Olof Lavesson (M):
Vi var nog många som satte kaffet i vrångstrupen när vi i rapporteringen från filmfestivalen i Cannes hörde Svenska Filminstitutets VD Anna Serner uttala sig om jämställdheten inom svensk film och där meddela att om inte branschen når 50-50 bakom kameran även för de stora budgetarna kommer hela 2020 års marknadsstöd att öronmärkas endast för kvinnliga filmskapare.
Detta är ett anmärkningsvärt uttalande, dels för att det nu tydligen är 50-50 som är det övergripande målet för det svenska filmstödet, inte kvalitet och kompetens, vilket såväl kulturministern som jag själv brukar hävda, dels för att det verktyg man tänker använda sig av är att helt blockera det ena könet från tillgång till offentligt stöd.
I min enfald trodde jag att detta var ett förhastat uttalande, sagt i affekt beroende på en fullt berättigad upprördhet över att jämställdhetsarbetet inte kommit längre. Men senare utvecklade verkställande direktören sina ståndpunkter och hävdade dessutom att dessa hade förankring i de riktlinjer som riksdagen fattat beslut om, vilket är obegripligt. Att neka någon tillgång till offentligt stöd enbart beroende på kön är oacceptabelt. Vi har tydliga regler kring filmstöd.
Produktionsstöd ska i första hand ges i förskott utifrån kvalitativa kriterier och i andra hand efter det att filmen är klar baserat på framgång. Kulturministern brukar här i kammaren tala sig varm för att den nya filmpolitiken skapat nya arenor för samråd och inflytande, framför allt genom de nya branschråd som inrättats under Filminstitutet. Men dessa råd har man ju inte ens använt här.
Film- och TV-producenternas ordförande Eva Hamilton konstaterar för Sveriges Television att "branschråden ska fungera som en rådgivande kontakt mellan Filminstitutet och branschen, men dom har inte använts i några väsentliga frågor, inklusive denna". Hon kritiserar samtidigt hur Filminstitutet allt tydligare och kraftigare styr över den svenska filmpolitiken och efterlyser en bättre dialog. Förslaget har också väckt kritik från andra aktörer inom filmbranschen, såväl manliga som kvinnliga.
En av våra främsta kvinnliga regissörer kallar utspelet en rolig tanke och menar att väldigt mycket mer måste göras men säger samtidigt: "Däremot tycker jag inte det ska gå till den fördumning det är nu. Det blir nästan pinsamt att säga att man jobbar i filmbranschen när det finns en vd på Filminstitutet som säger att man ska blockera ett helt kön på det här sättet." Och en namnkunnig kvinnlig manusförfattare säger till Aftonbladet: "Jag tycker att det är orättvist. Jag tycker inte att man gör på det sättet.
Om man bara ska välja kvinnliga producenter och manusförfattare är det orättvist mot de unga män som kommer i dag." Herr talman! Som jag skriver i min interpellation delar jag ambitionen att få fler kvinnor såväl bakom som framför kameran. Att kvinnor har samma förutsättningar som män, att glastak spräcks och murar bryts ned och att vi får bort sunkiga kulturer från filmbranschen är nödvändigt. Detta har jag både diskuterat och debatterat sedan jag kom in i riksdagen för snart tolv år sedan.
Jag vet dessutom att kulturministern och jag är helt överens om det. Men det viktiga arbetet för ökad jämställdhet riskerar ju att ta flera steg tillbaka när den här typen av stolligheter förs fram som reella hot. Kulturministern talar om armlängds avstånd. Jag måste då fråga: Ska vi tolka kulturministerns svar som att hon tar avstånd från verkställande direktörens hot? Och hur tänker hon då agera för att se till att det inte blir verklighet?
Den fråga jag ställde i min interpellation var: Kan ministern garantera att filmskapare även i fortsättningen ska kunna söka filmstöd på lika villkor, oavsett kön?