KBLab/rixvox huggingface dataset:
Kalle Larsson (V):
Med anledning av den här lilla stickdiskussionen om EU-medlemskapet kan man väl notera, som Ingvar Carlsson en gång gjorde, att också en trasig klocka går rätt två gånger om dygnet. Visst kan det väl hända att EU finansierar ett och annat projekt och en och annan studie som faktiskt är värdefull, men i allt väsentligt är det tyvärr så, inte minst på migrationspolitikens område, att EU går i fel riktning, begränsar möjligheterna för människor att söka asyl och försvårar för människor som flyr undan förföljelse att få en fristad både i Sverige och i andra EU-länder. Därav min kritik.
Sedan noterar jag - jag tycker att det är värdefullt att så kan göras - att migrationsministern hänvisar till ett betänkande som antogs under den förra majoriteten - inte för att jag var överens med den socialdemokratiska regeringen i alla avseenden när det gällde migrations- och flyktingpolitiken, tvärtom. Jag var kritisk och kommer att vara det igen mot en socialdemokratisk regering om den försöker bedriva en politik som jag menar är felaktig.
Men vi var ganska många som tyckte att det var ett steg framåt, i bred politisk enighet, när vi kunde konstatera att det finns särskilda asylskäl som kvinnor kan ha och har och att detta faktiskt måste hanteras. Den här interpellationen och engagemanget från oss som ifrågasätter och menar att regeringen just nu gör för lite får väl ses som uttryck för en frustration över att vi inte har kommit längre och att det inte har gått snabbare.
Vi ser ju fortfarande liknande brister som dem som utskottsmajoriteten 2005 ville komma till rätta med. Vi ser fortfarande att många som arbetar på Migrationsverket inte känner till vilka lagar och föreskrifter man har att utgå ifrån. Många kvinnor som kommer till utredning hos Migrationsverket får aldrig frågan vem de vill ska göra utredningen, en man eller en kvinna, och många har därför också väldigt svårt att berätta om sina verkliga skyddsskäl.
Det är den frustrationen som föder diskussioner som denna. Nu vill ministern att vi återkommer när utvärderingen av hur det ser ut i dag inom Migrationsverket är färdigställd. Det kan jag garantera att vi kommer att göra.
Kalle Larsson (V):
Med nästan lite ovanligt mycket darr på rösten avslutade migrationsministern med att berätta att han inte vill vara städgumma åt USA. Tro mig, jag förstår den känslan! Vem vill städa upp efter andras oförrätter? Vem vill ta hand om de problem som en förblindad president i täten för en förblindad nation har skapat runt om i världen?
Alla de väpnade konflikter och brott mot mänskliga rättigheter och folkrätt som USA har skapat och begått är egentligen inte Sveriges ansvar, i något slags formell mening. Det är alldeles sant och riktigt. Man kan inom parentes säga att den diskussionen väl är lite sent påkommen.
Hade Sverige varit tydligare och den regering Tobias Billström själv tillhör talat ut och framfört den kritik som verkar ligga bakom den darriga rösten lite tidigare hade man kanske åtminstone kunnat visa att det finns en kritik från Sveriges sida mot de krig och brott mot mänskliga rättigheter och folkrätt som USA bedriver. Men tillbaka till huvudfrågan. Det är ingen stor grupp människor vi talar om.
Det rör sig om 50-60 personer i dag som inte ens USA har några misstankar mot men som ändå hålls i fängsligt förvar i Guantánamo. Det enda vi begär är enkelt. Det är att Sverige säger: Okej, några av de här personerna kan komma till oss. Vi kan bistå med några platser runt om i landets kommuner. Sundbybergs kommun har redan erbjudit sig att ta emot en av personerna.
Det finns säkert fler kommuner som är beredda att ta det internationella ansvar av solidaritet som ministern i det längsta försöker undvika att ta för egen del. Jag tycker att det borde vara en fråga som kunde vara enkel också för migrationsministern. Varför inte helt enkelt hjälpa Barack Obama att stänga Guantánamo? Det är det vi kräver.
