Elisabeth Svantesson (M):
God morgon! Sverige står inför en svår och stor uppgift. De senaste åren har många människor, fler än någonsin, sökt sig hit. De väntar på asyl eller har precis fått uppehållstillstånd. Redan innan de kom fungerade integrationen ganska dåligt. Det tar alldeles för lång tid att få sitt första jobb.
Vi vet att det finns ett stort utanförskap i många stadsdelar runt om i Sverige. År 2008 hade vi 105 stadsdelar där färre än 50 procent arbetade. När vi för bara några månader sedan lät göra samma undersökning visade det sig att det nu är 130 stadsdelar som har ett stort utanförskap.
Om vi då gör precis som vi alltid har gjort kommer det att gå illa. Om integrationen ska fungera bättre i dag och i morgon än den gjorde i går krävs det kraftfulla reformer. I dag debatterar vi betänkandet som handlar om jämställdhet och nyanländas etablering. Man skulle egentligen kunna säga att det är en integrationsdebatt.
En regering som har haft två år och två månader på sig kan förväntas presentera förslag om kraftfulla reformer för riksdagen. Annars kommer det som sagt att gå illa. Vad behöver Sverige just nu? Låt mig nämna tre områden där jag ser att vi behöver kraftfulla reformer. För det första krävs det att varje person som kommer till Sverige själv gör mer för att bli anställbar. Det finns en stor tudelning på arbetsmarknaden.
För högutbildade som är inrikesfödda ligger arbetslösheten på 3 procent. För lågutbildade som är utrikesfödda ligger arbetslösheten på 33 procent. Det gapet måste minskas. Då har individer ett stort ansvar för att själva se till att bli anställbara och att göra allt man kan för att bli det. Det gäller vare sig man är född i Kabul, Bjuv eller Dorotea. Men människor måste också få verktyg för att kunna bli anställbara.
Vi måste skärpa och förbättra våra yrkesutbildningar, göra dem mer effektiva. I den här budgeten föreslår vi till exempel att 250 miljoner ska gå till att uppmuntra kommunerna nästa år när det gäller att hitta kombinationsutbildningar. Där läser man svenska språket och får en yrkesutbildning samtidigt. Mer måste alltså göras av individen, men fler möjligheter måste också ges för att man ska kunna bli anställbar. Det är det första.
För det andra måste det också finnas fler vägar in i jobb. Jag tror att alla partier i riksdagen förstår att utbildning är otroligt centralt för att fler ska kunna bli anställbara. Men det kommer alltså inte att räcka. Den som tror att utbildning kommer att lösa integrationsproblemen i framtiden är helt fel ute. Det kommer att behövas mer: enkla jobb och fler vägar in på arbetsmarknaden. Vi presenterar i den här budgeten en förstajobbetanställning.
Det handlar helt enkelt om en lärlingsanställning, där man lär sig jobbet på jobbet. Den kan också användas av arbetsgivare som inte har kollektivavtal. Den ska lagstadgas. Vi presenterar i den här budgeten någonting som regeringen borde ha gjort för länge sedan: förenklade lönestöd. Slå ihop åtta stöd till ett! Då blir det enkelt för arbetsgivaren att använda. Det blir enkelt för Arbetsförmedlingen. Och det kommer framför allt att ge ökade chanser till jobb.
För det tredje krävs det förändringar och reformer på ett annat område. Det handlar om att göra det mer lönsamt att jobba. Om vi ska bryta bidragsberoendet i Sverige måste det löna sig ännu mer att gå från bidrag till arbete. Det ser olika ut för olika individer. Men för många, särskilt familjer, i utanförskapsområden lönar det sig inte att ta ett jobb. Bidragen är nämligen så pass höga.
Vi föreslår till exempel ett bidragstak, och vi föreslår ökade krav på och aktivitet från den som uppbär något från det gemensamma. Det är tre viktiga områden där det krävs reformer och som lyser med sin frånvaro i regeringens proposition. Min sista dryga minut vill jag använda till en annan viktig fråga, som hänger ihop med detta. Men jag byter fokus lite. Min mormor föddes 1892.
Hon hette Fanny och föddes i Uppland. Min farmor föddes tio år senare. De två kvinnorna fick slita väldigt hårt. Och när de föddes hade vi inte ens allmän rösträtt. Två generationer efter min mormor och farmor har det hänt enormt mycket. Det är fantastiskt vad många vinster, vad många krig, som har vunnits på jämställdhetsområdet.
Men det finns många krig kvar att vinna, många fält kvar att erövra, på jämställdhetsområdet. Framför allt finns det risk för att vi tappar det försprång och de vinster som har vunnits. Generationerna före oss och olika partier har stridit för att uppnå den fantastiska jämställdhet vi har. Risken att tappa det finns så länge vi har sedlighetspoliser i vissa förorter.
Jag träffar tjejer som räcker upp handen i ett klassrum när jag frågar "Vem får inte gifta sig med vem de vill här?". Jag möter kvinnor på skyddade boenden som lever under kvinnoförtryck på olika sätt. Eller så är det bara en kvinna som inte får läsa sfi, eftersom hennes man inte vill att hon ska göra det. Vi har en del krig kvar att utkämpa. Och vi måste se till att vi inte förlorar den jämställdhet som vi har uppnått. Vi behöver fler kvinnor i svenska företag, på toppnivå.
Men det handlar inte om det. Om man inte ser att den största och viktigaste fajten som vi måste ta framöver handlar om de utrikesfödda kvinnorna som isoleras, då ser man inte verkliga samhällsproblem.
Därför är det obegripligt för mig att regeringen hellre tar strid om kvotering i bolagsstyrelser och en jämställdhetsmyndighet än att fokusera på alla de viktiga frågor som berör kvinnor som inte ens får ta del av jämställdheten.