KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Stockhaus (M):
Jag delar inte riktigt Linus Skölds syn när det gäller den tekniska utvecklingen. Det har hänt väldigt mycket när det gäller molntjänster och annat som gör att det är betydligt enklare att få fram denna typ av system i dag än vad det var under tidigare mandatperioder. Jag har en fråga när det gäller idrottsutbildningarna. Linus Sköld tog i sitt anförande upp att det finns utbildningar som riskerar att läggas ned. Det är de facto så att det är åtminstone en eller två utbildningar som läggs ned redan nu.
Jag skulle vilja höra varför regeringen inte har gjort någonting. Den 18 mars 2018 kom denna skrivelse. Jag ställde frågan till Anna Ekström. Hon skulle bara följa utvecklingen; hon hade inga förslag på att göra någonting åt denna skrivelse. Min tolkning är att den socialdemokratiska och miljöpartistiska regeringen faktiskt inte bryr sig om dessa elever - annars hade man ju tagit tag i detta.
Att dessa utbildningar skulle börja läggas ned låg ju i farans riktning redan när skrivelsen kom, vilket var anledningen till att Riksidrottsförbundet och Skolverket i princip skrev färdiga utredningsdirektiv. Regeringen hade bara kunnat tillsätta en utredning, men det har man inte gjort. Nu hoppas jag att detta utskottsinitiativ och det tillkännagivande som vi fattar beslut om här i kammaren gör att regeringen får fart.
Hittills känns det som att intresset för att rädda dessa utbildningar för elitsatsande ungdomar har varit väldigt begränsat.
Maria Stockhaus (M):
Jag har ett par frågor. Det gäller först tillagningskök. Jag har ett långt förflutet ute i en kommun och är nyfiken på hur mycket Sverigedemokraterna har avsatt för detta. Har Sverigedemokraterna någon som helst aning om vad det kostar om man bygger om ett mottagningskök till ett tillagningskök? Hur ser finansieringsförslaget ut? Det här är ett väldigt populistiskt och trevligt förslag som man kan hålla med om. Det låter jättebra, men det är inte mycket värt om det inte finns pengar avsatta.
Jag kan garantera att kommunerna själva inte har medel tillgängliga så att de kan genomföra en sådan omfattande ombyggnation av alla sina förskolor. Fru talman! Jag har en annan fråga som handlar om evidens, vilket ledamoten talade sig väldigt varm för när det gällde bristen på evidens avseende genuspedagogik. Ledamoten tog upp modersmålsstödet i förskolan.
I era motioner står det "modersmålsundervisning". Denna benämning stämmer inte riktigt, för modersmålsundervisning i egentlig mening förekommer inte i förskolan. Däremot har barn rätt till stöd för att utveckla sitt modersmål. Det finns oerhört mycket forskning som pekar på att om man inte utvecklar sitt eget modersmål först är det väldigt svårt att lära sig ett annat språk. Evidensen för att i förskolan få stöd för sitt eget modersmål är väldigt stark.
Det verkar ni i detta hänseende välja att bortse från.
Maria Stockhaus (M):
Som jag trodde är förslaget om tillagningskök ett slag i luften och ren populism. De flesta kommuner runt Stockholm, som jag kommer ifrån, kämpar för att klara av att erbjuda förskoleplats i tid, det vill säga bygga ut antalet förskoleplatser. Ett stimulansbidrag på 100 000 per kök för att ställa om tror jag till att börja med är lågt räknat. Uppskattningen av vad detta kommer att kosta är inte realistisk.
Dessutom är frågan om man ska prioritera förskoleplatser eller tillagningskök. I vissa fall kan maten i större kök ha bättre kvalitet. Att det alltid är bäst med tillagningskök är en floskel.
Jag vill gärna höra av Michael Rubbestad vilken forskning som har kommit fram till att det inte är viktigt att ha modersmålsstöd och att inte lära sig sitt modersmål först. Kan Michael Rubbestad ge namnet på någon forskningsrapport eller någon forskare som har kommit fram till detta?
Maria Stockhaus (M):
Min replik handlar om bidraget för att minska barngrupperna i förskolan. Jag tror att vi alla har tagit del av larmrapporter om stora barngrupper, och alla ser allvarligt på frågan. Jag skulle önska att vi hade ett trollspö som skulle kunna minska barngrupperna i en enda handvändning.
Jag ägnade lite tid mellan voteringarna åt att - för säkerhets skull - titta på regelverket när det gäller hur man ska söka det bidrag som den tidigare regeringen satsade pengar på för att minska barngrupperna. Skolverket har redovisat att barngrupperna har minskat, men man kan fråga sig om de verkligen har minskat på riktigt. Det är det vi vill; vi vill ju inte att detta ska vara ett slag i luften.
