Leif Jakobsson (S):
Jag vill inledningsvis yrka bifall till reservation nr 1, men jag står naturligtvis bakom de övriga S-reservationerna också. I dag har vi att diskutera beskattning av företag, kapital och fastigheter. Precis som i andra delar av skattesystemet ser vi tilltagande fragmentering och sönderfall.
Vi ser ständigt nya särlösningar, undantag och avdrag som urholkar grundprinciperna i det skattesystem som en gång blev resultatet av en överenskommelse mellan socialdemokratin och Folkpartiet. Bara de senaste veckorna har ett antal olika förslag poppat upp från Finansdepartementet, och de har inte alltid varit så genomarbetade när det gäller konsekvenser och finansiering.
Det senaste i raden var det pm som skulle skapa en skattemässig gräddfil för ett hundratal riskkapitalister. Det har redan kritiserats sönder från alla håll.
Det är mycket allvarligt att det presenteras ett så tydligt förslag om en skattegräddfil för en liten, välbärgad grupps privata inkomster samtidigt som det i medierna avslöjas att Moderaterna har samlat in pengar eller tagit betalt för kvalitetstid med moderata toppolitiker av för allmänheten anonyma personer.
Tittar man bakåt och summerar alliansregeringens skattesänkningar sedan 2006 framträder dock tydligt att det nu har varit payoff time i sex års tid, från herrgårdsägare till restaurangbranschen. Nu är det tydligen riskkapitalisternas tur.
Om man som vi socialdemokrater eftersträvar ett skattesystem baserat på breda skattebaser och enhetliga regler blir man än mer bekymrad när man läser motionsfloden från de borgerliga riksdagsledamöterna om nya avdrag, nya särlösningar och ytterligare urholkningar av skattesystemet.
Bara i detta betänkande kan vi läsa motioner om att företagares privata motion borde vara avdragsgill och att redan inköpt konst ska kunna rendera avdrag i företagen. Ibland undrar man om Alliansens riksdagsledamöter har en intern tävling om att hitta på veckans bästa nya avdrag. Nej, fru talman, det är dags att få ett nytt, heltäckande grepp över skattesystemet.
Nu har 20 år förflutit, och det är hög tid för en parlamentarisk översyn. Styckevis och delt kommer olika utredningar, pm och förslag, vart och ett med sina snäva direktiv och målsättningar. Jag menar att det är nödvändigt att utvärdera det som gjorts och sätta in nya förslag i en helhet innan vi bitvis ändrar mer i skattesystemet.
En sådan parlamentarisk översyn tror jag skulle betyda mycket för trovärdigheten och långsiktigheten i skattesystemet. Dagens laga och lappa har kommit till vägs ände. Ett av de senaste utspelen från finansministern handlar om ränteavdragsbegränsningar, ett förslag vars grunddelar vi stöder som ett akut stopp för räntesnurrorna och utflödet av skattepengar till skatteparadis.
Samtidigt lovar det direkt att de tänkta inkomsterna i stället ska användas till en motsvarande sänkning av bolagsskatten. Låt mig reflektera lite över synen på bolagsskatten. Vi socialdemokrater har en pragmatisk syn på den.
I en globaliserad ekonomi, som vi lever i, blir nivån i det kortsiktiga perspektivet snarast en räkneoperation som handlar om vilken skattenivå som ger mest skatteintäkter och arbete i landet.
I ett längre perspektiv kan man dock se att vilken nivå ett land kan upprätthålla på bolagsskatten fungerar som en indikator på landets attraktionskraft för företagande.
Bolagsskatten är nämligen bara en komponent när beslut om lokalisering av företag sker. Viktigare är att utbildningsnivån på arbetskraften är adekvat, att arbetsmarknaden fungerar, att det finns goda villkor för forskning och utveckling, att det är fritt från korruption och att landets sociala trygghetssystem är välutvecklade så att medarbetare kan rekryteras och trivas.
Om ett lands konkurrenskraft på dessa områden sjunker får man kompensera det genom att sänka bolagsskatten för att få i alla fall en del företag att stanna. Det är på många av dessa områden som de sex alliansåren har flyttat Sverige bakåt.
