KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunnar Nordmark (L):
Bakgrunden till både den här interpellationen och nästkommande interpellation är berättelser om kärlek i det 21:a århundradet. Det är tyvärr så att alla berättelser om kärlek inte slutar lyckligt. Utgångspunkten för den radikala liberalismen är den enskilda människan, hennes behov och hennes möjligheter att förverkliga sitt liv såsom hon själv vill.
Jag ska försöka fästa ministerns uppmärksamhet lite grann på vad det är jag talar om här. Det är människor som har träffat personer boende i Sverige. Man har blivit kär.
Man har bestämt sig för att bryta upp från sitt eget land, kanske någonstans i Europa, kanske från en helt annan kontinent, flytta hit, våga satsa på något nytt - därför att man är förälskad, därför att man är kär, därför att man vill leva tillsammans med en annan människa. Ibland tar man med sig barn som man har från ett tidigare förhållande. Man kommer hit. Man lär sig svenska. Man får svenska vänner.
Man får ett umgänge utanför den familj som man har valt att leva i. Man skaffar sig ett arbete. Man blir en god och nyttig samhällsmedborgare med goda kontakter i det svenska samhället. Man bidrar till sin egen försörjning, men man bidrar också till vårt allmänna välstånd genom sitt arbete, genom att betala in skatt och genom att göra nyttiga saker. Sedan inträffar det som kanske inte får hända.
Efter fyra, fem, sex, sju, åtta år i Sverige tar kärleken slut. Det man satsade på när man flyttade hit stämmer inte längre. I många fall är det den som från början bodde i Sverige som tar initiativet till att bryta förhållandet.
För den som flyttat hit, och kanske även för den som bodde här, är detta givetvis ett misslyckande. Det kan vara en katastrof då det man trodde på så starkt i sitt liv har förändrats. Men om man kommit hit och erhållit uppehållstillstånd därför att man inlett ett förhållande eller ett äktenskap med en person som har uppehållstillstånd i Sverige drabbas man dubbelt.
I alltför många fall, trots att man på det sätt jag beskrivit här uppfyller mycket eller i princip allt av det som sägs i utlänningslagen, bedömer nämligen svenska migrationsmyndigheter detta som att det har varit ett skenäktenskap eller ett skenförhållande. Personer som vistas i de här människornas omgivning är helt på det klara med att det inte har varit så. Förhållandena har ofta varit mycket mer varaktiga än sådana som finns i Sverige.
Men trots att den bakgrund jag givit i många fall stämmer väl överens med vilka hänsyn man ska ta för att inte återkalla ett uppehållstillstånd gör svenska migrationsmyndigheter detta i allt större utsträckning.
Jag vet inte om ministern är medveten om att när man tittar på vad som står i lagen och hur migrationsmyndigheterna tillämpar dessa bestämmelser, vad man bedömer som skenäktenskap och skenförhållanden eller inte, kan man i många fall se en stor diskrepans. Jag hoppas att ministern i det här fallet kan vara beredd att ompröva det hon säger i sitt svar, nämligen att hon inte avser att vidta några ytterligare åtgärder.
Jag ser fram emot att få ett positivare svar den här gången än i migrationsministerns förra inlägg.
Gunnar Nordmark (L):
Reglerna kan ju tyckas tydliga, men om vi tittar på den praxis som finns när reglerna tillämpas är det för många av oss uppenbart att dessa regler i alltför många fall inte räcker.
För människor som vistats i Sverige i fyra, fem, sex, sju, åtta år med uppehållstillstånd fattar man beslut om utvisning med hänvisning till att det kan vara skenäktenskap. Man inhämtar inte tillräckliga informationer från den omgivning som finns.
Man tittar inte på sina egna beslut där man beviljat uppehållstillstånd bland annat just utifrån att personen i fråga skaffat sig en familj i Sverige och därför anses ha rätt att leva här. Det finns många fall där reglerna inte räcker. Här förväntar jag mig kanske ändå att ministern också ska ha någon form av idé om hur man gör detta tydligare.
