Sven Otto Littorin (M):
Olika uppfattning, säger Bo Bernhardsson. Det är uppenbart att Bo Bernhardsson och den tidigare socialdemokratiska regeringen också har olika uppfattning. Historia? Ja, det är två år sedan utredningen kom, och det är knappt två år sedan den förra propositionen kom, den som behandlade just den här frågan. Då avstod den förra regeringen från lagstiftning. Då hette arbetsmarknadsministern Hans Karlsson. Instrumenten finns på plats. Om ett lagbrott är begånget ska det lagföras.
Om ett avtalsbrott är begånget har man naturligtvis all rätt och alla möjligheter att driva frågan i en förhandling och så småningom till Arbetsdomstolen, ifall det är den väg man väljer att gå. Jag menar att alltihopa finns där. Sedan är vi helt överens om att de reportage som sänts varit alldeles förfärliga. Ser det värre ut i dag än det gjorde för två år sedan, så att det skulle föranleda en annan bedömning av kraven på lagstiftning? Nej, det tror jag inte att det gör.
Man kan dock konstatera att ju bättre integrationen fungerar på europeisk nivå vad gäller arbetsmarknaden desto högre krav kommer det att ställa på informationsgivning. När vi får personer som kommer hit och hjälper till att lösa flaskhalsproblem, hjälper till med kompetens och erfarenhet på svensk arbetsmarknad, är det i grunden något mycket positivt, liksom det är positivt att svenska medborgare har möjlighet att arbeta ute i Europa. Men det ställer naturligtvis krav på informationsgivning så att de som kommer hit vet vilka rättigheter, lagar och regler som gäller.
Bo Bernhardsson väljer att tala om den stora risken för lönedumpning som han ser. Låt mig då nämna två saker. Resultatet av årets avtalsrörelse i kombination med jobbskatteavdraget har varit den kanske största reallöneökning vi sett på många, många, många år.
De jobb som nu kommer, och de 164 000 som lämnat utanförskapet sedan vi började röja upp i det utanförskapsträsk som ni lämnade efter er, har visat precis motsatsen, nämligen att de jobben är fasta heltidsanställningar med sjysta villkor. Dessutom är de jämnt fördelade mellan män och kvinnor. Jag deltog i en debatt med Irene Wennemo, näringspolitisk chef på LO, för bara någon månad sedan.
Vi diskuterade just den frågan, och hon sade i debatten att det inte finns någon risk för lönedumpning, såvitt hon kan se, under en överskådlig framtid. Jag vet inte om Bo Bernhardsson har en annan uppfattning än LO som trots allt förhandlar om de här lönerna. Det är mycket möjligt att det är så. Sedan pratar Bo Bernhardsson också om att folk nu lämnar facket i strid ström som resultat av regeringens politik.
Med all respekt, men när det gäller medlemsutvecklingen i de centrala fackliga organisationerna, i partierna och ungdomsförbunden, Svenska kyrkan och organisationer i övrigt i Sverige sedan mitten av 80-talet är det en nedåtgående trend.
Vad det beror på kan säkert framtidsforskare och statsvetare och andra belysa tydligare, men en del av förklaringen ligger säkert i att det ser annorlunda ut i medielandskapet och att det är olika typer av aktiviteter man i stället kan ägna sig åt. Är det ett problem? Ja, det är det. Jag var partisekreterare under förra mandatperioden och tyckte att det var ett stort problem att man såg medlemssiffror gå nedåt.
Det lyckades vi vända under förra mandatperioden, men trenden är dessvärre nedåtgående. Det måste man naturligtvis göra någonting åt i fackförbunden, i de politiska partierna och i andra organisationer genom att fundera över vilken medlemsnytta man erbjuder, på vilket sätt man kan göra det bättre för medlemmarna och bättre för dem som inte är medlemmar att gå med. Det är en uppgift som jag tror att alla delar, parterna på arbetsmarknaden liksom partier och andra organisationer.