KBLab/rixvox huggingface dataset:
Karin Enström (M):
När vi använder de breda penslarna är det naturligtvis mycket som vi är överens om. Vi har en bred samsyn kring att vi vill ha en stark internationell rättsordning och att vi vill se till att demokratin och respekten för de mänskliga fri- och rättigheterna, kvinnors rättigheter och jämställdhet får en vidare spridning så att så många som möjligt får ta del av detta. Det låter bra, och där är vi överens.
Jag kan konstatera att vi inte har något ansvarigt statsråd här, och det blir därför i denna debatt Kenneth G Forslund som får svara för regeringens politik. I uppräkningen av alla utmaningar vi står inför och i den katalog av allt det goda vi vill uppnå kan man lätt tappa fokus. Det är egentligen det jag nu efterfrågar.
Hela inriktningen i budgeten handlar om allt gott som Sverige kan göra - och då är vi inte ens inne på biståndets utgiftsområde. Sverige kommer dock alltid att ha begränsade resurser, inte bara när det gäller pengar utan också när det gäller organisation och människor som ska göra arbetet. Vad ser då Kenneth G Forslund framför sig? Vilka är de viktigaste prioriteringarna? Ska vi kunna vara på alla platser samtidigt?
Ska vi driva samarbete med alla organisationer, eller hur ska vi på bästa sätt driva och ta till vara Sveriges intressen, där dessa grundläggande värderingar självklart ingår? Hur anser den rödgröna regeringen med stöd från utskottsordföranden att denna prioritering ska gå till? Fokus är det jag efterlyser!
Karin Enström (M):
Tack för det beskedet! Min följdfråga är naturligtvis vilken analys som ligger bakom den prioriteringen, men också hur detta ska gå till. Prioriteringen är fred och säkerhet i vårt närområde, förhoppningsvis också för vår egen skull, för att bevara vårt oberoende och vår fred, men hur kommer vi att se detta i regeringens arbete?
Min fråga gäller både samarbete och vilket fokus Utrikesdepartementet ska ha i alla sina kontakter och sitt arbete inom ramen för detta. Hur ska det gå till att driva den prioritering som Kenneth G Forslund pekar ut?
Karin Enström (M):
Tack, statsrådet, för deltagande i debatten! Jag håller med om mycket av det som Ann Linde tar upp i sitt anförande. Vår syn på EU präglas av just samsyn. Men det finns några områden som inte präglas av samsyn. Jag vill ta upp tre saker i dag. Det första är den sociala pelaren, där vi har olika uppfattningar.
Vi tycker inte att det är EU:s sak att hålla på med familjerätt, fastställa storleken på barnbidraget och andra saker. Det andra handlar om en långsiktig plan. Ministern talade sig varm för EU-handslag och EU-sakråd här i Sverige.
Men hur ser regeringens strategiska plan ut för att bygga allianser och hitta likasinnade i olika prioriterade frågor? Det är endast så som vi kan få genomslag i alla de oerhört viktiga processer som nu pågår. Det tredje handlar om Nordstream 2.
Här måste regeringen bli mer aktiv, framför allt på EU-området, men jag saknar en proaktivitet. Folkrättsligt sett är det svårt för Sverige att säga nej och stoppa Nordstream 2. Däremot finns det tillfälle att via EU-kommissionen peka på målkonflikter som finns mellan EU:s energiunion och byggandet av Nordstream 2.
Det är det tillfälle som finns för att få fler EU-länder och kommissionen att verka i den riktningen. Byggandet av Nordstream 2 skulle allvarligt påverka den säkerhetspolitiska situationen negativt i vårt område. Så vad gör regeringen för att stoppa byggandet av Nordstream 2?
Karin Enström (M):
Tack för kommentarerna! Hela projektet Nordstream 2 är ju ett typexempel på där Sverige inte kan agera ensamt. Vi måste hitta allierade och likasinnade att bygga strategiska partnerskap med för att vi ska få vår vilja igenom. Det känns som att regeringen har varit senfärdig. Man har väntat och väntat.
