KBLab/rixvox huggingface dataset:
Peter Norman (M):
Det är ett antal spridda skurar. Jag ska försöka svara. Först och främst är det inte korrekt att Sverige skulle vara det enda land som har ett kärnkraftverk som begär leveranser från Rosatom eller Tvel. Till exempel gör finska Fortum det i dag, och man har gjort det under en längre tid. Det är också andra kärnkraftsleverantörer än Vattenfall som gör det från Sverige.
Man ska komma ihåg att Vattenfall i dag har två befintliga leverantörer. Vad man nu vill göra är att konkurrensutsätta marknaden ännu mer. Man gör ett försök att utvärdera det här materialet. Först 2019 eller 2020 ska man fatta beslut om huruvida man ska gå vidare eller inte. Jag har den största förståelse för att interpellanten ställer den här frågan.
Jag har också den största förståelse för att det är ett problem för Vattenfall i dagens säkerhetspolitiska situation att göra utvärderingar när det gäller hur man ska agera över huvud taget i fråga om handeln med Ryssland, med tanke på konflikten med Ukraina. Däremot tycker jag att man måste ha respekt för de roller vi har. Vi har en företagsledning i Vattenfall. Vi har en styrelse i Vattenfall, och vi har en ägare av Vattenfall, som är svenska staten.
Det rimliga är förstås att Vattenfalls ledning fattar operativa beslut. Det rimliga är att Vattenfalls styrelse fattar strategiska beslut. Det rimliga är att styrelsen kontaktar ägaren när det är fråga om strategiska beslut av avgörande karaktär. Och ägaren levererar en ägarpolicy och riktlinjer till bolaget. Så har skett i det här fallet.
Jag har ingen anledning att tro att Vattenfall på något sätt bryter mot riktlinjerna, och jag har ingen anledning att tro att Vattenfall på något sätt bryter mot några svenska utrikespolitiska deklarationer. Det här handlar om en testverksamhet där ett beslut ska fattas om fem sex år. Det enda rimliga är att styrelse och ledning får ansvar för frågan, och vi som ägare ska se till att bolaget följer de riktlinjer som vi har satt upp för bolaget.
Peter Norman (M):
Låt oss gå tillbaka i historien med Vattenfall. Under åren 2000-2006, då ett parti närstående Lars Eriksson innehade regeringsmakten och även ansvaret för de statliga bolagen, ökade Vattenfalls utsläpp av koldioxid från 0 miljoner ton per år till 100 miljoner ton per år.
Detta berodde i huvudsak på inbrytningar i Mellaneuropa, framför allt Tyskland, i stora kolkraftverk, vilket nu alliansregeringen har att hantera. Nu har vi satt upp mål för Vattenfall att sänka utsläppen från dessa 100 miljoner ton per år till 65 miljoner ton per år till 2020. Ett annat mål är att Vattenfall ska investera mer i förnybar energiproduktion än sina konkurrenter.
De är två mycket skarpa mål som Vattenfall har att hantera. Till detta hör att alliansregeringen, till skillnad från den socialdemokratiska regeringen, sätter hållbarhetsfrågorna för de statliga bolagen högt. Vi genomförde ett arbete som påbörjades av Maud Olofsson under den förra mandatperioden, en så kallad GRI-rapportering. Den har följts upp under den nuvarande regeringen från 2012 med uttryckliga mål för hållbarheten för de statliga bolagen.
Detta arbete innefattar även antikorruption, som Lars Eriksson tar upp, vilket naturligtvis är en naturlig del i ett hållbarhetsarbete. Jag vet att Vattenfalls ordförande Lars G Nordström har varit ute och kommenterat denna affär, och jag tycker att han har gjort det på ett bra sätt. Han har tydligt sagt att Vattenfall har nolltolerans mot korruption, och det är alldeles utmärkt. Jag har ingen anledning att misstro honom eller bolaget på den punkten.
Låt mig dock upprepa det jag sade tidigare: Om det nu blir affär med detta bolag blir det tidigast 2019 eller 2020, i och med att man nu är i en utvärderingsfas. Sedan kan jag kommentera Gunnar Andréns inlägg med att jag helt håller med om att det naturligtvis är förenat med betydande osäkerheter att göra affärer med Ryssland, åtminstone i det läge som vi har i dag.
