KBLab/rixvox huggingface dataset:
Tomas Nilsson (S):
Tack, ministern, för svaret! Jag skrev min interpellation mot bakgrund av de förändringar som nu sker i Norrbotten och Västerbotten. Jag kan konstatera att verket har en ny strategisk plan, en ny styrmodell samt begränsade ekonomiska resurser.
Det kommer att bli färre anställda på Arbetsmiljöverket, och de kommer att hamna under större press. Följden kommer att bli färre inspektioner. Det kommer att bli svårare för skyddsombud och arbetsgivare att träffa och kalla på inspektörer vid behov.
Eftersom man kan konstatera att arbetsolyckor och ohälsa ofta uppstår på grund av att arbetsgivare och arbetstagare inte kan få råd från experter om hur de ska förebygga och lösa arbetsmiljöproblem med bra rutiner blir jag mycket orolig över den nya organisation som träder i kraft efter årsskiftet.
Ett av förslagen är att använda ett matematiskt synsätt och en metod där antalet inspektörer ska beräknas på hur många arbetsställen som finns med fler än fem anställda inom regionen. Det kan då betyda att nuvarande 36 inspektörer från Härnösand och norrut kan bli 23-25 stycken.
Samtidigt drar man ned antalet jurister och administratörer som är till hjälp så att inspektörerna lättare kan vara ute på besök och tillsynskontroller. Herr talman! Norrbotten har en stark tillväxt och stora behov inom arbetsmiljöområdet. Då blir det svårt att möta efterfrågan från vår tunga industri och det framtida byggandet i Norrbotten när det gäller besök och rådgivning.
Det bekymrar mig oerhört mycket när jag ser att tanken är att man ska ha allmäninspektörer och som ska kunna lite om väldigt många arbetsplatser, vilket med säkerhet kommer att göra att kvalificerad kompetens försvinner när den behövs som bäst. Det finns många branscher där det är absolut nödvändigt med experter för att bedöma och fatta rätt beslut. En sådan bransch är gruvnäringen.
Gruvkompetens för en arbetsmiljöinspektör går i huvudsak inte att läsa sig till. Den kunskapen får man genom många års erfarenhet från gruvor samt genom många besök vid gruvorna och samtal med arbetsgivare, fackliga organisationer och i huvudsak med skyddsombud och huvudskyddsombud. Herr talman! Detta synsätt är cyniskt.
Enligt flera av Arbetsmiljöverkets föreskrifter krävs det för vissa arbetsmoment en flerårig kompetens innan man bedöms klara jobbet fullt ut och kunna göra rätt bedömningar och fatta rätt och säkra beslut. Som exempel kan vi ta gruvnäringen.
Skrotning och säkring av berg är ett av de viktigaste jobben för att göra gruvan säker och för att vi ska kunna ha underjordsgruvor. Det krävs tre års erfarenhet innan man bedöms som färdig skrotare. Vad händer om en erfaren skrotare drar linan och stänger området för att han bedömer det som farligt?
Ska då en inspektör som kanske aldrig har jobbat med gruvindustrin bedöma vilka åtgärder som behöver vidtas innan man öppnar området för produktion igen? Detta faller på sin egen orimlighet. Hur kan vi försäkra oss om att det kommer att finnas expertkompetens när den behövs som bäst?
Tomas Nilsson (S):
Tack, ministern, för svaret! Jag funderar över precis det som Eva-Lena uttrycker, nämligen att varje dödsolycka, olycka eller arbetsskada är ett totalt misslyckande. Det är det det handlar om.
Att antalet dödsolyckor sedan har sjunkit tillfälligt på vissa ställen innebär inte att arbetsmiljön har blivit mycket bättre.
Om det nu är som man hävdar, att arbetsmiljön har blivit mycket bättre, varför är det då svårt för regeringen att säga att vi ska ha nolltolerans mot dödsolyckor? Varför är det svårt att säga det? Jag tror helt enkelt att vi har fått förklaringen här i dag.
Vi vet att det successivt kommer att bli färre inspektörer, färre inspektörer med expertkompetens som kan gå in och bedöma. Vi vet också att skyddsombudens anslag har minskats rejält sedan man lade ned Arbetslivsinstitutet. När man hänvisar till Arbetsmiljöverkets parter undrar jag varför man har tagit bort anslagen när man visste att de även utbildar skyddsombuden.