Kalle Larsson (V):
Det är i ärlighetens namn möjligt att det är jag som börjar bli gammal, men jag känner att den politiska dramaturgi som utspelar sig just nu är onödig. Cristina Husmark Pehrsson erkänner att det inte är som det ska. Ministern är inte nöjd med läget. Det tycker jag är ett välkommet ställningstagande. Men det räcker inte med att stanna där.
Jag hör att Cristina Husmark Pehrsson säger: Vi kan fundera på det där med ränta, och jag är inte motståndare till det. Men låt då beskeden blir tydligare. Ge den ursäkt som många väntar på och säg till var och en som har blivit drabbad av de felaktiga utbetalningarna: Jag är ledsen. Det är nästa steg. Medge att vi faktiskt behöver utreda hur en ränta ska kunna ges till de människor som har fått försenade utbetalningar.
Säg också det som Vänsterpartiet tycker borde vara självklart om att människor får ett skadestånd om förseningen är mer än två månader. Då behöver vi inte bara bråka om det som hänt tidigare. Det har vi rätt att göra om olika förslag och de politiska diskussioner vi behöver ha här. Då kanske vi också kan komma någonstans. Vi kanske kan ta frågan på det allvar som jag tror att många människor ute i landet tycker att den förtjänar. Det ska inte bara bli en diskussion fram och tillbaka om vem som gjorde rätt eller fel tidigare.
Det är ingen tvekan om att det också har begåtts fel under tidigare majoriteter. Låt mig vara den förste att erkänna det. Men det är inte huvuddebatten i dag. Huvuddebatten i dag är att det fortfarande begås misstag och att människor fortfarande behandlas illa. De drabbas dessutom på många sätt värre därför att de har så små marginaler utifrån den politik som regeringen i övrigt för. Därför är min kvarvarande fråga: Är du beredd att be dem som drabbats om ursäkt?
Är du beredd att säga att vi faktiskt ska utreda möjligheten att ge ränta till den som har fått en försenad utbetalning? Är du beredd att medge att de kanske också ska ha ett skadestånd?
Kalle Larsson (V):
Den 12 februari i år genomfördes en massavvisning från Sverige, en av de största som har skett. Med ett specialchartrat plan avvisades 45 personer till Irak. Enligt uppgifter från bland annat Sveriges Radios program Konflikt belades flera av de avvisade med handfängsel, alltså handbojor. Flera av de avvisade har också vittnat om att de drogats under resan.
Åtskilliga vittnesmål om att de medföljande vakterna ska ha agerat förnedrande och hotfullt föreligger. Herr talman! Det här är en av de konsekvenser vi ser i verkligheten av regeringens satsning på det så kallade återvändandeåret. Det är det regeringen nu har sagt: Det här ska bli det år då man sänder tillbaka människor, gärna så många som möjligt.
De politiska konsekvenserna av detta är de vi diskuterar här i kammaren. Men konsekvenserna i verkligheten för vanliga människor som drabbas av den här politiken, som innebär att man buntar ihop en massa människor samtidigt och skickar i väg dem i grupp, förtjänar också att diskuteras. Man har anvisat särskilda medel för att genomföra detta. Man har gett särskilda uppdrag till olika polismyndigheter.
Det är ganska tydligt att den regering som vi nu har ser som en av sina främsta uppgifter att sända människor tillbaka. Det är inte det enda exemplet. Vi vet att ytterligare en massavvisning har skett till Irak från Migrationsverkets förvar i Märsta.
Jag fick häromdagen uppgifter om att man i fredags försökte genomföra en massavvisning till Burundi, ett land där rättssäkerheten milt uttryckt inte är den bästa och där risken för politisk förföljelse är omfattande. Det gick inte, därför att man hade ett plan som inte fungerade.
De som då skulle avvisas vittnar också i ett eget skriftligt vittnesmål om att de kände sig kränkta och förnedrande behandlade. För att ta ett exempel ur mängden: Man fick inte gå på toaletten utan tre åtföljande poliser. I något sammanhang fick man inte heller gå på toaletten utan att dörren skulle hållas öppen. Det är inga brottslingar vi talar om.
