KBLab/rixvox huggingface dataset:
Tobias Billström (M):
Jag vill tacka för en bra debatt, även om jag konstaterar att vi som vanligt får fortsätta att driva regeringen framför oss. Med det mörker som har sänkt sig över Malmö, där unga människor skjuts till döds på gatorna varje vecka och befolkningen börjar se våldet som en naturlig del av vardagen krävs det politisk handlingskraft och mod. Det är alldeles utmärkt med skärpta straff. Men det krävs poliser som griper brottslingarna så att de kan lagföras.
Det är alldeles utmärkt med åtgärder som ser till att skapa förutsättningar för att undanröja förutsättningarna för den organiserade brottsligheten att arbeta. Men utan fler poliser och utan poliser som har rätt utrustning, rätt utbildning och rätta löner kommer det arbetet inte att lyckas. Då måste diskussionerna fokusera på hur fler poliser ska rekryteras, för att man ska kunna bekämpa brotten, och hur de som fortsätter att jobba och slita dagligen i det här landet ska förmås stanna kvar i yrket.
Avgångstalen är inte uppmuntrande på den punkten, som inrikesministern är väl medveten om efter många debatter här i riksdagen. Frågan om en polishögskola i Malmö måste prioriteras av regeringen. Frågan om förbättrade villkor för den som vill söka sig till yrket måste komma högre upp på regeringens att-göra-lista. Jag välkomnar att inrikesministern säger att orten spelar roll.
Jag anser att om man bara har erkänt det har man också, för sig själv, tagit det första steget på den väg som borde sluta med att regeringen, på det ena eller andra sättet, till slut uttalar att det är en viljeinriktning om var man vill se en etablering. Sant och slutligen understryker dock den här debatten vikten av en sak, nämligen en ny regering som börjar lösa Sveriges poliskris.
Tobias Billström (M):
I torsdags, för en vecka sedan, skedde ett nytt mord i Malmö. En 16-årig pojke sköts ned på en busshållplats på Amiralsgatan i Rosengård. Klockan var strax före sju på kvällen, och det var gott om folk i närheten - människor på väg hem från jobb och skola eller på väg till restauranger, bibliotek och träning. Detta är en ögonblicksbild från min valkrets, där våldet håller på att bli en del av vardagen.
Vi moderater vill se fler poliser, högre löner för de duktiga män och kvinnor som arbetar med att skydda oss alla samt förstärkt kamp mot den organiserade brottsligheten. I dag pekar alla siffror åt fel håll vad gäller polisens brist på resurser och avhopp från polisyrket. De främsta förlorarna är de som bor i landets utanförskapsområden. Vad ämnar inrikesministern göra för att bryta denna trend och för att stoppa våldet, stoppa dödandet och skydda medborgarna i Malmö?
Tobias Billström (M):
Samma morgon som nyheten om det senaste mordet - det femtonde mordet på rad - kom fick Malmöborna beskedet om omfattande neddragningar av polisverksamheten i Region Syd, med ett sparbeting på upp till 90 miljoner kronor för år 2017. Enligt polisens egna uppgifter kommer 90 procent av dessa besparingar att göras via sänkta personalkostnader.
Detta sker samtidigt som den nationella trygghetsundersökningen, som kom i dag, visar på en ökad andel människor som känner sig otrygga - samtidigt som förtroendet för polisen i Skåne faller.
Tobias Billström (M):
Maj Karlsson och Vänsterpartiet talar om vikten av att ett land inte dras isär, och det instämmer jag fullständigt i. Men det är just därför som det här förslaget riskerar att åstadkomma raka motsatsen, och det är därför som vi är kritiska till det. Varför? Jo, för att det inte är som Maj Karlsson hävdar. Det är precis tvärtom.
I 2008 års svenska adoptionsutredning, SOU 2009:61, resonerar utredaren om ett franskt rättsfall där fransk domstol inte längre beslutar om adoption när ett barn tidigare har omhändertagits enligt kafalah och kraven som uppställs i artikel 20 barnkonventionen. Utifrån de resonemang som förs i den här utredningen är det mycket möjligt, Maj Karlsson, att rättsläget i Sverige kan komma att påverkas i till exempel vissa adoptionsärenden om artikel 20 görs till svensk lag.
