KBLab/rixvox huggingface dataset:
Tina Ghasemi Liljekvist (M):
Jag vill inleda med att yrka bifall till vår reservation nr 14. Sverige ska vara ett starkt samhälle som håller ihop. Den som är sjuk eller skadad och inte kan arbeta ska ha rätt till ersättning, vård och rehabilitering. Den som har eller får tillbaka sin arbetsförmåga måste alltid få stöd och hjälp att komma tillbaka i arbete.
När sjukfrånvaron kraftigt ökar behöver samhällets insatser stärkas för att på ett bättre sätt motverka riskerna för utanförskap. Samtidigt som antalet sjukfrånvarande ökar finns det också en förändring i vad sjukfallen utgörs av. Antalet startade sjukfall med psykiatriska diagnoser ökar dramatiskt och är sedan 2014 den vanligaste sjukskrivningsorsaken.
95 procent av de startade sjukfallen med psykiatriska diagnoser år 2015 utgörs av olika typer av depressioner och ångestsyndrom. Ur individens perspektiv leder sjukfrånvaron till sämre privatekonomi, och en lång frånvaro från arbetsliv leder ofta till färre sociala kontakter i vardagen. Utanförskapet är både ekonomiskt och socialt.
Effekterna kan också vara stora i nästa generation. Barn till föräldrar som är långtidssjukskrivna tenderar att själva bli sjukskrivna i högre grad än andra. Samhällets utgifter för sjukfrånvaron har ökat under flera år. Anslaget för sjukpenning och rehabilitering uppgick till 32 miljarder kronor år 2014. I år beräknas de ligga runt 42 miljarder kronor.
Dessa summor kan jämföras med 2010, då motsvarande kostnader var 20 1⁄2 miljard kronor. För Moderaterna är det därför självklart att samhällets insatser i möjligaste mån ska inriktas på att hjälpa människor tillbaka till arbetslivet. Vi har i vårt budgetförslag presenterat en rad förslag som syftar till detta.
Vi vill se en särskild rehabiliteringskedja för lätta psykiska diagnoser med tidigare insatser kombinerat med specialiserade handläggare hos Försäkringskassan och ett särskilt omställningsspår hos Arbetsförmedlingen. Vi lyfter upp vikten av arbetsmiljön, och vi föreslår en riktad tillsyn av den psykosociala arbetsmiljön i grupper med hög risk för sjukfrånvaro.
Dessutom föreslår vi utvecklade och förbättrade möjligheter till förebyggande insatser, till exempel en förebyggandegaranti där en rimlig målsättning är att den som har ett jobb och är i behov av förebyggande insatser ska kunna påbörja dessa inom en månad.
Vi menar att det inte är vare sig rimligt eller hållbart att svenskarna, som är ett av de friskaste folken i världen, har så jämförelsevis hög sjukfrånvaro. Därför måste alla delar av sjukförsäkringen bättre stödja återgången till arbete. Samtidigt måste sjukförsäkringen kompletteras med bättre förebyggande insatser och rehabilitering.
Våra reformförslag innebär viktiga steg för att bättre än i dag hjälpa människor tillbaka till arbete och egen försörjning. Det lägger grunden till ett starkare Sverige där alla ges möjlighet att komma till sin rätt.
Tina Ghasemi Liljekvist (M):
Jag tackar Rickard Persson. I veckan kom det en rapport från Riksrevisionen som ni säkert har tagit del av. Den visar tydligt att indragen sjukpenning i genomsnitt inte påverkar personers hälsa negativt och att chansen att den sjukskrivna blir kvar på arbetsmarknaden ökar. Det slås också fast att ju längre en person är sjukskriven, desto större är risken att förlora jobbet.
Att inte ha en arbetsgivare försvårar återkomsten till arbetslivet. När någon får sjukpenningen indragen minskar sannolikheten att individen inom tre år har lämnat arbetsmarknaden och fått sjuk- och aktivitetsersättning. Dessutom såg man i samma rapport att arbetsinkomsten bland dem som nekades var högre ett år efter beslutet än bland dem som hade fått fortsatt sjukskrivning. Detta ska då ställas mot regeringens politik.
När man tog bort den bortre tidsgränsen konstaterade man i sitt eget förslag: "Följaktligen beräknas avskaffandet av den bortre tidsgränsen leda till att antalet långa sjukfall successivt ökar. Samtidigt förväntas inflödet av nya sjukfall dämpas.