Det finns ett fall - jag vet att ministern inte kan gå in på enskilda fall - där den myndighet som hade hand om det sade att man hade fått in ny information och därför ändrade sig. Den nya informationen var inte att det hade framkommit något nytt i ärendet utan att ett antal kommunpolitiker hade protesterat samt att en tidning tagit upp fallet. Jag tycker att det känns lite märkligt att man har det här regelverket där det bara när något uppmärksammas kan göras förändringar.
Jag hoppas än en gång att ministern, som ändå är den som kan ta initiativ till att det görs förtydliganden här, lite grann kan peka på någonting som gör att man inte fattar dessa beslut som uppenbarligen i många fall står i strid med om inte lagens bokstav så i alla fall dess anda och mening.
Gunnar Nordmark (L):
Jag kan inte annat än hålla med migrationsministern: Det är jurister som ska fatta de här besluten. Men det är också så att dessa juristers tillämpning av lagen, åtminstone för oss som har tittat på ett antal sådana här fall utifrån, inte står i överensstämmelse med det som är lagens anda och mening. Jag är väl medveten om att ministern inte kan gå in i enskilda fall.
Jag hoppas ändå att den här interpellationsdebatten har fäst ministerns uppmärksamhet på att det finns ett antal ärenden om just återkallande av uppehållstillstånd därför att man menar att det rör sig om skenförhållanden eller skenäktenskap som gör att regeringen borde titta på hur de lagar och förordningar vi har tillämpas i de här fallen.
Det strider nämligen mot det allmänna rättsmedvetandet, och åtminstone utifrån - även om man inte är jurist - strider det mot hur lagen är skriven. Jag ser fram emot, även om ministern i dag inte är beredd att vidta några förändringar, att man ändå från regeringens sida fördjupar sig i detta och tittar på hur lagen i de här delarna tillämpas.
Gunnar Nordmark (L):
Jag ber att få tacka migrationsministern för svaret. Det vi talar om här är ju personer som av olika skäl sökt sig till Sverige. De söker uppehållstillstånd. De söker asyl. De träffar personer av motsatt kön som befinner sig i samma situation. Man blir kär. Man inleder ett förhållande. Förhållandet resulterar i ett barn.
I ett antal av de här fallen, det kan jag erkänna, uppfyller varken den ena eller den andra föräldern formellt sett skälen för att få stanna i Sverige. Så långt är ministern och jag överens.
Om de här skälen inte skulle föreligga och man väljer att verkställa en utvisning är vi också överens om att skyldigheten att se till att värna och hålla ihop familjen ytterst åvilar det mottagande landet eller det land familjen utvisas till.
Men det här handlar om det ansvar som svenska myndigheter har när länder som man funderar på att utvisa till inte är beredda att ta detta ansvar. Vi kan i den här situationen inte göra likt Pontius Pilatus, två våra händer.
När det gäller barn som är födda i Sverige och där svenska myndigheter fattar beslut om att man ska skilja ett barn från den ena föräldern - och det här rör sig i många fall om mycket små barn - måste man ju när man fattar beslutet att utvisa till olika länder vara mycket säker på att familjen återförenas. Det kan man inte vara i alla fall.
Det är det jag vill fokusera på, alltså det ansvar som svenska myndigheter har för att familjerna ska kunna återförenas och att man ser till att svenska myndigheter lever upp till detta ansvar.
Gunnar Nordmark (L):
Principer är oftast bra tills de kolliderar med en obehaglig verklighet. I de fallen är det naturligt att ta sin utgångspunkt i vad som är bäst och gagnar de enskilda individerna mest. Både migrationsministern och jag har talat om barn som i nästan samtliga fall är födda i Sverige.
Man har då gjort bedömningen att föräldrarna inte har rätt att stanna, men det är uppenbart att en utvisning av den ena föräldern och barnet kommer att leda till att familjen splittras. Det land de återvänder till kommer inte att leva upp till barnkonventionen och Europakonventionen, hur gärna vi än vill - det vill säga inte tillåta att familjen återförenas.
