KBLab/rixvox huggingface dataset:
Finn Bengtsson (M):
Jag känner mig mycket nöjd med de svar som levereras i den här interpellationsdebatten av forskningsministern. Det är sällan vi hör det från den här talarstolen. Det brukar vara missnöje, men jag är mycket nöjd. Vi har diskuterat de fria forskningsfinansiärerna. Jag tror att vi var ganska överens om att en mångfald där är nödvändig. Under sommaren har fakultetsanslagen varit uppe till diskussion och att de i vissa stycken skulle vara en total ersättning för de fria forskningsfinansiärerna. Jag lyfte fram i min interpellation att jag inte tror det. Det är ett viktigt tillskott.
Det kommer att bli en balans mellan tilldelning till fria forskningsfinansiärer av ett mångfaldsuttryck, och det även till fakulteterna i landets lärosäten. När det nu gäller själva kärnan i interpellationen om de enskilda bevisligen framgångsrika forskarna har Lars Hjälmered gjort ett väldigt intressant inspel.
Det är ett vetenskapligt råd som knyts närmare regeringen i så måtto att även regeringsledningen, det vill säga statsministerns kansli, intresserar sig för frågorna och att man tar del av kunskapen hos de unika personer som bevisligen har haft den här framgången. Det bygger ibland mycket på kopplingen till näringslivet. Vi kan fortsatt ta exemplet med Losec förutom de andra medicinerna jag tog upp. Vi kan också sträcka ut oss och titta på mobiltelefonen som hölls dold inom Ericssons väggar. Man fick nästan bedriva subversiv verksamhet för att utveckla denna.
I min eget hemlän Östergötland hade Facit en intressant historia på 60-talet. Där blev man föreslagen att gå över till halvledarteknik för räknesnurror. När företagsledningen hade suttit ned kom man fram och meddelade de unga ambitiösa ingenjörerna: Nej, det skulle minsann vara mekanik i räknesnurran. Annars var det inte trovärdigt. Vi vet hur den utvecklingen gick. Genom det beslutet gick detta företag successivt tyvärr mot sotdöden.
Av många anledningar måste man för de unika upptäckterna som man kan rada upp, som ju fler man tänker på är betydelsefylla, också ta ett engagemang för att möta de enskilda forskarna. Vad jag saknade i bland annat Madelene Sandströms utredning var att man ska lyssna av inte bara de enskilda lärosätena, vilket myndigheten tyvärr inte gjorde. Det var också att lyssna till några av dessa framgångsrika forskare som vi trots allt har i vårt närområde. Det är något som jag vill skicka med till Regeringskansliet att ta med i slutfasen av beredningen. Lyssna till dessa.
Finn Bengtsson (M):
Tack för frågan, Elina Linna! Min reflexion över att oppositionspartierna som närvarar i debatten i dag inte tillstyrker andra motioner som faktiskt lyfter de frågor som de är intresserade av kommer av att vi i majoriteten tycker att det sker en stor aktivitet från regeringens sida och att man använder EU på ett förtjänstfullt sätt i detta läge.
Därför tycker vi inte att det finns initiativ att ta från enskilda motionärer, medan det är förvånande att se att ni som inte tycker det i oppositionen avslår en mängd av de viktiga motioner som ni påstår att regeringen inte agerar för. Det finns alltså anledning att ställa den frågan, trots allt. Dessutom har de tre oppositionspartierna skrivit separata reservationer, vilket jag menar gör det svårt för medborgarna, lyssnarna här, att förstå hur man då ska formera en politik tillsammans kring den här viktiga frågan.
När det gäller äldreproblematiken är det alldeles korrekt som Elina Linna beskriver det. Detta är ett stort problem. Det sker många positiva ansatser här på hemmaplan. Bland annat vill jag påminna om arbetsgruppen som är sammansatt på initiativ från Socialdepartementet tillsammans med Sveriges Kommuner och Landsting. Där ingår Socialstyrelsen och landstingen själva, och den 3 mars avrapporterade man faktiskt en handlingsplan som bland annat pekade ut hur man skulle titta på patienter som hade mer än tio läkemedel och hur man skulle följa upp detta.
