KBLab/rixvox huggingface dataset:
Nina Lundström (L):
Rekryteringsbehovet är 6 000-7 000 förare per år. Ofta talar vi om att det inte finns jobb och att det är svårt att komma in på arbetsmarknaden, men här ser vi att det finns ett tydligt behov ute i branscherna. Jag tror att alla som sitter i utskottet och är ute och reser i landet hör samma sak om och om igen.
Det är från dem som kör bussar och driver småföretag. Det handlar om alla typer av transport, och det är ett skriande behov. Jag har många gånger fått frågan medskickad: Vad kan ni bidra med från riksdagens sida för att ge möjlighet, också för dem som redan har B-körkort, att växla över senare i livet och bli yrkesförare? Någonstans blir ju konsekvenserna alarmerande.
Dels kan man inte rekrytera yrkesförare, dels är det mängder av transporter som inte kan genomföras - transporter som är så viktiga, inte minst ute i landet. Därför gör vi från Liberalernas sida en annan prioritering. Det är viktigt att man ska kunna ta B-körkort, men om vi ska prioritera resurserna tycker vi att här måste vi göra någonting från riksdagens sida. Därför har vi valt att lägga fram ett annat förslag, och det är att fokusera på yrkesförare och att kunna ta C och Dkörkort.
Vi har också föreslagit att man ska sänka åldersgränsen. I dag är den 24 år för dem som inte har genomgått gymnasiet. Vi vill se över reglerna för körkorten och mycket annat. Det är det här jag inte riktigt förstår. Johan Andersson säger att man är beredd att vidta ytterligare åtgärder, men ni tillför 1 000 yrkesutbildningsplatser när rekryteringsbehovet är 6 000-7 000 förare årligen. Vad mer är ni beredda att göra?
Nina Lundström (L):
De här företagen konstaterar att enda möjligheten för dem ofta är att stå för kostnaden. Jag noterar att det är 140 timmar och en massa andra kostnader - det handlar om tiotusentals kronor för den enskilde. Jag tycker att det här är synd, när vi nu har en stor bransch och en stor sektor som ropar efter yrkesförare - 6 000-7 000 per år.
Bussarna rullar inte; tunga transporter rullar inte förrän man får tag i förare. Företag kan inte göra ett generationsskifte, för det finns ingen att rekrytera. Dessutom har vi andra regelverk som också hämmar - 24-årsgränsen för att kunna fortsätta utbilda sig, finansieringen och mycket annat. Jag tycker att det är vällovligt att vilja satsa på att ge vissa arbetslösa möjlighet till CSN-lån för att kunna ta B-körkort.
Men om vi har en stor sektor som ropar efter arbetskraft, efter yrkesförare, och riksdagen inte agerar tycker jag att det är väldigt synd. Det är därför Liberalerna har fokuserat på att göra någonting så att vi snabbt ökar möjligheterna. Det kan också handla om breddning av upphandlingar och om validering av befintliga körkort. Det handlar om att se över den här finansieringsformen och mycket annat.
Skulle vi fatta kloka beslut här skulle vi snabbt kunna underlätta rekryteringen. Ytterst handlar det om företagens möjligheter att rekrytera och om Sveriges tillväxt, för om transportsektorn står still drabbas alla - även vi konsumenter - av det. Jag hoppas att regeringen lyssnar på debatten och kritiken. Från Liberalernas sida kommer vi i vart fall att fortsätta driva frågorna, men jag skulle ändå vilja ge Johan Andersson möjligheten att svara.
Finns det någon enskild regel eller finansieringsfråga som Johan Andersson är beredd att ta med sig?
Nina Lundström (L):
Som jag nämnde i mitt anförande inrättas fastighetsboxar i dag, inte minst i nyproduktion, där det också är möjligt att se till att de passar in i den infrastruktur som redan finns i fastigheten. Emma Wallrup har lagt fram ett förslag om att man skulle genomföra detta, men utskottet har valt att inte gå in på hennes och Vänsterpartiets förslag.
Vi menar att det är fel väg att gå att påverka möjligheterna för medborgarna för att man vill försöka lösa ett arbetsmiljöproblem på posten. Det får man se till att lösa på ett annat sätt. Väldigt många äldre personer och personer med funktionsnedsättningar är beroende av att få den basala servicen.