Det är en konsekvens som man borde ha funderat över innan man tog ställning till det här förslaget som ni nu gör och innan regeringen hade lagt det på riksdagens bord. Kafalah finns inte som rättsinstitut i svensk lagstiftning i dag. Men när man inför barnkonventionen i svensk lag innebär det att kafalah blir ett nytt rättsinstitut i svensk lag. Då blir det till exempel så att en domstol skulle bli tvungen att pröva om en placering genom kafalah bör accepteras rättsligt.
Vad har du, Maj Karlsson, att säga om detta? Detta är den juridiska verkligheten. Det är inte ett påhitt från min och Moderaternas eller Centerpartiets sida. Jag vill gärna höra din åsikt i den här frågan och hur du ser på det juridiska rättsläget givet detta avgörande.
Tobias Billström (M):
Det enda som är oroväckande i debatten i just det här replikskiftet är att Maj Karlsson inte tycks inse att om man inkorporerar barnkonventionen tar man texten och gör den till svensk lagtext. Det är i allra högsta grad oklart hur inkorporeringen av barnkonventionen och begreppet kafalah kommer att påverka svensk rätt.
Klart är dock att bestämmelser som framgår direkt i lagtext - och det riksdagen kommer att ta ställning till är inkorporeringen av barnkonventionen som lagtext - måste följas av våra myndigheter och domstolar. Är Maj Karlsson medveten om detta? Det tycks inte så i det här replikskiftet. Nästa följdfråga är om detta kommer att innebära en möjlighet - eller en rättighet - att åberopa kafalah i stället för adoption eller placering i fosterhem.
Kommer det att innebära att kafalah får rättslig betydelse i enskilda fall i Sverige? Det vet vi inte. Men Maj Karlsson tycks vara beredd att genomföra lagförslaget utan att den frågan är ordentligt utredd. Jag tycker att det är allvarligt. Moderaterna tycker att det är allvarligt. Centerpartiet tycker att det är allvarligt. Det är därför vi har lämnat den här reservationen - inte för att vi inte bryr oss mindre om barns rättigheter än ni gör utan för att vi bryr oss lika mycket eller kanske till och med mer om deras rättigheter.
Vi är mer intresserade av att barn inte ska behandlas olika beroende på etnisk, religiös eller kulturell bakgrund. Lika fall ska behandlas lika. Det här förslaget, som riksdagen ska ta ställning till, riskerar att åstadkomma det omvända.
Tobias Billström (M):
Det var intressant att lyssna på Emma Henrikssons inlägg. Jag ska inte argumentera emot vår gemensamma syn på vikten av att stärka barns rättigheter. Jag noterade dock en sak på slutet som jag tycker är viktig att klargöra. Emma Henriksson tog upp frågan om Haagkonventionens inkorporering, och det hon sa är inte helt korrekt.
Haagkonventionen innebär inte att det har förts in en princip i svensk lagstiftning som medför att vi har begreppet kafalah. Det infördes en samrådsskyldighet i och med Haagkonventionen. Men begreppet kafalah blev inte en del av svensk rätt för att Haagkonventionen inkorporerades. Detta är en väsentlig skillnad, som jag tycker att Emma Henriksson skulle ha varit lite tydligare med i talarstolen än vad hon faktiskt var.
Det är nämligen detta som skiljer Moderaterna och Centerpartiet från utskottsmajoriteten i synen på dessa frågor. Det som däremot händer när man nu väljer att inkorporera hela barnkonventionen i svensk lagstiftning är att begreppet kafalah blir en del av svensk lagtext.
Vi kan inte jämföra Haagkonventionens inkorporering med den inkorporering som nu föreslås och säga att det är precis samma sak och vi har redan begreppet. Det är inte så. Det är bara en samrådsskyldighet som stadgas genom Haagkonventionen. Är Emma Henriksson medveten om denna skillnad?
