KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Rothenberg (M):
Jag tackar ministern för svaret. Det här är faktiskt den tredje ministern som är involverad i den här frågeställningen. Jag började med att ställa en skriftlig fråga till utbildningsminister Gustav Fridolin, som bollade över den till statsrådet Aida Hadzialic.
När jag sedan inte fick ett tillfredsställande svar på frågan ställde jag en interpellation till Aida Hadzialic, och nu är det Hellmark Knutsson som har tagit över den, så jag förmodar att svaret är mycket välberett inom regeringen. Herr talman! Sverige har i många stycken ett väl fungerande studiestödssystem. Ett studielån är både för studenten och för samhället ett långsiktigt och ömsesidigt åtagande.
För studenten är studielånet förhoppningsvis en biljett in till framtida inkomster och för samhället en investering i kompetens som ska kunna komma samhället till godo. Med tiden har de studiemedelsberättigade utbildningarna blivit mer omfattande och tar längre tid att genomföra. Det innebär att studieskulderna blir större, vilket givetvis också påverkar återbetalningen och möjligheten att återbetala dem.
Ju längre studietid och högre studielån, desto större utgifter för den enskilde under återbetalningsperioden. Och för staten innebär det en större utlåningspost över tid. Det ligger i såväl den enskilde låntagarens som statens intresse att lånebördan inte blir för omfattande. Om studierna genomförs fortare än vad studieplanen anger innebär det att den enskilde studenten inte behöver ta lika mycket studielån, samtidigt som staten kan hålla nere utlåningsmängden.
Det är en fördel för båda parter. Därför skulle en modell med incitament för snabbare studier vara välkommen. Till exempel skulle det kunna innebära att den enskilde låntagaren skulle kunna erbjudas förmånligare villkor för återbetalning om studierna slutförs med examen fortare än vad studieplanen stipulerar.
Sådana incitament skulle kunna vara antingen erbjudande om lägre ränta än gängse, eventuell rabatt på återbetalningsbeloppet eller en annan lösning som kan motivera till snabbare studier. Notera att detta bara är några förslag på hur sådana incitament skulle kunna fungera. Herr talman!
Jag ställde tre frågor till ministern vilka jag i svaret inte kan skönja några konkreta svar på. Därför skulle jag vilja upprepa dem och få tydliggjort om statsrådet ser det som önskvärt att examen ska kunna tas på kortare tid än vad studieplanen stipulerar.
I ministerns svar här sa hon att det är bra om man kompletterar och sommarläser. Men skulle det vara önskvärt att man klarar av sina studier snabbare? Vidare undrar jag om statsrådet ser studiemedlen som ett incitament för att stimulera till snabbare studier.
Vilka andra incitament - och nu talar jag om incitament, att stimulera och uppmuntra - ser statsrådet främst som kan bidra till att åstadkomma snabbare studier, till gagn för såväl studenten som staten?
Hans Rothenberg (M):
Det var bra att vi fick ett besked att det är önskvärt att man läser snabbare. Det råder ingen som helst tvekan om att vi är fullkomligt överens när det gäller studiefinansieringen. Det är mycket bra att denna modell finns, och det finns ingen anledning att ifrågasätta den.
Dock kan det finnas anledning att se om man kan använda studiemedelsmodellen som stimulans, som uppmuntran och som ett redskap för att kunna genomföra studier snabbare.
När jag var i 20-årsåldern i början av 80-talet var den genomsnittliga debutåldern för heltidsförsörjning drygt 20 år. För fem år sedan var motsvarande ålder 27 år. I början av 80-talet gick man i pension vid ungefär 63 års ålder. I dag är den genomsnittliga reella pensionsåldern lite drygt 60 år.
Detta innebär att tiden man arbetar under livet har blivit kortare. Då minskar också tiden man försörjer sig själv, bidrar med skattemedel till staten och har möjlighet att återbetala sina studiemedel.
