KBLab/rixvox huggingface dataset:
Fredrik Schulte (M):
Den diskussion som jag försöker att starta här handlar egentligen inte om hur höga skatter som man vill ha. Jag förstår att Magdalena Andersson av ideologiska skäl vill höja skatten. Det är inte det som jag kritiserar här och nu. Det som jag försöker att fråga Magdalena Andersson om är: Vilka skatter anser finansministern är skadliga och vilka skatter anser finansministern är mindre skadliga?
Finansministern var med i Ekots lördagsintervju och sa mycket klart och tydligt att hon vill arbeta för att minimera de skadliga skatterna. I stället vill hon höja de skatter som är mindre skadliga.
Det är beklämmande att inte få några tydliga besked och att finansministern inte på ett bättre sätt försvarar till exempel de marginalskattehöjningar som man genomförde i budgeten.
En av Sveriges ledande ekonomer, Lennart Flood, har sagt att på sikt kommer nedtrappningen av jobbskatteavdraget - som gör att Sverige på nytt slår världsrekord i att ha högsta marginalskatter - inte att inbringa några pengar alls, utan det kommer att bli plus minus noll. De som drabbas av denna skattehöjning kommer helt enkelt att jobba mindre.
Man kommer inte att jobba de extra timmarna, utan i stället kommer man att åka hem till familjen och koppla av. Det här är inte positivt ur ekonomisk synvinkel därför att Sverige har redan en låg andel arbetade timmar bland stora delar av de sysselsatta. Vi är alla överens om att vi måste öka de arbetade timmarna.
Men Magdalena Andersson för en politik som går i direkt motsatt riktning, direkt i motsats till vad i princip samtliga ekonomer menar att man borde göra. Om nu Magdalena Andersson vill bjuda in till samtal om hur vi kan se över de svenska skatterna borde Magdalena Andersson deklarera vad hon själv tycker.
Att ha en inriktning där man konsekvent ska höja skatterna på arbete, vilket samtliga ekonomer är överens om är det minst fruktbara sättet att höja skatterna på, ja, då har vi ett problem. Det är märkligt att finansministern inte kan vara tydlig.
Men jag ger finansministern en chans till att svara på frågan: Vilka skatter anser finansministern är särskilt skadliga för ekonomin? Hur förhåller sig Magdalena Andersson till det faktum att ekonomkåren är rörande överens om att det är just de skatter som hon själv höjer i sin senaste budget som är skadliga för ekonomin?
Fredrik Schulte (M):
Vi i den här kammaren är väldigt överens om en sak, nämligen att Sverige ska ha världens främsta välfärd. Vi ska ha världens främsta skola, världens främsta sjukvård, världens främsta äldreomsorg och världens främsta barnomsorg. Detta är vi helt överens om. Och för att bekosta det måste man ta in skattepengar.
Bara genom detta enkla faktum är vi rörande överens här i riksdagen om att Sverige ska vara en välfärdsstat med relativt höga skatter. Men man måste också förstå att det egentligen inte handlar om att ha högst skatter. Det är inte högst skatter som ger mest pengar till välfärden, utan det gäller att ha smarta skatter. Varför är det så viktigt?
Jo, därför att om ekonomin växer mer kan man ha lägre skatter och fortfarande få in lika mycket pengar. Ta Schweiz som exempel! Schweiz får in lika mycket pengar till kassakistan per invånare som Sverige, trots att de har halva det svenska skattetrycket. Det här beror på att Schweiz har en mycket starkare ekonomi än vad Sverige har.
Om Sverige skulle vara smart och ha smartare skatter, om vi skulle sänka de skatter som är skadliga för ekonomin och höja de skatter som är mindre skadliga för ekonomin, skulle vi kunna få in ännu mer pengar till välfärden. Det är just så man måste tänka. Det är inte ett nollsummespel, som vi fick höra tidigare från de socialdemokratiska ledamöterna här, utan vi måste ha smarta skatter som ger mer tillväxt och i förlängningen mer välfärd.