Tobias Billström (M):
Låt mig upprepa att skillnaden mellan Haagkonventionen och den inkorporering som nu äger rum är tydlig. I det ena fallet, Haagkonventionen, stadgas en samrådsskyldighet. I det andra fallet görs barnkonventionens text till svensk lagtext. Det innebär att begreppet förs in och ges en rättslig innebörd som begreppet inte har i dag. Huruvida detta kom fram i diskussionerna i utskottet eller remissinstanserna är oväsentligt.
Det enda som betyder något är att det nu, här i dag, finns på agendan, och jag fick inget svar från Emma Henriksson: Finns det en skillnad mellan Haagkonventionen och den inkorporering som nu äger rum? Ja eller nej? Det tycker jag att kammaren har rätt att få reda på. Låt mig också understryka en annan sak. Det som är riktigt allvarligt med inkorporeringen är att domstolar kommer att bli tvungna att pröva om en placering enligt kafalah bör accepteras rättsligt. Så är inte fallet i dag.
I nästa steg måste man också pröva vad kafalah egentligen har för innebörd. Det innebär att tolka islamisk rätt, och all islamisk rätt förhåller sig på ett eller annat sätt till Koranen, vilket innebär att även svenska domstolar skulle behöva göra det. Det är inte i linje med svensk rättstradition att ta en religiös skrift och säga att en svensk domstol ska avgöra begreppet.
Det är många falluckor som öppnar sig i detta resonemang, och jag tycker inte att de som har diskuterat denna fråga riktigt har förstått vilket stort ingrepp detta är i förhållande till hur svensk rättstradition brukar fungera. Att inkorporera konventionstexten till svensk lag innebär att man gör det rakt av utan att kunna formulera om och modifiera den till svenska förhållanden eller till svensk rättstradition.
Det är var riksdagen står i begrepp att göra i dag, och jag tycker att det är fel. Avslutningsvis, fru talman, yrkar jag också bifall till reservationerna 1 och 2.
Tobias Billström (M):
Det var intressant att lyssna på Yasmine Larssons beskrivning av processen som har lett fram till i dag och även de betraktelser hon gjorde om andra länder. Jag skulle vilja ställa en fråga om Norge. Det är många i salen som har framhållit remissinstansernas betydelse när det gäller hur utskottet har formulerat sig i slutsatserna. Jag är dock lite förvånad över att Yasmine Larsson just pekat på Norge som ett föredöme.
Tittar man på vad Kammarrätten i Stockholm skriver framgår det att de inte alls kan se att barnkonventionen har fått något särskilt genomslag i Norge. Hur rimmar det med påståendet att Norge skulle vara ett föredöme när det gäller inkorporering? Norge kan för all del vara ett föredöme på många andra sätt, och de nordiska länderna har mycket gemensamt när det gäller skyddet för barns rättigheter, men att använda det som ett argument i sammanhanget när remissinstanserna inte anser att Norge tillfört något särskilt är intressant.
I Norge, precis som i Sverige, har man länge arbetat med barns rättigheter. Det finns naturligtvis delar av barnkonventionen som är bra, precis som Yasmine Larsson redogjorde för i talarstolen, men det finns också de delar som passar dåligt i svensk rättstillämpning. Därför hade det varit ett bättre förslag att plocka ut de artiklar som faktiskt kan innebära en förändring på riktigt i stället för att välja att inkorporera barnkonventionen med samtliga artiklar och hela lagtexten rakt av.
Varför håller Yasmine Larsson inte med om detta? Vad är fördelen med att ta samtliga artiklar och göra dem till svensk lagtext i stället för att plocka ut de som är väsentliga? Hur är det med Norge?
Tobias Billström (M):
Som jag sa inledningsvis i talarstolen tror jag inte att någon i det här rummet har någon annan uppfattning än att barns rättigheter är viktiga och bör stärkas. Det vi diskuterar är metoden för att åstadkomma detta och huruvida det förslag som ligger på kammarens bord stärker barns rättigheter respektive öppnar upp för problem. Det är viktigt att ta upp diskussionen om Norge, när det argumentet används i talarstolen.
