KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ola Johansson (C):
Tack, Emma Hult, för svaret! Det lades 112 förslag på riksdagens bord. Det tillsattes ett sextiotal utredningar, och några av dem har man berättat att de finns. De kommer att behandlas och beredas av regeringen om man är villig att ta tag i dem. Samtliga förslag innebar regelförenklingar, förkortningar i planprocessen och förenklingar som möjliggör ett industriellt bostadsbyggande som på sikt får ned kostnaden. Det är det korta svaret på frågan.
Det finns en politik för regeringen och Mehmet Kaplan att förhålla sig till och arbeta vidare med, men han har inte ens gett besked om att det är den han kommer att fullfölja. Jag noterar också, precis som andra talare, med stort intresse att det den här gången fanns det inga som helst motioner från något av de rödgröna partierna om subventioner till bostadsbyggande. Plötsligt är de borta. Det betyder ju att regeringen troligtvis inte har för avsikt att presentera en sådan politik.
Man presenterar en politik med 1,7 miljarder till renovering av miljonprogrammet. Det räcker ungefär till en duschblandare i var och en av de 400 000 miljonprogramsbostäder som återstår att renovera. Det förstår alla att det är otillräckligt. Jag konstaterar att Miljöpartiet och Vänsterpartiet var motståndare till de flesta av de 112 förslagen. Man ville alltså inte ha dessa regelförenklingar.
Vi väntar på en ny bullerförordning. Det är ett exempel på förslag som den tidigare regeringen lade fram som Miljöpartiet är motståndare till. Mot den bakgrunden är det intressant vad Emma Hult har sagt. En hållbar bostadspolitik, talar hon om. Vi kan vara överens om att en hållbar bostadspolitik är viktig.
Men kan en hållbar bostadspolitik innebära att det också byggs mindre bostäder än vad som behövs?
Ola Johansson (C):
Leif Nysmed fick oväntat mycket att göra här i dag - det blev alla på Leif. Det är åtta år av allianspolitik vi diskuterar, av det enkla skälet att det inte finns någon annan. Det är vad hela denna debatt handlar om. Vi hörde en företrädare för bostadsministerns eget parti säga att det inte är regelförenklingar som är svaret utan att man kommer att lyckas genom stöd och reformer.
Den första frågan till Leif Nysmed blir då: Vilket slags stöd och reformer handlar det om? När kommer det ett förslag från regeringen om bostadssubventioner? Jag utgår från att det var detta Emma Hult syftade på när hon pratade om stöd och reformer, men det kan också ha varit någon annan form. En annan sak jag är lite nyfiken på är i vilken mån Leif Nysmed och hans partikamrater lyssnar på sina egna kommunala företrädare.
Socialdemokraterna sitter sannolikt med i varenda kommunstyrelse i hela Sverige, till skillnad från Miljöpartiet och Centerpartiet som har olika åsikter om huruvida en kommunstyrelse eller ett kommunfullmäktige ska få lov att delegera antagandet av en detaljplan till en annan nämnd, byggnadsnämnd eller kommunstyrelse.
Jag är säker på att många socialdemokratiska kommunalråd och kommunstyrelseföreträdare är angelägna om att kunna göra dessa förändringar av en redan befintlig detaljplan, förenkla förfarandet och kanske i vissa fall till och med undanta detaljplanen från antagande i kommunfullmäktige därför att man då kan få fram de industriella bostäder och enklare förtätningar som vi pratar om att de är så angelägna.
Jag är intresserad av att veta i vilken mån socialdemokratiska företrädare och riksdagen lyssnar på sina kommunalråd. Det som nu sker när vi ska ta ställning till de återstående tre förslagen om regelförenklingar är en intressant vattendelare. Vänstersidan kommer sannolikt att rösta nej igen - varför?
Ola Johansson (C):
En viktig del i den bostadspolitik vi nu diskuterar är regelförenklingarna. Jag nämnde möjligheten för kommuner att på ett enklare sätt kunna hantera detaljplaner och kanske till och med avstå från att ta fram sådana, om det inte behövs med hänsyn till omgivningspåverkan och annat, samt möjligheten att delegera och förändra i syfte att kunna förtäta och få fram nya bostäder.