Då handlar det om att sänka marginalskatten och sänka inkomstskatterna för vanligt folk, så att det lönar sig att arbeta. Problemet är, fru talman, att Socialdemokraternas inriktning är den precis motsatta. Det kommer att ge mindre pengar till välfärden.
Fredrik Schulte (M):
Det blir tramsigt när finansministern försöker göra en poäng av att vi inte skulle vara överens om att tillväxten ligger på 4 procent. Jag ställde den här interpellationen mot bakgrund av att det går bra för svensk ekonomi. Jag tycker att det är positivt, och jag ser det som ett styrkebesked för den allianspolitik som vi har fört under de senaste nio åren.
Om man verkligen lyssnade på den lilla listan som Magdalena Andersson rabblade upp i talarstolen kunde man höra att hon nämnde bland annat utbildningskontrakt. Hur många ungdomar har tagit del av utbildningskontraktet till dags dato? Det är inte ens tusen. Hur många traineejobbare har det blivit? Jag tror att den senaste siffran jag såg var 200.
Det var lite pinsamt när reformen firade ett halvår - eller vad det nu var - och det var en traineejobbare som var med och firade. Tror finansministern på fullaste allvar att Sverige har en tillväxt på 4 procent för att finansministern inrättade 200 traineejobb och för att det är ungefär lika många som tar del av utbildningskontraktet? Det är inte seriöst.
Det är tydligt att regeringen i dag kan rida på en framgångssaga för svensk ekonomi som har pågått under ganska många år nu. Under Alliansens tid vid makten har Sverige, tillsammans med Tyskland, haft västvärldens kanske sammantaget starkaste ekonomiska utveckling.
Nu lägger finansministern fram en tydlig politisk agenda som vi kommer att få se de värsta konsekvenserna av om tre fyra år. Då kommer nästa lågkonjunktur att komma och finansministern kommer att ha slösat bort alla pengar.
Vi kommer alltså inte att ha pengar för att parera nästa lågkonjunktur, eftersom finansministern inte har klarat av att hålla i de offentliga finanserna. Om man bara slösar, spenderar i goda tider och spenderar i dåliga tider, kommer man förr eller senare att drabbas av ett stort budgetunderskott.
Det är den baksmällan som finansministern planterar in i svensk ekonomi genom att inte ta ansvar för offentliga finanser i goda tider. Det kommer vi att få se de verkliga konsekvenserna av om tre till fyra år.
Då kommer också effekten av att vi kommer att få en strukturellt försämrad sysselsättning med nästan en halv procent per år efter 2018, enligt Finansdepartementets egna prognoser. Ovanpå det har vi faktumet att Konjunkturinstitutet och Finanspolitiska rådet är överens om att regeringens politik kommer att leda till färre jobb, i häradet 30 000.
Det här är den svenska politiska debatten i ett nötskal. Det har gått bra för Sverige. Finansministern kan rida på den utvecklingen, gömma sig bakom den utvecklingen och försöka dölja de många problem som hon bygger in för framtiden. Det är möjligt att finansministern räknar kallt med att hon kommer att förlora valet. Siffrorna ser inte särskilt bra ut.
Än så länge har den här regeringen inte levererat eller skapat särskilt stort förtroende hos svenska folket. Man kanske räknar med att baksmällan ska drabba nästa regering. Det kan mycket väl vara på det sättet. Men det är i sådana fall det yttersta tecknet på bristande känsla för ansvar för vårt land.
Fredrik Schulte (M):
När Anders Borg klev ned som finansminister hade Sverige Europas i särklass starkaste offentliga finanser. Magdalena Andersson försöker ge bilden av att det var stora underskott. Det hon inte berättar är att vi var helt överens om de underskotten. Hon försöker göra en retorisk poäng av att Alliansen bara sänkte skatten. Men det hon själv hade velat göra, om hon hade varit finansminister vid samma tid, var att höja bidragen, det som hon nu gör.
