KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Qarlsson (C):
Det kanske är omöjligt för justitieministern att ange mer konkret vilka skäl som har legat till grund för helhetsbedömningen. Jag skulle gärna vilja ha en kommentar till storleken när justitieministern pratar om region för region. Det är små områden för att benämnas som regioner. Jag tackar också för beskedet om att goda exempel självklart är positiva.
Jag trodde väl inte annat.
Annika Qarlsson (C):
Jag satt på mitt rum och lyssnade till debatten och kunde inte låta bli att gå hit. Runtomkring i Sverige finns en mängd småföretagare som sliter hårt med ett stort engagemang för att förverkliga sina idér. De skapar levebröd för sig själva, för dem som är anställda och framför allt för staten. Deras förutsättningar ska vara klara spelregler.
De ska veta vad som gäller. I det här fallet handlar det om enorma pengar för en till antalet liten näring. Den ska stå för hela ansvaret att hålla Sveriges budget i balans. Vi har nu hört Ringholm tala om vilket utgiftsparti jag och mina kamrater tillhör.
Jag skulle vilja glädja finansministern med att lägga fram ett helt annat förslag som kanske tilltalar dig, även om jag inte håller med om det du har sagt förut. I debatten är det väldigt lätt att man ställer jordbrukarna mot statsanställda, eller jordbrukarna mot dem som ska få sina barnbidrag. Det är ett tecken på hur frustrerad man känner sig över detta. Men det finns en annan del.
Vi skulle kunna gå in och solidariskt visa att vi ser att jordbrukarna har en tuff situation. Det handlar om din och min lön. Det kan vara lite väl nätt att göra några förändringar i oktober. Men jag ställer mitt arvode till förfogande för november och december för att visa att jag är solidarisk med dem som får ännu tuffare förutsättningar. Jag undrar om Ringholm ställer upp på detsamma.
Annika Qarlsson (C):
Jag kan till hundra procent hålla med om att det var populistiskt. Regeringens förslag är också populistiskt.
Det man gör när man låter en näring stå för så stor del som 8,3 miljarder för att hålla budgeten i balans är att vara populistisk fast i andra grupper. På det sättet är vi precis lika goda kålsupare.
Vi har jordbrukare hemma som har gått till Skatteverket och begärt uppskov. Jag hoppas att det klara besked som kommer därifrån inom kort kommer att vara att de självklart får anstånd. De ska inte behöva betala skatt för de pengar som de inte har fått ut eller kommer att få ut under det här året.
Jag tycker också att det finns ett renlighetskrav för Ringholm när han har stått här och i tre eller fyra inlägg talat om hur utgiftspartiet Centerpartiet agerat tillsammans med sina borgerliga kamrater.
Jag tror inte att det har undgått någon hur situationen såg ut när vi tog över 1991 och regerade fram till 1994. Vi har också varit med och sanerat svensk ekonomi. Sedan har Socialdemokraterna lyckats köra den i botten igen. Vi befinner oss i samma situation i många avseenden som vi gjorde då. Vi lånar pengar till vår välfärd.
Jag återkommer till mitt krav. Är finansministern beredd att lämna lönen för november och december innestående som ett solidaritetstecken till Sveriges jordbrukare?
Annika Qarlsson (C):
Tack så mycket för svaret, ministern. I svaret finns det faktiskt en hel del saker som jag instämmer i till fullo. Vi talar om att det är en nationell angelägenhet. Det är självklart att vi ställer upp på det. Vi kan också se att länsstyrelsen är en viktig instans som har att göra en avvägning av intresset att bevara eller att utföra ingreppet och då behöva göra en utgrävning.
Jag kan också hålla med om att kulturarvet är av stor betydelse för den regionala tillväxten. I de sakerna är vi överens och eniga. Det vi kan se när vi går in på enskilda fall är att problemet är vem som ska stå för notan. Det är en av de viktiga punkterna som jag vill diskutera med ministern.