Det här är människor som har försökt utnyttja sin konventionsstadgade rätt att söka asyl och sedan nekats. Men det är inte något annat brott de har gjort sig skyldiga till. Herr talman! När det här sker måste det utkrävas ansvar, men inte bara konkret ansvar på det sätt som nu kommer att ske.
Jag välkomnar att polisen kommer att utreda det som hände den 12 februari. Jag välkomnar också - låt mig vara tydlig på den punkten - att man har tagit initiativ till att ta fram tydliga och klara regler om hur människor ska transporteras när de är frihetsberövade. Det är ett välkommet initiativ som kanske också är ett resultat av ifrågasättandena på den här punkten. I så fall har vi nått en viss framgång.
Men jag måste också konstatera att Tobias Billström i det längsta undviker att ta det politiska ansvaret för den satsning på återvändandeåret som regeringen har genomfört.
Därför kvarstår frågan: Varför är det så väsentligt att så många människor som möjligt ska kastas ut så snabbt som möjligt om priset för detta uppenbarligen ser ut att vara att människor behandlas på ett kränkande och förnedrande sätt?
Kalle Larsson (V):
Om Tobias Billström ägnade lite mindre tid åt att dricka fina drinkar i viploungerna på internationella flygplatser och kanske lite mer tid åt att följa debatten här i kammaren skulle han vara väl medveten om att den syn jag ger på Vänsterpartiets migrationspolitik härifrån i dag är densamma som har avgetts vid många tidigare tillfällen.
Det var precis som jag sade; Tobias Billström försöker göra detta till något slags nyhet för att i stället få diskutera någonting annat än vad debatten ska gälla. Låt oss återgå till huvudfrågan. Människor upplever sig kränkta vid de massavvisningar som sker på regeringens order. Tobias Billström välkomnar att det utreds om det har begåtts några fel eller inte.
Det naturliga vore snarare att säga: Här verkar någonting inte stämma. Låt oss utreda vad som har skett, och låt oss i avvaktan på att en sådan utredning är klar vänta med fler massavvisningar! Jag säger massavvisningar. Jag säger det därför att det inte är en och inte en handfull utan en massa människor som avvisas samtidigt. Skulle det då på något vis vara sämre att avvisa många i stället för en? Ja, det är mycket som tyder på det.
Människors uppgivenhet och ilska över situationens tillstånd stärks av varandras känsla av att må dåligt. Det kan vara ett skäl. Ett annat är att det finns en uppenbar risk - jag var nära att säga en bekräftad risk, men jag väntar med det uttrycket - att människor känner sig kränkta. De känner att de utsätts för förnedrande behandling. Det är bakgrunden till hela diskussionen.
Herr talman! Regeringen har beslutat om ett återvändandeår. Det blir tuffare insatser mot människor varav många, låt mig upprepa det, enligt vår uppfattning har asylskäl nog att få stanna i Sverige. De ska nu kastas ut ur landet i stället. Tobias Billström är den som har det politiska ansvaret för detta. Än så länge har han inte ens trätt in i debatten.
Kalle Larsson (V):
Låt mig, även om repliken gäller Tobias Billström, tacka Centerpartiet, Kristdemokraterna och Folkpartiet för att man så väl besvarade de frågor jag ställde om vilken riktning man vill se på svensk migrationspolitik. Vi fick en uppradning av olika förslag till positiva reformer som borde genomföras, som de borgerliga partierna vill genomföra. I väldigt stor utsträckning stämmer de överens med de reservationer som oppositionspartierna i dag gemensamt har avlämnat.
Det handlar om barns rättigheter, om lagliga vägar för att söka asyl, om kvinnors asylskäl. Det är tre exempel som borgerliga partier lyfter fram för att visa på vilken riktning man vill att svensk migrationspolitik ska gå i. Den stora frågan är vem som står i vägen. Det är min första fråga till Tobias Billström.
Varför står du i vägen för de förändringar som oppositionspartierna vill genomföra och som dina alliansfränder också är intresserade av att diskutera? Låt mig säga att jag har fått den här diskussionen - inte bara på eget bevåg men ändå - precis dit där jag vill att den ska befinna sig.