Hur läget ser ut om fem sex år är ganska svårt att utvärdera i dag, och jag tycker nog inte att man ska gå händelserna i förväg. Vad Vattenfall försöker göra är att skapa en större konkurrens på denna marknad. Man har i dag två leverantörer, och man skulle gärna vilja ha fler leverantörer för att förbättra såväl kvalitet som pris och säkerhet. Jag tycker att det är ett behjärtansvärt arbete, som jag stöder.
Peter Norman (M):
Det som genomsyrar Lars Erikssons interpellation är omsorgen om industrijobben i Västerås. Jag har stor respekt för detta. Vad jag förstår är Lars Eriksson bosatt i Västerås och ordförande för Socialdemokraterna i Västerås. Då är det väl rimligt att han tar denna väg.
Dock har riksdagen beslutat att Vattenfall ska generera en marknadsmässig avkastning genom att affärsmässigt bedriva energiverksamhet så att bolaget är ett av de bolag som leder utvecklingen mot en miljömässigt hållbar energiproduktion. Det finns därför inte utrymme, givet den formulering som riksdagen har antagit, att ta andra typer av hänsyn, till exempel arbetsmarknadspolitiska hänsyn. "Land skall med lag byggas", var Karl XV:s valspråk.
Det tycker jag gäller även här. Vill man ha en annan arbetsordning, vill man ha en annan riktlinje för Vattenfall, går det bra att väcka motioner i riksdagen och försöka få riksdagens stöd för detta. Men så länge vi har en ordning där Vattenfall ska genomföra en verksamhet som innebär en marknadsmässig avkastning ska inte Vattenfall ta arbetsmarknadspolitiska eller regionalpolitiska hänsyn. Enligt min uppfattning är detta en rimlig ordning.
Till slut, Lars Eriksson, handlar det inte om några garantier till regeringen eller staten, i och med att det inte är staten eller regeringen som gör affärer med Ryssland, eller eventuella affärer med ryska Rosatom. Detta är en affär som bolaget Vattenfall eventuellt ska göra med ett ryskt företag, och därför ankommer det på bolaget att ansvara för sådana frågor, vad gäller garantier eller i övrigt.
Peter Norman (M):
I någon mening är det kanske ändå bra att jag besvarar interpellationen, med tanke på att jag inte bara var icke-minister utan också blev ordförande i bolaget. Låt mig redogöra för vad som hände, så kanske jag kan övertyga Per Bolund. Jag blev uppringd av Bo Lundgren några dagar innan. Han frågade om jag skulle kunna stå till förfogande som ordförande i Carnegie.
Den dag då Finansinspektionen drog in tillståndet för Carnegie hade Mats Odell, Bo Lundgren och jag själv en presskonferens i Bella Venetia under sen eftermiddag. Inför den presskonferensen satt vi tre mycket riktigt på Mats Odells rum. Då flög ett stort antal namn genom luften.
Bo Lundgren - som skulle ansvara inte för att lägga fram ett beslut från styrelsen utan för att lägga fram ett förslag till bolagsstämman - frågade kort och gott: Nu är det bråttom, är det någon som har några bra namn? Det kom ett stort antal namn genom luften, varav flertalet inte kom med i styrelsen. Inför den här debatten har jag för säkerhets skull ringt Bo Lundgren och frågat honom om han på något vis kunde tolka detta som något slags anvisning eller uppmaning. Jag vet inte om Per Bolund har gjort det. Hade du gjort det hade du fått svaret av Bo Lundgren: Nej, inte på något sätt.
Bo Lundgrens uppfattning, liksom min egen och statsministerns, är att Bo Lundgren och Riksgäldskontoret på ett helt självständigt sätt föreslog namn till bolagsstämman som därmed beslutades.
Peter Norman (M):
Låt mig börja med att notera att Per Bolund ägnar halva sin talartid åt Nuonaffären som inte ens är nämnd i interpellationen. Jag finner det lite märkligt. Den andra frågan som jag tänker ta upp är att Per Bolund i interpellationen frågar mig om statsministern och regeringen var inblandade i processen att utse ny styrelse för Carnegie bank efter Riksgäldskontorets övertagande, eller om processen enbart hanterades av Riksgäldskontoret. Svaret på frågan är att statsministern och regeringen inte var inblandade.