Det är alltid hjärtat i socialdemokratisk politik: att höja bidragen. Hon försöker också ge bilden av att hon skulle ha halverat budgetunderskottet. Jag har säkert sagt detta 101 gånger i den här talarstolen: Magdalena Andersson fick inte igenom sin första budget i riksdagen, utan det var Alliansens budget som halverade budgetunderskottet.
Det vi nu ser är att Magdalena Andersson ökar budgetunderskottet. Om man lever över sina tillgångar i goda tider - det är nu goda ekonomiska tider - innebär det att vi inte har utrymme att satsa och stimulera ekonomin i dåliga tider.
Det i sin tur innebär att om vi inte ska drabbas av drakoniska nedskärningar i välfärden när nästa lågkonjunktur kommer så kommer vi att behöva höja statsskulden, alltså skicka notan till ungdomarna, till dem som ska leva i Sverige i framtiden.
Det här är en djupt ansvarslös politik som kommer att drabba Sveriges ekonomi och kanske framför allt Sveriges ungdomar på ett väldigt negativt sätt. Det är inte den inriktning som Moderaterna vill se. Om finansministern läser Moderaternas budget kan hon se att vi där föreslår en rad åtstramningar och besparingar. Vi kommer också att återkomma med det i nästa budget.
Fredrik Schulte (M):
Under finansministerns två senaste inlägg har hon, för att vara finansminister, kommit med några ganska häpnadsväckande faktafel. Hon sa alldeles nyss att det under Alliansens tid vid makten var underskott varje år. Nej, finansministern, det var det inte.
Hon sa i sitt första inlägg att underskottet 2014 var det största sedan 90-talskrisen. Då måste jag fråga finansministern om hon inte är medveten om att vi hade en finanskris och att vi 2009 hade ett underskott som var nästan tre gånger så stort som 2014.
Också 2013 hade vi ett underskott på 131 miljarder, alltså mer än dubbelt så mycket som vi hade 2014. Att finansministern inte har koll på dessa siffror är ganska häpnadsväckande. Vi hade också en lågkonjunktur 2004 som, om man justerar för inflation, innebar ett underskott som var nästan precis i nivå med det som vi hade 2014.
Hur vi kan ha en finansminister som så flagrant inte har koll på hur situationen ser ut och har sett ut i Sveriges offentliga finanser är minst sagt upprörande. Det är också upprörande att finansministern står här i talarstolen och försöker påskina att hon minsann har halverat budgetunderskottet.
Som jag sa i mitt inledningsanförande, och som finansministern rimligen också borde känna till, fick hon inte igenom sin budget för 2015 i riksdagen när denna så kallade halvering genomfördes. Det är kul att finansministern vill ta åt sig äran för Alliansens politik och för Alliansens budget. Det är positivt.
Men att hon påstår att det skulle vara hennes egen politik är minst sagt att tänja på sanningen.
Ovanpå detta, herr talman, om vi räknar på hur Sveriges offentliga finanser hade sett ut 2014 om Mona Sahlin hade styrt Sverige och om Magdalena Andersson hade varit finansminister under förra mandatperioden, om vi summerar de åtta åren av oppositionspolitik, ville Socialdemokraterna att vi skulle låna ännu mer.
Skillnaden var att i stället för att prioritera de lånade pengarna och stimulanserna på det sättet alliansregeringen gjorde ville Magdalena Andersson höja bidragen kraftigt. Det är något som hade permanentat utanförskapet och gjort det olönsamt att arbeta.
Bilden som Magdalena Andersson försöker måla av historien stämmer inte, och hon gör sig skyldig till allvarliga faktafel i talarstolen. När Alliansen klev av regeringsmakten hade Sverige Europas starkaste offentliga finanser. Nu gick regeringen ut för några dagar sedan och sa att det skulle ges 10 miljarder mer till kommunerna.
Vi har sett att när detta har skett tidigare är det inte alltid till välfärden pengarna går. Alla politiker vill satsa på välfärden och kommunerna, men Magdalena Andersson struntar fullständigt i att se till att hålla ordning i de offentliga finanserna.
