KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gabriel Wikström (S):
Tack för frågan! Frågans bakgrund är naturligtvis den mediegranskning som blev offentlig i veckan. Tillåt mig först säga att den granskningen pekar på ett betydligt mer omfattande fusk än vad åtminstone myndigheterna tror är fallet.
Det finns en del frågetecken om det fusk som har förts fram är så omfattande som man menar. Med det sagt är det naturligtvis viktigt att se till att eventuella kryphål täpps till och att vi kan göra mer för att se till att de skattepengar som vi anslår till bland annat tandvården går till att gynna de patienter som behöver tandvård.
Detta är bland annat föremål för en utredning som just har satts igång och som kommer att presenteras under hösten.
Gabriel Wikström (S):
Som jag sa i mitt förra svar tror jag att den granskning som gjordes i veckan har överdrivit fusket inom kåren. Såklart är det mycket troligt att det förekommer oegentligheter men absolut inte i den omfattning som har visats. Då är det viktigt hur åtgärderna dimensioneras. Den utredning som är igång kommer naturligtvis att lägga fram förslag som kan hjälpa oss att täppa till vissa delar i detta.
Sedan är det viktigt att se hur systemet som helhet fungerar. Här är den viktigaste debatten att se till att de förmåner som finns går till de patienter som har de allra största behoven, så att de patienter med dålig ekonomi som drar sig för att gå till tandläkaren får det stöd från samhället som de behöver för att få den vård de har rätt till.
Gabriel Wikström (S):
Tack så mycket, Saila Quicklund, för frågan! När det gäller den första delen måste jag säga att alltsedan jag tillträdde som idrottsminister har jag naturligtvis gjort otaliga besök runt om i Idrottssverige och träffat många föreningar och många aktiva inom idrottsrörelsen. Den bild jag får är att frågan om de höjda ungdomsarbetsgivaravgifterna inte är en stor fråga inom idrottsrörelsen.
Däremot är man väldigt angelägen om att ha en dialog och en diskussion med regeringen om hur man kan stärka idrottens förutsättningar, bland annat genom de höjda anslag som kommer idrottsrörelsen till del för att särskilt jobba med nyanländas etablering i det svenska samhället. Det är man väldigt positiv till.
När det gäller den andra delen är det klart att i de samtal som nu pågår i regeringen och i den politik som utformas för att bekämpa den höga ungdomsarbetslösheten har idrottsrörelsen tillsammans med civilsamhället i övrigt en viktig roll att spela, inte minst för unga som står långt från arbetsmarknaden.
Gabriel Wikström (S):
Jag har svårt att uttala mig om den utredning som Moderaterna har låtit göra. Däremot kan jag säga så här: Inom den breda idrotten är höjningen av arbetsgivaravgifterna för unga, enligt min mening och det jag har fått till mig, inte en stor fråga.
Man är betydligt mer intresserad av att ha en aktiv idrottsminister och en regering som placerar idrottsfrågorna högt på den politiska dagordningen och är intresserad av att föra en aktiv dialog med idrottsrörelsen om hur vi möter de framtida utmaningarna. I detta ingår bland annat anslagshöjningar från staten.
Vi har tagit det första steget mot att uppfylla vårt vallöfte i och med de 32 miljonerna extra till idrottsrörelsen för det här året, som höjs till 64 miljoner för nästa år. Det vi särskilt pekar ut är insatser för nyanländas etablering i det svenska samhället, någonting som idrottsrörelsen samstämmigt har uttryckt att man gärna vill vara med och bidra till.
Gabriel Wikström (S):
Cecilia Widegren använde sitt inledningsanförande - och dessutom en stor del av den tid då hon har replikerat på andra talare här i dag - till att kritisera regeringens politik, vilket är väntat av en ledande oppositionspolitiker.
Men därefter tycker jag, precis som Karin Rågsjö antydde tidigare, att debatten mest har handlat om närings- och arbetsmarknadspolitik. Jag diskuterar gärna näringspolitik, arbetsmarknadspolitik och ekonomisk politik i dess helhet. Men i dag handlar debatten om hälso- och sjukvården.
