Ola Johansson (C):
Jag tror jag behåller glasögonen på. Peter Erikssons svar om Tuna kungsgård, som jag tackar för, är mycket brett.
Inte oväntat tar han min fråga om statliga myndigheters agerande - som i detta fall stoppar Linköpings kommun från att fullfölja ett planarbete som skulle ge 2 500 bostäder - som förevändning att berätta om helt andra saker än de som frågan handlade om, nämligen hur han i framtiden tänker agera för att sådant som skett vid Tuna kungsgård inte upprepas.
Bakgrunden är att Linköpings kommun den 20 september tog emot ett beslut från Riksantikvarieämbetet om ändrade skyddsbestämmelser, som innebär att Tuna kungsgård i sin helhet ska utgöra statligt byggnadsminne och omfattas av skyddsbestämmelser. Det är alltså inte bara byggnaderna i sig utan även åkrar, ängar, alléer, skogsbryn, vägar, bäckar etcetera som inte får förändras till sin karaktär.
Redan 2012 pekade Linköpings kommun ut området i en översiktsplan, och sedan dess har planeringen fortsatt med samråd och utställningar. Ämbetets sena beslut betyder att 1 000-1 200 bostäder inte kan fullföljas. Det påverkar planen som helhet, då kollektivtrafiklösningar och ekonomi måste omprövas utifrån nya förutsättningar. Allt har skett i samråd med ägaren till Tuna kungsgård, som är Statens fastighetsverk.
Plötsligt går en annan myndighet in och förändrar förutsättningarna för alltihop. I sitt svar nämner bostadsministern att det ska finnas en förhandlingsperson och ett uppdrag till staten att inventera mark. Det är bra, men det som har skett här är ett slående exempel på när samordningen mellan två myndigheter havererar och lämnar en av landets mest expansiva kommuner i en mycket svår situation. Det understryker vikten av att samordna och styra staten.
Regeringen har ett ansvar att se till så att myndigheter medverkar till att vi får fram bostäder. Om det är så att de inte vill det ska det vara tydligt från början i det besked som ges. Peter Eriksson borde kunna sträcka sig så långt att han åtminstone beklagar vad som skett och lovar att verka för en bättre styrning av staten.
Om Peter Eriksson inte tänker berätta det själv - jag tror faktiskt att han gör det - kan jag nämna att Linköpings kommun får 58 miljoner i så kallad byggbonus, enligt vad Boverket meddelade under veckan. År 2015 hade Linköpings kommun ett överskott i sitt bokslut på 190 miljoner. Det är i första hand till redan expansiva kommuner dessa pengar betalas ut och inte dit där de skulle behövas.
Min egen kommun Kungsbacka får 15 miljoner och har under 2016 ett prognostiserat överskott på 94 miljoner kronor. Varför får inte Åtvidaberg eller Hylte i Halland detta stöd? De kanske hade behövt det mer med tanke på att de tar ett stort ansvar för flyktingmottagandet. Peter Eriksson vill att vi diskuterar regeringens så kallade 22-punktsprogram i stället. Vi kanske i nästa omgång skulle kunna tala mer om fördelarna och nackdelarna med det.
Jag kan avsluta det här inlägget med att konstatera att när det gäller riksintressen, skydd av olika slag och inte minst strandskyddet står kommuner och regioner helt maktlösa. Jag skulle önska att det gått att ge beslutande regionala organ i länen en viktigare roll i att samordna och styra planeringen av bostäder och infrastruktur, men då måste de också kunna göra egna prioriteringar mellan byggande och skydd i olika former. Riksintresseutredningen går nu på remiss.
Hur det kommer sig att det har dröjt så länge kunde annars ha varit ämne för en ny interpellation. Med den takt som regeringen håller känns det som att frågan om riksintressen blir något för alliansens bostadsminister att åta sig efter valet 2018.