Vi har just nu en diskussion i Sveriges riksdag, i Sveriges lagstiftande församling där vi har lite av en tävling om vem som vill mest, vem som vill ha den mest humana politiken, vem som har den mest öppna attityden till invandring och flyktingar. Det är en diskussion som jag gärna ser att vi tar. Vid jämförelse med länder i omvärlden som vi ser är det uppenbart att det är en helt annan diskussion. Låt oss försöka fortsätta att föra den diskussionen.
Jag är dessutom ganska övertygad om att vi kommer att kunna komma ganska långt från Vänsterpartiets sida i den tävlingen. Allra sist som min andra fråga: Mona Sahlin sade i Ekots lördagsintervju för ett halvår sedan att hon skäms för hur man behandlar de apatiska flyktingbarnen. Är det inte dags att Moderaterna också drar samma slutsats?
Kalle Larsson (V):
Låt mig till att börja med säga att jag ställer upp på en diskussion och debatt med Tobias Billström i vilket läge som helst om var enigheten är störst och i vilket sammanhang som vi kommer att kunna föra svensk migrations- och asylpolitik längst. Hys ingen tvekan på den punkten! Samtidigt gör Tobias Billström det väldigt enkelt för sig. Jag ställde två frågor: Varför står Tobias Billström i vägen för förbättringar när det gäller kvinnors, hbt-flyktingars och barns asylskäl?
Varför står Tobias Billström i vägen när en samlad opposition vill göra förändringar och hans egna alliansfränder också säger sig vara intresserade av detta? Då står ju ett enda parti, Moderaterna, i vägen för de positiva förändringar som vi i övrigt skulle kunna vara överens om. Min fråga till Tobias Billström är inte om han kan räkna upp ett antal frågor där vi andra är oense.
Det har han visat att han tycker att han kan. Min fråga är i stället: Varför står du i vägen för de positiva förändringar som alla andra här inne faktiskt vill genomföra? Min andra fråga får jag tydligen också upprepa. Låt mig hoppas att vi åtminstone kan få något slags antydan till ett svar.
Tobias Billström och hans parti var ett av två partier som är ansvariga för behandlingen av apatiska flyktingbarn för några år sedan, då man misstänkliggjorde föräldrarna och barnen själva för att ha simulerat sin apati. Man tog ställning för att dessa barn skulle avvisas.
Socialdemokraternas partiledare Mona Sahlin har mycket tydligt och klart tagit avstånd från detta och till och med gått så långt att hon har sagt att hon skäms för den politik det egna partiet då bedrev och att hon vill ha en förändring.
Min fråga till Tobias Billström är: Kan du inte vara man nog att för ditt partis räkning ta ställning på samma sätt och tala om och begå självkritik för den politik som ni bedrev på den tiden, när sjuka barn avvisades med berått mod från vårt land?
Kalle Larsson (V):
Det finns inom retoriken olika metoder för att slippa diskutera det som egentligen ska diskuteras. Ett känt knep är att börja prata om något helt annat. Staffan sagofarbrorn Danielsson är väl den som går längst i det avseendet. Han börjar prata om något helt annat än vad den här diskussionen syftar till att försöka klargöra. Jag ska inte gå i polemik med det, för det är ovidkommande. Men Cristina Husmark Pehrsson är inte steget långt efter.
Hon börjar prata om helt andra saker än pensionssystemets konstruktion och behovet av förändringar. Det andra knepet för att slippa diskutera själva sakfrågan gör Gunnar Axén sig skyldig till. Han kör ungefär samma inlägg i version två. Han har inte ens hunnit skriva om det till den andra omgången han ställer sig i talarstolen. Han tänker: Om jag bara höjer rösten lite till kanske det blir som jag vill ändå. Men det duger inte. Gunnar Axén har fått svar.
Jag har på flera punkter tydligt angett vad Vänsterpartiet vill förändra i dagens pensionssystem. Jag har också angett hur vi anser att saker ska finansieras. Att Gunnar Axén inte hör detta är inte så konstigt. Däremot tror jag att den som läser protokollet inte har några problem att finna det. Herr talman! Jag har egentligen frågat om en enda sak.
