KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eskil Erlandsson (C):
Låt mig först ge någon kommentar till de referat som har gjorts kring Livsmedelsverkets bedömningar i den här frågan. Låt mig konstatera att Livsmedelsverket är en av våra expertmyndigheter i samhället. De baserar sina utlåtanden på data som är insamlade och på den kunskap som finns tillgänglig.
Det är deras uppgift att göra det som de nu har gjort, och de har gjort det inom den tid som vi har begärt från regeringen.
Vi har därför god tid på oss att värdera de värderingar som vår expertmyndighet har gjort tillsammans med andra värderingar som görs av olika myndigheter men också inspel som görs av myndigheter och organisationer.
Låt mig bara verifiera att jag är mycket medveten om att ett icke fortsatt undantag skulle få stor betydelse för dem som bedriver verksamhet runt fisket. Jag är självfallet väldigt medveten om detta.
Men jag upprepar: Jag är övertygad om att vi kan finna en lösning som skyddar konsumenters hälsa.
Jag har inte fått frågan, men jag svarar ändå på den: När kan regeringen förväntas ta ställning i den här frågan? Om inget oförutsett inträffar kommer regeringen att ta ställning den 8 april.
Det är då - jag upprepar det - i ovanligt god tid i förhållande till det datum som vårt undantag gäller till, nämligen den 31 december. Det är alltså mer än sex månader innan undantaget går ut, och det är mycket ovanligt att det är på detta sätt.
Det beror bland annat på den vikt som frågan har för många yrkeskvinnor och män men också för oss alla som är konsumenter av fisk.
Eskil Erlandsson (C):
Tack, allesammans, för den debatt som vi har haft kring ett angeläget ärende! Låt mig i slutinlägget än en gång påpeka att fisk är en viktig del av Matlandet Sverige. Det ger jobb och utveckling i olika och alla delar av landet, och dessutom är det viktigt ur många aspekter för konsumenten att nu och då äta fisk.
Jag vill också göra kommentaren att vi redan 2009 i regleringsbrev gav två myndigheter speciella uppdrag att titta på den här frågan, detta för att vara väl föreberedda inför den prövning och beredning som just nu pågår och som jag förväntar mig kan vara en del av beslutsfattandet senast den 8 april i år.
Tack, fru talman, för den här debatten!
Eskil Erlandsson (C):
Låt mig inledningsvis även i detta fall tacka för interpellationen. Det är en angelägen frågeställning som tas upp där. Skogspolitiken har två jämställda mål, vilket innebär att avvägningar hela tiden måste göras.
Det är viktigt att vi brukar den skogliga resursen med alla dess värden och att vi gör det i alla delar av vårt land utan att vi förbrukar den. Ett hållbart skogsbruk ger möjligheter till sysselsättning och inkomster. Men det ger också andra värden. De här avvägningarna måste hela tiden göras.
Det förekommer brister, och vi kan bli bättre och effektivare, både när det gäller den biologiska mångfalden, som är föremål för diskussionen, och i produktionsfrågesammanhang. Jag anser att vår skogspolitik ger möjlighet och förutsättningar för att skogens alla värden i vid bemärkelse även fortsättningsvis ska både finnas kvar och kunna utvecklas.
Men för att kunna göra det här är det klart att vi måste ha kunskaper. Just nu vet jag att vår expertmyndighet på det skogliga området, Skogsstyrelsen, håller på att bygga upp en kunskapsplattform.
För att komma närmare interpellationen: Om en avverkning bedöms vara oförenlig med intressen som är av väsentlig betydelse för naturvården eller kulturminnesvården beslutar Skogsstyrelsen normalt om bildande av ett biotopskyddsområde, eller så beslutar länsstyrelsen om att inrätta ett naturreservat. Det är det normala.
Jag kan inte gå in på något enskilt ärende, men det är det normala om ett intresse starkt överstiger ett annat intresse. Men mitt generella svar är att de skogliga värdena, som är många, måste bevaras i alla typer av skogsmark, även så kallad produktionsskogsmark. Hur är det då med de miljömål vi har satt upp?