Jag kan bara konstatera att vi behöver en ny regering som tar arbetsmiljön på allvar, som ger goda förutsättningar för ett långt och hållbart arbetsliv, ett arbetsliv som gör att man kan jobba fram till befintlig pensionsålder och som ger förutsättningar för en värdig pension utan förslitningsskador och arbetsrelaterade sjukdomar.
Tomas Nilsson (S):
Jag tackar justitieministern för svaret, men det finns en hel del att kommentera i det. Jag vet att det är många malmfältsbor som med stort intresse kommer att följa debatten här i dag, eftersom det berör deras framtid så mycket. Väldigt många människor är oroliga och mår inte bra då de inte vet hur de ska klara boendekostnaderna i framtiden.
Jag ska försöka förklara lite kort, så att alla förstår problematiken och hur viktigt det är att hitta lösningar. Jag vill dock börja med att säga att människorna i Malmfältskommunerna gläds med gruvornas och LKAB:s framgångar, som ser till att pengar strömmar in till statskassan.
Men samtidigt är inte denna situation problemfri - den skapar stora problem för enskilda och familjer boende inom områden som ska tas i anspråk av gruvan. För att få upp den värdefulla malmen måste samhällen flyttas. Hus måste rivas, och människor måste mot sin vilja lämna sina hem och fastigheter.
Ändå är flertalet malmfältsbor införstådda med att det är nödvändigt att flytta för att gruvorna ska kunna utvecklas, leva vidare och skapa jobb och återväxt till nästkommande generationer. Gruvorna behövs. Men det man inte förstår i Malmfälten är varför man som enskild individ ska finansiera gruvornas nödvändiga utveckling, som genererar miljarder till statskassan, ur egen börs. Herr talman!
Jag kan hålla med ministern i vissa delar av svaret. Det är bra att regeringen har höjt ersättningsnivåerna i expropriationslagen eftersom den blir tvingande om man inte hittar någon frivillig lösning. Men ersättningen är fortfarande alldeles för låg och kompenserar inte för en nybyggnation. Har man ett äldre hus är tanken enligt lagen att man ska kunna köpa ett likvärdigt hus, men i Malmfälten har vi inte den möjligheten då stora delar av samhällena ska rivas.
I Malmfältens situation innebär det för dem vars hus rivs att fastigheterna måste byggas på nytt. Något annat alternativ finns inte. Det gör att nuvarande ersättningsnivåer enligt lagen inte täcker kostnaderna - bara att köpa en färdigställd tomt i Gällivare kostar i dag 600 000-700 000 kronor. Det krävs mer ansvar och mer initiativ från regeringen till höjda ersättningar för fastighetsägare.
Ett alternativ kan vara att byta nyckel mot nyckel. Det innebär förenklat att du får ett nytt standardhus i utbyte mot ditt gamla hus. Justitieministern säger vidare i sitt svar att "regeringen är lyhörd för signaler om behovet av att underlätta samhällsomvandlingarna och att minska konsekvenserna för enskilda".
Om regeringen nu verkligen är lyhörd för signaler har ju ministern nu chansen att tala om för villaägare och fastighetsägare i Malmberget och Kiruna om regeringen omgående kommer att ta ansvar för ytterligare initiativ till förbättringar gällande ersättningsnivåerna i expropriationslagen när människor får sina fastigheter ianspråktagna.
Tomas Nilsson (S):
Jag tackar ministern för svaret. Jo, det finns lagar för ersättning och kompensation för fastighetsägare som drabbas av gruvdrift, men, ännu en gång, de behöver kraftigt förbättras. Däremot finns det inga lagar eller regler för hur man kompenserar hyresgäster som drabbas av ökade hyreskostnader då man tvingas lämna sina hem just på grund av gruvdrift. Är denna situation acceptabel enligt regeringen? Herr talman!
Ministern säger i sitt svar att det är naturligt att hyran för nyproducerade hyresrätter kan överstiga hyran i äldre hus och att detta kompenseras med en högre standardnivå. Kompensationen för en ofrivillig flytt ska alltså enligt ministern vara en högre standard på lägenheten!
