KBLab/rixvox huggingface dataset:
LiseLotte Olsson (V):
Jag backar tillbaka till det interpellationen handlade om. Det blev lite dubbelt plötsligt, men andemeningen är densamma. Jag vill ta fasta på det ministern sade i sitt svar på min fråga angående Folkrörelseutredningens betänkande som ligger hos regeringen för att något ska hända.
Ministern sade i sitt svar att hon kan tänka sig att i princip föra in jämställdhet som ett av kriterierna. Det är precis det jag skulle vilja veta mer om. Varför stannar det vid en princip? Kan inte jämställdhetsministern här lova att det kommer att bli ett av kriterierna för att få statsbidrag, att det ska skrivas in som en grundläggande sak för att ha rätt till bidragen?
Jag skulle vilja fortsätta att diskutera en av slutsatserna i den statliga utredning som jag pratade om i mitt förra inlägg. Intresset bland de ideella organisationerna för jämställdhet är begränsat, och av många ses det som en icke-fråga. Jag tror inte alls att det är så frid och fröjd som ministern vill göra gällande, det vill säga att man gör det man kan och jobbar med frågorna. Tyvärr är det inte så. Frågan är en icke-fråga.
Låt oss tänka efter hur många medlemmar som finns i organisationerna - stora idrottsföreningar, nykterhetsorganisationer, ungdomsorganisationer och så vidare. Vad kan hända när jämställdhetsfrågan inte vare sig tas på allvar eller bedöms som viktig? Det är alarmerande. Många är medlemmar i föreningarna från unga år till äldre dagar.
Om inte jämställdhetsfrågan anses viktig återskapar man det ojämställda samhället. Om man inte ser ojämlikheten mellan pojkar och flickor ser man inget konstigt med att pojkar får spela sina fotbollsmatcher på gräsplan när flickorna spelar på grusplan.
Risken är också stor att man tycker att det är naturligt att pojkarna får tillgång till det stora rummet när de vill spela biljard medan flickorna får hitta något mindre rum bakom köket. Så ser det ut i samhället, och så ska det vara - lika med naturligt. Det är naturligt att det är män som sitter i idrottsklubbens styrelse, med en manlig ordförande och män som fattar besluten, och det är kvinnorna som står för markservicen och den direkta aktiviteten.
Om man tycker att det här är naturligt, och inte ser faran i att man tycker att det är naturligt, återskapar man och förstärker det ojämlika maktförhållande som råder mellan kvinnor och män. Just det vill jag råda bot på med att ställa kravet att jämställdhet ska finnas med som kriterium, att det ska vara en könsuppdelad statistik, att man ska ha en återrapportering och att det ska utvärderas väldigt tydligt för att man ska ha rätt att få bidrag.
LiseLotte Olsson (V):
Vi kanske inte kommer så mycket längre med att diskutera hur man ska tolka den där meningen, men jag tolkar den på ett helt annat sätt. "Här kan man tänka sig en princip som rör jämställdhet." Så står det i svaret. Jag skulle vilja att det var ännu tydligare, som jag har sagt tidigare. Jag skulle vilja återgå till utredningen, SOU, som jag pratade om tidigare. Det här handlar just om hur man ska få det jämställda samhället.
Man ska jobba på många olika nivåer samtidigt. Det handlar om att kvinnor ska ha lika möjligheter att delta i det som formar våra föreställningar, tankar och idéer om oss själva och vårt samhälle, och det gör man bland annat i föreningslivet. När vi då ser att kvinnor och män har helt olika sätt att vara aktiva på - precis som ministern skriver i svaret, att "kvinnor har mindre makt i föreningslivet" och "återfinns längre ned i beslutshierarkierna" - borde vi vara överens om att det finns mycket vi kan göra.
Det kanske vi är också - det kan nästan utläsas av vår dialog här. Jag hoppas att det som händer och sker sedan syns och att ni vill göra någonting åt det här. Därför menar jag att man ska ställa högre krav på organisationer som ges statligt stöd. Jag hoppas att regeringen kommer att våga göra det, att ställa tydliga och specifika krav på att det här ska följas upp.
