KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jonas Sjöstedt (V):
Jag tycker att det finns en del områden där den svenska regeringens EU-politik är oklar. Jag tänkte att vi kan sprida ljus över dem i den här debatten, så jag har tre frågor till statsrådet.
Den första frågan är: Vill den svenska regeringen att Sverige ska anslutas till EU:s valutaunion under innevarande mandatperiod? Har regeringen någon åsikt om det? Finns det någon regeringsståndpunkt i denna fråga? Min andra fråga gäller den konkurrenspakt som har lagts fram av Tyskland och Frankrike, senast i samband med Europeiska rådet.
Den innebär att man vill harmonisera pensionsålder, att man vill ingripa i lönesättning och att man vill ha skrivningar i ländernas grundlagar om skuldsättning, till exempel om harmonisering av bolagsskatt. Tyskland och Frankrike har påpekat att detta i första hand är tänkt för eurozonen, men de inbjuder även icke-euroländer att delta. Har den svenska regeringen någon åsikt om man tänker delta i detta eller inte - ett överstatligt samarbete på de här områdena som initieras av Tyskland och Frankrike?
Det är ganska centralt i dagens EU. Min sista fråga gäller situationen i Spanien och Baskien. En av Europas allra längsta och blodigaste konflikter under de senaste årtiondena kan förhoppningsvis vara på väg mot sitt slut. Det handlar om Etas oförsvarliga - vill jag säga - terror i Spanien. Nu har Eta lovat att lägga vapnen åt sidan. Det som uppfattas som Etas politiska gren, som förut kallades Batasuna, har nu återbildats under annat namn.
Frågan är: Kommer Spanien att förbjuda detta parti? Kommer detta parti att förbjudas att kandidera i Europavalen? Det kan avgöra den baskiska konfliktens öde för lång tid framöver. Vad är den svenska regeringens ståndpunkt i denna fråga?
Jonas Sjöstedt (V):
Jag ställde tre frågor. Jag fick försök till svar på två av de frågorna. På den första frågan om Spanien och Baskien var svaret att regeringen inte har någon ståndpunkt. Jag bara noterar att det är vanligt att man inte har någon åsikt om vad som händer i EU-länder men gärna om sådant som händer utanför. Det tycker jag är lite märkligt ibland i EU-debatten. Det kanske inte hör till att man får ha åsikter om varandra. När det gäller frågan om euron tycker jag att det är ett mysterium.
Regeringens ståndpunkt är att om vi ska ansluta oss till euron ska vi ha en folkomröstning. Ja, det är ju fullständigt självklart. Men vill regeringen att vi ska gå med i EU:s valutaunion? Har regeringen någon åsikt om det? Oavsett vad Socialdemokraterna tycker om vi ska ha en folkomröstning eller om riksdagen ska ta beslut undrar jag: Vad är regeringens ståndpunkt? Vad tycker regeringen i denna fråga? Finns det en regeringsståndpunkt om att vi ska avskaffa vår valuta och gå in i EU:s valutaunion? Här tycker jag faktiskt att ministern passar i den frågan. Då blir man fundersam.
Det är kanske den viktigaste frågan vi står inför i EU-politiken, och regeringen tycker uppenbarligen ingenting. Sedan tror jag att man ska akta sig för liknelser med båtar när det gäller euron. Jag tycker att det känns lite grann som att man står på kajen och kliver på Titanic när man ser isberget vid horisonten när det gäller euron. Jag ser fram emot att jag kanske kan få ett svar på den tredje frågan om man är beredd att gå in i detta mycket hårda överstatliga samarbete som går in djupt i nationell självbestämmanderätt som lönesättning, grundlagar och så vidare.
Där måste regeringen rimligen ha en glasklar ståndpunkt.
Jonas Sjöstedt (V):
Jag tänkte beröra den intressanta frågeställningen om handel med utsläppsrätter från ett något annorlunda perspektiv. Det gäller det faktum att Sverige är på väg att samla på sig ett stort överskott av utsläpp. Sverige fick ju ett måttfullt åtagande enligt Kyotoprotokollet, och det är ett åtagande som vi har klarat med råge. Det beror på många olika faktorer.