Vi är alla överens om att människor framöver måste arbeta längre upp i åldrarna, om det är möjligt. Då är det också viktigt att komma igång så tidigt som möjligt. Detta är ett samhällsproblem som jag tror att vi måste lyfta upp i debatten betydligt mer än vad som hittills har gjorts. Jag har låtit riksdagens utredningstjänst göra en utredning.
Man har tittat på hur det ser ut i dag när det gäller att ta examen under stipulerad studietid. Det visar sig att det är en väldigt liten andel som tar sin examen snabbare än den nominella studietiden. Vanligast är det bland biomedicinska analytiker. Här är det 11 procent. Bland läkare och civilekonomer tar 8 respektive 7 procent sin examen snabbare.
Andelen av dem som tar ut sin examen exakt på nominell studietid är störst bland fysioterapeuter, sjuksköterskor och arbetsterapeuter. Det är 30-40 procent. Men andelen som tar ut sin examen efter längre tid än normalstudietiden är störst för civilingenjörer, 55 procent, högskoleingenjörer och jurister, båda 50 procent.
Det är långa utbildningar redan från början, och de kostar pengar att producera. Eftersom dessa utbildningar tar lång tid innebär det för många också högre studiemedelskostnader och längre återbetalningstid. Sammantaget är andelen som tar ut sin examen inom normalstudietiden störst bland fysioterapeuter, arbetsterapeuter med flera.
Det är ett problematiskt läge att det är en betydligt större del av studenterna som tar längre tid på sig att bli klar med sin examen än vad det är som gör det snabbare. Det är därför jag är inne på hur vi ska hitta modeller för att stimulera och uppmuntra detta. Sommarutbildningar och extrakurser har det alltid funnits möjlighet för den flitige att ta initiativ till.
Det är inget som hindrar att man läser in kurslitteraturen en termin i förväg. Men jag är intresserad av hur vi ska stimulera snabbare studier. Vad finns det för politiska redskap att ta till för att få till detta?
Hans Rothenberg (M):
Jag tackar ministern för svaren. Vi har under denna diskussion kunnat konstatera att ministern och regeringen ser det som önskvärt att öka studietakten. Vi har fått exempel på några verktyg för att stimulera till ökad kvalitet i utbildningar och så vidare.
Som alltid när det handlar om en regering med lite rödare nyans blir det en diskussion om vem som sätter in mest pengar i systemet. Ministern nämnde pengapåsen tidigare. Det är klart att ni alltid kommer att vinna där, Helene Hellmark Knutsson, för ni kommer alltid att lägga mer skattepengar på allting. Det handlar om hur man ser på beskattning.
Det är en annan diskussion, och den kommer vi nog att återkomma till i princip i varenda interpellationsdebatt under resten av den här mandatperioden. Men jag har ännu inte hört ministern säga något om hur man kan använda studiemedelsinstrumentet som ett redskap. Jag förstår att det kan finnas anledning att ta en liten diskussion med finansministern innan man yppar något om det. Så kan det vara.
Studiemedelssystemet är till för att göra det möjligt för människor - ungdomar och studenter - som kanske inte har resurser med sig hemifrån eller en egen ekonomi. Det är till för att kunna stimulera och göra det möjligt att läsa vidare. Då borde det också vara möjligt att använda detta instrument som ett redskap för att stimulera till snabbare studier.
En liten rabatt på återbetalningen skulle trots allt kunna innebära mindre skuldsättning. Det är säkerligen värt att sätta in den rabatten för staten, efter att man har räknat på det på Finansdepartementet. Jag tackar för debatten och ser fram emot att Sverige i framtiden får kloka studenter som kommer ut lite snabbare än vad de gör i dag.
Hans Rothenberg (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Att diskutera geologi i riksdagen hör inte till vanligheterna. Jag kan inte minnas att det har varit en sådan debatt tidigare. Geologi är ett område som är ganska eftersatt och försummat i Sverige. Sverige är byggt på en väldigt stark och gammal berggrund.
