KBLab/rixvox huggingface dataset:
Johan Forssell (M):
Vi har nu hoppat in på försvarets rekrytering. Det är inte heller trams, utan någonting väldigt viktigt och grundläggande i ett försvar som rekryterar på frivillig väg. Ibland återkommer den bild som jag tycker har kommit till uttryck här. Det påstås att det är enkelt - jag tror att det var så det uttrycktes - och att det inte skulle finnas några utmaningar eller problem. Jag vill bara påpeka att så är inte fallet.
Det är ingen som har påstått att detta är enkelt, utan utmaningar, a walk in the park eller vilket uttryck man nu vill använda. Vi har ganska konsekvent pekat på att detta skifte är det största i svenskt försvar på drygt 100 år. Det är klart att det väcker en mängd nya frågor. Hur ska rekryteringen ske långsiktigt? Hur ska det bli mer attraktivt att rekrytera och att tjänstgöra?
Hur ska vi se till att de soldater och sjömän som tar på sig uniformen kan göra det med stolthet och känna denna stolthet också efter det att de har burit den? Jag är den förste att säga att alla dessa svar inte fanns från början. Men precis som ÖB har påpekat flera gånger lär man sig under resans gång. Här har det också funnits en stor öppenhet inför att lyssna till goda initiativ och att lyssna till bra förslag, även om det inte är så ofta de kommer.
Det handlar mer om att peka finger och att peka på problemen hela tiden. Men vi lyssnar. Även om vi ser att det finns utmaningar tycker jag att det är viktigt att inte glömma bort att det finns mycket positivt att ta på. Vi ska inte blunda för det och inte låta alla träd skymma skogen. Jag har nu besökt nästan 30 förband och militära enheter runt om i Sverige.
Så sent som i fredags var jag på Skyddscentrum i Umeå och träffade en heltidsanställd soldat. Det finns oerhört många positiva berättelser, och det är ganska tråkigt att de sällan kommer fram i diskussionen och i den här kammaren. Sedan finns det mycket som vi ska fortsätta att se över, inte minst det som statsrådet nämnde här om hur vi kan stärka den långsiktiga rekryteringen.
Men om vi inte har rätt bild av verkligheten där ute, om vi påstår att det bara skulle vara skönmålning eller vad det kan vara och att det inte finns några som helst utmaningar, då tror jag att vi kommer att riskera att åtgärda fel problem. Jag tror, precis som vi har identifierat här, att det delvis handlar om hur vi kan stärka samverkan med det civila samhället och hur vi kan se till att fler som väljer att göra den grundläggande militära utbildningen faktiskt väljer att fortsätta inom Försvarsmakten.
Det tror jag på sikt kommer att vara avgörande för detta.
Johan Forssell (M):
Jag tycker att det är viktigt när vi diskuterar rekryteringar framöver att vi också ser att rekryteringen ju inte avslutas här i dag, i mars 2014, utan fortsätter framgent. Så har Försvarsmakten planerat, och jag tycker att det blir en något förenklad bild när man stirrar sig nästan blind på läget just i dag och inte ser tillväxten de kommande åren. Det handlar framför allt om de tidvis tjänstgörande.
När det gäller de kontinuerligt tjänstgörande är bulken redan uppfylld. De tidvis tjänstgörande är en större utmaning, delvis eftersom det är någonting nästan helt nytt i Sverige. Kunskapen som kanske har funnits i andra länder finns inte här. Systemet har inte testats på samma sätt. Lagstödet kom för en tid sedan. Man ska också komma ihåg att under den här tiden fyller värnpliktiga på insatsorganisationen - det är inte så att det gapar ett stort tomt hål, som man ibland kan få intrycket av.
Jag uppskattar den nya inställningen att vi också kan prata lösningar. Det tycker jag är bra. Jag tror däremot inte att en återgång till det gamla systemet med mönstring löser utmaningarna. Varför inte det? Jo, problemet är inte att det är för få som söker sig till försvaret. Jag vill ge Socialdemokraterna helt rätt i det som de sade. Vi ser tvärtom att det är ett stort tryck.