I det här fallet ser vi att det är en kyrkogård som är öde sedan länge. Den har inte haft någon annan historieskrivning runtomkring annat än att det är markerat i översiktsplaner och så vidare.
Man har under årens gång gjort byggen av det här huset, och man har även grävt brunn. Man har från det närliggande området gjort stora schaktningar på flera meter för att använda till fylle vid ett vägbygge, och det är ändå i relativt modern tid.
Det som jag beskrev lite kort i min interpellation har på vissa sätt lösts upp. I hanteringen av det här fallet har det varit väldigt stelbent, och tidigare har det varit bristande tillmötesgående. Det har nu i stället gjorts besök av länsstyrelsen som har varit ute på platsen. Man försöker att hitta en lösning på det här lokala fallet, vilket är mycket bra.
Men jag har också sedan jag lade fram den här interpellationen fått en mängd samtal från andra personer som i andra ärenden är i ungefär samma situation. Bland annat har vi ett husbygge i Herrljunga kommun som villkorades med utgrävning. När den var gjord blev det i stället stoppat enligt strandskyddslagen.
Det ligger vissa problem i de här frågorna som gör det svårt att få till stånd en utveckling lokalt både för företagare och för lite större aktörer, som Herrljunga kommun i det här fallet. Den fråga som jag ställde gällde rimligheten i att länsstyrelsen kan stoppa detta men att det är en enskild företagare som ska stå för notan.
Väldigt ofta är det Vägverket eller andra stora aktörer som får ta på sig att gräva ut, och de har också en annan möjlighet att göra det. I det här fallet handlar det om en investering på kanske 8-9 miljoner med möjligheten till arbetstillfällen och utvecklingen av ett mycket intressant turistföretag på en viktig plats i Sverige.
Är det rimligt att det är han som ska betala kanske upp till 1 miljon för att göra den här utgrävningen? Det som vi från Centerpartiets och min sida kan tycka vore bra är att om det är länsstyrelsen som har ansvaret för att se om det är en nationell angelägenhet och någonting som borde bevaras borde det rimligtvis också vara länsstyrelsen som har medlen att genomföra den här utgrävningen.
Det handlar både om att utveckla företag och om att ta till vara den historia som finns, som också kan vara av stort värde för oss.
Annika Qarlsson (C):
Det som står i slutet på svaret är att det inte finns skäl att göra en översyn av kulturminneslagens bestämmelser på det här området. Det var en av mina frågor: Jag undrade om det fanns en beredskap för att göra en översyn.
Jag tror att den viktigaste delen i det handlar om vilka effekter det får. Kulturminneslagen i sig är ju inte något annat än vad den används till. Det avgörande är människorna bakom som använder den.
Det jag har funderat på är detta: En översyn av en hel kulturminneslag kan ju vara ett stort arbete, och det är inte säkert att den resulterar i något annat än exakt samma förhållanden som de som rått tidigare. Frågan är: På vilket sätt pågår diskussioner? Hur reglerar man tillsynen av de här sakerna? Jag har också under den här tiden fått många reaktioner på att det är väldigt olika hur man bemöts beroende på vilken länsstyrelse som man har att möta.
Självklart sker det utifrån lokala förutsättningar och lokala handläggare, men finns det något gemensamt handhavande av riktlinjer för den här typen av frågor för att se till att det blir någorlunda likadant utfall oberoende av på vilken sida av länsgränsen man bor? Jag vill gå tillbaka till kostnaden, som jag tycker är en viktig fråga.
Jag får ta med mig frågan om anslagen. Det pågår ju budgetdiskussioner i alla partigrupper. Det jag ändå tycker är en intressant princip är att den som äger makten över ett beslut också är den som ska stå för notan. Det är denne som kan se om man kan göra avvägningar. Är det här ett rimligt beslut?
Är det verkligen av så stort nationellt intresse att vi tycker att det är värt att satsa miljonen på att göra den här utgrävningen?