Den regering som verkade 2006-2010 gjorde stora insatser på detta område. Anslaget, för att tala om pengar, ökade sedan perioden före från 6 miljarder kronor till 7,5 miljarder kronor. Det var en anslagsökning i ett ekonomiskt läge då vi hade en finanskris i världen, märk detta!
Därtill ökade alltså anslaget för inköp. Till detta kommer att det har fattats ett beslut om att 100 000 hektar mark ska avsättas från Sveaskog för att de ska kunna byta till sig privata marker som är skyddsvärda. Detta gör att vi har uppnått det som ingen trodde skulle kunna uppnås, nämligen det etappmål som fanns fram till 2010.
Nu är vi där, och det är jag jätteglad över. Vi har alltså kommit väldigt långt på det här området med de instrument som regeringen har givit berörda myndigheter.
Eskil Erlandsson (C):
Allmänna medel är en begränsad resurs, och vi måste säkerställa att de allmänna medel som ställs till alla områdens förfogande används effektivt och att de gör mest och bäst nytta ur det allmännas perspektiv.
Därför har vi på det här området, likaväl som på väldigt många andra områden, tagit fram strategier och kriterier för urval av områden som ska eller bör skyddas för att se till att det blir de mest skyddsvärda och högst prioriterade områdena som staten med allmänna medel tar ansvar för. Dessa strategier är dessutom regionaliserade.
Strategierna har därmed ett tydligt låt oss kalla det landskapsperspektiv. Det tycker jag är väsentligt. Vi kan inte bara se till det enskilda skogsbeståndet när vi beslutar om åtgärder, på myndighetsnivå eller på någon annan nivå i vårt samhälle.
I ett landskap där redan en stor andel är skyddad är varje ytterligare hektar skog som undantas från skogsbruket mindre värd än i ett landskap där mindre är skyddat och undantaget från skogsbruk.
Jag vill dock samtidigt säga att även i det som vi kan kalla för den brukade skogen kan vi bli bättre på att ta andra hänsyn än bara till de rena produktionsvärden som finns i en skog. Vi kan göra det på många sätt i stort och smått. Det förutsätter emellertid att vi har kunskap. Speciellt viktigt är att de som gör det praktiska arbetet i skogen har kunskap.
Andra sätt är, för att ta några exempel, att vi gör barmarksplaneringar så att vi kan se de landskapselement och den flora och fauna som finns i alla biotoper. Vi kan också försöka undvika avverkningar i perioder där vi förstör landskapet, genom körskador till exempel. Detta är hela tiden avvägningar som måste göras.
Med det styresskick vi har i vårt land görs dessa avvägningar inte av regeringen utan på myndighetsnivå.
Eskil Erlandsson (C):
Jag är glad över att det finns en bred debatt som spänner över många frågeställningar när vi pratar skog och skogspolitik.
Det är viktigt för mig att det finns många som intresserar sig för de skogliga frågorna, både ur produktionssynpunkt och ur andra synvinklar - sociala värden, miljö- och kulturintressen och så vidare som finns i våra skogar.
Återigen vill jag säga att detta gör att myndigheter likaväl som regeringar hela tiden måste göra avvägningar: Vilket är mest väsentligt - produktionen, naturvården, något socialt intresse eller ett kulturintresse?
Ibland går det att samverka och förena de här intressena, dock inte alltid. I de fall det inte går att förena, när man till exempel ska skydda, måste det göras avvägningar.
Om man har en överfull plånbok och har hur mycket pengar som helst, och det brukar oppositionen alltid ha, är det klart att man har råd till bådadera, men om man lever i verkligheten och vet att pengarna är begränsade måste man ibland göra avvägningar och välja bort.
Eskil Erlandsson (C):
Låt mig först återigen understryka den möjlighet som en producent eller en detaljist har, nämligen att frivilligt märka om man har någonting som man särskilt vill upplysa en konsument om, till exempel att en vara är svenskproducerad.
Anser producenten att det är en fördel för något led i den kedja som leder fram till konsumenten är det alldeles självklart att man tar till vara den möjlighet som finns att promota den produkt som man tillhandahåller för konsumenten. Varför är då detta så dyrt?
Det beror ju på att företag ibland måste hämta leveranser från olika leverantörer.
