Lars Elinderson (M):
Jag vill börja med att yrka bifall till finansutskottet framställan i betänkande nr 17. Jag vill betona att det förslag som finansutskottet har lagt fram inte innebär en allmän fullmakt för IMF att bedriva kreditverksamhet i samma utsträckning och på samma sätt som man har gjort tidigare utan omfattar ett förslag som innebär en förlängning av Sveriges deltagande i ett speciellt lånearrangemang, NAB.
Förslaget innebär i verkligheten att man utökar Valutafondens möjligheter att ge krediter för att minska risken för kris i det internationella valuta- och betalningssystemet. Jag ska inleda med att hålla med om det Ulla Andersson sade när det gäller en stor del av den kritik som framfördes när det gäller både Valutafondens och Världsbankens arbetssätt.
Jag vill också betona att jag har samma uppfattning när det gäller bristen på öppen diskussion om Valutafondens och Världsbankens arbetssätt och arbetsformer. Vi hade en informations- och diskussionsstund i utskottet i går tillsammans med bland annat finansministern.
Jag tror att Ulla kan hålla med mig om att även hans uppfattning stämmer ganska väl överens med det synsätt som Ulla här ger uttryck för när det gäller arbetsformerna. Jag är övertygad om att det synsättet gäller också behovet av en mer öppen diskussion. Det här betänkandet har ingenting med IMF:s direkta arbetsformer att göra.
Det avser Sveriges möjligheter att medverka i ett projekt som ökar utrymmet för Valutafonden att ge krediter. Programmet är ett speciellt kreditarrangemang som IMF kan utnyttja om fonden behöver låna medel för att avvärja eller förebygga en kris i det internationella valuta- och betalningssystemet.
Sverige måste, liksom övriga deltagare i projektet, ge besked till IMF om fortsatt deltagande eller ej senast den 16 maj i år. För Sveriges del är det Riksbanken som deltar i projektet. För att Riksbanken ska kunna göra detta krävs enligt riksbankslagen ett medgivande av riksdagen.
NAB startades 1998, och kreditavtalen mellan medlemsländerna och Valutafonden löper över fem år. Våren 1997 medgav riksdagen att Riksbanken deltog i det då nyskapade NAB, och riksdagen beslöt även under våren 2003 att medge att Riksbanken deltog i det nu aktuella avtalet.
IMF står för riskerna och måste betala tillbaka medlen till NAB-deltagarna inom fem år. Det svenska åtagandet uppgår till 850 miljoner speciella dragningsrätter, motsvarande 8,6 miljarder kronor. Utskottet tillstyrker att Riksbanken för Sveriges del får delta i förlängningen av projektet.
Utskottet behandlar, som har framgått inte minst av Ullas anförande, också en motion från Vänsterpartiet med anledning av Riksbankens förslag. Jag menar att det är en större diskussion som Vänsterpartiet här lyfter upp som inte är direkt kopplad till det särskilda projektet.
Vänsterpartiet har ett felaktigt perspektiv på frågan.
Jag kan hålla med om att det framstår som om den kreditberedning som Valutafonden och Riksbanken ibland ägnar sig åt kan vara skev och snäv, men man kan ändå göra en ganska klar jämförelse med det som vanliga banker gör i sin normala kredithantering, till exempel när Ulla behöver låna pengar för att finansiera ett husköp eller ett företag behöver låna pengar för att göra en investering.
Man kanske i än högre utsträckning ska jämföra med Riksbankens uppgift att ge nödkrediter till banker som hamnar i kris och därigenom riskerar att orsaka problem i det finansiella systemet. Här rör det sig om enskilda länder. Syftet med krediter är att finansiera specifika åtgärder, inte att subventionera konsumtion eller vissa verksamheter.
En normal kredithantering i vilken bank som helst förutsätter alltid en bedömning av låntagarnas förmåga att återbetala lånet. I det här fallet när det gäller den här typen av krislån tar Valutafonden betydligt större risker och är självklart beredd att stå för betydligt större risker än en normal bank skulle göra. Det är också därför det är en offentlig finansiering och en offentlig insats för detta.
Det innebär också att Valutafonden har rätt att ställa krav på åtgärder som syftar till att påverka låntagarnas beteende i vissa avseenden, just i syfte att stärka återbetalningsförmågan. Det jag känner till om de krav IMF ställer inom ramen för NAB är att de är normalt ganska rimliga.
IMF kräver alltid ett fungerande betalningssystem i det land det är fråga om. Om det inte finns kräver IMF att landet medverkar i uppbyggnaden av ett fungerande betalningssystem. IMF kräver alltid att lånen används för att lösa de problem som krediten syftar till att lösa, inte till att subventionera verksamhet som inte har någon annan finansiering.
Självklart inskränker alla sådana krav på låntagarnas möjligheter att använda lånen efter eget tycke. Men det är lika självklart att de kraven måste omfatta förändringar av den ekonomiska politiken. Syftet är att skapa ett visst mått av säkerhet att lånen kan återbetalas, på samma sätt som en normal bank ställer krav på enskilda låntagare.
Man kan naturligtvis travestera uttrycket att den som är satt i skuld inte är fri. Detta påverkar självklart också länder, inte bara enskilda privatpersoner. Men detta har ingenting att göra med inskränkningar av låntagarnas demokratiska rättigheter att själva besluta om sin politiska inriktning. Man kan alltid avstå från att låna pengar om man kan lösa sina problem på annat sätt.