Göran Thingwall (-):
I detta betänkande har vi ett flertal motioner som handlar om sexuellt våld mot kvinnor. Jag har bidragit med en med rubriken Kemisk kastrering som påföljd till våldtäkt. Den börjar med raden: "Vi får inte glömma Engla!" I inledningen står det: En blott tioårig flicka miste livet den 5 april 2008.
Glad i hågen cyklade hon hem för första gången efter en fotbollsträning. Hon hade kontakt med sin mamma via mobiltelefon flera gånger under cykelfärden. Hon kände sig trygg. Samtidigt på samma vägsträcka fanns en man som åter brottades med sina impulskontroller. Det var en vuxen man som sedan dryga tio år vid upprepade tillfällen tappat kontrollen över sina handlingar och våldfört sig på kvinnor.
Han har dömts i domstol flera gånger men ständigt återfallit i brott. Herr talman! Den vecka som följde efter den 5 april och innan Engla kunde hittas har hennes mamma Carina Höglund skrivit om i boken Älskade Engla du saknas oss.
På ett högst gripande sätt får man ta del av invånarnas engagemang i Stjärnsund i letandet efter Engla och framför allt hennes mammas oerhörda vånda och förtvivlan om vad som skulle komma och som exploderade i upptäckten av Englas misshandlade kropp. Jag fick vid flera tillfällen stanna upp i texten och ta djupa andetag för att kunna fortsätta.
På ett ställe skriver hon så här: Medan hysterin och förnuftet kämpar mot varandra kommer jag på ett mantra som egentligen inte betyder något för stunden. När hysterin och förståndet är på väg bort mumlar jag för fullt tomte, tomte, tomte, tomte, tomte tills jag hittar fotfästet igen. Det är ett sätt att i några sekunder vila hjärnan på något obetydligt.
När mina släktingar och vänner kommer för att trösta och hjälpa till och börjar flippa ut säger jag åt dem att bara tänka tomte, tomte, tomte. De tror nog att jag blivit helt galen. Men mantrat hjälper mig att hitta fokus igen. Den starkaste tanken i mitt huvud är: Hitta Engla, hitta Engla, hitta Engla. Herr talman! Engla hade, eller riktigare är att säga har , en mormor och morfar också.
Som nybliven morfar sedan två år får jag kalla kårar nedför ryggraden när jag tänker på hur det måste kännas för Englas morfar. Min kärlek till min underbara lilla tös är oinskränkt och får mig att lyfta i tillvaron. Denna kärlek är något som jag vill hålla fast vid i många år framöver.
Men tänk om den plötsligt en dag om åtta år skulle få sig en törn för att en man - som dömts för flera våldtäkter och avtjänat straff men likväl upprepar sitt patologiska mönster - inte kan kontrollera sina impulser utan förgriper sig på henne! Hemska tanke! Det är så här, herr talman, att den dömde själv har rätt att välja att ingå i något av de rehabiliteringsprogram som finns även om de är obligatoriska.
Ett exempel är ROS-programmet som står för relation och samlevnad. Vidare har den dömde fri tillgång till sin egen sexualitet under fängelsetiden och kan fortsätta i sin fantasivärld om töser, flickor och kvinnor och kan tillfredställa sig själv. Gärningsmannens integritet och motivation framhålles som en förklaring till att man inte kan tvinga någon till terapi.
Detta är förvisso sant, men om den intagne nu inte vill borde ändå deltagande i något program under fängelsetiden vara en förutsättning för frigivning. Jag läser vidare i motionen: "Det fattas en straffpåföljd som får dessa män att inte gång på gång hamna i situationer där deras impulser och sexuella drift tar kommando.
Det måste vara en mänsklig rättighet för våra kvinnor, döttrar och barnbarn att vistas ute i samhället och känna sig trygga, att inte på något sätt bli antastade för sitt kön, att bli respekterade som individer oavsett klädsel eller stämningstillstånd, att kunna lita på att ett nej alltid är ett nej och respekteras för detta, att en tös, en flicka aldrig skall behöva tänka tanken att någon av det motsatta könet har dolda motiv vid en eventuell kontakt.
- - - Det måste finnas en påföljd som är starkt integritetskränkande för den som tänker stiga över gränsen. Något som är ett hot mot det egna könet och framförallt den sexuella driften. Jag menar att kemisk kastrering, eller tillfällig nedsättning av potensen, är den straffpåföljd som kan få varje grabb eller man att tänka både en eller två gånger innan han förgriper sig på en person." Herr talman!