Vi har en remissinstans, Kammarrätten i Stockholm, som menar att den inte kan se att barnkonventionen har fått något särskilt genomslag i Norge. Det är relevant information för kammaren, och det är därför jag använder mig av det. Vi är inte, som Yasmine Larsson uttryckte det, argumentlösa - tvärtom! I vår reservation nr 2, som vi har lagt fram i betänkandet tillsammans med Centerpartiet, skriver vi tydligt att vi vill ha en annan metod för att inkorporera barnkonventionens olika delar.
Vi vill ta fram artiklarna 2, 3, 6 och 12. I synnerhet med tanke på det som Yasmine Larsson sa i talarstolen om artikel 12 kan det vara värt att komma ihåg att den tar upp barnets rätt att höras i ärenden om barnet. Med tanke på att det ofta förekommer kritik om att barn inte får komma till tals i den utsträckning som lagstiftningen redan i dag föreskriver anser vi att artikel 12 är så viktig att dess innehåll bör grundlagsfästas.
Vi går alltså längre än Yasmine Larsson och hennes parti. Vi går längre än regeringens förslag. Vi säger att det här ska in i vår grundlag. Det kunde vara värt att få en reaktion på det från Yasmine Larsson. Varför är inte det en bättre metod än att föra in lagtexter, så att domstolar måste förhålla sig till dem utan att vi här i kammaren har definierat vad vi egentligen menar med dem? Det måste man nämligen göra när man gör något till grundlag. Jag tycker att vårt förslag hade blivit bättre.
Jag beklagar att det inte kommer att bli på det viset. Men det skulle vara intressant att höra vad Yasmine Larsson säger.
Tobias Billström (M):
Vi möts igen, statsrådet och jag. Senaste gången vi stod här var den 1 juni. Då möttes vi i en interpellationsdebatt som jag hade tagit initiativ till och som gällde just inkorporeringen av barnkonventionen. Det finns inga enkla svar, sa statsrådet i talarstolen. Nej, men man behöver kanske inte heller komplicera saker och ting. Precis som i min interpellationsdebatt med statsrådet anser jag fortfarande att regeringens ställningstagande är något märkligt.
Regeringen föreslår alltså att kafalah ska ges rättslig betydelse i Sverige trots att man inte vill att kafalah ska tillämpas. Jag citerar statsrådet från riksdagens protokoll den 1 juni: "Vi kommer inte att införa några nya placeringsformer, Tobias Billström. Du känner mycket väl till detta." Samtidigt inför man nu, genom det beslut som statsrådet har prisat här i talarstolen, kafalah i svensk rätt. Man lämnar över makten till domstolarna.
Hur ska regeringen och statsrådet garantera att domstolarna inte tillämpar den lagstiftning som regeringen i dag har infört? Det tycker jag att vi har rätt att få ett svar på här i kammaren i dag.
Tobias Billström (M):
Statsrådet har ett väldigt högt tonläge i debatten i dag. Det hade jag nog inte haft i hennes ställe. Det är inte bara artikel 20 som är ett problem. Jag kan ta upp en annan artikel och höra om statsrådet har bättre svar på den. Det är artikel 16. Där stadgas att inget barn får utsättas för angrepp på sin heder. Är "heder" ett begrepp som vi vill ha definierat i svensk lagstiftning med tanke på alla debatter och diskussioner vi har haft om hedersvåld och hederskultur? Vi har inte det begreppet i svensk lagtext i dag.
Det är ett exempel på ett begrepp som skulle behöva förtydligas för att myndigheter och domstolar ska förstå hur det ska tolkas. Kommer det då att bli något förtydligande? Nej. Barnkonventionens artiklar kommer att föras in som lagtext rakt av, utan något förtydligande. Vad har statsrådet att säga om det? Låt mig säga en sak till.
