KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Larsson (KD):
Justitieminister är jag inte, och en del frågor hamnar i gränslandet. Men låt mig ändå säga något om dopning.
Det finns flera undersökningar som visar att även om beslagen av dopningsmedel har ökat i volym och även i antal beslag under den senaste tiden finns det egentligen ingenting som tyder på att enbart missbruk av dopningsmedel har ökat bland våra gymbesökare. Det ligger på ungefär 1 procent av männen, och där har det legat ganska konstant under en lång tid.
Om man tittar på narkotikabruket hos gymbesökarna kan man få fram att ungefär 9 procent av alla män som besöker gym har använt narkotika vid något tillfälle. Det vi tittar på och talar om ganska tydligt är att de som enbart missbrukar dopningsmedel är en väldigt liten grupp. Merparten har ett missbruk också av andra saker.
Det kan vara narkotikapreparat i någon mening eller alkohol. Det är därför vi så noga betonar att när det handlar om drogprevention kontra gymmen måste vi se detta som en samlad problematik. Lars Lilja frågade specifikt om kontrakten. Jag kan inte förstå att det skulle vara så krångligt.
Om man upprättar ett sådant kontrakt kan man naturligtvis där skriva in att om någon inte vill genomgå ett test äger den personen inte längre möjlighet att träna i lokalen. Det handlar om hur man skriver det och att man skriver in den effekt som man vill se uppnådd. Det finns en rad exempel på sådana kontrakt.
Vad jag vet har det inte heller varit något större problem med efterlevnaden när det gäller att upprätthålla kontrakten. Lars Lilja har möjligtvis en annan erfarenhet av detta.
Maria Larsson (KD):
Det var mycket juridiska tricksigheter. Jag kan som sagt inte bakgrunden - om det finns prejudicerande rättsfall. Det jag vet är att gymägarna är otroligt viktiga aktörer i det dopningsförebyggande arbetet. Jag måste säga att jag är otroligt glad över det intresse de visar för att hålla sina gym dopningsfria.
Många av gymägarna har verkligen lagt ned ett stort arbete och jobbat hårt på att inom ramen för sin verksamhet opinionsbilda för en drogprevention på dopningsområdet. På några av de större gymkedjorna finns en stor och mangrann uppslutning bakom förhindrandet av dopning.
Sats till exempel, som är en stor gymkedja, har en antidopningspolicy som förbjuder medel både hos medarbetare och hos medlemmar. I Malmö finns det ett antidopningsavtal som den enskilde som ska gå in och träna och idrotta får skriva på. Den problematik som Lars Lilja tar upp och belyser här har jag hört mycket lite om.
Jag har inte fått sådana signaler från de gymägare som använder sig av det här och jobbar med det dagligdags. Jag vet inte om det är en problematik som finns i ganska liten skala och att det mestadels fungerar på ett fullgott sätt eller om det verkligen är ett stort problem. Om det handlar om de rent juridiska trickigheterna föreslår jag att Lars Lilja formulerar om interpellationen på ett lite mer juridiskt sätt och får möjlighet att ställa frågan till justitieministern i stället.
Jag vill verkligen betona att jag uppskattar det arbete som har gjorts ute på gymmen otroligt mycket. Det bådar gott. Efter vad jag har kunnat förstå har jag inte fått några signaler om att det skulle vara så väldigt stora problem med efterlevnaden av detta.
Maria Larsson (KD):
Jag har tittat på det i en drogpreventionsproblematik mer än i en juridisk trickighetsproblematik som Lars Lilja på ett utmärkt sätt har beskrivit. Det kan finnas lösningar som ännu inte är uppfunna som vi behöver titta på. Jag vet att frågan också har intresserat våra nordiska grannländer. Både i Norge och i Danmark har man tittat på det och funderat på vad man kan göra.
Man har prövat en del lagstiftningsförslag som dock inte har gått att genomföra därför att det har varit juridisk materia som blir kontraproduktiv ibland eller möts av ett annat lagrum så att det inte är genomförbart. Som sagt var, jag kan rekommendera Lars Lilja att formulera frågan så att det blir en liten träff med justitieministern för att lösa upp det.