I dag blir det i stället så att det är väldigt enkelt att sitta på en länsstyrelse och säga att man har markerade områden och en kyrkogård som ska bevaras i inte bara 500 år utan i ytterligare 500 år, och så hamnar detta i stället i knäet på Falkholts Gestgifveri, som då väljer att inte bygga ut verksamheten.
Om vi kan hamna i att vi är överens om principen så får vi väl var och en på sitt håll börja jobba med att också se till att det finns medel och pengar för att klara av att leva upp till denna princip. Det jag undrar är om detta är en princip som ministern skulle kunna tänka sig att ta hem och diskutera även i sina led.
Annika Qarlsson (C):
Kopplat till det här finns också en annan fråga som jag vet att andra centerpartister före mig har varit uppe och debatterat. Det handlar om möjligheten att göra utgrävningar. I dag anses detta vara ett myndighetsutövande, vilket gör att man inte kan konkurrera om det hela, och det finns ingen möjlighet att kanske pressa priset på de utgrävningar som görs.
Där har man tittat på Danmark som ett exempel på att göra på ett lite annorlunda sätt. Är det något som ministern har tittat på och sett som något intressant? Jag kan bara avslutningsvis säga att i det här enskilda fallet står förhoppningen till att det ska lösa sig bra.
Annika Qarlsson (C):
Tack så mycket för svaret, Ann-Christin Nykvist. Efter att jag skrev interpellationen har regeringen också slagit fast en viss förändring som man aviserade den 1 april, vilket ledde till att mer än en person ringde hem till mig och sade: Det här måste väl ändå vara ett aprilskämt. Tyvärr var inte det fallet.
Det är inte helt enkelt att försöka debattera den här frågan eftersom jag känner att vi står så enormt långt ifrån varandra och att det ibland saknas en förståelse. Jag kan bli väldigt frustrerad när jag försöker läsa svaret och ser att man ändå använder sig av sådana ord som att man utformar det här med respekt för landsbygdens folk och dem som har djur eller jakthundar och så vidare.
Jag tycker att man har missat det, speciellt i det förslag som man lade fram senast.
Det som också finns i det här är att ministern tillsammans med partisekreteraren gick ut i en artikel och gav sken av att man faktiskt var på väg att lyssna på de synpunkter som fanns runtom i landet i och med den uppgörelse som kom om att ytterligare pengar ska satsas på att utbilda hundar till att bli vargrena, på bitsäkra västar och på pinglor.
Någonstans blir det ett löjets skimmer om man utgår från de krav som ändå har ställts från ägare till tamdjur och hundägare. Det jag också kan bli bekymrad över är när man hänvisar till en utredning som pågår.
Det är jättebra att den har tillsats, men när man tar de steg som man ändå gjorde tillsammans i budgetsammanhang har man visat på i vilken riktning man väljer att gå. Det känns inte som om utredningen har den förutsättning att arbeta som var meningen från början. Man kan ju fundera över jakthundarna. Det har ju hänt rätt mycket under de senare åren.
Jag pratade med en person i morse som sade att 30-40 år tillbaka var det så att jakthundar var något som stod ute i en hundgård och skällde och mer var en del i jakten. Dagens jakthundar är faktiskt familjemedlemmar. Det är inte någonting som bara står ute i en hundgård: det är faktiskt en familjemedlem som man har ett gemensamt intresse i.
Under de senaste åren har det varit i snitt 30 hundar som har tagits av rovdjur. Det handlar om både varg och lo. För 2005 har vi en statistik som säger att närmare 50 hundar har rapporterats in, varav 29 togs av varg och 19 av lo. Det är klart att det här inte är någon tillfällighet.
Ju större stammarna blir, både av lodjur och av varg, desto fler incidenter kommer det självklart att bli. Tittar vi över tid och ser på till exempel vargens tillväxt, som vi kan se kanske ligger på ca 30 % under åren, är det ju inte några orimliga tal att prata om att vi kanske har mellan 500 och 600 djur inom sju-tio år.