Jag var under många år som statsråd motståndare till att inkorporera barnkonventionen i svensk lagstiftning och höll emot efter bästa förmåga. Det gjorde jag bland annat för att jag lyssnade på de kloka juristerna på Justitiedepartementet. De sa till mig att barnkonventionen är en alldeles utmärkt stomme när man ska ta fram en ny lag. Då ska man jämföra med barnkonventionen och garantera att den nya lagstiftningen tar fasta på barns rättigheter.
Att däremot använda den när man ska döma - vid avkunnande av domar - eller motsvarande är fullständigt meningslöst, eftersom den är alldeles för otydlig för att den ska kunna användas. Det sa en klok och kunnig jurist till mig. Jag har haft hennes ord i huvudet under alla dessa år och i alla de diskussioner som jag har haft om denna fråga när jag var statsråd och fick frågan om jag tyckte att barnkonventionen skulle införas i svensk lagtext. Jag svarade nej på den frågan. Jag ser inte detta som en framgång i dag, statsrådet.
Jag delar inte din och regeringens uppfattning på denna punkt. Det gör inte heller mitt parti Moderaterna eller Centerpartiet. Vi hade hellre sett att man hade använt sig av grundlagen på det sätt som vi har föreslagit i vår reservation.
Tobias Billström (M):
Jag tackar justitie- och inrikesministern för svaret. Fru talman! Vi möts dagligen av rubriker som beskriver krisen inom svensk polis och de konsekvenser som krisen får. Myndigheten utmanas av en grövre kriminalitet som tar sig uttryck i alltifrån narkotikahandel och stölder till uppgörelser och mord och nu också de fruktansvärda gruppvåldtäkter som sker i till exempel min hemstad Malmö.
Samtidigt har regeringens knappa resurstilldelning och bristande styrning under pågående omorganisation lett till personalbrist och sjunkande utredningsresultat. Jag har med mycket stor oro, statsrådet, tagit del av berättelserna från mina egna hemtrakter. Jag har flera gånger träffat polisledningen i till exempel Malmö och pratat med dem om de här frågorna.
Jag har hört om hur poliser flyttas från yttre till inre tjänst för att avlasta utredningsarbetet. Den biträdande områdespolischefen i Malmö konstaterade i en intervju nyligen att man börjar nå minimigränsen för poliser i yttre tjänst - minimigränsen, statsrådet. När polisen borde mobilisera mot kriminalitet och det grova våldet i våra brottsutsatta områden tvingas man i stället på reträtt med en bemanning nära miniminivån.
Regeringens passivitet och polisens bristande resurser leder naturligtvis till en negativ spiral. Utredningar samlas på hög. Poliser behöver tas ut ur yttre tjänst för att beta av de här högarna. Med färre poliser i yttre tjänst minskar risken för de kriminella att åka fast. Brottsligheten blir mer lönsam, och vi får ett samhälle som blir mer och mer otryggt. För att vända den här utvecklingen behövs det krafttag.
Regeringen satsar däremot för lite och för sent. Därför blir det märkligt när vi i den här kammardebatten hör hur justitie- och inrikesminister Morgan Johansson låter som om saken redan vore löst - polisen har fått mer resurser, och utsatta områden prioriteras av myndigheten! Men ministerns bild stämmer helt enkelt inte med den verklighet som möter många av oss som deltar i debatten och som framför allt lever i det här landet.
Därför måste jag fråga justitie- och inrikesministern på nytt: Hur ska den negativa spiral som regeringen har försatt svensk polis i brytas?
Tobias Billström (M):
Malmö är ett skyltfönster för regeringens misslyckade politik när det gäller brottsbekämpning. Det måste man verkligen säga. Det är intressant att justitie- och inrikesministern talar om att skjutningarna var händelser som inträffade i början av året. Det här är en fråga som har många år på nacken. Det är någonting som har accelererat under den här mandatperioden.
Jag håller helt med om att Malmöpolisen har gjort fantastiska insatser inte minst givet de resurser som ställts till deras förfogande. Det är inte det som är i fråga i debatten. Vi talar om resultatet och förutsättningarna som de har fått. Bristen på poliser gör det svårt för myndigheten att kunna mäkta med både utredningarna och det brottsförebyggande arbetet, vilket är två saker som hänger ihop.