Man passade inte på att vara medundertecknare på ett brev som skickades redan i mars 2016 om de farhågor som fanns hos flera medlemsländer inför vad byggandet av Nordstream 2 skulle innebära. Jag skulle vilja höra vad regeringen har för strategi utöver att prata med Danmark. Har man pratat också med övriga länder för att försöka stoppa Nordstream 2?
Detsamma gäller andra avgörande frågor för framtiden, alltifrån hur vi som icke-euroland ska kunna vara med och fatta beslut i alla ärenden som rör EU:s 27 länder till hur EU ska utvecklas framöver. Här måste Sverige hitta likasinnade länder och hitta partner. Hur ser den långsiktiga strategin ut? Finns det några planer på ett motsvarande EU-handslag också med andra medlemsländer?
Hur ser statsrådet på detta?
Karin Enström (M):
Tack, utrikesministern, för svaret! Den interpellation som vi debatterar nu har inte bara dagar utan några månader på nacken, vilket skulle ha kunnat innebära att den var inaktuell. Men sommarens händelser i regionen visar att de frågor jag ställer är högst relevanta. EU måste visa enighet i arbetet för fred i en av världens mest komplicerade konflikter.
Jag välkomnar att Sverige och utrikesministern i svaret stöder tvåstatslösningen och att utrikesministern säger att Sverige aktivt och konsekvent verkat för en gemensam EU-linje i samordningsmötena om Mellanösternresolutionerna i Unescos styrelse.
Detta understryks av det som utrikesministern sa i utrikesdeklarationen i februari i år. Då sa Margot Wallström: "För att navigera bland dagens utmaningar måste vi se till hur fred, frihet och försoning kan åstadkommas i vår del av världen.
Därför förblir Europeiska unionen så viktig för oss, och regeringen ska med kraft bidra till ett EU som är sammanhållet och principfast." Men, herr talman, när det gäller Israel och Palestina är det inte första gången som Sverige under Margot Wallström och den rödgröna regeringen väljer att gå sin egen väg i stället för att samordna med EU:s övriga medlemsländer.
Det svenska beslutet att erkänna Palestina bröt enigheten inom EU för en gemensam röst och linje i fredsprocessen. Enligt min och vår mening kom erkännandet för tidigt och stred mot Sveriges principer när det gäller erkännande av stater.
Vi sa då, herr talman, att vi inte trodde att detta skulle påverka eller få igång fredsprocessen och att det hade fått bättre effekt att verka för ett gemensamt agerande från samtliga EU:s medlemsstater. Det säger vi fortfarande, för vi kan inte se att regeringens agerande har påverkat fredsprocessen på ett positivt sätt.
Sverige var under alliansregeringen drivande och lyckades då också skapa enighet inom EU för en gemensam röst och linje i fredsprocessen mellan Israel och Palestina. Den linjen har den nuvarande regeringen både hållit sig till och också, enligt min mening, till del avvikit ifrån, och man driver delvis, framför allt när det gäller erkännandet, en egen agenda.
Nu kommer vi till poängen: I den omröstning som vi nu talar om och som interpellationen handlar om röstade alltså Sverige som enda EU-land för att godkänna den här resolutionen.
Om man ska vara trogen strävan efter EU-enighet och EU ska kunna vara en positiv kraft i utrikespolitiska frågor, vilket jag är övertygad om att även regeringen anser, så var ju EU inte enigt i det här fallet.
Därför, herr talman, vill jag återigen fråga utrikesministern: Om utrikesministern nu värnar EU-enigheten så starkt, visste Sverige, när man väl röstade, att man som enda EU-land skulle rösta för?
Skulle Sverige ha varit berett att avstå eller rösta nej om EU hade varit enigt om ett sådant ställningstagande mot den här resolutionen?
Karin Enström (M):
Den här resolutionen, ska vi komma ihåg, är återkommande och har omarbetats, och man har vid upprepade tillfällen i olika versioner och olika utföranden tagit ställning till den i Unescos styrelse.
Jag hör vad utrikesministern säger och hur hon beskriver att det gick till, hur man förhandlade som EU och sedan, som utrikesministern beskriver, hamnar i en svår situation. Därför vill jag upprepa frågan ifall Sverige, när man lade sin röst, visste att det skulle bli som enda EU-land.
