Andreas Norlén (M):
Relationen mellan centralmakten och lokala eller regionala intressen har varit ett centralt tema i Sveriges historia under de senaste tusen åren. Från början var centralmakten - kungamakten - svag, och den verkliga makten låg hos landskapen och deras makthavare. Detta ändrades gradvis, och i mitten av 1300-talet kom Magnus Erikssons allmänna landslag, det första lagverket som gällde i hela Sverige.
På 1600-talet inrättades länen, och samtidigt infördes landshövdingeämbetet för att det skulle finnas en konungens befallningshavande på plats i varje del av riket. I de nyvunna områdena inom rikets gränser skedde detta successivt. Genom 1862 års kommunalförfattningar infördes ett regionalt folkvalt organ som fick den historiskt väl förankrade benämningen "landsting".
Sedan länge är landstingens viktigaste uppgift som bekant hälso- och sjukvården, men landstingen har också en viktig roll att spela när det gäller till exempel kollektivtrafik och infrastrukturfrågor. De senaste 20 åren har diskussionen om Sveriges regionala indelning åter väckts till liv, och röster har höjts för att skapa storregioner och storlän. Västra Götalandsregionen och Region Skåne bildades på 1990-talet, och 2007 föreslog Ansvarskommittén en genomgripande regionreform.
Under förra mandatperioden pågick processer på många håll i landet för att se om det gick att hitta landstingssammanslagningar som politikerna i olika landsting kunde enas om. Det misslyckades. Det visade sig inte gå att hitta kombinationer som samtliga berörda landsting ville vara med i. Efter valet 2014 tillsatte regeringen den så kallade Indelningskommittén, som ska utarbeta förslag till väsentligt färre län och landsting än i dag.
Utredningen ska lämna ett delbetänkande den 30 juni i år och då lämna förslag på sådana sammanslagningar som utredningen menar kan genomföras redan den 1 januari 2019. Nästa år ska utredningen lämna sitt slutbetänkande och då lägga fram ytterligare förslag till sammanslagningar. Sedan är det naturligtvis en politisk bedömning av regeringen och så småningom riksdagen om det ska genomföras några landstingssammanslagningar alls, och i så fall vilka samt hur de ska se ut.
Den proposition vi nu diskuterar syftar till att lägga fast regler för hur processen vid landstingssammanslagningar ska gå till. När Region Skåne och Västra Götalandsregionen bildades stiftade riksdagen särskilda lagar för att reglera processen. Regeringen vill med dagens proposition skapa ett generellt regelverk för landstingssammanslagningar.
I propositionen föreslås att det när en landstingssammanslagning ska genomföras ska bildas ett nytt beslutsorgan, indelningsdelegerade, som ska fatta beslut å det nya storlandstingets eller - om man vill kalla det så - storregionens vägnar till dess allmänna val i den nya storregionen har kunnat hållas. Det föreslås också regler om ekonomisk utjämning mellan olika delar av den nya regionen. De här förslagen har inte varit kontroversiella i konstitutionsutskottet.
Om man ska slå ihop landsting är det rimligt att det finns på förhand utarbetade regler för hur sådana sammanslagningar ska gå till. Jag vill dock uppmärksamma en fråga som jag har fått kommentarer om från landstingspolitiker som deltar i diskussionerna med Indelningskommittén.
Det har förts fram från vissa håll, bland annat från Sveriges Kommuner och Landsting, att de landsting som inte ingår i regionbildning år 2019 kommer att styras av indelningsdelegerade i fyra år, alltså hela mandatperioden 2019-2023.
Jag har uppfattat det som att detta argument har använts som påtryckning mot de landsting som tvekar om att gå in i den här processen redan 2019. Man säger: Ja, ni kan försöka fördröja och vänta, men då riskerar ni att bli styrda av indelningsdelegerade i fyra år.
För egen del vill jag framhålla att jag ser det som orimligt att landsting skulle styras av indelningsdelegerade i fyra år, alltså en hel mandatperiod. Ett sådant påstående bygger ju på förutsättningen att beslut om alla sammanslagningar fattas samtidigt men att en del verkställs 2019 och en del 2023.
Som jag ser det är det faktum att man ser framför sig att utredningen inte kommer att föreslå genomförande av alla sammanslagningar 2019 ett uttryck för att beredningen inte är klar, det vill säga att man inte kan säga hur de förslag som bör genomföras 2023 egentligen ska se ut. Det måste finnas ett utrymme för rådrum. Annars vore det poänglöst att ha den här tvåstegsraketen som varit förutsatt hela tiden.