I och med att många fastigheter redan i dag har problem med tillgänglighet tror vi att detta skulle blir en mycket negativ utveckling ur ett medborgar- och boendeperspektiv. Där det går att komma fram och ordna rimliga lösningar ska man göra det. Det kan vara en bra väg att gå. Men att använda lagstiftning för att tvinga fram en utveckling - en lagstiftning som inte tar hänsyn till de boendes perspektiv - tycker vi inte är rimligt.
Nina Lundström (L):
Vänsterpartiet är ju ett stödparti för sittande regering. Jag tror att Emma Wallrup behöver rikta sin fråga till den regering som hon stöder. Jag noterar att hon är ensam om att driva frågan om tvingande lagregler för fastighetsboxar. Övriga utskottet har inte ställt sig bakom detta. Vi i Liberalerna är otroligt engagerade i tillgänglighetsfrågorna. Det handlar om att få ett tillgängligt samhälle.
Vi är väldigt vaksamma så att man inte stiftar lag som påverkar detta i negativ riktning. Denna typ av lagstiftning känner inte av de personer som verkligen behöver insatser. Sedan finns det naturligtvis också kulturfastigheter och befintliga fastigheter som är svåra att bygga om, men för oss är det viktigt att vara vakthundar för att tillgängligheten inte ska försämras. Här vi tagit de boendes perspektiv. Där det är möjligt ska man komma fram i de här frågorna.
Vi respekterar att det finns arbetsmiljöfrågor i detta. De måste lösas på sitt sätt. Men att använda tvingande lagstiftning som skulle kunna drabba de boende är vi inte beredda till.
Nina Lundström (L):
Peter Eriksson kopplade ihop digitaliseringen med postdistribution, vilket jag tycker är en viktig fråga, för de hänger ihop. Med tanke på att jag blev apostroferad vill jag påpeka några delar i dessa frågor som hänger ihop.
Om den vanliga snigelposten inte kommer fram till medborgare ute i landet, speciellt på landsbygden och i glesbygden, är en förutsättning för att man ska få posten i digitala brevlådor att man har en uppkoppling. Digitaliseringsministern och regeringen har lagt fram en skrivelse, och jag vill påminna om de nyckeltal som finns där. Det är viktigt för denna debatt om posten.
Om det hänvisas till att man kan gå till den digitala brevlådan och en sådan inte finns får vi ett jättebekymmer, för hur ska dessa medborgare kunna vara delaktiga i samhället? I skrivelse 47 valde regeringen att inte gå på Landsbygdskommitténs förslag, som handlade om 100 megabit fram till 2025, utan regeringen har föreslagit att 95 procent ska ha fått bredband fram till 2025.
Jag kan bara hänvisa till den motion som Liberalerna har lagt fram om skrivelsen. Jag ska inte fördjupa mig i det nu, för det kommer att tas upp i en annan debatt. Vi tror dock att dessa frågor hänger nära ihop. Om folk som bor ute i landet - på landsbygden och i glesbygden - känner att de halkar efter om politiken här riktar in sig på att de, för att få sin viktiga information, ska gå till en digital brevlåda som inte finns har vi ett jättebekymmer.
Jag skulle vilja fråga Peter Eriksson: Vilka åtgärder avser statsrådet att vidta för att vi inte ska få personer som halkar efter? Hur ska statsrådet och regeringen foga ihop dessa frågor så att vi garanterar att medborgarna får den information de behöver och sin post?
Nina Lundström (L):
Jag vill fokusera på de procent av medborgarna som inte omfattas av målsättningen. Jag minns en utfrågning som vi hade i trafikutskottet och som handlade om den företagare som fick åka nio mil för att fylla i formulär som drog mycket kapacitet, för att myndigheterna skulle få in hans rapportering. Jag är orolig för de procent som inte kommer med på tåget in i framtiden.
Jag menar att vi måste följa upp på regional nivå hur det ser ut. Jag är för att vi ska se över ramverket. Jag ser framför mig en modern utveckling av olika typer av paketering av tjänster som når ut till medborgaren, och där är vi i Liberalerna villiga att bidra. Jag känner dock oro för de människor som inte finns med i detta, som inte kommer att få sin vanliga postgång och som kanske inte finns med på digitaliseringståget.
