KBLab/rixvox huggingface dataset:
Tobias Krantz (FP):
Jag ber att få tacka justitieministern för en viktig debatt i ett viktigt ämne. Även om det är så som justitieministern konstaterar, att det är ett fåtal personer som begår de överträdelser som sker, så är varje fall ett fall för mycket. Och det är som sagt så att det varje år är i genomsnitt 17 kvinnor som faller offer för män som de har haft eller har en nära relation till, och vi måste ta det här problemet på stort allvar.
Jag uppfattar att justitieministern har ett starkt och genuint engagemang i den här frågan och konstaterar också att det finns en stor enighet mellan oss på väldigt många punkter. Ett exempel är något som justitieministern kanske inte har berört så mycket här, nämligen att det nu sker en stor upprustning av det svenska rättsväsendet, vilket kommer att betyda väldigt mycket för den här typen av brott, tror jag. Det har väl kanske funnits en tendens ibland att den här typen av frågor också har glömts bort inom rättsväsendet.
Har vi ökade resurser och en tydligare politisk ledning av rättsväsendet så finns det större möjlighet att de här brotten kommer mer i fokus, och det tror jag är bra. Dessutom vill jag framhålla den handlingsplan som regeringen har lagt fram som ju är positiv och har tagits emot väldigt väl av många som jobbar ute på fältet i frågan.
Jag ser nu fram emot att den här utredningen kommer fram med sina resultat och att justitieministern behandlar detta så skyndsamt som möjligt och också gör det i den anda som justitieministern uttryckte i april förra året i Aftonbladet, att det här är någonting som måste övervägas vid verkligt grova fall.
Jag vill gärna påpeka att jag tror att ingen som har drivit och jobbat med den här frågan tänker sig att detta ska utdelas slentrianmässigt, utan vid de verkligt grova fallen av kvinnofridskränkning ska detta kunna vara en möjlighet vid extrema fall.
Som gammal ledamot i konstitutionsutskottet välkomnar jag att justitieministern inte vill ägna sig åt att bryta mot grundlagen, men jag välkomnar ändå den positiva signal som jag tror att det är viktigt att skicka ut till landets kommuner, som bedriver ett ambitiöst arbete. Även om inte alla förslag tänks på konstitutionellt ute på fältet tror jag att det är viktigt att skicka en positiv signal att det här engagemanget betyder någonting. Jag ber att få tacka justitieministern för en bra och viktig debatt.
Tobias Krantz (FP):
Jag vet inte om jag ska skratta eller gråta över detta inlägg om Socialdemokraternas syn på den ekonomiska politiken. Har Lars U Granberg missat att det finns en global finanskris? Har Lars U Granberg missat att det är en kraftig lågkonjunktur som nu drabbar inte bara Sverige utan stora delar av den industrialiserade världen och stora delar av världen över huvud taget? Har det gått Lars U Granberg förbi?
Har det gått Lars U Granberg förbi hur det socialdemokratiska budgetalternativet ser ut? På varje utgiftsområde föreslår Socialdemokraterna ökade utgifter. Vad skulle det leda till, Lars U Granberg? Regeringen för en ekonomisk politik som går ut på att nu när det är dåliga ekonomiska tider måste regeringen underbalansera budgeten. Ja, det kommer att vara underskott i statens finanser. Men titta runt om i världen, Lars U Granberg!
Så gör alla länder som för en politik för att motverka lågkonjunkturen, oavsett om de har höger- eller vänsterregeringar. Hur ser då Socialdemokraternas ekonomiska politik ut? Jo, på varje område har man ökade utgifter. Med Socialdemokraternas politik skulle budgetunderskotten växa och bli gigantiska. Det skulle slå mot räntorna och den svenska välfärden. Det är sanningen om Socialdemokraternas ekonomiska politik. Dessutom har man slagit följe med Vänsterpartiet som inte direkt har någon tradition av ekonomisk ansvarsfullhet.
Det kastar en lång och mörk skugga över Socialdemokraternas förmåga att driva ekonomisk politik i Sverige. Mitt starka intresse för att vi ska hålla ordning i de offentliga finanserna bottnar i mitt engagemang för de svaga grupperna, de grupper som inte klarar sig utan samhällets stöd. De rika och friska klarar sig alltid, oavsett hur ekonomin ser ut.
