KBLab/rixvox huggingface dataset:
Egon Frid (V):
Jag tackar Mats Odell för svaret till Carina Adolfsson Elgestam. Det är en viktig fråga. Som Mats Odell vet försökte jag själv ställa en liknande interpellation till honom för att diskutera hans ansvar som bostadsminister, men jag debatterade med biträdande bostadsminister Beatrice Ask i tisdags i stället och det gick också bra.
Med jämna mellanrum kommer frågan om tvångsförvaltning av hyresbostäder vid brister i bostadsförvaltningen hos mindre och även större privata bostadsförvaltare upp.
Det mest extrema exemplet vi har i Sverige i dag är Newsecs bristande förvaltning av sitt bostadsbestånd i Herrgården i Rosengårdsområdet i Malmö. Det tog Mats Odell del av i tv-programmet Uppdrag granskning den 19 november.
Det var också upprinnelsen till att jag har lyft upp dessa frågor i interpellationsdebatter här i kammaren. Från Vänsterpartiets sida menar vi att bostadspolitiken ska bygga på ett statligt ansvar för ekonomiska och juridiska styrmedel.
Kommunallagen, förvärvslagen och bostadsförvaltningslagen är centrala lagstiftningar för att vi ska kunna ha en god bostadsförsörjning.
Det måste givetvis vara balans mellan statens ansvar och kommunernas bostadsförsörjningsansvar, men kommunerna måste ha en bra lagstiftning i ryggen för att kunna uppfylla sitt bostadsförsörjningsansvar.
Det handlar om vikten av en social bostadspolitik och ett statligt ansvar men också om den kommunala allmännyttans betydelse för en bra förvaltning.
Läget har förvärrats på grund av regeringens kapitulerade bostadspolitik. Vi har aldrig haft så lågt bostadsbyggande. Det späder på problemen. Vid brist på bostäder hänvisas många till att bo kvar i dessa bostadsmiljöer.
Det är dock mycket riktigt som ministern säger. Det är den dåliga bostadsförvaltaren som ska bort. Lösningen är inte att flytta människorna. De bor där de bor. Min utgångspunkt i diskussionen är att vi ska en så bra lagstiftning som möjligt. Vi ska skydda hyresgästerna genom att plocka bort en dålig förvaltare.
Då måste det finnas en lagstiftning där den dåliga bostadsförvaltarens rätt och möjlighet att fortsätta äga och förvalta hus förverkas. Vi måste ha en överlåtelse av fastigheter och förvaltning till i första hand allmännyttan.
Därför är det viktigt, precis som Carina tog upp, att vi har en allmännytta i alla kommuner som kan ta det offentliga ansvaret som förvaltare.
Här måste vi också underlätta för allmännyttans möjlighet att utnyttja sin förköpsrätt så att man kan bli en bra förvaltare som tryggar det goda boendet och allas rätt till bostad och god boendemiljö. Vad tänker Mats Odell göra för att underlätta detta?
Egon Frid (V):
Jag håller definitivt med Carina Adolfsson Elgestam om att det kommunala ansvaret för allas rätt till en god bostad måste förstärkas i vår lagstiftning. Det finns med i portalparagrafer i regeringsformen och det nämns i kommunallagen, men det måste förstärkas. Det är en oerhört viktig symbolfråga att allas rätt till en god bostad verkligen lagstiftas.
Det nämns att såväl privat som allmännyttig tvångsförvaltare kan utses. Som Carina säger är det naturligtvis också rimligt att om det inte finns en allmännytta som kan ta den rollen borde kommunen kunna vara en offentlig tvångsförvaltare. Detta är oerhört viktigt.
Mats Odell säger i sitt svar till Carina att det med nuvarande lagstiftning inte är möjligt att ålägga någon att ta på sig uppdraget som tvångsförvaltare. Det är ju bra om ministern tar med sig denna problematik och medverkar till att lagen ändras så att det blir möjligt att ålägga någon att ta på sig uppdraget som tvångsförvaltare.
Mats Odell tar ju upp bristerna när det gäller förvaltare både ur ekonomisk synpunkt och när det gäller svårigheterna att rekrytera. Ministern säger att det inte är rimligt att lagstifta om detta. Det vore väl rimligt att lagstifta just om att det ska finnas möjlighet att ålägga någon att ta på sig uppdraget som tvångsförvaltare. Det är uppenbart att det är lämpligt att det är allmännyttan.
I brist på en allmännytta, vilket jag hoppas att det inte ska vara - Mats Odell kan ju ändra också på den saken - ska vi kunna ålägga kommunen att vara offentlig förvaltare av allmännyttan. Jag menar att vi måste pröva möjligheten att kommunen ska ha förköpsrätt av misskötta bostäder.