Det är ett initiativ för att följa upp det här som är proaktivt. Elina Linna ställer frågan som att läkemedelsgenomgångar skulle vara den mest självklara lösningen. Det här har ju problematiserats i den diskussion som har förts med de berörda parterna, och det är inte nödvändigtvis så, Elina Linna, att läkemedelsgenomgångar om de inte förankras i vården leder till ett fullt ansvarstagande. Det är alltså väldigt viktigt att rätt mediciner finns men också att rätt mediciner plockas bort, och det är väldigt svårt för personal som inte jobbar inom vården.
Därför är just läkemedelsgenomgångsutvecklingen en viktig aspekt att problematisera och bygga vidare på innan man inför den i bredare skala. Annars kan det hamna snett.
Finn Bengtsson (M):
Låt mig först göra väldigt tydligt att jag helt delar problembeskrivningen med Elina Linna. Det här är ett stort och omfattande problem, men vi talar lite grann förbi varandra. Det handlar om på vilket sätt vi ska åtgärda detta. Elina Linna riktar in sig på de stimulansmedel som har utbetalats. Låt mig då påminna om att dessa stimulansmedel är avsedda för en värdig hantering av äldreproblematiken i stort, och där pekas det ut att läkemedelsgenomgångar är ett viktigt sådant instrument.
Vad jag sade i mitt förra anförande är att läkemedelsgenomgångar inte nödvändigtvis är något som har en belagd effekt i detta läge. Är man strikt vetenskaplig - och vi vill ju alla jobba med evidensbaserad medicin, inte minst när det gäller äldre - tror jag att det är väldigt viktigt att man också funderar lite över hur dessa läkemedelsgenomgångar ska utföras och hur de ska komma närmare dem som har ansvaret i vården för läkemedel, det vill säga sjukvårdspersonalen och ytterst förskrivarna.
Det finns ett glapp i detta, det vill säga att i den mån man inte har använt stimulansmedlen direkt så som de var avsedda kan det mycket väl vara så att man ute bland sjukvårdshuvudmännen funderar på hur man bäst ska utnyttja genomgången av läkemedel och om det ska ske med farmaceutisk kompetens, med medicinsk kompetens eller både-och.
Jag kan tyvärr inte svara exakt på uppgifterna, men det här ligger lite grann på den typ av regionalt och kommunalt självstyre som vi värnar om att man har, inte minst när det gäller sjukvårdshuvudmännen och att man ger en riktningsanvisning om att man ska försöka förbättra kvaliteten av läkemedelsanvändningen till äldre och föreslår att också läkemedelsgenomgångar används. Landstingen, sjukvårdshuvudmännen, väljer kanske sedan att i olika grad göra detta på ett eller annat sätt.
Det kan till och med vara vist att göra det i ett läge där man inte exakt vet om det ska skötas på precis det ena eller det andra sättet. Den allra senaste forskningen på området har givit vissa signaler om att man inte kan ha en enkel lösning på hur läkemedelsgenomgångar ska användas.
Finn Bengtsson (M):
Tack för frågan, Thomas Nihlén! Jag vill börja med att säga att jag uppskattar Miljöpartiets engagemang i de här viktiga frågorna mycket, och jag sörjer samtidigt att Socialdemokraterna väljer att avstå från den här viktiga debatten och att lyfta frågan till en processnivå politiskt sett, där vi inte nödvändigtvis har en motsättning i sak. Däremot har vi lite konflikter när det gäller hur vi ska attackera det här problemet. Jag beskrev, tycker jag, ganska tydligt i mitt anförande hur regeringen har valt en i mitt tycke väldigt klok strategi.
Det finns nu ett kraftigt moment inom EU som går tillbaka till att man, från det direktiv där man tog fram förslag för EU-gemensam hantering av läkemedelssäkerhet och effektivitet 2001, nu lägger grunden till en modernisering som kanske landar tio år senare om vi arbetar effektivt. Jag tror att det är väldigt klokt av regeringen att satsa på att först harmonisera många av de här frågorna, till exempel förfalskningen av läkemedel, som inte har berörts av vare sig Miljöpartiet eller Vänsterpartiet.