Det finns ingenting i regelverket när det gäller att söka eller att återredovisa som ställer krav på personaltäthet eller på att grupperna ska åtskiljas i de olika lokalerna. Det tycker jag är problematiskt. Risken - speciellt i kommuner som dem runt Stockholm, där det råder brist på platser - är att detta i praktiken inte innebär att man har minskat barngrupperna.
I stället är barngrupperna bibehållna, men på papperet har man ritat om organisationen. Jag skulle vilja höra ledamotens synpunkter eller reflektioner när det gäller detta.
Maria Stockhaus (M):
Det är inte första gången som den tidigare regeringen och, misstänker jag, tyvärr även den regering som sitter nu - det är ju samma partier som ingår i den - brister när det gäller att följa upp satsningar som man gör för att se att de verkligen ger de resultat som man vill att de ska ge. Detta är heller inte det enda ställe där det brister. Skolverket tar den statistik som kommer från kommunerna.
Det finns inget regelverk kring hur man ska rapportera barngruppernas storlek. Jag har själv besökt flera förskolor som har tagit del av detta bidrag där det de facto inte har inneburit någon minskning av barngrupperna eller någon ökning av personaltätheten.
De har helt enkelt gjort en omorganisation på papper och kunnat ta del av dessa bidrag i och med att det inte finns någon ordentlig uppföljning av hur bidraget har använts eller om detta i praktiken ute på förskolorna har inneburit minskade barngrupper.
Om man satsar 1 miljard - vilket är en ganska avsevärd summa pengar - på att minska barngrupperna i förskolan, vilket vi alla är överens om är viktigt, tycker jag att man har en skyldighet att följa upp att pengarna verkligen kommer till nytta. Jag är rädd för att detta är ett populistiskt slag i luften som låter bra. Det låter som mycket pengar, men när man väl besöker förskolorna där ute ser man att det faktiskt inte innebär en bättre situation för de förskollärare och barnskötare som jobbar där och heller inte en bättre situation för barnen.
Vad jag har sett finns det inga förslag på att följa upp detta mer noggrant, utan man nöjer sig med den uppföljning som Skolverket kommer med. Det är 1 miljard kronor som får bristfällig uppföljning - jag tycker att det är ansvarslöst.
Maria Stockhaus (M):
Jag blir också upprörd när en fristående rektor rekommenderar föräldrar att sätta sina barn i en kommunal skola i stället för den skola där föräldrarna helst vill ha barnen, dock av lite andra anledningar än utbildningsministern. I det här fallet handlar det om rektorer som vill ta emot eleverna. Vi vill ju alla ha en resursfördelning som är baserad på elevunderlaget.
Om man har ett barn som behöver till exempel en elevassistent eller extra tid med en specialpedagog får man normalt sett i de allra flesta kommuner extra resurser, extra pengar för att finansiera det som går utöver ordinarie undervisning. För att en friskola ska kunna erbjuda det på samma villkor som en kommunal skola måste den få samma finansiering.
I fallen med de rektorer som jag pratat med handlar det om att den fristående skolan i deras kommuner inte får lika mycket pengar. Om de söker pengar för barn i behov av särskilt stöd får de inte det, men om en kommunal skola söker pengar för samma elev får den det. Då förstår jag de rektorer som, framför allt av omtanke om eleven, rekommenderar en kommunal skola i stället.
De vet att den skolan får extra pengar för att finansiera det stöd som eleven behöver. Jag tycker att detta är ett stort svek. Hur man som kommunpolitiker kan agera på det sättet är helt obegripligt. Men om vi nu ser detta måste vi göra någonting åt det. Sedan har jag fortfarande inte fått något svar från utbildningsministern på frågan om att kommuner fattar beslut om skolpeng på ett sådant sätt att det inte går att överklaga.
Jag har inte hört något svar på den frågan över huvud taget, vare sig om utbildningsministern ser det som ett problem eller om det finns med i någon plan för att vidta åtgärder. Friskolornas riksförbund pekar tydligt ut detta i den rapport som revisorerna har tagit fram.
Maria Stockhaus (M):
Tack, statsrådet, för svaret på även denna interpellation! I går kom Skolverket med en rapport om trygghet och studiero i skolan. Det som var glädjande där var att nio av tio lärare faktiskt trivs i skolan. Det är ju inte riktigt den bilden man får när man läser vad som skrivs i medierna. Men det finns saker som är alarmerande, och det är bland annat att 40 procent av eleverna faktiskt tycker att det är stökigt på lektionerna. En annan siffra som bekymrar mig mycket är att mobbningen har ökat från 3 till 6 procent.