Då ligger ett särskilt stort ansvar på Sverige och svenska myndigheter att se till att familjen kan fortsätta att fungera som familj. Det finns ett antal exempel på att denna hänsyn inte tas. Tyvärr, som alltför ofta gäller i svensk migrationspolitik, kommer människor i kläm mellan det regelverk och de principer vi har ställt upp.
Just de fall med mycket små barn, i många fall spädbarn, som skiljs från den ena av föräldrarna, och där det inte går att garantera att familjen kan återförenas i ett tredjeland, är särskilt ömmande.
Gunnar Nordmark (L):
Jag vill dels tacka Gustav Fridolin som har sekunderat mig i debatten, dels tacka migrationsministern, som förvisso har ett av de mer otacksamma jobben i landet. Det är svårt att hantera asylärenden, och det är svårt med de ideal och värderingar vi har att också anpassa dem till verkligheten.
Jag kan hålla med migrationsministern om att vi är bäst i klassen i många fall i flyktingpolitiken när det gäller att tillämpa barnkonventionen. Det tråkiga är att vi tyvärr i frågan inte går i en speciellt bra klass. Det ställer till lite problem.
Jag tycker ändå att det är bra att både Gustav Fridolin och migrationsministern är överens med mig om att vi inte har gjort nog när det gäller barnkonventionens ställning i den svenska migrationspolitiken.
Jag tycker också att det är viktigt att vi i riksdagen, både riksdagsledamöter och också ministrar, tittar på hur de lagar som vi stiftar och de propositioner som regeringen lägger fram tillämpas i verkligheten.
Vi behöver inte vara jurister till professionen för att se att de avsikter vi hade ibland inte verkställs. Om det är så måste vi tänka ytterligare ett varv. Då måste vi bli ännu bättre på att precisera hur vi skapar en politik där barnkonventionen väger tyngre och vi i större utsträckning tar hänsyn till barns rättigheter än vad som görs i dag.
Gunnar Nordmark (L):
Jag vet om att Statens arbetsgivarverk har gjort invändningar mot vad ST har sagt. Det var det jag försökte lyfta fram i mitt anförande, det vill säga att man talar om de sakligt motiverade löneskillnaderna, som beror på gamla ingrodda strukturer som man inte har lyckats göra något åt. Det är fråga om att i större utsträckning rekrytera män som chefer, och de arbeten som kvinnor traditionellt sett befinner sig i värderas lägre än mäns arbeten.
Det anses som sakliga löneskillnader. Jag lyfte också upp exemplet som Jusek har tagit fram, nämligen att efter ett år har män sprungit ifrån kvinnorna när det gäller lönesättning, trots att de under 2003 gick in på i genomsnitt samma lön. Det är också en oroande utveckling. Jag kan ta ett exempel till från Saco. Sacoanställda kvinnor och män följer varandra lönemässigt i statens tjänst fram till 29-30 års ålder.
Sedan går det isär. Vi vet vad det beror på. Det beror på att i den åldern föder kvinnor barn. Vi vet att som föräldraledigheten fungerar diskriminerar den kvinnor lönemässigt. För statens del fortsätter lönediskrimineringen livet ut.
Kvinnor - akademiker, statligt anställda - kommer aldrig i fatt sina manliga kolleger efter det att de har varit barnlediga. Vi vill markera med vår motion och reservation att det är viktigt att staten tar ett större ansvar att vara föredömlig som arbetsgivare, driver på mer. De myndigheter som har ansvar för en bättre statlig politik på detta område tar inte fullt ut sitt ansvar.
Det hade varit bra om vi hade kunnat vara eniga om detta.
Gunnar Nordmark (L):
Huvudproblemet i den här konflikten och att den inte löses är ju att Marocko klart har deklarerat att man inte accepterar resolution 1598. Man har varit med i förhandlingarna, men när det väl kom till vägs ände, så att säga, var man inte beredd att ställa upp bakom den.
Jag tror att det råder en bred enighet i denna kammare, både bland dem som är här och de som till äventyrs inte är det, att det är Marocko som är den part som har mest att kompromissa om. Man har varit fullständigt ovillig från marockansk sida att göra detta.
