KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anti Avsan (M):
Jag kan instämma i det som sas om individuella handlingsplaner för avradikalisering eftersom det inte är en homogen grupp. Människor har naturligtvis olika bevekelsegrunder för varför de beger sig iväg för att strida för en terroristorganisation eller medverka i dess verksamhet på något annat sätt. Det är också det jag har frågat om.
Med tanke på det som statsrådet sa om att människor radikaliseras på egen hand vid datorn visar internationell forskning att det trots allt inte är så vanligt. Utgångspunkten är någon form av personlig kontakt. Sedan är det som finns på sociala medier och internet i övrigt ett säljstöd för det budskap de har fått till sig på något sätt.
Det är möjligen också så att man kanske inte känner till alla personer som har radikaliserats eller varit på väg att radikaliseras. Den kontrollen av människor kan man rimligtvis inte ha.
Vad som är lite intressant med dagens diskussion är att i Svenska Dagbladet på Brännpunkt skriver i dag statsrådets partikamrat Gustav Fridolin om just det här temat.
Det som påpekas i artikeln är att människor för att kunna ha tillit till den öppna samhälle som vi alla vill behålla ska vara trygga med att de som innehar den politiska makten gör det som går för att förebygga och förhindra dåd. I detta inbegrips lagstiftningsinsatser för att säkerställa att vi kan identifiera och ta itu med våldsgrupperingarna innan de når sitt mål.
Jag har ingen avvikande uppfattning mot detta. Men min frågeställning, alldeles oavsett vad som har hänt i Sverige tidigare, är: Gör ni verkligen det? Gör regeringen det som krävs? Vi har känt till bristerna under en viss tid, och att det har blivit mer aktuellt att diskutera dem får inte vara beroende av att enskilda människor har råkat väldigt illa ut på grund av det fruktansvärda som hände på Drottninggatan.
Detta hot finns hela tiden. Tycker kultur- och demokratiministern att regeringen har gjort tillräckligt? Eller kan man kanske just i denna stund säga att vi behöver nog ändå göra lite mer och växla upp? Moderaterna har en ganska omfattande motion om kraftfulla åtgärder mot terrorism.
Där pekar vi på behovet av en konkret handlingsplan som samordnar alla myndigheter och alla verksamheter som arbetar med detta. Det är egentligen det som bekräftas i svaret från kultur- och demokratiministern. Men det finns också en mängd andra saker som vi pekar på som oerhört viktiga. Det gäller också kommunernas ansvar. Räcker det att föra samtal med kommunerna?
Vad gör man med de kommuner som inte tar itu med problemen? Anser kultur- och demokratiministern att det finns skäl att överväga lagstiftning? Hur ska man annars tvinga kommuner att göra olika saker - eller kanske snarare förmå kommuner att göra olika saker?
Det mesta kommunerna gör i dag är statlig verksamhet som de bedriver för att riksdagen har fattat beslut om lagstiftning om vad kommunerna är skyldiga att göra. Är inte detta någonting som är så angeläget att man måste överväga att gå fortare fram och lagstifta om det?
Anti Avsan (M):
Jag tycker nog att det jag frågade om när det gäller kommunernas ansvar är någonting som också är kultur- och demokratiministerns ansvar. Det ligger helt i linje med det som beskrivs i den nationella strategin mot våldsbejakande extremism som kommer från den nationella samordnaren. Det här måste ändå vara det som ligger inom kultur- och demokratiministerns ansvar.
När man ser på de åtgärder som vidtas frapperas man lite grann av vad det handlar om. Att förhindra på denna nivå handlar om två saker: stöd till avhoppare och en verksamhet som delvis har varit ganska kritiserad, nämligen en stödtelefon. Jag tycker nog att det är ganska torftigt, herr talman. Det borde finnas någonting mer. Visst är det bra med stöd till avhoppare.
