KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Larsson (KD):
Naturligtvis ligger det i allas vårt intresse att bekämpa narkotikan varhelst den finns och att ta den narkotika som kommer över gränserna till Sverige så fort och effektivt som möjligt med de medel som står till förfogande. Inom många arbeten är det en stor säkerhetsfråga om de anställda använder alkohol eller narkotika på sin arbetsplats. Här finns det olika metoder att använda sig av.
Urinprov är en; sökhundar är en annan. En restriktion är att det för att utbilda dessa hundar krävs att man kan också hantera narkotika. Det är där problematiken ligger, och det är också den problematiken Läkemedelsverket pekar på när nu antalet ansökningar har utökats så enormt.
De domar som nu kommer att falla kommer att klargöra hur Läkemedelsverkets nya praxis betraktas ur en rättslig synvinkel.
Ska man fundera på några förändringar här måste man belysa frågan ganska brett - ur en etisk synvinkel, naturligtvis ur en integritetsskyddande synvinkel men också ur en folkhälsosynvinkel där det handlar om att minimera bruket av narkotika på ett bra sätt. Det är dessa svåra avväganden man måste göra.
Dock är det alldeles för tidigt att säga om någonting sådant behövs eftersom vi ännu inte har sett de slutliga domstolsutslagen. Dem inväntar vi och ser fram emot, och utifrån dem finns det säkert också skäl att fortsätta debatten.
Maria Larsson (KD):
Det finns en problematik i att diskutera någonting som ännu inte är ett klargjort faktum. Det är där vi står i dag i den här debatten, och det är därför det egentligen inte finns fog att nu sätta ned foten, varken från interpellantens eller från min sida. Vi väntar fortfarande på den här domen.
Sedan kan vi naturligtvis aldrig acceptera en utveckling där polisens skyldigheter övertas av det civila samhället. Det gäller att hitta en bra balans där man kan nå största möjliga effekt, skapa en nolltolerans och ha en så effektiv narkotikabekämpning det bara går på våra arbetsplatser men också ta den hänsyn till människors integritet som vi är skyldiga att göra.
Det är alltså många saker som måste vägas för och emot i dessa frågeställningar. Det är också möjligt att lagen får ett väldigt tydligt utfall i samband med att vi får domstolsutlåtandena. Jag tackar för debatten. Det är en intressant fråga som har lyfts upp. Detta är en problematik som säkert upplevs på en hel del håll i dag och som kanske kommer att klarläggas i samband med att domstolsutslagen kommer.
Jag tror säkert att interpellanten kommer att återkomma i frågan, varför vi får skäl att diskutera den igen.
Maria Larsson (KD):
Jag får gratulera Västerbotten till ett positivt och bra projekt. Det besöker jag gärna. Hemligheten bakom framgången i många drogförebyggande arbeten är att man lyckas samordna sig. De goda krafterna samlas för ett gemensamt arbete. Inte minst idrottsrörelsen är en otroligt viktig samarbetspartner i det här sammanhanget.
De möter många av dem som är intresserade av att både prestera inom idrotten men också bygga styrka. Här finns kopplingen direkt tillbaka till gymmen, att lyfta över kunskapen till den individuella nivån och att ta ett individuellt ansvar. Det låter spännande, och jag tittar gärna vidare på det.
I fråga om kunskapsutbyggnad finns det stora problem på den nationella nivån. Vi har berört det. Låt mig ta ytterligare ett exempel som jag finner bekymmersamt. I dag har vi svårt att definiera vad ett dopningspreparat är. Det kommer ständigt nya saker på nätet, och vem ska ta ställning till det?
Ibland blir det domstolarna som får ta ställning till om en viss substans ska definieras som dopningsmedel eller inte. Det kan i sin tur leda till att åklagare underlåter att väcka åtal om de inte är säkra på utfallet.
Det är en olycklig situation vi befinner oss i. Statens folkhälsoinstitut har tagit initiativ till att tillsätta en expertgrupp som följer och analyserar nytillkomna preparat på området. De gör det i nära samarbete med riksåklagaren. Det är en del i det hela. Men vi har också tillsatt en ny utredning under ledning av den särskilde utredaren Jan Pennlöv.