Här finns en helt annan typ av berg och mineral än på många andra ställen i världen, och den svenska gruvnäringen har vuxit fram ur detta. Sveriges naturresurser har stor betydelse för samhället och ekonomin, inte minst när det gäller basnäringarna som gruv- och stenindustrin med sina förädlande stål- och metallverk.
Som en följd av all denna nytta och dessa resurser tack vare Skandinaviens stabila berggrund har Sverige och de nordiska länderna av naturlighet utvecklat en hög kompetens inom bergbyggnad. I dag byggs alltmer av infrastrukturen under mark. Det förutsätter en bred och gedigen kunskap om geologiska förutsättningar att kunna bygga på ett säkert, miljömässigt och ekonomiskt hållbart sätt.
Inte minst med hänsyn tagen till de förändringar som följer med klimatförändringarna spelar geologikompetensen en helt avgörande roll. Det finns en siffra som figurerar att om Sveriges samtliga detaljplaner skulle sättas i verket saknas det ungefär 250 geologiingenjörer för att det ska kunna bli verklighet.
Den här kompetensen spelar således roll, både på högre och på lägre nivå. Geologikompetensen är avgörande inom många samhällsutmaningar, precis som jag sa angående infrastrukturutbyggnad och med hänsyn tagen till de klimatförändringar som sker. Det var inte länge sedan det faktiskt var en jordbävning i Sverige.
Det blir enorma rubriker av detta, men det blir också skador som behöver hanteras och åtgärdas. Kunskapsbrister inom geologi kan ge förödande effekter.
Jag förstår att utbildningsministern möter många som vill att deras ämne ska ha mer utrymme, och det är klart att med en begränsning till en nioårig grundskola och ett gymnasium på tre fyra år går det inte att klämma in hur mycket som helst. Därmed inte sagt att man ska negligera de önskemål som kommer.
Det här handlar väldigt mycket om att kunna sätta in geologin i ett sammanhang, och det görs på många andra håll i världen. Till exempel i Norge har geovetenskap samma rang som biologi, fysik och kemi på de naturvetenskapliga gymnasieprogrammen.
Bristande kunskap i Sverige ska inte behöva vara ett hinder för god utveckling av samhället när geovetenskapen som i dag är något eftersatt. Det är, som ministern angav, ett frivilligt ämne i väldigt stor utsträckning inom naturkunskapen. För några år sedan var det en artikel i en av våra större dagstidningar med ett antal personer som representerar Geologisverige.
Det var generaldirektören för Sveriges geologiska undersökning, ordföranden i Geografilärarnas Riksförening, ständiga sekreteraren i Kungliga Vetenskapsakademien och Svenska nationalkommittén för geologi. Alla menar att det finns ett stort behov av att utveckla de här kunskaperna. Svaret från ministern på min fråga var att geologi inte ska införas som obligatoriskt ämne. Men tycker ministern att det är viktigt med mer geologikunskaper i Sverige?
Hans Rothenberg (M):
Geologins långa tidsperspektiv ger grunden till att förstå en stor del av klimatförändringarna, ger mer kunskap om säkerhet i forskningsresultat hos förvaltningssystem och om vikten av internationellt samarbete. Det är nödvändigt att förbättra kunskapen. Det är bra om geologin får vara en del av systemtänkandet.
I dag är geologi det enda av de stora naturvetenskapliga ämnena som saknas på schemat i någon form i alla utbildningar från grundskolan till och med gymnasiet. Låt mig problematisera frågan.
Är det rimligt att ett ämne med så stort kunskapsinnehåll, som är så viktigt för människans framtida livsbetingelser, ska bygga på frivilliga initiativ från lärare, elever och utomstående aktörer? Här handlar det om att ge grundkunskaper, inte om att stilla ett intresse.