Jag tror detta i någon mån speglar att vi inte vet exakt vilket som är det största problemet. Thomas Nihlén har helt rätt i sin analys. Läkemedel medför en utgift för samhället i stort på 30 miljarder kronor. Nästan hisnande nog kan man tänka sig att till två tredjedelar eller nästan lika mycket kan det förorsaka kostnader om man inte hanterar läkemedel rätt. Därför måste man göra detta. Men det är också frågan om nu förfalskade läkemedel är en viktig komponent. Ska vi lösa detta här i Sverige?
Det går ju inte. Vi har på många andra områden ett problem när vi har situationer som vi inte själva förfogar över. Vi har till exempel när det gäller miljöproblemet också synen att det inte löses bara inom landet, utan vi måste agera internationellt. På samma sätt tror jag att läkemedelsfrågan i dag är betjänt av det aktiva och snabba moment som finns i EU. Vi ska först landa efter vårt ordförandeskap, och därefter kan vi adressera de här frågorna, gärna under valåret 2010.
Finn Bengtsson (M):
Thomas Nihlén har en väldigt god poäng i det han säger, men låt mig återkomma till mitt förra inlägg och kommentera regeringens strategi, som jag tycker är klok. Patientsäkerhetsutredningen har nyligen lagt fram ett mycket omfattande förslag, och man lyfter fram, precis som Thomas Nihlén nämner, att läkemedel är ett stort problem från patientsäkerhetssynpunkt. När det gäller de siffror som Thomas Nihlén nämnde kan jag till och med förtydliga. Från patientsäkerhetssynpunkt, alltså det vidare begreppet, räknar man med att svensk sjukvård onödigtvis förlorar tre liv om dagen.
Skulle man jämföra det med inte trafiksäkerhet utan flygsäkerhet är det faktiskt så det motsvarar att ett plan som är fullastat med personer skulle störta var sjätte vecka, vilket ju är förfärande uppgifter. Läkemedelssäkerheten bör alltså ses ur ett vidare patientsäkerhetsperspektiv. Då tycker jag, som jag har sagt tidigare, att det är klokt att regeringen nu följer det mycket aktiva engagemanget inom EU:s läkemedelspaket, där man tittar på säkerhetsaspekter och uppföljning av läkemedel och hur de fungerar i vardagen.
Man tittar också på förfalskade läkemedel och den problematik som definitivt är EU-gemensam - kanske global, vill jag påstå. Dessutom handlar det om hur information till allmänheten ska tryggas så att den ger information men samtidigt inte gör detta på ett ansvarslöst sätt. Sedan får man väga ihop resultatet efter ordförandeskapet, som inleds i slutet av juli med en expertgrupp på toppnivå som samlas här i vårt land och får belysa frågan utifrån ett vitt perspektiv.
Sedan landar det förhoppningsvis i att man konkluderar efter ordförandeskapet vad EU har landat i och därtill utnyttjar de utredningar som finns på området, det vill säga Patientsäkerhetsutredningen.
Då är jag säker på att det kommer att bli ett moment även i Sverige under valåret 2010, och jag välkomnar verkligen att komma tillbaka till en dialog med inte minst Thomas Nihlén men även Elina Linna för att få höra lite grann hur ni ser på de resultat och de förslag som regeringen då med stor säkerhet kommer att lägga fram. Samtidigt väntar jag med spänd förväntan på hur Socialdemokraterna kommer att agera, som ännu inte har hörts i debatten.
Finn Bengtsson (M):
I det förra inlägget nämnde jag att kostnaden för sjukvård är ungefär 20 procent av utgiften för sjukdom. De 80 procent som finansierar dåligt behandlad sjukdom, alltså indirekta kostnader, är kort- och långtidssjukskrivningar, förtidspensioneringar och intressant nog, fru talman, även förtida död. Precis som Thomas Nihlén har nämnt och som socialministern har kommenterat är felaktig irrationell läkemedelsbehandling inte sällan tyvärr förknippad med förtida död.