Det beror på kloka beslut av tidigare politiska majoriteter och kanske också en del beslut under den här politiska majoriteten, men det beror också på att människor runt om i Sverige har arbetat i stort och smått för att minska utsläppen. Kommuner har pratat om hur man kan bygga ut fjärrvärme, människor har valt att cykla i stället för att ta bilen, man har tittat på sina konsumtionsmönster och så vidare. Vi har verkligen haft en kollektiv ansträngning i Sverige för att minska våra utsläpp av växthusgaser och ta vårt miljöansvar.
Detta har lett till att vi i Sverige har släppt ut betydligt mindre än vad vi så att säga har rätt att göra enligt Kyotoprotokollet. Om jag inte missminner mig handlar det om 10-12 procent. Det motsvarar 70 miljoner ton koldioxidekvivalenter. Enligt Kyotoprotokollet finns det en möjlighet att sälja dessa. De kallas för AAU, assigned account units.
Jag menar att det vore en fullkomlig antiklimax i klimatpolitiken om vi i Sverige efter alla de ansträngningar som har gjorts på individnivå, kommunnivå och riksnivå valde att låta allt detta arbete gå upp i rök i ett polskt kolkraftverk, för det är faktiskt det som skulle kunna bli följden.
Det skulle vara ett slag i ansiktet på hela Miljösverige att det extra bidrag som vi har gett inte kommer att betyda någonting, för det kommer att ge en extra möjlighet att släppa ut någonstans. Jag vet att Storbritannien redan har beslutat att man inte kommer att sälja. Man kommer att annullera sina extra AAU. Vi i de rödgröna partierna menar att även Sverige borde annullera.
Det vore ett tydligt budskap om att vi tar detta med att gå före på allvar. Det var inte bara snack - vi menade allvar när vi sade att vi var beredda att göra lite mer. Det skulle vara en jättefin julklapp om miljöministern här i dag kunde säga att vi också ska annullera. Centerpartiet har kallat sig Alliansens gröna röst. Då borde ni som parti tydligt visa vägen i den här frågan i regeringen.
Man kan ibland ana eller till och med läsa i utdrag ur amerikanska diplomatrapporter genom Wikileaks att det finns olika åsikter i olika frågor, inte minst klimatfrågan, inom regeringen. Vi har kunnat se det i hur tydlig man ska vara mot USA:s missbruk i utsläppen av växthusgaser. Det hedrar Andreas Carlgren att han har en radikalare ståndpunkt än regeringen annars har.
Jag tror också att han ofta vill gå längre och ibland kanske har mer gemensamt med oss i De rödgröna än med vissa av allianspartierna. Det är inget konstigt i det. Det är så det är i politiken. Trovärdigheten skulle öka mycket om vi skulle säga att vi annullerar dessa utsläppsrätter och att vi inte kommer att sälja de ansträngningar att minska Sveriges klimatutsläpp som vi har gjort under så många år. Min fråga till Andreas Carlgren är: Kommer vi att göra detta?
Jonas Sjöstedt (V):
Som miljöministern mycket riktigt påpekade var beslutet om inrättande av en CO2-skatt i Sverige unikt och framsynt när det fattades. En stor del av våra framgångar kan förklaras med att vi vågat använda skatteinstrumentet, och det har fungerat utmärkt. Jag vill beklaga att allianspartierna sjöng i kör i denna valrörelse och framhöll ganska måttfulla höjningar av miljöskatter som vår tids Harmagedon i Sverige. Det gäller kilometerskatt, bensinskatt och annat.
Man måste orka ibland att också ge de obehagliga budskapen. Visst finns det internationella regler om handeln med AAU:er. Men dessa regler förhindrar oss inte annullera det överskott vi har. Det visar Storbritanniens exempel. Vi begär inte att man inte ska respektera internationella regler. Vi begär att man ska använda dem maximalt för att öka vår trovärdighet i miljöfrågan. Kan Storbritannien så kan Sverige. Det har ett pris.
