Andreas Carlgren (C):
Jag hör ju att idén i själva debatten nu är väldigt mycket att säga att vi är enormt oense och att regeringen naturligtvis gör fel och alldeles för lite. Men jag tycker att det är viktigt att gå tillbaka till huvudfåran. Vi är faktiskt överens om mycket mer än vad ni just nu vill säga. Vi är överens om att de rika länderna har svikit. Vi delar gemensamt oron.
Och jag vill vara väldigt tydlig med att en gång till säga: Vi är helt överens om att Sverige ska gå före. Det är att slå in helt öppna dörrar att utgå från något annat. Jag tror att jag på den punkten kan skriva under på allt det Matilda Ernkrans sade. Sedan frågar Matilda: Vad är dina drömmar om en bättre värld? Jag har sannerligen sådana drömmar, men det var inte riktigt det frågan i interpellationen handlade om.
Den handlade om Kyotoprotokollet. Det är väl inte heller så att alla dina drömmar fångas i Kyotoprotokollet. Så kom igen! Och var inte så fixerad vid mig, utan höj blicken och diskutera just det frågan handlade om: klimatförhandlingarna och hur vi ska kunna lotsa världen vidare. Då finns det trots allt några dilemman att tackla - frånsett alla fel som den svenska regeringen gör enligt er.
Det är bland annat att Kyotoprotokollet har en alldeles för låg ambitionsnivå om vi ska klara klimatet. Hur tycker ni att vi ska göra med det? Det är ett annat faktum att världens två största utsläppsländer, som tillsammans står för mer än hälften av världens utsläpp, inte vill gå med och binda sig till åtaganden, vare sig sådana som är tillräckligt stora eller sådana som är bindande.
Jonas var inne lite grann på att vi kanske skulle gå före och lämna USA. Men det var precis det vi gjorde med Kyotoprotokollet, och det var på många sätt tio förlorade år. Vad är er idé om hur vi nu ska få med USA och Kina på annat sätt? Det är det som är hela kärnfrågan i förhandlingarna. Rika och fattiga, säger Matilda Ernkrans.
Min poäng var bara den att här står på många sätt EU tillsammans med den stora gruppen u-länder, i våra krav på att man både ska ställa upp på Kyotoprotokollet och därutöver komma överens om mer, och på finansiering. Men man sviks av några stora, snabbt växande u-länder, och man sviks av oljestaterna. Det är precis så bilden ser ut.
Hur är er tanke kring att vi ska åtgärda det? Det är det vi arbetar för fullt med i förhandlingarna. EU:s extra 10 procentenheter: I själva verket var Sverige ett av de absolut första länderna att stödja 30-procentsmålet. Vi har hela tiden velat ha bara ett 30-procentsmål. Vi har ett eget nationellt mål som är högre än så, 40 procent, som bekant, och det gäller oavsett utgången av klimatförhandlingarna.
Även en höjd EU-ambition skulle mer än väl, vad det verkar, täckas av den svenska ambitionen. Men inte heller det är egentligen knäckfrågan. Det är att om EU gör en extra ansträngning, som jag vill, med 10 procentenheter ytterligare, kommer det att ätas upp av bara två års utsläppsökning i Kina.
Hela den extraansträngning som ni nu talar väldigt väl om, och som jag på många sätt delar uppfattningen om, riskerar att vara förgäves, uppätet, om vi inte också lyckas sätta ett tak för de snabbt växande kinesiska utsläppen. Det är det dilemma vi har, och vi vill inte göra ansträngningar förgäves.
Till sist vill jag bara säga att jag tycker att det är mycket intressanta förslag som kommer från FN-gruppen om finansiering, men jag ser också att de avfärdas som orealistiska av en del u-landsförhandlare. Jag kan bara också konstatera att den breda vägen för Sverige är inte CDM, utan det är åtgärder på hemmaplan. Men vi ska självklart också reformera CDM.