KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ola Johansson (C):
Tack, Lorentz Tovatt! I förra replikskiftet med Carl-Oskar Bohlin verkade det som att det var en dödssynd att, i ett skede när vi hade många väldigt smutsiga dieselbilar, införa ett bonus-malus-system som innebar att dessa smutsiga dieselbilar i större utsträckning byttes ut mot mindre smutsiga dieselbilar.
Nu börjar Lorentz Tovatt med att kritisera ett återtagande av ett bonus-malus-system som han i andra sammanhang förespråkar. Det finns ingen logik i resonemanget. Ett bonus-malus-system kan vara ett positivt incitament när det gäller att ställa om från en miljöskadlig till en mindre miljöskadlig verksamhet inom transportsektorn.
Men vad är det som säger att det är miljöskadligt att cykeltrampa med endast muskelkraft? Vad är det för miljöproblem vi löser genom att införa elcyklar, när vi har cyklar som inte är särskilt fossilberoende i sin normala användning? Det tycker jag faktiskt är en berättigad fråga. Vi kan också konstatera att bilberoendet ser olika ut beroende på var man bor någonstans; det är helt klart.
Det finns också skäl att, vilket jag också gjorde i mitt anförande, kritisera att det är mängden parkeringsytor som ständigt ligger till grund för nya bostadsprojekt i städer. Jag ser detta också på hemmaplan. Här krävs en omställning där vi använder oss av olika former av bilpoolssystem, för att inte göra oss beroende av den där parkeringsplatsen.
Men det innebär också att vi, oavsett om vi befinner oss i städer eller på landsbygd, under olika förutsättningar och vid olika tillfällen kan finnas ett behov av att använda bilen. Det är inte samma sak, menar jag, som att ständigt motverka användandet av bil på det sätt som Lorentz Tovatt gör med sin politik.
Ola Johansson (C):
Det är lätt att denna typ av debatter kommer att handla om ens sjuka mor. Men det är bra att Leif Nysmed i vanlig ordning tar upp det fackliga perspektivet på frågorna. Jag förstår att han har lätt att sätta sig in i hur det är att arbeta som personlig assistent.
Man är sannolikt medlem i Kommunal, ett fackförbund där det i de flesta sammanhang är naturligt att man har platser att kunna dra sig undan på under ledig tid eller då man för tillfället inte utför en arbetsinsats med sina brukare. Detta innefattar att man har en egen toalett att tillgå, att man har duschmöjligheter och att man kan dra sig undan när det kommer ett privat telefonsamtal. Men så är inte fallet i detta sammanhang.
Jag försöker att beskriva det inte bara utifrån personalperspektivet utan även utifrån brukarperspektivet och utifrån familjens situation. Det kan vara en familj som är van vid att umgås tillsammans på kvällarna och som är van vid att sitta vid köksbordet och resonera om småsaker och lösa små familjekonflikter som kan uppstå i olika sammanhang. Det kan handla om läxhjälp för barnen och andra saker.
I denna situation arbetar två personer som gör ett professionellt och viktigt arbete som är avlönat och sker under goda fackliga avtal och villkor. De arbetar i detta sammanhang och är hänvisade till soffan framför tv:n, till köksbordet eller till något annat tillgängligt utrymme under den tid som arbetet utförs.
Jag tycker att det är märkligt att det ska vara så svårt - inte bara för Leif Nysmed och hans regering utan även för andra partier som är representerade i denna debatt - att begripa att detta kan vara en viktig fråga. Jag skulle vilja fråga Leif Nysmed om han inte har funderat över detta också ur ett brukarperspektiv.
Jag vill att han förklarar hur det kommer sig att han tycker att detta är en svårighet.
Ola Johansson (C):
Vi har alldeles nyss diskuterat bostadspolitik. Vi kan notera att det finns väldigt många olika typer av bostäder. Det finns många olika typer av upplåtelseformer, och det finns många olika förutsättningar för hur man ska kunna skapa saker och ting i sitt hem. Man har till exempel inte full rätt att förändra en hyresrätt på det sätt som man kanske kan göra i en villa som man bor i. Detta är ju fullt bekanta problem.