Jag noterar att Socialdemokraterna var för medan Miljöpartiet och Vänsterpartiet var emot när vi behandlade frågan om bygglovsbefriade åtgärder, som syftar till att kunna utnyttja det befintliga bostadsbeståndet bättre. Den mest kända var Attefallshuset, men vi har också små tillbyggnader, takkupor och annat. Det finns alltså en stor åsiktsskillnad inom regeringen, som vi har bevittnat tidigare när vi har lagt fram våra förslag kring regelförenklingsfrågan.
Därför är det viktigt för oss att veta om det är ett fortsatt arbete med regelförenklingar som är framtiden för regeringen eller om det är stöd och subventioner eller en kombination av det. Hur ser den kombinationen i så fall ut? Det är viktigt att veta. Nooshi Dadgostar nämnde en annan fråga som intresserar mig, nämligen att bryta upp allbolagen.
Det är också en sak som vi fattade beslut om för ganska länge sedan och där Socialdemokraterna var överens med oss övriga partier om att det med hänsyn till EU-kommissionens direktiv om statsstöd inte var möjligt att ha kvar en ordning där man kunde gå in med kommunala och offentliga medel och stötta ett kommunalägt bostadsbolag. Därför förändrades lagen.
Nu säger ett av regeringens stödpartier, som hittills har fått igenom oproportionerligt mycket av sin politik, att man vill se över detta och förändra och gå tillbaka till den ordning som var innan. Det skulle vara intressant att veta vad Leif Nysmed tycker om det. Det skulle också vara intressant att få höra hans bedömning av när den första och den sista bostaden kommer att byggas på Bromma flygplats.
Ola Johansson (C):
Jag tackar statsrådet för svaret. Det är möjligt att det inte är så lätt att svara på min något retoriska fråga om vad som är att betrakta som så fort som möjligt - hur långt är ett snöre? Frågan tar sin utgångspunkt i Caroline Szybers skriftliga fråga som besvarades i slutet av november. Nu har det gått två månader sedan dess.
Det har visserligen varit helger, men den aktuella lagstiftningen har sedan dess trätt i kraft. Byggbranschen, kommunerna, myndigheterna och inte minst de bostadssökande befinner sig i limbo mellan en ny lag och gamla regler och eventuella riktvärden som ska regleras i en författning som vi väntar på och frågar efter.
Vi har hört ministerns svar: Tydliga regler kring buller kan ha stor betydelse för möjligheten att bygga och förtäta. Det är så långt vi kommer i vår strävan att få svar på huruvida detta är någonting som regeringen vill åstadkomma eller inte. Jag håller inte med statsrådet.
Det har absolut betydelse för bostadsbyggandet i tätorter huruvida bullerreglerna är restriktiva eller tillåtande, om de är motstridiga eller enhetliga och om de är lätta eller svåra att tolka.
Är det ett riktvärde eller ett gränsvärde, och ska man kunna medge att exempelvis studentbostäder eller små lägenheter har ett högre riktvärde än vad en vanlig bostad har utifrån det sätt som studentbostaden förväntas användas? Jag har också läst igenom remissammanställningen. Jag kan likt ministern konstatera att ett stort antal synpunkter har kommit in. Det brukar vara så. Det är de förväntade synpunkterna som har kommit in.
Några myndigheter och domstolar vill helst inte ändra något, medan byggbranschen, de flesta kommuner och studentbostadsföretagen välkomnar förordningen men har synpunkter bland annat på semantiken. Det är såklart av stor vikt att synpunkter tas på allvar. Men det hindrar inte att man arbetar med frågan och att man levererar. Remisstiden gick ut i slutet av september.
Och riktvärdena, som vi nu diskuterar, borde ha gällt sedan den 2 januari i år. Mot slutet av svaret får jag en försäkran om att arbetet med att bereda frågan har hög prioritet. Det kan låta betryggande, men vad vi också vill veta är vilken inriktning regeringen har.