Sammantaget beräknas reformen leda till ca 7 000 fler pågående sjukfall i slutet av 2016." I remissvar till regeringen varnades för att dessa beräkningar sannolikt skulle vara optimistiska. Både Inspektionen för socialförsäkringen och Riksrevisionen varnade för detta. Trots detta valde regeringen att gå vidare med sitt förslag.
Jag tycker att det nu är dags för Miljöpartiet att börja lyssna på vad expertorganen säger i stället för att hela tiden fastna bakom ideologiska skygglappar.
Tina Ghasemi Liljekvist (M):
Låt oss komma ihåg att statens direkta utgifter för sjukpenning och rehabilitering var 32 miljarder kronor år 2014, vilket jag också nämnde i mitt huvudanförande. I årets budgetproposition har regeringen avsatt 42 miljarder. Det är alltså en kostnadsökning på över 10 miljarder kronor. Det talar inte för att utvecklingen går åt rätt håll.
När man tittar på regeringens egna förslag kan man se att regeringens eget mål om nio sjukskrivningsdagar till år 2020 troligtvis inte kommer att uppnås. Regeringens eget mål kommer alltså inte att uppnås.
Därför efterlyser jag mer konkreta åtgärder här och nu. Här har vi moderater föreslagit en rad olika reformer. Det handlar bland annat om en stärkt rehabiliteringskedja, en specifik rehabiliteringskedja för den psykiska ohälsan och om att återinföra den bortre tidsgränsen. Jag vill också poängtera att Sverige är helt unikt.
Vi är det enda land i hela världen som inte har en bortre tidsgräns. Alla expertorgan säger att en bortre tidsgräns minskar sjukskrivningstalen. Utöver den bortre tidsgränsen vill vi såklart att arbetsförmågan regelbundet ska undersökas.
Här efterlyser jag fortsatt vad regeringen har för konkreta åtgärder för att minska sjukskrivningstalen.
Tina Ghasemi Liljekvist (M):
Jag vill inleda med att tacka statsrådet för att hon deltar i debatten i dag och dessutom var med i debatterna under gårdagen. Jag lyssnade på statsrådets anförande, och jag blev lite beklämd. Jag blev också lite oroad. Jag tyckte mig nämligen höra att det är en påtagligt nöjd socialförsäkringsminister som står här i kammaren i dag.
Jag tänkte ta upp en av de kanske allvarligaste och största utmaningarna vi har inom sjukförsäkringen, och det är den psykiska ohälsan. Bakgrunden är att antalet startade sjukfall på grund av psykiska diagnoser ökat med över 70 procent under de senaste åren. Alla vi som jobbar med dessa frågor vet att situationen är komplicerad för dem med psykiska diagnoser.
Vi vet ungefär hur lång tid det tar för ett brutet ben att läka, och vi vet ungefär hur arbetsförmågan påverkas av det brutna benet. Det ser dock väldigt annorlunda ut när det kommer till en psykisk sjukdom. Det är därför vi från Moderaternas sida har föreslagit ett nytt spår i rehabiliteringskedjan för psykiska diagnoser.
Vi tror också att en person som drabbas av psykisk ohälsa kanske inte alls ska sjukskrivas i hemmet under en längre period om arbetsplatsen i sig är en del i den bakomliggande orsaken till sjukdomen. Det är inte rimligt att vänta i 90 dagar innan en prövning görs om det finns andra arbetsuppgifter hos arbetsgivaren som personen kan utföra. Det är inte heller rimligt att vänta ett halvår innan man ställer frågan om personen över huvud taget ska arbeta kvar på sin nuvarande arbetsplats.
Därför föreslår vi det särskilda spåret i rehabiliteringskedjan - för att vi ska få bukt med just den psykiska ohälsan. Min fråga till statsrådet är: Hur ser regeringen på Moderaternas förslag?
Tina Ghasemi Liljekvist (M):
Det gläder mig att socialförsäkringsministern lyssnar på Moderaternas förslag, att hon har för avsikt att återkomma efter årsskiftet och titta närmare på våra idéer för hur man kan få bukt med den psykiska ohälsan. Samtidigt blir jag beklämd. Vi hörde att ministern var stolt och glad och även förhoppningsfull. De orden gör mig lite bekymrad i den här kontexten.