När det är ett obligatorium som innebär att staten eller EU har skrivit regler om saker och ting måste det ju finnas en absolut hundraprocentig kontroll av och säkerhet runt att det som är skrivet på produkten är korrekt och riktigt.
Vi har då kommit fram till att för de produkter som det finns obligatorisk ursprungsmärkning av, jag kan välja nötkött som exempel, kostar kontrollerna av märkningen - i Sverige talar jag då om - 200 miljoner kronor om året.
Om branschen gör det här själv, i samklang med handeln till exempel, behövs ju inte de statliga kontroller som i dag är obligatoriska. Det applåderar jag alltså att man gör av det skälet att produkten då blir billigare i slutändan. Samtidigt är också den fördelen vid handen att man upplyser konsumenten om att man har någonting som är eftertraktat av många konsumenter.
Till frågan som har varit aktuell under vintern, nämligen den tyska så kallade dioxinskandalen.
I det sammanhanget måste jag understryka igen att alla livsmedel som finns på marknaden i Tyskland, men också i Sverige, ska vara säkra. Den svenske producenten, som kanske i och med den skandal som har inträffat i Tyskland har en fördel, har ju också en fördel av att frivilligt upplysa konsumenten om att produkten har sitt ursprung i Sverige.
Det är alltså möjligt att göra. Därav det ställningstagande som regeringen har gjort.
Eskil Erlandsson (C):
När det handlar om ursprungsmärkning tycker jag att det är viktigt att vi har tydliga system som ger konsumenten den information som konsumenten vill ha och efterfrågar. Men vi ska också ha system som är enkla och som inte kostar mer än de smakar.
Vi ska också komma ihåg att - enligt min uppfattning - vi måste ha system som inte missgynnar små verksamheter eller företag i olika led från producent till konsument. Det motverkar bara den mångfald av varor, produkter och företag som vi vill ha på marknaden. Det är många aspekter som vi måste ha i åtanke när vi diskuterar ursprungsmärkning.
Därtill ska läggas att många av de produkter som vi konsumenter handlar dagligen är sammansatta.
Det systemet kostar pengar, väldigt mycket pengar - för mycket pengar, säger jag. Om jag, däremot, som producent av smörgåstårtor tillhandahåller något som jag är särskilt nöjd med från min gård, och ser det som en konkurrensfördel, är det alldeles självklart att jag tar vara på den konkurrensfördelen. Den kommer säkert att bli lite dyrare.
Att ytterligare lägga på svenska producenter kostnader som inte producenter i andra delar av världen har motverkar det som jag tror att Pyry Niemi, Jens Holm och jag tillsammans vill uppnå, nämligen en ökad produktion på den svenska landsbygden därför att kostnadsmassan stiger än mer.
Den konkurrensfördel man har genom att frivilligt upplysa om att min produkt är av speciell kvalitet, sort eller härkomst försvinner med ett obligatorium.
Eskil Erlandsson (C):
Låt mig avsluta med att tacka för interpellationen. Jag tycker att det här är en oerhört viktig fråga eftersom det handlar om mat som vi konsumerar varje dag.
Varför applåderar jag det initiativ som har tagits av den största delen av den svenska handeln tillsammans med producentorganisationernas representanter?
Jo, jag gör det därför att man tar vara på, på frivillig väg, de svenska mervärden som man måste ta betalt för för att öka livsmedelsproduktionen i Sverige till glädje för landsbygden och oss alla i och med att det blir fler jobb i olika delar av Sverige.
Man vill ta vara på en konkurrensfördel utan att det blir en för stor och kostsam kontrollapparat, som vi antingen måste bära över skattsedeln - vi vet att det inte alltid är så alldeles lätt att skaffa fram pengar till kontrollapparater - eller som konsumenter måste betala för.
Vi vet från gjorda undersökningar att många konsumenter vill och efterfrågar ursprungsmärkning, men när de väljer livsmedel i hyllorna i affären är det trots allt priset och bästföredatumet som gäller. Eller så får producenterna betala vad det kostar att införa ett obligatorium.
Då minskar konkurrensförmågan gentemot dem som inte har detta obligatorium - därav min inställning i frågan.