Om det blir en lågkonjunktur kommer det inte att finnas muskler att parera den, och Magdalena Andersson kommer därmed att föra en politik som inte tar ansvar för Sverige i framtiden.
Fredrik Schulte (M):
Finansministern är låst i att prata om vad som har hänt och att försöka skjuta över ansvar på Alliansen. Vid varje tillfälle hon får påpekar hon att här och här gjorde Alliansen fel. Nu styr Magdalena Andersson. Nu sitter hon vid rodret på Finansdepartementet, och nu är hon ansvarig för Sveriges ekonomi.
Faktum kvarstår att vi är inne i en högkonjunktur, och Magdalena Andersson väljer att inte spara i dessa goda tider. Det är ingenting som jag eller Moderaterna ska stå till svars för utan det ska Magdalena Andersson stå till svars för. Det är den politik hon för.
När det är dags att lägga fram budgetar kommer vi från Moderaterna att presentera vårt alternativ för svenska folket och för riksdagen. Men redan i den budget som vi lade fram i höstas för 2016 var vi från Moderaternas sida mer restriktiva.
Vi kommer inte att föreslå något annat än satsningar när det kommer till välfärdsfrågorna. Den stora skillnaden mellan höger och vänster i kammaren, mellan Socialdemokraterna och Moderaterna, är inte frågan om välfärden utan frågan om bidragen.
Magdalena Anderssons stora politiska gärning kommer att ha varit de största bidragshöjningarna på åtminstone tre decennier. Hon gör det systematiskt mindre lönsamt att arbeta, det vill säga höjer skatterna för dem som arbetar för att göra det mer lönsamt att inte arbeta. Det är där den stora politiska skillnaden ligger och i synen på att ta ansvar för Sverige i framtiden.
Det gör inte Magdalena Andersson när hon väljer att slösa i goda tider.
Fredrik Schulte (M):
Jag ber om ursäkt för förseningen. Att säga att man är någonting gör inte att man automatiskt blir det. Att säga att man är feminist och att man bryr sig om jämställdhet och tycker att det här är viktiga frågor gör inte att man automatiskt blir en bra feminist. Vi har nu en regering som säger sig vara en feministisk regering och säger sig föra en feministisk politik.
Men frågan är i vilken utsträckning det verkligen stämmer. Vi har de senaste dagarna fått se hur en av regeringens ledande företrädare, utbildningsminister Gustav Fridolin, har svårt att tydligt markera att det inte är acceptabelt med ledande politiska företrädare som inte ens kan ta kvinnor i hand.
I intervju på intervju har han haft svårt att ens förklara hur han resonerade och svårt att ens förstå att det här är ett jämställdhetsproblem.
Mot den bakgrunden och mot bakgrund av att den här regeringen är duktig på att presentera visioner och mål i ord men att i sak inte kunna leverera - vi har en rad exempel på brutna vallöften, svek och liknande - kan man inte riktigt lita på vad den här regeringen säger.
Det är klart och tydligt att bara för att man från regeringen beskriver sig som feministisk är man inte per automatik feminist.
En viktig jämställdhetsfråga enligt min uppfattning är att när vi tar emot asylsökande människor som flyr från krig, när vi ska agera en solidarisk hamn för de människor som flyr till exempel IS, måste det ske på ett jämställt sätt så att det inte bara är män som får asyl här i Sverige och en chans att skapa en framtid utan att det också är kvinnor.
Vi har sett att det stora asyltrycket i huvudsak har bestått av tillströmningen av män som har kommit till Sverige. Enligt vissa bedömare närmar sig Sverige nu en könsbalans som påminner om Kinas. Där är det en stor övervikt av män. Jag har ställt en enkel fråga till Morgan Johansson.
Kan Morgan Johansson tänka sig att ta emot i huvudsak kvinnor som kvotflyktingar för att väga upp den här obalansen? Vi har nu fått höra från migrationsministern att han inte har något sådant intresse.