Säkert har justitieministern mer svar än vad jag har kunnat ge i dag. Återigen: Gymägarna har svarat upp på ett fantastiskt sätt. Det hade jag också möjlighet att säga till dem själva när jag träffade en del av dem för några veckor sedan. Det är vi väldigt glada och tacksamma för. Mestadels fungerar det bra i den vardagliga verksamheten.
Man upprättar ett kontrakt, opinionsbildar och betonar vikten av att hålla gymmen drogfria. Man mobiliserar krafter inifrån besökarna själva. Sanktionerna, när de utdöms utifrån det kontrakt som är skrivet, följs också uppenbarligen mestadels. Lars Lilja har rest frågan vad som händer om de inte följs.
Som sagt var, där finns det en del kvar som inte har blivit besvarat i den här interpellationen men som kanske kan bli det i nästa med Lars Lilja och justitieministern.
Maria Larsson (KD):
Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på frågan. Inledningsvis vill jag klargöra att utgångspunkten i Sverige naturligtvis är att alla ska få den hjälp och det stöd de behöver. Det är kommunerna som har det yttersta ansvaret för det, vilket framgår av 2 kap. 2 § socialtjänstlagen. Brottsoffer och våldsutsatta kvinnor uppmärksammas dessutom särskilt i lagstiftningen. Enligt 5 kap.
11 § socialtjänstlagen ska socialnämnden särskilt beakta att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp av närstående kan vara i behov av stöd och hjälp för att förändra sin situation. Det gäller alla kvinnor, med eller utan funktionsnedsättning och oavsett vilken eventuell typ av funktionsnedsättning det handlar om.
Mäns våld mot kvinnor är ett samhällsproblem som regeringen tar på största allvar och prioriterar högt. Den handlingsplan som Eva Olofsson hänvisar till är ett exempel på det och på hur regeringen valt att ta ett helhetsgrepp om problemet. Handlingsplanen omfattar, precis som lagstiftningen, alla kvinnor.
Det är riktigt att personer med funktionsnedsättning kan vara extra utsatta i olika sammanhang, bland annat när det gäller våld. Likaså finns det andra grupper som också kan vara särskilt utsatta, till exempel utländska kvinnor, äldre kvinnor eller kvinnor med missbruksproblematik.
Det är viktigt att det stora arbete som satts i gång genom handlingsplanen, och som nu pågår på bred front, tillgodoser alla våldsutsatta kvinnor, det vill säga även de grupper som jag nyss nämnt. Därför uppmärksammas de särskilt i flera av handlingsplanens insatser. Två insatser riktar sig dessutom endast till personer med funktionsnedsättning.
Det handlar dels om utbildningsinsatser, dels stöd till handikapporganisationernas arbete för att förebygga och ge stöd till dem som utsatts för våld. NCK inrättades formellt som nationellt kunskapscentrum i oktober 2006.
I december 2007 startade NCK:s nationella stödtelefon, den så kallade Kvinnofridslinjen, som är till för kvinnor som är utsatta för hot och våld. Linjen har öppet dygnet runt, och samtalen är gratis och syns inte heller på telefonräkningen. För döva kvinnor samt för kvinnor med nedsatt hörsel eller talförmåga finns, som interpellanten nämner, en texttelefon.
Eftersom Kvinnofridslinjen nyligen inrättats har ännu inte någon uppföljning hunnit göras. I en kommande uppföljning är det emellertid viktigt att uppmärksamma hur Kvinnofridslinjen har fungerat för döva kvinnor.
Maria Larsson (KD):
"Inte velat inse", sade Eva Olofsson upprepade gånger. Den här regeringen har vågat inse den stora problematik som finns i vårt land med våld och övergrepp i nära relationer. Det är precis därför vi har tagit fram handlingsplanen, som är det mest omfattande dokument som har presenterats på det här området under någon regering. Jag är väldigt glad över att vi har den på plats.
