Jan Eliasson (S):
Carl B Hamilton har frågat mig vilka initiativ jag kan tänka mig att ta i frågor som rör Sveriges och EU:s agerande för minskat kärnvapenhot och ökad nedrustning. Carl B Hamiltons interpellation tar upp en central utrikes- och säkerhetspolitisk fråga, kärnvapenhotet och hållbarheten i det system som det internationella samfundet skapat och under decennier förlitat sig på. Detta är en av ödesfrågorna i världen i dag. Regeringen lägger mycket stor vikt vid dessa frågor.
Förhandlingarna under 1960-talet om icke-spridningsfördraget, NPT, Non-Proliferation Treaty, skedde mot bakgrund av den då pågående kärnvapenkapprustningen mellan supermakterna och risken för att ett större antal länder var på väg eller aktivt övervägde att skaffa kärnvapen. Fyra decennier senare kan vi konstatera att NPT varit framgångsrikt i så måtto att världen i dag har färre kärnvapenstater än vad prognoserna tydde på vid fördragets tillkomst.
Tyvärr är, som Carl B Hamilton framhåller, dagens trend emellertid oroväckande. Nedrustnings- och icke-spridningssystemet är utsatt för de allvarligaste påfrestningarna sedan NPT:s tillkomst. Vi kan vara på väg in i en ond spiral, där Mellanöstern och Nordostasien följer i Sydasiens spår och fler länder skaffar kärnvapen. Avgörande blir utvecklingen kring Irans kärntekniska program. Mardrömsscenariot att terroristorganisationer kommer över kärnvapen kan inte heller uteslutas.
Kärnvapenstaternas ovilja att nedrusta och genomföra egna åtaganden bidrar till att underminera systemets trovärdighet. Till detta ska läggas att flera av kärnvapenstaterna under senare år gett kärnvapen en mer central roll i sina doktriner och indikerat nya användningsområden. Carl B Hamiltons fyra frågor återspeglar de svåra problemen och utmaningarna.
Den första frågan, som gäller vad Sverige bland annat genom EU och framför allt EU:s gemensamma utrikespolitik kan göra för att blåsa liv i icke-spridningsfördraget, och den fjärde om nedrustning hänger nära samman. Först: Vad kan EU göra? Inför 2005 års översynskonferens om NPT antog EU en gemensam ståndpunkt med ett antal ambitiösa förslag syftande till att förhindra spridning av kärnvapen.
Den innehöll också konstruktiva förslag på nedrustningsområdet. Själva NPT-konferensen blev dock ett misslyckande. Det berodde i stor utsträckning på bristande politisk vilja hos centrala aktörer. EU:s roll blev förhållandevis begränsad vid det tillfället. Jag menar dock att EU borde ha goda förutsättningar att spela en roll som brobyggare inom NPT och bidra till att lägga grunden för konsensus i hela det internationella samfundet.
Detta förutsätter emellertid att EU:s två kärnvapenstater är beredda att ta sin del av ansvaret. När det gäller EU vill jag också nämna dess strategi mot massförstörelsevapen, som Sverige tog initiativ till häromåret. Genom denna bidrar unionen på ett konkret sätt till arbetet mot spridning av massförstörelsevapen.
Sveriges kanske viktigaste uppgift under den närmaste tiden blir att på bästa sätt driva flera av de konstruktiva förslag som lades fram av Blixkommissionen den 1 juni och verka för att dessa får maximalt genomslag. Vissa av förslagen ligger väl i linje med EU:s politik och lämpar sig att drivas av unionen.
Två exempel är 1.	ikraftträdandet av provstoppsavtalet och 2.	ett verifierbart avtal om förbud mot produktion av klyvbart material, alltså plutonium, höganrikat uran, för vapenändamål. En förutsättning för att vi ska kunna överbrygga de starka internationella motsättningar som finns på kärnvapenområdet är att framsteg görs när det gäller både icke-spridning och nedrustning.
Vi kan inte utgå från att EU med två kärnvapenstater på ett effektivt sätt ska kunna argumentera för kärnvapennedrustning. Sverige måste därför fortsatt agera också i andra konstellationer än i EU. Sverige har under ett antal år verkat tillsammans med en grupp länder - Brasilien, Egypten, Irland, Mexiko, Nya Zeeland och Sydafrika - i den så kallade koalitionen för en ny agenda, NAC. Blixkommissionen kan också ses som ett alternativt sätt att arbeta och påverka debatten.
Så till frågan om kärnvapenkapplöpning mellan Indien och Pakistan. Jag delar i hög grad Carl B Hamiltons oro för den kärnvapenupprustning som pågår i Indien och Pakistan. De båda länderna fortsätter att tillverka kärnvapen och producera klyvbart material för vapenändamål. Varken Indien eller Pakistan har anslutit sig till provstoppsavtalet. Det amerikansk-indiska initiativet, som Carl B Hamilton nämner, skulle även fortsättningsvis ge Indien fria händer att behålla och bygga ut sitt kärnvapenprogram.
Det är viktigt att ytterligare upprustning förhindras genom att Indien och Pakistan upphör med att producera klyvbart material för kärnvapen. I avvaktan på ett multilateralt avtal om produktionsförbud kan förslaget från Blixkommissionen om att samtliga länder med kärnvapenkapacitet - bland annat då Indien, Pakistan och Kina - gemensamt inför ett moratorium vara en framkomlig väg. Därigenom skulle dessa tre länder också inlemmas i vad som skulle kunna bli början till ett regionalt arrangemang.
I nästa steg borde de tre ansluta sig till provstoppsavtalet. Till sist frågan om Irans kärntekniska program och EU:s roll. Som jag framhöll när Iranfrågan diskuterades här i kammaren den 25 april pågår ett kontinuerligt samråd inom EU om hur unionen ska kunna påverka Iran.
Den så kallade EU-3-gruppen - Frankrike, Storbritannien och Tyskland - med stöd av EU:s höge representant Solana har gått i spetsen för EU:s och det internationella samfundets ansträngningar i tre år. Sverige och övriga EU-länder är engagerade genom täta och regelbundna diskussioner och samordning i frågan. Hela EU står bakom detta arbete och de nu aktuella försöken att påverka Iran genom en kombination av incitament och säkerhetsrådets möjlighet att besluta om sanktioner.
För att komma till rätta med sitt trovärdighetsproblem måste Iran förmås ta de steg som omvärlden bedömer nödvändiga. Det är mycket positivt att USA nu är berett att delta i direkta samtal med Iran. Detta kräver att Iran fryser sin verksamhet för anrikning av uran. Det är min förhoppning att Iran utnyttjar denna möjlighet att föra oss närmare en diplomatisk lösning. Till slut är det regeringens uppfattning att EU bör fortsätta att hålla ihop sin position och därmed bidra till att det sätts bred internationell press på Iran att agera konstruktivt. Sverige verkar för detta inom EU.
Iranfrågan är svår att lösa, men EU-3 och Solana har hittills arbetat engagerat och målmedvetet. Det finns all anledning att fortsätta de pågående ansträngningarna.