Cecilia Widegren saknar förslag från regeringen, säger hon. Men samtidigt har hon mage att på punkt efter punkt kritisera den långa lista med reformer som vi presenterar i den här budgeten och ska sjösätta från och med nästa år.
Min fråga till Cecilia Widegren är: Hur kan man - med tanke på de stora behov som också Cecilia Widegren ser inom hälso- och sjukvården - satsa 20 gånger mer på skattesänkningar än på nya förslag inom hälso- och sjukvården?
Gabriel Wikström (S):
Cecilia Widegren frågar om konkreta förslag från regeringens sida. Jag måste påminna riksdagsledamoten om att vi i dag har en budgetdebatt som just utgår från ett antal konkreta reformförslag från den här regeringen på hälso- och sjukvårdsområdet. Jag har själv räknat upp professionsmiljarden, en miljard som ska gå till att stärka kompetensförsörjningen inom inte minst landstingens verksamhet.
Vi har pratat om satsningen på kvinnors hälsa och kvinnor i förlossningsvården. Det handlar om 400 miljoner. Vi har pratat om de 130 miljoner som regeringen satsar på primärvården, också för att möta kvinnors hälsa, och de 280 miljoner som går till att möta den stigande psykiska ohälsan hos barn och unga.
Jag skulle kunna fortsätta sifferexercisen och exemplen på de reformer som regeringen föreslår. Men jag har en känsla av att ingenting biter på Cecilia Widegrens argumentation. Cecilia Widegren lyfter upp de satsningar som skedde under alliansregeringen. Det fanns mycket på det området som var gott.
Cancersatsningen har jag själv berömt - och inte minst Göran Hägglund, när han slutade som partiledare - eftersom jag tycker att det är viktigt att kunna se när man kan samarbeta över blockgränsen.
Jag tror också att Sveriges riksdag och Sveriges folk - jag hoppas att åtminstone en del tittar på denna debatt - förstår att de 50 miljarder som man satsade under åtta år naturligtvis inte kan jämföras med det som satsas i en enskild budget. Vi har höga ambitioner på detta område, och jag ser fram emot att fortsätta göra satsningar på välfärdsområdet.
Men jag saknar fortfarande konkreta svar från Cecilia Widegren om välfärdens utmaningar.
Gabriel Wikström (S):
Jag tackar Barbro Westerholm för frågorna. Jag är mycket glad över att vi fokuserar just på de utmaningar som hälso- och sjukvården står inför. Ansvarsfördelningen är en viktig grundläggande faktor att ta hänsyn till när vi nationellt debatterar hälso- och sjukvården.
Just när vi kommer till hälso- och sjukvård har vi i Sverige, trots den stolta tradition som vi har av att vara en enhetsstat, ett system som gör att Sverige påminner mer om en federation som Australien, Kanada eller andra länder. Det är klart att med ett sådant system är det inte bara för riksdagen att stifta en lag och att det sedan är genomfört.
Ett sådant system bygger på samverkan över olika politiska gränser, att man lyckas ställa upp gemensamma mål men också att man bestämmer takt och riktning för att ta sig dit. Jag tror inte att ett förstatligande av sjukvården skulle lösa särskilt många av de problem och utmaningar som vi har diskuterat här i dag.
Däremot tror jag att vi behöver ha ett närmare samarbete mellan landsting och stat och mellan stat, landsting och kommuner eftersom alltmer av sjukvården numera bedrivs på lokal nivå. Jag ser regeringens arbete på flera fronter som avgörande i detta.
Viktigast i detta sammanhang är kanske det fokus på att bilda större regioner som regeringen nu är fast besluten att påskynda. Färre och större regioner betyder inte bara större muskler att kunna möta utmaningarna. Det betyder också att förutsättningarna för ett närmare samarbete mellan staten och landstingen ökar.
Detta är ett svar och en väg som jag mycket hellre går än att ha en övertro på att staten ska lösa allt.
Gabriel Wikström (S):
Jag tycker att vi från regeringens sida är i full färd med att göra en nationell översyn och att arbeta med att överbrygga dessa diken. Jag nämnde arbetet med att bilda större regioner. Det är ett tydligt tecken på att vi har valt väg men också princip för arbetet. Den regionala nivån har en roll att spela framöver, men vi behöver förändra gränsdragningen och enheternas storlek för att man ska kunna fullgöra sitt uppdrag på ett gott sätt.