Eskil Erlandsson (C):
Lika mycket pengar har tillförts som användes tidigare. Vi har alltså inte sparat. Vi har inte dragit ned på några möjligheter att utföra djurskyddskontroller. Varför gjorde vi då förändringen? Jo, i ett antal kommuner fanns ingen djurskyddskontroll alls.
I väldigt många kommuner var kontrollen under den nivå som vi men också Europeiska unionen bedömde var nödvändig för att vi skulle kunna säkerställa att vi upprätthöll den lagstiftning som vi har gemensamt i unionen men också nationellt.
Därtill fick vi en möjlighet för inspektörerna att i någon mån specialisera sig på vissa djurslag men också att vara en samtalspartner att diskutera de lite mer komplicerade ärendena med. Vi förkortade också enligt min bedömning de handläggningstider som fanns i den här typen av ärenden.
De skarpa ställningstagandena och besluten fattades under den tidigare lagstiftningen faktiskt av länsstyrelsen och ingen annan - inte av den enskilda kommunen - och nu är det alltså inom samma myndighet. Varför var det så bråttom att genomföra detta?
Vi fick kritik beroende på att det var alldeles för få inspektioner och i ett stort antal kommuner inga alls. Detta ville jag åtgärda, och det gjorde vi snabbt och, som jag tycker, effektivt. Men sedan visade det sig att det låg ett berg av ärenden som kommunerna inte hade avslutat.
Om inte minnet sviker mig var det över 4 000 ärenden som var oavslutade, oftast de mest komplicerade ärendena, som lades på den nya myndigheten, som hade att utföra den här uppgiften. Vi ändrade den fördelningsnyckel som vi använde från början. Varför gjorde vi det?
Jo, det gjorde vi eftersom det, precis som interpellanten sade, är lite olika fördelning när det gäller hur många djur det finns i de skilda delarna av landet. Men jag säger inte att den första fördelningsnyckeln var helt fel.
Sällskapsdjuren, som Bengt-Anders Johansson förtjänstfullt påpekade, omfattas ju också av den här lagstiftningen, och de är ungefär lika fördelade i hela landet, och de ska också ha kontroll och tillsyn. Vad göra då för framtiden?
Ja, nu har vi gett pengar till Jordbruksverket, som under det här året har att arbeta fram ett underlag som gör att de drygt 30 000 arbetstagare som står till djurskyddsinspektörernas förfogande används på ett bra sätt, så att vi får en rätt bedömning i fält.
Det handlar om att vi hanterar de anmälningar som kommer men också om att vi hanterar och följer upp de kontroller som görs planerat och om att vi får kontrollmetoder som är effektiva ur en riskbaseringssynvinkel.
Eskil Erlandsson (C):
Jag vill först säga några ord om varför människor har djur. Livsmedelsproducerande djur har ägarna säkert för att de vill ha en lönsam livsmedelsproduktion. Vill man ha det är det självklart att man sköter sina djur på ett sådant sätt att livsmedelsproduktionen blir lönsam.
Det blir den inte med illa skötta eller vanvårdade djur. Lönsamheten blir bättre med friska och välhållna djur än med den andra typen. Andra människor skaffar djur för att de vill ha en livskamrat.
Man skaffar sig katten eller hunden för att man vill ha en vän. Den vårdar man ju ömt. Detta vill jag ha sagt för att man ibland i debatten kan få för sig att det är samhällets ansvar att vårda och sköta djuren. Så är det inte; det är ägarens ansvar.
Jag påstår att de allra flesta djurägare verkligen vårdar sina djur. Samhället ska följa upp den lagstiftning vi har på området. Det ska vi göra på det här området och på andra områden, och det ska vi göra på ett bra sätt. Därför har vi satt i gång två processer.
Jag har redovisat dem i mitt interpellationssvar. Statskontoret har fått i uppdrag att utvärdera den offentliga djurskyddskontrollen sedan den flyttades till länsstyrelserna. Där ska man bedöma om resurserna är tillräckliga för att kontrollerna ska motsvara de krav vi har nationellt och de krav som EU har.