Han har fått i uppdrag att utreda den lagstiftning som finns för att på ett bättre sätt hantera klassificering av missbrukspreparat. Där inkluderar vi narkotiska preparat men också hälsofarliga varor, dopningspreparat, lösningsmedel med mera. Han ska vara klar med sitt uppdrag i slutet av 2008. Det är en del i att ha en lagstiftning som står i paritet med den aktuella situationen i samhället.
Det arbete han gör är viktigt och kan skapa bättre klarhet i arbetet med den nationella kunskapsbyggnaden. När det gäller behandlingsstrategier är det inte så att vi ingenting gör. Det finns de som arbetar aktivt med frågan även om SBU menar att det finns åtskilligt att göra i fråga om evidens och så vidare.
Dopingjouren har genom åren fått mycket medel från Socialdepartementet och från Utbildningsdepartementet. För mig är det en självklarhet att vi jobbar över departementsstrukturerna när frågorna kräver den typen av samarbete. Jag kan garantera att det inte är några problem att göra det även om vi är en koalitionsregering.
Det arbetet fungerar bra, och här kan det finnas skäl att utveckla det. Dopingjouren har ett ansvar för att utveckla metoder och behandlingsprogram, och man gör ett bra arbete. Dopingjouren har mycket kontakter via den telefonjour som finns. Den är flitigt använd.
Telefonjouren får 2 000-3 000 samtal per månad. Den grupp som ringer näst mest är faktiskt anhöriga. Vi ska inte glömma bort de anhöriga i sammanhanget. De är en viktig part att involvera i samarbetet. Ibland kan det handla om föräldrar, och ibland är det andra anhöriga. De är definitivt samarbetspartner i det preventiva arbetet.
Maria Larsson (KD):
Det drogförebyggande arbetet är centralt för regeringen, och det visade vi tydligt när vi lade fram vårpropositionen i går. Vi mönstrar upp och lägger i budgeten till 185 miljoner för vart och ett av de kommande tre åren. Det visar också på inriktningen, att vi är långsiktiga i vårt sätt att tänka. Där finns redan 74 miljoner, vilket innebär att vi totalt kommer att ha 260 miljoner årligen till drogförebyggande arbete.
Arbetet mot anabola steroider är en viktig del. Dopningsförebyggande arbete är en viktig del av detta. Vi har påbörjat det. Det har inte funnits mycket tidigare. Vi har påbörjat det nu med några insatser, nämligen en preventiv verksamhet riktad mot gymmen och Internethandeln, som är ett viktigt område att gå in på, även om det inte är alldeles enkelt.
Det är de första stegen, och sedan får vi återkomma med ytterligare saker så småningom. Det här är en fråga där kunskapsuppbyggnaden är central på flera olika nivåer, precis det som vi har berört och där vi har en fullständig samsyn. Kunskapen ute i samhället är för liten. De som hamnar inom erbjudandeområdet har inte alltid tillräcklig kunskap för att klara sig.
Här är samarbete en nödvändig faktor, och där räknar jag med att idrottsrörelsen, landstingen och skolan finns involverade och tar ett ansvar. Vi ska självklart hjälpa till från statens sida och stå för den nationella kunskapsuppbyggnaden så långt det bara är möjligt. Jag har pekat på ett par utredningar som är igångsatta just med det här syftet. Jag vill tacka.
Jag tror att den här debatten i sig har varit kunskapshöjande för dem som har lyssnat på den. Jag tror att frågan förtjänar att diskuteras vid fler tillfällen.
Maria Larsson (KD):
Elina Linna har frågat mig vilka åtgärder som jag avser att vidta för att öka kondomanvändningen bland män som har sex med män samt vilka åtgärder som jag avser att vidta för att öka kondomanvändningen bland alla unga.
I Nationell strategi mot hiv/aids och vissa andra smittsamma sjukdomar, vilken antogs av riksdagen i december 2005, fastslås att det förebyggande arbetet utgör grunden för vårt gemensamma arbete mot hiv/aids. Socialstyrelsen har, i linje med sitt ansvar för det totala smittskyddsarbetet, ansvar för att genomföra den nationella strategin mot hiv/aids.
Socialstyrelsen har påbörjat sitt arbete, och bland deras prioriterade områden är en handlingsplan mot klamydia vilken inkluderar insatser för att öka kondomanvändning och motverka det ökade sexuella riskbeteendet bland unga vuxna.