Egon Frid (V):
Tack, ministern för svaret! Något lugnare kan jag säga att jag har blivit men inte lugn. Nyligen har det varit jul, med julklappar innehållande kemikalier som gavs till våra barn. EU:s så kallade leksaksdirektiv röstades igenom i EU-parlamentet strax före jul. Tyvärr missade EU-parlamentet möjligheten att sätta stopp för cancerframkallande och reproduktionsstörande ämnen.
Man tyckte också att så kallade doftämnen ska få fortsätta att finnas i leksaker. Vänstergruppen och de gröna röstade nej. Varning alltså: Julklapparna kan vara fulla av kemikalier. Det visas bland annat genom rapporten Leksaker - inte att leka med som Jens Holm och Eva-Britt Svensson, Vänsterpartiets representanter i EU-parlamentet, tog fram i oktober förra året.
Det beräknas finnas 500 000 olika leksaker på den europeiska marknaden, 60 000 bara i Sverige. Gång efter annan hör vi om återkallelser av produkter som är farliga för våra barn. Det är uppenbart att lagstiftningen inte är tillräckligt långtgående och att myndigheternas kontroll över leksaksflödet är otillräcklig. Hur ser det ut just nu på den svenska marknaden?
Av de 17 leksaker i rapporten som testades i oktober innehöll merparten betydande mängder bromerade flamskyddsmedel, krom och eller PVC-plast. Dessutom innehöll leksaken Sassy djungeldjur stora mängder bly, något som strider mot svensk och europeisk lag. Det är oacceptabelt. EU har sett över det 20 år gamla leksaksdirektivet.
Det är positivt i sig, men kommer det att vara tillräckligt för att skydda våra barn mot farliga ämnen i leksaker? Nej, inte med det förslag som EU-kommissionen har lagt fram. Men det nya leksaksdirektivet har nu godkänts av både EU-parlamentet och de 27 regeringarna.
Möjlighet att ändra direktivet till barnens fördel fanns, men kompromissen i EU gör att man inte fortsätter på linjen att förbjuda de allra farligaste ämnena, de så kallade CMR-ämnena. Förbättringar i det nya antagna nya leksaksdirektivet när det gäller cancerframkallande ämnen har gjorts, det ska medges, men det viktiga förbudet mot CMR-ämnen uteblev i kompromissens namn.
Den 7 oktober röstade EU-parlamentets miljöutskott för att förbjuda användningen av sex metaller som kan leda till cancer och skada reproduktionen - arsenik, kadmium, sexfaldigt krom, bly, kvicksilver och organiskt tenn. Det är ett betydande steg framåt som borde ha följts av ett totalförbud av bland annat CMR-ämnena. Vems intressen ska väga tyngst? Ska barnens eller industrins intressen väga tyngst?
I rapporten Leksaker - att inte leka med tas ett tydligt ansvar till förmån för barnen och deras föräldrar. Vems sida är konsumentministern på, på barnens sida eller på industrins och den inre marknadens sida?
Egon Frid (V):
Jag vet att Nyamko Sabuni som konsumentminister är glad å den svenska regeringens vägnar över det team som har hjälpt Nyamko Sabuni att förhandla fram leksaksdirektivet å Sveriges vägnar.
Och jag kan ge berömmet till er som har jobbat med det att det har gjorts framsteg, men att inte ta steget fullt ut och kunna totalförbjuda de absolut farligaste ämnena som är kända är ändå mycket märkligt. Då säger konsumentministern att vi får använda en annan lagstiftning, till exempel miljölagstiftningen.
Det är märkligt att konsumentministern, som i det här fallet säger sig företräda barnen, barnens säkerhet och ofarliga leksaker, inte prövar möjligheten fullt ut att totalförbjuda de så kallade CMR-ämnena. Det är alltså ämnen som inte är accepterade någon annanstans.
Det är ämnen som är totalförbjudna i elektriska och elektroniska produkter. Det är giftiga ämnen. Ministern säger att det bara är tillåtet i en ringa mängd som är vetenskapligt prövad.
Men det är inte en tillräcklig säkerhet när vi pratar om leksaker och de risker som barnen utsätts för när de använder de här leksakerna. Totalförbudet av farliga ämnen i leksaker var ett av de viktiga målen med revideringen av leksaksdirektivet.
Här har regeringen kompromissat bort den frågan till förmån för producenternas intressen och också den inre marknadens intressen. Detsamma gäller de allergiframkallande doftämnena i leksaker. Det är också en mycket märklig sak att de över huvud taget finns kvar och är tillåtna.
