inte vänta ytterligare.
Göran Lindblad (M):
Driver Berndt Ekholm och Socialdemokraterna politik i miljöfrågor, eller driver ni omkring i politiken puffade än hit än dit av bland andra Miljöpartiet? Tycker Berndt Ekholm och Socialdemokraterna som kamraterna i vänsterkartellen när det gäller flygskatt? Berndt Ekholm och jag brukar ju åka med det stora flygbolaget från Göteborg då och då. Jag undrar om vi inte båda uppfattar det som kollektivtrafik att trängas på det fullsatta planet.
Vad tycker Berndt Ekholm egentligen i den frågan? Det är väl alldeles utmärkt att Interparlamentariska unionen har synpunkter, men det är mer en diskussionsklubb än en institution som har ett verkligt inflytande. Hur driver Socialdemokraterna egentligen miljöfrågorna i FN och i EU? Man har haft makten i Sveriges riksdag i mer än tio år. Ändå säger Berndt Ekholm att det är en massa saker kvar att göra.
Har den socialdemokratiska riksdagsgruppen inte något inflytande på den egna regeringen av samma partifärg utan försöker i stället driva frågorna i IPU i något slags internationell mening utan att nå så långt? Vad gör man inom FN och EU för att det verkligen ska bli något resultat av detta? Berndt Ekholm läser handlingarna som någon annan ibland läser Bibeln.
Det står i reservationen om förändrad hotbild: I stället för en militär upptrappning mellan öst och väst förekommer nya former av hot såsom internationell terrorism, risker för global sjukdomsspridning, naturkatastrofer och konflikter kring sinande naturresurser. Miljön och naturresurserna är en fråga. Det finns ju ingen anledning att inte satsa på militär beredskap mot terrorister bara för att vi också ska bekämpa miljöförstöringen. Man måste väl faktiskt göra både-och?
När det gäller prioriteringen inom mänskliga rättigheter tycker vi från alliansens sida att de grundläggande mänskliga rättigheterna är absolut viktigast när det gäller att introducera demokrati och rättsstater. Det finns ingen anledning att inte också driva frågan om de sociala mänskliga rättigheterna, men det är ju en helt annan sak. Prioriteringen på MR-området är tydlig.
Göran Lindblad (M):
Då måste det vara så att Berndt Ekholm har hoppat över några rader i betänkandet. Jag tar Berndt Ekholm på orden när han säger att han inte läser på det sättet, men några rader var uppenbarligen inte med. Det gäller sjukdomsspridning och internationell terrorism. Då kan vi vara överens om det. När det gäller riksdagens socialdemokraters inflytande över regeringen var det alldeles uppenbart av Berndt Ekholms svar att man egentligen inte har något inflytande.
Man förlitar sig på IPU och på att där driva åsikter som sedan studsar tillbaka till regeringen. Jag tycker att det är ett mycket konstigt sätt att bedriva politik när man företräder det parti som har något slags majoritet bakom sig, även om det är inom en vänsterkartell med stöd än här och än där från Vänstern och Miljöpartiet. Vad gör egentligen Socialdemokraterna för att det ska komma en ändring till stånd i arbetet inom FN och i EU?
Berndt Ekholm sade att det görs saker, men vad sker? Jag har inte sett så mycket av det.
Göran Lindblad (M):
Jag får tacka statsrådet för svaret på den här interpellationen, men jag får säga att svaret är rätt tunt. En stor del av svaret handlar om förutsättningarna i LUA-avtal och liknande. Jag har, som statsrådet kanske vet, under min tid i tandläkarutbildningen och under mina tio år i Sahlgrenska sjukhusets styrelse haft anledning att lära känna de här frågorna ganska väl. Hur som helst säger statsrådet här att stora resurser satsas.
Då är min fråga: Vad blir då egentligen resultatet? Har statsrådet Pagrotsky här kunnat garantera resultatet, nämligen en högkvalitativ läkarutbildning? Tidigare var det ganska tydligt reglerat vad som skulle ingå i läkarnas grundutbildning som omfattar fem och ett halvt år. Nu finns det en väldigt stor frihet för de olika lärosätena, och det är bra.
Men staten har inte ställt några grundkrav på vad som egentligen ska ingå. Nu är det till exempel fem veckors fritt val under varje termin för läkarstuderande att läsa någonting annat än det som kanske är obligatoriskt och viktigt. Då är min fråga: Är det mot den här bakgrunden rimligt att flera universitet förkortar de obligatoriska momenten i utbildningen med ty följande sämre kvalitet på doktorerna?