Den kommunala handläggare som har att hantera en ansökan om bostadsanpassning har att överväga sådana saker i vartenda ärende. Varför är det då just i detta fall så omöjligt att tänka sig att detta skulle kunna vara en viktig och möjlig åtgärd?
Att det inte går att göra i samtliga sammanhang, är det tillräckliga skäl att neka en person möjligheten att kunna göra en bostadsanpassning när förutsättningarna finns? Jag kan säkert nämna flera andra exempel där en viss åtgärd som är berättigad till bostadsanpassningsbidrag inte går att vidta därför att bostaden ställer upp olika typer av hinder.
Upplåtelseformen medger heller inte att man gör dessa förändringar i bostaden. Följden blir i stället att man måste byta bostad, och det är ju inte någonting som är önskvärt. I det fall som jag har beskrivit handlar det om en person som kunde bo kvar och som kunde vidta denna åtgärd. I ett annat fall kanske det är svårare. Här fanns de ekonomiska förutsättningarna att göra dessa förändringar, men i andra fall finns inte dessa ekonomiska förutsättningar.
Det som Leif Nysmed och hans regeringsalternativ företräder är att personer som inte har de ekonomiska förutsättningarna att själva vidta dessa åtgärder inte ska kunna få det. Det tycker jag är otillständigt. Det är inte värdigt en socialdemokratisk regering.
Ola Johansson (C):
Nooshi Dadgostar använder nästan åtta minuter för att berätta om allianspartiernas politik. Det kan man tacka för. Det är klart att hon inte höll sig helt och hållet till sanningen, men det är inte det jag tänkte diskutera nu i det första replikskiftet. Jag tänkte i stället sträcka ut handen och hylla Vänsterpartiet.
Det finns ett behov av ett parti i Sveriges riksdag som talar om de växande klyftorna i samhället och om människor som har det svårt, saknar möjligheter till inkomst och försörjning och saknar bostad. Det är en väldigt sympatisk tanke. Det finns partier på allianssidan som också gärna talar om detta.
För någon månad sedan släppte Riksrevisionen en rapport som handlar om hyressättningssystemet och hur det fungerar i dag. Riksrevisionen säger bland annat att dagens hyressättningssystem påverkar arbetskraftsutbudet på ett sådant sätt att människor som bor i de billigaste hyresrätterna tenderar att arbeta i lägre grad.
Detta leder i förlängningen till att vi får ytterligare inkomstklyftor. Vi får en ny fattigdom som kommer sig av att vårt sätt att sätta hyror leder till fattigdomsfällor. Har man en känsla för dessa utsatta grupper borde det vara naturligt att tycka att detta är ett stort problem.
Jag skulle vilja fråga Nooshi Dadgostar om hon inte anser att det är ett allvarligt bekymmer när vi får inlåsningseffekter och fattigdomsfällor i en stor del av vårt bostadsbestånd.
Ola Johansson (C):
Det är inte jag som säger detta, utan det är Riksrevisionen som konstaterar att det finns en risk för att vi får en fattigdomsfälla i den typ av bostadsbestånd vi har. Jag tycker att vi kan och ska diskutera det faktum att det finns bostadssituationer som leder till detta. Vänsterpartiet borde ägna mer tid åt att problematisera kring detta.
Jag kan inte låta bli att bemöta det som Nooshi Dadgostar säger om att Centerpartiet skulle vilja bidra till att riva lägenheter. Jag undrar var hon har fått det från. Det verkar fullständigt taget ur luften. Hon säger också att med Centerpartiets och Alliansens logik skulle vi höja priset på mat. Nej, det är inte vad det handlar om.
Priset på mat ska ju i någon mån motsvara kostnaden det innebär att producera maten. Det är möjligen här skillnaden finns i vårt sätt att se det.
Nooshi Dadgostar bortser helt och hållet från att det finns en orsak till att det råder brist på bostäder och att den orsaken har ett samband med att det saknas en plånbok att plocka pengar ur för att betala priset för att tillgodose detta. Hon säger också att man inte bara kan sätta sig i händerna på konjunkturen.
Vad ska man annars sätta sig i händerna på? Hur ser den plånboken ut, detta ymnighetshorn som det är meningen att Vänsterpartiets dubblade bostadssubventioner ska ösas ur? Var finns detta?