Dem tycker jag att vi verkligen ska fånga upp, för posten är en del av basservicen liksom det är för den tandläkare som måste skicka sitt tandmaterial med vanlig post. Jag tycker att det är en riktigt viktig hygienfaktor att vi klarar av basservicen oavsett var vi verkar och bor. En annan sak är att detta påverkar möjligheten att verka och bo i alla delar av landet. Jag vill hänvisa statsrådet till att läsa Liberalernas motion, där vi har lyft fram ett antal bekymmer.
Likaså har Riksrevisionen i sin rapport nr 14 tagit upp att Sverige halkar efter när det gäller e-förvaltning. Det är samma sak där: En mängd information ska ut till våra medborgare. Men hur avser statsrådet att följa upp detta? Vi har de nationella siffrorna. Hur tänker statsrådet se till att vi får de regionala siffrorna på hur detta kommer att se ut? Vi måste följa detta mycket mer noggrant nu när vi också luckrar upp regelverket.
Nina Lundström (L):
Johan Andersson beskriver här åtgärder som är viktiga i framtiden, och han påpekar att det finns ett stort engagemang och att vi är överens om mycket.
Samtidigt konstaterar jag att det i det här betänkandet, i vilket det finns väldigt många förslag på konkreta sätt att förbättra trafiksäkerhet, infrastruktur och regelverk, finns 22 reservationer på grund av att vi inte är överens. Det väcker förhoppningar när Johan Andersson säger att vi ska satsa och göra förändringar för framtiden.
Men här finns ett antal exempel där det är lite svårt att förstå skälet till att man inte kan påbörja arbetet redan nu. Om man läser betänkandet ser man att majoriteten till exempel avfärdar frågan om ett visst avstånd vid omkörning av en cyklist. Det gäller en och en halv meter. Jag beskrev att jag själv har testat detta i ett annat land och att det fungerar utmärkt där.
Det finns vidare heller ingen beskrivning av varför man inte vill vidta andra åtgärder som handlar om vägrenen eller allgrönt eller varför man över huvud taget inte vill se cykling som ett eget transportslag och transportsätt. Min fråga till Johan Andersson är därför: Varför vill ni inte höja cyklingens status?
Det fanns ett tillkännagivande 2015 i vilket man väldigt tydligt tyckte att det gäller att höja statusen eftersom det påverkar lagstiftning, förordningar, uppföljning etcetera. Varför ska man inte höja statusen? Jag har ytterligare en fråga, och den gäller de enkla åtgärder som inte kostar så mycket. Varför är ni inte ens beredda att titta på det här? Frågan om exempelvis omkörningar avfärdar ni helt i betänkandet.
Varför vidtas inte de åtgärder som redan nu är möjliga?
Nina Lundström (L):
Jag noterar Johan Anderssons ambitionsnivå. Vi är båda två väldigt engagerade i cyklingens villkor. Det välkomnar jag. Men någonstans tryter tålamodet. Min kollega Barbro Westerholm brukar säga att tålamodet är ens bästa vän. Men nu har det gått väldigt många år. Jag tycker att det finns lågt hängande frukter. Man skulle kunna förändra vissa saker snabbt. Det handlar om de regelverk som regeringen ansvarar för och som riksdagen ansvarar för.
Exempelvis kan jag notera att det vad gäller det här med minsta avstånd vid omkörning av en cyklist står i betänkandet att "detta inte är en fråga som har varit föremål för förslagslämnande". Men här har vi konkreta förslag i motioner som säger: Låt oss nu ändra regelverket! Jag har själv testat en och en halv meter-regelverket i ett annat land som både cyklist och bilist, och det fungerar utmärkt.
Varför vågar vi inte i Sverige testa lite mer och se till att gå vägen fram? Jag förstår att det kostar pengar att anlägga stråk. Det handlar om planering och markåtkomst. Men vi har mängder av förordningar och lagstiftning som påverkar hur man ser på cyklisten och hur exempelvis trafiksäkerheten fungerar. Det handlar om korsningar, högersvängar, vägrenar och ett avstånd på en och en halv meter.