Det är betydelsefullt, eftersom vi har diskuterat hur viktigt det är att ändå söka EU-enighet i så många frågor som möjligt. Vi vet att det här är en av de allra svåraste frågorna i hela Israel-Palestina-konflikten och i Mellanösternpolitiken. Likväl: Visste de som förhandlade när man tog ställning och väl lade sin röst att man som enda EU-land skulle rösta för?
Jag tycker att det har stor betydelse, för det kopplar till den andra frågan. Om man visste detta, gjorde man det så att säga med berått mod? Om man hade förstått att man hade kunnat få ett enigt ställningstagande från EU antingen genom att alla avstod eller att alla röstade nej, hade Sverige då varit berett att göra det? Det är också en principfråga.
När det gäller läget i regionen och den här frågan har sommaren tyvärr varit mycket våldsam och mycket konfliktfylld just kring Tempelberget. Många har dödats, och det har varit stor oro.
Vi ser alltså att frågan är i allra högsta grad aktuell, och därför måste det naturligtvis hela tiden göras ansträngningar för att få ned konfliktnivån och för att arbeta för att EU ska komma överens, vilket man ändå lyckades med, som Margot Wallström beskriver. Sverige hade, skulle jag vilja säga, en stor del i det.
Sedan finns det när det gäller det som inte står i de här riktlinjerna naturligtvis olika uppfattningar och olika intressen. Det var uppenbarligen så att man inte kunde få enighet kring ett ja, men skulle Sverige, om man hade vetat att man kunde få enighet kring något annat, i sådana fall kunnat följa det?
Karin Enström (M):
Utifrån det som utrikesministern precis sa och det som hände ställde jag i min interpellation just frågan vad detta, tillsammans med allt annat som händer, får för konsekvenser för EU:s förmåga att ha en gemensam röst i utrikespolitiken. När EU agerar samfällt med samtliga sina instrument är det ju en verkningsfull global aktör och bör kunna vara så.
Jag skulle vilja få ett svar på hur utrikesministern bedömer denna enskilda händelse och vad Sverige har gjort sedan dess. Utrikesministern ställde frågan: Hur kom det sig?
Ja, vad gör då Sverige för att undvika framför allt den här typen av väldigt överraskande händelseförlopp, som jag förstår är svåra att hantera under ett väldigt kort tidsförlopp? Vad har det fått för konsekvenser - det är nu flera månader sedan - för EU:s möjlighet att nå en gemensam röst, som man uppenbarligen inte har i den här frågan?
Vad har då Sverige och utrikesministern gjort för att minska riskerna för att det här ska kunna hända igen?
Karin Enström (M):
Tack, utrikesministern, för svaret! Också denna interpellationsdebatt är sen men tyvärr minst lika aktuell och nödvändig får vi konstatera. Precis som utrikesministern konstaterar i sitt svar är den här konflikten fortsatt en tragedi. Det är ett fruktansvärt lidande och en svårlöst konflikt.
Det krig genom ombud som regionala stormakter har fört och för på syrisk mark, tillsammans med det faktum att västländerna under en längre tid har fokuserat på kampen mot Daish, har komplicerat konfliktlösningen ytterligare. När Ryssland för närmare två år sedan gick in med militärt stöd till sin allierade Bashar al-Asad blev det inte lättare.
Sedan kriget började har över 400 000 människor förlorat livet, och över 11 miljoner människor är på flykt. FN:s särskilda sändebud försöker oförtröttligt lösa konflikten men har egentligen inte nått några större direkta resultat.
Det är ett svårt läge, och omvärlden måste självfallet kraftigt fördöma våldet, särskilt de brutala attacker mot civila som har förekommit. Som vi har sagt många gånger måste Sverige agera så att de skyldiga kan ställas till svars. Kemvapenattacken i april mot civila i Syrien är just ett sådant brott. Vid attacken dödades närmare 100 personer, varav många var barn.
Enligt Organisation for the Prohibition of Chemical Weapons, OPCW, var det sarin eller en sarinliknande nervgas som användes vid attacken. Presidenten har förnekat att man har genomfört någon gasattack, och Ryssland har sagt att det var en gas som råkade komma ut i samband med andra bombningar. Herr talman!