Men kör vi statsfinanserna och de offentliga finanserna i botten drabbas den svenska välfärden och bland annat de handikappade. Därför brinner jag för att vi måste se till att vi får en ansvarsfull ekonomisk politik. Det borde också Lars U Granberg göra.
Tobias Krantz (FP):
Jag vill påminna Lars U Granberg om att enligt många bedömningar skapade regeringens ekonomiska politik före krisen - en internationell finanskris och en global lågkonjunktur som inget land dessvärre undgår - ett par hundratusen jobb.
Konjunkturinstitutet, som verkligen inte är någon propagandaapparat för regeringen, konstaterade att kanske en tredjedel av dessa jobb aldrig hade kommit till om inte regeringen lagt om den ekonomiska kursen i politiken, bland annat genom att införa jobbavdraget. Det ledde till fler jobb. Jag är tacksam för att vi har dessa jobb nu när vi går in i denna djupa lågkonjunktur. Utan dem hade våra statsfinanser sett ännu bistrare ut.
Det är inte sant som Lars U Granberg säger att vi inte gör något för de människor som är funktionshindrade, handikappade och står långt från arbetsmarknaden. Det är precis tvärtom. Vi har infört nyfriskjobb och nystartsjobb. Vi ser till att de som lever på förtidspension slipper få sin förtidspension ifrågasatt och i stället får tjäna pengar utan att få pengarna indragna. Detta har vi genomfört, Lars U Granberg. Det gjordes inte under den socialdemokratiska regeringens tid.
Vi står upp för trygga socialförsäkringar och en trygg välfärd. Det handlar dock inte bara om vackra ord. Det måste också hänga samman i en klok ekonomisk politik. Problemet med Socialdemokraternas politik i dag är att det är många vackra ord och löften, långa utgiftslistor och önskelistor samt ständiga paket som krävs dag efter dag.
Det finns dock ingen ekonomisk uppbackning och inget ekonomiskt sammanhang för dessa löften, och därför faller detta platt till marken. Till syvende och sist, Lars U Granberg, är det den svenska välfärden som får betala priset för det socialdemokratiska partiets ansvarslöshet. Det är sanningen.
Tobias Krantz (FP):
Regeringen har anslagit pengar till fontänhusen. Exakt hur mycket pengar kan Elina Linna läsa i den senaste budgeten. Jag tror dock att Elina Linna har rätt i att det inte är riktigt klart hur och enligt vilka principer pengarna ska fördelas. På den punkten kan Elina Linna ha rätt. Det finns dock pengar avsatta i budgeten för att stödja fontänhusens viktiga verksamhet.
Elina Linna säger att hon inte vill föra en ekonomisk-politisk debatt. Det kan jag kanske förstå. Man kan dock inte göra det så enkelt för sig och bara säga att det får finansutskottet ta, för ekonomisk politik, social politik och välfärdspolitik hänger ihop. Man kan inte bara satsa pengar på ett område och att ta dem någonstans ifrån, utan man måste våga se politiken i sitt sammanhang.
Vänsterpartiet har tidigare föreslagit massiva skattehöjningar på kanske 80 miljarder kronor för att täcka in ett antal nya utgifter. Det kan exempelvis vara höjda garantipensioner eller ökade tillgänglighetssatsningar.
Lars Ohly deklarerade strax före jul att det inte är så klokt att mitt i en brinnande lågkonjunktur genomföra en kraftig skattechock eftersom det slår kraftigt mot låg- och medelinkomsttagarna och mot efterfrågan när vi redan har tuffa ekonomiska tider. Om skattehöjningar på 80 miljarder inte längre gäller, var finns då pengarna till den här angelägna satsningen som både Elina Linna och jag vill ha?
Den frågan måste Elina Linna kunna svara på i en debatt som handlar om tillgänglighet och stöd till funktionshindrade, annars blir debatten meningslös. Hur blir det med tillgänglighetssatsningen på 200 miljoner kronor om alla de skattehöjningar som skulle finansiera era utgiftsökningar inte längre gäller?