Den andra processen handlar om att projektet Oskar har satts i gång. Det syftar till att vi ska få en effektiv, likvärdig och rättssäker djurskyddskontroll i Sverige som lever upp till såväl nationella regelverk som EU:s krav.
Det finns en del som går att mäta på det här området, som till exempel att antalet omhändertaganden har ökat.
Man skulle ju kunna tro att det borde ha minskat i och med att antalet kontroller har minskat. Men så är det inte. Tidigare omhändertogs ungefär 400 djur varje år. Sedan länsstyrelserna tog över har det ökat till ungefär 1 100.
Det är beklagligt att det är på det sättet, men det tyder ändå på en viss säkerhet i de kontroller som utförs. Det kan mätas och, hur tråkigt det än är, ses som ett mått på effektivitet.
Det refereras ofta till ett inslag i Sveriges television om att det tar så lång tid från det att anmälan görs tills en kontroll utförs. Det finns ett uttalande av länsveterinären i Halland som säger: Nu är det balans i anmälningsärendena. Vi har fått extra resurser.
Eskil Erlandsson (C):
Tack för interpellationen. Frågan är viktig. Djur ska ha det bra, och djur ska skötas väl. Blir de sjuka ska de ha den vård de behöver för att tillfriskna.
Jag vill påpeka att det inte är antalet genomförda kontroller som är avgörande för standarden och nivån på det svenska djurskyddet. På kontrollområdet tycker jag att det är viktigt att det är rätt sorts kontroller som genomförs och att de kontroller som genomförs är av hög kvalitet.
Men vi måste i sammanhanget också påminna oss själva om att kontrollarbetet ska vara riskbaserat. För tredje gången säger jag nu att vi håller på med två projekt. Vi har två processer i gång.
Vi har bett Statskontoret att se över resursbehov och hur vi kan få effektivitet i vårt kontrollarbete. Jordbruksverket håller också på att göra de saker som ligger i projektet Oskar.
Jordbruksverket håller också på att se över riktlinjerna för hur anmälningsärenden ska prioriteras och hanteras om det är brådskande fall så att vi inte får det förhållande som var tidigare.
Om en allvarlig olycka eller incident inträffade och djurskyddskontrollanten var på semester i x veckor eller hemma för vård av sjukt barn eller om det var en vakans på tjänsten i respektive kommun hände ingenting. Herr talman! Jag tackar för debatten.
Eskil Erlandsson (C):
Låt mig först konstatera att vi i Sverige har sedan mycket länge en låt oss kalla det för sträng syn på hur vi ska hålla och hur vi ska avliva djur. I Sverige anser vi att slakt utan bedövning inte är förenligt med ett gott djurskydd, till exempel.
Det gör vi därför att djur som inte bedövas före slakt upplever stress, ångest och smärta. Och vi är angelägna om att upprätthålla de krav som vi har haft på oss själva vid djurhantering, därav det strikta förbud mot slakt utan föregående bedövning som vi har i vårt land.
Vad ska man som konsument göra för att veta att man får kött från djur som är bedövade före avblodning? Jo, man kan till exempel efterlysa kött med märkning om att djuret är uppfött och slaktat i Sverige, för då vet man att så är det. Det är mitt enkla svar på frågan.
Därtill pågår det just nu, som jag förmodar att ledamoten känner till, en stor process i Europeiska unionen om hur vi ska upplysa konsumenter i Europa om olika saker runt den mat som vi köper. Ett stort så kallat märkningspaket är under beredning, som jag är övertygad om att ledamoten känner till. Detta är en av de frågor som diskuteras i det sammanhanget.
Vad utfallet kommer att bli av den diskussionen har jag inget svar på i dag.
Eskil Erlandsson (C):
Frågan diskuterades och beslutades om för inte alltför länge sedan i Europeiska unionen. Den svenska ståndpunkten i det avseendet torde vara mer än väl känd i övriga Europa.
Det är bara att konstatera att i övriga Europa fanns det en annan majoritet som tillät andra typer av avlivningsmetoder än vad som har varit brukligt och är lagligt i vårt land.