Om det får fortsätta som det gör i dag kan det betyda, precis som jag säger, att de statliga bidragen vidmakthåller och till och med förstärker den ojämlikhet som finns mellan könen. Jag hoppas att ministern tar det gyllene tillfälle som nu finns när ni ska göra någonting av den här utredningen, Folkrörelseutredningens betänkande. Ni ska ju behandla det och så småningom besluta kring det.
Då hoppas jag verkligen, som sagt, att ni gör någonting åt det här och ser till att målen i jämställdhetspolitiken även följer med i organisationerna och den ideella verksamheten.
LiseLotte Olsson (V):
Ja, vi i Vänsterpartiet var med och tyckte att det var en bra idé att göra Försäkringskassan till en egen myndighet. Det är alldeles rätt. Men omorganisationen är en annan sak. Det fanns inte med i det etappmålet. Det är just det som jag vill diskutera här. Jag tycker inte att det har fallit så väl ut som man trodde. Det som gäller neddragning och det som hände före min tid här tar jag inget ansvar för.
Däremot har vi i partiet sett att Försäkringskassan har behövt mer pengar. Vi har också lagt mer pengar i budgeten. Det behövs mer personal helt enkelt. Jag tror att det finns en risk med den här koncentrationen av ärendeslag och handläggningen. Det är precis det jag har sagt tidigare. Jag tror att det riskerar att undergräva demokratin, för det är väldigt små möjligheter att påverka beslut. Det gäller de anställda men framför allt de försäkrade.
Man får helt enkelt inte tag i sin handläggare eller den person som har utrett ens ärende. Handläggarna kommer väldigt långt från de försäkrade. Det är en stor risk. Precis som jag har sagt tidigare är det i mitt hemlän i princip katastrof. Man kommer inte att ha möjligheten till de här kontakterna i glesbygdskommunerna. De kommer att försvinna helt och hållet utom dessa enstaka möten per vecka.
Jag förstår inte riktigt hur man har tänkt få ihop det. Jag vet att Försäkringskassan är en egen myndighet. De organiserar sig som de vill egentligen. Men vi som sitter i riksdagen måste ju ta ansvar för att de försäkrade ska få ut det de har rätt till av sin socialförsäkring. Det är därför jag vill debattera det här och tycker att det är en väldigt viktig fråga.
Jag hoppas att ministern följer det väldigt noggrant som det är sagt och att man om man nu ser att det här inte faller så väl ut som man har trott är beredd att göra något åt det. Jag hoppas att man inte låter det ta lång tid. Om en förändring ska ske måste det ske ganska snabbt. Trots de här enkäterna är Försäkringskassans handläggare ganska hårt åtgångna. Det har varit väldigt mycket förändringar de senaste åren i deras verksamhet och deras arbete.
Så jag tror att de behöver känna ett visst lugn och en trygghet i sin arbetssituation.
LiseLotte Olsson (V):
Ministern tog exemplet Västervik och bilstöd. Det är sant att det har blivit mycket bättre. Men det är väldigt olika inom olika ärendeslag. Allt har inte blivit bra. Det finns även det som har blivit sämre. Det tar längre tid, är mer osäkert hur det ska gå och sådana saker. Jag tycker också att det är väldigt bra att tillsynsmyndigheten ska bli av. Det är precis som ministern säger. Den har inte funnits.
Det borde ha varit självklart när man skapade myndigheten Försäkringskassan att man hade förstått att det skulle behövas en sådan. Så det välkomnar jag verkligen. Men jag är fortfarande väldigt oroad av det som kommer att hända i mitt hemlän. Det händer så mycket, och det händer så väldigt fort. Just nu är det kris i organisationen. Det fattas personal. Personalen i mitt hemlän är beordrad övertid för att de ska hinna med det de ska göra helt enkelt. Det i sig gör att det blir dyrare.