Det är bra om man bygger ut avhopparverksamheter. Men det här är i så fall definitionsmässigt personer som själva har bestämt sig för att de ska lämna denna miljö. Hur gör vi med alla dessa människor som har radikaliserats men som själva inte har påverkats av andra att göra nya och bättre livsval än dem de har växlat in på?
Här handlar det om att identifiera denna typ av personer och att försöka uppsöka dem och förmå dem att ändra sig. Nu vet vi att säkerhetspolisen har vissa samtal, men här kan man göra mycket mer.
Jag tycker nog att kultur- och demokratiministern i den mån hon kan, i enlighet med vad hon själv har sagt under denna debatt, ska förmå sitt fögderi och den nationella samordnaren att lägga till lite mer för att förhindra. Lösningen kan inte bara vara stöd till avhoppare och en stödtelefon.
Anti Avsan (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Situationen på regeringens sida har förändrats lite grann efter det att jag skrev interpellationen, men det är ändå viktigt att peka på betydelsen av denna fråga. Det finns omfattande synpunkter från många myndigheter, som pekar på vikten av att hitta en lösning som fungerar.
Rakel, som är det system vi har i dag för samhällsviktig verksamhet och kommunikation mellan olika aktörer, uppfyller inte dagens krav. Bland annat saknas möjligheten till bildöverföring, och det finns även andra brister. Vår omvärld är osäker, och vi står inför stora utmaningar både inom Sverige och när det gäller yttre påverkan.
I morgon kommer vi bland annat att behandla ett betänkande här i kammaren om hybridhot. Det är högst relevant när man tittar på denna typ av frågor. För att möta både dagens och morgondagens utmaningar behöver Försvarsmakten, polisen, räddningstjänsten, ambulans och annan samhällsviktig verksamhet kunna kommunicera säkert med robust mobilt bredband.
Jag ska inte nämna alla händelser där man kan dra lärdomar, men det finns åtskilliga.
Jag ska ändå nämna två svenska, nämligen terrorattentatet på Bryggargatan i Stockholm 2010 och Västmanlandsbranden 2014, som påvisar olika brister i system som skulle kunna åtgärdas med ett bättre, välfungerande mobilt bredbandssystem för vital samhällskommunikation.
Man kan konstatera att 700-megahertzbandet har en mycket god täckning i hela landet och skulle vara ett bra alternativ för ett nytt samhällsnät för mobil kommunikation. Som expertmyndigheten har påpekat kommer det inte att finnas någon motsvarande möjlighet de närmaste 20 åren.
Det som möjligtvis är lite anmärkningsvärt, oavsett vilken lösning det blir i slutändan, är att Post- och telestyrelsen inte ställde några särskilda krav på robusthet och säkerhet i samband med den auktionsprocess som skulle ha påbörjats nu, om inte regeringen hade fattat det beslut den gjorde. Jag tycker att det var bra att regeringen gjorde så att säga en halvhalt för att försöka lösa frågan om behovet av samhällskommunikation.
Jag nämnde att ett frekvensband inte blir ledigt förrän om 20 år. Det talas också om andra lösningar. Men frågan är om de fungerar. Regeringen tillsatte en utredning efter Post- och telestyrelsens beslut. Jag vill minnas att det var den 28 juli som den utredningen tillsattes.
I direktiven sägs det att man ska lämna information till regeringen, och det skulle ha skett den 15 oktober. Jag vet inte i vilken form som informationen har lämnats. Den har kanske varit muntlig. Men enligt direktiven skulle huvudsakliga slutsatser redovisas i lämplig form.
Jag antar att det är den informationen som har lett till regeringens ställningstagande i denna fråga, nämligen att man inte skyndar på utrymningen av 700-megahertzbandet. Min fråga till statsrådet är därför: Har den information som lämnades lett till regeringens ställningstagande?
Såvitt jag förstår ska det också lämnas över ytterligare en delredovisning - ett skriftligt underlag - den 15 november. Kommer det att göras?
