KBLab/rixvox huggingface dataset:
Nina Lundström (L):
Jag vill börja med att tacka för svaret. Själva frågan handlar om hur man ska kunna säkerställa att finska lyssnare, med hänsyn till den lagstiftning om nationella minoriteter som finns, även i framtiden ska kunna ta del av ett programutbud på finska. Det är synd att det ofta blir en teknikdiskussion i stället för en innehålls- och lyssnardiskussion.
Man talar om DAB- och FM-nätet och så vidare. Som politiker är det ibland svårt att greppa området. Det blir hela tiden en fråga om teknik. Jag menar att politiker ska vara teknikneutrala. Det är utgångspunkten. Men här finns en intressant frågeställning med tanke på den lagstiftning som finns.
Exempelvis har man i Styrelsen för psykologiskt försvar belyst mediesituationen för nationella minoriteter. Det gäller just lagstiftningen från 1999 och ratificeringen av Europarådskonventionen, där man i artikel 9 tydligt säger att just mediebilden är väldigt viktig för de nationella minoriteterna.
Där lyfter man fram frågan om det till och med ska finnas en radiokanal för nationella minoriteter, eller om man ska ha en annan typ av lösning. Den fråga som har väckts med anledning av skrivelsen, och som jag tycker är primär och intressant, är: Är redan skrivelsen i sig ett vägval, oavsett vilken proposition som regeringen lägger fram under våren? Vad är regeringens intentioner?
Man måste vara medveten om att tekniken kan vara både en möjlighet och ett hinder. Frågan är: Kommer ett vägval att göras i och med skrivelsen? Det finns en stor oro bland de finska lyssnarna. Man upplever att frågan hänger i luften, och man vill veta när vägvalet sker.
Det är viktigt att komma ihåg den lagstiftning som gjordes 1999. När man gjorde en genomlysning utifrån Europarådets konventioner kunde man konstatera att Sverige hade kommit en bra bit på väg just i den här frågan, även om Sverige har fått kritik på andra områden när det gäller tillämpningen av lagstiftningen om nationella minoriteter. Men just i det här avseendet har man fått en del beröm.
Det är viktigt att fundera över konsumentperspektivet. Och självfallet hamnar man i en teknikdiskussion om Post- och telestyrelsen säger att FM-nätet inte medger ytterligare utbyggnad. Det är jag medveten om. Men vad är regeringens inställning i dag, och vad innebär beslutet om skrivelsen? Sker vägvalet nu?
Finns det en möjlighet att garantera att lyssnarna även i framtiden ska kunna ta del av utbudet? I det här fallet diskuterar man framför allt Sisuradio. Det är också den diskussionen som har föranlett min interpellation. Det är ju den kanal som sänds genom DAB, förutom genom IP-nätet. Innebär skrivelsen att Sisuradio kommer att läggas ned?
Det är en viktig och väsentlig frågeställning. I övrigt kan jag konstatera att radion har särskilda utmaningar. Det går inte utan vidare att jämföra detta med frågan om digital-tv. Det finns ett krav från lyssnaren på att vara mobil och transportabel. Man ska kunna ta emot sändningar oavsett om man sitter i fritidsbåten, ligger i hängmattan, sitter på en badstrand eller är på jobbet.
Tillgängligheten är ju en utmaning för radion. Men min fråga är alltså: Vad innebär skrivelsen?
Nina Lundström (L):
Det här ämnet engagerar så oerhört mycket att det till och med är svårt att hålla talartiden. Jag ska försöka att prata än fortare för att hinna säga vad jag tänkte säga här i dag. Statsrådet kan välja att göra detta till en debatt om Folkpartiets mediepolitik. Statsrådet är väl införstått med vilka förslag som Folkpartiet har lagt fram både i motionerna om de nationella minoriteterna och i den mediepolitiska motionen.
För att spara min tid tänker jag inte gå in i en debatt annat än att påminna om att vad gäller finansieringen har Folkpartiet ett helt annat förslag som också är fristående från politiken, så att inte politiken kommer in och påverkar utbudet genom finansieringen, genom fristående fonder etcetera. Detta vet statsrådet mycket väl om. Det som jag menar är viktigt är att det just nu finns en pågående behandling om en skrivelse.