Hade Per Bolund frågat de personer i detta rum som vi talar om, alltså Mats Odell, jag själv eller Bo Lundgren, hade han fått detta svar av alla tre inblandade. Därmed har jag inte så mycket mer att säga. Bo Lundgren säger att han självständigt föreslog stämman en styrelse om fem personer som stämman sedan accepterade. Jag tror inte att vi kommer så mycket längre i denna fråga, fru talman.
Peter Norman (M):
Jag får tacka för komplimangen att kallas statsminister. Jag är inte där än, men en vacker dag kanske! Skillnaden, eventuellt, mellan den här affären och Nuonaffären är att statsråden inte tycker olika i den här affären. Vi tycker på samma sätt. Naturligtvis har jag ingen aning om ifall Per Bolund pratade med Bo Lundgren under den här perioden, men om Per Bolund gjorde det skulle jag ha svårt att anklaga Per Bolund för att vara inblandad i att påverka Bo Lundgren i beslutet.
Det här var ett informellt samtal där ett stort antal namn bollades genom luften - ett stort antal namn där den absoluta merparten enligt Bo Lundgren inte var aktuell för att komma in i styrelsen. Bo Lundgren själv, som nu inte har så mycket att försvara då han har gått i pension - han har inga partikamrater och ingen arbetsgivare att vara orolig för - säger självklart sanningen, det vill säga att han fattade ett självständigt beslut att utse eller föreslå stämman en bolagsstyrelse i Carnegie.
Jag har svårt att se relevansen i den här frågan mer än att försöka hitta advokatyr för att göra någonting som inte finns. Det finns inga olika uppfattningar mellan mig och statsministern. Det är uppenbart så att Riksgäldskontorets chef på ett självständigt sätt föreslog stämman de namn som senare skulle beslutas ingå i styrelsen. Mer än så har jag inte att säga.
Peter Norman (M):
Börje Vestlund har frågat mig om det inte är rimligt att staten har ett ansvar för att såväl enskilda som företag har möjlighet att få kontanter och redovisa sina dagskassor, samt vilket ansvar staten har i fall såsom konkursen i Panaxia. Som jag framhållit vid ett flertal tidigare tillfällen är det beklagligt när personer - och för den delen föreningar och företag - kommer i kläm till följd av minskad kontanthantering.
Det är angeläget att det finns tillgång till kontanter för den som så önskar och att det finns möjligheter att göra såväl uttag som insättningar av kontanter. I det här sammanhanget vill jag nämna att jag tycker att det är en bra utveckling att allt fler butiker låter kunderna ta ut kontanter i butiken. Det politiska målet är att alla i samhället ska ha tillgång till grundläggande betaltjänster till rimliga priser. Marknaden bör tillhandahålla dessa betaltjänster.
Staten har emellertid ansvaret för grundläggande betaltjänster på de orter och i den landsbygd där behovet av grundläggande betaltjänster inte tillgodoses av marknaden. Statens arbete med att trygga tillgången till grundläggande betaltjänster måste utgå från regionala och lokala förutsättningar och lösningar eftersom behoven och förutsättningarna skiljer sig åt mellan olika delar av landet. Mot den bakgrunden har regeringen gett Post- och telestyrelsen och länsstyrelserna i uppdrag att vidta åtgärder för att trygga tillgången till grundläggande betaltjänster.
Länsstyrelsernas uppgift är bland annat att bedöma om tillgången till grundläggande betaltjänster motsvarar samhällets behov. Om så inte är fallet har länsstyrelserna regeringens uppdrag att vidta åtgärder för att trygga tillgången till grundläggande betaltjänster på dessa ställen. För dessa insatser kan länsstyrelserna söka medel från Post- och telestyrelsen.
När det gäller Börje Vestlunds andra fråga, om statens ansvar när det uppstår problem i kontanthanteringskedjan - som till exempel i samband med Panaxias konkurs - vill jag hänvisa till den pågående översynen av regelverket för kontanthantering, dir. 2013:71. Utredningen ska bland annat identifiera bristerna i regelverket för kontanthantering och analysera och dra slutsatser av hur motsvarande regelverk är utformat i andra länder.