Varför inte börja vidta åtgärder för att förbättra trafiksäkerheten? Jag tror inte att det är så komplicerade frågor att ändra. Det är klart att man blir väldigt besviken som cyklist när alla pratar om att det här är viktigt men det inte kommer några konkreta åtgärder. Jag skulle vilja höra från Johan Andersson när sådana i så fall kommer att komma. Nu har ni suttit i regeringsställning sedan 2014. Detta borde gå att ändra väldigt snabbt. När är det lämpligt att göra det?
Nu kan jag konstatera att ni återigen avslår förslag som skulle kunna göra direkt skillnad.
Nina Lundström (L):
Det är spännande att lyssna till Lorentz Tovatt. Det är många av oss som har egna erfarenheter av att resa i andra länder. Jag välkomnar att många av ledamöterna gemensamt i kammaren blickar mot de andra länderna. Men i riksdagen finns nu möjlighet att fatta beslut om konkreta åtgärder. Det är någonstans lite grann sorgligt i sammanhanget. Det finns väldigt många goda förslag.
I detta betänkande finns det förslag om mål och utgångspunkter för ett ökat cyklande, cykeln som eget transportmedel, infrastruktur för ökad cykling, färgsättning av cykelbanor, ökad trafiksäkerhet, säkerhetsavstånd för omkörning av cyklist, utbildning och insatser för ökad cykling vad gäller barn och vuxna och underlättandet av kombinerade resor med cykel.
Lorentz Tovatt ger uttryck för att det finns en ambitionsnivå. Jag konstaterar återigen att det finns 22 reservationer. En del av frågorna har egentligen inte ens budgetbäring. Det handlar om lagstiftning, förordningar och omskyltning. En av mina frågor till Lorentz Tovatt är: När kommer det konkreta förslag? Tillkännagivandena är från 2015.
Den nationella cykelstrategin hade ingenting konkret som slutsats, utan det var ambitionsnivåer. Här finns det återigen konkreta åtgärder för att förbättra för cyklisterna. Det är vad man gör i andra länder som Nederländerna, Danmark och Spanien. Till och med i New York där jag var nyligen och tittade på deras cykelsystem vidtar man konkreta åtgärder.
Varför vill inte Miljöpartiet att cyklingen ska ses som ett eget trafikslag och transportsätt och att man höjer statusen på cyklingen? Varför säger ni nej till det?
Nina Lundström (L):
Jag noterade precis som jag sa i den tidigare debatten att när det exempelvis står i betänkandet att avståndet vid omkörning av cyklist inte varit föremål för förslagslämnande blir jag väldigt konfunderad. Vi har i dag konkreta motionsförslag som ni vill avslå. Det är ett väldigt konkret förslagslämnande.
Engagemanget finns, och det finns ganska enkla åtgärder att vidta för att höja trafiksäkerheten. Det handlar om hur man beter sig i en korsning och om att kunna få lämna en smal vägren för att cykla på vägbanan för att som cyklist inte bli utputtad i ett dike. Det handlar om frågan om säkerhetsavstånd, som jag har nämnt och som jag själv testade för bara några veckor sedan i ett annat land både som cyklist och som bilist.
Jag har alltså testat och sett hur det fungerar. Det fungerar utmärkt, för med detta gör man inte omkörningar med risk för att möta en bil och för att putta ut cyklister och utsätta dem för fara. Jag vet att det finns ett budgetsystem och att vi har olika budgetramar. Liberalerna har avsatt mer pengar än Miljöpartiet. Vi tycker också att man ska ha ett separat anslag. Jag förstår helt och hållet att det ställer till det när man ska planera cykelinfrastruktur.
Men det finns också förordningar och lagstiftning som vi har rådighet över här. Många i utskottet är engagerade i att ändra denna lagstiftning. Men när förslagen finns här kommer vi ändå inte fram. Det kostar inte mycket pengar att sätta upp andra skyltar. Varför kan vi då inte enas om att detta är viktigt att genomföra?
