Anders Borg (M):
Jag vill tacka Bo Bernhardsson för hans klargörande inlägg. Han argumenterade för att den socialdemokratiska staten är bidragsstaten. Då är välfärdssamhälle och välfärdsstat samma sak som bidragsstat. Det faktum att var fjärde svensk i arbetsför ålder var beroende av en social transferering menar Bo Bernhardsson var ett uttryck för hur väl det socialdemokratiska samhällsbygget har gått.
Han tog upp begreppet helårsekvivalenser och framhöll att det var ett felaktigt mått. Jag vill bara påpeka för Bo Bernhardsson att det var den socialdemokratiska regeringen som valde att införa begreppet helårsekvivalenser. Det var den socialdemokratiska regeringen som valde att börja använda det som ett sätt att mäta människor i bidragsberoende. Den socialdemokratiska regeringen valde att sätta mål för ohälsopolitiken i termer av helårsekvivalenser.
Skälet till att man valde det är att ett samhälle som det svenska inte kan ha en fjärdedel av den arbetsföra befolkningen i beroende av transfereringar. Vi ska investera i en välfärdsstat och i ett välfärdssamhälle. Då satsar vi på sjukvård för alla så att man kan få hjälp och en bra vård.
Då satsar vi på utbildning så att vi gör att samhället hålls ihop och att alla oavsett bakgrund får en bra start. Då erbjuder vi alla bra äldreomsorg. Då har vi socialförsäkringar som ger en rimlig trygghet men som är tydliga i att det ska finnas en arbetslinje. Då driver vi inte ut hundratusentals människor i utanförskap genom att ha socialförsäkringar där det inte finns drivkrafter att jobba.
Det är försäkringar där ensamstående mammor med två barn har marginal- och tröskeleffekter på över 100 procent och där de helt enkelt förlorar pengar på att börja arbeta heltid. Det var så det var; det var så systemen var uppbyggda. Det är detta vi har gjort någonting åt.
Det grundläggande problemet för Socialdemokraterna är att de inte förstår att det är centralt att vi har starka ekonomiska drivkrafter och låga skatter för dem med lägst inkomster. Det är för dem det är särskilt viktigt att man har en arbetslinje. Det här förstod Tony Blair, det förstod Bill Clinton och det har man förstått i Tyskland.
Det är därför man har gjort reformerna för att stärka arbetslinjen - med lite olika förtecken i Clintonadministrationen, hos Schröder, hos Blair eller som vi har gjort dem i Sverige. Socialdemokraterna tror på bidragsstaten, och därmed dömer de människor till utanförskap. Därmed fråntar det människor rätten till arbete. Det är här skiljelinjen går. Under stark internationell högkonjunktur steg arbetslösheten.
Utanförskapet låg på 1 080 000 personer. Vi hade alltså en misslyckad arbetsmarknadspolitik 2002-2006. Sedan dess har Sverige under extremt besvärliga omständigheter skapat detta. Det är inte en meteorit. Det är den svåraste ekonomiska krisen sedan depressionen. Under dessa omständigheter har vi pressat tillbaka utanförskapet. Vi har haft en sysselsättning som har ökat.
Vi har ett arbetskraftsdeltagande som är högst i Europa. Låt oss också ta temperaturen på den sociala sammanhållningen. När man skriver om Sverige i den internationella pressen skriver man att vi har de minsta klyftorna. Det är här Gini-koefficienter och mått på låg materiell standard är bättre än i andra länder. De ökade när Socialdemokraterna drev upp utanförskapet.
Nu har de trots en ekonomisk kris stått still eller i termer av låg materiell standard, till exempel, minskat. Jag förstår att det svider i den socialdemokratiska själen att vi klarar sammanhållningen bättre än Socialdemokraterna. Det beror på att vi har ett instrument som Socialdemokraterna vägrar att acceptera, och det är arbetslinjen. Det är viktigt för människor att arbeta.