Här tycker jag också att det skulle ha varit rimligt med ett totaltförbud, för allergi är ett stort och växande problem i samhället. Att då tillåta att leksaksproducenter får använda doftämnen i leksaker är egentligen till ingen nytta mer än att det lockar föräldrar och barn att köpa mer produkter.
Att man köper dem för att de luktar på ett visst sätt är väl en högre vetenskap som vi får studera i ett annat sammanhang, men så är ändå fallet. Det här är någonting som jag tycker missbrukas för att öka konsumtionen och öka försäljningen av produkter som vi egentligen inte ska ha i svensk handel. Detsamma gäller naturligtvis märkningen.
Som ministern sade är CE-märkningen till för att visa att producenterna i alla fall känner till leksaksdirektivet och den gällande lagstiftningen. Men jag tycker att det är rimligt att kräva att vi har en lagstiftning som definitivt anger vad en produkt innehåller, både förpackningen och leksaken.
Vi har en jättetydlig märkning av livsmedel, och märkning av produkter är oerhört viktigt. Men det viktigaste måste vara att vi har en absolut märkning av våra leksaksprodukter för konsumenternas trygghet och i det här fallet barnens trygghet.
Egon Frid (V):
Det var i det avseendet bättre förr när vi hade kvalitativt bättre leksaker och oftast tillverkade i trä. De var oftast också tillverkade med giftfria färger. Problematiken har ökat i takt med det enorma antal produkter som har översvämmat marknaden.
Vi vet att 80 procent av de tillverkade produkterna kommer från Asien, främst Kina. Alla producenter utnyttjar en lagstiftning och ligger på gränsen för vad lagstiftningen tillåter.
De följer naturligtvis riktvärdena, men är det inte totalförbud för CMR-ämnen till exempel följer man de riktvärden som anges i lagstiftningen och testar hela tiden de tillåtna gränserna för att minimera kostnaderna för sin produktion. Jag tycker att kostnadsaspekten är någonting som konsumentministern ska vända till barnens fördel.
Det måste få kosta att ha en sådan lagstiftning gentemot barnen när det gäller leksaker och säkerhet att vi verkligen kan känna oss trygga med den. Resultatet av den här revideringen av EU:s leksaksdirektiv går inte i den riktningen.
Regeringen har uppnått positiva framgångar. Det svalgsäkerhetstest som Sverige har varit med och drivit igenom är positivt. Det har blivit bättre. Sedan vet vi att producenterna kommer att kringgå detta också genom att fortsätta att ha farliga saker, men de är inte lika uppenbart farliga.
Frågan är ändå vems sida konsumentministern verkligen tar ställning för. Är det barnens säkerhet eller inre marknadens rätt att pressa sina kostnader?
Egon Frid (V):
Jag vill också delta i debatten utifrån att jag, som ni alla säkert förstår, är från samma valkrets som Monica Green. Jag har också varit med och engagerat mig i räddningsskolans verksamhet och att den skulle få finnas kvar i Skövde.
Som ministern konstaterar i svaret till Monica Green fanns det ett starkt engagemang och en stark vilja hos personalen att fortsätta att bedriva verksamhet vid skolan med den enormt starkt uppbyggda kompetens som fanns i området.
Räddningsskolan i Skövde är historisk, med uppbyggnaden av området och den karaktär som har skapats i den miljöcertifierade räddningsskolan och den miljözon som fanns vid anpassade områden i Skövdes relativa närhet.
Ministern har också varit på ett besök vid Räddningsskolan i Skövde, men för oss andra som har studerat skolan är det, om man ska diskutera framtiden för vidareutbildning av räddningstjänstpersonal och personal som jobbar med kris och beredskap, helt obegripligt hur man kan gå till väga som man har gjort.
Det här utbildningsbehovet kommer att fortsätta att finnas. Det måste finnas en nationell strategi för hur vi ska utbilda räddningstjänstpersonal i framtiden.
Det är kanske inte omöjligt men kräver enormt stora kostnader att återuppbygga en sådan anläggning som Räddningsskolan i Skövde på de andra räddningsskolorna eller flytta den här verksamheten och dess karaktär till ett annat område.
Det krävs år av arbete för att kunna planera områdets karaktär och få jobba med sådan speciell verksamhet som man har gjort på Räddningsskolan i Skövde och som man gör på räddningsskolorna om man flyttar det till något annat område.
Det handlar inte bara om den enormt speciella kompetens som har skapats på Räddningsskolan i Skövde, utan också om det speciella övningsområdet med de investeringar som har gjorts i olika räddningsinsatsmodeller.
