Ulla Andersson (V):
Vi kan tydligt se klassamhället i coronakrisens spår. Vi ser det i hur de klassrelaterade sjukdomarna ökar risken för att drabbas av viruset. Vi ser det i skattesänkningarnas spår i hur välfärden har blivit underfinansierad och hur de anställda inte räcker till.
Vi ser det i vilka som kan arbeta hemma och vilka som måste åka till jobbet. Vi ser det i om man har råd att stanna hemma eller inte när man blir sjuk. I den extra ändringsbudget som vi nu debatterar och ska fatta beslut om i eftermiddag finns det många bra förslag. Det gäller det slopade karensavdraget.
Det man också kan kalla karensdag, som det var tidigare, föreslås tas bort. Det var något som Vänsterpartiet krävde väldigt tidigt. Det är tydligt att om man har en låg lön på 20 000-25 000 kronor, som man har när man är undersköterska, är en karensdag nästan oöverstiglig.
Om man blir sjuk en längre tid och har 80 procent av sin inkomst är det självklart väldigt påtagligt vad det gör med den personens ekonomi, livsförutsättningar och familj. Därför är det nu så bra att det här förslaget är med. Egentligen borde man göra som i Norge och avskaffa karensdagen permanent. Inte har de några högre sjukskrivningstal än vad vi har för det.
Det är viktigt att vi är hemma när vi är förkylda eller känner några symtom så att vi inte sprider smittan vidare. Vi debatterar även egentligen det borttagna sjuklöneansvaret. Det är väldigt bra. Det ger också kommunsektorn mer resurser. Men det ger också möjligheter för många företag att klara av situationen bättre.
Det är precis som med det stora och kanske tyngsta förslaget i extraändringsbudgeten om korttidspermitteringsjobben. Om man tittar på underlaget som kom från regeringen beräknade man att kostnaden skulle vara ungefär 2 miljarder. Medan vi satt och beredde förslaget var kostnaden uppe i ungefär 20 miljarder. Vad den är i dag vet vi inte riktigt, men det säger något om hur fort hela den här krisen går.
När vi tittar på förslagen om korttidspermitteringsjobben ser vi att man har använt den lagstiftning som redan fanns för att det ska gå fort. Vi har i utskottet försökt att jobba för att förbättra förslagen. Vänsterpartiet har egentligen drivit tre frågor och framför allt två frågor.
För det första har vi menat och lyft fram i utskottet, vilket hela utskottet sedan har anslutit sig till, att när man tar del av stöden ska man inte kunna ta ut aktieutdelningar eller utdelningar. Det borde vara en självklarhet. Det handlar om moral och samhällsansvar. Skattebetalarna kan inte gå in med pengar med ena näven och sedan kan ägarna plocka ut dem med den andra näven. Det kan vi aldrig någonsin acceptera.
Jag vill återigen lyfta upp hur viktigt det är att man inte använder så stor del av vinsten till aktieutdelningar som man nu har gjort under lång tid. Det innebär att företagen, bolagen, är skörare när en kris kommer. Balansräkningen blir för liten helt enkelt. Visst är det många företag som nu behöver hjälp.
Krisen går djupare än vad den annars kanske hade behövt göra om man hade sparat en del av de aktieutdelningarna i företagen. Det kanske är något att tänka på framöver. Kvartalskapitalismen och det kortsiktiga tänkandet hela tiden är inte något som bär starkt framåt.
Det andra vi lyfter fram när det gäller korttidspermitteringsjobben är att familjemedlemmar ska omfattas. Om arbetsgivaren är en del av familjen ska även de familjemedlemmar som arbetar i företaget sedan tidigare också omfattas av korttidspermitteringsstödet. Det är väldigt viktigt. Många familjeföretag är nu i kris. Det gäller inte minst inom till exempel restaurang- och turistnäringen.
Det har också hela utskottet anslutit sig till. Det är väldigt bra, och det är också en styrka i den här situationen. Det tredje vi varit med att lägga fram förslag om tillsammans med Moderaterna och Kristdemokraterna är att man genom ett tillkännagivande ska ge regeringen i uppdrag att komma tillbaka med förslag om kostnadsräntan för att använda skattekonton.
Kostnadsräntan har blivit väl hög så att det kan bli för stora kostnader för att använda insatsen. Därför är det viktigt att regeringen ser över den. Vi får diskutera framöver vilken nivå den ska hamna på. Regeringen har äntligen presenterat ett förslag om a-kassan. Det är väldigt bra och väldigt nödvändigt. Det borde ha kommit tidigare, eftersom väldigt många på svensk arbetsmarknad är visstidsanställda i olika former.
Det är därför mycket välkommet. I dag har man presenterat 15 miljarder i år till kommunsektorn och 12 1⁄2 miljard framåt. Med det tillskottet kan vi konstatera att besparingarna nästa år beräknas bli ungefär 20-30 miljarder i kommunsektorn. Det betyder att 40 000-60 000 anställda kanske inte kan fortsätta att jobba.
Det sker i tider när vi egentligen skulle behöva ge signaler till alla dem som nu sliter i vård och omsorg: Ni kommer att få det bättre sedan. Vi ska göra vad vi kan för att ni ska få bättre arbetsvillkor, bättre scheman, bättre löner och bättre arbetsmiljö. Men det som händer med tillskottet är tyvärr att nedskärningarna kommer att fortsätta. Det är djupt beklagligt.
Det är nu vi behöver visa alla dem som sliter därute: Visst, vi uppskattar så mycket allt det ni gör. Vi applåderar er varenda dag. Men det är inte tillräckligt. De måste också få veta att det lättar sedan. Att de kommer att få bättre arbetsvillkor. Hur många är det inte som har gått hem från de jobben med utslitna kroppar och blivit sjukskrivna och har funderat på om de ska sluta, och hur många har inte slutat innan krisen kom?
Varför ska vi då inte bygga välfärdssektorerna starka? Det är vad vi behöver göra. Vi blir skörare om vi inte gör det. Det har vi väl också sett i förutsättningarna att möta den här krisen. Utan välfärdsarbetarna hade vi haft ett helt annat samhälle. Vi har ett ansvar att visa dem att nedskärningarna ska ha ett slut. Vi ska finansiera välfärden.
Underfinansieringen är historia blott. Men tyvärr fortsätter vi med det besked som har kommit i dag på den väg vi har vandrat under alltför lång tid. Jag yrkar bifall till utskottets förslag i betänkandet.