Jag vill alltså mena att den typ av uttalanden som görs från en del håll om hot om indelningsdelegerade i fyra år är ganska signifikativa för hur den här processen verkar gå till. Man har från utredningens och en del andra intressenters sida ett högt tempo och använder allehanda påtryckningsmedel, i form av både morötter och piskor, för att få ihop landstingen och få sin vilja igenom.
Jag tycker att det är en otillfredsställande process. Det som i utskottet har varit kontroversiellt är det förslag som allianspartierna har lagt fram i en följdmotion. Där konstaterar vi från Alliansen att det i indelningslagen är särskilt föreskrivet att man vid kommunsammanslagningar ska ta särskild hänsyn till befolkningens önskemål och synpunkter.
När det finns skäl till det ska en undersökning göras om befolkningens inställning genom omröstning, opinionsundersökning eller liknande förfarande. Någon motsvarande reglering finns inte vid ändringar i landstingsindelningen. Men om landsting slås ihop till storregioner påverkas människors vardag väl så mycket som vid förändringar i kommunindelningen.
Till detta kommer att en ombildning av dagens landsting till sex storregioner, i enlighet med det förslag som Indelningskommittén arbetar med, skulle innebära en mycket stor samhällsförändring. Det skulle vara den största förändringen av Sveriges regionala indelning sedan 1600-talet och därmed också en stor förändring av hur vårt land styrs. Det finns mot bakgrund av detta all anledning att ge medborgarna chans att yttra sig i någon form även när det gäller landstingssammanslagningar.
Det är svårt att se något logiskt skäl till att medborgarperspektivet, underifrånperspektivet, skulle vara mindre viktigt när man slår ihop landsting än när man slår ihop kommuner. På vissa håll i Sverige, till exempel i Halland, Jämtland och Kronoberg, finns redan starka åsikter om de tilltänkta storregionerna. Det är en god illustration av varför det är viktigt att befolkningens önskemål och synpunkter förs in i processen på ett organiserat sätt och att det finns lagstöd för det.
Vårt förslag har dock mötts av betydande motstånd, särskilt från politiker som hårt driver att en regionreform ska genomföras och, vill jag påstå, i synnerhet från politiker i ledningen för organisationen Sveriges Kommuner och Landsting. Det har anförts att förslaget lagts fram för att försvåra en regionreform och att det är svårt för medborgarna att sätta sig in i en komplicerad fråga av detta slag.
Det sägs också att en kommande regionreform kommer att bygga på en helhetsanalys och att man då inte bara kan plocka bort ett landsting, även om befolkningen där skulle vara emot. Ur mitt perspektiv är det ett märkligt påstående att säga att landstingssammanslagningar är för svåra för medborgarna att förstå och därför bör överlåtas till politikerna.
Landstingssammanslagningar handlar ju inte om tekniska, praktiska och formella frågor om till exempel samverkan på verksamhetsnivå mellan sjukhus i olika landsting eller samverkan om länsöverskridande kollektivtrafik eller något sådant. Landstingssammanslagningar berör grunderna för det demokratiska beslutsfattandet.
Om man slår ihop fyra eller fem landsting till en storregion uppkommer mycket viktiga demokratiska frågor som direkt påverkar hur medborgarna kan verka politiskt i en region, hur deras ansvarsutkrävande kan gå till och vilken legitimitet som beslut som fattas får. Man kan ställa frågor som till exempel: Hur påverkas avståndet mellan väljare och valda? Hur kan man säkerställa att hela den stora regionen får representation i de politiska organen?
Vilka möjligheter finns det att verka som fritidspolitiker i en storregion som sträcker sig från Kiruna till Sundsvall? Hur blir det med legitimiteten i besluten? Ett mig närliggande förslag är det om den östsvenska storregionen med Östergötland och de tre Smålandslänen.
Upplever man då att det har den legitimitet som demokratiska beslut bör få, eller ser man sig som överkörd av politiker från andra delar av den nya storregionen? Jag har inget bestämt svar på det. Det går kanske att hantera, men jag vill ändå peka på att det här väcker viktiga demokratiska frågor och att det därför är mycket viktigt att befolkningen engageras i denna diskussion och får möjlighet att kommentera dessa viktiga frågor.
Jag yrkar bifall till förslaget i konstitutionsutskottets betänkande.