I skrivelsen säger regeringen att fortsättningen om exempelvis de frågor som handlar om nationella minoriteter kommer att behandlas i public service -propositionen. Jag vill i dag veta på vilket sätt frågorna hänger ihop om vägvalet sker i dag. Det tycker jag ska stå i fokus.
I både Minoritetsmedier och minoritetsmediepolitik i Sverige , som Styrelsen för psykologiskt försvar tog fram, och i regeringens utredning Rätten till mitt språk - förstärkt minoritetsskydd , som handlar om nationella minoriteter behandlas mediepolitiken. Den finsktalande publiken i Sverige uppgår enligt Ruab till 469 000 personer varav 43 % har lyssnat det senaste halvåret.
Enligt Ruab är det bara 5 % av lyssnarna som lyssnar genom Internet. I och med att detta är den största nationella minoritetsgruppen i Sverige är det viktigt att fundera över det. På något sätt ska man och också statsrådet ställa sig frågan: Varför oroar skrivelsen så många av de finsktalande lyssnarna? Man känner oro för vad som komma skall.
Det är självfallet upp till SR att välja teknikform. Jag inledde med att säga att politiken ska förhålla sig teknikneutral. Men regeringen har lagt fram en skrivelse och ska återkomma med en proposition. Det är viktigt att känna av vilka vägval regeringen gör. Det är vad vi har att förhålla oss till just i dag. Det är viktigt att lyfta fram detta och möjligheten att mobilt kunna lyssna. Men frågan handlar inte bara om nationella minoriteter.
Den andra stora fråga som också diskuteras är tillgängligheten för exempelvis funktionshindrade som har olika begränsningar. Där vet vi också att kvaliteten i sändningar är oerhört väsentlig och viktig. Jag vill återkomma till frågan som jag inte fick svar på. På vilket sätt kommer skrivelsen i sig att påverka fortsättningen och propositionen om public service ? Görs vägvalet nu?
Kommer det i realiteten att innebära begränsningar för de nationella minoriteterna? Det är grundfrågeställningen i dag.
Nina Lundström (L):
En ledamots interpellationsverktyg handlar om att få ställa frågor till regeringen om dess politik. I och med att det ligger en skrivelse för behandling i riksdagen som ska åtföljas av en proposition enligt skrivelsen så kändes det angeläget att få ta upp frågan. Jag lyssnade på utbildnings- och kulturministern i går när han ställde samma frågor till Lennart Kollmats i tv-sändningen från frågestunden.
Jag vet alltså att utbildnings- och kulturministern är mycket väl medveten om att Folkpartiets finansieringsalternativ för hur man har programverksamhet med de fristående fonderna och de lösningar som också ligger till grund för den nationella minoritetspolitiken finns mycket väl beskrivet. I och med att jag har så kort, begränsad tid tänkte jag använda interpellationsverktyget för att ställa frågor till regeringen med anledning av den behandling som pågår i riksdagen av regeringens förslag.
Jag vill påminna om att regeringen fattade ett beslut den 19 juni 1997 om att ge SR tillstånd att sända finska i DAB-kanalen. Den 1 januari har det här pågått i åtta år. Jag menar att det här med all tydlighet visar på att inte ens public service självt helt har möjligheter att påverka sin tillvaro. De politiska besluten påverkar.
Folkpartiet vill att vi ska ha en mediepolitik som ger möjlighet för aktörerna att agera utan politikens inblandning på så sätt. Politikens beslut påverkar också verksamheten. Jag tycker att det här är det stora bekymret. Men för oss i Folkpartiet är det en självklarhet att finansiera programverksamheten och se till att våra nationella minoriteter får en möjlighet att ta del av medieutbudet.
Jag tyckte också att det fanns en tillfällighet att föra en diskussion här om hur besluten påverkar varandra. Jag beklagar att kultur- och utbildningsministern ändå väljer att göra detta till en debatt om Folkpartiets politik i stället för att ta chansen att beskriva vad regeringen vill göra.
