Julia Kronlid (SD):
Jag börjar med att yrka bifall till Sverigedemokraternas samtliga reservationer i detta betänkande - 3, 8, 10, 14 och 16. Jag kommer i huvudsak att tala om våra tre motioner som rör abortfrågan, medan min kollega Per Ramhorn senare kommer att tala lite grann om några av våra andra motioner. Fru talman! År 2009 genomfördes 37 524 aborter i Sverige.
År 2010 hade antalet aborter ökat till 37 693. Däremot hade tonårsaborterna minskat något, vilket är positivt. Jämfört med våra nordiska grannländer har dock Sverige det i särklass största antalet aborter varje år. En abort behöver ses som en sista nödlösning, och det är oroande om abort alltmer ses som ett alternativ till preventivmedel.
Sverigedemokraterna menar att det i bedömningen av Sveriges abortlag måste finnas med en större respekt för människolivets okränkbara värde och en medvetenhet kring etiska dilemman, såsom också lyftes fram i en utredning om det ofödda barnet för ett antal år sedan.
Där framhålls att kvinnan och fostret är två skyddsvärda individer, att den ena partens intressen ibland måste gå före den andras och att fostrets intressen bör väga tyngre allt eftersom fosterutvecklingen och graviditeten fortskrider. Fru talman! I dagens abortlagstiftning kan kvinnan göra abort oavsett anledning upp till vecka 18. Därmed finns det ingen avvägning mellan fostrets och kvinnans intressen före detta tidsintervall.
Sverige är det enda land i Europa som tillämpar fri abort upp till vecka 18. De flesta länder i Europa tillåter fri abort upp till vecka 12. Därefter måste det finnas ett särskilt tillstånd för abort. Vi anser graviditetsvecka 12 vara en rimlig gräns för fri abort som också Sverige borde anpassa sig efter. Ju tidigare en abort görs, desto mindre kännbar har graviditeten blivit för kvinnan, och själva aborten blir också mindre påfrestande för kvinnan.
För att få göra abort efter vecka 18 krävs det i Sverige synnerliga skäl och en prövning i Socialstyrelsens rättsliga råds abortnämnd. Enligt vår mening bör denna prövning ske redan efter vecka 12. På detta sätt skulle det finnas ett större rättsligt skydd för fostret, eftersom det då sker en prövning med en övervägning mellan kvinnans och fostrets intressen. Fru talman!
Någon övre gräns för abort finns i dag inte med i Sveriges abortlagstiftning. Däremot finns det ett livsduglighetskriterium gällande fostret. Lagen säger att abort endast får utföras om man anser att fostret inte kan överleva utanför livmodern. Gränsen för livsduglighet har i dag definierats till att gå vid 22 veckor och 0 dagar.
Synnerliga skäl för abort i detta tidsintervall kan vara fosterskada, kromosomavvikelse, psykosociala skäl samt somatisk och psykisk sjukdom. Sociala skäl kan vara missbruk och kriminalitet, men också arbetslöshet, brist på bostad eller pågående utbildning, enligt uppgifter från riksdagens utredningstjänst.
Att det tillämpas en övre gräns vid vecka 22 har sin grund i att det ska finnas en betryggande säkerhetsmarginal till livsdugliga foster. Praxis för sen abort har tidigare sänkts från vecka 24 till vecka 22 för att den medicinska utvecklingen gått framåt. Nu har den medicinska utvecklingen gått framåt än mer, och barn kan räddas i vecka 21, vilket är fantastiskt.
Det finns ett exempel i Sverige med en pojke som 2007 föddes på Akademiska sjukhuset när han var 21 veckor och sex dagar gammal och överlevde. Det finns också fall i Tyskland och USA där barn kunnat räddas så tidigt som i vecka 21.
Nu är sådana fall ovanliga, men en stor svensk studie som letts av professor Karel Marsál och presenterats i ett pressmeddelande från Lunds universitet visade att bland de extremt för tidigt födda i Sverige som vårdades på en neonatal intensivvårdsavdelning överlevde så många som 26 procent av barnen som förlösts vecka 22. Det är också viktigt att komma ihåg att ultraljudsdateringen av en graviditet kan ha en felmarginal på plus minus två veckor.
Det betyder att ett foster som är daterat att vara 21 veckor gammalt i praktiken skulle kunna vara 23 veckor gammalt och därmed livsdugligt i fall där det inte föreligger allvarliga fosterskador. Därför är praxis med att tillåta aborter upp till vecka 22 inte längre hållbart utifrån att ha en betryggande säkerhetsmarginal till livsdugliga foster. Fru talman!
Förra året genomfördes 410 aborter mellan vecka 18 och 22, enligt statistik från Socialstyrelsen. 93 av dessa aborter skedde mellan vecka 21 och 22. Av dessa 93 aborter gjordes 41 av sociala skäl, enligt uppgifter från riksdagens utredningstjänst, och man får anta att dessa foster var fullt friska.
Under samma tidpunkt genomfördes 51 aborter med fosterskada som skäl, där till exempel Downs syndrom kan vara ett skäl men inte alls behöver ha någon betydelse för fostrets livsduglighet. Det finns nämligen inga kriterier för graden av allvar i fosterskador, utan det som avgör är föräldrarnas upplevelse av att kunna ta hand om barnet.
