Gunnar Andrén (L):
Detta är den 17:e av dagens 18 interpellationer, om man bortser från att vice statsministern var förhindrad att svara på dagens första interpellation. Det är många viktiga frågor som har behandlats. Jag tycker ändå att Sylvia Lindgrens fråga är den allra viktigaste, nämligen varslen på Ericsson. Det visar på just det som Sylvia Lindgren säger, nämligen hur framtiden ska te sig. Man kan svara på olika sätt.
Jag tycker att statsrådet har gett ett mycket gott svar på exakt den fråga som ställts. Men man skulle också kunna fundera kring Ericssons betydelse. När man tittar på utvecklingskraften i samhället kan man konstatera att Ericsson och Astra, som båda i huvudsak ligger i den här regionen, står för ungefär 1 procent av våra samlade forsknings- och utvecklingskostnader i hela landet.
Den del som går under statsrådet Leijonborgs del svarar för ytterligare 1 procent och alla andra forskningsföretag svarar för 1 procent. Hur ska vi betala välfärden i framtiden? Vi kan inte göra det på annat sätt än ur produktionen. Det finns inga möjligheter. Därför är det så viktigt att just Ericsson, som Sylvia Lindgren framhåller, och Astra, som jag gärna vill framhålla, kan behålla sina forskningsresurser.
Det är i och för sig illa att det är många som har blivit friställda i landet, som vi har hört. Men när vi tittar tillbaka, fru talman, på vad som hände med Ericsson för bara tio tolv år sedan, när företaget tvingades hårdbanta för att över huvud taget överleva, från 100 000 till kanske 40 000 människor, ser vi dimensionerna på detta.
Har man inte kraftfulla utvecklingsavdelningar kvar som kan konkurrera med de stora företagen i andra delar av världen, för vi har en exportinriktad industri, så att vi också ligger i framkant när det gäller kunnande och innehåll i alla våra produkter och tjänster kommer vi inte att kunna vara den välfärdsnation som vi är. Det är därför jag tycker att den fråga som Sylvia Lindgren har ställt är viktig, fast jag har en lite annan ingångspunkt när det gäller hur vi ska fundera kring vad det är som är det viktigaste.
Jag skulle vilja ställa en kompletterande fråga till statsrådet. Hur kan vi göra det allra bästa möjliga från statsmakternas sida för att se till att utvecklingskraften i till exempel Astra och Ericsson blir kvar, så att vi inte skär ned i just de delar som ska betala vår välfärd om kanske 10-15 år? Det var just det man egentligen gjorde i Ericsson för 15 år sedan.
Man beslutade att satsa på utveckling av de kraftfullaste enheterna. Tyvärr gick det ut över Norrköpingsfabriken och många andra där man tillverkade andra produkter, men det var en riktig strategi. Det är det jag vill fråga statsrådet om i anslutning till den här interpellationen: Vad mer kan vi möjligen göra för att se till att just den här delen av våra kunskapsintensivaste företag inte gör sig av med sina utvecklingsavdelningar?
Jag tror att det faktiskt också gäller - där har vi sett program från regeringen - på bilindustrisidan där man just har satsat på det. Detta är vad staten kan göra. Men kanske vi inte har sett det på teknologisidan eller på medicinsidan. Kanske inte heller på den vetenskap som Lennart Levi representerar - han sitter mitt framför mig här - just de delarna som ska betyda utveckling och framtid. Fru talman! Jag ska sluta med en helt annan sak.
Jag har i dag, alldeles nyligen, tillsammans med talmannen ätit lunch med Litauens talman Arunas Valinskas. De problem som vi har här i Sverige och som vi har diskuterat i dag är ju ringa jämfört med den oerhörda kraft som har drabbat många i vår omvärld. Det ska vi vara glada för. Vi har kraft i det här landet att se framtiden an.