Jag har frågat om det inte är dags att se över hur pensionssystemet är konstruerat. Jag har fått till svar lite av varje, får man väl säga. Men i huvudsak är det: Vi ska inte göra någonting. Pensionssystemet är bra. Det är något vi ska vara stolta över.
Allt annat än detta, världens bästa pensionssystem, vore en katastrof för landet, för ekonomin och måhända för samtliga kommande generationer. Den argumentationen är inte trovärdig.
Därför vill jag fråga ännu en gång: Vad är det som gör att Cristina Husmark Pehrsson inte ens är beredd att medge att man i demokratisk ordning kan genomföra en översyn av det system som inte fungerar?
Torsten Lindström (KD):
Utbildningsministerns anförande klingar bekant. Den 18 mars 2003 stod Thomas Östros i riskdagens talarstol och sade: "Studenternas rättssäkerhet och ställning i högskolan var en för regeringen prioriterad fråga redan under den förra mandatperioden." Jaha, och nu har det gått nära en halv mandatperiod till.
Hur många mandatperioder behöver Thomas Östros på sig för att komma med de förslag, initiativ, mått och steg som krävs för att vi ska slippa höra rapporter om att studenter känner sig otrygga och rädda för att komma med synpunkter? Inte kan det väl vara så illa att studenterna ska behöva vänta till nästa mandatperiod, då en ny utbildningsminister tagit över?
Sedan kastar Thomas Östros sten i glashus så att det klirrar ordentligt. Thomas Östros har underlåtit att vidta åtgärder som krävs för att öka studenters rättssäkerhet. Återigen ser vi hur socialdemokratin regerat sönder sig själv till så måtto att kraften farit all världens väg och förmågan att ta initiativ kvävts.
Thomas Östros har vacklat, som han själv något generad medger, i frågan om kårobligatoriet, som vi egentligen inte diskuterar i dag, herr utbildningsminister. Jag är inom parentes sagt övertygad om att Thomas Östros kommer att ändra sig igen i den frågan efter ett riksdagsbeslut och begripa att kårobligatoriet är ett både otidsenligt och ineffektivt sätt att hantera studentinflytande.
I dag handlar det i stället om att på ett modernt sätt ge studenter inflytande och rättssäkerhet, och där, herr talman, har Thomas Östros alla möjligheter att vidta de åtgärder som han har att vidta som utbildningsminister och som ligger på hans bord sedan år tillbaka. Det är möjligt att Thomas Östros ändå menar väl när han talar, men det hjälper inte, för han kommer inte loss.
Varför inte, Thomas Östros, uppmuntra högskolorna att genomföra de åtgärder som krävs? Varför inte på allvar ta tag i frågan om förordningsförändringar? Varför inte, utan att precisera vilka lagar som bör förändras, titta en gång om det ändå inte skulle behövas ytterligare åtgärder för att stärka studenternas rättssäkerhet på ett modernt och tryggt sätt? Det hjälper inte att utbildningsministern pratar om att det här skulle vara en hjärtefråga.
Jag tror honom, för han brukar vara sanningsenlig. Det är säkert Thomas Östros hjärtefråga. Men varför gör han inte de saker han har möjlighet att göra i stället för att sitta och vänta på någonting annat? Herr talman! Högskoleverkets förslag ligger på regeringens bord. Det handlar om anonymitet vid kursutvärderingar. Det handlar om handläggningen av examensbevis. Det handlar om stora och små förändringar. De ligger på Thomas Östros bord.
När kan vi förvänta oss att talet om hjärtefråga går över till praktisk handling?
Torsten Lindström (KD):
Det är häpnadsväckande att utbildningsministern står i denna kammare och så ihärdigt vägrar att svara på de frågor som han ombetts att svara på. I stället fortsätter utbildningsministern sitt anförande som han höll den 18 mars förra året. Tala om att fortsätta i samma anda!
Det är bara det, herr talman, att om Thomas Östros menar allvar med att förslag om förbättrad rättssäkerhet skulle hamna i bördig jord, ja, då är det knappast Thomas Östros jord han talar om, för om det hade varit så att den var bördig när det gäller studenters rättssäkerhet skulle vi inte behöva ha den här debatten. Då skulle de utfästelser som gjordes den 18 mars förra året varit verkställda.