Vi vet att mobbning kan få väldigt långsiktiga konsekvenser för de elever som är utsatta. De här frågorna är det alltså väldigt viktigt att skolorna jobbar med på ett bra sätt. Införandet av Skolinspektionen tycker jag var en av alliansregeringens viktigaste reformer. Tidigare fanns inte den här kontrollfunktionen på samma sätt. Vi pratar ofta om en likvärdig skola, och utan uppföljning av kvaliteten kan vi inte veta om alla elever får en bra utbildning. Det här är alltså väldigt viktigt.
Skolinspektionens granskningar har också utvecklats över tid. Från början handlade det mer om juridik och att man skulle titta på att alla papper fanns på plats, men nu har man börjat titta mer på kvaliteten i undervisningen och den verkliga situationen på skolorna. Det är glädjande och, tror jag, också en bra förutsättning för att vi ska få ett likvärdigt skolsystem.
Inspektionsrapporten är också ett bra underlag för att arbeta med nödvändiga förändringar på en skola, men frågan om Riksrevisionens kritik kommer vi säkerligen att återkomma till. Vi moderater tycker att det är väldigt allvarlig kritik som rör ett för skolan kritiskt område, inte minst med hänsyn till den rapport som Skolverket kom med i går. Om det inte råder trygghet och studiero på en skola kan inte eleverna lära sig det de ska.
Att kontrollera juridik, om det till exempel saknas något dokument, går att göra i efterhand och pappersvägen. Men när en skola får kritik är det viktigt att ansvarig på skolan också vidtar åtgärder. Det räcker inte att man dokumenterar och skickar in handlingar, utan det måste också faktiskt betyda någonting på skolan. Det måste visa sig att det är en trygg skola. Bara för att man vidtar åtgärder blir det inte nödvändigtvis bättre.
Skolan ska vila på vetenskaplig grund och beprövad erfarenhet. Jag är medveten om, och jag tror säkert att utbildningsministern också är det, att det trots det förekommer en del olika program i skolan, bland annat inom området som rör trygghet, studiero och mobbning, som inte vilar på vetenskaplig grund och som inte utvärderas så att den kan sägas vila på beprövad erfarenhet heller.
Därför är det extra viktigt att man verkligen kan mäta att det blir skillnad och att Skolinspektionen, efter att ha riktat kritik, också säkerställer att situationen verkligen har förändrats på skolan. Utvärdering på riktigt är viktigt, och det räcker inte att beskriva vad man har gjort för att förbättra situationen. Anser inte utbildningsministern att vi har en skyldighet för elevernas skull att verkligen säkerställa att en förändring har skett på skolan?
Maria Stockhaus (M):
I utvärderingen som Skolverket lade fram i går säger rektorerna själva att de har de verktyg de behöver. Då kan jag känna extra mycket oro för handlingsplanen. Vi har diskuterat mobiltelefonförbudet många gånger, och jag instämmer i utbildningsministerns bild av att i vissa klassrum är mobiltelefonen ett störande moment. Men det finns en lagstiftning som gör det möjligt att ta bort dem. Det finns inga hinder.
Detta bekräftas av vad rektorerna säger i denna utredning, nämligen att de har de verktyg de behöver. Jag vet också att utbildningsministern gärna pratar om en tillitsbaserad styrning. Jag delar bilden av att det behövs mer tillit i utbildningssystemet. Men tillit skapas inte genom detaljstyrning. Tillit skapas genom att ge ansvar och befogenheter där de hör hemma, det vill säga på skolan hos rektorer och lärare.
Att gå in med den typen av reglering som ett mobiltelefonförbud innebär är verkligen att tala om för lärare och rektorer att de inte klarar detta själva. Vad ska handlingsplanen innehålla? Rektorerna säger att de har verktygen. Ska mobiltelefonförbud ses som ett steg på vägen? Då kan jag bli riktigt orolig. Vad är det mer för detaljstyrning som ska införas? Det finns ändå skolor där trygghet och studiero fungerar. Går det att lära sig av de skolorna?
Kan vi se till att Skolinspektionens uppföljningar och utvärderingar fungerar på rätt sätt? Jag tror säkert att vi kommer att komma tillbaka till dessa frågor när regeringen ska lägga fram sin skrivelse. Men om man inte föreslår några förändringar måste vi göra det senare. Det är rimligt att ge ansvar och befogenheter, sedan följa upp och kräva åtgärder, i stället för att detaljstyra från riksdagen med mobiltelefonförbud och att ta fram en plan med andra detaljstyrande moment.