Barbro Westerholm nämnde själv Måns Roséns utredning. Jag är mycket glad över den utredningen. Jag tror att den kan vara ett svar på en del av de utmaningar som vi ser. Om den realiseras innebär det att staten tar ett visst ökat ansvar för hälso- och sjukvården - i detta fall den högspecialiserade vården.
Jag har i mitt anförande försökt beskriva hur man ska se på de reformförslag som regeringen har lagt på riksdagens bord. Jag tycker att man ska se dem som delar av större strategiska sjok, alltså större strategiska frågeställningar. Vi har skisserat upp jämlikhet och jämställdhet.
Under denna rubrik kan man kategorisera ganska många av våra förslag som faktiskt i realiteten kommer att leda till en bättre hälsa för kvinnor, ökade möjligheter för barn och unga, inte minst att minska den psykiska ohälsan, men också ökad tillgänglighet i hälso- och sjukvården. Jag har skisserat upp professionsmiljarden, som innebär att vi nu kan hjälpas åt och tillsammans ta oss an utmaningen med kompetensförsörjningen.
Till detta ska naturligtvis läggas många fler. Men jag tror att det viktiga är att förstå att det som vi nu gör följer en helhet och ett antal strategiska spår som vart och ett kan ifrågasättas men som tillsammans bildar en större helhet.
Gabriel Wikström (S):
Jag tackar Per Ramhorn för frågorna. Jag ska börja med att säga att vi har en helt exceptionell situation i Sverige just nu. Vi delar den med en del andra länder i Europa. Det handlar om att människor i hundratusental flyr undan krig och förtryck, förföljelse och våld.
De flyr för att söka en bättre framtid för sig själva och sina barn, och många av dem söker sig inte minst till vårt land. Det som har hänt under den här hösten, av olika skäl som vi inte har tid att gå in på i den här debatten, är att väldigt många människor har sökt sig till Sverige under en begränsad tid.
Jag är imponerad av det arbete många av välfärdsarbetarna i vårt land har utfört och av våra fantastiska samhällssystem som på kort tid, trots ansträngningen, visat sig vara robusta och kunna bidra till liv och hälsa för många fler än de först har varit dimensionerade för.
Jag inser dock att det har skapat ansträngningar. Ibland har organisationen inte riktigt hunnit med. Man har inte hunnit anställa så många sjuksköterskor som behövs, eller läkare eller vad det nu kan vara. Det är de eftersläpningarna vi i dag ser och tar upp som stora utmaningar för hälso- och sjukvården.
Jag tror inte att vi behöver vänja oss vid den situationen. Jag tror att våra system kommer att hinna med. Det visar inte minst erfarenheterna från de landsting som under lång tid har haft ett stort flyktingmottagande i sina kommuner. De är robusta, och de upplever inte undanträngningseffekter eller ansträngda system. De har klarat detta eftersom de har haft tid att ställa om.
Gabriel Wikström (S):
Som jag sa i min första replik tror jag inte att vi behöver vänja oss vid så kallade undanträngningseffekter, och jag tror inte att våra system inte ska klara av sina uppgifter i framtiden på grund av att vi har ett ökat antal asylsökande. Jag tror att våra system kommer att hänga med, men det handlar om tid.
Det vi nu ser är nämligen att vi under en kort tid har haft ett ökat antal asylsökande och att det i sin tur har gjort situationen mer ansträngd. Med lite tid och med rätt insatser, framför allt från landstingens sida men också på den nationella nivån, tror jag dock att vi kommer att kunna lösa de utmaningar vi ser.
När det gäller de så kallade undanträngningseffekterna vill jag vara tydlig med att jag tycker att det är ett problematiskt begrepp. Det utgår nämligen från föreställningen att det skulle handla om att människor som inte har rätt till grundläggande hälso- och sjukvård kommer och tar den från några andra.