Nina Lundström (L):
Jag vill börja med att tacka för svaret å Birgitta Ohlssons vägnar. Birgitta Ohlsson kunde inte närvara här i dag. Men jag tänker försöka göra hennes frågeställningar rätta och ta upp några aspekter utifrån det svar som utrikesministern har läst upp. Det är efter tio år som generalsekreteraren för FN kommer att sluta vid årsskiftet. Vi kan konstatera att det är många män som känner sig kallade att anta utmaningen.
Men frågan är: Saknas det kompetenta kvinnor? Utrikesministern räknar upp ett antal kandidater, dock inte Östtimors utrikesminister, vilken Birgitta Ohlsson nämner i sin fråga. Men var är kvinnorna som kandidater? Utrikesministern anger att "Sverige skulle självklart välkomna kvinnliga kandidater till posten". Min fråga är: Vad innebär det att välkomna?
Vad gör utrikesministern för att kvinnor ska bli kandidater?
Utskottet anger också att just kvinnornas roll inom FN är en del av reformprocessen. Under FN:s 60-åriga levnadstid har ingen kvinna lett organisationen. Det finns flera kompetenta asiatiska kvinnor som skulle vara utmärkta ledare för Förenta nationerna.
Birgitta Ohlsson namnger några stycken, exempelvis Burmas oppositionsledare Aung San Suu Kyi, som sitter frihetsberövad, chefen för FN:s befolkningsfond, saudiskan Thoraya Obaid och UNHCR:s före detta flyktingkommissionär, japanskan Sadako Ogata, som hon också menar trots sin ålder är en kandidat.
Det finns en uppsjö kvinnor utöver dessa som skulle kunna vara kandidater också till andra toppositioner inom FN. Men FN behöver som sagt inte bara en kvinna på generalsekreterarposten. Hela organisationen måste ju förändras vad gäller kvinnors representation.
Trots att FN-stadgan från 1945 tydligt uttrycker lika rättigheter för kvinnor och män är dessa konventioner om kvinnors rättigheter ofta ifrågasatta, med reservationer, undantag och bortförklaringar till att kvinnor ska förvägras samma frihet som männen. Trots att kvinnor utgör hälften av världsbefolkningen och 70 % av de allra fattigaste saknas vi ofta vid makten.
Andelen anställda kvinnor inom FN har inte ökat nämnvärt, och andelen kvinnliga chefer har minskat. Av 31 avdelningar på FN-sekretariatet med över 20 anställda är det bara fem som når upp till FN:s mål om lika många kvinnliga som manliga anställda. Världens kvinnor vill ha hela menyn av rättigheter.
Om inte ens FN kan vara ett jämställt föredöme, där kompetens och inte kön sätts i centrum, varför ska då medlemsstaterna bry sig? Därför hoppas jag nu på att utrikesministern ska tydliggöra vad det innebär att välkomna, kontra Birgitta Ohlssons fråga vilka åtgärder utrikesministern avser att vidta.
Nina Lundström (L):
Om det inte finns kandidater är det förstås svårt att välja någon. Det intressanta är ändå - om jag har förstått rätt - att man även från Sveriges sida på olika sätt kan driva frågan om att också dessa kandidater kommer fram. Finns de inte kan de inte väljas.
I utrikesutskottets betänkande där FN:s roll i framtiden och reformprocessen diskuteras uttryckte vi följande i en borgerlig reservation, nämligen att FN blir vad medlemsländerna gör det till. Precis som utrikesministern angav här är det fråga om generalförsamlingen. Låt mig ta exemplet Kofi Annan.
Det var på rekommendation av säkerhetsrådet och utan votering som han utsågs och fick sitt mandat förlängt. På vilket sätt får vi fram kvinnor? Ett problem är, naturligtvis, att om kvinnor saknas på olika poster i FN-systemet kommer de heller inte att på sikt få de meriter som krävs för de högsta positionerna. Det finns naturligtvis ett samband.
Om vi tittar på meritförteckningarna för olika kandidater är en faktor mycket viktig, det vill säga att det är viktigt att finnas med och kunna bygga upp sitt cv för att bli påtänkt. Precis som utrikesministern angav, kan jag konstatera att Inga-Britt Ahlenius utsågs 2005. Men innan det skedde var till och med den svenska meritlistan vad gäller kvinnor osedvanligt tunn. Hon var den första kvinnan.