Skulle vi sälja möjligheterna att släppa ut de växthusgaser som vi inte använt oss av skulle det i dag kanske inbringa 7 miljarder kronor. Jag kan förstå att man räknar på det på Finansdepartementet och ser det som en möjlighet. Men i samma ögonblick som man säljer rätten att släppa ut det vi har sparat in och eldar upp det i ett polskt kolkraftverk eldar man också upp alla de ansträngningar som svenska folket har gjort gemensamt för att minska utsläppen av växthusgaser.
Det priset är det inte värt. Vi måste kunna säga att vi avstår från det och att vi i stället vill göra allt vi kan för att rädda jordens klimat. Det låter stort, men det är faktiskt vad det handlar om: att ta sitt ansvar för jordens klimat. Jag hoppas att Andreas Carlgren om inte i dag så en annan gång kan ge löftet om annullering. Sedan kan jag inte låta bli att vara lite nyfiken på detta med Wikileaks.
Är det så att Reinfeldt utfärdade en liten bannbulla, kanske inte i skrift men väl i ord, att man inte fick kritisera USA för mycket när det gäller klimatpolitiken. Eller är det kanske en fullständig missuppfattning?
Jonas Sjöstedt (V):
Jag tackar landsbygdsministern för svaret på denna viktiga fråga. Vi står inför en stor och omfattande debatt inför reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken i EU.
Om man ska karakterisera hur den fungerar i dag kan man säga att den är dyr för skattebetalarna och konsumenterna, den är orättvis eftersom de största bidragen går till stora livsmedelskoncerner och stora markägare, den slår hårt mot tredje världen eftersom den konkurrerar ut jordbruk i tredje världen som skulle kunna ge försörjning till många människor och den är inte speciellt bra för vår miljö - även om sambandet mellan biologisk mångfald och jordbruk är en mycket sammansatt fråga, vilket ministern så riktigt påpekade.
Vi står inför denna viktiga reform, och som vi ser det inom Vänsterpartiet utgör den en gyllene möjlighet både att stärka miljödimensionen i jordbrukspolitiken och att avveckla avverka de omfattande och byråkratiska stödsystemen. Inte minst mot bakgrund av att världsmarknadspriserna stiger på många jordbruksvaror finns det möjlighet för reform här.
Min första fråga är om det är möjligt att få som nyårslöfte av ministern att Sverige och ministern aldrig någonsin mer i EU:s ministerråd röstar för en enda exportsubvention på jordbruksområdet. Det hände ju ett par gånger under förra mandatperioden att Sverige gjorde det. Om ministern lovar detta blir Vänsterpartiets nyårslöfte att vi kommer att sluta upp bakom det beslutet och applådera det.
Det är inte varje dag vi gör det när det gäller regeringens politik, men i det här fallet lovar vi att göra det. Debatten om biologisk mångfald har många dimensioner. Det pågår också en nationell debatt om bevarande av gamla frösorter i Sverige. Det har varit stor upprördhet bland många odlare i Sverige över att gamla sorter hotas på grund av att det är dyrt och krångligt att köpa fröer.
Vi har alla ett intresse av att de traditionella potatisarna och kålrötterna kommer att finnas kvar. Det finns många skäl till det. Har regeringen funderat över om regelverket på nationell nivå och på EU-nivå skulle kunna förenklas och förbättras för att underlätta bevarandet av de traditionella frösorterna?
Det pågår också en diskussion om att resurserna är otillräckliga för dem som arbetar med klassificering av det viktiga genetiska materialet. Man har inte tillräckliga resurser för att artbestämma, klassificera och döpa det. Ser regeringen någon anledning att stärka politiken eller göra förändringar för att bevara dessa arter i vår egen biologiska mångfald?