Är det mot den här bakgrunden rimligt att till exempel Lunds universitet har strukit kursen i farmakologi? För mig är det fullständigt vansinnigt att doktorerna inte ska ha kunskap i farmakologi, läran om läkemedel. När man ska hantera patienter och förskriva medicin måste man ju veta vilka effekter preparaten man skriver ut har. Och inte nog med det, man måste också veta om de kan interagera med andra preparat som någon annan har skrivit ut.
I min verksamhet - jag bedriver fortfarande viss tandläkarverksamhet någon gång i veckan - är det alldeles uppenbart att den första frågan man ställer till patienten är vilka mediciner han tar. Är det så att läkarna som utbildas i Lund i motsats till dem som utbildas i Stockholm inte längre ska få skriva ut recept? Eller hur tänker man garantera kvaliteten när det gäller den biten? Det är enastående, jag får nästan säga korkat, när vi har så många åldrade patienter med förgiftning efter förgiftning.
Vi har ju även haft fall med så kallade apatiska barn där ett antal i stället har varit förgiftade och det inte har upptäckts i tid. Jag vill också fråga: Är det mot den här bakgrunden rimligt att flera kurser som inte har med varandra att göra har slagits ihop? I Lund har man till exempel lagt ihop ögon, öron, neurologi och psykiatri till en kurs. Sedan har man en gemensam examen i ögon, öron, neurologi och psykiatri. Man har en gemensam tentamen, en multiple choice -tenta, där man får kryssa i svaren.
Då kan det visa sig att jag klarar ögon, öron och neurologi hyggligt, men jag har noll poäng på psykiatrin men är ändå godkänd på paketet. Är det en rimlig hållning, statsrådet? Kan man då garantera kvaliteten i läkarutbildningen?
Göran Lindblad (M):
Det här blir ju riktigt intressant. Jag har faktiskt frågat Leif Pagrotsky vad han avser att göra för att garantera kvaliteten i läkarutbildningen. Då exemplifierade jag med öronutbildningen på Södersjukhuset, som låg rätt nära till hands eftersom jag just hade fått kännedom om det förhållandet. Det är alldeles uppenbart att den lilla frågan och frågan från departementet till Karolinska har satt fart på saker och ting där.
Statsrådet säger här att han har erfarit att samtalen fortsätter och så vidare. Jag har också erfarit det. Det har hänt saker efter att den här processen drogs i gång, och det är väldigt bra. Men min fråga var vidare än så. Den gäller kvaliteten i stort. Jag delar uppfattningen att vi inte ska ha politiska beslut om vad som ska ingå i kurserna, men frågan är: Hur garanterar vi detta? Det är uppenbart att Högskoleverkets utvärdering och Socialstyrelsens kontroll inte räcker till eftersom det blir på det här sättet.
Jag har ett exempel till. Psykiatriutbildningen vid Lunds universitet, ja vid de flesta lärosäten förresten, har minskat från att vara två tre månader till ungefär en månad. Tycker statsrådet att det är rimligt inom en disciplin där vi har höga kostnader, där vi har så hög sjuklighet och där konsekvenserna innebär stort lidande för de drabbade av psykisk sjukdom och också stort lidande för en del av deras offer? En del av de här människorna blir ju dessutom våldsverkare.
Jag har varit fängelsetandläkare i 20 år och sett en hel del av människor på båda sidor, både offer och våldsverkare. Är det då rimligt att man drar ned psykiatriutbildningen i den allmänna läkarutbildningen, den grundläggande utbildningen, till cirka fyra veckor i någonting som är så enormt viktigt för varje doktors verksamhet? Jag är inte ute efter att vi ska sitta här i riksdagen eller att ni ska sitta i Regeringskansliet och bestämma hur kursplanerna ska se ut, men jag skulle vilja ha en garanti och uppföljning.
Jag skulle vilja ha en Socialstyrelse som gjordes om, där man delade upp Socialstyrelsen i en medicinalstyrelse och en socialstyrelse, så att man fick en body som har strikt kontroll över läkare, tandläkare och andra legitimerade vårdgivare och den andra verksamheten skild från denna. I dag är det ett mischmasch. Vi behöver inte gå längre än till Finland. Där har man ett system som ser ut på det sättet. Då skulle vi få en bättre kontroll. Är statsrådet beredd att medverka till det?