Våra lagar är tydliga, och jag har inte sett effekter i form av att den som inte förtjänar vård skulle ha fått den på bekostnad av någon annan. Vår hälso- och sjukvårdslag utgår inte från medborgarperspektivet. Den utgår från behov och är mycket mer allomfattande än att bara gälla svenska medborgare. Det är också det jag tycker att vi ska utgå ifrån när vi diskuterar.
Jag vill inte ha en ordning där hälso- och sjukvårdspersonal nekar människor grundläggande hälso- och sjukvård som kan rädda liv eller hälsa för att de inte har ett svenskt medborgarskap. Det är inte människovärdigt, och det är inte värdigt ett samhälle som Sverige.
Gabriel Wikström (S):
Jag instämmer i mycket av det Emma Henriksson beskriver när det gäller de utmaningar vi står inför. På den direkta frågan om regeringen är beredd att sätta igång århundradets sjukvårdsreform är dock svaret nej. Med tanke på Kristdemokraternas grundläggande inställning till sjukvårdens grundläggande strukturer förstår jag att det handlar om ett förstatligande av sjukvården.
Vi har valt väg på det området: Vi tror inte att ett förstatligande av all hälso- och sjukvård i Sverige är en vare sig framkomlig eller önskvärd väg. Däremot är vi beredda att se över om staten på sina håll kan ta ett större ansvar för hälso- och sjukvården och på vilka sätt vi med större regioner faktiskt kan öka förutsättningarna att bedriva en god hälso- och sjukvård i hela landet.
Jag kan tänka mig att Emma Henriksson skulle finna en lockelse i att vi här i riksdagen står och diskuterar vilka vårdcentraler och akutsjukhus som ska finnas kvar eller läggas ned, men jag tror att vi är illa lämpade att föra den typen av debatter.
Hur vården ska organiseras, vilken typ av sjukhus som ska finnas och vilka vårdcentraler som ska ligga var är en fråga för den regionala nivån, för där finns den folkliga förankringen och även möjlighet att föra en dialog med medborgarna om de olika intressen sjukvården och ansvariga beslutsfattare hela tiden måste brottas med.
Jag tror att det är en mycket bättre ordning att låta ett i grunden decentraliserat system få mer av statliga influenser än att ha ett helt nationellt system som ska bli utsatt för lobbying av kommuner och landsting.
Gabriel Wikström (S):
Det var ett betydligt ärligare svar av Emma Henriksson än vad jag hade väntat mig. När vi pratar om vårdens organisering brukar det i allmänna ordalag pratas på den borgerliga kanten om effektivitetsvinster, ökad tillgänglighet och möjlighet för människor att välja. Men det är väldigt sällan som jag hör att politiken inte alls ska ta ansvar för vårdens organisering.
Det finner jag väldigt märkligt, därför att jag tror på ett system med privata inslag. Jag tror på ett system med olika utförare och att det rätt riggat och organiserat generellt leder till en bättre kvalitet och ökad möjlighet för människor att välja men också att man kan pröva nya vägar och metoder.
Men att helt lämna över makten till marknaden tror jag inte på, och det trodde jag inte heller att Kristdemokraterna gjorde. När det gäller frågan om vi från regeringens sida ser en potential hos olika aktörer inom hälso- och sjukvården att vara med och utveckla den är svaret: Absolut, den finns där.
Debatten och de initiativ som regeringen har tagit på det här området har inte handlat om att förbjuda privata alternativ.
Jag tycker att det är principer som alla borde kunna ställa upp på.
Gabriel Wikström (S):
Tack, Staffan Danielsson, för frågan! Precis som Staffan Danielsson påpekar är det min kollega Åsa Regnér som har ansvar för detta, och jag får väl hänvisa detaljfrågorna till henne.
Men generellt kan jag säga, som också anförts tidigare i debatten, att det här är ett område som förtjänar en översyn, och inte alls av de orsaker som Emma Henriksson hävdade, att det skulle röra sig om besparingar enbart för att komma till rätta med flyktingsituationen. Det kanske inte var Emma Henriksson som sa det.
I så fall ber jag om ursäkt, men det var i alla fall någon från något av de borgerliga partierna. Här ser vi alla fall att kostnaderna har rusat i höjden och inte står i proportion till hur många fler som har nyttjat den här typen av tjänster. Det är klart att det då förtjänar en översyn.