Det är klart att har vi 50 hundar på mellan 120 och 150 vargar är det kanske 120 hundar vi pratar om inom en snar framtid. Det jag skulle vilja ha svar på i den första delen är om rovdjurspolitiken var en av punkterna som ingick i 121-punktsprogrammet som Socialdemokraterna har tillsammans med Vänsterpartiet och Miljöpartiet.
Skulle det gå den här vägen? Jag skulle också vilja veta hur man ser på den artikel där man faktiskt gav tecken på att det var en annan inriktning av den här politiken som man var på väg mot.
Annika Qarlsson (C):
Frågan om att ha rätt att skydda sin hund med vapen är lite spännande. Jens Karlsson bedömer att det vore rimligt att det kostar livet för två till fyra vargar i dagens situation. Han tror till och med att det är en överskattning. Det är i så fall märkligt om inte den delen kan antas.
Det är inte fråga om att det skulle vara till stor glädje för mig eller andra att skjuta varg. Däremot handlar det om att ge verktyget och sända den signalen. Jag har i tidigare frågeutbyte i höstas med ministern diskuterat vilken lagstiftning som står över den andra. Det är fråga om djurskyddslagen och rovdjurslagstiftningen.
Jag fick till svar efter ett par vändor - det kom inte till uttryck i första vändan utan först i andra vändan - att rovdjurslagstiftningen står över djurskyddslagen. Där någonstans blir det en underlig signal till dem som håller djur, det vill säga att det finns två lagstiftningar att rätta sig efter. Det är likadant här. Om man är djurägare måste man ha den delen med sig.
Jag vill framföra en del kommentarer jag har fått höra. Vi har en regering som på flera områden har gått den vägen att djur som hålls av människor ska ha rätt till sina naturliga betingelser, till exempel minkar.
Även djurskyddsmyndigheter har talat sig varma för att småfisk inte ska behöva vara bete på fisketurerna. Men den här biten slår också tillbaka på hundars naturliga beteende. Det är bara de som ska dresseras i detta. Det här är märkligt. Här används elhalsband, vilket inte får användas i annan djurhållning.
Men här går det tydligen att användas mot jakthundar. Bekymret är att det inte är så trovärdigt. Jag har fått veta att i fråga om 100 hundar har vargen i 90 % av fallen sökt hunden. Då är vi inte behjälpta av att ha kurser för jakthundar.
Vi ser också en utveckling mot att välja att inte skaffa hund. I Värmland har antalet sjunkit drastiskt på bara något år. Man vill inte utsätta en familjemedlem för risken att tas av vargen. I USA har en forskare studerat vargen närmare. Det gäller naturligtvis varg där och inte varg här.
Jag vågar inte helt svara för att det är siffror som skulle stämma för svenska förhållanden. Han säger att det finns tre kategorier av varg. Det finns de som lever djupt in i skogen och som har vilda djur som basföda. De ger sig på hundar endast om de känner sig hotade av dem.
20 % av vargarna håller sig till vilt och ger sig emellanåt på tamboskap. Sedan är det ungefär en femtedel som dels lever i familjegrupper, dels specialiserar sig på att ta hundar. Hans slutsats är att en vargstam ska hållas skygg.
Då får man en acceptabel och accepterad vargstam i Sverige. Det får vi inte med hjälp av kurser för hundar eller genom att sätta på dem pinglor.
Annika Qarlsson (C):
Det är precis det jag gör, och jag tycker att det gäller även jakthundar. Problemet är att de tydligen inte innefattas i de här diskussionerna. Om man nu har kommit fram till att det inte handlar om så många fall, varför finns inte det då med som en del i paketet? Vad är man rädd för? Man gick ut så tydligt och stort i en debattartikel och försökte låtsas som att man nu lyssnar, hör och vet hur alla har det.
Någonstans finns den frustration som man lever och bor i. Man ser att 25-30 miljoner kan läggas ut på dessa bitar - men ingen lyssnar. Det här är en demokratisk fråga, som tyvärr inte landar bara på jordbruksministern utan på en politik som rör hela frågan. Förslaget blir en del i en ytterligare polarisering mellan stad och land.