Ministern verkar alltså anse att det är rimligt att hyresgästerna inte får någon ekonomisk kompensation. Man har valt boende efter vad plånboken tillåter och inte efter vad man önskar. Det innebär i så fall att malmfältsborna även fortsättningsvis får sova dåligt om nätterna. Förstår inte ministern hur allvarligt det är? Denna fråga påverkar människors vardag. Man går i en ständig oro. Familjerna mår inte bra.
Många sover inte på nätterna. Situationen skapar i dag stora konflikter i berörda samhällen mellan medborgare och gruvföretag. Säg till en ensamstående, sjukskriven, arbetslös eller pensionär att han eller hon blir kompenserad men en högre standard! Herr talman! En högre standard mättar inte många magar. Man räknar med att en medelpensionär i PRO har en fast inkomst på 13 700 kronor i månaden.
En fattigpensionär, som man kallar de ensamstående pensionärerna, har 10 300 kronor i månaden. Får de en hyra på 9 000 kronor i månaden, som en nyproducerad tvåa på 58 kvadrat kostar, blir det inte mycket kvar till det övriga. Samma ekonomiska situation, om inte värre, råder för sjukskrivna och arbetslösa.
Bostadsbidraget täcker inte heller den ökade boendekostnaden vid flytt till en nyproducerad lägenhet, vilket betyder att det kan bli kommunerna som kommer att få ta kostnaderna för samhällsomvandlingen i form av försörjningsstöd. LKAB är världsledande på underjordsbrytning och pellettstillverkning som årligen genererar miljarder till statskassan.
Menar ministern verkligen att de även måste bli världsledande på samhällsomvandling och kompensationssystem? Även om LKAB vill lösa kompensationen lokalt undrar jag hur det ska då gå till när det inte finns något regelverk för detta. Herr talman! Det är tid nu för ansvar. Samhällsomvandlingen är en oerhört komplicerad fråga.
Nu måste ministern ta chansen att berätta för malmfältsborna om regeringen har för avsikt att även möjliggöra kompensation för de drabbade hyresgästerna i Malmfälten.
Tomas Nilsson (S):
Jag tackar ministern för svaret. Jag håller helt med. Självklart är det gruvföretagen som åstadkommer skadorna som ska betala för verksamheten som blir förstörd. Men även gruvföretagen kan behöva hjälp att hitta kompensationssystem, alltså modeller för att ges möjlighet att kompensera medborgarna i de kommuner som blir drabbade. Samtidigt vet vi att gruvdebatten går het i Sverige om nya gruvors vara och icke vara.
Sverige behöver gruvindustrin, men alla ser inte fördelarna. Jag tror att mycket handlar om vad samhällena och medborgarna får tillbaka. Allt bygger på att vi har en hållbar gruvindustri över tid som tar ett stort ansvar för sin verksamhet och ger ett mervärde till samhället och övriga näringar.
Därför är det speciellt viktigt att staten tar ansvar för sin gruvbrytning och de problem som uppstår med samhällsomvandlingarna och löser problemen på ett föredömligt sätt genom att hålla alla medborgare skadeslösa och visar vägen för andra gruvföretag. Men regeringen flyr återigen sitt ansvar. Man vill lyfta över problemen till någon annan att lösa samtidigt som man lämnar enskilda individer i sticket.
I det här fallet är det hyresgästerna och fastighetsägarna i Malmfälten. Herr talman! I ministerns svar står det att samhällsomvandlingarna som nu genomförs i Malmfälten är unika i sin omfattning. I mina ögon krävs det då unika och omfattande lösningar.
Hade regeringen visat minsta lilla vilja att lösa situationen i Malmfälten hade regeringen kunnat tillsätta en utredning i syfte att möjliggöra kompensation för drabbade hyresgäster och förbättra ersättningsnivån i expropriationslagen. Vi socialdemokrater blir ofta beskyllda för att vara ett bidragsparti när det är precis tvärtom.
Regeringen kommer att tvinga folk till försörjningsstöd fast de inget hellre vill än att klara sin egen ekonomi. Men nu kan man tvingas till försörjningsstöd på grund av ofrivilligt ökade hyreskostnader som uppstår av en situation man själv inte kan påverka.