Utmaningen är snarare att behålla dem som går GMU och få fler att ta steget från utbildning in i anställning. Mönstringsplikt löser inte den utmaningen. Det handlar om helt andra saker. Det handlar om att få en samverkan med näringslivet, kanske efter det danska exemplet med Interforce. Det handlar om att få tydligare kopplingar mellan enskilda företag som säger: Vi ställer upp för våra soldater som arbetar på det här företaget. Vi ger dem stöd medan de är insatta och när de kommer hem igen. Det handlar om meritvärdering.
Hur kan det bli en merit att ha tjänstgjort, och hur kan man visa det för en arbetsgivare? Hur ska man få en större attraktivitet? Det handlar delvis om ekonomi men om mycket annat också. Inte minst måste vi se till att få fler soldater och sjömän att känna stolthet, både över att bära uniformen och över att ha burit den.
Johan Forssell (M):
Peter Jeppsson var väldigt tydlig i sitt anförande. Han sade att S, V och MP förra gången gick till val på en "rimligare nivå", och det var väl bra att vi fick klarlagt vad det var. Det var alltså minus 2 miljarder, och det var Socialdemokraternas budgetalternativ efter beslutet om förändringen. Jag ställer mig fortfarande frågande till hur det på något sätt hade gjort saken bättre att i dag ligga på minus 2 miljarder.
Sedan var det frågan om budgethålet, ja. Det är egentligen inte så svår matematik; jag ska ta det på ett sätt som jag hoppas att alla hänger med i. Ni lade i er budget i höstas fram reformer på 27 miljarder, och ni hade idén om att säga nej till jobbskatteavdragets femte steg. Sedan har ni gett besked om att ni nu plötsligt accepterar jobbskatteavdraget.
Då försvinner en finansiering på 11 miljarder. Då kan man ha den inställning ni verkar ha här i kammaren, alltså att det inte gäller eftersom det är en gammal budget. Frågan är då: Varför fortsätter Socialdemokraterna att hänvisa till den budgeten när det gäller de satsningar som finns i den? Då går det tydligen väldigt bra att hänvisa till den.
När det kommer till finansieringar är dock allting överspelat; budgeten gäller inte längre, det går inte att ta hänsyn till den etcetera. Det är en lite märklig inställning, måste jag säga. Det är en märklig inställning till politiken i stort men kanske framför allt till hur vi finansierar reformer.
Ska ord vara mer än just ord - om de också ska ha en innebörd på riktigt - tycker jag att man måste ha lite större allvar än så i hur man väljer att finansiera reformer. Min fråga kvarstår: Vad får egentligen hålet på 11 miljarder i er budget för följder för försvaret?
Johan Forssell (M):
Det är intressant att Jeff Ahl från Sverigedemokraterna talar om vad som ligger i Rysslands intresse. Jag föredrar att tala om vad som ligger i vår nations intresse. Jag tror att Putin själv klarar av att berätta vad som ligger i hans lands intresse, och jag är inte säker på att det som ligger i Rysslands intresse ligger i Sveriges intresse. Det är intressant i försvars- och säkerhetspolitiken.
Vänsterpartiet och Sverigedemokraterna utpekar ofta varandra som motpoler i politiken, men när det handlar om dessa frågor ser vi att den politiska skalan inte är avlång utan cirkelformad. När det handlar om försvarsfrågorna bildar Sverigedemokraterna och Vänsterpartiet något av en ohelig allians med isolationismen som främsta kännetecken.
Vi såg prov på det i inställningen till Afghanistan, när det gällde insatsen i Libyen, när det gällde Nordic Battlegroup och så vidare. Man vill göra upp med den svenska tradition som har gjort vårt land starkt. Vi tar ansvar inte bara för det som händer inom vårt lands gränser utan också i omvärlden. Det vore beklagligt om vi släppte den idén. Jag vet inte om jag fick något riktigt svar från försvarsministern på min fråga om utredningar.
Det tog kanske tio dagar så ville försvarsministern utreda värnpliktens återinförande, trots att han satte sin signatur under att det frivilliga personalförsörjningssystemet fungerar bra. Eftersom försvarsministern använde detta argument måste jag upprepa frågan: Varför går det bra att utreda det ena men inte det andra? Interpellationen handlar inte om ja eller nej till Nato.