Utifrån detta ska regeringen senast den 1 september 2014 ge förslag som kan säkerställa ett heltäckande regelverk för kontanthanteringen. Jag kan inte och vill inte föregå utredningens förslag.
Peter Norman (M):
Jag tackar Börje Vestlund för en viktig interpellation om ett beaktansvärt ämne. Låt mig problematisera frågan lite grann. Rent allmänt är det av många skäl bra om vi går bort från ett kontantsamhälle. Ett är att rånrisken minskar, inte minst i butiker i glesbygd.
Ett annat är att genom att man får fler betalningar i banksystemet blir det svårare att tvätta pengar. Det är lättare att hitta både penningtvätt och finansiering av terrorism och vad det nu kan vara. Det finns ett antal argument för att försöka komma ifrån kontantsamhället så mycket som möjligt.
Dock måste vi ha klart för oss att under en överskådlig tid kommer kontanthanteringen att finnas kvar. Då gäller det att se till att de som av olika skäl har svårt att hantera en ny teknik inte råkar illa ut. Det är svårt att teknikanpassa detta. Nu har det kommit en betaltjänst som heter Swish. Den fanns inte för tre fyra år sedan. Utvecklingen går så fort.
Vi har i dag ingen aning om vilket betalningssystem som kommer att finnas och vara populärt om tre fyra fem år, så det är inte lätt att bygga upp någon infrastruktur för det här. Det är ändå i någon mening ett minskande problem i och med att allt fler använder kort och andra tjänster. Dessutom finns det inga lätta lösningar.
Det har ibland förekommit i debatten att man genom Finansinspektionens försorg skulle tvinga bankerna att ha en kontanthantering i sin oktroj. Då säger bankerna själva att om detta sker kommer de att lägga ned fler kontor än vad de gör i dag, så den vägen är inte heller lämplig. Därför tycker jag tills vidare att den lösning vi har är till fyllest.
Den kan säkert göras bättre och kan eventuellt utvecklas lite mer, men länsstyrelserna har detta ansvar och tar det också. Länsstyrelserna genomför regionala insatser genom att etablera betaltjänstombud.
De genomför även regelrätta bussresor för framför allt pensionärer för att de ska kunna uträtta både bankärenden och kontantärenden. Till problematiseringspaketet kan jag tillägga att kontanthanteringen inte täcker sina egna kostnader i banksystemet.
Ett system skulle kunna vara att man till exempel satte upp en bankomat någonstans och tog betalt för uttag i bankomaten för att göra det lönsamt. Men av kulturella skäl är det ingen bank som vill göra det, för de skulle räkna med att få stark kritik för det. Då blir tyvärr en lösning att det inte blir någon bankomat alls. Det jag gav var en problembild. Vi har ett system som fungerar, men det kan säkert blir bättre.
Jag vill bara hälsa Börje Vestlund att jag tar ämnet på absolut största allvar.
Peter Norman (M):
Låt mig upprepa vad jag skrev i mitt interpellationssvar till Börje Vestlund. Någon helt privat ordning har vi inte och ska inte ha på denna marknad. Jag citerar: "Staten har emellertid ansvaret för grundläggande betaltjänster på de orter och i den landsbygd där behovet av grundläggande betaltjänster inte tillgodoses av marknaden." Därmed tror jag att vi är ganska överens på den punkten.
Panaxiakonkursen blottlade ett antal saker. Dels var det grov brottslighet, dels insåg vi att vi var ganska sårbara eftersom vi hade ganska få värdetransportföretag. Ett antal händelser är dock av godo. Det ena är Icabanken, som ofta etablerar sig utanför storstäderna och tillhandahåller kontanthantering.
Fler och fler butiker har dessutom möjlighet att ge ut kontanter till sina kunder. Det är ett sätt för butikerna att minska rånrisken. Det var ovanligt för fem tio år sedan, men nu är det vanligt. Det finns alltså goda tecken. Riksbanken har som ett av sina mål att verka för ett sunt och säkert betalningssystem.