Jonas Sjöstedt (V):
När det gäller exportstöd uppfattar jag regeringens ståndpunkt ungefär så här: Vi är i princip emot exportstöd och röstar därför emot dem, men ibland gör vi ett undantag från våra principer och lägger ned våra röster eller kan till och med tänka oss att rösta för dem om det av taktiska skäl är bättre. Jag tror att det är en olycklig position och tycker att det vore bättre om Sverige konsekvent röstade nej till samtliga exportstöd på jordbruksområdet i EU:s ministerråd.
Det skulle öka Sveriges trovärdighet, både i arbetet för en reformering av EU:s jordbrukspolitik och i internationella kontakter med alla de länder som lider av att få sina livsmedelsmarknader sönderslitna av de orättfärdiga exportstöden från Europeiska unionen. Jag skulle vilja att Sverige tog ytterligare ett steg på det här området. När Sverige har röstat för stöd har Danmark vid flera tillfällen gått emot.
Danmark är ju, till skillnad från Sverige, en stor jordbruksexportör. Om Danmark kan borde Sverige kunna. Ministern kommenterade inte min fråga om bevarandet av traditionella frösorter i Sverige. Jag kan förstå att den kom lite oväntat. Den ingår ju inte i interpellationen, även om den i högsta grad berör biologisk mångfald. Om vi inte kan ha den debatten här lovar jag att återkomma med en interpellation om det efter jul. Jag tycker att det är viktigt att bevara de sällsynta arterna i Sverige.
Med det önskar jag landsbygdsministern en god jul och ett gott nytt år.
Jonas Sjöstedt (V):
Jag ska fatta mig ganska kort. Jag tycker att den huvudsakliga inriktning som miljöministern redogör för är bra. Det viktiga är nu att följa upp så att vi inte får de här siffrorna år efter år därför att man inte klarar sina gränsvärden och att man tar tag i frågan om miljödomstolarna på allvar. Det har fått gå alltför lång tid med alltför få resurser. En annan del av att få acceptans och stöd för en expanderande gruvnäring är att se till att avkastningen till bygden ökar.
I dag tar man ut en extra avgift på 0,2 procent som går till markägare och till forskning. Den borde kunna höjas, inte minst för att gå till miljöforskning och till en sorts återbördande till de bygder som nu exploateras via gruvnäringen. Jag tror också att det är viktigt att ha ett statligt ansvar för det här området, att det finns en statlig prospekteringsverksamhet och att det statliga gruvbolaget LKAB bidrar till att öppna nya gruvor så att man får ett långsiktigt seriöst agerande.
Det finns naturligtvis andra gruvbolag, men det finns bolag av olika sorter i den här branschen. Sist vill jag bara tacka talmannen och miljöministern för debatten och önska en god jul och ett gott nytt år.
Jonas Sjöstedt (V):
Tack, miljöministern! Vi vet alla att USA inte kommer att skriva på ett bindande avtal som det ser ut nu, framför allt efter mellanårsvalen. Vad är då det ansvarsfulla att göra? Det ansvarsfulla är att de som vill går vidare i väntan på att USA en dag kommer att inse att man behöver ett globalt avtal. Den dagen kommer på grund av att klimatförändringarna är här och kanske med god hjälp av så småningom höjda oljepriser.
Det bör vara vår roll att i alla fall gå vidare och vara en av dem som tar ansvar. Sveriges roll kan också vara att visa att en modern industrination med hög levnadsstandard kan ställa om. Det är ett exempel som världen behöver, inte minst USA.
Sverige har ibland använts i den amerikanska debatten som ett exempel på ett land med god ekonomisk utveckling som samtidigt minskar sina utsläpp - men vi är på väg att tappa fart. Jag vill återkomma till mina frågor, som jag tycker fick otillräckliga svar. Varför är inte Sverige med Danmark och Storbritannien och säger 30 procent redan nu?
Det hade väl känts bra, Andreas Carlgren, att skicka det pressmeddelandet i eftermiddag och sedan åka till Cancún och se hur man tar in det i omvärlden. Om man räknar att bistånd ska vara 0,7 procent av bni är det kanske additionellt. Men det är inte så vi räknar i Sverige. Vi har ett enprocentsmål, och då är inte klimatbiståndet additionellt - såvitt jag kan se i alla fall. CDM-åtgärderna står i dag i motsatsställning till att ställa om i Sverige.