Vi måste ta reda på varför det här har hänt och om det har blivit ett enkelt medel att erbjuda en assistent i stället för att prata om rehabilitering eller vilka ytterligare insatser hälso- och sjukvården kan göra. Jag kan inte svara närmare på detaljfrågan.
Gabriel Wikström (S):
Jag tror att skiljelinjen mellan regeringens politik och den som Staffan Danielsson står för i det här fallet går just vid Staffan Danielssons resonemang. För Staffan Danielsson och för Centerpartiet är det en principsak att inte tillåta kostnadsfria tjänster och varor.
För oss är det ingen principsak. Vi ser också det som Staffan Danielsson anför, att ibland kan man behöva ha en liten avgift för att olika system och tjänster inte ska överutnyttjas, och det har vi på många områden inom hälso- och sjukvården. Men vi är också beredda att pröva frågorna i varje enskilt fall. Och så är det just i fallet med gratis läkemedel till barn.
Jag tror egentligen att det är väldigt få föräldrar som avstår från att köpa läkemedel till sina barn. Men varför ska man kanske behöva avstå från andra livsviktiga inköp under en månad, som mat och kläder, för att ens barn har råkat bli sjuk? Det är ju det som frågan handlar om.
I debatten har jag också hört missuppfattningen att fria läkemedel för barn leder till en överkonsumtion av läkemedel. Jag tror inte att det finns ett sådant samband. Föräldrar och barn kan inte bara gå och köpa läkemedel, för i vårt land förskrivs läkemedel.
Har vi ett problem med att det förskrivs för mycket av vissa typer av läkemedel och att detta särskilt görs efter att de har blivit kostnadsfria får vi ta upp det med den svenska läkarkåren. Men fattiga barn ska inte behöva lida för det.
Gabriel Wikström (S):
Saila Quicklund har frågat inrikesministern vilka åtgärder han avser att vidta för att ytterligare stävja förekomsten av matchfixning. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som idrottsminister som ska svara på interpellationen. All idrott bygger på rent spel och idrottsrörelsen både har och tar ett stort ansvar för att upprätthålla rent spel.
Det är en överlevnadsfråga för idrotten och nödvändigt för att upprätthålla idrottens förtroende hos såväl sina medlemmar som hos allmänheten. Att underlätta för idrottsrörelsen att ta detta ansvar är inte minst min och regeringens uppgift. Matchfixning är därför en ständigt återkommande fråga i min dialog med idrottsrörelsen.
Tjänstemän från berörda delar av Regeringskansliet deltar även i de möten med idrottsförbund, Svenska Spel och berörda myndigheter i arbetet mot matchfixning som Riksidrottsförbundet leder. Dessa möten är ett viktigt komplement till det aktiva arbete mot matchfixning som de olika aktörerna bedriver. Den 24 september beslutade regeringen att en särskild utredare ska tillsättas med uppdrag att lämna förslag till en ny spelreglering.
Även om det inte är utredarens huvudsakliga uppdrag så är direktiven när det gäller matchfixning tydliga. Regeringen lägger fast att matchfixning är ett hot mot idrotten samt att det är viktigt att vadhållning inte skadar idrotten och att idrotten kan ha ett inflytande över vilka idrottsliga resultat som vadhållning ska tillåtas på.
Utredaren har bland annat i uppdrag att bedöma om åtgärder behöver vidtas för att motverka spelrelaterad matchfixning och lämna förslag till ny lagstiftning. Utredaren ska även analysera om det bör regleras i vilken utsträckning som idrottstävlingar ska få användas som spelobjekt.
Gabriel Wikström (S):
Jag vill också tacka Saila Quicklund för interpellationen. Det känns bra att vi kan enas över parti- och blockgränserna i den här frågan. Precis som Saila Quicklund påpekar är detta inte ett så utbrett fenomen i Sverige som i en del andra länder, men det ger desto större anledning till att tidigt hålla ögonen på det och se till att vi kan samverka över olika gränser för att motverka det.
