Julia Kronlid (SD):
Jag noterar att socialminister Göran Hägglund inte helt svarar på min fråga: Vad kommer socialministern att göra för att agera i detta nu? Socialminister Göran Hägglund säger att vi så småningom skulle kunna se över gränserna. Jag och Sverigedemokraterna anser att detta måste ske nu . Vi har redan sett svåra etiska dilemman. Trots att livsduglighetskriteriet finns händer det att aborterade foster visar tydliga livstecken.
Detta måste vara ett faktum som gör att åtgärder vidtas nu . Sverigedemokraterna har under lång tid hävdat att gränserna för dagens abortlagstiftning måste ses över och ändras. Socialminister Göran Hägglund har varit minister i fem år och ännu inte agerat i frågan trots att Kristdemokraterna tidigare har ifrågasatt dagens abortlagstiftning.
De flesta länder i Europa har fri abort upp till vecka 12, vilket Sverigedemokraterna också ser som en rimlig gräns, i stället för vecka 18 som vi i Sverige är ensamma om. Det måste gå att göra den övre gränsen tydligare i praxis. Vi säger att det inte finns någon gräns, men vi har ändå en praxis, och den måste tydligen ändras. Min önskan är att socialminister Göran Hägglund vidtar åtgärder för att så ska ske.
Att det finns ett etiskt dilemma mellan kvinnans intresse och fostrets intresse har tidigare i Sverige diskuterats mycket tydligare, bland annat i ett betänkande från 1994/95 då det gjordes vissa förändringar i abortlagstiftningen. I detta betänkande fanns det med en utredning som hette Utredningen om det ofödda barnet .
Där framhålls kvinnan och fostret som två individer som är skyddsvärda och att fostret inte enbart kan ses som en del av kvinnans kropp. Enligt utredningen måste man ibland låta den enas intressen gå före den andras, och fostrets intressen bör väga tyngre allteftersom fosterutvecklingen fortskrider. Vi måste våga prata om abort utifrån flera intressen och se både till kvinnans behov och till fostrets rätt till skydd.
Delar av den argumentation jag förde tidigare, att man kan rädda barn allt tidigare och att det inte alltid går i linje med praxisen om vecka 22, har jag tagit av en motion skriven av socialminister Göran Hägglund själv för ett antal år sedan. Jag har lite svårt att förstå att socialminister Göran Hägglund säger att en ändring av praxis ska ske längre fram i tiden när medvetenheten har funnits under flera år.
Efter många diskussioner kom man äntligen 2008 fram till gränsen för när ett foster ska folkbokföras och räknas som barn. Gränsen sänktes från 28 till 22 veckor oavsett om barnet föds levande eller är dödfött. Enligt folkbokföringslagen räcker det med att ett foster andas eller visar något livstecken efter födseln för att det ska anmälas till folkbokföringen och därmed räknas som ett barn.
Om det tillmäts betydelse att ett barn som kippar efter andan eller rör sig som bevis för att barnet inte är dött vid för tidigt födda och missfall, varför då inte tillmäta detta något värde när samma sak sker vid aborter? I tidningen Dagen den 25 maj ställs frågan om sjukhusen verkligen kan veta att fostren lever. En barnmorska svarade: Ja, men det andas ju. En annan säger: Hjärtat kan ticka på.
En tredje säger: Det kan ge ljud ifrån sig och i sällsynta fall skrika. Min fråga till socialminister Göran Hägglund är om dessa uppmärksammade aborterade foster som visar tydliga livstecken ska räknas som levande och behandlas som barn. Eller menar socialminister Göran Hägglund att dessa aborterade foster som kippar efter andan och ger ljud ifrån sig är döda?
Jag undrar om inte socialminister Göran Hägglund kan hålla med om att vi i dag har en abortlagstiftning och en abortpraxis som strider mot barnkonventionen som säger att barnet har rätt till liv och utveckling till det yttersta av samhällets resurser.