Även om den nyligen har kommit till och det naturligtvis tar ett tag innan kommunerna börjar bli följsamma mot den nya lagstiftningen är det en rad insatser och en rad ekonomiska stimulanser som följer med för att vi ska utveckla det här, för att stödet ska kunna bli fullgott och möta alla kvinnors behov. Vi skriver naturligtvis att det även kan gälla män med funktionsnedsättning, för vi vet att de fallen finns.
Det är viktigt att säga att utifrån aspekten om mänskliga rättigheter måste vi inse att det även där kan finnas behov av särskilt skydd. Men både Eva Olofsson och jag vet naturligtvis att merparten av dem som utsätts för våld i nära relationer är kvinnor.
När det gäller Eva Olofssons konkreta fråga skulle jag vilja säga att Nationellt centrum för kvinnofrid, som är ett resurscentrum som fyller sin funktion väl, har fått vårt uppdrag att från och med december förra året starta en kvinnofridslinje som vänder sig till kvinnor i hela landet.
Precis som jag nämnde i mitt svar är den öppen dygnet runt. Det syns inte på telefonräkningen att man har ringt, och det tas inte ut någon avgift. Det här är en texttelefon, och det finns en skillnad mot bildtelefon. Tanken är att vi ska utvärdera texttelefonen inom rimlig tid. Men verksamheten har bara varit i gång några månader, inte ens ett halvår ännu.
Därför är det rimligt att vi gör en utvärdering av befintlig verksamhet. Sedan måste man hela tiden anpassa verksamheten, så att den svarar mot de behov som finns. Det blir intressant att titta på om Nationellt centrum för kvinnofrid uppfattar att det finns behov som de inte kan möta med nuvarande organisation. Det är en viktig och intressant utvärdering, men tiden är alldeles för knapp för att kunna göra den ännu.
Man får ha lite tålamod för att kunna göra arbetet på ett fullgott och bra sätt.
Maria Larsson (KD):
Egon Frid har frågat socialminister Göran Hägglund - jag får visst bara överta andras frågor här i dag - hur han avser att agera för att inga barn ska vräkas. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Jag väljer att i mitt svar beskriva de insatser som rör mitt ansvarsområde, socialtjänsten. Barn ska inte drabbas av vräkning.
Därför har regeringen i sin strategi för att motverka hemlöshet och utestängning från bostadsmarknaden satt upp ett tydligt mål som innebär att antalet vräkningar ska minska och inga barn ska vräkas. Utredningen Vräkning och hemlöshet - drabbar också barn drog slutsatsen att det finns ett starkt lagstöd för att förhindra att barn vräks, men att bristerna i dag finns i den lokala praktiken.
Dessa brister lyfter även Egon Frid fram, och jag håller med om att socialtjänsten behöver agera snabbare och arbeta mer förebyggande. Även socialtjänstens företrädare menar att deras insatser ofta kommer för sent, på grund av bristfälliga rutiner i den egna organisationen men också på grund av att hyresvärdar ibland signalerar för sent. Hyresvärdarna å sin sida menar att det många gånger är svårt att få kontakt med socialtjänsten för en dialog om ett ärende.
Tydligare än så kan knappast behovet av ökad samverkan belysas. Det var mot denna bakgrund som regeringen gav Socialstyrelsen i uppdrag att tillsammans med Kronofogdemyndigheten ta fram en vägledning för det vräkningsförebyggande arbetet. Syftet är att ge kommuner och andra aktörer stöd i att utveckla och säkra rutinerna i arbetet med att motverka vräkning, särskilt när det gäller barnfamiljer.
Vägledningen har alldeles nyligen publicerats. Den visar konkret hur ett framgångsrikt arbete kan byggas upp och ger praktiska exempel från ett antal kommuner i landet. I detta sammanhang vill jag även nämna de utvecklingsmedel som regeringen har avsatt för att stödja kommunerna att utveckla sitt arbete. Socialstyrelsen har att fördela dessa medel.