För ett år sedan beräknade Försäkringskassan att till 2020 skulle kostnaderna för sjukpenning och rehabilitering överstiga svindlande 50 miljarder kronor. Den siffran har dock reviderats ned i den senaste prognosen, till 44 miljarder. Men är det den utvecklingen som socialförsäkringsministern beskriver som oerhört glädjande?
Facit för socialministerns år vid makten skulle alltså bli en ökning av kostnaderna med närmare 40 procent. Jag nämnde den nya rehabiliteringskedjan lite kort. Moderaterna har förslag på en rad olika insatser utöver den.
Vi ser gärna specialiserade handläggare på Försäkringskassan och ett särskilt omställningsspår hos Arbetsförmedlingen, just för att man lättare ska kunna återgå till arbetet. Vi lyfter också fram vikten av arbetsmiljön och föreslår riktad tillsyn av den psykosociala arbetsmiljön i grupper med hög risk för sjukfrånvaro.
Precis som socialförsäkringsministern sa kan vi se det särskilt i vissa yrkesgrupper inom offentligt finansierad verksamhet. Jag skulle vilja höra lite av ministerns tankar om de förslagen också.
Tina Ghasemi Liljekvist (M):
Jag har en fråga till Vänsterpartiet om underhållsstödet. Rossana nämnde själv underhållsstödet i sitt huvudanförande. Underhållstödets maximala belopp har kommit att uppfattas som normalnivån för vad som ska utgå i form av underhåll till ett barn.
Detta trots att fyra av tio barn som i dag får fullt underhållsstöd egentligen har rätt till mer i underhåll och hade fått det om regeln om underhållsbidrag hade följts.
Som ni vet föreslog regeringen med stöd av Vänsterpartiet förra året och genomförde i april i år nya regler för underhållstödet som innebär att om den bidragsskyldiga föräldern under minst sex månader i följd betalar underhållsstödet ska Försäkringskassan lämna över ansvaret till föräldrarna.
Att fullt underhållsstöd i vissa fall inte längre ska ges löser dock inte det grundläggande problemet med att en frånvarande förälder inte fullt ut tar sitt ekonomiska ansvar. Tvärtom finns det risk att det här förslaget verkar konfliktdrivande, då föräldrar i större utsträckning förväntas ta ansvar för att själva komma överens om att sköta ekonomiska transaktioner gällande underhållet. Det är klart att det får anses bäst för barnen om konflikter mellan föräldrarna kan motverkas i så hög utsträckning som möjligt.
Men reglerna om underhållsbidrag är relativt komplicerade, och många väljer det tryggare underhållsstödet framför det högre men mindre säkra beloppet. Jag undrar hur Vänsterpartiet ser på den här frågan. Jag vet att kvinnojourer landet runt varnar för de nya regelverken, då de främst drabbar kvinnor och barn.
Hur ser Vänsterpartiet på den oron, och hur ser Vänsterpartiet på att barn med dagens system inte får den ekonomi som de har rätt till?
Tina Ghasemi Liljekvist (M):
Jag blir faktiskt lite bekymrad. Att kvinnojourerna nu varnar för detta, så kort tid efter att beslutet genomfördes i april, innebär att det inte finns så mycket tid att spilla. Därför bör detta ske skyndsamt; det finns inte så många månader att jobba på.
Jag vill också säga att Moderaterna, som jag tidigare nämnde i mitt huvudanförande, har föreslagit en helt ny modell som bygger på barnets ekonomiska behov i relation till föräldrarnas ekonomiska förmåga. Modellen ska vara neutral, objektiv och förutsägbar, och beräkningen av underhållets storlek ska bygga på en viss i förväg bestämd procent av den frånvarande förälderns inkomst.
På det sättet motverkar vi konflikter och ger också barnen den ekonomiska trygghet de förtjänar. Därför önskar jag att Vänsterpartiet inte bara ser oron utan också agerar skyndsamt. Månaderna går, och det blir inte bättre.
Tina Ghasemi Liljekvist (M):
Jag vill bara understryka att jag tycker att det är bra att regeringen genomför en översyn av lagen. Jag välkomnar det. Så är det med alla lagar som stiftas; det är bra att från tid till annan se över dem och se om de verkligen ger full effekt och vad som behöver ändras. Samtidigt finns det i vissa delar en så pass uppenbar förbättringspotential att jag undrar varför regeringen inte uttalar att man vill ändra dem på en gång. Vi vet vad problemet är.