Ett tydligt svar på den frågan skulle säkert lugna dem som nu väntar på att få skrida till verket med planläggning av nya bostäder i bullerutsatta miljöer, nära kollektivtrafik och nära verksamheter. Det handlar om studenter, bostadssökande och asylsökande.
Det handlar om människor som behöver en bostad på grund av förändrade familjeförhållanden eller på grund av att de har blivit äldre och vill flytta ifrån sin villa. Alla dessa väntar nu på bostäder och planläggning både i storstäder och i småorter.
Ola Johansson (C):
Ja, Lars Eriksson, det hettar till. Det är väl bra, för nu har vi äntligen en regering som inte längre kan skylla ifrån sig utan som måste stå till svars för vad den gör. Det är positivt. Man efterfrågar resultat. Resultatet är nu en planeringstakt på 42 500 bostäder.
Det är en nivå som hade gjort Lars Eriksson och hans vänner gröna av avund under den tid då det begav sig och som han säkert snart kommer att ta till intäkt för att den här regeringen har lyckats med sin bostadspolitik. Men faktum är att det är den tidigare regeringen och Alliansen som har lyckats. Retoriken slår tillbaka - det är Lars Eriksson ett levande bevis för. Givetvis har vi tillsatt utredningar. Precis som hans statsråd poängterar är det viktigt att man går till botten med de utredningar som man tillsätter.
Dessvärre har en del utredningar som vi kanske kunde haft lite nytta av lagts ned. Det har vi varit inne på tidigare. Vi har dock en gemensam ambition; vi har en gemensam vilja. Man får väl ta fasta på den. När det gäller vårt tålamod får vi se hur länge det räcker. Vi kan visa tålamod ett litet tag.
Men den här frågan, som väcktes i och med min interpellation, är viktig inte bara som enskild sakfråga. Den är viktig för att få en indikation på regeringens ambitioner och generella inriktning när det gäller regler. Är regeringens ambitioner liksom den tidigare regeringens att genom regelförenklingar och långsiktigt hållbara villkor se till att vi får upp en volym på bostadsbyggandet som ligger stadigt på den nivå som vi redan nu ligger på?
Eller är ambitionen att införa fler regler, fler restriktioner som gör det svårare och mindre förutsägbart att planera för kostnadseffektivt byggande i hela landet? När ämnar regeringen besluta om en förordning, och vilken är inriktningen? Frågan upprepas.
Ola Johansson (C):
Dessvärre kommer jag inte att kunna bemöta Mehmet Kaplans tal om urbanisering, men sannolikt kommer han att nämna Bromma i sitt anförande. Herr talman! Jag har visat hur landet är uppdelat i utvecklingsinriktade länsstyrelser som ser möjligheterna till dispenser och sådana som väljer att lägga en död hand över utvecklingen på landsbygden.
Jag noterar att Hillevi Larsson tar upp möjligheterna som finns i att landet ser olika ut medan ministern, som tillhör samma regeringsunderlag, talar om värdet av det generella strandskyddet. Det är två helt skilda uppfattningar, enligt mitt sätt att se. Det är säkert något som ni har anledning att diskutera i regeringskretsen.
Jag vill under återstoden av mina två minuter beskriva ärendet Dannebacka 1:6 i Kungsbacka. Kungsbacka är en kustkommun. Men i det här fallet handlar det inte om vår vackra klippkust i norr eller våra vita sandstränder i söder utan om ett grävt dike - den raka linjen på kartan jag visar här i talarstolen - mitt på Onsalahalvön. Sökanden beviljades våren 2014 dispens från strandskyddet av kommunen, som länsstyrelsen sedan upphävde.
Beslutet överklagades sedan till mark- och miljödomstolen, som i november upphävde både länsstyrelsens och kommunens beslut. Domstolen menade att diket som grävdes på 1860-talet för att avvattna åkrarna i det fattiga Onsala så att de vattensjuka markerna skulle kunna odlas upp och därmed hejda emigrationen till Amerika inte omfattas av strandskyddet och därför inte heller är i behov av dispens.