Vägledningen kommer nu att skickas till alla kommuner och kommundelar, till länsstyrelserna och till en mängd andra aktörer. Socialstyrelsen och Kronofogdemyndigheten har också påbörjat planeringen av en informations- och utbildningssatsning kring vägledningen. Hur detta arbete kommer att läggas upp kommer myndigheterna att informera mig om efter sommaren när jag träffar dem för att höra hur arbetet med hemlöshetsstrategin fortskrider.
Den statistik som Egon Frid hänvisar till är oerhört viktig i detta sammanhang. När regeringen gav Kronofogdemyndigheten i uppdrag att utveckla statistiken så att det på kommunnivå framgår om det finns barn i vräkta hushåll var syftet att ge kommunerna den kunskap de behöver för att kunna utveckla sitt lokala arbete.
Genom att visa hur många barn som berörs av vräkning skapas också det opinionstryck som jag tror många gånger behövs för att få fart på arbetet. Vi vet att vräkningar kan undvikas genom ett systematiskt vräkningsförebyggande arbete. Jag menar att det nu finns unika förutsättningar för att utveckla och följa upp ett sådant arbete.
Maria Larsson (KD):
Jag skulle vilja tacka Egon Frid för frågan. Vi är fullständigt överens om att den här frågan måste diskuteras mycket mer. Den måste upp i ljuset, och vi måste se till att det skapas opinion kring den. Däremot håller jag inte med Egon Frid om att antalet avhysningar har ökat. 2005 års siffror finns redovisade i den här nya skriften från Socialstyrelsen om vräkningsförebyggande arbete.
Det är handboken ute i kommunerna. År 2005 kom det in 33 962 ansökningar om avhysning, och år 2007 kom det in 32 967. Antalet ansökningar minskade alltså.
De faktiska verkställda avhysningarna minskade också från 3 938 år 2005, den period när Vänsterpartiet var stödparti till Socialdemokraterna, till 3 218 år 2007. Det räcker inte. Vi måste ned mycket lägre. Det intressanta är att jag bad Kronofogdemyndigheten att ta fram statistik när det gäller antalet barn.
Tidigare har vi inte vetat någonting om hur många avhysningar som också innebär att barn vräks. Jag ser det som en väldigt viktig information för att kunna gå vidare i arbetet. Nu vet vi att det var 239 barn. Det är alldeles orimligt i ett välfärdssamhälle att 239 barn ställs på bar backe utan bostad med den traumatiska upplevelse som det naturligtvis innebär. Det är just därför som de här frågorna har blivit så viktiga för mig.
Strategin lade vi från början redan när vi tillträdde som regering. Jag känner att det är så angeläget att göra någonting på det här området. Barn ska inte ha det så här i vårt land.
Jag menar att om man får fram den här statistiken och kan se kommun för kommun hur många barn som det handlar om i den egna kommunen kan man skapa ett tryck också på de lokala politikerna att se till att samarbetet mellan socialtjänsten, Kronofogdemyndigheten och fastighetsägare på det lokala planet hittar lösningar så att detta inte händer.
Det är detta den här handboken syftar till. Den pekar på de lösningar som inte är möjliga om en part står ensam. Ofta har det här hamnat på socialtjänstens bord. Ofta har socialtjänsten förväntats hitta lösningen på egen hand, men det går inte. Kronofogdemyndigheten, fastighetsägare och socialtjänst måste jobba tajt för att kunna förhindra att barn ställs på gatan.
Maria Larsson (KD):
Låt mig än en gång upprepa siffrorna. 2005 var det 3 938 vräkningar i vårt land. 2007, med en ny regering, var det 3 218 vräkningar - fortfarande för många, men siffrorna är på väg nedåt. Jag tror att det beror på den strategi som den nya regeringen antog. Vi tar frågan om utanförskap på allvar på alla nivåer, också när det gäller hemlöshet.
Låt mig säga det: För mig är det en väldigt angelägen fråga, och för den här regeringen är det en väldigt angelägen fråga att vi hittar lösningar på den typen av problematik så att de som ofta far riktigt illa faktiskt kan beredas både bostad och en bra tillvaro och så att man kan få hitta tillbaka till bostadsmarknaden när man har ställts utanför den. Det är de metoderna som vi nu har utvecklat och ska kunna vidarebefordra ut till kommunerna. Något sådant här arbete har inte gjorts tidigare.