Tobias Krantz (FP):
Det verkar som om vi ändå är överens om att regeringen gör rätt så kraftfulla satsningar på fontänhusen. Jag uppfattar Elina Linna som att hon håller med om det. Vi ska naturligtvis se till att skingra den osäkerhet och den oro, om det nu finns en sådan, inför exakt hur de här pengarna ska fördelas och enligt vilka principer det ska gå till. Jag tror att det finns skäl för regeringen att återkomma i den frågan, och det kommer regeringen också att göra. Men jag är glad över att vi nu är överens om att regeringen faktiskt gör kraftiga satsningar på fontänhusen.
Precis som Elina Linna säger gör fontänhusen en fantastisk insats, och har så gjort under många år. Jag tycker inte att de har fått den uppmärksamhet och erkänsla som de förtjänar för det arbete de har gjort. Men jag tycker också att Elina Linna försöker smita ifrån frågan om finansiering. Jag ber om ursäkt, fru talman, för att jag biter mig fast vid den frågan. Vi måste ju se till att politiken hänger ihop.
Jag kan förstå att Elina Linna säger att ni inte gillar de skattesänkningar som regeringen har genomfört för låg- och medelinkomsttagare. Låt oss säga att man från början har sagt att man ska ta tillbaka det här och höja skatterna med 60-80 miljarder kronor och att det ska användas till att finansiera angelägna satsningar exempelvis när det gäller tillgängligheten. Sedan kanske man kommer på att det nog inte var så smart att mitt i brinnande lågkonjunktur höja skatterna för dem som tjänar minst därför att det inte är bra ur konjunktursynpunkt.
Då försvinner finansieringen för de viktiga och angelägna satsningar som naturligtvis behöver genomföras; det jag håller med om. Men den ekonomiska politiken och socialpolitiken måste hänga ihop. Man kan inte bara stå i talarstolen i den socialpolitiska debatten och säga att alla ska få mer pengar när man inte har någon finansiering för det när man diskuterar det i den ekonomiska politiken när finansutskottet har debatt. Politiken måste hänga ihop.
Tobias Krantz (FP):
Mitt exemplet från Uppsala var för ett antal år sedan, när det inte var borgerligt styre i Uppsala. Det var ett mycket uppmärksammat exempel som jag tror att många tog del av i medierna på den tiden. Eva Olofsson säger att det är ointressant om man skulle ha haft en möjlighet att välja själv. Det tror jag absolut inte.
Det är klart att om båda dessa personer hade fått bedömningen att de hade rätt att flytta in på ett särskilt boende och de tillsammans hade bestämt att de ville bo tillsammans, skulle ju deras vilja respekteras. I ett sådant läge kan ju ingen kommunal byråkrat, politiker eller ett kommunalråd säga: Nej, ni ska bo på olika ställen därför att vi av andra skäl tycker att det är lämpligt.
Men ytterst tog jag upp exemplet Uppsala därför att jag tycker att det åskådliggör ett synsätt som har rått alltför länge i svensk välfärdspolitik och i svensk äldrepolitik, det vill säga att det är någon annan som vet bäst hur den äldre vill ha sitt liv. Stör det inte Eva Olofsson att vi har en sådan attityd till våra äldre i det svenska samhället? En människa kan leva hela sitt liv och fatta massor av viktiga beslut över sitt eget liv, men när man kommer över en viss ålder är man helt plötsligt omyndigförklarad.
Är det ett samhälle som Eva Olofsson vill leva i där äldre är omyndigförklarade och inte anförtros möjligheten att bestämma över sitt eget liv? Eva Olofsson tog upp frågan om hur situationen är i olika kommuner när det gäller antalet privata utförare, kommunala utförare och kollektivavtal. Just detta har uppstått under det system som Eva Olofsson har stått upp och försvarat under alla år.
Det är under den period då de privata äldreboendena fördubblades också inom hemtjänsten som de här problemen har uppstått. Lagen om valfrihetssystem går ut på att kommunala och privata utförare ska behandlas precis likadant. Det ska inte vara så att en kommun handlar upp hela äldreomsorgen och överlåter det på bara en utförare. Alla ska släppas in. Det är de äldre själva som ska bestämma.