Den handlar om huruvida vi ska utreda och göra en saklig prövning av Natofrågan eller inte. Jag tror att vi behöver få svar på våra frågor. Hur skulle detta påverka Sverige? Det handlar inte bara om krigstid utan också om fredstid när det gäller rekrytering av soldater, ny materiel och övningsverksamhet. Här inryms en rad aspekter på hur detta skulle påverka Sveriges möjlighet att föra en självständig utrikespolitik, vilket vi ofta hör om i debatten.
Jag hoppas att vi kan vara eniga om att kunskap är bra. Det undanröjer missförstånd, rätar ut frågetecken och gör att debatten kan handla om de politiska skiljelinjer som finns. Jag har deltagit i många debatter med försvarsministern.
Hade jag fått tio kronor varje gång försvarsministern uppmanade andra att släppa skygglapparna, tala klarspråk och våga se verkligheten hade det blivit en stor summa pengar. Jag hoppas att denna kloka inställning inte bara gäller i opposition utan också i regeringsställning, att det inte bara var tomma ord. Det är inte bra att tabubelägga sådana här viktiga frågor. Det skapar inte förtroende.
Det är aldrig bra att sopa sådant här under mattan. Låt oss i stället ta vara på ambassadör Bertelmans synnerligen välskrivna och välmotiverade utredning och se till att vi får en ordentlig prövning av frågan. Sedan kan vi utifrån mer fakta och kunskap ta denna debatt.
Johan Forssell (M):
Jag konstaterar att Sverigedemokraterna står i den här kammaren och i praktiken vill ge Rysslands president Putin veto över svensk säkerhetspolitik. Jag tycker att det är ett oerhört märkligt ställningstagande, inte minst mot bakgrund av det mycket höga tonläge Sverigedemokraterna har i denna kammare. Vi får säkert anledning, försvarsministern, att återkomma till diskussionen om de satsningar ni nu genomför.
Jag kan bara konstatera att i våras lovade Peter Hultqvist att han skulle ligga på en nivå som var 900 miljoner högre än Alliansens. I praktiken blev det minus 300 miljoner. Det är ett stort hopp mellan de högtidliga orden och den politik ni har presenterat, och det får vi säkert anledning att återkomma till. När Nato bildades 1949 fanns det 12 medlemsstater. I dag är siffran uppe i 28.
Bara sedan det kalla krigets slut har 13 tillkommit, och samtliga är före detta öststater. I dag leds Nato av en norsk socialdemokrat. Det tycker jag väldigt väl illustrerar de förändringar som sker i socialdemokratin utlands. Jag hoppas att de någon gång också kan komma till Sverige. Det är klart att försvarsministern talar om Finland, men precis som gjorts klart i debatten många gånger tidigare kan det aldrig ersätta ett medlemskap i Nato.
Det är två helt olika frågor. Bara en sådan sak som att vi talar om samarbete i fredstid - vi inser alla att ett försvarspolitiskt samarbete behövs framför allt i händelse av krig. Då finns det faktiskt bara en aktör som kan ge Sverige de säkerhetsgarantierna, och det är Nato. Jag tycker att det har varit en bra diskussion här, och vi får säkert anledning att återkomma till den.
Jag har inte fått svar på min fråga om varför det gick bra att utreda värnplikten trots det som står i Försvarsberedningens förslag. Jag lämnar debatten med en kvardröjande fråga: Vad har egentligen försvarsministern emot att ge svenska folket mer kunskap i en fråga som är väldigt viktig för vår framtid?
Johan Forssell (M):
Våga ta ett steg tillbaka, säger socialförsäkringsministern. Jag skulle hellre se att regeringen vågade ta ett steg framåt i den här frågan och leverera det som riksdagen har beslutat. Jag har under debatten ställt tre frågor: När tänker regeringen verkställa det som riksdagen beslutat? Vad är det som tar så lång tid för regeringen att grubbla över att man efter tre månader inte ens lyckats avisera en proposition i frågan?
Varför har regeringen två helt olika principer för hur man ska hantera tillkännagivandena i budgetpropositionen? Tyvärr har jag inte fått svar på någon av frågorna. Det tycker jag såklart är beklagligt. Det är trist att regeringen inte verkar ha för avsikt att leverera det som har bestämts av riksdagen. Det är faktiskt en ganska nonchalant hållning.