Då har utrikesministern själv haft framträdande positioner - och naturligtvis många andra. Ett skäl till att också se till att kvinnor kommer fram inom de politiska systemen, de nationella parlamenten och nationella regeringarna är just för att få de formella meriterna - förutom att finnas i FN-systemet. Det är naturligtvis en angelägenhet för oss alla. Jag tycker att Birgitta Ohlssons fråga har varit väl tajmad och viktig, också av det skälet att reformprocessen pågår.
Precis som utrikesutskottet diskuterade i sitt betänkande är det också en tidpunkt för att förflytta positionerna vad gäller kvinnors positioner inom FN. Frågan är hur vi ska påverka medlemsländerna om inte FN självt kan visa på att kvinnors kompetens tas till vara.
Utifrån den diskussion och debatt vi har i dag, och utrikesministerns roll både vad gäller den svenska regeringen och i FN och FN:s generalförsamling, vilka konkreta åtgärder avser utrikesministern att vidta för att dessa kandidater över huvud taget ska finnas? Finns det inte kandidater kan de inte väljas.
Nina Lundström (L):
Det är glädjande att höra att det kommer att ske ytterligare åtgärder från utrikesministerns sida för att med de möjligheter som finns flytta kvinnors positioner inom FN. Låt mig då göra ett medskick. Jag väljer att namnge, precis som utrikesministern, Inga-Britt Ahlenius.
Det skulle kanske vara bra om regeringens hemsida också nämner de övriga kvinnor som utrikesministern precis namngav. Jag kan konstatera att om man läser regeringens hemsida - vilket jag gjorde senast i dag - under rubriken "Svenskar i FN" saknas de kvinnor som utrikesministern har nämnt.
Jag skulle välkomna att den kompletteringen görs på regeringens hemsida. Det är också ett sätt att synliggöra kvinnorna. Herr talman! Slutligen vill jag påminna om att Sveriges regering på det nationella planet har en princip för att när exempelvis tillsättningar till utredningar och styrelser ska ske kräva att de politiska partierna i Sverige alltid ska namnge en man och en kvinna.
Det är ett krav som den svenska regeringen ställer på nationell nivå. Återigen, herr talman! Det är på så sätt man kan synliggöra kandidaterna, inte bara på hemsidor men naturligtvis för att få fram kandidaterna. Det finns utomordentliga kandidater i världen som skulle kunna anta den typen av utmaningar, men de måste synliggöras, kandidera och bli valda.
Nina Lundström (L):
Jag inledde med att beskriva den ansats som vi har i riksdagen. Oavsett parti och vilka förslag vi lägger fram har vi en bild av hur det borde vara, men i verkligheten ser det väldigt annorlunda ut. Det känns därför angeläget att lyfta fram de brister som finns. Just när det gäller skolans möjligheter att verka har friskoleverksamheten i sig som form faktiskt gjort det möjligt att starta den typen av skolor som riktar sig till nationella minoriteter.
Samtidigt ska vi vara fullt medvetna om att man ofta kämpar i motvind. Med tanke på hur skolpengsystemen är utformade och vilka möjligheterna är att driva verksamhet är det ofta väldigt tufft.
I konstitutionsutskottets betänkande där man just diskuterade utredningen om rätten till språk anförde majoriteten i utskottet att utredningen påtalar att andelen barn i sverigefinska minoriteter som deltar i undervisningen på minoritetsspråk drastiskt har minskat och att det behövs åtgärder för att förbättra denna negativa trend. Man upplever väldigt mycket av motgångar.
Det kanske är därför som man känner att det är av stor vikt att börja tala om minoritetsskolan och inte bara om fristående alternativ. Det finns kommuner som är positiva och kommuner som är väldigt negativa. Det påverkar förutsättningarna för verksamheten. Det andra gäller informationsmöjligheten. Trots att det finns förskoleverksamhet som riktar sig till finskspråkiga barn får man inte information även om det är kommunal verksamhet.
