Mats Odell (KD):
Jag vill tacka justitieministern för svaret. Det som dock slår en när man läser svaret och när man lyssnar på justitieministern här är de, vågar jag nästan säga, dubbla attityder som regeringen har till lagföring av krigsförbrytare.
Å ena sidan, som i det aktuella fallet med en relativt högt uppsatt person som kommer hit till Sverige och som representerar ett stort och mäktigt land, omgärdas den gästande personen av en skyddande byråkratisk mur: Det föreligger formella hinder för lagföring av det anmälda brottet.
Å andra sidan finns det en närmast olympisk dådkraft när det gäller att rikta sig till andra länder och kräva handling av andra länder för att lagföra krigsförbrytare. Det gäller särskilt små, känsliga och utsatta länder, som till exempel Kroatien. Här finns inga byråkratiska hinder.
Innan i det här fallet generalen Ante Gotovina levererades i Haag krävde den svenska regeringen mer tydligt än någon annan att man skulle frysa medlemskapsförhandlingarna med Kroatien. Detta resulterade för övrigt, fru talman, i en halvering av det folkliga stödet i Kroatien för en anslutning till den europeiska unionen.
Attityderna är ett problem, och de förvärras av det andra stora bekymret som jag ser, den principiella bristen i regeringens politik, och det är den skriande bristen på resurser för att klara av detta. Det låter väldigt storslaget i justitieministerns svar, att nu pågår ett stort arbete för att samordna resurserna.
Det är ganska lätt gjort att samordna resurserna med en enda person, nämligen den resurs som hittills har varit avsatt för att systematiskt arbeta med lagföringen av misstänkta krigsförbrytare i Sverige. Samtidigt uppskattar polisen att det kan finnas upp till 1 000 misstänkta krigsförbrytare i Sverige.
Trots det har det, som sagt, hittills bara funnits en enda polis som systematiskt har arbetat med de här frågorna. Detta är naturligtvis helt oacceptabelt, och det står i ganska bjärt kontrast till de mycket långa pekpinnar som den svenska regeringen riktar mot mindre och i alla avseenden svagare länder i den här frågan. Man skulle, fru talman, nästan kunna tala om dubbelmoral.
Tänk, fru talman, om Kroatien skulle hänvisa till sin svaga ekonomi och säga: Nej, vi har bara råd med en polis som arbetar med lagföring av krigsförbrytare, och det kan nog ta tid det här - det kan finnas byråkratiska eller till och med politiska hinder för lagföring. Jag tror inte att Thomas Bodström och Laila Freivalds skulle köpa det argumentet, men uppenbarligen är det så det i praktiken fungerar i vårt land.
Man tycker då, när det nu går så bra för Sverige, att det skulle finnas lite mer resurser avsatta till detta. Om vi jämför med våra nordiska grannländer ser vi att man i Danmark, ett land med halva Sveriges befolkning och antagligen också betydligt färre krigsförbrytare, nu har upprättat en ny särskild myndighet med inte mindre än 16 högspecialiserade experter som arbetar med att utreda och lagföra misstänkta krigsbrott.
I Norge är det ett tiotal som jobbar. Motsvarande standard i Sverige, Thomas Bodström, skulle vara ungefär 30 personer som för att komma upp i den nordiska standarden skulle jobba med detta i Sverige. När kommer vi att vara där? I förrgår pensionerades den hittills enda polis som specialdestinerat arbetat med de här frågorna. Jag vet, Thomas Bodström, att han har fått en efterträdare.
Jag vet att man nu anställer ett antal människor. Men det är uppenbarligen fortfarande alldeles för lite. Är det inte rimligt att lite grann tona ned de moraliska brösttonerna till andra innan vi själva har kommit upp i ett 30-tal poliser som jobbar systematiskt med detta?