Ändringen av 28 § skulle jag gärna vilja ha ytterligare förtydligande av. Socialdemokraternas gruppledare har gjort gällande att den förändring som skedde den 1 mars, som var ett steg i rätt riktning och som vi välkomnar, också skulle leda till att man skulle ha rätt att skydda djur även utanför hägn utan att det varit ett direkt angrepp. Det kan vara intressant att höra.
Och jag har fortfarande inte heller fått någon kommentar om detta att det inom sju åtta år finns kanske 500-600 vargar och att det kanske handlar om 120 hundar. Vad finns det för tankar kring det, eller är det bara mandatperioden som vi pratar om?
Annika Qarlsson (C):
I svaret hittar jag inte några särskilda skäl och ingen signal. Att bibehålla kontoret i Östersund skulle medföra en marginellt ökad kostnad i förhållande till anslagsramen.
Det skulle rädda ett stort antal arbetstillfällen och ge ett mönstringskontor på närmare håll för en majoritet av Sveriges geografiska yta. Jag fick en hänvisning till helheten när det gäller uppdraget att rekrytera. Det är naturligtvis deras huvudsakliga ansvar.
Att det skulle motsäga ett kontor i Östersund får jag inte riktigt ihop. Talet om modern teknik förstår jag inte heller riktigt. Att det inte skulle vara möjligt att använda sig av modern teknik i Östersund verkar lite underligt. Jag kanske har missförstått det hela. Jag frågade efter särskilda skäl.
Jag har inte hört att du har gett det. Signal har jag absolut inte uppfattat någon.
Annika Qarlsson (C):
Ministern använder sig av Pliktverkets argumentation för hur man ska få en effektiv hantering. Ur ett regerings- och riksdagsperspektiv måste man ändå väga in de åtgärder som till exempel vidtagits under de senaste åren då det har varit en hel del omlokalisering. Någonstans blir det dubbla signaler när man flyttar saker dit och tar saker därifrån.
I stället borde man fundera på hur man kan använda sig av dem som redan är lokaliserade där och se till att de får möjlighet att vidareutvecklas. Beträffande att det skulle vara dyrt så kan man, med tanke på att det finns kontrakt och att det kommer att betalas lokalhyra fram till 2009, tycka att det åtminstone i det korta perspektivet inte verkar bli någon stor besparing att flytta på detta. Och sårbarheten jobbar man mycket med uppe i Östersund.
Man försöker sammanfoga de olika delarna av myndighetsutövning som finns för att på ett betydligt bättre och smartare sätt använda sig av de olika kompetenserna och kunna göra förstärkningar. Man har kommit en bit på väg med detta. Jag tackar återigen för svaret. Men jag har inte uppfattat signalen till Pliktverket. Och jag misstänker att jag inte heller i ministerns sista inlägg kommer att få något svar på det.
Annika Qarlsson (C):
Jag tycker att inledningen är väldigt bra, där det slås fast att abortlagstiftningen inte ska ändras i restriktiv riktning med en borgerlig regering. Men sedan kommer jag också in på frågan som gäller barnmorskors rätt att utföra medicinsk abort. Centerpartiet har länge motionerat i den frågan. Vi har sett att det finns ett bekymmer med långa köer just i det här tidiga skedet.
Vi lyckades ju efter mycket om och men äntligen få till en utredning där Socialstyrelsen skulle se över detta för att se över de problem som är rapporterade till oss från vården. Man skulle se hur det ser ut och var själva flaskhalsen finns någonstans. Att i det skedet, innan den här utredningen har kommit, försöka stänga den här dörren tycker jag är olyckligt.
Jag hoppas att ministern kan lyssna på våra goda argument, ta till sig dem och fundera återigen. I abortlagstiftningens 5 § står det vem det är som ska utföra aborten, och det är någonstans där som problemet finns. I övrigt brukar vi sällan ha skrivet i lag vem som ska göra vad inom sjukvården. Det brukar bero på utbildning och kompetens.