Enkelt uttryckt: Det ska inte förekomma att minderåriga placeras i samma boende som sina vuxna män. Jag vet inte hur mycket översyn det behövs för att råda bot på den problematiken. Det stämmer att socialtjänsten ska göra en individuell bedömning, som ministern var inne på tidigare.
Men, som framkommit av rapporter från bland andra Migrationsverket, har många av dessa bedömningar resulterat i att minderåriga flickor placeras i boenden med sina vuxna makar. Om flera bedömningar har resulterat i detta tragiska faktum är det uppenbart att riktlinjerna som ligger till grund för dem inte är tillräckligt tydliga i dag. Om riktlinjerna kan användas för att fatta beslut som står i direkt motsats till varandra behöver de ändras. Herr talman!
Jag tycker att ministern skickar ut motstridiga signaler när hon säger att hon är emot barnäktenskap samtidigt som det är dokumenterat att företeelsen existerar i välfärden mitt i våra stöd- och trygghetssystem. Det ska inte få förekomma, säger ministern. Varför då inte uttala att man uttryckligen i lag vill förbjuda detta?
Varför inte ändra socialtjänstens direktiv för flickornas skull och för deras rätt till en barndom, frihet, glädje och hopp om en bättre framtid?
Tina Ghasemi Liljekvist (M):
Jag vill bara förtydliga och säga att jag tycker att det är bra att statsrådet fördömer alla former av barnäktenskap. Lagen säger att barnäktenskap inte ska vara tillåtet i Sverige. Ministern säger här i kammaren att hon liksom jag delar denna uppfattning, vilket jag är glad för. Det finns dock som sagt flera rapporter som alla pekar på att företeelsen existerar i våra kommuner under den skyddande hand som våra stöd- och trygghetssystem är avsedda att erbjuda dem som verkligen är i behov av den.
Det leder mig återigen till slutsatsen att det i lag borde vara förbjudet för minderåriga flickor att placeras i samma boenden som sina gifta män. Det är en annan sak än barnäktenskapslagen. Ministern talar om en översyn av lagstiftningen, om individuella bedömningar, om informationsinsatser och om internationellt samarbete. Men det är tydligt att ministern inte bara talar om den typen av åtgärder i avsiktsförklaringen. Jag tycker att hon gömmer sig bakom den.
Lösningen är tydlig: Gör det förbjudet i lag att placera minderåriga flickor i samma boenden som deras vuxna män! Då skulle ministern sluta glappet mellan sina åsikter och sina åtgärder. Då skulle det bli enklare för socialsekreterare att arbeta med de här frågorna. Och framför allt: Då skulle flickorna kunna befrias från det förtryck som påtvingas dem.
Min fråga till statsrådet är: När kan vi förvänta oss att regeringen återkommer med tydliga direktiv till socialtjänsten om att man inte ska placera dessa flickor tillsammans med deras vuxna män?
Tina Ghasemi Liljekvist (M):
I dag diskuterar vi en fråga som är väldigt viktig för väldigt många personer, nämligen de som av olika anledningar behöver samhällets hjälp för att klara sin vardag. Det gäller förslaget om reformerade stöd till personer med funktionsnedsättning.
I regeringens förslag ville man att de särskilda regler som i dag finns för blinda och gravt hörselskadade, med garanterad ersättning på en viss nivå, skulle tas bort och att ersättningen skulle lämnas enbart för de merkostnader som är en följd av nedsättningen.
Detta var ett förslag som väckte stor oro inom de grupper som förslaget berör, och vi moderater valde tillsammans med Liberalerna, Centerpartiet och Kristdemokraterna att lyssna på denna oro och arbeta för att dessa regler ska behållas. Vi menar att de särskilda reglerna för blinda och gravt hörselskadade behöver vara kvar.
Det handlar om personer som har mycket svårt att kompensera för förlusten av syn och hörsel. Dessa funktionsnedsättningar drabbar de personer som har dem på ett liknande sätt. Det innebär också att man har svårt att orientera sig, kommunicera med omgivningen eller ta till sig information. Det blir väldigt svårt att bedöma sina merkostnader då man inte kan göra prisjämförelser eller ta del av erbjudanden.