Anti Avsan (M):
Jag tackar statsrådet för den kompletterande informationen. Om jag ska vara riktigt krass vill jag nog påstå att det säkerhetspolitiska läget är allvarligt och ansträngt, och så har det varit en tid.
Det är möjligen så att det direkta skälet till att regeringen ändå tar ställning på detta positiva sätt inte är att det har inträffat någon avgörande förändring på den absolut senaste tiden.
Även om statsrådet inte uttrycker det klart och tydligt antar jag att det snarare är så att det faktiskt är information som har kommit regeringen till del, kanske från den utredning som lämnade huvudsakliga slutsatser i lämplig form den 15 oktober. Utan tvekan finns det nämligen ett uppenbart behov av en lösning som ska tillgodose de behov som finns.
Jag vill påpeka att vi ofta talar om behov av fungerande mobilt bredband i glesbygd eftersom man inte kan bygga ut kabel överallt och så vidare. Jag vill också understryka behovet av att kunna komma i kontakt med polis, räddningstjänst, ambulans och andra viktiga samhällsfunktioner. Om man inte har den tryggheten i glesbygden spelar tillgången till mobilsurf mindre roll. Denna trygghet måste först och främst garanteras.
När det gäller glesbygden och landsbygden i Sverige finns det ett flertal olika utmaningar för de myndigheter som ska garantera säkerhet i samhället. Detta kräver som det ser ut i dag att en lösning helst ska tillhandahållas inom den kommersiella delen av 700-megahertzbandet.
Förslaget från flera myndigheter och andra som har lämnat synpunkter under den process som Post- och telestyrelsen har haft är att det är 2x10 megahertz som borde undantas.
Jag ska inte ge mig in på någon teknisk diskussion, även om jag möjligen skulle kunna göra det i viss utsträckning. Jag är inte skickad att hantera en sådan diskussion fullt ut. Men det finns tekniska problem med de andra lösningar som har diskuterats så här långt.
Det finns ingen lösning som så här långt skulle kunna klara alla de behov som behöver tillgodoses inom ramen för en lösning som inte innebär att man så att säga undantar en del i den kommersiella delen av 700-megahertzbandet.
Mot denna bakgrund undrar jag lite grann över det som står i svaret från statsrådet om att det finns behov av en rättslig översyn av regleringen som styr rätten att använda radiofrekvenser i delar som avser samhällsviktiga aktörers intressen. Vilken typ av rättslig översyn handlar det om?
Det finns en hel del skrivningar, bland annat i ett yttrande från Teracom, där man talar om att de som hanterar näten inte bör vara de som har ett intresse av konsumenterna längst ut i kedjan. Men vilken typ av rättslig översyn är detta fråga om?
Anti Avsan (M):
Jag kan väl bara säga att jag har läst de försök med bildöverföring från ambulanser till sjukhus som har förbättrat möjligheterna att ge patienter bra vård och även förbättrat möjligheten att överleva olika typer av olyckor och sjukdomstillstånd.
Detta kan inte ske på ett säkert sätt om man inte har möjlighet till bildöverföring - till exempel i en del av 700-megahertzbandet. Det skulle där vara möjligt med bildöverföring för den här typen av verksamhet, inte minst med hänsyn till patientsekretessen.
Om man tittar på tilldelningsbeslutet, eller beslutet om auktionen, från Post- och telestyrelsen kan man se att det som undantogs där var utrymmen som egentligen inte var användbara. De var för så kallad nedläggningskapacitet och måste kombineras med ett annat spektrum.
Det finns inget annat land som har licensierat nedläggningskapacitet i enbart 700-megahertzbandet. Man pekade även på andra lösningar, men de som är tekniskt kunniga har sagt att ingen av de lösningarna skulle fungera - i vart fall finns det hittills inget sådant exempel någon annanstans. Jag tycker att detta är en ganska osäker grund om man faktiskt anser att samhällets och ytterst människors säkerhet är viktig.