Övertid kostar mer än vanlig arbetstid. Bara det tycker jag tyder på att det har gått väldigt fort. Det har gått för fort. Man har inte riktigt haft greppet om hur man vill att det ska fungera. Det oroar personalen och de försäkrade. Det har pågått en debatt i mina hemmatidningar om de inlandsförsäkrade. Vad kommer att hända? Vem ska vi prata med?
Hur ska vi få kontakt med folk? Det finns en stor oro för den förändring som sker. Det går väldigt fort, och man hinner inte riktigt med. Just där skulle jag vilja ha ett svar från ministern för att kunna lugna mitt hemlän. Jag tycker att det skriftliga svaret inte räcker så långt. Jag skulle vilja ha något mer att ta på, att man säger att det kanske blir bra - jag själv är tveksam, det är en annan sak.
Men det kan bli bra om ministern kan garantera att man följer upp det, lyssnar på vad folk säger, lyssnar på Västerbottensborna - även från andra håll förstås - och försöker göra något åt det om det är på väg åt fel håll.
LiseLotte Olsson (V):
Jag blev lite imponerad. Jag tycker att ministern hann med många svar på den här korta tiden. Det var trevligt. Jag vill bara säga att jag inte alls tycker att jag vet bättre än föräldrar hur man ska sköta om sina barn. Men vi lever ändå i en verklighet där det till största delen är mammor som är hemma med sina barn. Ett sådant här vårdnadsbidrag skulle ju bara förstärka den situation som vi har i dag i Sverige. Det är därför jag är ytterst kritisk till det här.
Att föräldrar ska få bestämma själva låter väldigt bra. Men jag är rädd för att vi hamnar i precis samma situation som man gjorde i Norge. Nu tar jag Norge som exempel igen. Där har man nämligen gjort det här, och man har gjort en undersökning, och man vet vad utfallet blev. 95 procent av dem som var hemma var kvinnor. Och precis som någon annan har sagt i debatten var det lågavlönade och invandrarkvinnor som redan tidigare hade en väldigt svag ställning eller inte hade någon ställning alls på arbetsmarknaden. De kvinnorna stannade hemma.
Det innebar att de, när barnet hade vuxit ifrån kontantstøtte -åldern, egentligen inte hade någon ställning alls på arbetsmarknaden. De hade ett väldigt dåligt utgångsläge. Även de barn som hade varit hemma hade ett sämre utgångsläge än de hade haft om de hade fått gå i en förskola, fått komma in och lära sig språket. Det är en stor brist att de inte får göra det när de går hemma med föräldrarna. Det var vad man kom fram till i Norge. Jag tror tyvärr att vi kommer att hamna i samma situation här i Sverige.
Vi är ganska lika. Varför skulle en sådan här sak inte slå igenom hos oss? Det förstår jag inte. En annan sak som är konstig i det här förslaget är att man kan arbeta full tid och ändå få rätt till vårdnadsbidrag. Då undrar jag, utifrån hur ni har resonerat från borgerlighetens sida: Hur kan det ge mer tid till barnen, om föräldrarna ändå ska jobba heltid?
Är det här bidraget kanske ett förklätt eller möjligt barnflickebidrag? Ska det här bidraget användas för att anställa någon som kan vara hemma och sköta om barnen medan mamman eller pappan jobbar för fullt? Det är en konstighet där jag skulle vilja ha svar. Sedan vill jag ändå ta upp jämställdhetsperspektivet. Statsrådet säger i svaret i dag att det här inte är en reform med fokus på jämställdhet.
Men precis som jag sade i början befarar jag att vårdnadsbidraget kommer att få stora konsekvenser på just jämställdheten.
JämO, som man väl ändå kan betrakta som expert på området jämställdhet, säger att forskning och erfarenheter från andra länder visar att vårdnadsbidrag leder till minskad ekonomisk jämställdhet, till ökade skillnader mellan kvinnors och mäns obetalda hem- och omsorgsarbete samt till minskad makt och minskat inflytande för kvinnor. JämO anser också att införande av ett vårdnadsbidrag står i strid med de jämställdhetspolitiska mål som riksdagen har slagit fast.