Sedan tänkte jag fråga: Vad tänker Leif Pagrotsky göra för att man ska garantera kvaliteten nu, snabbt?
Det här händer fort, inte bara beroende på att staten som utbildare på de olika lärosätena drar ned och ändrar för att anpassa sig till budget och annat utan också beroende på att landstingen, precis som man gjorde i det här fallet med Södersjukhuset, Huddinge och öronkliniken, på grund av budgetskäl trycker ut en hel del av den viktiga grundutbildningen - för att inte tala om en del av de problem som uppstår inom den högspecialiserade utbildningen.
Vad tänker statsrådet göra för att garantera det här?
Göran Lindblad (M):
Statsrådet försöker här återigen, precis som i den förra debatten, prata om någonting annat och ställa frågor till mig om min politik. Nu är det en debatt, och det är fritt fram att ställa frågor. Jag tänker inte svara på en hel del av den, därför att dem kan vi ta i annan ordning. Vi kan diskutera skattepolitiken och vi kan diskutera hela budgeten till högskolan, och vi kommer att komma fram till att jag har lite andra prioriteringar än vad den socialdemokratiska regeringen har.
Men det som är intressant nu är: Vad tänker statsrådet göra vidare för att garantera kvaliteten i läkarutbildningen? Det är ju det som den här debatten handlar om, och det är det som vi pratar om. Jag tycker att det är bra att statsrådet kommer att noga bevaka Högskoleverkets utvärdering. Det tycker jag var ett bra svar. När det gäller Socialstyrelsen inser jag att det också är någonting för ett annat statsråd i regeringen, men samtidigt har ju regeringen ett kollektivt ansvar.
Jag utgår ifrån att Leif Pagrotsky möjligen kan ha en åsikt eftersom en hel del av statsrådets område också kolliderar och interfererar med det som Ylva Johansson håller på med. Jag hoppas alltså att man där tar en diskussion. Det som det här gäller är ju att garantera kvaliteten på den vård som vi ska ha när vi är gamla och på hemmet och som våra barn ska kunna få när de växer upp. Det gäller att garantera kvaliteten i läkarnas utbildning.
Göran Lindblad (M):
Jag får tacka statsrådet för svaret, om det nu var ett svar, på de frågor jag ställde. Jag frågade vilka åtgärder statsrådet avser att vidta för att asylsökande i framtiden ska garanteras en korrekt prövning av sina ärenden och vilka åtgärder som hon ämnar vidta när det gäller enskilda handläggares personliga ansvar för de beslut de fattar i den svenska myndighetsvärlden. Jag kan nog tolka svaret så pass i alla fall att det inte var några åtgärder planerade.
Jag vet mycket väl, och det vet statsrådet att jag vet, att enskilda ärenden inte kommenteras, men jag frågade inte om det utan det gällde just de frågor som jag läst upp - det var ett exempel på ett ärende. Någon form av svar hade jag väntat mig. Det är klart att en repetition och en genomgång av den nyligen beslutade instansordningen alltid är bra. Repetition är ju kunskapens moder.
Men jag frågade faktiskt vad statsrådet tänker göra för att få en ändring på den kultur som råder på Migrationsverket. Jag vet inte om Barbro Holmberg haft möjlighet att lyssna på någon repris av programmet Dörrvakterna i P 1. I en intervju fick en handläggare på Migrationsverket frågan om han hade något ansvar för att en som felaktigt var avvisad hade blivit torterad eller mördad. Han svarade: Nej, inget alls.
Det är inte jag som torterat personen i fråga. Handläggaren fortsätter: Vi har inte gjort något fel eftersom vi tillämpar reglerna på ett korrekt sätt. Ja, vi följer våra regler. Vi har följt givna order - det där har vi hört förut. Det är beträffande den typen av attityder från handläggare i ett statligt ämbetsverk som jag undrar: Vad tänker Barbro Holmberg göra för att ändra på detta? Det är oacceptabelt att ha tjänstemän som inte känner ansvar.
Även om man har följt regelverket och det har blivit fel borde den här tjänstemannen åtminstone ha sagt: Ja, jag mår förfärligt dåligt av det här även om det var rätt gjort. Så skulle i alla fall jag ha reagerat. Vi behöver i Migrationsverket personer med empati, och vi behöver ha ett regelverk som är sådant att man tillhåller våra statliga myndigheter att tillämpa gällande regler med empati och medkänsla, i alla fall inom de verk som har med människor att göra.
Det är skillnad om det handlar om vägar och broar, ministern!