Ola Johansson (C):
Det var inte min avsikt att ge mig in i denna debatt, men jag kunde inte låta bli. Att investeringsstödet skulle vara svaret på frågan om hur vi får fram fler bostäder åt dem som har det största behovet och som står längst ifrån bostadsmarknaden i dag är rent nonsens. Social housing, som är ämnet för denna debatt, är ett negativt laddat begrepp, framför allt därför att det finns många dåliga exempel på det runt om i världen.
Jag skulle hellre vilja prata om en social bostadspolitik, för det finns det goda exempel på i världen.
Det finns ingenting i de subventionerade bostäderna eller i det systemet som säger att just dessa bostäder ska gå till personer som står långt ifrån bostadsmarknaden. De kan lika gärna gå till människor som redan är etablerade och som har råd att betala lite mer för en bostad.
Nu när jag får chansen vill jag också poängtera att bostäder för de grupper som står längst ifrån bostadsmarknaden inte nödvändigtvis behöver vara hyresrätter, framför allt inte nyproducerade sådana. Vi vet att alldeles oavsett subventioneringsgrad är nyproducerade hyresrätter väsentligt dyrare än redan byggda hyresrätter.
I flera fall finns det kanske ekonomiska fördelar med att äga sitt boende, vilket försvåras oerhört mycket med de skärpta amorteringskrav som regeringen väntas fatta beslut om lite längre fram. Det ägda boendet är missgynnat. Framför allt är det svårt för nya på bostadsmarknaden och för nyanlända att ta sig in.
Det skulle behövas reformer, till exempel ett bosparande för unga, som skapar större möjligheter att ta sig in på bostadsmarknaden. Rörligheten är liten. Vi har en bristande rörlighet, stelbent hyressättning, höga byggpriser och alldeles för få, skulle jag vilja påstå, möjliga upplåtelseformer i Sverige om man jämför med andra länder där det finns en betydligt större variation. På grund av det får vi undanträngningseffekter på bostadsmarknaden.
Det finns personer som bor i den så kallade billiga hyresrätten som väljer att bo kvar trots att de kanske skulle ha möjlighet att bo på ett bättre ställe men möjligen till en något högre kostnad. Det är ett problem att vi har ett så dåligt utnyttjande av bostadsmarknaden som vi har. Det betyder att många människor stängs ute. Fru talman!
Om det inte blir några fler inlägg från min sida, vilket det möjligen blir, vill jag säga att jag välkomnar att Mats Green tog initiativ till debatten. Den rör sig i gränslandet av de verkliga reformerna som skulle behövas på bostadsmarknaden för att få en förändring av bostadspolitiken som åstadkommer ett ökat byggande, ett byggande i hela landet och en större rörlighet.
Ola Johansson (C):
Bristen på bostäder såg vi tidigt, säger Peter Eriksson i sitt anförande efter mitt första inlägg. Det är väldigt svårt att greppa bristen. Vi har en trångboddhet som vi inte har en aning om hur den ser ut. Vi har en EBO-lagstiftning som haft många goda intentioner men som har lett till att vi inte har någon aning om hur behoven ser ut, hur stora de är eller vad det är för personer vi ska bygga för.
Vad vi nu diskuterar är inte det, utan det är byggande för en ganska vanlig bostadskonsument med hyggliga inkomster och kanske till och med i enstaka fall möjlighet att låna de pengar som skulle behövas för att köpa en bostad. Peter Eriksson nämnde att vi i början av seklet såg ett behov. Men vad vi inte såg var en annalkande finanskris som skulle utlösa ett byggstopp av sällan tidigare skådat slag.
Det vi såg 2013 medan bostadsministern ännu hette Stefan Attefall var ett ökat bostadsbyggande och en planeringsaktivitet i landets kommuner som var betydligt högre än vad det varit på väldigt länge. Det har gett upphov till den byggboom som bostadsministern nu gärna klappar sig för bröstet över.
Det vi nu ser komma är de subventionerade bostäderna som byggföretagen ännu tjänar bra med pengar på och som de redan från början hade bestämt sig för att bygga. Det kanske till och med i enstaka fall handlar om bostäder som jag som kommunpolitiker i Kungsbacka under åren 2006-2010 medverkat till att få fram genom olika typer av planprogram och detaljplanearbete. Det är en lång ledtid på bostadsbyggande.