Det ligger i sakens natur att tillkännagivandena måste hanteras skyndsamt. Finansieringen finns anslagen från och med den 1 januari. Nu är vi i mars. Det brinner i knutarna, och vi har inte ens en proposition. Det är naturligtvis tråkigt för riksdagen, men framför allt är det tråkigt för de 230 000 föräldrar som får bonusen och som uppskattar den.
Vi vet att en förstärkning av bonusen behövs. Utvecklingen går framåt men alltför långsamt. Genom att inte genomföra ändringarna riskerar regeringen att få ta ansvaret för att jämställdheten inte förbättras så mycket som den annars hade kunnat göra. Det har varit en bra diskussion. Jag får tacka för intresset. Det finns risk för att vi ses i kammaren fler gånger, förhoppningsvis för att då diskutera jämställdheten, men kanske också för att tala om tillkännagivandena.
Tyvärr måste jag säga att jag lämnar debatten med en kvardröjande fråga, och det är varför regeringen inte vill berätta varför det tar så lång tid att bereda den här frågan.
Johan Forssell (M):
I mitt förra inlägg berömde jag socialförsäkringsministern för att hon kritiserade den dåvarande regeringen Persson. Efter statsrådets senaste inlägg får jag nog tyvärr ta tillbaka det lite grann. Det som den regeringen gjorde var att systematiskt gömma och glömma människor i utanförskap. Man använde det aktivt för att frisera arbetslöshetssiffrorna. 140 personer varje dag!
Vid Försäkringskassan hade de till och med mål för hur många sjukskrivningar de skulle avsluta. Det gällde varje anställd som arbetade med dessa frågor, varje dag, varje vecka. Det var inte en bra politik. Det är oroväckande att statsrådet väljer att delvis försvara den politiken. Det låter lite illavarslande, inte minst mot bakgrund av de förslag som Annika Strandhäll väljer att avisera.
Vi vill att människor ska komma tillbaka, säger Annika Strandhäll. Det är en jättebra ambition. Jag delar den till etthundra procent. Men den måste följas av rätt politik, annars blir det bara en ambition. Där tycker jag att de förslag som regeringen nu aviserar är problematiska. I stället för att utveckla det som haft effekt men som kanske inte fungerat hundraprocentigt bra - all politik måste hela tiden utvecklas och förbättras - väljer regeringen att dra tillbaka det.
Det riskerar att bli en återgång till just den politik som gömde och glömde människor. Dessutom kommer en lång rad andra förslag som sammantaget gör det svårare för människor att etablera sig på arbetsmarknaden, att få arbete, att få sysselsättning, samt att få fler företag som väljer att investera i det här landet.
Jag är orolig för att den utveckling vi hade under alliansregeringen, där 230 000 personer lämnade sjukskrivning eller förtidspension, kommer att brytas framöver om regeringen väljer att fortsätta med den förda politiken.
Johan Forssell (M):
Jag vet inte om det är symtomatiskt för denna regering att regeringen fattar beslut om att i ett regleringsbrev ta bort Försäkringskassans mål om att arbeta för valfrihet. Det är vad vi talar om, inte målet för utgiftspolititiken i stort. Det har riksdagen fattat beslut om. Regeringen tar bort målet för Försäkringskassan. Sedan undrar Annika Strandhäll vad problemet är. Hon förstår inte. Det är märkligt i både sak och form.
Vi ska komma ihåg en sak, nämligen att i det tidigare regleringsbrevet för Försäkringskassan ställdes inte jämställdhet mot valfrihet. Båda sakerna fanns med. De enda som har gjort detta i denna debatt är regeringen och dess företrädare. Det är ni som står bakom politiken som har behållit jämställdheten. Jag har inga problem med det utan det är bra. Mitt problem är att allt som handlar om valfrihet har försvunnit.
På 31 sidor finns inte den frågan med, trots att riksdagen har sagt att målet ska vara kvar. Jag måste upprepa min fråga: Hur ska Försäkringskassan kunna arbeta för det mål som riksdagen har slagit fast när regeringen har tagit bort det ur regleringsbrevet till Försäkringskassan?
Annika Strandhäll kanske tycker att jag är överdrivet formalistisk, nitisk eller jobbig i största allmänhet. Jag vet inte. Jag tar inte upp denna fråga för att jag tycker att det är roligt. Den är viktig dels för föräldrarna som i möte med Försäkringskassan ska få rätt information, dels för att de beslut som riksdagen fattar, gilla dem eller inte, ska betyda något.