Det finns många svårigheter med att ta sig till och från skolan, att hitta information, mycket av enkla frågor som jag tror kan förbättras med en förbättrad information. Det finns många livsöden, och en äldre kvinna sade följande: Vi kom med båten på fredag kväll, och på måndag stod vi på fabriksgolvet. Det var aldrig någon chans att lära sig svenska språket, men vi har talat om för våra barn hur viktigt det är. Det är inte antingen-eller utan det är både-och.
Jag hoppas att vi får en spännande valdebatt om den sverigefinska minoritetens framgångar.
Nina Lundström (L):
Då återstår verkligen frågan om vad en jämförelseprövning ska innehålla och vilka lägenheter som ska finnas där. Vi i Folkpartiet har aldrig sett till exempel ombildningen som ett problem. Ombildning i stadsdelar med i princip 100 % hyresrätter har aldrig varit ett problem därför att det finns ett jämförelsematerial.
Jag tror också att det är viktigt att komma ihåg att det hela tiden finns en risk för att man inte talar om definitionen när man talar om allmännyttan och kommunala bostadsföretag. Enligt det regelverk som finns innefattar inte allmännyttan privat allmännytta exempelvis. Jag tycker att målet borde vara att hitta bra och effektiva bostadsförvaltare som skulle kunna visa att man kan både ta hand om sina hyresgäster och förvalta effektivt. Det är så man skapar ett tryck på att också pressa boendekostnaderna.
Dessutom ska vi som lagstiftare se till att upprätthålla den svenska modellen och pressa genom att exempelvis avveckla fastighetsskatten. Det tror jag är en väldigt viktig fråga. Men jag känner att statsrådet fortfarande passar i den frågan. Jag vill läsa upp vad majoriteten, socialdemokraterna, i bostadsutskottet skrev när vi behandlade en reformerad hyressättning.
Det står så här: Förslaget om hyressättningen i det befintliga beståndet bereds vidare inom Regeringskansliet. Vad innebär det? Det vet jag inte. Det är någonting som statsrådet behöver svara på. Jag kan konstatera att ni inte har behandlat en sådan fråga som skyddsregler för hyresgäster i befintligt bestånd, det vill säga det som finns i Malmö där man vill skydda befintliga hyresgäster från hyreshöjningar eller ha möjlighet att ge rabatt. Den regeln är inte behandlad av regeringen.
Jag tänker inte tacka statsrådet än, för vi har några debatter kvar, men jag vill också varmt tacka Rigmor Stenmark som har funnits med länge här i bostadsutskottet. Rigmor Stenmark har verkligen bidragit till trevliga debatter och sett till att vi nya ledamöter i utskottet har fått en god inblick i vad som har förevarit. Tack Rigmor!
Nina Lundström (L):
Ja, visst finns det en otålighet efter den här mandatperioden, inte minst när det gäller alla de förslag som man lägger fram. Det tillhör väl oppositionspolitiken att konstatera att de blir avslagna. Visst finns det en otålighet, fru talman. Jag menar att riksdagen hade kunnat vara oerhört mycket aktivare. Det finns en otålighet och ett slags uppgivenhet.
Statsrådet säger att en utredning har gjorts, den remissbehandlas, den ska få en sjyst behandling och sedan kommer förslagen. Men så har inte varit fallet med andra utredningar. I utredningen som handlar om reformerad hyressättning föreslog utredaren att det ska införas ett nytt system för tillval. Remissinstanserna tillstyrkte förslaget, det vill säga Fastighetsägarna, Hyresgästföreningen och Sabo.
Regeringen konstaterar att det inte bör införas ett kostnadsbaserat system för till- och frånval. Det är ingen garanti att utredningen och aktörerna på marknaden är överens. Det behöver inte innebära att regeringen kommer att lägga fram ett förslag. Därför tar jag tillfället i akt att verkligen propagera för vikten av överklagandeprocessen, PBL-frågorna, till- och frånval med mera. Jag tror att de är nyckelfaktorer för hur branschen ska utvecklas framöver, det vill säga boendet, bostadspolitiken och också byggsektorn.
Det måste till ett riktigt ramverk för att ytterligare möjliggöra för aktörerna att ta det ansvar de har. Varför har jag inte kommit in på frågan om den statliga marken? Det är av respekt för att det har varit många frågor i denna interpellation. Vi ska diskutera frågan om statlig mark i samband med nästa interpellation. Jag lovar, fru talman, att jag med stor emfas kommer att tala om Stora Ursvik och den statliga marken. Det återkommer jag till i nästa interpellationsdebatt.