Om vi ser på utvecklingen inom övrig sjukvård är det väldigt tydligt att olika yrkesgrupper höjer sin kompetens på olika områden och också får ett större ansvar. Det sker inom alla områden, även inom äldreomsorgen. Det gäller att se detta och se till att de barnmorskor som ska göra detta självklart får utbildning och kompetens och kan använda sig av sin erfarenhet.
När Socialstyrelsen i februari redovisar sitt uppdrag är det viktigt att man har alla dörrar öppna och funderar på hur man kan se till att kvinnor får möjlighet att välja före utgången av vecka nio.
Annika Qarlsson (C):
Säker vård är en självklarhet, skulle jag vilja påstå. Jag tror inte att någon som deltar i den här diskussionen är beredd att tumma på det kravet. Det motsäger inte barnmorskans rätt att utföra detta, om man ser till att det finns utbildning och kompetens.
Det gäller att se att det här är en del av en utveckling som sker inom hela sjukvården. Det här är ju inte bara specifikt för det här området. Det sker även inom äldreomsorgen. Inom alla olika professioner flyttas en mängd olika delmoment i vården över på yrkesgrupper som tidigare inte har haft det ansvarsområdet. Och självklart måste det ske även inom det här området.
I Socialstyrelsens föreskrifter står det att när kvinnan har bestämt sig för att göra abort bör den utföras snarast möjligt. Det är ju detta som är målsättningen för hela diskussionen. Har man väl hamnat i situationen att man har beslutat att avbryta en oönskad graviditet är det jobbigt att behöva vänta i kö.
Det handlar både om kösituationen och om typen av ingrepp, som är betydligt enklare, smidigare, och inte så stort som andra sorters ingrepp. Jag återkommer ännu en gång till att jag inte fullt ut kan förstå varför socialministern har beslutat att stänga dörren så totalt.
Jag hoppas på att få ett svar där han säger att han ska lyssna till alla de goda argument som interpellanten framfört i dag.
Annika Qarlsson (C):
Jag håller med om att slipsen är jättesnygg, men det var inte det jag egentligen var ute efter. Jag var intresserad av att få reda på om Lars Mejern Larsson hade tittat efter varifrån den kom och på vilka villkor som någon har sytt denna vackra slips. Någonstans har var och en av oss ett ansvar för vår egen konsumtion.
Jag vill hävda att de krav som vi har på varuproduktionen också borde gälla för tjänster som utförs här i Sverige. Därför är det faktiskt av intresse var slipsen är tillverkad och under vilka villkor den är tillverkad.
När det gäller arbetsmiljön kan vi bara konstatera att det inte finns någon som kan vara nöjd så länge det finns en enda som förolyckas på sin arbetsplats. För ett par år sedan hade vi i arbetsmarknadsutskottet en hearing i Förstakammarsalen. Den var kopplad till ett EU-direktiv som skulle införas. Då bjöds de fackliga organisationer och de branschorganisationer som är mest drabbade av olycksfall in.
Av någon underlig anledning är det alla fackorganisationer som i huvudsak organiserar män som arbetar inom de här branscherna. Det är ett rätt intressant faktum att konstatera. Det krävs lagar och regler, och det måste också ske ett medvetet arbete på arbetsplatsen när det gäller hur man säkerställer att man inte utsätter sig för fara. Man måste ha tid att utföra arbetet på ett lugnt, tryggt och säkert sätt.
Det ansvaret har självfallet arbetsgivaren, men det gäller också arbetstagare och skyddsombud. Ytterligare en sak som är intressant att lyfta upp i den här debatten, och det görs sällan, handlar om attityder. Det är ingen slump att det mest handlar om manliga branscher. Det finns en attityd här, och jag tror att det är viktigt att ha en jämställdhetsdiskussion när det gäller att själv utsätta sig för risker.
Men det är oerhört viktigt att säga att det alltid är arbetsgivarens ansvar att det är bra arbetsmiljövillkor.