Det är ett bevis på att regeringen måste styra upp lagen eftersom länsstyrelserna inte vet vad som gäller i lagen. Det är min uppfattning att man på många länsstyrelser, bland annat i Halland och i en del kommuner, inte tolkar lagen rätt. De politiska signalerna är därför betydelsefulla. I avvaktan på ett avgörande i Mark- och miljööverdomstolen vill jag vädja till landsbygdsminister Bucht och till Romson och Kaplan att peka ut riktningen.
Ola Johansson (C):
Jag vill använda mitt slutanförande till att lyfta ytterligare en viktig fråga. Det handlar om hur vi kan få en bättre fungerande migration. Alla inser att trycket på anläggningarna är hårt. Mängden flyktingar i världen är större nu än vad den har varit tidigare sedan andra världskriget, och mängden asylsökande ser ut att överträffa situationen under Balkankriget för snart 25 år sedan. Trycket uppstår också på vägen ut från boendet, när det blir dags att komma till sin blivande hemkommun, där etablering, utbildning och kanske ett arbete och en framtid väntar. Herr talman!
Vi ser en situation där många kommuner inte lever upp ens till de avtal som de har träffat via sin länsstyrelse med Migrationsverket om mottagande, just med hänvisning till att det saknas bostäder. Då behövs det mer än drömmar om Bromma och drömmar om en utbyggd kollektivtrafik. Det behövs enkla bostäder att hyra, att köpa eller kanske till och med att låna. Det löser sig inte självt, utan den situation som vi i dag är i kräver initiativ från statsmakterna.
Vi har nu hört att bullerförordningen kommer att dröja ytterligare ett antal månader. Frågan är vilka mer besked om regelförenklingar som kommer att dröja. Vi står här nu och - kanske rättmätigt i vissa fall - slår oss för bröstet över att det nu byggs 42 500 nya bostäder om året, vilket är långt över det långsiktiga mål som vi har satt. Men vi ondgör oss ändå över bristen på initiativ från minister Kaplan.
Samtidigt jobbar fastighetsägare, hustillverkare, allmännyttiga bostadsföretag och byggföretag tillsammans med progressiva kommuner, som vi har nämnt tidigare, med att bygga för kunder som kanske ännu inte kan ta lån och som inte kan ta sig under bolånetaket eftersom det som byggs i dag byggs till en alltför hög kostnad. Samtidigt växer bostadsköerna i landet. Det handlar om trångboddhet.
Det handlar om människor som inte kan ta en anställning, tacka ja till en utbildning, flytta ihop eller flytta isär. Det är inte för min och Ewa Thalén Finnés skull som vi kräver svar på de här frågorna. De här frågorna kräver ett svar. Vart är vi på väg? Regeringen är tydligen inte på spåret i varje fall.
Ola Johansson (C):
Det är tvärtom, Nooshi Dadgostar. De 6 procenten är människor som tidigare inte fanns på den officiella bostadsmarknaden.
Om lösningen från politiken är att inte se detta - inte erkänna att de svarta kontrakten har funnits - utan återgå till en situation där människor tvingas tillbaka till den svarta bostadsmarknaden är det möjligen så att problemet försvinner från statistiken, men problemet försvinner inte för de människor som befinner sig i situationen att de inte har möjlighet att klaga på ett hyreskontrakt, hävda sin besittningsrätt och så vidare.
Den här åtgärden såg till att problemet försvann, förhoppningsvis för alltid, men det är mycket möjligt att det finns politiska krafter som vill återföra oss dit. Centerpartiet anser givetvis inte att den gällande lagstiftningen ska brytas upp. Ministern får gärna ge Boverket hur många uppdrag han vill, bara det leder till att vi får fram fler bostäder.
