Johnny Skalin (SD):
Sverigedemokraterna som parti ser positivt på ett samarbete och ett utbyte med Europa och delar särskilt tanken och idén om en öppen europeisk marknad. Däremot delar vi inte EU:s ambitioner att bilda en federal europeisk superstat.
Det är ambitioner som inte bara uttrycks av kommissionen utan som även framförs av Tysklands förbundskansler Angela Merkel och Frankrikes president Nicolas Sarkozy. Det sker både inlindat och genom att de föreslår en fiskal union med egen beskattningsrätt. Dessa tongångar går dess värre varma också här hemma i Sverige och i denna kammare.
Från den rödgröna sidan deklarerar man att man är för en europeisk skatt på transaktioner. Och från regeringens sida har man, med stöd från Socialdemokraterna och Miljöpartiet, gett sig själv rätten att via IMF finansiera EMU:s misslyckande med, i slutändan, skattebetalarnas pengar.
Båda alternativen utgör två snarlika versioner av en socialiserad och gemensam skuldhantering i Europa, där skötsamma och välfungerande länder finansierar de länder som antingen inte skött sina finanser eller som har råkat ut för EMU:s inbyggda baksidor med en penningpolitik för 17 olika, i flera fall fundamentalt olika, länder.
Därför säger Sverigedemokraterna också nej till båda formerna av skuldhantering för ett valuta- och penningpolitiskt system som redan från början, genom att endast tre deltagarländer klarade konvergenskraven, var dömt att misslyckas och som nu står i full brand.
Fram till dess att den politiska opinionen i denna kammare omvänts eller byts ut så att ett förhandlande om ett utträde ur EU kan inledas står det emellertid även under vårt ansvar att framföra åsikter om hur EU:s gemensamma medel bör hanteras.
Eftersom svenska skattebetalare dessutom betalar ca 30 miljarder kronor per år till EU:s budget och idéer på EU-nivå framförs att denna avgift kraftigt ska öka, samtidigt som återflödet från EU endast ligger i storleksordningen 10-15 miljarder, har vi ännu större anledning att lägga oss i hur EU-avgiften hanteras.
Det handlar kort sagt om mycket stora svenska anslag för att stötta en överstatlig union som det svenska folket aldrig röstat om att tillhöra. Amsterdamfördraget, Nicefördraget och Lissabonfördraget medförde alla, efter Sveriges anslutning till EU, förstärkningar av EU:s makt på bekostnad av det svenska folket.
I detta perspektiv menar jag att det är viktigt att slå vakt om svensk självständighet och svensk rätt att själva i så hög utsträckning som möjligt få bestämma över våra egna skattemedel. Därför är det primära inte bara att vi från Sveriges sida inför EU försöker hålla kvar nuvarande kostnadsnivåer, vilket ju är regeringens ståndpunkt, utan att vi även i förhandlingarna driver på hårt för att utöka vår så kallade rabatt på EU-avgiften.
Det kan under inga omständigheter anses rimligt att Sverige, som för övrigt tillsammans med Norge tillhör världens främsta land vad gäller att via biståndet ta ut skattepengar som sedan fördelas ut till flertalet länder, däribland till och med Ryssland och Kina, och ovanpå detta dessutom står för västvärldens mest oansvarliga och kostsamma invandringspolitik, ska stå som finansiär för att också understödja Europas länder.
Detta gäller särskilt som denna omfördelning syftar till att underlätta för bildandet av en enhetsstat, eftersom en sådan förutsätter just denna form av utjämningsprincip för att fungera. Fru talman! Det svenska målet bör därför vara självklart: Sveriges EU-avgift ska så länge vi kvarstår som medlemsland minst hållas på en neutral nettonivå.