En förutsättning för ett framgångsrikt arbete mot hiv/aids är att det hivförebyggande arbetet på ett bättre sätt integreras i de lokala huvudmännens ordinarie arbete i enlighet med det landstingskommunala åtagandet.
Ett sätt att stimulera till intensifierat arbete mot hiv/aids på lokal nivå är de medel som regeringen avsätter för att fördelas i enlighet med en årlig överenskommelse mellan regeringen och Sveriges Kommuner och Landsting. För år 2007 omfattar överenskommelsen 95 miljoner kronor.
Regeringen och Sveriges Kommuner och Landsting har i årets överenskommelse bland annat fokuserat på insatser för att minska förekomsten av oskyddat sex, för att förebygga förekomsten av klamydia och andra sexuellt överförbara sjukdomar samt oönskade graviditeter. Vid Socialstyrelsen finns även Rådet för samordning av insatser mot hiv/aids, och ordförande för rådet är Ewa Björling.
I rådet sitter representanter för Sveriges Kommuner och Landsting, Statens folkhälsoinstitut, Smittskyddsinstitutet, Migrationsverket, Myndigheten för skolutveckling och Socialstyrelsen samt för frivilligorganisationerna Somaliska hälsoteamet och Hiv-Sverige.
Dessutom deltar frivilligorganisationerna Riksförbundet för sexuell upplysning, Riksförbundet för sexuellt likaberättigande och Noaks Ark-Röda Korset som adjungerade. Rådet kommer att kunna utgöra ett viktigt forum för dialog mellan nyckelaktörer inom både den statliga sektorn och det civila samhället.
Genom närheten till sina medlemmar har de ideella organisationerna unika möjligheter att nå ut med ett förebyggande budskap till människor med gemensamma intressen och livsvillkor. Genom denna roll har de även en viktig uppgift att fylla för att öka kondomanvändningen samt påverka attityderna till sexuellt riskbeteende.
Sammantaget pågår alltså en mängd insatser för att öka kondomanvändning och minska sexuellt riskbeteende.
Maria Larsson (KD):
Ja, Elina Linna, regeringen arbetar väldigt mycket via sina myndigheter. Det kan inte ha undgått Elina Linna trots allt. Här har jag i svaret redogjort för en mängd uppdrag som vi har lagt på våra myndigheter. Det är vad statsråd vanligtvis brukar göra. Vi har myndigheter som står till förfogande för att genomföra uppdrag. Det är självklart att vi använder myndigheterna för den här typen av uppdrag.
När det gäller attityder kan jag bara hålla med om att ökad kondomanvändning är en viktig faktor för att också minska klamydiasmittan och för att minska risken för att hiv sprids via det ökade antal personer som är smittade med klamydia som vi ser i dag. Däremot kan jag vara lite förvånad över att Elina Linna just pekar ut homosexuella män som de största smittspridarna - det ligger som en undertext.
Så är faktiskt inte fallet när det gäller hivsmitta. Jag pekade på Socialstyrelsens arbete med en handlingsplan mot klamydia, och jag tror att det är en väldigt viktig faktor för att öka kondomanvändningen. Det ligger också i deras uppdrag.
Jag pekade på uppgörelsen mellan regeringen och Sveriges Kommuner och Landsting, som är det nya sättet för regeringen att arbeta med de medel som vi har till förfogande, vilket är ganska stora medel, för hiv/aids-bekämpning och preventivt arbete. Det som görs på lokal och regional nivå är det som blir verksamt och som får genomslag hos de många människorna.
Därför är det av stor vikt att vi har kunnat arbeta på ett nytt sätt, att vi träffar årliga uppgörelser med Sveriges Kommuner och Landsting. Det är något som vi avser att fortsätta med. För det nya rådet som vi har inrättat, som består av många olika parter, flera olika myndigheter, är samverkan en nyckelfaktor för ett framgångsrikt arbete men också samverkan med det civila samhället.
Det är precis på det här sättet som det är möjligt för ett statsråd att arbeta. Utöver detta deltar jag naturligtvis i nationella och internationella sammanhang. Senast i dag på morgonen talade jag på en konferens om samarbetet mellan asiatiska och europeiska länder kring hiv/aids-förebyggande arbete.