Då hade vi verkligen sett resultat av de förändringar som föreslagits i förordningar, herr talman, och i olika former av beteenden och initiativ i relationen mellan studenten och högskolan. Det verkar snarare som om den där jorden som förslagen skulle hamna i är ganska steril.
Det vore passande om Thomas Östros tog tag i de här förslagen och verkställde dem så att vi slapp ha den här debatten ännu en gång. Sedan är det positivt att Thomas Östros skådat ljuset när det gäller studentkårerna. Det är tråkigt bara att han inte insett potentialen i studentkårernas arbete. Studenterna behöver inte oroa sig för ett avskaffat kårobligatorium.
Det kommer att gå till på ett sätt så att studenterna får en starkare position, ett starkare inflytande, en starkare rättssäkerhet än vad Thomas Östros förmått klara av under sina år på Utbildningsdepartementet. Det vore tacknämligt om Thomas Östros, medan han har chansen, tog tag i de förslag som finns och såg till att inte bara prata utan också agera.
Torsten Lindström (KD):
Målet är att halvera socialbidragsberoendet, säger Berit Andnor. Det var just det lovvärda målet som hon också hänvisade till i debatten den 6 december 2002. Problemet, herr talman, är att det inte hjälper med mål om man inte samtidigt vidtar de åtgärder som är nödvändiga för att realisera, förverkliga, målet.
Vi ser inga konkreta insatser från regeringens sida när det gäller just studenter med barn. Det var ämnet för debatten då, och det är ämnet för debatten i dag. I dag känner många studenter en oerhörd oro över sin vardag. Många hör av sig.
När vi tar den oron och sätter den i ljuset av den utredning som Berit Andnor just har nämnt förstår jag oron. Utredningen om de studiesociala frågorna kom ju till oerhört motvilligt från regeringens sida. Det dröjde nästan ett helt år efter det att riksdagen hade fattat beslut om utredningen innan regeringen väl brydde sig om att förverkliga beslutet och tillsätta den.
Sedan blev det nytt statsråd och då blev det tilläggsdirektiv efter diverse påtryckningar om just situationen för studenter med barn. Men nu har vi utredningen på vårt bord. Vad innebär den då? Jo, den innebär ett lappande och ett lagande av befintliga system i stället för de nya tankar som behövs för att få möjlighet för studenter med barn att klara sig själva och sin vardag.
Nu var det ju inte så mycket annat att vänta än de här lappande-och-lagande-förslagen eftersom direktiven innehöll strikta begränsningar för vad utredningen kunde göra.
På så sätt undergrävde faktiskt regeringen utredningens möjligheter innan den ens hade kommit till, i stället för att lyssna på våra röster om att ta det stora greppet i en parlamentarisk utredning och se över studenternas hela situation. Herr talman! I flera delar av utredningen konstateras också att det behövs ytterligare utredningsarbete.
Samtidigt finns det några konkreta förslag om vad som kan göras för att bringa möjlighet för studenter att försörja sig. Min fråga till Berit Andnor är: Hur tänker regeringen agera för att ta till sig förslagen? Det hjälper ju inte att remittera, diskutera och prata i ytterligare drygt ett år.
Det hjälper inte att prata om målet om ett halverat socialbidragsberoende när det faktiskt är så att sex av tio ensamstående studenter med barn inte kan klara sig. Då hjälper det inte med mål och inte med generella insatser, även om vi kan vara överens om att den generella välfärden självfallet är utgångspunkten i allt. Det krävs också särskilda åtgärder för att göra det möjligt för studenter att klara sig.
Vi kristdemokrater har lagt fram sådana förslag, till exempel om ett barntillägg i studiemedelssystemet. Det finns också intressanta tankar i utredningen som vi kan diskutera närmare.
Men frågan kvarstår, herr talman: Vad gör regeringen för att dessa 60 % av Sveriges ensamstående studenter med barn i möjligaste mån ska slippa söka socialbidrag och i stället kunna klara sig på egna medel?