Tobias Krantz (FP):
Jag håller gärna med Eva Olofsson om att även om man väljer att inte införa valfrihet mellan olika utförare, exempelvis privata eller offentliga, är det viktigt att man ökar valfriheten inom ramen för den kommunala äldreomsorgen, det som Eva Olofsson kallar innehållet. Det håller jag gärna med om. Problemet är att på många håll där borgerliga politiker har försökt genomföra detta har Vänsterpartiet varit emot. Säg inte att den valfrihet som Eva Olofsson pratar om gäller ute i kommunerna.
Ni måste nog titta igenom hur ni resonerar i den här frågan i ert eget parti. Många av de avarter och problem som Eva Olofsson pekar på har inte med den här lagstiftningen att göra. Den är ju inte införd ännu. Vad är det för lagstiftning som i dag gäller för kommuner om de vill konkurrensutsätta eller ge möjlighet till privata alternativ? Det är ju lagen om offentlig upphandling. Det är där det har varit problem med att det huvudsakligen är priset och inte kvaliteten som gäller.
Det är det vi försöker komma till rätta med genom att införa ett system där man sätter kvaliteten i högsätet och den enskilde äldres möjlighet att bestämma över sitt eget liv. Den gamla lagen om offentlig upphandling bygger mycket på att man handlar upp äldreomsorgen i en hel kommun, och sedan bestämmer de kommunala politikerna att all äldreomsorg antingen ska vara privat eller kommunal.
Vi säger att man ska låta kommunerna bestämma om de vill ansluta sig till det här systemet och öppna för både privata och kommunala utförare och låta de äldre själva bestämma vilket äldreboende vill ha. Här finns en avgrundsdjup skillnad mellan mig och Eva Olofsson. Jag tror att de äldre själva kan bestämma det. Eva Olofsson tror att det alltid är någon annan som vet bäst när det gäller den enskilde äldre. Jag är jätteglad och stolt över den lagstiftning som vi nu genomför.
De avarter som har funnits bär Eva Olofsson, Catharina Bråkenhielm och Thomas Nihlén ansvaret för. Nu tänker vi se till att det blir en mer ordnad ordning när det gäller svensk äldreomsorg. Det är jag stolt över.
Tobias Krantz (FP):
Någon klok person har sagt att det sätt på vilket vi behandlar våra äldre säger en hel del om hur utrymmet är för medmänsklighet och humanitet i samhället i stort. Det tycker jag är tänkvärda ord. Äldrepolitik engagerar, berör och ibland också upprör.
Socialutskottet ska i dag debattera ett betänkande om äldrepolitik där ett antal motionsyrkanden från den allmänna motionstiden 2007 och 2008 behandlas.
En rad olika områden täcks in, allt från äldrepolitikens inriktning till bland annat boendefrågor, utbildning, kompetens, fysisk aktivitet och hälsa, läkemedelshantering, psykisk ohälsa bland äldre samt tillsynsfrågor; jag har säkert glömt något område. Samtliga motionsyrkanden i betänkandet avstyrks.
Till betänkandet har fogats åtta reservationer och fyra särskilda yttranden. Med dessa ord, fru talman, ber jag att få lämna ordet till debattörerna.
Tobias Krantz (FP):
Jag ber att få tacka statsrådet för svaret och tacka Veronica Palm för att hon har ställt den här interpellationen så att vi kan diskutera pensionärernas ekonomiska situation. Det tror jag att många av oss tycker är ett mycket angeläget ämne. Sedan drygt ett decennium tillbaka har Sverige ett nytt pensionssystem. Det är ett pensionssystem som ersatte det gamla ATP-systemet, som var ekonomiskt ohållbart och som de flesta insåg hade nått vägs ände.
Det nya pensionssystemet bygger på några enkla principer, bland annat principen om raka rör, att när det betalas in avgifter ska det också betalas ut en förmån. Det handlar också om livsinkomstprincipen, att alla inkomster under livet räknas. Det nya systemet har varit gynnsamt för flera av de grupper som missgynnades av det gamla ATP-systemet, bland annat kvinnor och dem med lägre utbildning och lägre inkomst.
Det nya systemet har varit gynnsamt för landets pensionärer. Sedan den så kallade följsamhetsindexeringen infördes år 2002 har pensionerna ökat i princip varje år realt sett. Sammanlagt har pensionerna från 2000 realt sett ökat med 4,5 procent.