Därutöver har denna grupp ett stort behov av hjälpmedel, och de besöker sjukvård och habilitering ofta. Dessutom har de särskilda reglerna för handikappersättning för blinda och gravt hörselskadade funnits sedan länge. Vi menar att det känns orimligt att de ska behöva styrka sina merkostnader med kvitton eller liknande.
Det skapar en byråkratisering och en osäkerhet som vi inte vill se i detta. Det skulle också bli svårt, eller rent av omöjligt, att återgälda informella tjänster från omgivningen. Det kan gälla ersättning för exempelvis bensinkostnader eller barnpassning.
Med den nuvarande handikappersättningen har detta varit möjligt och inneburit en värdefull frihet och trygghet under en lång tid. Regeringens förslag riskerade därför att medföra försämringar för denna grupp jämfört med den handikappersättning som de är garanterade i dag. Därför motionerade vi tillsammans om att den ska vara kvar.
Vi är glada att regeringspartierna nu har backat från regeringens ursprungliga förslag om att avskaffa de särskilda reglerna som gäller för just blinda och gravt hörselskadade och i stället ställt sig bakom vår motion. I övrigt tycker vi att det i grund och botten är bra att både handikappersättningen och vårdbidraget nu reformeras för att bättre stämma överens med dagens funktionshinderspolitik.
Det nuvarande regelverket har sina brister, bland annat i fråga om förutsägbarhet och transparens. Det framgår inte tydligt vilka behov som ska ersättas och i vilken omfattning behoven ska förekomma för att bidrag ska kunna beviljas, och inte heller vad som faktiskt är eller ska räknas som en merkostnad framgår tydligt i nuvarande regelverk. Herr talman!
Jag vill därför tacka utskottet för ett bra och produktivt arbete tillsammans, och jag välkomnar slutprodukten som vi står med här i dag. Jag yrkar härmed bifall till Alliansens motion och därmed också till utskottets förslag i betänkandet.
Patrik Engström (S):
När man kommer sist på talarlistan är det mycket som redan är sagt. Men jag tänkte försöka säga någonting i alla fall, nämligen följande: Politik handlar mycket om att vilja, och politik handlar mycket om att prioritera. SD valde att stödja de borgerliga partiernas budgetalternativ i stället för sitt eget.
Det innebär tyvärr att anslagen i utgiftsområde 12 blir 784 miljoner lägre än med regeringens budgetalternativ. Detta får naturligtvis konsekvenser. I dag debatterar vi vad vi vill göra och om vi ska satsa mer eller mindre på barnfamiljerna. Jag är övertygad om att debatten kommer att fortsätta i den kommande valrörelsen.
Vi i S, MP och V är beredda att satsa på barnen. För det första: Vi vill höja föräldrapenningen på grundnivå från 225 till 250 kronor per dag. Skälen till det är uppenbara. En höjd grundnivå når framför allt unga föräldrar som inte har hunnit etablera sig på arbetsmarknaden eller dem som av andra skäl inte uppfyller kraven på att få föräldrapenning på sjukpenningnivå.
Dessa hushåll löper högre risk för ekonomisk utsatthet. En höjd grundnivå kommer att öka hushållens ekonomiska standard med ca 750 kronor per månad om 30 ersättningsdagar tas ut. Höjningen stärker helt enkelt ekonomin för barnfamiljshushåll med låga inkomster, och det är fördelningspolitiskt träffsäkert.
För det andra: Vi vill höja underhållsstödsbeloppet med 300 kronor per månad och barn. Skälen är också här uppenbara. Ensamstående föräldrar har en knappare ekonomi än föräldrar som är gifta eller sambor. Detta gäller särskilt ensamstående mammor. Dagens underhållsstöd täcker inte hälften av normalkostnaden för barnet när hänsyn har tagits till barnbidraget. Detta gäller särskilt de äldre barnen.
Att höja underhållstödsbeloppet är fördelningspolitiskt träffsäkert. Jag vet inte om det är en tillfällighet, men underhållsstödets belopp har inte höjts sedan 2006. Det är åtta år sedan. Den senaste höjningen gjordes av en socialdemokratisk regering, så det kanske inte är någon tillfällighet. Nivån för underhållsstödet är helt enkelt inte en prioriterad fråga för de borgerliga partierna. Herr talman!