Vi i Sverige fick ett speciellt undantag, det vill säga att vi i Sverige inte får slakta djur utan föregående bedövning. Det är alltså undantaget från huvudregeln i Europa. Kan vi då stoppa den typen av kött i Sverige? Nej, det kan vi inte.
Vi är i en gemensam union där vi accepterar varandras produkter om de upprätthåller den kvalitet vi vill ha på till exempel livsmedel. Vi har alltså gemensamma regler om detta. Det innebär att vi inom Europeiska unionen inte kan stoppa den fria handel som vi har mellan de i Europeiska unionen ingående länderna.
Kan vi märka detta? Ja, det kan vi göra om vi kommer överens om detta i Europeiska unionen.
I mitt tidigare inlägg sade jag att det just nu pågår en sådan omfattande diskussion, som jag är alldeles övertygad om att ledamoten känner till, som ska utmynna i att vi ska komma överens om vad vi ska lagstifta om vad gäller märkning av livsmedel, inkluderande kött.
Utöver det kan man frivilligt märka, vilket är fullt tillåtet med dagens lagstiftning, och tala om för den intresserade konsumenten att det kött jag tillhandahåller dig som konsument är slaktat i Sverige - och här bedövar vi före slakt.
Det kan till och med vara en konkurrensfördel för den producent som tillhandahåller produkten - om den efterfrågas av konsumenten, vilket jag, precis som interpellanten, tror. Till detta ska läggas att märkning fordrar ett spårbarhetssystem. Vi måste kunna garantera, därest vi lagstiftar, att märkningen är rätt, korrekt och riktig.
Vi måste ha en kontrollapparat som kontrollerar att köttbiten som ligger i kyldisken i affären kommer från rätt djur, varifrån djuret kommer, att det är avblodat eller bedövat före slakt och så vidare. Det måste vi garantera, vilket jag vill påminna om apropå den pågående märkningsdiskussionen i det här sammanhanget och i andra sammanhang.
Eskil Erlandsson (C):
Låt mig avslutningsvis än en gång repetera att det i dag finns slaktmetoder som kan tillmötesgå både religiösa önskemål och djurskyddsaspekter. Det gäller exempelvis halalmärkt kött som är producerat i Sverige och sådant kött som kommer från Nya Zeeland.
Detta är sagt apropå att det går att förena de saker som interpellanten tog upp i sitt anförande.
Låt mig allra sist, fru talman, upprepa att det djur som är fött, uppfött och slaktat i Sverige är bedövat före avblodning, vilket garanterar att smärtan är minimal i samband med avlivningen.
Eskil Erlandsson (C):
Jag tror att jag svarar på interpellantens kommentarer genom att läsa upp den sista delen av mitt interpellationssvar: Jag vill slutligen göra några förtydliganden beträffande Viltvårdsfonden. Viltvårdsfonden bildades år 1938 då riksdagen anförtrodde Svenska Jägareförbundet ansvaret för att leda delar av jakten och viltvården i Sverige.
Viltvårdsavgift betalas bara av dem som jagar. Jägareförbundet har alltsedan dess arbetat för att främja viltvården och andra liknande ändamål som är förenliga med syftet med jaktlagen. Viltvården avser samtliga arter av däggdjur och fåglar, inklusive de stora rovdjuren.
Dock är det så att tyngdpunkten i viltvårdsarbetet ligger på omsorger om det jaktbara matviltet så som klövvilt med mera. Det är i stället Naturvårdsverket som ansvarar för samordning och styrning av bidragsgivningen till informationsinsatser om de stora rovdjuren inom ramen för anslaget Åtgärder för värdefull natur. 6 miljoner kronor om året finns avsatt för ändamålet.
Det är min uppfattning att rovdjursinformation, utöver sådan information som ingår i det allmänna uppdraget till Svenska Jägareförbundet, ska finansieras genom dessa medel. Jag har därför inte för avsikt att föreslå någon breddning av kretsen organisationer som får bidrag från Viltvårdsfonden för att informera om rovdjur i Sverige.
Utöver det upplästa interpellationssvaret skulle jag vilja säga att vi gör uppföljningar i samband med medelstilldelning, vilket jag nogsamt har meddelat interpellanten i den tidigare upplästa delen av svaret.