Jag menar att det ändå är detta som är grunden för att vi ska kunna ge människor möjlighet att leva trygga och bra liv och använda mobilt bredband för allt annat som behövs i livet. Jag delar statsrådets uppfattning att detta ger väldigt stora möjligheter och underlättar livet för människor, men det är också viktigt att garantera den fysiska säkerheten och att kunna ingripa när det händer olyckor och när brott begås.
Anti Avsan (M):
Jag lyssnade på statsministern under partiledardebatten. Statsministern sa att narkotika är ett förbannat gift som förstör och tar människoliv. Han avslutade med att säga att knarket ska bort från Sverige. Jag delar statsministerns upprördhet över narkotikaproblemet. Första steget i kampen mot narkotika måste vara att minska mängden narkotika i samhället.
Därför undrar jag vad statsministern tänker göra åt den ofta mycket släpphänta synen på och läckaget från läkemedelsassisterade behandlingar som gör att människor fastnar i narkotikamissbruk och därefter göder narkotikabrottsligheten. Dessutom ligger denna narkotika till stora delar bakom den ökade narkotikadödligheten. En annan sak är att funktionen narkotikapolis knappast finns längre.
Vad tänker statsministern göra åt detta?
Anti Avsan (M):
Det enkla svaret på frågan är att vi inte tycker att människor som på något sätt utgör ett hot mot Sverige och svenska intressen ska få röra sig fritt i Sverige. Det är därför det finns ett antal olika inskränkningar i lagen om särskild utlänningskontroll.
Det kan handla om alltifrån anmälningsplikt, uppsikt eller förvar till olika typer av åtgärder som kanske inte framgår av lagstiftningen men som genomförs av Säpos personal för att hålla koll på personer som utgör hot.
Det som är problematiskt, och det är en av de saker vi pekar på, är möjligheten att hålla människor i förvar som de facto utgör ett uppenbart hot mot Sverige enligt de bedömningar som svenska myndigheter har gjort, exempelvis efter överklagande till Europadomstolen. Detta är också en synpunkt som framförs av Säkerhetspolisen. Möjligheten att hålla människor i förvar är för snäv.
Vi preciserar inte hur man ska göra, utan vi tycker att man ska se till att den möjligheten kan tillämpas i fler fall. Detta är ett av de problem som vi pekar på.
Anti Avsan (M):
Det finns flera olika sätt att hantera verkställighetshinder, och verkställighetshinder gäller ju oftast gentemot ett land. Det finns redan med dagens lagstiftning ingenting som hindrar att man i beslutet anger ett flertal olika länder som utvisning ska ske till. Min uppfattning är att om personer ska utvisas på grund av den här lagstiftningen måste målsättningen vara att utvisningen sker så fort som möjligt och att den faktiskt också verkställs.
Det är i de andra situationerna som det blir aktuellt att på något vis göra inskränkningar i personers frihet, fast på goda grunder och i enlighet med lagstiftningen. Det är en felaktig beskrivning att människor som misstänks för samröre med terrorism kan röra sig fritt i samhället. Jag vill påstå att så inte är fallet. Sedan är frågan bara hur långtgående inskränkningen är.
Men är man ett påtagligt hot ska man självklart inte få någon möjlighet att begå ett terrordåd. Den här lagstiftningen gäller också andra typer av brott, exempelvis annat som kan utgöra ett hot mot rikets säkerhet. Lagstiftningen ska vara så effektiv och träffsäker som möjligt, precis som jag sa tidigare. Den måste också kunna tillämpas i fler fall.
För att det ska kunna ske på ett sätt som leder till hållbara beslut måste rättssäkerheten bli bättre, så att man inte kan angripa besluten i efterhand därför att de skulle vara oklara i något avseende.
Anti Avsan (M):
Moderaterna har funnits som parti mycket längre än Sverigedemokraterna, och många av våra kriminalpolitiska förslag hade vi redan innan Sverigedemokraterna existerade som parti. Jag har påpekat detta tidigare i kammaren. Man kan ha olika mer eller mindre välgrundade värderingar, men fakta är fakta.