Låt mig göra motsvarande reflektion om det i andra ämnen, till exempel geografi, religionskunskap, samhällskunskap, ska vara utomstående aktörer som ska trycka på för att ge baskunskaper i de ämnena. Det skulle framstå som tämligen absurt. Men så är fallet med geologi. I sammanhanget kan man alltid reflektera över vad som är viktigast att veta - hur jorden är beskaffad eller förutsättningarna för att utveckla vårt samhälle.
Ska geologin ställas mot slöjd? Svaret när jag ställer frågan till mig själv är givet. Herr talman! Geologi ingår i naturkunskap, men det är en ytterst liten del för ett så komplext ämne. Det är för litet för att vara ett frivilligt eget initiativ. Det är just för att ämnet inte finns på schemat som initiativen skulle behövas.
Det finns exempel på delar i ett kursinnehåll som skulle kunna finnas med i geologiämnet, till exempel jordens uppkomst och uppbyggnad, livets uppkomst och tidiga utveckling. I en tillvaro när det i världens ledande ekonomi finns en folkrörelse som driver kreationistiskt tänkande finns ett behov av att lära sig hur jorden och världen egentligen uppstod.
Det tog inte 6 000 år, utan det handlar om 14 miljarder år. Vidare finns atmosfärs- och havscirkulation. Det handlar om att förstå rörelserna och strömningarna i vår tillvaro och hur människan påverkar dem. Vidare finns naturkatastrofer. Världen står inför det kanske största hotet som ingen talar om, och det går tyvärr inte att politiskt förhindra.
Det är när någon av supervulkanerna någon gång, kanske till och med under vår eller våra avkommors nära livstid, kommer att brisera. Det kommer att innebära att en kontinent slås ut, och det kommer att bli permafrost under långa tider. Det här är stora frågor som kräver förståelse.
Som ministern säkert förstår är jag positivt inställd till att geologin ska få ett större genomslag i svensk skola. Jag hade hoppats på att få lite mer positiv respons. Det här är frågor som på både extremt lång sikt och kort sikt spelar stor roll.
Hans Rothenberg (M):
Min avsikt med denna interpellationsdebatt är att lyfta upp frågan. Jag tror att många av kollegorna i bänkarna i kammaren inte har funderat över dessa frågor. Det finns många i civilsamhället och runt om i landet som inte förstår vikten av geologikunskaper. En anledning till det är att de inte har fått kunskaperna i ett tidigt skede.
Jag ser ändå att det finns en positiv förståelse för ämnet. Jag hoppas med tiden att geologikunskaperna kan öka i Sverige. Om inte annat kommer det att vara bra att ha kunskaperna med sig när järnvägen ska byggas ut i landet. Den kräver stabilitet. Inget är hugget i sten. En sak är bergsäker, nämligen att jag återkommer i ärendet.
Hans Rothenberg (M):
Jag tackar för svaret. Nu blev det lite tydligare. Ibland är det bra att ha debatt. Det nya 45 - 65. Det har varit en het potatis hur länge man ska jobba, hur länge man ska kunna jobba och hur länge man måste jobba.
I ett Almedalstal för några år sedan nämnde dåvarande statsminister Reinfeldt att man skulle kunna arbeta upp till 75 års ålder, och herre vad det satte sprätt på debattklimatet! Fackföreningsrörelsen började skramla med allehanda argument som inte funnits på denna sida debattklimatet sedan 1960-talet. Det blev väldigt mycket upprörda stämningar kring detta.
Det gläder mig att ministern nu säger att 65-plus inte ska innebära stopp för att arbeta. Människor går igenom olika faser i livet. Vi har en benägenhet att proppa in allting vi ska göra i livet under åren mellan 30 och 45. Man ska göra karriär, man ska vara färdigutbildad och man ska skaffa familj. Man ska skaffa prestigeprylar.