Då undrar jag: Tycker inte Göran Hägglund att man ska lyssna på de experter som finns inom de olika områdena?
LiseLotte Olsson (V):
Den här gången är jag inte riktigt lika nöjd. Jag tycker inte att jag fick så mycket svar den här gången. Jag skulle vilja upprepa det jag slutade med förra gången: Hur har regeringen tänkt i förslaget om att man ska kunna arbeta full tid och ändå ha rätt till vårdnadsbidrag? Jag undrar om det, som jag sade, är ett förtäckt barnflickebidrag. Det skulle jag vilja ha svar på, eftersom argumenten hela tiden har gått ut på att föräldrar ska vara hemma med sina barn och det här inte kommer att betyda det.
Dessutom skulle jag vilja ha svar på en sak som jag anser ligger i den kvinnofälla som vi diskuterat tidigare. Jag är fullt övertygad om att det kommer att vara mammor som kommer att använda bidraget. Det kan jag nästan slå vad om hur mycket som helst om. Vårdnadsbidraget är inte skattepliktigt, och i och med det är det heller inte pensionsgrundande. Hur kommer det att slå mot de kvinnor som väljer att vara hemma?
De kommer alltså att få sämre pensioner, och de vill de inte ha, antar jag. Lars Gustafsson menar att vi har plockat russinen ur remisskakan, men faktum kvarstår, och det är att väldigt många, även från borgerliga kommuner som gillar vårdnadsbidraget, har farhågor och ser konstigheter och oklarheter i det förslag som föreligger.
Trots att man säkert skulle vilja tillstyrka hela förslaget gör man inte det, för man ser så mycket konstigheter. Barn har olika behov, jag är överens med den som sade det, men då undrar jag: Om man nu anser att det här är så väldigt viktigt ur ett barnperspektiv, varför ska då inte de ensamståendes barn ha samma rätt? I praktiken kommer ingen ensamstående förälder att ha råd att vara hemma för den futtiga peng som det handlar om.
Alltså är barn till ensamstående undantagna den här rätten till sina föräldrar som det verkar värnas så mycket om.
LiseLotte Olsson (V):
Jag ska börja med att säga att jag inte är socialdemokrat, ifall någon hade trott det. Jag är vänsterpartist. Vi var med och stödde vissa saker under den förra mandatperioden, saker som jag inte tänker stå här och försvara, för det var mycket som inte var bra. Där har du en viss poäng i det du säger. Men det som händer nu och det vi diskuterar i dag är propositionen, förslaget. Det är ert förslag.
Det är regeringens förslag, och det är det vi diskuterar i dag. Ni kan inte klara er undan med att tala om hur hemskt det var förr i tiden. Det som kommer att hända om det här genomförs kommer att sopa undan allt som var förut. Man kan inte tro att ett sådant här dåligt förslag ska kunna existera, få finnas i Sverige. Så är det. Men det som jag skulle hålla med om också är att vi har olika verklighetsbeskrivningar från högersidan och från vänstersidan.
Därför är det bra att ni ska göra era tusen besök i verkligheten. Ni verkar inte ha någon förankring i verkligheten. Välkommen och se hur det är för vanliga människor, hur sjuka upplever den här situationen! Jag tänkte egentligen inte bemöta de andra som har gått in som försvarsadvokater, eller vad man ska kalla det för, i den här debatten. Men jag har några kommentarer i alla fall.
Helena Rivière säger att jag glider när jag berättar om regeringens syn på eventuellt behov av försörjningsstöd. Om jag då läser ur propositionen som kom i går undrar jag vem det är som glider. Där säger man: "Bland de som vid denna tidpunkt saknar arbetsförmåga kan även finnas personer som behöver ansöka om ekonomiskt bistånd från socialtjänsten." Det är era egna ord. Det är inget som jag har hittat på, där jag har glidit eller läst i någon konstig skrift eller så.