Det innebär att de indirekta kostnaderna ökar om man inte satsar på kvalitetsaspekter på läkemedelsutveckling för samhället. Även de direkta kostnaderna ökar, precis som det har antytts här. Det innebär att man har onödiga inläggningar och onödiga kostnader för att betala dessa läkemedel som man bara kortsiktigt har gjort billigare. Det krävs alltså ett rejält omtag för att satsa på kvalitet. Ett sätt, fru talman, att satsa på kvaliteten är att höja kompetensen hos förskrivarna.
Då ber jag interpellanten och oppositionen notera att i just det fall som nämndes, patienten Gulli som kom upp i debatten, handlar det bland annat om att socialministern har tagit initiativet till att göra en riktad satsning på psykiatrin inom ramen för vilken satsningar på utbildningen av just förskrivare av psykofarmaka finns, nämligen psykiaterna.
Det är ett sätt att stärka kvaliteten på lång sikt som man är säker på ger en väldig utbetalning på en ganska låg insats av resurser, även om den i det här fallet är större än vad den har varit på vidareutbildningen tidigare. Ett annat sätt att se på detta är alliansens förmåga att arbeta över departementsgränser. Vi har nyligen haft en forskningsproposition från Utbildningsdepartementet där forskningsministern har aviserat stora satsningar inte minst på klinisk forskning och forskning på bland annat relevant behandling med läkemedel.
Detta innebär att man inte har ett stuprörshängande utan i stället ett hängrännetänk över blockkretsarna, det vill säga mellan departementen. Det viktiga är att man inte enbart litar på myndighetsansvaret utan tar ett politiskt ansvar.
Finn Bengtsson (M):
Det är förunderligt hur olika man kan uppfatta saker och ting. Den hearing som vi hade i socialutskottet, som också jag var med och lyssnade på, herr talman, gav mig ett helt annat intryck än det som framkommer från den här interpellationen. Bland annat ställde Marina Pettersson, partikamrat till interpellanten, en fråga till den mycket framgångsrike bosamordnaren i Kristinehamn, som hänvisas till, som verkligen har lyckats. Frågan gällde hur han såg på bostadsbolagens och hyresvärdarnas roll när det gällde hemlösheten.
Då svarade Krister Nyström så här: "Jag kan svara angående bostadsbolagen och värdarna, som vi kallar dem. Det ser ganska olika ut. Kristinehamns bostadsbolag har svängt i den här frågan. De ställer upp med det antal lägenheter jag efterfrågar just nu. Oftast är det en förtroendefråga. Det tog mig fyra fem år att få det här förtroendet." Herr talman!
Enligt mig vittnar detta om att bosamordnaren har lyckats med det som är ett stort problem för hemlösa, nämligen att vräkningshot kommer över en i sammanhang när man, kanske till exempel på grund av obehandlad psykisk sjukdom, drar på sig omgivningens obehag och misstankar, och detta kommer naturligtvis fram till värdarna. Herr talman!
Jag är därför övertygad om att det som regeringen anvisat av ingång i detta, med Socialdepartementet som leder så många olika experter inom samhällets omsorger, där vi förstås också räknar in Boverket, är den väg man måste gå. Det här stöds bland annat av RSMH:s representant under samma utfrågning, som poängterar att man när det gäller vräkningsförebyggande åtgärder försöker att få till något som heter sviktboende i ett projekt med Socialstyrelsens pengar.
Alltså: Med en enögd syn på ett slags bostadspolitik som jag fortfarande menar inte är till socialdemokratins fördel, om vi ska ta den debatten, är det genom att gå in med socialpolitiken som man enklast kan attackera de värsta frågorna inom hemlösheten. Naturligtvis är det inte alla som lider av sådana problem, men de har det mindre besvärligt än de som är psykiskt sjuka.
Finn Bengtsson (M):
Den här debatten tar sig en lustig vändning. Här är det så att interpellanten avkräver socialministern ett beslut fastän socialministern hänvisar till att det föreligger två rättsfall där man av just de skäl som antyddes inte kan lägga sig i den diskussionen, utan den får visa om detta är i paritet med lagstiftningen eller ej. Däremot kvarstår min fråga från länet Östergötland, som jag representerar, där man har en bred parlamentarisk enighet kring detta.