Man ska över huvud taget klara av allting som ingen rimlig människa kan - jobba 50 timmar, hämta och lämna samt vara hemma och vabba. Det är inte att undra på att man får kolsyra i fontanellen och att utbränningsepidemin är som hårdast just under de åren. Det är inte konstigt. Därför behöver vi ett arbetsliv där man kanske går in i olika arbetsformer under olika faser av livet.
Det är då viktigt att ha med sig villkoren för de olika socialförsäkringarna som kan bära med i olika anställningsformer. Att vara anställd är normen i dag, men att vara företagare är under vissa faser av livet nästan abnormt. Därför är det också viktigt att inte ha för skarpa gränser. När alliansregeringen gjorde förändringen vad gäller karensdagarna gjordes sedermera även en justering av dem.
Det är viktigt att lägga örat mot rälsen. Jag talar också mycket med organisationer som representerar företagare och med företagare som ibland drar sig för att gå in och starta egen verksamhet i ett visst skede i livet, därför att det finns omständigheter detta inte stämmer för. Det finns en annan arbetsform som jag själv är stor ivrare för, och det är egenanställning.
Det är ett mellanting mellan anställning och egenföretagande. Där har vi ännu större osäkerhet vad gäller villkoren för diverse sjuk- och socialförsäkringsformer. Det är ett medskick till ministern jag absolut skulle vilja göra, det vill säga att se över detta i sammanhanget.
Den andra frågan jag ställde, herr talman, var hur ministern ser på vilka vidare åtgärder som bör vidtas för att äldre ska starta och driva företag. Jag har läst det skriftliga svaret ganska många gånger, och där var det inte lika tydligt som i ministerns senaste muntliga svar.
Vi kan snarare se att regeringens politik under de senaste 16 månaderna har inneburit att det har blivit dyrare att anställa äldre personer. Det har blivit dyrare att driva företag och köpa många tjänster, framför allt inom RUT- och ROT-sektorn. Det har blivit dyrare att arbeta efter 65. Det tycker jag är en fråga där ministern är svaret skyldig.
Hur hänger detta ihop med att stimulera människor som är 55-plus och 65-plus att gå vidare i livet och arbeta som företagare, det vill säga att välja en form som kan fungera utifrån just de egna förutsättningarna?
Hans Rothenberg (M):
Att arbeta utifrån sin förmåga och kunna göra det längre är en ambition vi nog alla bör bära med oss, men det är inte alltid så lätt att göra det i verkligheten. Det är just där vi kommer in på den skarpa gränsen. Det är också så att många företagare inte är riktigt medvetna om att den här bommen slår till på 55-årsdagen.
Man är pigg och känner sig ganska alert fortfarande, och man har ingen tanke på att se om sitt hus och tänka tio år framåt. Det är därför den slår till så oerhört skarpt. Det är också så, vilket är viktigt att tänka på, att man måste stimulera och göra det mer attraktivt att driva eget eller arbeta i andra former om man vill att människor som är i den åldern ska vara kvar på arbetsmarknaden.
De kanske av många skäl - och det handlar mycket om attitydsskäl - inte är attraktiva att anställa. Det är ganska självklart att om man som företagare har den långa karenstiden vid sjukdom har man väldigt små möjligheter att finansiera det, därför att för många företagare är pengarna som kommer in de pengar som man ska kunna leva av.
Det är trots allt företaget som betalar ganska mycket för den första sjuktiden. Man har väldigt små möjligheter att hantera den här situationen, och det uppstår också andra situationer. Det här är ett problem.
Jag tycker att det är viktigt att man inte löser det ur ett negativt perspektiv, att det är många människor som är sjuka som måste ha hjälp, utan här handlar det framför allt om att vi ska se till att många som redan är i den här åldern inte ska rädas att starta eget företag, för om det är fler som startar företag blir det mer pengar till statskassan. Det stärker också förutsättningarna för socialförsäkringssystemen. Tack för debatten!