Många av de frågor som Kent Ekeroth har varit inne på gäller inte omedelbart lagen om särskild utlänningskontroll utan utlänningslagen. Här finns ett antal förslag från Säkerhetspolisen om att förbättra regelverket.
Utan att precisera det som har direkt bäring på detta utgår jag från att regeringen, som fick denna skrivelse som var utformad tillsammans med Migrationsverket, också beaktar de förslag som finns där, för det är ju en helhet.
Vad som också är fakta är att Migrationsverket enligt instruktionerna ska bidra till det arbete som Säkerhetspolisen gör för att bekämpa terrorism. Jag förutsätter att så sker.
Vi vet också utifrån de kontakter vi har, till exempel med Säkerhetspolisen, att man upplever att det finns ett bra samarbete med Migrationsverket men att det finns ett antal problem, vilket man också pekar på i denna skrivelse. Det finns saker och ting som kan och bör blir bättre, och det är klart att man ska åtgärda allt sådant.
Slutligen kan tilläggas att Rakhmat Akilov inte var ett fall för lagen om särskild utlänningskontroll.
Anti Avsan (M):
När man avgör olika rättsliga frågor är det alltid en avvägning. Om det finns starka skäl att ingripa mot en person ska naturligtvis de gälla. Det handlar inte om att värna om någon enskilds integritet i de situationer där det finns grund för ingripande. Jag vill också säga att vi har drivit våra förslag i alla situationer där vi har haft möjlighet till det.
Under de moderatstyrda regeringar som har förekommit i detta land har det skett ganska mycket på kriminalpolitikens område. Jag kan till exempel nämna straffvärdesprincipen, som inte var central i Sverige men som i dag är oemotsagd. Det är brottens straffvärde som ska stå i centrum för de straff som utdöms och de påföljder som kan följa på brott.
Så var det inte tidigare, utan detta drevs igenom under moderatledd regering. När vi satt i regeringsställning under åren 2006-2014 genomfördes många av våra förslag, men inte alla. Vi har inte alltid varit i regeringsställning och heller inte haft möjlighet att genomdriva förslagen. På något sätt har dock verkligheten hunnit i kapp andra.
Även om det finns en hel del i övrigt att önska tycker jag att regeringen har en större förståelse för problemen på detta område. Det kanske inte är så konstigt. Problemen har blivit uppenbara genom att vi har så pass många områden i Sverige där kriminalitet dominerar. Det är klart att det är ett samhällsproblem.
Ett problematiskt scenario skulle kunna vara att detta sprids på samma sätt som sympatier för islamistisk terrorism, som jag nämnde, har spridit sig i Sverige. Jag hoppas jag verkligen att regeringen är snabb i denna och många andra frågor.
Anti Avsan (M):
Lawen Redar redogör för vad Socialdemokraterna har åstadkommit under mandatperioden och nämner områden som är utsatta eller särskilt utsatta för allvarlig brottslighet.
Jag vill ställa en fråga som kanske mest är retorisk, för jag tror faktiskt inte att Lawen Redar kan svara på den: Hur många av de åtgärder som Lawen Redar har räknat upp beror i grunden på initiativ från andra partier eller på riksdagens tillkännagivanden? Jag förstår att regeringspartierna många gånger inte reserverar sig mot det som det finns en uppenbar majoritet för.
Men man har ju arbetat emot så länge man har kunnat. Jag har en annan undring när det gäller de utsatta områdena. I mitt huvudanförande nämnde jag problemet med narkotika. Jag tycker faktiskt att det är lite förvånande att inget av de andra partierna har några initiativ på narkotikaområdet.
Det gäller även partier som har ett väldigt högt tonläge, som till exempel Sverigedemokraterna. Jag kan hänvisa till Stefan Löfven, som tog upp frågan om narkotika i partiledardebatten i SVT för snart ett år sedan. Han sa: Narkotikan är ett förbannat gift i vårt samhälle. Den förstör människoliv, tar människoliv och göder gängkriminaliteten.