Det leder fel att påstå att det som händer nu är ett resultat av vad den sittande regeringen har gjort. Det är en gynnsam konjunktur, en bra grund och gynnsamma ekonomiska förutsättningar.
Ola Johansson (C):
Låt oss hålla oss till pusselmetaforen. Om det ska läggas ett pussel behövs också en överblick. Riksrevisorn menar att vi saknar motivet som finns på kartongens lock. Ansvaret är nu utlagt på sju olika, måhända stora, bitar. Vi kan kalla dem länsstyrelser.
Bitarna består också av 290 kommuner med tillsammans 230 överförmyndarverksamheter - för att inte nämna alla de tusentals brukarna. En obetydlig bit i sammanhanget är möjligen regeringens ansvar så här långt. Fru talman!
Riksdagen beslutade i mars 2017, för nästan ett helt år sedan, om ett tillkännagivande där regeringen uppmanades att snarast ta initiativ till att följa upp hur lagstiftningen om överförmyndare, gode män och förvaltare fungerar och att överväga andra förbättringar av systemet. Nu sa statsrådet: "Att hasta fram beslut som i värsta fall får motsatt effekt är inte aktuellt."
Att föreslå en utredning, som riksrevisorn gör, som Sveriges Kommuner och Landsting gör, som en majoritet i Sveriges riksdag gör, är inte att hasta fram, fru talman. Det är att skaffa sig en bild som ger möjlighet att peka ut en väg framåt. Men det här använder statsrådet som motiv för att inte agera, trots att det har varit upprepade debatter och upprepad kritik från SKL och nu från Riksrevisionen. Fru talman!
Det vore frid och fröjd om det bara fattades en enda pusselbit. Då skulle vi inte behöva ha dessa diskussioner gång på gång i kammaren. Tyvärr finns de enstaka exemplen på ställföreträdare som förskingrar, som saknar kompetens för sitt uppdrag och som inte lämnar in kompletta redovisningar i tid.
Det finns överförmyndare som går på knäna och som av rädsla att gå miste om ställföreträdare inte vågar ställa berättigade krav på dessa och inte heller klarar av att nyrekrytera i takt med att gode män slutar, kanske av åldersskäl. Detta beror på att sju av regeringens utpekade länsstyrelser inte har lyckats med att följa upp och ge stöd åt överförmyndare.
Det är därför som Pensionsmyndigheten, Kronofogden och Finansinspektionen har trätt in. Det är för att kommunerna hellre vänder sig till varandra och till Sveriges Kommuner och Landsting för att få råd och stöd än till de sju länsstyrelserna. Nu finns dessutom de ensamkommande barnen. De har blivit ett nytt ansvarsområde inom systemet. Det är en grupp som har alldeles speciella behov.
Det är för att det saknas statistik på området som verksamheterna i alla led famlar i mörkret. Det största mörkret står regeringen för, som trots kritiken inte agerar. Den bit som vi möjligen kan avvara är den bit som regeringen kunde ha tillfört om man i tid hade tagit tag i frågorna.
Ola Johansson (C):
Jag ska ägna mina sista två minuter åt att ge Centerpartiets syn på detta. Vi är i grunden positiva till det sätt på vilket kommunerna tar ansvar för sin överförmyndarverksamhet. I stället för att denna verksamhet exempelvis ska ingå i den skattefinansierade socialtjänsten vill vi att den så långt det är möjligt ska skötas av enskilda, av medmänniskor.
Vi vet att det finns många som i princip försörjer sig på att vara ställföreträdare - det är inget fel i det - liksom det finns närstående som lägger ned betydligt mer arbete än de får ersättning för. Vi vet att det finns företag som erbjuder tjänsterna.
Det område vi pekar ut att professionalisera är i första hand godmanskapet för ensamkommande barn - detta för att det kräver andra typer av myndighetskontakter, kan vara väldigt utsatt och kräver stor förståelse för huvudmännens behov. Vi har varit positiva till att länsstyrelsernas ansvar koncentrerats till ett mindre antal länsstyrelser, dessa sju stycken.