Det är en stor konferens som äger rum i Stockholm just nu med många gäster från asiatiska länder som har varit ute på studiebesök i våra verksamheter i går, och gör det också i dag, för att just utbyta erfarenheter och goda exempel på ett preventivt aktivt förebyggande arbete. Också inom WHO:s ram förekommer mycket.
Det är naturligtvis så att jag delger svenska erfarenheter, vårt sätt att arbeta på, för att det ska kunna användas också på andra håll. Vi har också stor anledning att lyssna in andra länders sätt att arbeta och andra länders erfarenheter för att hämta positiva och goda exempel, så att vårt preventiva arbete kan vara så omfattande och så framgångsrikt som möjligt.
Maria Larsson (KD):
Man kan naturligtvis som underlag för sina interpellationer söka enstaka synpunkter på nätet. Men jag tror att det är viktigt att vi i interpellationsdebatter använder oss av så faktabaserade underlag som möjligt. Sedan kan man alltid exemplifiera med enstaka synpunkter. Men det som vi använder oss av i den nationella hivpreventiva politiken är naturligtvis kunskapen om de riskgrupper som är tydligt identifierade.
Där ingår ungdomar, unga vuxna, män som har sex med män, gravida kvinnor och personer som är prostituerade, personer med injektionsmissbruk, personer med utländsk bakgrund och utlandsresenärer. Det är alla dessa grupper som är föremål för riktade insatser.
Det handlar väldigt mycket om - det vill jag hålla med om - ett attitydskapande arbete. Vi ser en förändring mot en minskad kondomanvändning. Den ligger väldigt lågt i vårt land vid en internationell jämförelse. Därför är det oerhört centralt att arbeta på ett attitydskapande sätt.
Att använda kondom är att ta ansvar både för sig själv och för sin partner, och det är en grundförutsättning för en positiv sexualitet. Att arbeta för att ändra attityder är därför väldigt centralt, och det görs i allra högsta grad inom ramen för det hivpreventiva arbete som regeringen står bakom och driver.
Jag vänder mig emot att Elina Linna pekar ut bara en grupp, för om man tittar på hur hivinfektionen i dag sprids ser man att den vanligaste smittan faktiskt är heterosexuell smitta. Av fallen föregående år, 2006, hade 198 blivit smittade vid heterosexuellt sex, 93 fall vid sex mellan män och 35 fall vid intravenöst missbruk.
Det var de tre stora smittgrupperna. Hivspridningen i Sverige ligger på en internationellt sett låg nivå, även om jag kan se oroväckande tendenser i statistiken för det första kvartalet innevarande år.
Invandring av heterosexuellt smittade personer från högendemiska områden står fortfarande, trots en viss minskning, för en betydande del av de rapporterade fallen. Även av dem som är bosatta i Sverige är ungefär en tredjedel smittade utomlands.
Detta är viktig kunskap att ha med oss i bagaget när vi diskuterar och debatterar denna svåra fråga, som ytterst handlar om väldigt mycket attitydskapande åsikter. Där är vi fullständigt överens. Men jag tror som sagt var att det är viktigt att ha ett underlag för hur situationen ser ut som helhet och att man använder sig av det för sina bedömningar i både frågor och svar.
Maria Larsson (KD):
Också jag är orolig över den ökade smittspridningen av flera sexuellt överförbara sjukdomar. Också jag är orolig över att kondomanvändningen har minskat. Sverige ligger dåligt till i europeiska jämförelser. I en WHO-studie som gjordes i december rörande tonårsgraviditeter, inklusive aborter, ligger Sverige i mitten.
Samma studie visar att kondomanvändningen var minst i Sverige. Detta är allvarligt och oroande, och det är en fråga som vi behöver arbeta mer aktivt med. Socialstyrelsens handlingsplan mot klamydia har en mycket tydlig inriktning på att stimulera ökad kondomanvändning. Den ska vara klar i slutet av året. Den emotser jag med stort intresse, och jag ska naturligtvis ta väl vara på den.
Det här är ett område som behöver ökade insatser. Inte minst att se till att graviditeter är önskade är en angelägen fråga. Vi får säkert skäl att återkomma till detta ämne i en eller annan form. Därmed vill jag tacka Elina Linna för debatten.
