Anders Borg (M):
Det här är en viktig diskussion. Vi ska säkra en stark sysselsättningstillväxt under flera år och en sjunkande arbetslöshet utan samhällsekonomiska obalanser. Det vi nu ser är att vi, som sagt, har en stark sysselsättningsutveckling. 115 000 i sysselsättningsökning i förhållande till samma månad förra året är en så pass stark utveckling både på privat sida och på offentlig sida att man får gå långt tillbaka i tiden för att hitta något liknande.
Det är definitivt inte vad vi upplevde efter IT-kraschen och lågkonjunkturen i början av 2000-talet. Det som hände under 1990-talet och tidigare under 2000-talet var att varje nedgång följdes av en ökad frånvaro från arbetsmarknaden med sjukskrivningar, förtidspension och omfattande Amsåtgärder som låste in människor och som närmast dömt dem till ett permanent utanförskap. Vad är det som gör att vi nu kan ha en förhoppning om att Sverige fungerar annorlunda än tidigare?
Ja, det har varit en bred omläggning av politiken. Vi har etablerat en trovärdighet för låg inflation. Vi har etablerat en trovärdighet för stabila offentliga finanser. Vi har etablerat en trovärdighet för en lönebildning som bygger på samhällsekonomisk stabilitet. Detta bygger på att vi har förstärkt både arbetslinjen och anställningsviljan.
Det är därför vi kan se en så remarkabel förstärkning på sysselsättningssidan - en mycket starkare förstärkning än vi kan se i praktiskt taget något annat land i Europa och även en mycket stark förstärkning jämfört med traditionella jobbmaskiner, exempelvis USA. Om lösningen vore de 3 000-4 000 ytterligare platser i arbetsmarknadsutbildning som man här diskuterar borde vi ha haft en jobbexplosion även efter IT-bubblan. Då satt Socialdemokraterna vid makten.
Vi hade en återhämtning som varade i flera år. Trots det kom inga jobb. Arbetslösheten steg i stället. Nu ser vi någonting annat, nämligen att vi har hanterat arbetsmarknaden med en större noggrannhet och med större kraft. Därför förbättras utvecklingen. Det som bekymrar mig är att alternativet till den politik som jag här noga beskrivit är ytterligare några tusen platser i arbetsmarknadsutbildningen.
Vidare är det en kraftig utbyggnad av a-kassan, en återreglering av arbetsmarknaden samt kraftiga skattehöjningar för alla löntagare och företagare. Vi vet att det är en politik som skulle bryta sysselsättningsuppgången, som skulle öka riskerna för att människor med svag ställning på arbetsmarknaden fastnar i långvarig arbetslöshet.
Det skulle öka riskerna för att inflationen driver fram ett kostnadstryck som stryper tillväxten och låser fast arbetslösheten på en hög nivå. Skulle man därtill genomföra de förändringar som ibland diskuteras kring sjukförsäkring och a-kassa är det också stor risk att vi skulle landa i att det samlade utanförskapet åter långsamt började växa och att vi kom allt längre ifrån full sysselsättning.
Det är därför det är så viktigt att vi står fast vid den grundläggande politik vi har börjat etablera i Sverige - en politik som leder till att sysselsättningen ökar i både kommunal och privat sektor, inte minst när det gäller fasta anställningar. Jag såg i arbetskraftsmeddelandet från Statistiska centralbyrån att det nu är 80 000 i fasta anställningar som ökar, så pass tidigt i återhämtningen som vi nu befinner oss. Det är naturligtvis väldigt glädjande.
Det är bra att människor har bra jobb med trygga villkor som är satta på avtalsenligt sätt. Detta är en bra och viktig diskussion, men den måste föras utifrån insikter om att det som bestämmer hur bra en arbetsmarknad fungerar är hur mycket det lönar sig att arbeta, hur många det är som vill anställa och om vi har utbildningssystem som fungerar.
Börjar vi backa på dessa tre huvudlinjer börjar arbetslösheten åter bita sig fast och sysselsättningen mattas, och då är vi tyvärr tillbaka på den väg från full sysselsättning som vi tidigare haft. Vårt mål är naturligtvis trygghet och välfärd genom full sysselsättning.