Det gjordes aldrig av den förra regeringen. Nu har vi gjort det, därför att vi tar den här problematiken på allvar, inte minst när det gäller barn som far illa. Barn ska inte ställas på gatan i vårt land. Därför är den statistik som vi nu har beställt fram över hur många barn som vräks och i vilka kommuner de finns så central. Jag är övertygad om att den kommer att medföra att vi får en stark offentlig debatt på det lokala planet.
I de kommuner där man faktiskt vräker barn kommer det att finnas en debatt, och både Egon Frid och jag ska se till att den kommer i gång. Och så får vi hjälpas åt i det här arbetet. Men det här är en regering som har tagit hemlöshetsproblematiken på allvar, till skillnad från den förra!
Maria Larsson (KD):
Är det så att Christina Axelsson är besviken över att inte få träffa Mats Odell här i dag, tycker jag att Christina Axelsson ska formulera en fråga så att den passar in på Mats Odells område. Med den frågeformulering som var i interpellationen trillade den in på mitt område. Därför får vi också ha den typen av debatt. När det gäller bostadsanpassningsstöd finns det, som Christina Axelsson säger, en sådan reglering och en sådan lag sedan 1992.
Det som vi har förändrat där är att vi gett möjligheten att återanvända exempelvis mer kostsamma installationer. När en brukare inte längre behöver den kan man installera den i en ny bostad. Det tror jag är en väldigt viktig åtgärd. Ur samhällsekonomisk synpunkt är det naturligtvis viktigt att hjälpmedlen används så länge som de är användbara.
Som jag berättade i mitt svar är det ganska många olika saker på gång. Vi försöker skynda på det tillgänglighetsarbete som tyvärr inte gick med någon större hastighet under den förra regeringsperioden. Tillgänglighetsarbetet gör vi i armkrok med Sveriges Kommuner och Landsting, för det är ute i kommunerna som förändringarna måste ske.
Det är där som man måste ha en hög medvetandegrad när man beviljar bygglov, ser över anpassningen av sina egna fastigheter och också när man diskuterar med privata fastighetsägare, vilket man har en skyldighet att göra. Tillsynen på kommunal basis är i dag inte tillräckligt väl fungerande.
Att gå i armkrok med Sveriges Kommuner och Landsting när det gäller tillgänglighetsfrågor skulle jag vilja säga är en framgångsfaktor. Det missades tyvärr när planen för ett tillgängligt samhälle beslutades år 2000. Därför har vi försökt reparera en del av de brister på aktiviteter som tidigare har funnits. Och, som sagt var, vi ska återkomma med en strategi under hösten. Då kommer Christina Axelsson att kunna få ännu tydligare besked.
Vi har också fått ett delbetänkande från Äldreboendedelegationen som just har uppgiften att inventera äldres boenden. Det är en fjärdedel av alla personer över 65 år som lever med en funktionsnedsättning.
Det är många som blir mer rörelsehindrade och får en funktionsnedsättning i takt med stigande ålder. Det här är naturligtvis ett delat ansvar. Det är ett ansvar för den enskilde att fundera över sin situation och försöka hitta bra lösningar, men det är också ett ansvar ur samhällsplanerarperspektiv.
Det är därför som utredningen har uppgiften att se över vad det är som önskas av de äldre i dag och av dem som kommer att vara äldre i en nära framtid och se till att tillgänglighetsaspekterna vägs in i planeringen av byggande för äldre.
Äldreboendedelegationen har också till uppgift att se över vad det är för typ av bostadsanpassningar som behövs och vad som är möjligt. Det är saker som kommer i slutbetänkandet. Jag vet att man arbetar aktivt med det. Slutbetänkandet kommer som sagt i december i år.
Men redan i det första delbetänkandet pekar man tydligt ut behovet av en ny typ av boende, trygghetsboende - ett eget boende men med gemensamma ytor. Det tror jag är ett boende som behövs i varenda kommun.
