Fredrik Malm (L):
Jag hade inte heller tänkt gå upp i denna debatt men blev lite intresserad när jag lyssnade på den. Först och främst yrade man om MUF:s veckoslutskurser. Det där är bara härskartekniker. Herrar Karlsson och Persson skulle möjligen kunna gå på någon sådan kurs - det kunde vara en nyttig tankeövning att få ta del av lite andra perspektiv. Herr talman! Jag tycker att det är viktigt att tillstå en sak när vi diskuterar de här frågorna.
Det finns inget mandat för det alliansstyre vi har haft i Sverige i åtta år nu som är starkare än att förbättra jobbpolitiken, bryta bidragsberoende och skapa nya jobb i Sverige. Det finns inget mandat som är starkare.
Det betyder att besvikelsen, misstron och bristen på förtroende för den förra regeringen och Socialdemokraternas arbetsmarknadspolitik var så närmast total att det innebar att vi fick ett stort maktskifte 2006, trots att andra förtroendesiffror för oppositionspartierna var hyggliga på den tiden. Det betyder att vi med viss ödmjukhet måste se på de problem vi har på arbetsmarknaden och försöka lösa dessa. Vi har ett ansvar i alliansregeringen.
Men att vilja vrida klockan tillbaka på det sätt som Socialdemokraterna och Vänsterpartiet argumenterar för är ju att gå tillbaka till den politik som en stor majoritet av väljarkåren i Sverige inte vill ha därför att den inte fungerar. Väljarna upplevde inte att fler människor fick jobb för att man sopade arbetslösa under mattan och tricksade med statistiken. Det som hände var att statistiken såg bättre ut, men finanserna blev inte bättre. Fler människor fick inte jobb.
Sysselsättningen blev inte högre. Vi hade en situation 2006 när svenska folket var nästan friskast i hela världen, herr talman, enligt alla hälsoindex, samtidigt som svenska folket var i stort sett mest sjukskrivna i hela världen.
Detta berodde på det politiska system som byggdes upp där man från Socialdemokraternas sida var mer intresserad av att tricksa med statistiken för att behålla makten och upplevde att passiviseringen inte var något större problem. Sedan, herr talman, hävdas det här lite retoriskt från Persson, eller om det var Karlsson, att arbete är en social rättighet.
Så är det inte riktigt. Ali Esbati uttryckte det mer korrekt när han sade: rätten till ett anständigt stöd. Det är en social rättighet. Rätten till en grundläggande försörjning är en social rättighet i Sverige. Det är därför vi har tak-över-huvudet-garantier och annat. Det är därför vi har våra välfärdssystem.
Men om rätten till ett arbete är en absolut rättighet till ett arbete innebär det att svenska arbetsgivare också har någon sorts absolut skyldighet att anställa människor. Vi har inte anställningsskyldighet i Sverige vare sig för den offentliga sektorn eller för privata arbetsgivare. Och om det är en skyldighet att anställa människor, ja, men då har vi inga matchningsproblem. Då behövs ju inte den här interpellationen.
Varför ska man behöva matcha människor om alla har en rättighet att få jobb? Poängen är att arbete skapas på en marknad där utbud och efterfrågan möts, i alla fall i det privata näringslivet. Det förutsätter att det finns goda förutsättningar för företagen att vilja anställa människor, att vi har skattesystem som fungerar, att vi har regelverk som fungerar, att man kan lita på statsmakten och på rättssystemet, att vi har en internationell konkurrens och att vi har en god utbildning och allt detta.
Då symboliserar denna interpellation, herr talman, någonstans den grundläggande konfliktlinjen i svensk politik. Vill man ha goda villkor för företag och näringsliv att kunna anställa och för människor att betala skatt så att vi kan finansiera vår skola, sjukvård och välfärd? Eller prioriterar man som det viktigaste att höja skatterna, reglera mer och därmed ställa fler människor utanför?