Jag delar uppfattningen att det inte finns några enkla vägar framåt. Men de sakerna borde man fokusera på mycket mer från regeringens sida. När polisen borde mobiliseras mot kriminaliteten och det grova våldet i våra brottsutsatta områden blir det i stället den reträtt vi talar om med en bemanning nära miniminivån. Jag kan referera till ytterligare en artikel i Sydsvenskan. Eftersom ministern har bakgrund från Skåne utgår jag från att han läser den regelbundet.
Där skrivs att polisen lagom till jul tar paus i kampen mot Malmös gängkriminella när fokuspoliser och andra brottsförebyggare kallas in till skrivbordsarbete. Det konstateras i artikeln att de kriminella kommer att få ett efterlängtat andrum under de kommande månaderna. Är det en framgångsrik politik för regeringen?
Menar verkligen justitie- och inrikesministern att vi nu när vi går in mot valåret och det är dags att summera ansträngningarna de här åren ska vara nöjda med det facit som kommer till uttryck i artikeln? Fru talman! Nu har vi kunnat höra hur Morgan Johansson har talat om att med regeringens politik får vi fler poliser. Den ska alltså ha lett till detta. Några saker är bra att lägga på minnet.
Nyligen rapporterade Svenska Dagbladet att regeringen har tillåtit antalet poliser att sjunka till 19 273, för att vara exakt. Trots att vi blir fler som bor i Sverige för varje år har vi betydligt färre poliser i dag än vad vi hade under Alliansens regeringstid.
Bara hittills i år har 815 poliser lämnat myndigheten varav fler än hälften av en annan anledning än pension, vilket annars brukar vara det argument som lyfts fram. Målet om minst 20 000 poliser har regeringen däremot övergivit. Det finns inte med i de handlingsplaner vi kan ta del av.
Jag vill därför fråga ministern: Kommer vi att se antalet poliser sjunka även under 19 000 innan vi ser någon vändning på utvecklingen?
Tobias Billström (M):
Jag har en alldeles utmärkt relation till polismästaren i Malmö, Stefan Sintéus. Jag tror till och med att jag som riksdagsledamot från Malmö vid några tillfällen besökte honom oftare än vad regeringens representanter gjorde. Justitie- och inrikesministern har en väldigt konstig bild av hur befolkningen i Malmö ser på frågorna. Bilden vi har är nog inte densamma.
Jag skulle rekommendera justitie- och inrikesministern att besöka de boende i några av de utsatta områdena i Malmö och ställa frågan om de anser att den glättiga bild som målas upp av regeringens politik stämmer överens med hur de upplever polisnärvaron, utökningen av den grova brottsligheten och konsekvenserna för tryggheten i områdena. Det handlar slutligen också om hur bildsättningen av Malmö har blivit genom den misslyckade polispolitiken.
Det är uppenbart att regeringen har blivit tagen på sängen när det kommer till de utmaningar svensk polis står inför. Från Moderaternas sida har vi varit väldigt tydliga både i vår alternativa budget och i övrigt med att det behövs betydligt fler poliser än vad vi har i dag. Det är också viktigt att polisen kan vara närvarande i såväl utsatta områden som glest befolkade delar av landet.
Tyvärr har inte ministern här i debatten i dag lyckats övertyga mig om att han kommer att vidta tillräckliga åtgärder för att säkerställa att polisen kan hålla en bemanning i yttre tjänst på betryggande avstånd från miniminivån i våra brottsutsatta områden. Tvärtom ser vi hur betydelsefulla brottsförebyggande insatser monteras ned till förmån för utredningar av redan begångna brott.
Den riktigt stora frågan berörde justitie- och inrikesministern inte: Kommer det att vara möjligt att få poliserna som utbildas att stanna kvar i tjänsten, eller kommer de att lämna yrket på det viset vi sett i utvecklingen de senare åren? Det är den stora frågan. När vi möts av alla dessa rapporter om hur polisen tvingas till reträtt för att klara av utredningsarbetet: Tycker ministern att de åtgärder han har vidtagit har varit tillräckliga?