Poängen i min fråga är att vi vet att läget är väldigt låst i FN:s säkerhetsråd och har varit det under lång tid. Jag menar att framför allt Ryssland och Kina har blockerat resolutioner för steg mot att komma vidare när det gäller att nå fred i Syrien.
Vi måste hela tiden vara tydliga, och därför blev jag förvånad när utrikesministern i en debattartikel den 16 april i år beklagade att säkerhetsrådets permanenta medlemmar inte kan enas. Detta kan ha varit en förenkling i en tidningstext. I och med det, som jag uppfattade det, fördelades ansvaret lika mellan de fem permanenta medlemmarna, det vill säga USA, Ryssland, Kina, Frankrike och Storbritannien.
Enligt de rapporter vi har läst var det dock Ryssland som emot. Ryssland och Kina har också lagt in veto mot sanktioner mot individer som enligt OPCW har varit inblandade i användning av kemvapen i Syrien.
Nu har utrikesministern i sitt svar visat och försökt beskriva de olika textvändorna vid det tillfället och vilka som var emot vad, men för mig väckte det oro när jag uppfattade att utrikesministern valde att fördela skuldbördan jämnt mellan samtliga permanenta medlemmar i FN:s säkerhetsråd.
Det är viktigt att Sverige som medlem i säkerhetsrådet är väldigt tydligt.
Karin Enström (M):
Precis som utrikesministern sa är det tekniskt ett ganska slutet system. Det finns röstförklaringar och uppteckningar, och det kommer ut bulletiner av olika slag.
De fem permanenta medlemmarna är ju alla stora. Det som verkligen stör mig är om vi hamnar i någon form av kålsuparteori, det vill säga att alla bär lika mycket skuld och att alla minsann har gjort fel.
I vissa fall har man säkert gjort fel, men i det här fallet har vi sett att Ryssland och Kina har varit de största bromsklossarna, om jag får uttrycka det så. Jag kan ha missat något, men som jag förstår det har Ryssland under de senaste fem åren lagt in sitt veto i säkerhetsrådet minst åtta gånger när det gäller förslag om Syrien.
Det är ett starkt användande och, skulle jag vilja säga, ett missbruk av vetorätten. Kina, å sin sida, har lagt in sitt veto mot sex av de åtta förslagen.
Även om det först och främst är det syriska folket som har lidit har säkerhetsrådets och FN:s anseende och legitimitet lidit skada därför att man helt enkelt inte kan samla sig kring att ens ta steg mot fred i Syrien. Fred där är en svår uppgift.
Dessutom är man inte så pass modig att de ansvariga för dessa fruktansvärda brott kan ställas till svars. Det är detta jag är ute efter. Hur gör då regeringen med sin plats i säkerhetsrådet för att sätta press på de permanenta medlemmarna? Behöver regeringen ibland sätta olika mycket press, eller är det lika mycket press på alla? Det var två frågor, och den tredje är från interpellationen.
Hur kommer utrikesministern och Sverige i framtiden att verka just för att vi kommer vidare i ansvarsutkrävandet för dessa förfärliga handlingar? Det gäller kemvapenattacker, men det är också många andra krigsförbrytelser som har plågat det syriska folket under lång tid.
Karin Enström (M):
Jag tackar utrikesministern.
Man ska inte använda kålsuparteorin eller hopbuntningsprincipen. Det är för mig viktigt att få den bekräftelsen från utrikesministern här i dag.
Karin Enström (M):
Jag var självklart med vid informationstillfället i morse. Om det hade varit information och vi hade fått ta del av denna analys hade jag kanske inte behövt stå i kammaren och ställa frågan. Jag tycker verkligen att det mer än någonsin är helt nödvändigt att vi som ett litet land söker samsyn och enighet kring hur vi bäst ska värna Sveriges intressen i denna oroliga värld.
Jag ser därför fram emot att få ta del av den här analysen - och jag hoppas att den inte är hemlig - och planerna för hur regeringen ska lösa detta.
Karin Enström (M):
Regeringen har vid flera tillfällen försäkrat att kampanjen för en plats i FN:s säkerhetsråd varit både sjyst och transparent. Samtidigt framkommer det nu medieuppgifter om att statsministern själv under denna kampanj utlovat alltifrån diplomatutbildning till att hjälpa till med att internationellt mildra kritiken mot skatteparadiset Mauritius.
