Anders Borg (M):
Låt oss börja i den principiella delen. Sverige har en väl utbyggd välfärdsstat. Barnomsorg, sjukvård och äldreomsorg tillhandahålls med finansiering från skattemedel. Vi har fungerande pensionssystem för äldre och förtidspensionärer. Vi har sjukförsäkringar och arbetslöshetsförsäkringen. Vi är i grund och botten överens om att detta ska finansieras med allmänna medel. Det betyder att Sverige under rimlig och överskådlig tid kommer att ha relativt höga skatter.
Vi kan naturligtvis önska att vi får fler i arbete, att utanförskapet kan pressas tillbaka och att vi därigenom kan sänka skatten. Men i grund och botten kommer vi att ha relativt höga skatter i Sverige. Kostnaden för att ha höga skatter beror på hur många som därmed lämnar arbetsmarknaden eller hur många investeringar som slås ut på grund av de snedvridningar som skatterna för med sig.
Snedvridningarna är allra störst på de områden där vi har en möjlighet för de enskilda att byta ut marknadsarbete mot eget utfört arbete. Även om det blir sämre och samhällsekonomiskt inte är effektivt kan det vara en lösning med höga skattekilar.
Därmed får vi en betydande svartsektor, och en betydande svartsektor har breda samhällsimplikationer som har med helt andra frågor att göra som arbetstagarnas rättigheter och möjligheter att hävda sig på arbetsmarknaden. Vill man ha en relativt väl utbyggd välfärdsstat får man också ta ansvar för att försöka utforma ett skattesystem där vi minimerar kostnaderna i samhällsekonomiska termer för de skatter som vi måste ta ut. Det har vi försökt att göra på en lång rad områden, och detta är ett av dem.
Det är alldeles uppenbart att på de områden där vi har do-it-yourself, eller gör-det-självarbete, blir svartsektorn större, och de samhällsekonomiska kostnaderna i termer förlorade jobb blir större. Då måste vi hitta lösningar på det. Av naturen blir detta särlösningar. Det går inte att komma åt den typen av svårighet utan att göra avgränsningar och lösningar som för med sig en ökad administrativ kostnad.
Den enkelhet man har i ett generellt system går inte att få, men fördelen jämfört med ett generellt system är naturligtvis att det blir fler i arbete och minskad svartsektor med alla de sidokostnader detta har. Just nu är detta en utomordentligt välmotiverad åtgärd eftersom vi ser att just byggsektorn drabbas hårt av konjunkturnedgången internationellt.
När räntor och annat slås ut så att kreditgivningen inte fungerar drabbar det naturligtvis byggsektorn med långa produktionstider och stor lånefinansiering. I den situationen har vi valt att försöka hitta en lösning i termer av ett utvidgat avdrag för hushållstjänster till att omfatta också byggtjänster. Varför valde vi då fakturamodellen?
Det beror på att vi i många andra debatter har stått och fört diskussionen: Hur fungerar det med hushållsavdrag när det åläggs den enskilde att ligga ute med pengarna under ett år? Nu såg vi i och för sig att vi under 2007 och 2008 fick en mycket, mycket snabb ökning av hushållsavdragen. Jag tror att vi nu är på väg upp mot att landa på 100 000 personer som har sökt om bidraget för 2008. Vi kommer att hamna i en situation där det har vidgats så att det blir mer omfattande.
Om systemet ska fungera väl och den enskilde inte ska behöva ligga ute med pengarna för att i efterhand göra avdrag är fakturamodellen enkel. Vi kan också anta att företagarna normalt sett bör ha en högre professionell kompetens att förhålla sig till administration och till skattemyndigheten än den enskilde har. Följaktligen bör det här ge ett visst mått av ökad regelbörda, som Marie Engström framhåller, men det är en nödvändighet för att vi ska säkra detta.
Låt mig bara påpeka att såväl Byggnads som Elektrikerna och Målareförbundet har förordat modellen just därför att den är relativt enkel och även bör ha effekten att den uppmuntrar till vitt arbete.