Men vi har länge tyckt att man ska peka ut en statlig myndighet - inte en ny utan en av alla redan existerande - som tar ansvar för tillsynsvägledningen på den nationella nivån. Nu när många kommuner slår samman sina verksamheter och samverkar över gränserna behöver det också förtydligas vad nämnderna och överförmyndarna har för ansvar.
Vi vill också höja fribeloppet så att det ges möjlighet att få ut högre ersättning från huvudmannen att ersätta ställföreträdaren med. Men, fru talman, detta är våra utgångspunkter. Med den beskrivning vi fått av Riksrevisionen av hur man upplever situationen och med de utmaningar systemet står inför vill vi i första hand se en total översyn, en utredning, som på sikt moderniserar och säkerställer det vi vill ha.
Jag vill avsluta med ett återupprepande: Att föreslå en utredning, som Riksrevisionen och Centerpartiet gör, är inte att hasta fram. Det är att vara konstruktiv och proaktiv och vilja framåt.
Ola Johansson (C):
Det låter som om vi har begravningsstämning här i lokalen. Det är kanske synd. Men det känns faktiskt så. Det är tungt för en person som mig, och kanske även bostadsministern, som har besökt den här verksamheten och sett vilken kvalitet den står för. Faktum är, bostadsministern, att de inte kunde lämna anbud på grund av hur upphandlingen var riggad.
Min bild är att när bostadsministern var där levde de i tron att det fanns en chans att få uppdraget genom en konstruktion som skulle kunna göra det möjligt även för helägda kommunala bolag att delta utan att bryta mot konkurrenslagar. Under våren hade de nyss tagit fram ett prospekt med titeln Förslag till samverkan inom ett nationellt informationscentrum med syfte att minimera energianvändning och miljöpåverkan från byggnader .
Jag har det med mig här. Där skriver Passivhuscentrum Västra Götaland och Energikontoren Sverige att de är två etablerade organisationer som tillsammans är beredda att bygga upp ett informationscentrum.
De var alltså beredda att axla ansvaret och hade stora förhoppningar, inte minst sedan ministern hedrade Alingsås med sitt besök för att säga att han hade för avsikt att realisera deras idé och att 10 miljoner hade avsatts för detta årligen i budgetpropositionen för 2017. Var nu lite hederlig, Peter Eriksson, och säg som det är: Vi hade en idé, och den var bra.
Tyvärr förlorade vi kontrollen över processen och gjorde därmed många människor besvikna. Vi beklagar att den här unika kompetensen, som har byggts upp under tio år, nu kommer att splittras. Det var inte min avsikt när jag besökte Passivhuscentrum den 10 september 2016. Jag ber om ursäkt för detta.
Samtidigt som man är självkritisk finns det kanske också anledning att fundera över vad som skulle ha kunnat göras annorlunda, så att även offentligt ägda aktörer hade kunnat delta utan att deras ägare kommunen och regionen tvingats riskera att bryta mot lagen. Jag har följt Passivhuscentrum under lika många år som det har funnits. Jag har sett hur man har utvecklat konceptet med kompakthus, en klimatsmart variant av Attefallshusen.
Man har medverkat vid renoveringar till passivhusstandard, bland annat av det gamla miljonprogramsområdet Brogården i Alingsås. Man har stöttat andra kommunala bostadsföretag, som Eksta i min egen hemkommun Kungsbacka, samt utbildat - ordnat studieresor och hållit seminarier. Tolv anställda kommer att skingras. Men man kommer säkert att återuppstå i något annat sammanhang. Min poäng är egentligen att peka på regeringens effektsökeri och dess brist på ansvarstagande genom processen.
Detta har lett till ett tveksamt hushållande med kompetens, kunskap och erfarenhet på ett så viktigt område. Byggprocesserna och klimateffektiviteten i dem är en annan viktig fråga som vi får anledning att återkomma till.
Ola Johansson (C):
Föga oväntat fick vi inte höra något medgivande av misstag under det senaste anförandet heller, och det kanske vi inte heller kan vänta oss. Peter Eriksson anger att det finns flera olika förklaringar, och det är möjligt att det är så, men kommunal och offentlig verksamhet riskerar hela tiden att prövas utifrån de villkor enligt vilka man som offentlig aktör har att agera.
