Jan Björklund (L):
Jag tycker att den sista diskussionen är väldigt viktig. Vad är det som är kvalitet i högre utbildning? Vi har i Sverige, liksom i princip i alla andra länder under senare delen av 1900-talet, försökt utvärdera kvalitet. Det man då har mätt och utvärderat är utbildningsorganisation, lärarkårens sammansättning och vilka böcker som används i undervisningen.
Man kan säga att det är en lång rad inputfaktorer. Jag tyckte att Louise Malmström hade en god ansats när hon talade om att klara konkurrensen och klara kvaliteten internationellt i globaliseringen. Men det är inte det viktiga, utan det är resultaten av utbildningen som är det viktiga. Vad kan studenterna när de går ut? Det är ju det viktiga!
I det svenska skolväsendet gjorde vi en omställning redan på 90-talet, när vi började utvärdera slutresultaten: Hur många når målen? Hur många når inte målen? Målen är desamma oberoende av social bakgrund. Kunskapskraven är ju desamma. Eller ska vi ha lägre krav beroende på vilken social klass man kommer ifrån? Eller vad menar ni med ert snack om att det är fel att mäta resultatet eftersom det blir ojämlikt? Vad menar ni? Hur menar ni att det ska vara? - Kolla, här kommer en kille från arbetarklassen! Honom har vi lite lägre krav på.
Han ska bli ingenjör, men han behöver kunna lite mindre. Och här kommer en från överklassen! Han ska ha högre krav. Det är det som blir följden av Louise Malmströms resonemang. När man mäter resultat, säger Louise Malmström, då blir det orättvist, och det beror på vilken bakgrund man har. Det är vad Louise Malmström säger. Då säger jag: Vi måste ha samma krav på alla lärosäten oavsett studenternas bakgrund. Hur ska vi annars göra? Ska kraven differentieras?
Då blir det så att en del lärosäten inte når upp till målen. Ska de få fortsätta bedriva utbildning fast de inte når målen? Är det rimligt? Det är detta vi utvärderar nu. Nu har fortfarande bara en mindre del av Sveriges högskoleutbildningar utvärderats av universitetskanslern, men i de utvärderingar som har gjorts hittills har det visat sig att det är ungefär 25 procent av utbildningarna som inte håller måttet.
Jag kan lova att det är spritt mellan stora universitet och små skolor. Det är inte alls bara små högskolor det handlar om. Det är spritt. Det är dock mycket högre krav som ställs nu. Vi låter inte utbildningar som inte når målen bara få fortsätta år efter år, som ni gjorde när ni styrde. Det är inte rimligt. Höga kvalitetskrav ska det vara. Interpellanten säger att söktrycket borde få styra och menar att Mittuniversitetet borde få fler platser, för där har man många sökande.
Jag håller med om att man har många sökande, men om vi låter söktrycket styra är det Lund, Göteborg, Stockholm och Uppsala som borde få ännu fler platser, för de har högst söktryck. Nu ger vi dem inte mer platser, för då skulle man dränera de mindre högskolorna, och det är vi inte heller intresserade av. Det är en balansgång hela tiden.
Om vi skulle omfördela anslagen efter söktryck är det de där universiteten som interpellanten lite föraktfullt kallar för de gamla universiteten som skulle få mest, för det är de som har det högsta söktrycket. Skulle vi gå på söktryck när vi fördelade platser skulle platserna hamna där. Nu gör de inte det, utan de är mer utspridda. På de populära universiteten har man ett jättesöktryck. Där blir det ett antal som inte kommer in. De kommer då i stället in på sina andrahandsval, på mindre högskolor.
Det är den omfördelning som sker i dag. Skulle vi bara gå efter söktryck skulle de stora, gamla universiteten få mycket fler platser. Det finns dock ett regionalt intresse av att vi upprätthåller högskolor på många platser i landet, och därför gör vi så.