Det innebär ungefär 500 kronor i månaden enligt 2009 års priser för en pensionär som har 12 500 i månaden. Det är alltså 500 kronor mer i månaden som den här personen får i förhållande till om det gamla ATP-systemet hade varit i kraft. Det nya pensionssystemet har varit gynnsamt för landets pensionärer, och det har också varit ekonomiskt stabilt.
Det beror bland annat på att det har varit fristående från statsbudgeten, ett autonomt system, men också i väldigt hög grad naturligtvis på att vi har haft en politisk stabilitet. Det var en bred politisk uppgörelse bakom det nya pensionssystemet. Det är de fyra borgerliga partierna och Socialdemokraterna som står bakom det pensionssystem som vi i dag har.
Den här principuppgörelsen om det nya pensionssystemet träffades under liberal ledning 1994, men därefter har flera socialdemokratiska regeringar lagt fram propositioner där man har preciserat detaljerna i den uppgörelse som vi i de fem partierna alla varit överens om. Jag tror att det är viktigt att komma ihåg det när vi står inför en tuff ekonomisk situation.
Vi befinner oss i en finansiell kris och i en lågkonjunktur, den kanske tuffaste lågkonjunktur som vi har haft på mycket länge. Det är fem partier som står bakom pensionsöverenskommelsen. Det är fem partier som i grund och botten har ett gemensamt ansvar för pensionärernas ekonomiska situation. Vi från Folkpartiets sida står bakom och vårdar den här pensionsöverenskommelsen. Det här pensionssystemet klarar den ekonomiska kris som vi befinner oss i nu.
Men det finns ingen regering, inget pensionssystem, som kan låtsas som att det regnar när det inträffar en ekonomisk kris. Det är klart att det finns risker för att det kan påverka pensionärernas ekonomiska situation. Det är alltså viktigt att i den här situationen fundera över vad vi ska kunna göra för att se till att pensionssystemet fortsätter att vara stabilt och vad vi ska vidta för åtgärder för att lindra effekterna för landets pensionärer.
Jag utgår från att också Socialdemokraterna är beredda att ta sitt ansvar.
Tobias Krantz (FP):
Jag ska först säga något om skattefrågan. Det finns två viktiga saker att säga om den vid det här tillfället. Jobbavdraget infördes i en tid när Sverige trots brinnande högkonjunktur hade massarbetslöshet. Över en miljon människor stod utanför arbetsmarknaden.
Konjunkturinstitutet har gjort en bedömning av att det under åren fram till den finansiella krisen och lågkonjunkturen har skapats ungefär 200 000 nya jobb i Sverige. En tredjedel, kanske upp mot hälften, av de jobben hade inte kommit till stånd om inte regeringen hade lagt om den ekonomiska kursen i politiken. En stor del av det handlar om jobbavdraget. Det är sanningen.
Jag tycker att Veronica Palm borde fundera lite över hur det ser ut i andra delar av Europa där många regeringar har genomfört samma politik som den här regeringen har genomfört när det gäller att införa motsvarande jobbavdrag. Titta till exempel på dina partivänner i Storbritannien, Labour, som har genomfört den politiken. Är Labours politik också orättvis? Innebär deras politik också straffbeskattning av pensionärer? Det andra som förtjänar att sägas om jobbavdraget och Socialdemokraternas inställning till det är att det präglas av ett enormt hyckleri.
Det är precis som statsrådet säger, nämligen att Socialdemokraterna säger nej till stora delar av jobbavdraget, men en del av jobbavdraget säger Socialdemokraterna ja till. Uppenbarligen accepterar Socialdemokraterna också - med sin egen retorik - att pensionärerna ska betala högre skatt än de som är förvärvsarbetande. Veronica Palm säger att man har börjat sluta klyftan. Det finns inget hinder i budgetlagen för att Socialdemokraterna, om de tror på sin egen retorik, hade kunnat sluta den klyftan direkt.
Det är bara att sätta i gång. Det är viktigt för framtidens pensioner att vi tryggar jobben. Jobben är grunden för att vi ska ha väl fungerande pensioner. Det är också viktigt att vi har enighet om ett pensionssystem. Jag vill upprepa att vi är beredda att stå upp för det nuvarande pensionssystemet och vidta åtgärder för att lindra effekterna av den ekonomiska krisen. Jag hoppas att Socialdemokraterna också kan ge ett sådant besked i sitt sista inlägg.