Hans Rothenberg (M):
Det var kanske den mest förväntade motfrågan som jag räknade med att få. Man måste vara ödmjuk och resonera om vad det beror på. Det är klart att allting under åtta år inte kan ha varit helt perfekt. Det var tråkigt att det här skedde under det sista året.
Jag tror att man ska se till vad signalspråk betyder. Kvinnor, män och alla som startar företag gör det utifrån att man vill lite mer. Man vill göra lite mer än vad man kan åstadkomma i en anställning. Man gör det därför att man kan lite mer.
Man har kunskaper och erfarenheter som gör att man kanske känner sig begränsad i en anställning. Därför är det naturligt att man tar steget vidare inom det område där man har arbetat. Är man ingenjör, då kan man starta en konsultfirma. Är man jurist finns det många möjligheter att starta egen verksamhet.
Det var precis det som skedde mellan 2013 och 2014. Det var ett valår, och mycket av den debatt som ägde rum under det året handlade om att man skulle begränsa möjligheterna inom välfärdssektorn att skapa entreprenörskap. Jag vill inte säga att de var otaliga, men det fanns en handfull exempel som upprepades gång på gång.
Man sa att det landade pengar på några kanalöar. Några enskilda missförhållanden blev exempel för en hel näring. Det är signalspråket. Ministern säger i sitt svar att han inte ser varför kvinnors företagande ska begränsas till välfärdssektorn.
Men kvinnor är klart överrepresenterade inom välfärdssektorn. Vill man att kvinnor i större utsträckning ska starta eget då är det ganska naturligt att de fokuserar på välfärdssektorn. Det finns också en underton här av att det finns mer begränsningar än möjligheter när det gäller att se över utredningen om reglering av offentlig finansiering av privat utförda välfärdstjänster.
Utredningen utgår från missförhållanden, inte från möjligheter. Regeringen vill med detta skapa ordning och reda i välfärdssektorn. Då frågar jag: Förutom en handfull exempel, vad är det för oreda som råder inom välfärdssektorn?
Hela undertonen bygger på att diskvalificera människor som är verksamma inom välfärdssektorn att driva ett framgångsrikt entreprenörskap som för samhället, för människor som nyttjar deras tjänster och för patienter kan innebära en kvalitetsförhöjning. Varför vill en feministisk regering inte se dessa möjligheter?
Hans Rothenberg (M):
När man startar en ny verksamhet utgår man från sin kompetens, sin erfarenhet och sin plattform. Jag skulle vilja höra: Vad säger ministern till alla de kvinnor som är verksamma inom offentlig sektor, som inte är konkurrensutsatt? Hur ska de kunna förverkliga sin entreprenörsdröm om de inte ska kunna göra det inom sitt eget verksamhetsområde?
Ska de bli cykelreparatörer eller datatekniker? Det kräver en enorm omskolning och kompetensförändring. Trygghetssystemen debatterade jag med Mikael Dambergs kollega socialförsäkringsministern i förrgår. Vid 55-årsgränsen säger det pang, och så har man som företagare inte möjlighet att välja sin karenstid.
Alliansregeringen gjorde två justeringar i den reformen, och det finns all möjlighet att gå vidare. Den berör också kvinnor som kommer längre upp i åldrarna, kvinnor som behöver vabba som företagare i större utsträckning. Herr talman! Regeringen begränsar RUT-tjänster och entreprenörskap inom de områden där många kvinnor är verksamma.
Regeringen har också dragit in det stöd som gått till entreprenörsstödsorganisationen Winnet. Det har blivit ett ramaskri. Varför riktar man sin udd mot en sådan organisation? Där kvinnor har som svårast att driva eget, där gör regeringen som minst för att underlätta och som mest för att försvåra. Kallar man sig för en feministisk regering krävs det mer än ord. Det krävs handling här.
Jag ser fram emot att det kan bli handling under den tid Mikael Damberg har kvar som minister.