Då raseras tilliten, och vi säger tydligt att vi inte tror att de klarar uppgiften. Då måste det ske detaljstyrning från riksdagen. Det skapar inte tillit.
Maria Stockhaus (M):
Jag återkommer till Samverkan för bästa skola. Jag känner mig också lite förvirrad när man får olika besked från utbildningsministern och generaldirektören. Jag hoppas att det i nästa redovisning, som ska komma nu under våren, finns med en redovisning av hur de insatser som har gjorts har påverkat elevernas resultat - eller åtminstone hur resultatutvecklingen ser ut i de skolor som har fått insatser. Det kan ju vara andra saker som påverkar resultatutvecklingen. Någonstans känns dock detta oerhört väsentligt.
Jag hoppas att utbildningsministern har rätt och att man har detta uppdrag. Men det bekymrar mig att generaldirektören så tydligt sa att man inte har det. Uppföljning och utvärdering är viktigt, och det är alltid en avvägning när det gäller administration. När det gäller frånvaro ställer vi krav på att alla rektorer ska följa upp den på sina skolor, och de allra flesta skolor har digitala system för detta.
Det innebär att det går att lösa mer automatiserat än återrapportering av statsbidrag och annat, som kräver mer av uppsatsskrivande och beskrivning av vad man har gjort. Jag tror att det är viktigt att vi har koll på hur det ser ut med frånvaron i Sverige, för det är ett stort problem att många elever inte är i skolan. Vi får säkert anledning att återkomma. Jag avvaktar som sagt med spänning hur utvärderingen av Samverkan för bästa skola ser ut i nästa rapport.
Maria Stockhaus (M):
Jag tror att vi båda är bekymrade över det stora antal barn och ungdomar som är frånvarande från skolan. TV4:s Kalla fakta tog hjälp av SCB när de gjorde sitt program om hemmasittare. Enligt deras beräkningar handlar det om ungefär 5 500 elever som är så kallade hemmasittare - elever med långvarig frånvaro från skolan.
Att ordet hemmasittare ens existerar som begrepp i skolan tycker jag är ett stort svek mot elever som borde vara i skolan och tillägna sig de kunskaper de behöver för resten av livet. Moderaterna i socialutskottet gjorde nyligen ett besök på en Sis-institution och pratade bland annat med en ung kille som fastnat i den kriminella världen och nu satt inlåst. En av hans kommentarer var: "Varför reagerade ingen när jag började skolka?"
Det är ju ofta där det börjar, med några enstaka timmars skolk som sedan blir fler och fler. Orsakerna till att elever inte är i skolan är många, men det blir väldigt svårt att hjälpa dem om skolan inte följer upp vad som har hänt. En förlorad skolgång är en tragedi för den enskilde men leder också till stora kostnader för samhället.
Nationalekonomen Ingvar Nilsson har gått igenom Kalla faktas underlag och menar att de hemmasittande barnen i förlängningen kan kosta samhället mellan 20 och 30 miljarder, om man räknar med att de inte tar sig in på arbetsmarknaden som andra i samhället gör. I sitt svar radar utbildningsministern upp regeringens åtgärder för att motverka frånvaro, men de är inte tillräckliga. Frågan är varför man inte genomför alla de utmärkta förslag som finns utredningen Saknad!
och som överlag har tagits emot positivt av remissinstanserna. Av en väldigt fin vante återstår knappt en tummetott. Det är bra att rektorerna får större ansvar att följa upp längre och upprepad frånvaro och anmäla till huvudmännen, men det räcker inte. I december skrev bland andra representanter för SKL och Friskolornas riksförbund en debattartikel som bland annat tog upp vikten av att följa upp frånvarostatistik på nationell nivå.
Ett viktigt argument för detta är att det går att identifiera huvudmän som lyckas bra med att få ned frånvaron och att dessa exempel sedan lättare kan få spridning. Att nationell statistik är föremål för fortsatt övervägande på Regeringskansliet är faktiskt obegripligt för mig.
Statsrådet säger i sitt svar att regeringen är beredd att vidta ytterligare åtgärder mot frånvaro om detta behövs, men hur ska regeringen veta om de åtgärder som satts in får någon effekt om det inte finns någon nationell statistik? Då blir det omöjligt att säga om insatserna är tillräckliga och därmed omöjligt att bedöma huruvida regeringen behöver vidta ytterligare åtgärder.
Jag undrar fortfarande: Varför kan man inte redan nu ge Skolverket i uppdrag att ta fram nationell statistik?