Helst ska det vara i form av förstahandskontrakt och i form av att vi bygger mer - i hela landet. Vi ska hitta en balans i prissättningen mellan de svaga och de starka bostadsmarknaderna, mellan landsbygden och tillväxtorterna. Det är ambitionen för en bra bostadspolitik, enligt mitt sätt att se det. Fastighetsvärdet har nu fått en effekt på hyresnivåerna.
Att samtidigt anklaga Centerpartiet för att förespråka marknadshyror tycker jag är att misstolka de beslut vi har med oss från stämman. Vi förespråkar inte marknadsanpassade hyror, utan vi förespråkar den modell Miljöpartiet lade fram i en rapport från 2012. Där sa man att vi ska ha en hyressättning som bättre motsvarar bostadens läge och attraktivitet. Jag har läst rapporten; den var mycket bra.
Det Boverket kommer att komma fram till är troligtvis samma slutsatser som man gjorde i marknadsrapporten från april-maj 2014, alltså att det finns en ineffektivitet som kommer sig av att vi har ett hyressättningssystem och att den ineffektiviteten motsvarar 40 000 bostäder.
Ola Johansson (C):
Tack för debatten, Mehmet Kaplan! Ministerns svar på Mats Greens frågor om länsstyrelsernas roll gör mig något ledsen. Vi har ju blivit vana vid att ha en minister som är ganska öppen med vilka bekymren är i olika delar av planeringsprocessen. Ett sådant bekymmer, som vi har diskuterat ganska öppet i debatten, är just länsstyrelsens dubbla roller.
Länsstyrelserna ska stötta kommunerna i deras planarbete, hålla reda på de olika statliga kraven och lagstiftningarna och de olika statliga myndigheternas roller och stötta kommunerna så att deras bostadsplanering kan genomföras som de önskar.
Men utredningen har kommit fram till att det är mycket problematiskt att länsstyrelserna sitter på dubbla stolar och dels har denna samordnande roll, dels är en instans som man kan överklaga till. Det är lite förvånande att ministern inte vågar sätta ned foten och uttala detta, för detta var den tidigare ministern, Stefan Attefall, mycket tydlig med.
Länsstyrelsens kompetens ska användas till det som den är bra till, och det är att samordna saker och ting. Sedan har vi också sett att länsstyrelserna ger en del motstridiga besked, inte minst när det gäller strandskydd och kommunernas möjlighet att bygga och planera för bostäder i strandnära lägen. Det är inte i alla kommuner och alla län som det är möjligt att få fram så kallade LIS-områden. Det är ett stort bekymmer.
Där tycker jag att ministern borde ta landshövdingarna i örat, men det är en annan fråga. Jag vill kort tacka för debatten. Jag noterar att ministern inte riktigt har förstått vad som är Bostadsplaneringskommitténs uppgift, men det får vi återkomma till i en senare debatt.
Ola Johansson (C):
Jag tackar Mats Green och Mehmet Kaplan, återigen. Vi har diskuterat regelfrågor och regelförenklingar vid en tidigare debatt här i eftermiddag, och jag anser att den debatten är avklarad. Nu handlar det i stället om statens ansvar och statens inriktning. Centerpartiets uppfattning är att staten ska satsa på sådana åtgärder som innebär att vi bygger Sverige starkt. Statens medel ska användas för att stärka människor och regioner.
Det är genom satsningar på infrastruktur, utbildning och företagande i hela landet vi kan få bostadsbyggandet att ta fart, inte genom direkta subventioner och stöd till byggandet.
De mindre attraktiva lägen vi har blir inte attraktivare bara för att det byggs mer där, utan de måste göras till attraktiva A-lägen genom att vi satsar inte bara på bra trafiklösningar, ett fungerande civilsamhälle, fritidsaktiviteter, god kvalitet i skolorna och fler arbetsplatser lokalt utan också på möjligheter att transportera sig till de platser i närområdet där arbetstillfällena finns.
Vi har också fått höra i Mehmet Kaplans svar att han är ledsen över att det inte satsas 1,7 miljarder kronor på miljonprogrammet under fyra år. När vi räknar på det ser vi att det är pengar som räcker ungefär till en duschblandare och några tapetrullar i de 400 000 bostäder i miljonprogrammet som skulle behöva rustas upp och energieffektiviseras.