Maria Larsson (KD):
När det gäller skillnader mellan kvinnor och män så är de ganska stora, inte minst när det gäller insatser i missbrukarvården. Det är något jag beklagar djupt. Vi vet att män av tradition har lättare att få tillgång till dyrare och mer omfattande behandlingar än vad kvinnor har.
Jag tror att det är oerhört viktigt och centralt att vi har en god statistikinsamling och också kvalitetsjämförelser som på ett tydligare sätt kan visa både könsskillnader i missbrukarvården, som vi vet finns, och arbeta för en förändring och en förbättring.
Det ser jag som en viktig uppgift, att förbättra kunskapen om skillnader mellan män och kvinnor när det gäller tillgången till missbrukarvård. Men vi gör ganska mycket, Eva Olsson. När vi ändrar lagen om socialtjänstens skyldighet att tillhandahålla stöd och hjälp för våldsutsatta kvinnor och barn som bevittnar våld skickar vi också med stimulanspengar. Stimulanspengar efterfrågades.
När det gäller resursjourer har jag inte sett att Vänsterpartiet har avsatt några särskilda stimulanspengar i sin budget, men det är möjligt att det finns gömt någonstans. Stockholms läns landstings politik tycker jag att man diskuterar lämpligtvis där och inte här. Låt mig återigen påminna om den handlingsplan som är att vänta och som kommer att innehålla ytterligare åtgärder.
Men det är inget som jag kan avisera i dag, utan det får presenteras när den är färdig. Det finns alltid, på alla politikområden, förbättringspotential. Så är det ju. Särskilt i opposition är man aldrig nöjd. Så ska det väl vara. Det ska vara en pådrivande kraft. Men jag ser att det finns ytterligare förbättringsarbete att göra. Låt oss inte glömma att vi faktiskt har gjort en del redan.
Jag tror att det ska vara till stort gagn för arbetet ute i kommunerna att det kommer stimulanspengar och att vi också förbättrar statistikinsamlandet.
Maria Larsson (KD):
Grunden för den här debatten, som primärt handlar om missbrukarproblematiken, är delvis att missbrukarvården har rustats ned väldigt mycket under en lång rad av år, under den långa rad av år då bland annat Eva Olofssons parti har suttit vid regeringsmakten. Väldigt lite har gjorts för att vända den trenden. Det är beklagligt, och det är tråkigt. Därför befinner vi oss i en situation där naturligtvis en del grupper ramlar mellan stolarna.
När det gäller kvinnor med missbruk och som utsätts för våld kan jag hålla med om att det finns en fördomsfullhet gentemot de kvinnorna ibland. Så ska det naturligtvis inte vara. Låt mig säga det och tydligt markera det. Det finns också en problematik att kvinnojourer inte kan ta emot kvinnor med missbruksproblem, av förståeliga skäl.
Det gör att de hamnar i ett mellanläge där det ibland inte finns något skyddsnät och där fallet mellan stolarna kan bli väldigt hårt. Återigen: Vi är angelägna om att socialtjänstens uppgift och uppdrag ska vara tydligt, också gentemot kvinnor med missbruk.
Det är därför vi skrev särskilt om dem som en grupp när vi lade fram propositionen som nu har behandlats. Det är viktigt. Det är ett led i de åtgärder som regeringen redan har vidtagit, och som sagt var, ytterligare åtgärder kommer. Till det kommer jag att återkomma i handlingsplanen som kommer att presenteras under hösten.
Jag tror att Eva Olofsson kan se fram emot ytterligare förslag som pekar i en stärkande riktning för många kvinnor i olika utsatta situationer.
Maria Larsson (KD):
Eva Olofsson har frågat mig vad jag tänker vidta för åtgärder mot missbruket av GHB, GBL och butandiol. Låt mig först säga att jag delar Eva Olofssons oro över utvecklingen och synen på behovet av kunskaps- och metodutveckling när det gäller dessa droger. Det är något som också gäller för hela narkotikaområdet. Det är också det som är syftet med den nationella satsning som äger rum inom ramen för narkotikahandlingsplanen.