Huruvida interpellanten har studerat Västernorrland, Västerbotten och Jämtland, som har ännu högre kostnader för de lesbiska paren i förhållande till de heterosexuella paren vet jag inte. Frågan kvarstår trots allt.
På vilket sätt har interpellanten och hennes parti - innan man ger sig på och kräver att man från regeringshåll med mycket stor tveksamhet ska lägga sig i den här diskussionen innan rättsfallen är prövade - studerat hur deras eget parti i majoriteter i landstingen har förhållit sig till den här frågan på grund av de orättvisor som faktiskt föreligger?
Jag kan dela interpellantens syn på att det är ett problem att hälso- och sjukvårdslagen har så olika fördelning i landet, det vill säga att man har en geografisk orättvisa. Därvidlag är vi överens. Men jag måste också i samma andetag konstatera att just när det gäller den fråga som interpellationen berör har man i alla fall i mitt län inte hört några invändningar från Vänsterpartiet utan resonerat utifrån att avgifterna är någonting som man var överens om.
När det handlar om avgifter kan jag också avslutningsvis göra kommentaren att vi i Östergötland har höjt avgifterna något för alla patienter. Detta har också varit majoritetens ambition. Ur relativ synpunkt kan man alltså säga att kostnaden har minskat just för den här typen av vård för dem det berör. Men frågan kvarstår: Har man i Vänsterpartiet runt om i landet, där man har ansvarsfulla positioner i landstingen, tagit ställning på samma sätt som interpellanten gör och därmed riktar kravet mot socialministern?
Jag tvekar om detta.
Finn Bengtsson (M):
Interpellanten målar upp en bild av att det föreligger en orättvisa och antyder, i alla fall enligt mitt sätt att lyssna, att det här varit en odemokratisk process. Låt oss därför se hur det har gått till! En folkmajoritet i det här landet har valt en ny regering eftersom man tyckt att tolv år med tidigare provad strategi inte varit så lyckade.
Denna folkmajoritet som valt fram en ny regering talade redan före valet om att vårdnadsbidraget är en intressant uppslag i ett familjepolitiskt program med mycket mer, som också redovisas i svaret. Sedan har vi fattat beslut om en lag. Kommunerna i sin tur har så att säga fullständig rättvisa att bestämma om de vill eller inte vill införliva det här lagförslaget, precis som socialministern har nämnt. Ett antal kommuner har sedan gjort det.
Ett antal Stockholmskommuner nämns här. Jag räknar med att det var ett par hundra människor som nämndes och som har valt detta. Är det interpellantens mening att de människor som fått detta genom en rättvis demokratisk process i flera led, som ett alternativ till en tidigare provad politik, ska undandras den här möjligheten därför att interpellanten och hennes parti absolut bestämt sig för att det finns andra mål som är viktigare än dessa mål som röstats fram successivt?
Jag vill nästan säga att det är fråga om grundlagsbetonade ändringar eftersom det är flera mellanliggande demokratiska processer som krävs för att införa en sådan här ordning. Nej, fru talman, jag tror att det mycket mer handlar om en djupgripande ideologisk diskussion. Jag säger detta bara för att exemplifiera vad jag menar är problemet i den här debatten, som vi inte kommer att lösa i kväll. Låt oss tänka oss att vi uppnår en hypotetiskt fullständig jämställdhet - om det nu var ett mål från interpellantens sida.
Är man intresserad av att fundera över valfrihet och flexibilitet för den jämställda populationen att välja den barnomsorg som man vill? Nej, jag tror inte det. Jag tror att man i grunden, om jag får misstänka, inte vill se någon sådan valfrihet och flexibilitet för vårdnadshavare. Man sätter inte barnen i fokus, allra minst i det utopiska samhälle man själv drömmer om. Inte heller i det samhälle som är fullständigt jämställt och klasslöst kommer det att finnas någon rättvisa för barnen.
Finn Bengtsson (M):
Jag tackar interpellanten för svaret. Det är viktigt att här konstatera att även om detta är ett folkhälsoproblem är det mycket bra att folkhälsoministern börjar i den ända som jag tror är viktigast, nämligen vid byggnationen. Det ska naturligtvis knyta an till sjukdomsbegreppet. Men sedan 20 har vi detta sjukdomsbegrepp från WHO. Ett av kraven för att man ska uppfylla kriteriet för sjuka-hus-sjukan är att man tillhör 20 procent av dem som bor i en byggnad. Det är alltså en ganska diffus beskrivning.