Det handlar till syvende och sist om respekten för väljarna. Jag vill tacka för diskussionen. Jag hoppas att jag slipper besvära statsrådet och ta upp hennes tid med fler interpellationer om varför regeringen inte gör vad riksdagen har fattat beslut om. De beslut som riksdagen fattar ska följas.
Johan Forssell (M):
Jag glömde tacka statsrådet för svaret. Visst fluktuerar sjukskrivningarna. Det gör de inte bara i Sverige utan i en mängd olika länder. Det innebär dock inte att en regering inte kan göra någonting alls eller att politik är meningslöst och att vi stillasittande måste iaktta när utvecklingen går åt fel håll.
Jag tror att politiken kan påverka med de beslut vi fattar i riksdagen, de beslut regeringen fattar och de signaler vi sänder ut. Jag och en lång rad bedömare hävdar att regeringen Persson tog fel beslut. Det är konstigt att vi ens behöver ha den diskussionen. Den minskning som skedde i sjukskrivningarna berodde till stor del på förtidspensioneringar. Det var ett ohederligt siffertrixande.
Man tvingade ut människor till ingenting. Det finns så många exempel på detta. Jag hoppas att vi aldrig mer återkommer till det. Socialförsäkringsministern säger att man ska orka med att göra en analys. Jag kan bara instämma; jag håller verkligen med. Det är därför jag ställer min fråga. Jag har förstått att regeringen vill avskaffa den bortre tidsgränsen; det har nog ingen missat. Men var är analysen? Var är forskningen?
Var är faktabeläggen bakom analysen? Det måste ju finnas där. Annars vore det ingen analys utan bara ett tyckande. Jag vet inte om Annika Strandhäll har sett rapporten från regeringens egen expertmyndighet Inspektionen för socialförsäkringen som kom i förra veckan.
Man har primärt tittat på tidsgränser på 90 och 180 dagar men även i stort. Man gör en omfattande litteraturstudie, och det har också förts en stor diskussion där ISF har fått utveckla vad man har funnit.
Låt mig ta tillfället i akt och citera lite ur rapporten: "Är kompensationsgraden hög, kontrollen svag och en bortre tidsgräns saknas kan sjukfrånvaron förväntas vara högre."
Vidare säger en forskare om den bortre tidsgränsen: "Med borttagandet försvinner en viktig drivkraft för alla aktörer i sjukskrivningsprocessen att få tillbaka personen i arbete innan tidsgränsen nås. Sjukskrivningstiderna överlag kan alltså förväntas bli längre och sjukfrånvaron öka."
Låt oss mot bakgrund av detta fundera lite på vad det är för politik som Annika Strandhäll har aviserat. Det är höjda ersättningsnivåer i sjukersättningen och en slopad bortre tidsgräns. Vi ser dessutom tydligt hur Försäkringskassan slarvar med kontrollerna.
Det är anmärkningsvärt att vi i princip kan bocka av punkt för punkt vad expertmyndigheten säger att man inte ska göra. Detta är ingen hemlighet för regeringen. I den departementsskrivelse som ligger till grund för förslaget att avskaffa tidsgränsen skriver man: "Sammantaget beräknas reformen leda till ca 7 000 fler pågående sjukfall i slutet av 2016."
Min fråga kvarstår: Vad är det för forskningsunderlag som regeringen refererar till när man aviserar att den bortre tidsgränsen ska tas bort? Var är forskningen?
Johan Forssell (M):
Jag är enig med Annika Strandhäll om en sak, och det är att människor drabbas väldigt hårt av sjukskrivningarna. De känner ofta att de inte kommer till sin rätt och att de inte behövs.
Problemet är att den politik som Annika Strandhäll nu presenterar är en politik som hennes egen expertmyndighet varnar för kommer att öka sjukskrivningarna, förvärra problemen och innebära en risk för att vi får en återgång till det som var tidigare, nämligen långa, passiva sjukskrivningar.