Det är det här som jag tror att många cyklister där ute känner: Varför kan ni inte bara fatta detta beslut så att vi får ökad trafiksäkerhet och nya skyltar som säger att man verkligen ska värna cyklisterna? Jag förstår inte det.
Nina Lundström (L):
Det är bra att Emma Wallrup också känner engagemang för cyklingen. Jag noterar också att även Vänsterpartiet har drivit frågan om att höja cyklingens status. Samtidigt kan vi i och med det här betänkandet konstatera att det inte kommer att bli på det sättet. Man säger nämligen att tillkännagivandet från 2015 är färdigbehandlat. Jag vet inte på vilket sätt Vänsterpartiet har kunnat påverka den frågeställningen.
Det finns dock annat i betänkandet som Emma Wallrup inte sa något om men som jag är intresserad av, exempelvis frågor som inte har direkt budgetbäring och som handlar om att ändra förordningar och regelverk. Det borde egentligen vara ganska enkelt för regeringen och riksdagen att göra det. Hur ser Emma Wallrup på att viktiga frågor som rör trafiksäkerhet inte får genomslag i och med det här betänkandet?
Jag har nämnt minsta avstånd vid omkörning av cyklist, möjligheten att tydliggöra att man inte behöver använda en väldigt smal vägren eftersom det inte är säkert för cyklisten att bli omkörd där, korsningar, högersväng och mycket annat. Vad avser Emma Wallrup, som stöttar regeringen, att göra för att trycka på för sådana förändringar? De borde vara enkla att genomföra.
Jag säger det återigen: Det är 22 reservationer i betänkandet, med mängder av konkreta förslag. En del förslag avfärdas med att de inte har varit föremål för förslagslämnande, vilket de har i och med att de har lagts fram här i riksdagen. Vad avser Emma Wallrup att göra för att vi ska komma framåt i de här frågorna?
Nina Lundström (L):
Det kommer att uppstå ännu en möjlighet under våren. Vi kommer nämligen att behandla skrivelsen om den nationella planen. Apropå tidigare diskussioner om Liberalernas budget vill jag påminna om att Liberalerna hade 1 miljard mer i den nationella planen än regeringen hade. Vi hade 623,5 miljarder, och den extra potten handlade om just cykling. Jag är kritisk till stadsmiljöavtalen, som Emma Wallrup också nämnde i sitt anförande.
Om man går in och tittar på dem kan man nämligen se att det 2017 fanns 48 ansökningar. 34 av dem beviljades. Och vilken typ av åtgärder handlade det om? Det fanns några cykelåtgärder i vissa kommuner. Men det var också busshållplatser, kollektivtrafikåtgärder, mobila kommunikationslösningar för bussar, resecentrum, bulleråtgärder och mycket annat. Liberalerna vill ha en tydlig pott i budgeten så att man kan följa upp hur anslagen har använts.
Vår kritik mot stadsmiljöavtalen har gällt att det handlar om alla möjliga kortsiktiga åtgärder och att det löper på budgetbasis. Och tidigare visste man inte exakt hur mycket pengar som skulle avsättas. Om man vill se cykel som ett eget transportslag eller trafikslag - oavsett vilket begrepp man använder - menar vi att det också ska avsättas en budget, som det går att följa upp så att det går att se hur det ser ut.
Vi vet alla att alla typer av åtgärder som handlar om infrastruktur - planeringsåtgärder och insatser - är långsiktiga. Därför vill jag fråga Emma Wallrup: Det finns så många förslag här, och vi kommer att ha möjlighet att behandla det här en gång till under våren. Vad avser Vänsterpartiet, som faktiskt stöttar regeringens budget, att göra för att det ska leda till konkreta åtgärder som gör skillnad i praktiken?
Det vi har sett hittills har nämligen inte lett till något.
Nina Lundström (L):
Lars Mejern Larsson från Socialdemokraterna gjorde en intressant exposé över vikten av att se till att, precis som jag var inne på, man ska kunna resa kollektivt. Det är hållbart och klimatsmart att kunna göra det och att underlätta för det. Samtidigt vet vi, utifrån den debatt som vi hade om skrivelsen som handlade om planeringsperioden 2018-2029, att hur mycket vi än önskar oss olika saker måste vi förhålla oss till en realitet, nämligen finansieringen av vad man vill åstadkomma.