Det bygger egentligen på att det handlar om alltifrån radon till gifter i olika limbeläggningar och fukt som är en central fråga. Just fuktproblemet är något som återigen lyfts fram av konstruktörerna. Hur ska man åtgärda detta? Bland annat Riksförbundet mot Sjuka Hus har gjort en analys som jag tycker är oberoende, och ordföranden där säger att orsaken till att hus blir sjuka är bland annat förändrade levnadsvanor och byggmetoder.
Materialskikten som vi använder är tätare och har en kraftigare värmeisolering, och vi gör tätare byggnader, ibland med otillräcklig ventilation. Dessutom är byggmetoderna snabbare, ibland utan skydd mot nederbörd och inte tillräcklig tid för uttorkning. Detta andas ändå att det finns ett problem när det gäller bostadsbrist och det sätt som vi finansierar bostadsbyggande här i landet.
Man kan säga att när det handlar om de tidigare åtgärderna för att underlätta för bostadsbyggande var det ROT-avdrag som kom från den förra regeringen i form av ett slags arbetsmarknadspolitisk åtgärd. Det nya ROT-avdraget är i stället tänkt som en åtgärd för att underlätta byggnation sett ur husbyggarnas och husköparnas perspektiv.
Jag föreställer mig att den typen av reform från alliansregeringen är mycket välkommen för att skapa en byggnation som kan ske under lugnare former.
Där lyfts just önskemålen från byggherrarna och byggarna fram, att det ska ges tid att faktiskt isolera hus på ett vettigt sätt, så att det inte sker i något slags panik för att få stopp på energislöseriet, utan detta ska göras på ett sunt och vettig sätt så att energin behålls samtidigt som byggnationen blir frisk.
Finn Bengtsson (M):
Jag vill börja med att åter, som jag gjorde i mitt förra inlägg, säga att jag har den största respekt för Staffan Danielsson som politiker, även för hur han hanterar politiken i stort, men jag saknar respekt för de argument som dödshjälpsförespråkarna för fram. Det måste jag också vara tydlig med.
När man, som jag nämnde i mitt förra inlägg, pekar ut enskilda ömmande exempel som ett motiv för dödshjälp och ställer en barbarisk stat som vill förhindra deras sätt att korta sitt lidande mot dem är man ändå i grunden ute efter att definiera en slags rangordning för livets och dödens förutsättningar mellan människor. Det är det jag så starkt vänder mig mot.
När jag tar ordet pseudoliberal tolkning i min mun menar jag att det finns ett otäckt elitistiskt förhållningssätt i detta resonemang.
De här ömmande fallen, där man kanske utom allt tvivel kan visa att just de mycket få fallen har tagit ställning på rätt sätt, för med sig att de som befinner sig i den gråzon, som kanske är mångdubbelt för att inte säga tiopotensfaldigt mycket större, som tvekar och vacklar puffas ut på detta sluttande plan, som har varit uppe i debatten, i och med att de i sin svaga ställning inte kan försvara sin position.
Det är det som är faran med att gå in och tala om svårt sjuka enskilda människor i stället för att titta på problemet i sin helhet. Avslutningsvis ska jag kommentera en av Staffan Danielssons fyra punkter, nämligen att olika sätt att bedriva passiv dödshjälp inom sjukvården skulle vara ett motiv för att utreda det här. Det är tyvärr fel, för den typ av passiv dödshjälp som vi har i dag bygger på att läkare och sjukvård inte är lika. En del är mer kompetenta att hantera vissa sjukdomar.
Då kan gränsen för passiv dödshjälp vara en helt annan än den är för en annan läkare som inte hanterar detta. Det här har sjukvården i alla tider kunnat hantera på ett mycket ansvarsfullt sätt, och kritik har inte riktats mot det. Om man däremot ska utreda det här och skapa strikta riktlinjer hamnar vi i ett moras.