Maria Stockhaus (M):
Huvudmannens ansvar för detta är naturligtvis mycket stort. Men det finns tyvärr inga krav ens på att huvudmännen systematiskt ska följa upp frånvaron som kommer från deras skolor. En undersökning från rapporten Skolans tomma stolar , som genomförts av Sifo på uppdrag av den ideella föreningen Prestationsprinsen, visar att bara drygt 50 procent av kommunerna samlar in eller får löpande statistik från grundskolorna gällande elevfrånvaro.
Det duger helt enkelt inte. Innan jag kom in i riksdagen var jag kommunalråd i Sollentuna med ansvar för skolan. Jag skäms att säga att vi under mina tolv år ganska sent, ordentligt och övergripande, började följa upp frånvaron i skolan. När vi fick vår första rapport var det en chock för oss alla politiker hur det verkligen såg ut och hur många elever i Sollentuna som faktiskt inte var i skolan.
Och jag tror att de flesta ändå har en bild av att Sollentuna är en ganska välfungerande skolkommun. Att vi fick detta svart på vitt ledde till att vi sedan tog tag i denna fråga och gjorde omfattande insatser och krävde återrapportering om vad som hände. Detta arbete har återkommande följts upp varje år just för att det ska säkerställas att de åtgärder som vi sätter in i skolan faktiskt också får effekt.
Att följa upp insatser och se till att de får den effekt som man har önskat är en viktig del av ett systematiskt kvalitetsarbete. Och jag är rätt övertygad om att om Skolinspektionen granskade regeringens arbete för att främja närvaro och minska frånvaro skulle man få underkänt. Det är vällovligt att göra en massa insatser och att satsa en massa pengar. Men det är nästan på gränsen till oansvarigt om man sedan inte har möjlighet att följa upp om dessa åtgärder verkligen har gjort skillnad.
Jag kan förstå att man vill vara försiktig med att lägga på fler administrativa bördor på skolorna. Men här har vi skolor som redan i dag har en skyldighet att följa upp frånvaron. De allra flesta skolor har digitala system för det. Det är rimligt att de huvudmän som i dag inte gör denna uppföljning på huvudmannanivå faktiskt gör det. Då innebär det att detta är en statistik som faktiskt redan finns tillgänglig. Det är ingenting som man behöver ha helt nya system för att samla in.
Jag undrar därför fortfarande: När tänker regeringen se till att vi får en nationell statistik, så att vi vet att de pengar som vi satsar från nationell nivå gör skillnad och så att vi faktiskt också kan se vilka kommuner och huvudmän som lyckas och hur vi kan lära oss av dessa exempel? Så länge det inte finns någon nationell statistik är det helt omöjligt att göra en sådan jämförelse.
Maria Stockhaus (M):
Svensk skola får mycket pengar nu, och det har den fått även av tidigare regeringar. Jag tror att alla inser att det behövs mer resurser i skolan. Samtidigt är det oerhört viktigt att man följer upp hur pengarna används, så att vi får utväxling från de satsningar som faktiskt görs. Det finns nämligen utvärderingar som visar att det inte nödvändigtvis är pengarna som leder till bättre resultat utan att det som krävs är att man funderar över hur man använder pengarna.
I dagsläget har vi alltså en regering som inte är intresserad av att följa upp frånvarostatistiken, och 50 procent av huvudmännen följer inte heller upp hur det står till med frånvaron. Det gör det svårt att på riksnivå eller lokal nivå veta om de insatser som görs för att minska frånvaron faktiskt får effekt. Långvarig problematisk frånvaro kan ha många orsaker.
Ofta handlar det om elever som inte får det stöd de behöver, och det kan även handla om mobbning. Det är väldigt viktigt att skolan nu får ett tydligare ansvar att utreda orsakerna. Det är en viktig start. Vi moderater har dock länge krävt att det ska in mer specialpedagogik och mer kunskap om elever med särskilda behov i den ordinarie lärarutbildningen. Detta saknas nämligen i ganska stor utsträckning, vilket de som går lärarutbildningen och de som är nyexaminerade vittnar om. De är helt enkelt inte förberedda för att ta emot dessa elever i klassrummen.
Tyvärr har regeringen inte tagit tag i frågan, trots att vi har tagit upp den ett antal gånger och ställt frågor om detta. Min fråga till statsrådet är därför: Varför vill inte regeringen se till att lärarna i sin grundutbildning får rätt kompetens att möta de här eleverna? Det är nämligen de som till slut blir hemmasittare när de inte får det stöd de behöver. Lärarna måste ha rätt kompetens.