Som Börje Vestlund skriver i sin interpellation hade Riksbanken tidigare ett ansvar, och jag vet att Riksbanken åter diskuterar om de ska vidta åtgärder från sin sida. Detta välkomnar jag. Det jag vill se är ett ökat kundtryck på olika finansiella institutioner. Till exempel gjorde TCO en upphandling av bolån.
En av de stora bankerna vann upphandlingen och tillgodoser TCO:s medlemmar med konkurrenskraftiga priser. I Sverige är vi ganska dåliga på att använda kundtrycket i mer kollektiv form. Det borde via pensionärsorganisationer, fackliga organisationer och andra organisationer gå att sätta press på de finansiella aktörerna för att få dem att upprätthålla kontanthanteringen på ett bättre sätt än vad de gör i dag.
Är det något dessa aktörer är känsliga för är det om kunderna försvinner. Jag skulle välkomna den typen av agerande.
Peter Norman (M):
Före Panaxiakonkursen kallade jag till mig pensionärsorganisationer, handikapporganisationer, banker, konsumentföreträdare och ett antal andra för att diskutera precis denna fråga: kontanthanteringen. Sedan blev det akut i och med Panaxiakonkursen, men det rundabordssamtal vi hade påvisade just de problem Börje Vestlund tar upp.
Jag fick mycket värdefulla synpunkter vid detta möte. Sedan kom Panaxiakonkursen, och nu har vi en utredning på gång om den. Jag ser framför mig att vi från departementets sida ska diskutera frågan tillsammans med Riksbanken och ta till oss Panaxiautredningen för att få kontanthanteringen att fungera bättre i Sverige.
Jag skulle dock också gärna se andra typer av åtgärder, till exempel den jag var inne på tidigare: att försöka få lite kundtryck på bankerna från fackföreningar eller andra intresseorganisationer. Jag tror inte att man löser den här frågan i någon mening genom enkla beslut.
Den tekniska utvecklingen vad gäller betaltjänster går så fort att vi måste laga efter läge. I dag är det min uppfattning att länsstyrelsens arbete sker på ett bra sätt. Det kan säkert utvecklas bättre och på andra ställen, men i huvudsak fungerar det bra. Jag vill upprepa att staten utan tvekan har ett ansvar för betaltjänster, och det tycker jag också att staten tar.
Peter Norman (M):
Lise Nordin har frågat mig vilka åtgärder jag tänker vidta för att förhindra Vattenfall att delta i Magrittegruppens påverkansarbete för att ta bort stöden till förnybar energi inom EU. Jag vill inledningsvis säga att det inte är ägarens roll att avgöra med vilka grupperingar Vattenfall samverkar på energimarknaden. Låt mig dock konstatera att det initiativ som berörs i interpellationen är bredare än vad interpellanten beskriver och syftar till att skapa mer förutsägbarhet och mer långsiktighet på den europeiska energimarknaden.
Ägarens roll är att fastställa tydliga mål för vad vi förväntar oss att bolaget ska uppnå. Som interpellanten påpekar har Vattenfall sedan 2010 riksdagens uppdrag att affärsmässigt bedriva energiverksamhet så att bolaget är ett av de bolag som leder utvecklingen mot en miljömässigt hållbar energiproduktion. Marknadsförutsättningarna för europeiska energibolag har förändrats kraftigt de senaste åren. Utvecklingen drivs av både konjunkturella och strukturella faktorer.
Även under de kommande åren väntas energibolagen i Europa stå inför stora utmaningar med låg efterfrågan på och högt utbud av el, vilket väntas leda till fortsatt låga elpriser. Som en konsekvens av dessa förändrade marknadsförhållanden har vi under hösten 2012 som ägare reviderat Vattenfalls ekonomiska mål med lägre och därmed rimligare avkastningskrav för att öka möjligheterna för satsningar på hållbar energi. Samma år slog bolaget fast en ny strategi med ökat fokus på klimatutmaningar och Norden.
Det är nu angeläget att bolaget skyndsamt fullföljer sin strategi. Det är Vattenfalls styrelse och ledning som ansvarar för att bolagets verksamhet bedrivs så att bolaget når de mål som ägaren respektive bolaget har beslutat om. Mot denna bakgrund avser jag inte att vidta ytterligare åtgärder.