Det är klart att detta väcker flera frågor. Finns det uppgifter som inte har framkommit under denna kampanj? Det har getts löften om att allt ska redovisas så fort omröstningen är klar. Jag skulle vilja att statsministern lägger alla kort på bordet. Vad har statsministern och övriga statsråd egentligen lovat under denna kampanj?
Karin Enström (M):
Min fråga går till utrikesministern. Utrikesministern är mycket engagerad i bland annat nedrustningsfrågor som en del i den feministiska utrikespolitiken.
Under den här veckan har vi kunnat läsa både i Aftonbladet och i intervjuer att utrikesministern har uttalat sin oro över de växande militärutgifterna i världen och aviserade ökade satsningar på kärnvapen.
Jag tvivlar inte på utrikesministerns engagemang för nedrustning, men jag vill ställa en fråga om vad som hände förra veckan när utrikesministern var i Moskva och träffade den ryske utrikesministern. Tog utrikesministern upp dessa frågor kring den ryska ökande militära förmågan och den väldigt högstämda kärnvapenretoriken som kommer från Ryssland just nu?
Karin Enström (M):
Det tycker jag var bra. Samtidigt är jag rädd för att vi riskerar att hamna i lite av en kålsuparteori, det vill säga att det liksom är två sidor av samma mynt. Jag måste ändå fråga utrikesministern om hon inte ser värdet av ett militärt starkt USA som en garant för att kunna upprätthålla den transatlantiska länken och ta ansvar och hjälpa oss med den europeiska säkerheten.
Karin Enström (M):
Den 29 maj tog Frankrikes nyvalde president Emmanuel Macron emot Rysslands president Vladimir Putin. Enligt Macron var mötet extremt uppriktigt och direkt. Bland annat var president Macron tydlig med varför han valt att porta journalister från de ryska mediekanalerna Sputnik och Russia Today från sitt kampanjhögkvarter under valrörelsen.
Han såg denna journalistiska verksamhet som tydlig rysk desinformation och påverkanskampanj. Rysk desinformation och påverkanskampanjer riskerar också att påverka Sveriges utrikes, säkerhets- och försvarspolitik negativt. Till exempel ser vi det inför den stora försvarsmaktsövningen Aurora 17 som ska genomföras i september. Det finns också risk för att vi kan få se detta i det kommande svenska valet.
Med anledning av detta frågar jag utrikesministern: Vilka åtgärder vidtar regeringen för att minska risken för påverkansoperationer?
Karin Enström (M):
Jag tackar utrikesministern för svaret. Detta rör inte bara utrikespolitiken utan hela den politiska bredden, och det finns många aspekter. Vad gör utrikesministern och Utrikesdepartementet i de diplomatiska kontakterna med Ryssland för att påtala och förklara att vi inte är nöjda med detta?
Det är en sak att förbereda sig här hemma genom förebyggande åtgärder, men vilket budskap skickar utrikesministern?
Karin Enström (M):
Roger Richtoff kan väl inte riktigt bestämma sig för vem som egentligen bestämmer. Först och främst ska en hel del av de här frågorna riktas till den regering som är ansvarig i Sverige nu för hur det röstas och beslutas i EU:s olika ministerråd. Men för att ta det från början: Vad handlar det här om? Vad handlar utlåtandet om? Vad handlar förslagen om?
Ja, detta är ett sätt att visa på olika vägar framåt för hur EU i fortsättningen ska kunna samarbeta på det försvarspolitiska och det säkerhetspolitiska området. Försvarsfrågor har en särställning. De har inte samma typ av ställning som övriga politikområden.
Detta är mellanstatligt, och det är egna nationella beslut som avgör, till exempel om man deltar i en EU-ledd träningsmission eller i någon annan form av EU-ledd insats. Varken den rödgröna regeringen eller Alliansen har sagt att vi på något sätt skulle ge upp.
Jag tror att det finns en bred samsyn om att vi vill ha kvar möjligheten att nationellt styra över vårt eget försvar. Det är helt tydligt att Europa behöver ta ett större ansvar för sin egen säkerhet. Jag kan hålla med Roger Richtoff om att detta inte har gjorts i tillräckligt stor utsträckning.