Jag tycker att det är viktigt att man uttalar att i första hand är det Polisario som lägger ned vapnen, väljer den hederliga, anständiga och demokratiska vägen, där man via förhandlingar och med respekt för folkrätten försöker lösa den här konflikten, medan det är Marocko som hela tiden obstruerar. Jag vill återkomma lite grann till det jag tog upp i mitt första inlägg och som handlar om de förhandlingar som pågår om fiskerättigheterna utanför Marockos kust.
Där försöker man från Marockos sida också inkludera fisket utanför den västsahariska kusten. Givetvis har storföretag, som ministern sade, ett ansvar när det gäller att se till att man inte i strid med gällande internationella konventioner utnyttjar det här området.
Men det är också så att EU har ett ansvar att se till att man i de förhandlingar man genomför med Marocko inte på något sätt tillåter Marocko att dra ekonomiska fördelar av att man försöker ockupera det här området. USA inkluderar i de frihandelsavtal man har med Marocko inte Västsahara, utan det är det man godkänner som marockanskt område som ingår, och det är inte Västsahara.
Jag tycker att det är viktigt att EU har en tydlig linje här också. Kommer Sverige att ha någon form av aktivitet inom samarbetet i Europeiska unionen så att man inte skriver på avtal som gör att Marocko får tillgång till västsaharisk egendom?
Gunnar Nordmark (L):
Jag ber att få tacka ministern. Jag är glad att vi delar den mycket positiva inställningen till vad den öppna förskolan innebär. I Kalmar hade jag förmånen i början på 90-talet att uppsöka den öppna förskolan och kan intyga det. Det underlättade på många sätt när man var hemma med ett mycket litet barn. Utvecklingen vad gäller de öppna förskolorna är allvarlig. År 1990 fanns det i Sverige drygt 1 600 öppna förskolor.
I dag är de nere i ungefär 550. Enbart de senaste åren har vi sett en drastisk minskning på det här området. År 2002-2003 lade ytterligare 18 kommuner ned sin öppna förskoleverksamhet. Om vi tittar på hur det ser ut i dag saknar ungefär 48 % av landets kommuner öppen förskola.
Av dem som har öppen förskola är det ca 60 kommuner där man erbjuder verksamhet mindre än 16 timmar i veckan. Som ministern på ett bra sätt visade här är den öppna förskoleverksamheten viktig. Den är viktig för dem som är hemma med små barn. Den är viktig för dagbarnvårdare och de barn som finns i de grupperna. Därför blir det extra allvarligt.
Vi ser inte någon bromsning på att man lägger ned öppna förskolor. Det handlar inte bara om att man har fått ett minskat behov därför att fler barn är inne i andra former av barnomsorg. Det är av besparingsskäl man lägger ned. Jag undrar om ministern har några fler åtgärder för att stoppa nedläggningen av öppna förskolor. Det är en verksamhet som vi båda är överens om är viktig.
Om vi tittar i propositionen Kvalitet i förskolan aviserar man där att regeringen avser att i propositionen om ny skollag återkomma till riksdagen med förslag till lagtext på dessa områden. Har ministern några tankar om hur man kan stärka den öppna förskolans ställning i den skollag som finns?
Gunnar Nordmark (L):
Det är klart att vi är överens om att det är viktigt. Samtidigt påpekar jag att nästan hälften av landets kommuner i dag saknar öppen förskola. Det är inte bara små kommuner, utan det kan vara stora och mellanstora kommuner som Växjö, Luleå och så vidare. De har inte någon öppen förskola över huvud taget. En rad andra kommuner saknar det också.
Det här är en viktig verksamhet och en verksamhet som spelar stor roll för dem som är hemma med små barn, för dagbarnvårdare och de barn som finns i dessa grupper. Oavsett vilka skälen är till nedläggning så borde det vara en signal som gör att man känner oro över den utveckling som har varit.