Det är fascinerande att besöka anläggningen och dessutom förstå att det här är någonting som släpps i väg.
Är ministern beredd att ge ett besked i dag om att säkerställa räddningsskolans område och de investeringar som har gjorts för att man ska kunna fortsätta en verksamhet vid före detta Räddningsskolan i Skövde?
Egon Frid (V):
Jag hoppas och tror att Sten Tolgfors noterade att också jag ställde några frågor som berör den här problematiken. Jag tycker att det finns skäl att ifrågasätta utredningen. Det har vi gjort tidigare. Jag har varit med och debatterat utredningen som låg till grund för nedläggningen av Räddningsskolan i Skövde.
Ministern tar återigen upp här att det inte finns beläggning som räcker för verksamhet i fyra skolor. Jag har intresserat mig extra mycket för problematiken. Hur ska vi utbilda räddningstjänstens personal i framtiden? Det har varit ett statligt ansvar.
Det finns ett statligt delansvar för att personal ska kunna vidareutbilda sig med annan typ av räddningspersonal inom den nya myndigheten för samhällsskydd och beredskap. För mig är det helt obegripligt.
Det är hittills ingen som har bevisat för mig att all räddningstjänstpersonal ska kunna utbildas på de två kvarvarande skolorna. Regeringen har en lösning för att skjuta över utbildningsansvaret för räddningstjänstpersonal på andra aktörer.
Det handlar om att föra över ansvar till kommuner och regioner. Det kan vara möjligt att de ska ta sitt delansvar. Men de ska plötsligt ensamma ta sitt ansvar för detta utan ett statligt stöd för att denna viktiga nationella utbildning ska kunna fortsätta i regional form. Många av Sveriges kommuner behöver vidareutbilda sin personal.
Detta är en oerhört angelägen fråga även i framtiden. Jag önskar personalen och den nya verksamheten lycka till och att det blir möjligt att bygga upp den på räddningsskolans gamla fält i Skövde.
Egon Frid (V):
Tack så mycket, justitieministern! Med min nyvunna kunskap om att Beatrice Ask vill släppa fångarna loss kan vi ju förenas i att släppa fångarna och ombildningskonsulterna loss. Det är väl en bra inledning på den här interpellationsdebatten, i alla fall från min sida? Tack, justitieministern och bostadsministern, för svaret! Uppenbarligen är ministern även tjänstgörande bostadsminister.
Jag vill inte med det låta gnällig på något sätt, men jag vill bara informera om att jag till och med förhandlade med Finansdepartementets bostadsenhet för att få den officiella bostadsministern att svara på dessa interpellationer om regeringens bostadspolitik, men så blev det inte.
Tack, justitieministern, för ditt svar på denna, som jag tycker, angelägna interpellation som naturligtvis handlar om regeringens brister inom bostadspolitiken och särskilt om den ombildningspolitik eller ombildningshysteri som främst präglar Stockholm men också andra större städer! Resultatet har blivit, vad vi vet och som det också finns stöd för i forskningen, ökad segregation och minskad rörlighet på arbetsmarknaden.
Resultatet har blivit stora förmögenhetsöverföringar till dem som har deltagit i spekulationen. Resultatet har blivit färre bostäder att tillgå utan kontantinsats till rimlig hyra. Resultatet har blivit giriga ombildningskonsulter, boende med personliga och ekonomiska intressen som driver igenom sin vilja och privata fastighetsbolag som utnyttjar den nya bostadsmarknaden.
Resultatet har också blivit att etiken vid bostadsombildningar har blivit sämre, osäkrare. Det är brist på uppföljning och stöd för den som är emot ombildningarna. Detta resultat av ombildningspolitiken och ombildningshysterin bevisades och blev tydligt i programmet Uppdrag granskning , som sändes den 12 november.
Jag stöder mina uppgifter på det programmet. Jag tycker att det finns goda grunder att göra det. Denna dåliga etik måste även vara ett bekymmer för Beatrice Ask och regeringen.
Själv förespråkar jag inte en ombildningspolitik, men när det går rätt till och majoriteten på 75 procent använder sin lagliga möjlighet måste det i alla fall finnas garantier för att ombildningen går rätt till. Jag tänker på det juridiska begrepp som finns och som ministern också nämnde, att lagfart läker ombildningsprocessen.
Meddelande om lagfart har gjort att man kan strunta i eventuella oegentligheter vid själva ombildningsprocessen. Det är ett märkligt förfarande som det finns skäl att särskilt diskutera.