Maria Larsson (KD):
Vi kan se ett ökat antal bostäder med en ökad tillgänglighet, och fler enkelt avhjälpta hinder har faktiskt avlägsnats enligt den senaste rapporten som vi fick från Boverket. Det görs framsteg när det gäller ökad tillgänglighet ute i våra kommuner. Det gäller bland annat bostadsdelen. Fler fastighetsägare är i dag är medvetna om att dessa mål finns.
Medvetandegraden har höjts betydligt under de två senaste åren. Fastighetsägarna är också beredda att åtgärda hinder. 65 procent av de privata fastighetsägarna säger att deras fastigheter kommer att ha en tillgänglighet år 2010 när målen ska gå i uppfyllelse. Det är fortfarande inget hundraprocentigt resultat.
Men jag märker att i samarbete med Sveriges Kommuner och Landsting har intensiteten i detta arbete ökat ute i kommunerna. Inom SKL har man också på olika utbildningar där man möter kommunala företrädare lyft fram denna fråga för att öka medvetandegraden och för att se till att budgetmedel avsätts när det gäller att göra vårt samhälle mer tillgängligt.
När det gäller äldre har vi en samsyn i fråga om denna problematik. Det finns en stor problematik kring att äldre har blivit mer isolerade i sina boenden. Det beror på en kvarboendeprincip som har drivits för långt. Det beror på att det har uppstått en brist på särskilt boende. Det är därför som vi vill åtgärda det genom att stimulera byggande också av särskilt boende.
Men vi vill också se till att vi får en annan typ av boende på plats som kan vara en länk när man lämnar sitt ordinarie boende och flyttar till ett ställe där man både känner trygghet och har en social gemenskap. Det som byggs tillgängligt och bra från början blir bra för alla parter. Därför är det naturligtvis självklart att nybyggnationen ska vara tillgänglig för personer med funktionsnedsättning.
Men vi ska också titta på vad vi kan göra för att öka tillgängligheten i befintligt bostadsbestånd.
Maria Larsson (KD):
Det är många frågor att svara på på kort tid. Låt mig börja med att ni egentligen vill att äldre ska få välja. Det som det har talats om här i dag har handlat om innehållet i exempelvis hemtjänsten, att man ska kunna få välja vad man vill använda tiden till. Men snälla nån, den möjligheten finns ju redan i dag. Många kommuner beslutar om att göra precis så. Det är ju ingen nyhet. Det vi erbjuder genom den här lagstiftningen ger ett mervärde.
Jag skulle vilja ställa frågan tillbaka till Catharina Bråkenhielm: Vänsterpartiet säger att merparten av äldreomsorgen ska utföras i offentlig regi - det står uttryckligen i deras motion - instämmer Catharina Bråkenhielm i det påståendet? Det vore väldigt intressant att få det belyst. Stöder Socialdemokraterna uttalandet att verksamheten i huvudsak ska bedrivas i offentlig regi? Det tror jag är viktigt för väljarna att få veta.
Det är inte alltid de starkaste som vi företräder. Jag skulle vilja säga att med den här reformen företräder vi dem som är svaga, som har svårt att göra sin röst hörd. Äntligen ger vi dem lite makt. Och vi flyttar makten från politikerna. Det är ju det som Socialdemokraterna har så svårt för. Ni vill alltid behålla makten på den politiska nivån. Ni vågar inte släppa den ifrån er.
Nu gömmer ni er bakom ganska många svepskäl, tycker jag, som känns mer eller mindre krystade för att ni egentligen inte vill. Det är precis som det besked som kvinnan i Emmaboda kommun fick av det socialdemokratiska kommunalrådet i Emmaboda kommun. Min ambition är att vi ska ha lika villkor så långt det bara går att styra och på de områden där vi ska styra.
Socialstyrelsens föreskrifter kompletteras hela tiden. Det är naturligtvis den inriktning som vi också ger föreskriftsarbetet. En förändring som har skett handlar om lex Sarah, där Socialstyrelsen har utfärdat nya bindande föreskrifter. Jag får återkomma.