Jag välkomnar att ministern säger att man ska ta reda på vad det är som gör att man lägger ned öppna förskolor i den utsträckning som man gör. Om man tittar på hur det ser ut i medierna så är det uppenbart att det i första hand handlar om besparingsskäl i ett antal kommuner där man på senare tid har lagt ned. Därför undrar jag om ministern har några fler saker som man kan ta fram för att stimulera verksamheten så att kommuner fortsätter eller öppnar verksamhet med öppen förskola.
Gunnar Nordmark (L):
Vi är helt överens om att behoven ser annorlunda ut i dag. Men när man tittar i medierna, gör enkla nyhetssökningar på Internet och så vidare, visar det sig att när öppna förskolor kommer upp i tidningsartiklar så handlar det i stor utsträckning om att man lägger ned dem.
Jag hoppas att den genomlysning som ministern har visat på här kommer snabbt, så att man kan se vad detta verkligen beror på. Jag tror att en stor del av orsaken till att antalet öppna förskolor minskar är att man lägger ned av besparingsskäl.
Det blir ett ökat antal kommuner i landet som helt saknar öppen förskola eller som har en öppen förskoleverksamhet som ligger på en tidsmässigt låg nivå.
Om vi tittar på de kommuner som inte har öppen förskola över huvud taget och på de kommuner som har verksamhet mindre än 16 timmar i veckan ser vi att det är ungefär 200 av landets 290 kommuner.
Om det då inte finns någon kompletterande verksamhet så drabbar det framför allt dem som är hemma med små barn. Jag tror inte att detta är bra. Man behöver möjlighet att träffa andra vuxna. Framför allt när man är förälder för första gången behöver man ha någon att prata med. Man behöver den möjlighet till kontakt med utbildad personal som ges inom den öppna förskolan.
Om man tittar på det material som finns verkar det som om denna möjlighet är på väg att försvinna. Jag tycker att det inger stor oro, och det är viktigt att man agerar snabbt och att regeringen klargör att man bör försöka se till att upprätthålla verksamhet inom öppna förskolor.
Gunnar Nordmark (L):
Jag ber att få tacka för svaret. Om en gärningsman döms till fängelse har man möjlighet att begränsa hans kommunicerande med omvärlden via telefon eller Internet därför att kommunikationen kan vara en del i en fortsatt kriminell verksamhet och även försvåra hans eller hennes rehabilitering. Om däremot samma gärningsman döms till rättspsykiatrisk vård får man i dag inte ta ifrån honom eller henne mobiltelefonen eller stänga av Internetuppkopplingen.
I praktiken betyder det att dömda gärningsmän från den rättspsykiatriska institutionen kan fortsatta att hota människor i sin omgivning eller att den för pedofili dömde kan ladda ned barnpornografi från nätet. Dessa ord är inte mina, utan de kommer från regeringens psykiatrisamordnare i en artikel i Dagens Nyheter i början av oktober. Han beskriver ett problem som är verkligt.
På olika psykiatriska institutioner i det här landet sitter det i dag människor som är dömda till psykiatrisk vård. De kan fortsätta med sitt brottsliga beteende bland annat via mobiltelefon och Internet. De försätter sig dessutom i situationer som de inte gjort om det hade funnits möjlighet att utfärda sådana restriktioner som efterlyses.
Det finns ju personer som drabbas av detta gång på gång. De reagerar givetvis också. De tycker att det är märkligt att om den intagne hade blivit dömd till fängelse hade de inte behövt bli utsatta för detta. Men i och med att man blir dömd till psykiatrisk vård kan man fortsätta med sitt brottsliga beteende.
Det finns gott om personal på de psykiatriska institutionerna som vittnar om detta. För rehabiliteringen av den enskilde är det förödande. Psykiatrisamordnaren fortsätter: Jag kommer att föreslå att chefsöverläkaren ska ha möjlighet att inskränka patientens rätt till kommunikation via dessa elektroniska hjälpmedel med hänvisning till behandlingsskäl eller för att förebygga brott.
Beslutet måste anmälas till Socialstyrelsen och ska kunna överklagas till länsrätten. Jag vill därför fråga ministern - psykiatrisamordnarens uppfattning i de här frågorna är ju känd - om det kommer förändringar i lagstiftning och regelverk på det sätt som psykiatrisamordnaren förordar. När i så fall kommer detta att ske?