Nina Lundström (L):
Statsrådet säger att det råder en misstänksamhet. Jag vill snarare säga att jag känner en oro och framför allt också en vilja att diskutera vad staten har för roll. Jag menar att det är riskfyllt att göra kopplingen att staten som aktör i egenskap av att vara staten, oavsett om det är genom bolag, alltid är en god aktör. Jag menar att även ett bolag kan ha sina egna intressen av att driva en utveckling, även om det som i det här fallet är styrt av regeringen.
Eftersom det är uppenbart att frågeställningar kring statligt markinnehav - konkurrensfrågorna, makten, att lokalt få utveckla sin närmiljö - kommer upp från olika håll menar jag att det finns ett bekymmer som måste diskuteras. Jag menar att regeringen ska vara mer tydlig i vad man vill med den statliga marken. Där har vi en annan uppfattning från Folkpartiets sida.
Jag har inte fört in frågan om att sälja för att få in så mycket resurser som möjligt. Den frågan har jag över huvud taget inte tagit upp i dagens debatt. Jag har mer tagit upp den principiella debatten om vad som är viktigt för det statliga markinnehavet. Precis som Gunnar Andrén menar jag att det finns uppenbara tecken på att man på det lokala planet, i kommunerna, ser en rad hinder. Jag lyssnar på de mindre aktörerna, som också har fört in just den statliga marken.
De hör också alltid att det är den kommunala marken som är ingångsvärdet för att kunna bygga, men det är just de mindre byggarna som lyfter upp de utvecklingsbolag där staten genom sitt bolag har lierat sig med ett av de stora byggföretagen. Jag tycker att det är viktigt att notera att de mindre byggföretagen har reagerat på detta. När det sedan gäller statens roll finns det paralleller också till bostadsakut med mera. Vad ska staten göra?
Ska staten, som i det fallet, köpa upp övertaliga fastigheter och börja utveckla dem, eller ska man låta marknaden komma in på något sätt? Det är en alltid lika spännande och intressant diskussion där vi landar i olika vägar att uppnå goda syften. Låt mig slutligen vara tydlig också när det gäller strandskyddet: Folkpartiet anser att man även där måste göra någonting. Jag ber att få tacka så mycket för debatten, fru talman, och också önska statsrådet en trevlig sommar.
Nina Lundström (L):
Jens Holm säger: Så länge vi är medlemmar i EU. Jag antar att det andas någon form av utträdesprincip. Det tycker jag är beklagligt. Jag tycker att samarbetet inom EU är viktigt ur ett konsumentperspektiv. Jag själv är en av dem som måste läsa varenda innehållsförteckning när jag köper någonting eftersom jag tillhör gruppen allergiker. Jag kan konstatera att läget har förbättrats oerhört mycket under mina 20 år av läsandet av innehållsförteckningar.
Jag vill påminna kammaren om att vi hade en Reachdebatt 2002-2006 där jag satt i ett av utskotten. Också då upplevde vi som då satt i opposition att man hade högt uppsatta ambitioner. Det har varit viktigt att enas om att EU är en viktig arena. Därför tycker jag att Jens Holms synsätt på att EU på något sätt inte bidrar är beklagligt. Jag anser att EU bidrar.
För liberalerna är frågan om en hållbar utveckling, där också kemikaliefrågorna ingår, en oerhört viktig fråga. Jag inledde med att uttala det som jag hoppas att många av oss upplever: Det vi lämnar efter oss till våra barn och barnbarn ska vara någonting som är bättre än, eller åtminstone lika bra som, det vi har i dag. Jag upplever, Jens Holm, att vi har olika synsätt på vad dessa arenor innebär.
Ja, Sverige ska bedriva ett mycket bra arbete för att minska kemikalieanvändningen. Vi måste samverka inom ramen för EU-samarbetet, och vi ska också göra en insats på internationell nivå. Men där tror jag alltså att vi har olika uppfattningar. Jag tycker att det är beklagligt.