Peter Norman (M):
Lise Nordin har frågat mig vilka åtgärder jag tänker vidta för att förhindra att Vattenfall deltar i Magrittegruppens påverkansarbete för att ta bort stöden till förnybar energi inom EU. Jag ska svara på den frågan, men jag ska börja med att konstatera att Per Bolund vill gå tillbaka till den interpellationsdebatt vi just hade och diskutera vilken bild svenska folket har av verkligheten. För mig är det förståeligt att Per Bolund tycker att denna fråga är besvärlig.
När han och Miljöpartiet hade möjlighet att stödja eller säga nej till Socialdemokraterna gick Vattenfall från 0 till 100 miljoner ton. Nu går man från 100 till 65. Jag tror att de flesta inser att 65 är mindre än 100. När ni hade chansen gick det från 0 till 100. Nu går det från 100 till 65, vilket är alldeles utmärkt.
Ni får ta ansvar för er period, liksom vi gör för vår. Åter till frågan. Vore det så som Lise Nordin frågar mig skulle det inte vara lämpligt. Men så är det inte. Jag vet inte om det är avsiktligt eller oavsiktligt som Lise Nordin har missuppfattat vad Vattenfall och Magrittegruppen säger. Jag ska läsa ett stycke som förhoppningsvis gör det mer klarlagt.
Så här säger Vattenfall: "Nationella stödsystem leder inte automatiskt till att ny energiproduktion byggs där den efterfrågas som mest. Att bygga mycket förnybar produktion i till exempel Norden ger inte effekten att koldioxidutsläppen minskar på europeisk nivå, eftersom elen i dagsläget inte kan transporteras långa sträckor utan betydande kapacitetsförlust. Istället vill Vattenfall att det är prissignaler som styr var ny produktion ska byggas.
I det sammanhanget kan handeln med utsläppsrätter . vara den drivande faktorn. På samma sätt ser Vattenfall att EU ETS borde driva att vi ska uppnå lägre koldioxidutsläpp på Europanivå. Vi vill se ett ambitiöst mål på reducerade koldioxidutsläpp till 2030 och att EU ETS ska vara verktyget för att nå dit .
Antagligen kommer subventioner på förnybar energiproduktion behövas i ett övergångsskede för att nå målen 2020. Men på längre sikt bör subventionerna förflytta sig från mogna tekniker, som t ex landbaserad vindkraft, till att stödja utbyggd överföringskapacitet, smarta elnät samt forskning och utveckling på mindre konventionella förnybara produktionsslag."
Det är alltså inte så som Lise Nordin vill ge sken av, nämligen att Vattenfall i ett påverkansarbete vill ta bort stödet för förnybar energi. Man vill kort och gott göra det på ett annat sätt än vad som finns i dag. Därmed finns det inte skäl för mig att på något vis intervenera och säga åt Vattenfall vad man bör göra eller inte göra i frågan.
Peter Norman (M):
Jag kan konstatera att Per Bolund inte kan hålla sig utan att han fortsätter att tala om den gamla interpellationen. Jag kan förstå att det är besvärligt att behöva konstatera att man har varit passivt delaktig i att låta Vattenfall gå från noll till 100 miljoner ton och att den nuvarande regeringen drar ned till 65 miljoner ton. Jag vill inte gå in i diskussionen mer än så. Vad gäller Lise Nordins fråga försökte jag ge en förklaring i mitt första svar. Jag kanske var otydlig, så jag ska förklara igen.
Min bedömning är att Magrittegruppen, som Vattenfall har gått med i, inte är en lobbygrupp mot förnybar energi i Europa. Det är en lobbygrupp som vill att man ska undvika direkta subventioner till förnybart och i stället använda prismekanismer, det vill säga skatt på koldioxid. Därför är det inte så, enligt min uppfattning, att Vattenfall är med i något påverkansarbete för att ta bort stöden till förnybar energi.
Detta är ganska tydligt när man läser igenom gruppens förslag ordentligt och om man även läser igenom Vattenfalls kommentarer till förslaget. Det är detta interpellationen handlar om, och förhoppningsvis har jag nu klargjort min uppfattning i frågan.