Gunnar Nordmark (L):
Jag är väl medveten om att regeringen inte i första hand bygger sitt agerande på debattartiklar. Samtidigt är detta en fråga som har varit känd under ganska lång tid. Det finns ett antal regionpsykiatriska kliniker och liknande som har fått klander från Justitieombudsmannen, från Socialstyrelsen och från andra håll därför att de - på vad man har uppfattat som ett korrekt sätt - har försökt begränsa patienters möjligheter till brottslig verksamhet.
Samtidigt kan jag konstatera att jag blir glad åt det svar som ministern ger om att psykiatrisamordnaren kommer att komma med konkreta förslag inom en vecka och att ministern ser positivt på det som har förekommit i artikeln. Jag förutsätter att det mycket snabbt kommer förslag till riksdagen om ändringar på den punkten. Det är viktigt.
Det är viktigt för de människor som utsätts för brottsliga handlingar, och inte minst är det viktigt för de patienter som kan få sin rehabilitering förstörd därför att man saknar tillräckligt med tvångsmedel för att inskrida mot dem. Där tycker jag att det är viktigt att inskrida. Jag välkomnar förslag från ministern, och jag tackar för detta positiva besked.
Gunnar Nordmark (L):
Jag vill inledningsvis yrka bifall till reservation 6. Jag kan också trösta kammaren med att inte jag heller har någon direkt avsikt att begära votering med rösträkning. Varje felanvänd skattekrona är stöld. Detta är hämtat från den socialdemokratiske socialministern Gustav Möller.
Tyvärr kan vi konstatera att detta inte alltid fungerar på det sätt som det borde fungera på. Cecilia Widegren har tidigare här nämnt bland annat Riksrevisionens kritik mot de statliga verken. Man kan också konstatera att bland andra kommuner och landsting inte alltid upphandlar när de borde göra det.
Man kan konstatera att de ibland när det gäller anbudsförfarande har sådana kravspecifikationer att det i princip bara är en som kan lämna in anbud och att de på det sättet tränger undan konkurrenter. Detta är oerhört viktigt. Och framför allt borde vi se över, precis som föregående talare nämnde, hur små och medelstora företag på ett framgångsrikt sätt ska kunna vara med vid offentlig upphandling.
Det har pekats på att det finns stora brister när det gäller detta. Det kan handla om att man har för otydliga underlag när det gäller upphandlingen, vilket gör att det är svårt framför allt för det lilla företaget, som inte har tid att sätta sig in i detta, som kanske inte ens vågar komma med ett bud. Man lägger ofta ut alltför stora volymer som ska upphandlas.
Det gör också att små företag inte vågar eller rent praktiskt inte kan vara med. Det kan till exempel gälla om en statlig myndighet tillsammans med ett statligt företag lägger ut upphandling av datorer eller IT. De små företagen kan då sällan vara med, utan det är en eller två stora aktörer som är med. Det finns olika sätt att lösa detta. Man kan till exempel dela upp upphandlingen i olika delar.
Man kan till exempel se till att en ny upphandling inte påbörjas förrän den gamla är avslutad. Detta skulle underlätta för de små företagen. Man kan också konstatera att små företag, när de känner sig missgynnade i samband med en upphandling, ofta är rädda för att gå till domstol och överklaga, därför att de känner att de nästa gång som det är dags för upphandling hamnar i en sådan position som gör att de riskerar att inte komma i fråga.
Vi tycker därför att det vore bra och viktigt om man dels stärkte talerätten, dels även gav branschorganisationer talerätt i den här typen av frågor. Det skulle stärka möjligheterna för de små företagen. Jag är övertygad om att det hade varit bra om vi hade haft ett förslag eller en proposition när det gäller lagen om offentlig upphandling. Nu kommer de här frågorna tyvärr att vila ytterligare ett tag. Jag tycker att vi har väntat alltför länge, men vi får väl hoppas att det kommer något bättre i höst.