Det är den enkla vägen ut att säga att det ska göras någon annanstans och sedan aldrig kontrollera att det görs. Men med det missar vi en möjlighet att utveckla vårt eget land, ställa om Sverige, bygga om järnvägar, renovera bostäder och styra över transporter med kilometerskatt. Om det nu är som allt fler säger, att CDM-åtgärderna till stor del inte ger några effekter, är regeringen beredd att överge detta sitt huvudspår i klimatarbetet?
Jonas Sjöstedt (V):
Jag tackar försvarsministern för svaret. Denna debatt handlar om ett amerikanskt specialförband, TF 3-10 - ett förband som står under Pentagons direkta befäl. Det ingår inte ingår i ISAF-styrkorna och agerar därmed inte på FN-mandat. En del av denna styrka är förlagd till Camp Marmal. Basen delas med framför allt tyska soldater, men även svensk militär är stationerad på basen.
Task Force 3-10 beskrivs ibland som en dödspatrull. Dess uppdrag är capture or kill, tillfångata eller döda. De arbetar utifrån en lista - Joint Prioritized Effects List, JPEL - med mer än tvåtusen namn på personer som ska oskadliggöras. Uppgifter i tidningar som The Guardian och Der Spiegel visar hur det går till. Ibland försöker man inte ens tillfångata; man bara dödar.
The Guardian tar i dag upp ganska välkända fall med många civila dödsoffer när TF 3-10 slagit till. En gång dödade man av misstag sju afghanska poliser. En annan gång var det sju skolbarn på en skola på den afghanska landsbygden som fick sätta livet till. Förbandet och dess samröre i norra området har väckt stor debatt i Tyskland som lämnat ut namn till JPEL.
Minst en av de personerna har blivit dödad. Av tyska tidningar framgår att fler länder, okänt vilka, har lämnat ut namn till vad som ibland beskrivs som en dödslista. I sitt svar här förnekar försvarsministern samarbete eller informationsutbyte mellan svensk trupp och Task Force 3-10. Det är bra, för det vore mycket problematiskt om svensk trupp arbetade tillsammans med ett förband av nämnda typ. Det skulle göra oss medansvariga.
Samtidigt bekräftar försvarsministern i sitt svar att han är medveten om Task Force 3-10 och dess existens och om att en del av förbandet finns på en bas där även svensk trupp är stationerad. Detta skiljer sig från tidigare presskommentarer från Försvarsmakten. Jag har några följdfrågor: 1.Som försvarsministern vet agerar även svenska specialförband i Afghanistan. Inte minst gäller det spaning.
Även FRA finns, såvitt jag vet, på plats i Afghanistan. Kan försvarsministern garantera att inte heller dessa specialförband har samarbetat eller samarbetar med amerikanska specialstyrkor av den typ som det här är fråga om eller sänder information till dem? 2.Den svenska underrättelsesektionen i Mazar-e Sharif rapporterar sina underrättelser till Regional Command North.
De finns på Camp Marmal. Där finns även Task Force 3-10. Hur kan försvarsministern veta att de uppgifter som den svenska underrättelsesektionen sänder in inte förs vidare och att namn från de svenska underrättelserna inte hamnar på JPEL?
3.Det är i dag beslutat att den svenska styrkan i Afghanistan ska inlemmas i Natos kommunikationssystem som bygger på krypterad kommunikation över Afghanistan. Det här systemet gäller inte bara ISAF-styrkor utan även OEF-styrkor som tillhör Nato. Är det inte så, försvarsministern, att amerikanerna därmed i praktiken kommer att få tillgång till all information som de svenska trupperna väljer att sända över detta Natos kommunikationssystem?
Jonas Sjöstedt (V):
Om försvarsministern hade läst den tidigare artikeln kunde han ha sett att vi aldrig påstått att svenska soldater begått några övergrepp i Afghanistan - svart på vitt i tidningen. Du vet mycket väl, ministern, vad jag frågar efter. Försvarsministern är helt medveten om vad de tre följdfrågorna handlar om. De handlar om hur informationen går från de svenska trupperna och hur den kan användas av amerikanerna.