När det gäller remissinstanserna är det inget jag har hittat på. Sveriges Kommuner och Landsting, Försäkringskassan och andra tunga remissinstanser säger att förslaget kommer att resultera i ökat behov av försörjningsstöd och därmed en övervältring av kostnaden till kommunerna.
Jag har inte fått något riktigt klargörande av hur ni ser på det här, att människor kommer att bli tvungna att söka socialbidrag för att överleva, att man måste vara beroende av försörjningsstöd för att man är för sjuk för att kunna ha ett jobb. Jag har inte fått någon riktig förklaring från er hur ni ser på det och vad det är för människosyn som döljer sig i sådana idéer. Jag tycker att det är fruktansvärt. Det är cyniskt: Du klarar inte av ett jobb. Du är för sjuk. Ajöss! Goodbye !
Gå och sök bidrag någon annanstans! Det bryr inte vi oss om, bara vi får bra siffror. Bara statistiken ser bättre ut kan vi göra vad som helst. Precis vad som helst är det här förslaget om rehabiliteringskedjan, utsorteringskedjan. Det handlar om att sortera ut människor från arbetslivet, från en trygg försörjning. Hur kan ni försvara det?
LiseLotte Olsson (V):
Tack för svaret. Gunnar Axén tolkar mitt svar som en viss potentat läser en skrift, även kallad Bibeln. Nu tänker jag inte gå in mer på det. Det får kanske bli en egen speciell debatt om de frågorna någon annan gång. Jag är inte emot försörjningsstöd, Helena Rivière, men jag är emot att den som är sjuk ska behöva söka socialbidrag. Jag tycker att om man är sjuk ska man ha rätt till sjukpenning - punkt slut.
Det är det som framgår av förslaget - om jag nu inte läste hela meningen, men det blev tydligt då Helena läste meningen - nämligen att man "vid denna tidpunkt saknar arbetsförmåga". Alltså att man inte kan jobba, saknar arbetsförmåga och är sjuk. Då hänvisas man till att söka ekonomiskt bistånd. Så står det tydligt och klart på s. 97 i propositionen.
Helena sade i ett tidigare inlägg att socialförsäkringarna inte är en bank där man kan ta ut pengar som man önskar. Det är verkligen ingen som har påstått det. Socialförsäkringssystemet är en försäkring som vi alla har betalat till och som man måste kunna lita på fungerar när man är sjuk och behöver den. Det som kommer att hända nu är att man inte litar på att försäkringen fungerar. I och med det slår man sönder tilltron till välfärden.
Det är skrämmande. Minuterna går fort på slutet, men jag vill ändå kommentera svaret om en parlamentarisk utredning. Jag fick ett luddigt svar. När kommer denna utredning? Min första interpellationsdebatt med ministern var hösten 2006. Då sades det att direktiven var på gång och att utredningen skulle komma.
Vi behöver en parlamentariskt brett förankrad utredning där vi kan jobba med dessa frågor. Det är många som har krävt det. Facken har krävt det. Saco gick ut med ett pressmeddelande i går och sade att det nu får vara slut på lappande, lagande, fixande och donande. Vi måste ha en helhetssyn på socialförsäkringen så att folk vet vad som gäller.
LiseLotte Olsson (V):
Jag håller med om att 64 procent är mycket lågt. Det är något som vi i Vänsterpartiet har velat ändra på under en längre tid. Men försörjningsstödet är ännu lägre.
Har man dessutom "oturen" att leva med en partner - en sambo eller äkta man - som har en inkomst blir ersättningen om man är hänvisad till att söka försörjningsstöd på grund av att man inte får sin sjukpenning noll kronor.
Det främjar varken jämställdhet eller kvinnors rätt att leva ett bra liv och forma sitt eget liv. Det var det jag ville diskutera med den här interpellationen. Hur får ni detta att gå ihop med jämställdheten? Jag vill ställa några ytterligare frågor till Husmark Pehrsson.
Är regeringen beredd att följa upp vad som händer med de personer som är hänvisade till försörjningsstöd? Hur slår det mot kvinnor? Är ni beredda att kolla det om cirka ett år? Är regeringen beredd att lyssna på oss i oppositionen som vill ha något helt annat?