Det kan man naturligtvis vara ledsen över, men jag tror att Mehmet Kaplan och byggindustrin ska vara väldigt glada över att det är just den budget Alliansen föreslog som vann riksdagens gillande.
Med den budget som föreslogs från regeringssidan skulle kostnaderna för byggindustrin nämligen öka med 2,4 miljarder årligen, enbart på grund av att regeringen hade för avsikt att dubbla arbetsgivaravgifterna för unga under 25 år.
Med en byggindustri som har närmare 50 000 anställda som är under 25 år skulle kostnaderna för dessa 20 procent av de anställda sammantaget bli ca 2,4 miljarder.
Om man skulle slå ut den summan på varje ny bostad som byggs under det här året, baserat på den statistik över det prognostiserade bostadsbyggandet vi har, har vi räknat ut att varje bostad skulle kosta 60 000 kronor mer med Socialdemokraternas budget än med Alliansens budget.
Lägger vi då till och gör lite matematik av regeringens 1,7 miljarder under fyra år, och jämför det med kostnadschocken på 2,4 miljarder årligen, får vi alltså en minuspost på 9,2 miljarder med regeringens budget. Det blir en pluspost på 1,7 miljarder.
Byggindustrin får alltså 2,5 miljarder högre kostnader med regeringens föreslagna budget än vad den har med den budget som nu gäller. Det är ju lite intressant när man talar om stöd till byggindustrin för att byggindustrin ska bygga mer bostäder. Man borde i stället titta på och diskutera hur mycket pengar staten och kommunerna tar ifrån byggbranschen.
Lägg fokus på rätt saker! Lägg det inte på att dopa byggföretag på den privata sidan. Är det så att man ogillar de privata alternativen i vård- och omsorgssektorn borde man i så fall ha samma attityd när det gäller de privata företag som agerar i byggsektorn.
Ola Johansson (C):
Ja, vi lyssnar på företagen, ministern, och då hör vi dem säga: Vi önskar oss ingen finansiell dopning. Det gäller inte bara de privata fastighetsägarna och byggföretagen utan också allmännyttan. De önskar ingen finansiell dopning och inga fler subventioner. Nu vet vi inte var de eventuella miljarderna kommer att landa. Jag erkänner att finansieringen är en fråga som såväl byggindustrierna och Boverket som andra aktörer har lyft upp i debatten.
Det är viktigt att komma till skott med den saken. Att ministern inte uttrycker sig tydligare än han gör tar oss inte närmare sanningen. Jag vill påstå att byggbranschen har ett eget ansvar för att se över sina kostnader. Det vore rent kontraproduktivt att utlova pengar till dem om ambitionen är att sänka byggkostnaderna.
Kommunerna har ett ansvar för att ta fram planer som möjliggör ett bostadsbyggande som är anpassat efter det som behövs och där det behövs. Statens uppgift ska, som jag sa i mitt inledningsanförande, vara att investera i sådant som bygger Sverige starkt, nämligen infrastruktur, utbildning, civilsamhället, fritid, skolor och så vidare. Hillevi Larsson! Jag skulle vilja kommentera skattetrycket på byggandet. Det är en återhållande faktor.
Skatter och avgifter utgör 35 procent av nyproduktionskostnaden för en bostad. Det är kanske i den ändan man ska börja i stället för att ställa olika boendeformer mot varandra. Det tjänar ingenting till. Den orättvisa beskattningen mellan olika upplåtelseformer är faktiskt något som Alliansen har tillsatt utredningar om. Dessa ligger nu på den nuvarande finansministerns bord, och vi väntar nyfiket och med spänning på konkreta förslag om hur hon vill utjämna beskattningen mellan olika boendeformer.
På samma bord ligger också frågan om en kostnadschock på 2,4 miljarder för byggindustrin i samma ögonblick som arbetsgivaravgifterna höjs för unga under 25 år. 50 000 av dessa är anställda inom byggindustrin.