Det är ännu ett exempel på att det är lätt att säga en sak, att det är lätt att påstå sig vara feminist, men att ord inte betyder så mycket om man i handling gör det precis motsatta. Det svar vi har fått från Morgan Johansson pekar på att han och regeringen inte är intresserade av jämställdhet i praktiken och av att på allvar verkligen stå upp för de ideal som man säger sig stå för.
Jag tycker att det man borde göra är att låta kvinnor vara en huvuddel av de 5 000 kvotflyktingar som Sverige har förpliktigat sig till att ta emot under 2016. Kvinnor har oftast svårare än män att fly i samband med krig. Det är en lång, jobbig och många gånger livshotande resa att ta sig från till exempel Syrien till Sverige.
Det är en resa som i huvudsak män har vågat sig på. Därför måste Sverige vara solidariskt och i det kommande mottagandet av kvotflyktingar ta emot kvinnor.
Fredrik Schulte (M):
För att svara på Morgan Johanssons frågor och klargöra sa jag inte att Sverige kommer att få en demografi som Kinas utan att Sverige var på väg att få det, om det mottagande vi hade under förra året hade fortsatt. Nu har vi gjort en rad migrationsuppgörelser som innebär att det förhoppningsvis inte kommer att fortsätta i den takten. Fler länder ska ta ansvar.
Men trenden pekade mot att vi skulle få en könsobalans, om det hade fortgått. När det gäller hur systemet är arrangerat menade jag att vi har ett asylmottagande som bygger på att vi tar emot flyktingar i huvudsak när de kommer hit till Sverige. Vi borde förändra det systemet. Vi borde vikta en större del av vårt mottagande till just kvotflyktingar, alltså människor som redan nu befinner sig i flyktingläger i till exempel Turkiet för att de har flytt från Syrien.
Vi borde åka från Sverige till de här flyktinglägren och hämta människor därifrån, i stället för att de ska göra den fruktansvärda resan över Medelhavet och på andra sätt riskera sina liv för att komma hit till Sverige. Morgan Johansson sa själv att det är en resa som i huvudsak företas av män, eftersom den är problematisk.
Vi har alltså ett system där merparten av vårt asylmottagande bygger på att människor kommer till Sverige snarare än att vi åker och hämtar dem. Det är på det sättet vi har arrangerat systemet så att det missgynnar kvinnor. Då tycker jag att det är rimligt att vi ser till att föra en mer jämställd asylpolitik i fråga om kvotflyktingarna.
Vi kan åka ned till krisområden och hämta människor därifrån, och de bör i huvudsak vara kvinnor. Då kan vi väga upp könsobalansen. Men vi kan höra här att Morgan Johansson inte har något intresse av det. Återigen, att säga att man är feminist och att man bryr sig om jämställdhet betyder inte att man faktiskt är det och tror på det.
Fredrik Schulte (M):
Sverige var ungefär som Carolina Klüft. Vi kan konstatera att Carolina Klüft inte var världsbäst i alla idrottsgrenar. Det finns vissa idrottsgrenar där hon inte tillhörde världseliten. Men om man tar genomsnittet av längdhopp, höjdhopp, löpning och så vidare var Carolina Klüft - hon har ju lämnat idrotten - en av världens kanske främsta idrottare.
Sverige var ungefär likadant. Det finns exempel där Sverige inte har utvecklats i rätt riktning under de senaste åtta åren. Skolresultaten fortsatte att falla, och vi fick inte bukt med ungdomsarbetslösheten. Men om man tar helhetsbilden var utvecklingen mycket tydlig.
Sverige hade den kanske starkaste ekonomiska utvecklingen i hela västvärlden med fler människor i arbete, ökad sysselsättning och västvärldens kanske starkaste offentliga finanser. Detta hade Sverige trots en ekonomisk kris i världen som var den kanske värsta som den globala ekonomin någonsin har sett, åtminstone sedan andra världskriget. Magdalena Andersson försöker göra en poäng av att arbetslösheten ökade.