Jag tror att tidsgränsen har en funktion, inte minst som en blåslampa för att se till att vi kommer bort från passiviteten och från sjukskrivningar som bara löper på. Jag tror att den behövs. Nu ser vi hur Försäkringskassan varnar för att kostnaderna för sjukskrivningarna kommer att skena de kommande åren. Det har regeringen kvitterat. Jag uppskattar att Annika Strandhäll har inlett samtal och att hon vill lyssna och ha en dialog.
Men jag kan också konstatera att under de månader som har gått sedan valet har det konkret hänt väldigt lite. Vi har under våren i socialförsäkringsutskottet tvingats ställa in närmare hälften av alla möten. Det kommer ingen politik från regeringen. Propositioner som aviserats dras till och med tillbaka. Det har nu gått nästan sex månader sedan Försäkringskassans ordinarie generaldirektör slutade, och fortfarande har ingen permanent rekryterats.
När det väl kommer förslag är det förslag som regeringens egen expertmyndighet varnar för kommer att få en negativ effekt. Jag har vid två tillfällen under denna diskussion ställt frågan vilken forskning som socialförsäkringsministern baserar sin politik på. Vad finns det? Jag hoppas att det finns något, för det kan väl inte vara så att ni gör politik bara på tyckande, Annika Strandhäll? Det vore beklagligt.
Johan Forssell (M):
Jag tycker i grund och botten att dessa hälsofrågor är för viktiga för att man hela tiden ska identifiera skillnader mellan partierna. Kanske skulle man ibland tjäna på att se lite grann till vad det är som förenar oss. Jag tror inte att skiljelinjen här egentligen går mellan ett eller annat parti utan att det nog mer handlar om de människor i olika partier som har fokus på dessa frågor och de som inte har det. Det är i alla fall min inställning här.
Sedan finns det mycket annat som vi kan diskutera, argumentera och kanske till och med bråka om ibland. Men detta borde vara viktigare än så. Därför blir jag lite bekymrad när jag hör Gabriel Wikström stå i denna talarstol och hitta på vad jag har sagt. Det var nämligen det som statsrådet just nu gjorde. Jag sa att ohälsa kopplat till sjukskrivningar är två olika saker - det är det faktiskt - inte att de inte har någonting med varandra att göra. Men det är faktiskt två olika saker.
Nu går vi snart på sommarledighet. Jag kan då skicka med Gabriel Wikström följande fundering: Hur kommer det sig egentligen att sjukskrivningarna ökar så mycket i Sverige och att de har fluktuerat över tiden, när vi samtidigt ser att hälsoläget i Sverige ligger ganska konstant? Det är till och med så att vi lever längre nu än vi gjorde tidigare. Det kan vara en liten sommaruppgift. Men nog om detta. Jag delar mycket av det som statsrådet säger här.
Jag skrev några saker som statsrådet sa: satsa på barn och ungdomar, jämlik hälsa, låt oss inte slå oss till ro. Problemet här är att Gabriel Wikström inte funderar på vad som blir konsekvensen av det. Konsekvensen borde vara att göra någonting här och nu, inte bara att tillsätta kommissioner och skjuta detta framåt i tiden.
Här finns faktiskt ett förslag som vi vet skulle vara mycket positivt för just de barn och ungdomar som Gabriel Wikström riktar sig till, alla de barn som inte får med sig idrott och motion hemifrån. De riskerar, om utvecklingen fortsätter, att drabbas av problem med knän, axlar och så vidare. De behöver mer fysisk aktivitet. En kommission som ska sitta ned och titta på frågorna kanske inte är fel.
Men jag skulle också vilja uppmana regeringen att titta på allt arbete som har gjorts. Detta är ett område som är mycket tydligt forskningsbelagt redan i dag. Jag bistår gärna i så fall, om det är där skon klämmer, genom att kanske skicka en del av denna information. Jag tycker verkligen att det vore mycket positivt om vi inte bara begravde detta i nya utredningar utan att vi faktiskt gjorde någonting åt det här och nu. Dessa problem kommer nämligen inte att bli mindre.
Jag vill upprepa min fråga till Gabriel Wikström: Varför valde regeringen, mot den positiva ambitionsnivå och de höga ambitioner som statsrådet skriver om i svaret, ändå att rösta nej till det konkreta förslag som låg på riksdagens bord om att nu förstärka undervisningen i idrott och hälsa i grundskolan? Vad var förklaringen till det?