Jag kan ibland bli bekymrad när jag ser hur det ser ut i landet. Vi har en infrastruktur som man inte har råd att underhålla. Vi har de så kallade lågtrafikerade banorna, som också ingår i järnvägen, där det finns trafik men där man inte kan få ut riktigt all nytta som man borde kunna få därför att det inte har prioriterats.
Det är ytterst en resursfråga, då det inte finns medel till detta. Vi hör också från många aktörer i branschen att ett nytt signalsystem är på väg att införas för vilket prislappen ligger på runt 30 miljarder. Det finns mängder av implementeringsutmaningar och problem med systemet. Det ingår också inom EU-samarbetet.
Danmark har fått sitt system försenat. Man bygger egentligen alltihop från scratch och vet inte hur prislappen kommer att se ut långsiktigt. Vän av ordning undrar om man ändå inte borde stilla sig lite grann. Vi från Liberalerna har sagt: Låt oss pausa och invänta ett moget system på grund av de problem som finns med detta system och som också erfarenheterna från omvärlden visar.
Då är min fråga till Lars Mejern Larsson: Vilka åtgärder är du och ni beredda att medverka till för att avvakta och använda pengarna på ett klokare sätt under tiden?
Nina Lundström (L):
De som är kunniga på området inom branschen har ett antal olika förslag på hur man skulle kunna lösa frågan. Man skulle exempelvis kunna utveckla det system som redan finns. Man kan förbereda det för ett ERTMS-införande. Det finns de som anser att man ska avvakta med ERTMS nivå 2 eftersom det kommer en nivå nr 3. Man kommer då att kunna lösa ett antal implementeringsproblem.
När det handlar om 30 miljarder kronor, plus ställverkskostnader på kanske lika mycket, tycker jag att man borde fundera på om det här är det smartaste sättet. Jag följer debatten också i andra länder, där det nu konstateras att det blivit förseningar eftersom det finns väldigt stora utmaningar med detta. Jag kan tycka att det är viktigt att fundera över hur man använder pengarna.
Jag noterar också att utskottsmajoriteten i betänkandet inte berör att Riksrevisionen håller på med en genomlysning av implementeringen. Deras uppdrag är att se hur man lever upp till kravet på hushållning med statliga medel. Låt oss anta att det kommer fram någonting nytt och intressant där, samtidigt som det är en planperiod som ska beslutas av riksdagen när regeringen kommer med sin skrivelse.
Eftersom det finns andra tekniska möjligheter att använda sig av under tiden, finns det då inte anledning att fundera på hur man kan använda den enorma mängden pengar om det skulle visa sig att problemen fortsätter? Vore det inte klokt att fundera ett varv till? Det tycker vi i Liberalerna att vi är tvungna att göra om vi verkligen ska hushålla med pengarna och använda skattepengarna effektivt.
När det nu finns andra alternativ, varför inte överväga dem tills vidare?
Nina Lundström (L):
Det är jättebra att det kanske blir en bom någonstans i juli. Men det jag ställer mig undrande till är vad det är som har tagit så lång tid. Det finns egentligen ingenting nytt. Vi vet att det finns teknik för genomförandet och att det ska finansieras. Jag kan inte riktigt se vad det är för grundförutsättningar som Socialdemokraterna inte kände till. Hela utskottet har varit pådrivande i detta.
Man har tittat på faktorer, på de legala förutsättningarna, på de finansiella förutsättningarna och på mycket annat. Vad är det då som är en nyhet som har framkommit under beredning och som gör att det går så långsamt? Om tekniken och pengarna finns, och när det finns en gemensam målbild i samhället att vi måste förhindra att vi har onyktra förare ute på vägarna som kommer från hamnarna, borde målsättningen vara entydig. Vad är det för någonting som gör att detta stoppar upp?
Och varför är det bara en hamn som kommer att få en bom? Vi har här återigen frågan om konkurrensförutsättningar. Jag tror någonstans att nu när tekniken och pengarna finns skalar man upp snabbt. Vad är det man ska utvärdera 2020 om man inte har ett ordentligt underlag? Vad är det som stoppar upp?