Tomas Nilsson (S):
År 1985 började jag jobba i LKAB Malmbergets gruva. I 28 år har jag i huvudsak jobbat i fronten, och under min tid i gruvan har jag och flera kamrater mist sex personer i arbetsplatsolyckor. Senast var det en far och son som 2010 störtade ned i ett schakt då hissvajern brast.
Det jag funderar över är: Har arbetsmarknadsministern besökt en familj som mist en nära anhörig i en arbetsplatsolycka? Det har jag. Har hon fått känslan beskriven för sig? Den anhörige har lämnat hemmet på morgonen och aldrig kommit hem igen till sina nära och kära.
De hann dessutom aldrig ta farväl. Sådana händelser sätter djupa spår och efterlämnar en stor sorg hos anhöriga. Det är händelser som man aldrig någonsin kommer över. Man kan sätta det i perspektivet att en arbetare i veckan aldrig mer kommer hem till sina nära och kära. Det är helt fruktansvärt, helt oacceptabelt.
Vad tänker arbetsmarknadsministern göra åt detta? Sedan tänkte jag på Jan Ericson, som sade att det är osmakligt att ta fram det som sker i verkligheten. Men det är faktiskt den krassa sanningen. Det är därför vi står och diskuterar just arbetsmiljön. Dessutom tar utredningarna om arbetsmiljöbrott alldeles för lång tid.
Utredningen om olyckan i Malmberget har till exempel tagit tre år, och jag tror att den pågår ännu. Dessutom förhördes vittnena först ett år efter det att olyckan hade inträffat. Då är det stor sannolikhet att man har glömt saker. Dessutom finns det möjlighet till efterkonstruktion, om man vill det.
När väl utredningarna är klara visar de ofta på bristande rutiner. Arbetsplatsolyckor och ohälsa uppstår ofta på grund av att arbetsgivare och arbetstagare inte kan få råd från experter om hur man ska förebygga och lösa arbetsmiljöproblem med andra rutiner. Herr talman!
Svaret på Sven-Erik Buchts interpellation gör mig verkligen mörkrädd. Då tänker jag på regeringens förslag om en ny reform rörande sanktionerna på arbetsmiljöområdet. Reformen innebär att sanktionsavgifter i stor utsträckning ska ersätta straff.
Tycker verkligen arbetsmarknadsministern att det är ett bra förslag att arbetsgivare ska kunna köpa sig fria från straff när de har vållat personskador?
Tomas Nilsson (S):
Fler dog på 50-talet - ja, det är helt sant. Min mor beskrev just det i gruvorna när hon bodde uppe på Hermelin: Ambulansen for i skytteltrafik. Det var bland annat därför strejken 1969 kom till; den handlade om omänskliga arbetsförhållanden. Den strejken var också en starkt bidragande orsak till att vi har den arbetsmiljölag vi har i dag. Herr talman!
På skyddsombudens dag fick Arbetsmarknadsdepartementet besök av IF Metalls förbundsordförande Anders Ferbe. Han överlämnade ett uttalande från våra regionala skyddsombud med följande krav: Upprätta nolltolerans mot dödsolyckor på arbetsplatserna. Se över de rättsliga reglerna vid arbetsmiljöbrott.
Skärp arbetsmiljölagen vad gäller anläggningsägarens ansvar gentemot underentreprenörer. Inför obligatorisk arbetsmiljöutbildning på polishögskolan. Öka resurserna till Arbetsmiljöverket och återupprätta en sammanhållen arbetslivsforskning. Återinför det ekonomiska stödet till utbildning och skyddsombud.
Min fråga är: Tänker arbetsmarknadsministern tillgodose dessa krav från IF Metall?
Annelie Karlsson (S):
Eva Lohman tar upp såväl kuriosa som historiebeskrivning.
Eva Lohman beskriver en lyckad politik där arbetsgivaren styr och där arbetsgivarens behov bestämmer omfattningen. Jag är inte förvånad över denna beskrivning, för Moderata samlingspartiet har alltid tyckt att arbetsgivaren ska styra.
Vi har dock en ordning på svensk arbetsmarknad som gör att även Moderaterna och övriga regeringspartier borde fundera över om det är okej att vi går ut och äter kvällsmat och att kocken kanske fått betala mellan 50 000 och 90 000 kronor för att komma till Sverige. Är det okej att den som diskar tallrikarna efter oss får någonstans mellan 12 och 20 kronor i timmen?