Det har varit bekvämt att kunna luta sig lite tillbaka och hoppas att någon annan ska hjälpa en. Å andra sidan har vi två olika gemensamma solidaritetsförklaringar som innebär att vi lovar att solidariskt hjälpa varandra vid ett angrepp. Jag måste försöka få klarhet i vad Sverigedemokraterna tycker. Ni är förmodligen inte ens för att EU ska ha en gemensam utrikespolitik.
Hur ser Roger Richtoff på EU:s roll som global aktör?
Karin Enström (M):
Jag vet inte riktigt hur jag ska tolka svaret. Jag har uppfattat det som att Sverigedemokraterna i de flesta frågor inte tilltalas av någon överstatlighet över huvud taget, men det passar tydligen på vissa områden. Jag tycker att det tydligt framgår av vad andra partier har sagt att vi ser detta som ett mellanstatligt projekt. Kommissionen har försökt att blicka framåt över hela EU:s framtid och har pekat ut ett antal alternativ.
Vi har i detta utlåtande inte valt ut något alternativ, vilket jag heller inte tror var syftet med denna skrift. Syftet var snarare att stimulera till en debatt. Jag tycker att det är oerhört viktigt att vi i Sverige bestämmer oss, oavsett hur man ser på medlemskap i Nato. Det är ju ingen hemlighet att vi från Alliansens sida anser att det vore det enskilt viktigaste beslutet för att stärka vår säkerhet.
Oavsett detta måste vi dock i EU hitta ett sätt att bli bättre på att samarbeta i dessa frågor, just för att vi ska bli effektivare. Tror inte Roger Richtoff att man kan bli bättre när det gäller förmågeutveckling och att samarbeta på ett antal områden där man både kan lära av varandra och bli effektivare i alltifrån krishantering till att utveckla sin egen förmåga?
Karin Enström (M):
Jag kunde inte hålla mig kvar i bänken. Det viktigaste är diskussionerna och debatten just nu och att vi deltar i diskussionerna, sa Kenneth G Forslund i sitt anförande. Det låter väl bra. Men man kan ju delta på lite olika sätt.
Man kan sitta vid sidan om och lyssna på vad de andra säger och vänta med att ta ställning tills det är helt nödvändigt och man ställs inför fullbordat faktum. Det som oroar mig är att Sverige har varit just passivt. Jag tycker att regeringen har dragit benen efter sig, kanske för att man inte är överens internt mellan olika sakområden eller mellan olika partier, vad vet jag? Det har tagit lång tid.
Det var en lång period av värkarbete innan det till slut kom en gemensam artikel av utrikesministern och försvarsministern där plötsligt hela detta samarbete togs emot med öppna armar. Jag välkomnar det, men jag måste ändå fråga Kenneth G Forslund: Varför har det tagit så lång tid?
Karin Enström (M):
Det är detta som är lite klurigt. Å ena sidan är det, precis som Kenneth G Forslund säger, en process. Å andra sidan går vissa saker fort, och då gäller det att vara beredd att hänga med i svängarna och inte sitta och vänta på konkreta förslag som förmodligen redan är förkokade någon annanstans.
Det jag efterlyser är att regeringen är mer aktiv och är på plats där det förkokas för att upptäcka sådant som är på väg i fel riktning och kunna påverka och putta på dem som vi i vanliga fall är like-minded med så att det kan gå i rätt riktning. Vi delar bilden av att detta är bra.
Det finns säkert en del fallgropar, och det finns frågor där vi har ett särskilt intresse just för att vi är en försvarsindustrination. Vi är ett litet land, och vi riskerar att hamna i skuggan av de stora länderna. Jag efterlyser en större tydlighet och att regeringen tar för sig mer.
Det kommer att rassla till och gå fort när man väl sätter ned foten, och då ska vi ha gjort allt för att se till att det går i den riktning vi vill. Fru talman! Jag hoppas verkligen att vi inte har fiender bland EU:s medlemsländer. Vi kan tycka olika, men oavsett vilken fråga det handlar om är vi väl ändå inte fiender.