Vi måste se till att göra mycket mer för att beivra narkotikabrott och få bort narkotikan. Statsministern nämnde vidare att straff måste höjas och att man måste sätta stopp för dem som erbjuder ungdomar gratis narkotika. Bort med knarket från Sverige! Men vad gör Socialdemokraterna? Vad har regeringen gjort när det gäller narkotikabrottsligheten?
Anti Avsan (M):
Det rättspolitiska programmet, det första som Socialdemokraterna presenterat på 18 år, läste jag väldigt noggrant när det kom. Den kortfattade slutsatsen av det som jag läste var att de flesta förslag var sådana som hängde på utredningar som redan hade tillsatts av alliansregeringen.
Sedan var det också väldigt många förslag om saker där Moderaterna redan hade föreslagit samma sak. Jag är i och för sig väldigt glad över att Socialdemokraterna har kommit till insikt i många avseenden och står ungefär på samma fot som många av de andra partierna. Det är bra för Sverige.
Men när det gäller narkotika tycker jag, efter Stefan Löfvens väldigt tydliga ställningstagande i SVT:s partiledardebatt, att det är lite konstigt att det inte finns någonting annat att säga än att hänvisa till lagstiftningen om synnerligen grova narkotikabrott.
Vi från justitieutskottet skrev ju att regeringen noggrant bör följa utvecklingen av rättspraxis och återkomma om straffnivåerna fortsätter att ligga på samma nivå som efter Högsta domstolens så kallade mefedrondom. Så här långt kan vi inte se några ändringar. Det finns anledning att se till att man faktiskt står vid första frontlinjen när det gäller narkotika i det här landet.
Det handlar om att minska mängden. Då måste det få kännbara påföljder om man säljer stora mängder narkotika eller hanterar stora mängder narkotika, som ytterst leder till ond bråd död och att människor far illa. Jag tycker att det skulle vara klädsamt för regeringen om man faktiskt hänvisar till någonting konkret efter det att statsministern har gjort ett så pass tydligt utspel.
Anti Avsan (M):
Jag ska fråga Annika Hirvonen Falk ungefär samma sak som jag frågade Lawen Redar. Jag hör ju i Annika Hirvonen Falks anförande att hon säger: Vi arbetar för att narkotika inte ska komma in i Sverige. Men vilket arbete bedrivs, och vad står Miljöpartiet för när det gäller narkotika som redan har kommit in? Tyvärr kan vi ju inte stoppa allting vid gränsen.
Jag tycker att den här frågan blir lite intressant, för Annika Hirvonen Falk har ju en partikollega som har öppnat för legalisering. Han säger att de kriminella gängen har blivit våldsammare, vilket tyder på att den politik som vi har fört inte har fungerat.
Då finns det i alla fall någon i Miljöpartiet som ser sambandet mellan narkotika och våldet i förorterna, i de särskilt brottsutsatta områdena och de utsatta områdena. Men lösningen ska alltså inte vara att döma till strängare straff eller så, utan han talar om att man ska slå ut den olagliga försäljningen med laglig försäljning av narkotika, oklart vilka preparat.
Man kan ju tro att det handlar om cannabis, och jag hoppas verkligen att han inte har funderat på försäljning även av tyngre droger. Jag tycker att det här är en intellektuell härdsmälta, men uppenbarligen finns ändå den typen av åsikter i Miljöpartiet För mig är problemet helt klart det motsatta.
Efter att Högsta domstolen sänkte straffvärdena till ungefär hälften när det gäller vissa narkotiska preparat är ju risken mycket mindre för de här personerna. De kommer ut dubbelt så fort och kan fortsätta sin narkotikaförsäljning.
Eventuella försök att med så kallad laglig försäljning konkurrera ut en försäljning som ska vara olaglig i hela världen, vilket är grunden för FN:s narkotikakonventioner, har inte fungerat någon annanstans. Vad är Annika Hirvonen Falks syn på det här?