Ett exempel på detta är bland annat den trestadssatsning som Eva Olofsson nämner i sin interpellation. Regeringen har i den ekonomiska vårpropositionen föreslagit att ca 260 miljoner kronor per år ska avsättas under mandatperioden till drogförebyggande insatser.
Arbetet med att genomföra handlingsplanens mål kommer därför att fortsätta i oförminskad styrka i samarbete med de kommuner och landsting som har det huvudsakliga ansvaret för såväl förebyggande som vård- och behandlingsinsatser. Jag förstår dock inte Eva Olofssons slutsats att det skulle vara lättare att bedriva ett förebyggande arbete med ett ämne som är narkotikaklassat än med ett ämne som är klassat som hälsofarlig vara.
I båda fallen är de reglerade ämnena förbjudna. Även om straffsatserna för narkotikaklassade ämnen är högre är det självfallet något som inte kan styra det förebyggande arbetet. När det gäller frågan om en narkotikaklassning av GBL och butandiol är den nuvarande lagstiftningen inte anpassad för ämnen som har en stor legal användning.
Narkotikaklassade ämnen får enligt FN:s narkotikakonventioner användas bara för medicinskt eller vetenskapligt ändamål. Det är alltså inte möjligt att narkotikaklassa ett ämne och samtidigt tillåta en industriell användning av detta ämne. Det är skälet till att GBL och butandiol är kontrollerade som hälsofarliga ämnen eftersom de båda är miljövänliga rengöringsmedel med stora användningsområden och utan goda alternativ.
Regeringen tillsatte den 1 mars en särskild utredare med uppdrag att göra en översyn och analys av nuvarande regelsystem beträffande kontroll av narkotika, dopningsmedel, prekursorer samt lösningsmedel, tändargaser och andra hälsofarliga varor som används i berusningssyfte och hur de förhåller sig till varandra.
Utredningen har också fått i uppdrag att se över möjligheterna att införa ett förfarande som förhindrar befattning med ett ämne som kan antas bli klassificerat som narkotika eller hälsofarlig vara. Frågan om det finns ett bättre rättsligt hanterande av ämnen såsom GBL och butandiol kommer att hanteras av denna utredning som ska vara klar i slutet av nästa år.
Maria Larsson (KD):
Jag tror att både Eva Olofsson och Lars-Ivar Ericson nu har hjälpt till att öka kunskapsmängden hos dem som eventuellt tittar på tv i dag om den här typen av droger. Det är alldeles sant det som ni har sagt. Vi vet att det är förhållandevis billiga droger, att det är möjligt att tillverka dem själv, att de ger många oönskade bieffekter, att de är svåra att dosera och så vidare.
Mer forskning på det här området är viktigt, och det skriver jag också i mitt svar. Men vad vi vet redan i dag är ju att de är farliga. Därför blir det allra mest centrala att ha ett effektivt drogförebyggande arbete, inte minst i de delar av landet där de här drogerna är vanligast.
Eftersom det är så väldigt olika geografiskt betingat är naturligtvis det allra viktigaste och centrala ett aktivt drogförebyggande arbete, där kunskap ges om de oönskade bieffekterna och svårigheterna att dosera drogerna, och att det når de grupper som är speciellt utsatta, nämligen ungdomar.
I riket som helhet har användningen av GHB fallit från 1,4 procent till 0,4 procent mellan åren 2001 och 2006. Det är alltså en sjunkande trend. Fortfarande används drogen mest i Västra Götaland och i Västernorrland. I viss mån är nivån också högre i Jämtland.
Lägst är nivåerna i Östergötland, Västmanland och Dalarna. Här handlar det om att man i vissa delar av landet utvecklar en trend i vissa grupper att använda de här drogerna. Där är de drogförebyggande insatserna så oerhört centrala och viktiga för att få bukt med detta. Självklart är det många som involveras och inkluderas i det drogförebyggande arbetet. Där är sjukvården inkluderad och involverad.
Men när det handlar om unga människor är naturligtvis kommunernas socialtjänster i allra högsta grad berörda. Den samarbetsfunktionen måste självklart finnas och upprätthållas. Huruvida det är möjligt att tillsätta kräkmedel och vad det skulle få för konsekvenser för dessa ämnen i övrigt kan jag inte yttra mig om. Det är en fråga som övergår min kompetens just nu. Det får vi återkomma till.