Tobias Krantz (FP):
Det är mycket riktigt som justitieministern säger att det är en grannlaga uppgift att precisera yttrandefriheten på ett sådant sätt också i förhållande till förolämpning och förtal - gränserna för yttrandefriheten - att kärnan i yttrandefriheten inte träds för när. Samtidigt tror jag att det är viktigt att vi konstaterar att barn har ett särskilt skyddsvärde i lagstiftningen, och det är otroligt viktigt att vi behåller den principen. Jag menar att dagens lagstiftning inte är riktigt tillfyllest därför att det finns luckor i den.
Det innebär att barn inte skyddas mot en hel del av de kränkningar och förolämpningar och så vidare som i dag äger rum på nätet, till exempel om man är funktionshindrad eller av andra skäl trakasseras på olika sätt på nätet. Jag tycker att det är viktigt att vi försöker täppa till den luckan.
Jag tror att beslutsfattande politiker 2003 inte riktigt insåg vilken omfattning den här typen av kränkningar ändå skulle komma att ta sig, vilket vi nu ser utifrån de rapporter från verkligheten som vi får. Jag skulle vilja fråga om justitieministern i sitt avslutande inlägg kan säga någonting om ifall regeringen kan tänka sig att överväga någon form av utvärdering av den lagstiftning som trädde i kraft 2003.
Som jag och många med mig uppfattar det har det skett en explosionsartad ökning av kränkningar inte minst mot barn på Internet. Det skulle behövas en översyn av lagstiftningen för att se om den verkligen är ändamålsenlig och om det inte behöver göras förändringar i den.
Det är bra med statistik som gäller över tid så att man kan göra jämförelser över tid, men det är också bra om man har statistik som täcker in den verklighet som människor lever i. Då tror jag att man måste se till att vi får en bättre statistik så att vi också får bättre underlag för de beslut som vi fattar. Där tror jag att det behövs nya analyser och nya sätt att mäta detta på. Avslutningsvis vill jag tacka justitieministern för en bra och viktig debatt i ett mycket angeläget ämne.
Jag hoppas att justitieministern kan ge något besked, förhoppningsvis om en översyn av lagstiftningen.
Tobias Krantz (FP):
Mats Pertoft har frågat mig vad jag avser att göra för att de bestämmelser om tillträde som träder i kraft den 1 januari 2010 inte ska medföra problem för de 3 000 elever som i dag går på IB-programmet i Sverige samt om jag avser att verka för att IB-skolorna får tydlig information om hur de ska hantera den nuvarande situationen. Det är angeläget att IB-eleverna har tillträde till högskoleutbildning på villkor som de upplever som likvärdiga.
Det finns dock andra grupper av sökande som också har framfört skäl till att de principiellt bör hanteras på samma sätt som sökande med betyg från svensk gymnasial utbildning vid urval. Detta var också en utgångspunkt för det uppdrag som regeringen gav Högskoleverket och Verket för högskoleservice i juni 2009. För närvarande bereds inom Regeringskansliet en ändring i högskoleförordningen.
Den innebär att sökande med betyg från IB-utbildning, gymnasieutbildning inom Europaskolan, åländsk gymnasieutbildning och gymnasieutbildning vid utländska - internationella - skolor för vilken statsbidrag betalas ut enligt förordningen om statsbidrag till utbildning av utlandssvenska barn och ungdomar ska tillhöra samma urvalsgrupper som sökande med betyg från svensk gymnasieskola.
Synpunkter på de nya bestämmelserna har också framförts avseende de åtaganden som följer av Sveriges överenskommelse med Danmark, Finland, Island och Norge om tillträde till högre utbildning samt Sveriges medlemskap i EU.
Därför avser regeringen att snarast göra en översyn av antagningsreglerna för att bland annat bedöma hur sökande med betyg från gymnasieutbildning i de nordiska länderna eller EU ska ha tillgång till högre utbildning på likvärdiga villkor som sökande med svensk gymnasial utbildning. När det gäller information till de sökande som berörs litar jag på att våra myndigheter, främst Högskoleverket, Verket för högskoleservice samt universitet och högskolor, kommer att vidta de åtgärder som krävs.