Man kan konstatera, som jag tycker är viktigt att säga, att de sår som bildas i ombildningsprocessen genom de oegentligheter som har redovisats bland annat i programmet Uppdrag granskning inte läks ens när lagfarten är klar. Frågorna kvarstår till justitieministern.
Hur kan den här ombildningsprocessen göras mer rättssäker? Hur kan ombildningsprocessen få en högre etisk säkerhet med en bättre etik? Och är det inom inskrivningsmyndigheten som den här uppföljningen och bättre kontrollen ska ske?
Egon Frid (V):
Jag är också helt övertygad om att det behövs ett stort folkbildningsarbete. Jag tror också att det krävs en större seriositet från alla inblandade parter som jobbar på ombildningsmarknaden. Det behövs även en mycket högre grad av neutralitet hos de inblandade aktörerna.
Det krävs, tror jag, en mycket tydligare signal från regeringen till de kommunala företrädare som i sitt politiska syfte försöker driva igenom detta.
Det gäller också för dem som agerar på marknaden att respektera minoritetsintressen och följa den lagstiftning som Beatrice Ask själv säger är tillräcklig. Vi har ofta lagstiftning som är tillfyllest, men vi vet alla att efterlevnaden av lagstiftningen inte alltid är den bästa.
Det här är väl ett uttryck för det. Jag förmodar och utgår från att ministern har sett de program som jag refererar till. Om inte annat har hon säkert fått sig berättat vad de innehåller. Men jag tror att ministern har sett dem.
Ställer ministern upp på det sätt på vilket vissa av de här ombildningarna har fått ske och det sätt på vilket vissa av ombildningskonsulterna med stöd av den politiska majoriteten i bland annat Stockholm har agerat? Jag för inget krig mot bostadsrättsföreningar. Det är inte mitt politiska syfte.
Däremot försöker jag få driva ett politiskt arbete som gynnar hyresgäster och dem som har intresse av att fortsätta att bo i hyresrätt och få bra hyreslägenheter till rimliga hyror.
Men de utredningar som har gjorts i samband med det här programmet visar att det är 12 000 lägenheter som har omvandlats i Stockholm i den senaste så kallade omvandlingsvågen. Undersökningarna visar också att det har blivit en ökad segregation.
De grupper som Moderaterna använder som argument för att förespråka ombildningar är inte de grupper som har stötts av ombildningarna, utan det har blivit en mer homogen medelklassprofil i Stockholms innerstad.
Vi vet också att konsulter som har medverkat utifrån egna intressen har gjort stora vinster genom arvoden för att vara med och driva igenom ombildningar. De har också agerat som ordförande på bostadsrättsföreningarnas stämmor och betett sig oegentligt.
Jag tycker att vi har en bra parallell till bostadsmäklarna och den tillsyn som sker av mäklarkollektivet.
Är det inte rimligt att man jämställer ombildningskonsulter med mäklarkåren och att man uttrycker att det borde finnas en tillsyn av deras tjänster för att få bort oegentligheterna?
Egon Frid (V):
Vi är helt överens om att det behöver byggas fler hyresrätter och att det behöver byggas fler bostadsrätter. Jag håller däremot inte med justitieministern om att det har byggts för lite bostadsrätter i Stockholmsområdet, möjligtvis om man i Stockholms innerstad ser andelen hyresrätter kontra bostadsrätter. Men det är på väg att kraftigt svänga om.
Så det kommer att bli ett kraftigt underskott på hyresrätter i Stockholms innerstad om den här politiken fortsätter. Undersökningen visar också att folk inte har valt att ombilda för att bo i bostadsrätt.
Andelen som flyttar direkt är mycket högre i de nyombildade områden där folk har dragits med i en spekulationsekonomi på bostadsmarknaden i stället för att man har valt bostadsrätten för att man vill ha det som boendeform. Det är också en kraftigt negativ avigsida av den ombildningspolitik som har varit.
Det här är en företeelse som sker med politiska förtecken i många städer. Beatrice Asks parti Moderaterna har varit drivande, i Stockholm i ombildningarna men också i andra större städer där det har varit mycket ombildningar. Det handlar om hur en bättre uppföljning kan ske och hur det kan bli en mer neutral rådgivning och en bättre folkbildning.
Naturligtvis är information till hyresgästerna bra, men det är den faktiska demokratin som måste säkerställas för att minoriteten ska känna sig trygg i att det finns ett tydligt minoritetsskydd gentemot dem som är emot ombildningarna. Frågan återstår, Beatrice Ask: Var ska kontrollen av dessa ombildningsprocesser ske på ett bra sätt?
Är det inskrivningsmyndigheten eller ser ministern att någon annan instans kan ha en bättre uppföljning?