Vi vill se en omfördelande profil på familjepolitiken. En grundläggande strävan för oss är att skapa förutsättningar för jämlika uppväxtvillkor för alla barn. Det är därför vi vill höja föräldrapenningen på grundnivå, och det är därför vi vill höja underhållsstödsbeloppet. Vi anvisar 83 909 miljoner kronor för utgiftsområde 12 för 2015, vilket är 784 miljoner mer än de borgerliga partierna.
Jag yrkar bifall till S, MP:s och V:s reservationer under punkt 1 och l0 och ställer mig bakom våra särskilda yttranden.
Patrik Engström (S):
Jag yrkar bifall till propositionen och avslag på motionerna. Det mesta är redan sagt i denna debatt, men jag tänkte ändå ta upp några saker. Det är viktigt att komma ihåg att redan 1974 när föräldrapenning infördes diskuterades frågan om fördelningen mellan föräldrar. Det är alltså ingen ny fråga, och jag övertygad om att diskussionen kommer att fortsätta i många år. Vi ser i debatten i dag att detta engagerar.
Efter drygt 40 år med en föräldraförsäkring där båda föräldrarna har möjlighet att vara lediga med sina barn tar kvinnorna fortfarande ut flest föräldrapenningdagar. Kvinnorna tar ut 75 procent och männen 25 procent av dagarna. Det är endast 15 procent av familjerna i vårt land som delar lika på föräldraledigheten.
TCO:s senaste pappaindex visar att pappor visserligen ökar sitt uttag av föräldraledighet, vilket naturligtvis är bra, men att det med dagens ökningstakt kommer att ta över 50 år innan landets pappor och mammor delar lika. Konsekvenserna av det ojämställda uttaget blir stora. För mammorna handlar det bland annat om sämre lön, sämre karriär- och utvecklingsmöjligheter samt svårigheter med balansen mellan familjeliv och arbetsliv.
Papporna får inte samma starka anknytning till sina barn i deras första tid i livet. Det finns en tydlig koppling för pappor mellan ett litet uttag av föräldraledighet och risk för sämre kontakt med barnen vid en separation. Det finns även ett samband mellan längden på föräldraledigheten och hur mycket man gör av hushållsarbetet och omvårdnaden av barnen när man återgår i arbete efter avslutad ledighet.
När tidningen Kamratposten för några år sedan frågade 6 000 av sina unga läsare vem de gick till när de var ledsna hamnade mamma på första plats. Pappa kom på femte plats. Ja, argumenten är många för en mer jämställd föräldrapenning, och här har vi ett gemensamt ansvar. Fru talman! Nu tar vi ännu ett steg mot en mer jämställd föräldrapenning genom att reservera ytterligare en månad inom föräldrapenningen till vardera föräldern.
Förslaget stärker incitamenten för ett jämställt uttag och ger samtidigt utrymme för föräldrars behov av flexibilitet. Det är också viktigt att komma ihåg att som en följd av förslaget förväntas barnets tillgång till båda sina föräldrar öka. Det stärker relationerna mellan barn och föräldrar både på kort och lång sikt. Fru talman! Jag yrkar som sagt bifall till propositionen och avslag på motionerna.
Patrik Engström (S):
Jag tackar Tina för frågan. Denna fråga är inte ny. Så här har det sett ut ganska länge. Det är därför vi ger Försäkringskassan i uppdrag att lämna relevant information så att föräldrar lättare ska kunna komma överens om underhållsbidrag.
Jag är övertygad om att underhållsbidraget i och med detta blir något helt annat än vad det är i dag. Precis som du säger är det normerande. Så ser det ut i dag. Men i och med att Försäkringskassan får detta uppdrag och föräldrarna får rätt information kommer det att se annorlunda ut.
Patrik Engström (S):
Frågan har utretts i bland annat den så kallade Särlevandeutredningen, och förslaget utgår från det betänkandet. Vi tror att information är en framkomlig väg. Det finns saker i alla system som man behöver titta på med jämna mellanrum.
Det är som sagt viktigt att föräldrar får information om vilka skyldigheter de har. Förhoppningsvis bidrar det till att minska konflikterna. Vår ingång i frågan är alltså att information kommer att lösa en hel del av problemen.