Sist men inte minst: Är regeringen beredd att äntligen tillsätta den parlamentariska utredningen så att vi får långsiktighet i socialförsäkringen och folk kan veta vad som gäller? Är ni beredda att skrota förslaget så att vi gemensamt kan göra något som håller under en längre tid?
LiseLotte Olsson (V):
Jag tänkte börja med att säga att jag tycker att Inger René nästan motsäger sig själv lite grann. Hon sade att det verkar vara en fördel att man omkring afrikanska barn har en hel by som en sorts skyddsfunktion. De ska ha många vuxna att vända sig till. Det låter väldigt sympatiskt, tycker jag.
Det är just det argumentet vi har som vill titta på möjligheten till fler än två vårdnadshavare, möjligheten att skapa en större säkerhet och trygghet för barnet. Man ska ha många vuxna omkring sig som man kan lita på, många vuxna som ställer upp för barnets bästa. Ditt argument, Inger René, att om man är flera vårdnadshavare blir det kanske mer bråk, osämja och sådana saker tycker jag inte stämmer riktigt.
Resonerar man så är det allra bäst att man ger en förälder ensam vårdnad. Då slipper man bråket, eller hur? Det tror inte jag att ni vill. Jag tror inte på argumentet att flera vuxna kring barnet ökar bråket. Vill man som vuxen vara vårdnadshavare gör man det för barnets skull, för att skapa trygghet.
Någonting som jag också skulle vilja veta hur ni ser på är det konfliktförebyggande arbete som Inger René pratar om. Det låter ju väldigt bra, men tyvärr tror jag inte att det är så enkelt. Vi vet att många skilsmässor slutar i konflikter och bråk. Man pratar inte med varandra och man misstänker varandra för olika saker.
Som det ser ut i dag är det möjligt, precis som jag sade i mitt anförande, för en förälder att stoppa barnets rätt och möjlighet att få vård. Jag menar att vi måste skynda på. Ett barn kan inte vänta i flera år på att få den vård som det behöver. Jag undrar varför ni inte säger ja till det här förslaget och kör i gång med arbetet snabbt som bara den.
LiseLotte Olsson (V):
Jag vill börja med det första som Inger René tog upp. Du hade ställt frågan och fått svaret att det inte förekommer. Då skulle jag vilja veta: Var har du fått veta det? Jag skulle på rak arm kunna räkna upp åtminstone fem fall som jag känner till förekommer i mitt hemlän. Tyvärr är det oftast pappor som vägrar sina barn den möjligheten och den rätten. Som jag sade visar en liten sexårig flicka alla tecken på att må väldigt dåligt.
Hon skulle behöva samtalsstöd. Den här flickan har dessutom varit med om väldigt många saker i sitt unga liv. Pappan förvägrar henne att träffa en psykolog över huvud taget. Vad återstår för den mamman och det barnet att göra då? Ska hon fortsätta att må dåligt? Jag tycker att det är fruktansvärt.
Statistiskt sett tror jag inte att det handlar om jättemånga fall, men det räcker att det är en enda liten sexårig tjej hemma i Umeå som far illa för att vi ska titta över de här reglerna, tycker jag. För att återgå till frågan om fler än två vårdnadshavare kan jag säga, då jag ser det på ett positivt sätt, att det ökar tryggheten för barnet. Barnet går inte omkring och tänker att nu har jag fyra vårdnadshavare, nu har jag tre eller två. Så tänker inte barn.
Men de vet att de har en trygghet omkring sig när en vuxen har tagit på sig ansvaret att vilja vara vårdnadshavare för det här barnet. Exempelvis om det är två homosexuella par som tillsammans har skaffat ett barn kan de ganska lätt anse sig vara fyra föräldrar, och de ställer alla upp för barnets bästa. Jag tror att det skulle vara en fördel och ett väldigt stort plus för de här barnen. Ju fler trygga vuxna som jag kan lita på, desto bättre är det.