Det är konkretiseringen, det är själva vägen som avgör om försvarsministerns första svar på interpellationen är giltigt eller ej. På de frågorna väljer försvarsministern att inte lämna något svar. Det är oroande.
Om det är så - och det har försvarsministern inte på något sätt förnekat i debatten - att den svenska underrättelsesektionen rapporterar sina underrättelser till det norra regionala kommandot kanske uppgifterna kan hamna hos amerikanerna. Det är en intressant fråga. Det innebär inte att svenskarna skickar uppgifter direkt till exempelvis JPEL eller Task Force 3-10, men de kanske går en annan väg. Då vill jag veta om försvarsministern kan garantera att de inte går den vägen.
Hur är det med det nya kommunikationssystemet? Är det inte så att amerikanerna i praktiken kan ta reda på allting som sägs? Då kanske det blir svårt att hemlighålla saker som man vill hemlighålla i det systemet. Jag noterar att försvarsministern väljer att inte svara på mina frågor. Därför kommer jag att återkomma till dem i olika forum; det kan bli ett löfte.
Jag skulle vilja höra hur försvarsministern själv vill karakterisera det förband som vi delvis delar bas med. Är det som The Guardian och Der Spiegel skriver och som ingen förnekar, att man har råkat skjuta civila, att man i praktiken har dödat människor utan att försöka ta dem till fånga och att man håller människor fängslade utan rättegång, försvarbart?
Jonas Sjöstedt (V):
Jag tackar statsrådet för det här svaret. Jag tycker att det pekar åt rätt håll även om vi väntar på de skarpa förslag som ska komma. Jag tycker att kostnadsfrågan är en huvudsak. Om man inte gör någonting åt de stora kostnader som läggs på dem som remitterar pengar kommer man inte att kunna åtgärda huvudproblemet.
Då kommer många grupper av medborgare som har kommit till Sverige att vara hänvisade till de här informella nätverken med de nackdelar som det har på olika sätt. Jag hoppas att det blir en del av de förslag som kommer att läggas fram. Jag har svårt att se vad som skulle hindra att man reglerar den monopolställning som vissa företag faktiskt har på det här området och pressar deras kostnader.
Vi ingriper och sätter gränser för bankernas verksamhet av många andra skäl och på många andra sätt, både nationellt och i Europeiska unionen. Jag tycker att det vore rimligt att göra det. Internationella jämförelser visar att det är dyrt att remittera från Sverige jämfört med andra länder. Det pekar på att man måste göra någonting åt detta. Jag tycker också att det är intressant med nya tekniska lösningar. Frågan är om man ska använda biståndsmedel till det eller inte. Man kan diskutera vad biståndet ska gå till.
Det är en större debatt som vi har anledning att återkomma till. Något som oroar mig är att trots regeringens goda intentioner har egentligen ganska lite hänt. Jag gick tillbaka och tittade på hur regeringen har uttalat sig i frågan tidigare år. I mars 2008 säger regeringen att man kommer att verka aktivt för säkrare och billigare remitteringar. Det är bra, men man måste säga att under de här tre åren har egentligen ingenting hänt. Vi har haft några studier, men ingenting har hänt.
Jag hoppas att vi inte står här 2014, om tre år, och konstaterar att vi tycker att det är ett viktigt område, att vi ska titta lite närmare på det men att ingenting har hänt. De kostnader som folk betalar uppgår till hundratals miljoner kronor i Sverige. Det är pengar som kan gå direkt till utveckling. Det skulle sannolikt sändas ännu mer pengar om man kunde göra det till en rimlig kostnad.
Sedan finns det ett område som jag tycker är intressant. Det handlar om huruvida man kan samordna de resurser som remitteringar tillför i form av investeringar i olika regioner och biståndsmedel på olika sätt för att få någon sorts synergieffekter. Det kanske man också kan titta närmare på.