Försämringar i vuxenutbildningar och arbetsmarknadspolitiken, liksom i de sociala trygghetssystemen, gör att Sverige spelar i en lägre division som inte är lika attraktiv för de kunskapsintensiva framtidsbranscherna. Det är i detta ljus man kanske ska se alliansregeringens olika försök att i stället etablera en låglönesektor som kompensation.
Ja, vi ska alltså ha en bolagsskatt som kortsiktigt maximerar intäkterna. När det gäller överskottet av ett stopp för räntesnurrorna vill vi dock först se att pengarna faktiskt kommer in innan de används till en skattesänkning. Långsiktigt vill vi återigen bygga Sverige till ett starkt företagarland som inte behöver locka med låga bolagsskatter.
Genvägen med låga bolagsskatter har flera europeiska länder prövat, och det är ofta de som i dag har de riktigt stora ekonomiska problemen. Fru talman! En annan väsentlig sektor som har drabbats hårt av alliansregeringens styckevisa skattepolitik är bostadssektorn.
Olika beslut från 2006 och framåt har skapat en skattemässig obalans när det gäller produktion av bostäder som nu innebär att egentligen alla boendeformer utom hyresboende skattesubventioneras.
Om man bygger två exakt likadana lägenheter men med olika upplåtelseformer blir månadskostnaden av skatteskäl ca 2 000 kronor högre i en hyrd lägenhet jämfört med en ägd, enligt den utredning SABO, Fastighetsägarna och hyresgästerna har gjort. Observera att det här är bara för själva byggnaden.
Att hyresgäster sedan betalar mer för att de har en högre servicenivå i sina hus är självklart och ligger utanför den här jämförelsen. Den här obalansen som gör det mycket svårt att bygga hyresrätter slår direkt på tillväxt och sysselsättning. Hur många möjliga jobb blir inte av och hur många högre studier inleds inte därför att det inte finns bostäder på våra tillväxtorter?
Vi har sett de katastrofala följderna av en ideologiskt enad politik där endast ägt boende stimuleras. Det var det som var upptakten till Goldman Sachs-kraschen, en ideologiskt motiverad amerikansk politik som skulle se till att alla ägde sina bostäder. Resten är historia, och den känner vi väl.
Tillväxt kräver att en stor del av bostäderna är tillgängliga och med ganska snabba både in- och utflyttningar. Lika illa som det är att prisnivåerna på tillväxtorterna hindrar nya att komma in är det att människor sitter fast i bostäder som inte kan säljas i andra delar av landet.
Gång på gång har vi blivit utlovade en översyn av den snedvridande skattebelastningen på de olika boendeformerna. Men nu är det mycket hög tid att snabbt lösa orättvisorna.
Dagens utspel inför vårpropositionen tar några små steg på vägen, men jag väljer att avvakta aktörernas kommentarer om i vilken utsträckning de marginella förändringarna i de ekonomiska villkoren kommer att leda till nybyggande.
Ett modernt land som vill främja flexibilitet och mobilitet kräver ett stort mått av hyrda bostäder. Det är en del av tillväxtpolitiken. En annan del av boendebeskattningen som är skadlig för tillväxten är de höjda flyttskatterna, som den borgerliga regeringen införde för att betala fastighetsskattesänkningen på de dyra husen.
Ska vi kunna använda det byggda bostadsbeståndet bättre och effektivare, vilket är det ojämförligt viktigaste när det gäller bostadsförsörjningen, krävs lägre trösklar för att flytta. Vi behöver få i gång flyttkedjor om ungdomar och andra som står i bostadsköerna ska kunna komma in.
Då krävs det att vi gör det lätt för dem som kanske skulle bo bäst i en ny seniorlägenhet att flytta dit och inte, som den här regeringen har gjort, höja trösklarna genom att höja skatterna. Fru talman! Till slut vill jag sluta där jag började. Vårt skattesystem är på väg att bli en schweizerost. Det är hög tid för ett samlat grepp. När tänker Moderaterna inse detta?