Själva besöket på Passivhuscentrum - det här är poängen med min fråga - gjordes för att presentera en idé i en verksamhet som levde i tron och förvissningen att man åtminstone på lika villkor skulle kunna delta i den här upphandlingen, vilket det visade sig att man inte kunde. Om det finns olika förklaringar till detta står de säkert att söka i de särskilda villkor som gäller för offentligägda verksamheter och företag som det här.
Vad gäller samverkan nämnde ministern Lund, som jag föreställer mig finns med i Svensk Byggtjänsts samverkansdel. Det var ju en del av regeringsbeslutet, liksom kravet på någon form av medfinansiering. Men problemet var upphandlingen, som kunde ha gjorts på ett annat sätt genom andra aktörer och på ett sådant sätt att den verksamhet som bostadsministern besökte hade kunnat delta i upphandlingen.
Därmed tackar jag för att jag har fått lov att ställa interpellationen och för att vi har fått diskutera den. Jag hoppas och tror att den verksamhet som startas med Svensk Byggtjänsts vingar kommer att fungera väl när den väl har byggts upp och att de människor som har arbetat på Passivhuscentrum får möjlighet att bidra på något sätt för ett hållbart samhälle och energieffektiva byggnader.
Ola Johansson (C):
Min fråga går till statsrådet Fridolin. Miljöpartiets ministrar har besökt Alingsås i Västsverige två gånger för att tala sig varma för behovet av ett nationellt centrum för passivhusteknik, hållbart byggande och renovering. Senast utlovades en budgetsatsning på 20 miljoner årligen. Det var väl ingen som trodde något annat än att syftet var att ta vara på den kompetens som var samlad just där, redan nu 2017. Nu är det dags för nya budgetutspel, med löften hit och dit.
Pengarna som utlovades för i år har förbrukats, eftersom summan var uppdelad på två gånger 10 miljoner halvårsvis. Vad är då beskedet till alla oss som gillar passivhus och som vill att den unika kunskapen och de goda exempel som finns runt om i landet finns på plats, tas till vara och sprids med hjälp av denna utlovade men försenade satsning?
Ola Johansson (C):
Jag inser att det är svårt för Gustav Fridolin att svara på sådana frågor, men det handlar ändå om regeringens sätt att sköta myndigheterna. Man går ut och ger löften i en budgetpresentation och låter olika aktörer leva i tron att det finns möjlighet att söka dessa pengar, och så visar det sig att när kriterierna förändras är de helt annorlunda. Då undrar man lite grann hur regeringen kommer att agera i den här budgetprocessen när man gör olika typer av utspel lokalt.
Ola Johansson (C):
I den debatt som förts i dag har vi till stora delar pratat förbi varandra, så som brukligt kan vara, men det har ändå blivit tydligt att regeringen släpar benen efter sig och att Centerpartiet och Alliansen knuffar på. Det är tydligt att det behövs ett nytt ledarskap för Sverige.
En sak som jag vill säga till Jens Holm är att det förebyggande arbetet handlar om att få fler i arbete, att skapa förutsättningar för företag och möjligheter för människor att välja skola åt sina barn och att vi får en fungerande bostadsmarknad som leder bort från utanförskap. Men nu talar vi inte om detta utan om attacker mot blåljuspersonal.
Det finns en annan bild i min mobiltelefon. EU-toppmötet i Göteborg inleds i helgen. Utanför stadshuset hemma i Kungsbacka stod ett tiotal piketbussar parkerade. Polisen som ska övervaka toppmötet övernattar på vårt stadshotell.
Låt oss tacka dem för det de gör, för vi kan förvänta oss att det de kommer att behöva utstå under den här tiden är precis det som vi talar om. Låt oss hoppas och tro att det inte blir så illa som vi har befarat. Polisen i Göteborg har varnat människor för att ens ta sig till arbetet under de här dagarna. Låt oss tacka polisen för den insats de gör där och i andra sammanhang runt om i vårt samhälle och i hela vårt land.
Jag vill tacka Liberalerna, som har tagit initiativ till denna debatt.