Ja, men arbetslösheten har blivit ett obsolet mått. Det är inte intressant att titta på arbetslösheten. Anledningen till att det inte är intressant är att Göran Persson och Socialdemokraterna lyckades dölja arbetslösheten genom att förtidspensionera och sjukskriva människor. Vi fick tillbaka de människor den gamla regeringen sopade under mattan. Vi fick tillbaka dem till att börja söka jobb, och det är klart att arbetslösheten då höjs.
Det är precis som när vi nu ser kraftiga flyktingströmmar till Sverige. Det kommer att komma nya människor som startar dag ett som arbetslösa, och då kommer arbetslösheten att öka. Innebär det att Sverige har blivit sämre? Nej, det gör det inte. Det är alltså ett trixande med siffror, och det är fel inriktning för Sverige att höja skatterna och höja bidragen.
Fredrik Schulte (M):
Jag har frågat finansministern om det finns några planer på att införa så kallad medborgarlön. Frågan besvaras av arbetsmarknadsministern. Det som föranledde frågan var att ett antal ledande miljöpartister skrev en debattartikel där de tydligt deklarerade att det är en viktig fråga för Miljöpartiet.
Miljöpartiet sitter som bekant i regeringen och är en samarbetspartner till Socialdemokraterna. Av arbetsmarknadsministern får vi svaret att det inte finns några sådana planer. Det är en mycket intressant formulering: Det finns inga sådana planer.
De som sitter på läktaren och de som lyssnar på debatten på tv kan säkert få intrycket att det betyder att det inte blir någon medborgarlön. Problemet är bara att för ett år sedan satt finansministern i tv-soffan och sa att det inte finns några planer på att se över överskottsmålet. Det dröjde inte många månader förrän överskottsmålet skrotades.
På motsvarande sätt kunde vi höra finansministern i en tv-soffa säga att det inte finns några planer på att höja skatten för vanligt folk som arbetar. Det dröjde inte många månader förrän regeringen presenterade förslag om att höja skatten på inkomst för mer än 1 miljon inkomsttagare. Vi hörde finansministern i en tv-soffa säga att det inte finns några planer på att ändra RUT och ROT.
Det dröjde inte många månader förrän regeringen ändrade RUT och ROT. För bara ett par månader sedan hörde vi finansministern i en tv-soffa säga att det inte finns några planer på att höja bensinskatten. Sedan höjde man bensinskatten.
När regeringen och företrädare för regeringspartierna står i riksdagens talarstol eller sitter i en tv-soffa och säger att det inte finns några planer betyder det med all sannolikhet att sådana presenteras inom en snar framtid. Det har vi lärt oss. Frågan om medborgarlön ligger som sagt Miljöpartiet varmt om hjärtat.
Det handlar om att införa ett kravlöst bidragssamhälle där det blir upp till var och en att själv avgöra om man ska jobba eller inte.
År 2006, när den borgerliga regeringen tog över makten efter tolv år av socialdemokratiskt styre, hade vi ett rekordhögt utanförskap, ett utanförskap som alliansregeringen trots den värsta globala ekonomiska krisen sedan andra världskriget pressade tillbaka med nästan 200 000 personer. Det är alltså 200 000 färre som lever på bidrag.
Om dessa 200 000 hade levt kvar i utanförskap skulle det i dag ha kostat hundratals miljarder kronor för skattebetalarna. Nu när vi ser en kraftig ökning av flyktingströmmarna ställer det tuffa krav på välfärden och på att vi ska fortsätta att hålla offentliga finanser i balans.
Samtidigt har vi ett regeringsparti som går ut och deklarerar att vi ska införa ett kravlöst bidragssamhälle, att det ska bli upp till var och en att avgöra om man ska arbeta. Samma parti går även fram med kravet på sex timmars arbetsdag. Vi har låtit riksdagens utredningstjänst titta på vad det skulle kosta. Då talar vi om kostnader för samhället på ungefär 200 miljarder kronor.