Jag tycker inte att det smakar så gott om jag vet att jag äter på någon annans bekostnad. Tycker Eva Lohman att det är okej att vi inte kan vara säkra på att alla anställda i Sverige har sjysta villkor?
Annelie Karlsson (S):
Jag tror att Eva Lohman missuppfattade mig. Jag är inte alls ute efter att det ska bli färre som kommer hit. Jag är ute efter att de som kommer och jobbar i vårt land ska ha en sjyst arbetsmarknad precis som alla andra som jobbar i Sverige i dag. Jag tycker att våra kollektivavtal och den ordning och reda som gäller på svensk arbetsmarknad ska omfatta alla. Jag är inte ute efter att det ska komma färre hit. Jag är ute efter att vi ska ha regler som gäller alla, inte minst för att det ska vara en sjyst konkurrens.
Hur tror Eva Lohman att en byggnadsarbetare ska kunna få en avtalsenlig lön på 158 kronor om man samtidigt kan hitta en byggnadsarbetare för 14, 15, 19 eller 23? Tror inte Eva Lohman att det kommer att skada löneutvecklingen och lönebildningen på den svenska arbetsmarknaden över tid?
Tycker inte Eva Lohman att det är osmakligt att människor avvecklar allt de äger och har och betalar dyra pengar för att få en anställning i Sverige och sedan blir så grymt utnyttjade? Tycker Eva Lohman att det är en arbetsmarknadspolitik som stämmer överens med vår vilja? Det är en ny reform, men jag har inte sett ett enda skarpt förslag från regeringen om att vi ska komma till rätta med de här problemen.
Jag skulle kunna ha respekt för att det inte blev så bra som man hade tänkt sig, men då förväntar vi oss att man kommer med skarpa förslag som rättar till problemen. Det ser vi inte i dag, men vi välkomnar dem.
Annelie Karlsson (S):
Vi vill inte bygga murar utan skapa ordning och reda, Tobias Billström. Men det är bra med tydliga skiljelinjer i svensk politik. Ministern är stolt och jag skäms - över samma politik. Det är bra att det blir tydligt.
När öppenhet blir rätten att utnyttja människor och slutenhet blir vår outtröttliga strid för att det ska vara ordning och reda får jag säga att jag definierar de orden lite annorlunda. Jag och ministern var båda på offentlig utfrågning och fick oss mycket till livs från olika aktörer.
Bland annat sade Samuel Engblom, som representerar TCO, att det fanns två förslag som de tyckte var viktigare än andra. Det ena var efterhandskontroll av att den utbetalda lönen stämmer med den utlovade. Det andra var sanktionsmöjligheter mot arbetsgivare som bryter mot reglerna. Det står i det protokoll vi har fått.
Jag undrar om ministern inte tog någon notis om vad som sades där och om det ska ta lika lång tid innan ministern tar till sig den verklighet som råder nu som det gjorde när det gällde bärplockare. Är det inte dags att vi lyssnar på aktörerna på marknaden och ser att det behöver göras någonting?
Annelie Karlsson (S):
Det är alldeles självklart att vi måste se till att säkra vistelsen för dem som kommer hit och jobbar hos oss. Men är det inte märkligt, Billström, att vi har en ordning där det är arbetstagaren som hela tiden riskerar någonting? Det är arbetstagaren som riskerar att få lämna landet. Vi har exempel på byggnadsarbetare i Skåne. Både du och jag är skåningar, och vi har det nära oss.
Vi kan faktiskt identifiera oss med de problemen - i alla fall kan jag göra det. Jag kan också göra det på ett annat sätt. Jag har jobbat som ombudsman i 15 år och företrätt löntagare, handelsanställda, som har jobbat med ofrivilliga deltider och otrygga anställningar. Jag vet vad det vill säga att ha en otrygg anställning och inte våga hävda sin rätt, av rädsla för att man kanske vid nästa tillfälle inte får fler timmar, att man inte är den som blir inringd.
Kan ministern då förstå vad det vill säga att komma till Sverige efter att ha lämnat allt man äger och har, att komma till ett land där man är helt beroende av en arbetsgivare? Hur ska de kunna ställa några krav? Är det inte vår skyldighet att se till att de får den trygghet de förtjänar på svensk arbetsmarknad?