Detta innebär i princip att vi med dagens abortpraxis riskerar att utföra aborter på fullt livsdugliga foster, vilket direkt står i strid med Sveriges abortlagstiftning, som är tydlig med att inga aborter får göras på foster som antas vara livsdugliga. Detta tycker vi i Sverigedemokraterna naturligtvis är fullständigt oacceptabelt.
Livsduglighetskriteriet finns för att gränsen ska anpassas efter verkligheten, men dagens praxis har inte anpassats efter den medicinska utvecklingen vad gäller att rädda livet på för tidigt födda barn. Fru talman! Sverigedemokraterna vill se en praxis där det alltid finns två veckors marginal från det tidigast överlevande födda barnet till den senast godkända tidpunkten för abort.
Detta skulle i dag innebära en praxis där inga aborter görs efter den 19:e graviditetsveckan annat än om fostret är så allvarligt skadat att det bedöms inte kunna överleva utanför livmodern.
Om graviditeten behöver avbrytas efter vecka 19 på grund av att mammans liv eller hälsa hotas ska man i möjligaste mån rädda livet på både barn och moder, enligt samma riktlinjer för livsuppehållande behandling som gäller vid en spontan förlossning vid samma tidpunkt. Det är också de rutiner som gäller i dag efter vecka 22.
I detta sammanhang vill jag också framföra att det är otroligt viktigt att vi har nationella riktlinjer vad gäller livsuppehållande behandling till extremt för tidigt födda barn, såsom vi också framför i vår motion om detta. Det är fullständigt orimligt att man i det ena landstinget försöker rädda livet på ett för tidigt fött barn som man i ett annat landsting inte skulle försöka rädda även om det skulle ha samma ålder och storlek.
Föräldrar ska inte behöva känna att om de hade bott i ett annat landsting kanske deras lilla barn hade kunnat räddas till livet. Fru talman! Utifrån de rapporter som kommer från barnmorskor i svenska medier om foster som lever efter abort menar vi att det också finns starka skäl att förändra praxis vid sena aborter.
Den 18 maj uttalade en sjuksköterska i Dagens Medicin: "Det känns fruktansvärt att låta fullt friska foster ligga och dö framför våra ögon, men vi kan ingenting göra. Eller rättare sagt: vi får inte göra någonting. I så fall bryter vi mot lagen." Efter en rundringning av tidningen Dagen publicerades den 25 maj förra året en artikel som sade att man på nästan hälften av Sveriges sjukhus upplevt att aborterade foster visat livstecken.
En barnmorska berättar i artikeln att fostren ofta lever bara någon minut, men att de haft fall där de levt längre än så, och att det aborterade fostret en gång levde upp till en timme. På något sjukhus läggs fostret i ett bäcken med locket på, några håller det i famnen tills det går bort och andra lägger det ute i sköljrummet där det lämnas ensamt att dö. Att foster lämnas att dö på detta vis i Sverige anser vi är fullständigt orimligt, och det är djupt omänskligt att kvinnan, fostret och vårdpersonalen ska utsättas för detta obehag.
Såsom locket läggs på de foster som föds levande för att vi ska slippa se det hemska kan vi inte lägga ett lock av tabu på dessa etiskt och känslomässigt svåra frågor, utan vi måste kunna föra upp dem i ljuset och diskutera dem. Fru talman!
Det finns många aspekter i hur man ska hantera foster som lever efter abort, men ett steg i rätt riktning anser vi vara att ändra praxis för sena aborter, så att livsdugliga foster inte kan aborteras, samt att göra en översyn av de synnerliga skäl som ligger till grund för aborten.
Om till exempel arbetslöshet, brist på bostad eller pågående utbildning är orsak till att kvinnan upplever en sådan yttre press att abort ses som enda lösningen, i värsta fall mot hennes egen vilja, måste det vara rimligt att man i större grad väger in om föräldrarna tillsammans med berörda myndigheter kan lösa situationen på ett mer önskvärt sätt, både för kvinnan och för fostret. Fru talman! I detta sammanhang kommer vi också in på vikten av förebyggande arbete.
En abort innebär en påfrestning för kvinnan både fysiskt och psykiskt. Det är givetvis olika för olika kvinnor beroende på många olika faktorer. Det finns dock ett flertal forskningsrapporter som tyder på att många kvinnor kan må dåligt i flera år efter en abort. I en studie av Anne Nordal Broen från 2006 framkom att kvinnor som gjort abort upplevde psykologiska bekymmer även år efter ingreppet.
Därför är det av stor vikt att så få kvinnor som möjligt ska behöva genomgå en abort. Att många kvinnor av yttre omständigheter som ekonomisk situation och påtryckningar från omgivningen känner sig pressade att genomgå en abort och efteråt mår dåligt är något vi tycker lyfts fram alldeles för lite. För att kunna förebygga antalet aborter måste vi först ta reda på de bakomliggande orsakerna till abort och oönskade graviditeter genom en omfattande utredning.
Denna typ av undersökning måste givetvis bygga på frivillighet och garantera full konfidentialitet för de deltagande. En av de viktigaste målsättningarna i det förebyggande arbetet måste vara att så få som möjligt blir oönskat gravida och att ingen kvinna ska behöva genomgå en abort mot sin vilja. En undersökning av denna typ har givetvis ingen större verkan om inte regeringen samtidigt utifrån det underlag som framkommer upprättar en handlingsplan för att minska antalet aborter.
Detta vill vi att riksdagen ska ge regeringen till känna. Jag yrkar bifall till våra reservationer 3, 8, 10, 14 och 16.