Jag är som sagt väldigt glad över att vi har en god samverkan på nationell nivå, inte minst med Riksidrottsförbundet, och att inte minst den nya ledningen i Riksidrottsförbundet tar frågan på mycket stort allvar.
Vi har haft den ordningen, och den gällde också under tidigare regeringar, att vara väldigt öppna för de synpunkter som kommer från idrottsrörelsen när det gäller om och hur regeringen borde agera i den här frågan. Hittills har det inte kommit några sådana synpunkter. Det tycker jag är ett bevis på att samarbetet fungerar väldigt väl. Nu avvaktar vi de rättsprocesser som är i gång.
Jag vill inte kommentera dem medan de pågår. Vi vet fortfarande inte hur utfallet kommer att bli eller om det föranleder ytterligare analys och kanske också diskussion om lagändringar eller andra åtgärder. Tills vidare kan jag nöjt konstatera att den utredning som regeringen nu har tillsatt på spelområdet också kommer att behandla matchfixningsfrågorna.
Det bidrar till att vi fortsätter att hålla fokus på de här viktiga frågorna.
Gabriel Wikström (S):
Jag kan bara återigen konstatera, precis som Saila Quicklund gjorde i sitt anförande, att det finns en bred samsyn kring de här frågorna. Konstigt vore det väl annars. Vi värnar alla om en stark idrottsrörelse i Sverige.
Det är klart att den här typen av avarter riskerar att undergräva förtroendet för idrottsrörelsen om vi inte agerar så kraftfullt som jag tycker att vi har gjort och som vi naturligtvis ska fortsätta att göra i framtiden.
Jag tycker att vi med den här debatten återigen har visat att vi förmår samarbeta över parti- och blockgränserna i viktiga frågor - i det här fallet handlar det om idrottsrörelsen. Jag välkomnar det och ser fram emot en fortsatt dialog med Saila Quicklund och Moderaterna i frågan.
Gabriel Wikström (S):
Låt mig börja med att tacka Lotta Finstorp för att hon har väckt interpellationen. Det här är ett oerhört angeläget ämne för regeringen, inte minst eftersom regeringspartierna gick till val och formade regeringen på att sänka arbetslösheten och öka sysselsättningen i Sverige. Det här är också oerhört angeläget ur ett individperspektiv, precis som Lotta Finstorp beskriver.
Jag har också träffat läkare och andra grupper med sjukvårdsutbildning som just talar om att deras händer förtvinar eftersom de går dag ut och dag in, månad ut och månad in och kanske år ut och år in utan att få använda de kunskaper och erfarenheter de har med sig. Det är också därför som regeringen gör dessa stora satsningar på Socialstyrelsen.
Mig veterligen har man inte tidigare i modern tid ökat anslag riktade till just arbetet med validering på det sättet. Det handlar under innevarande år om en nästan femdubbling av anslaget jämfört med hur det var 2014. Det är också viktigt att påpeka att med den nya generaldirektören på Socialstyrelsen har det blivit en nystart i arbetet.
Socialstyrelsen har sett över sina processer och snabbt fått ett nytt arbetssätt på gång som jag tycker mig se redan börjar ge resultat. Jag hoppas verkligen att vi kan korta ned handläggningstiderna kraftigt för de individer som snabbt vill komma i arbete och inte minst för att hälso- och sjukvården ska klara av sitt rekryteringsbehov även i framtiden.
När det gäller den specifika fråga som Lotta Finstorp ställer, huruvida ansvaret för valideringsprocesserna ska övergå från Socialstyrelsen till Universitets- och högskolerådet, är det ett av de alternativ som vi tittar på i Regeringskansliet.
Men eftersom beredning fortfarande pågår och vi inte har kommit till några beslut i frågan är det alldeles för tidigt för mig att uttala mig om vilken väg regeringen kommer att välja.
Även om regeringen skulle gå i den riktning som Lotta Finstorp pekar på, att flytta över ansvaret till Universitets- och högskolerådet, är det ändå viktigt att fokusera på vad vi kan göra här och nu för att stärka processerna och korta handläggningstiderna. En förflyttning av ansvaret tar åtminstone ett par tre år. Under den tiden måste vi se till att stärka Socialstyrelsens verksamhet.