Man kan väl ändå inte begära att arbetstagaren, som har så dåliga förutsättningar, ska bära skulden och ta problemen om det skulle vara så att ingångna avtal inte följs? De avtal som ingås ska följas. Det måste vara vår skyldighet att se till att människor som kommer till vårt land inte missgynnas och missbrukas.
Det är regeringens uppdrag att komma med ett förslag på lösning av det.
Annelie Karlsson (S):
SD talar hellre om varför människor kommer till vårt land, om att människor inte borde vara här, än att tala om hur vi formar en lyckad integration. Jag har en konkret fråga till Paula Bieler. Allt fler i vårt land och övriga Europa blir riktigt gamla. Jag tycker att det är fantastiskt att medianåldern ökar. Våra generationer kommer att bli äldre än våra mor- och farföräldrar.
Reinfeldts förslag till lösning uppmärksammades väldigt mycket och gav många reaktioner, till exempel att ingen kan förvänta sig att människor kan jobba till 75 års ålder. Det är få förunnat att ha den kraften och hälsan upp i åren. Det finns en annan lösning. Det är att öka förvärvsgraden bland exempelvis utrikes födda. Då krävs det självfallet politiska åtgärder. I dag tar det alldeles för lång tid innan man kommer i jobb när man kommer till vårt land.
Därför talar vi om sfi, effektiv etablering och integration. Men eftersom ni har en annan modell är min fråga: Hur ska vi enligt SD:s modell ha råd att ta hand om varandra när vi blir gamla?
Annelie Karlsson (S):
Paula Bieler säger ändå att det bygger på att vi inte blir fler. Men vi har en åldrande befolkning. Den finns redan här. De som kommer till vårt land är i genomsnitt i 30-årsåldern, alltså i arbetsför ålder, och kommer att bidra. Som jag sa i mitt anförande kommer de att bli sjuksköterskor, läkare och ingenjörer. De kommer att se till att vår välfärd fungerar.
Men hur ska vi trygga välfärden med SD:s politik? Jag tycker inte att jag fick svar på den frågan. Hur ska vi enligt Paula Bieler ta hand om varandra när vi blir gamla?
Annelie Karlsson (S):
Det är lite intressant att Hanif Bali talar om att vi ännu inte har sett någonting. Jag tror att Hanif Bali är precis lika medveten som jag och alla andra i den här kammaren om att vi på onsdag kommer att rösta igenom den första socialdemokratiska och miljöpartistiska budgeten på åtta och ett halvt år. Det vi har sett nu och det resultat vi ser när vi ser Riksrevisionens rapport är ett resultat av den moderatledda regeringens politik.
Det är inte resultatet av den socialdemokratiskt ledda politiken. Den kommer vi att kunna utvärdera framöver. Dock är det alldeles för tidigt att göra det här i dag. Även om vi i Socialdemokraterna har en stark tro på studieförbunden är det inte så att vi tror att 30 miljoner till studieförbunden skulle lösa problemen med integrationen i vårt samhälle. Riktigt så naiva är vi inte, Hanif Bali. Vi tror att det handlar om det svenska språket och en etablering på arbetsmarknaden. Det som skiljer dig och mig är att vi ser helt olika på hur arbetsmarknaden ska vara ordnad.
Jag tror verkligen att det kan ordnas genom ordning och reda för alla. Det gäller även dem som kommer från ett annat land, även våra ungdomar och alla som står utanför arbetsmarknaden. Vi ska inte konkurrera med låga löner. Vi ska konkurrera med kunskap. Jag delar uppfattningen att vi ska utbilda dem som inte har någon utbildning. Du säger att jag talar om högutbildade, Hanif Bali. Jag talar också om undersköterskor, plåtslagare och golvläggare som fattas på svensk arbetsmarknad.
Det är en relevant yrkesutbildning som de behöver. Vi ska utbilda människor för att de ska konkurrera på svensk arbetsmarknad med lika villkor som alla andra. De ska inte tillhöra ett B-lag på arbetsmarknaden som konkurrerar med låga löner och taskig arbetsmiljö. Det är den traditionella svenska arbetsmarknadspolitiken som vi står upp för. Den omfattar alla på svensk arbetsmarknad oavsett var du är född.