Självklart ska kemisk kastrering, ett tillfälligt nedsättande av potensen, alltså ett reversibelt tillstånd där testosteronnivån trycks ned till noll, kombineras med terapi. Problemet är, som sagt, att motivera den intagne att delta i terapi. Den kemiska kastreringen ska dock vara en påföljd och initieras från och med dag ett under strafftiden. Som med all behandling finns det de som är för och de som är emot. De senare framhåller biverkningar av behandlingen och vad som händer när behandlingen upphör.
Som jag sagt ska den kompletteras med någon form av terapi och behandlingen och strafftiden får väl helt enkelt anpassas till hur den dömde lyckas i detta avseende. Avsikten med kemisk kastrering ska framför allt vara preventiv, som jag nyss berörde. I motionen skriver jag att "jag är övertygad om att det fattas något självklart i vår uppfostran idag - ett axiom som säger att varje individ har bestämmanderätt till sin kropp och själ. Och att detta inte är förhandlingsbart! Ett nej är alltid ett nej!" Herr talman!
Hur kan detta axiom implementeras? Jag besökte nyligen Norrtäljeanstalten och en kvinnlig personal i paviljong A, där 31 våldtäktsmän finns, sade att alla borde gå igenom exempelvis ROS-programmet redan i sjuan på högstadiet - åldersanpassat förstås, tillade hon. Hon har så rätt. Det är lite sent att vid 42 års ålder och efter fyra våldtäkter och två mord genomgå ett program som ska lära dig hur livet ska levas.
Vi släpps inte ut i trafiken utan körkort eller dristar oss ut på nattgammal is, men det komplicerade livet förutsätter vi att våra ungdomar ska fixa på egen hand med trial-and-error-metoden. Jag blev därför väldigt glad när jag läste i en av våra dagstidningar i förra veckan om ett projekt på Valhallaskolan i Oskarshamn. Från sjuan och hela högstadiet har eleverna två dagar i veckan livskunskap på schemat, ett projekt som utarbetats av psykologen Yvonne Terjestam.
Projektet har resulterat i boken Mindfulness i skolan och handlar bland annat om reflekterande samtal. Studien visar att eleverna exempelvis fick en bättre självbild och att välmående ökade generellt. Tonåringarna behöver verktyg för att hitta sig själva, säger Yvonne Terjestam. Förutom minskad mobbning och annan psykisk ohälsa ser man positiva effekter på inlärningen av kunskap, och det är ju inte helt fel.
Jag blev dock något desillusionerad av Skolinspektionens nya granskning, som presenterades i går, av 50 skolor vad gäller kränkande behandling. Bara en skola, Fribergaskolan i Danderyd, fick godkänt. Där diskuterar man varje månad olika värdegrundsfrågor, har kompisstödjare och antimobbningsgrupper och gör många aktiviteter tillsammans för att skapa en social gemenskap. Herr talman!
Är det inte hög tid att göra något radikalt åt ökningen av våldtäkter? När ska vi få se en knick på kurvan som pekar stadigt uppåt? Kemisk kastrering finns som frivillig behandling i Sverige och som komplement till ROS-programmet. Som behandlingsmetod finns den i flera europeiska länder. I USA finns den i fyra delstater som påföljd för återfallsförbrytare.
Jag är fullt medveten om att män med psykiatriska diagnoser svarar mindre bra på kemisk kastrering som prevention; detta gäller självfallet också psykopater. Dock ska de inte få möjlighet att upprepa sina handlingar direkt efter en frigivning. Vi har en skyldighet gentemot Engla att något liknande inte sker igen.
Vi får inte längre ducka för att en straffpåföljd som kemisk kastrering är integritetskränkande för personen som utsätts för den, för vad är det i jämförelse med den våldtäkt som tösen, flickan, kvinnan utsätts för? Det livslånga lidandet, som en dylik kränkning innebär, är oerhört svårt att sätta sig in i. Att få sin sexualitet så besudlad och vanhedrad måste vara det värsta man kan vara med om. Herr talman!
Riksdagen har att stifta lagar som skyddar medborgarna. Det är dags att sätta fokus på brottsoffren. Ökningen av våldtäkter och försök till våldtäkt tycks inte klinga av med den lagstiftning vi nu har. Det är då samhällets skyldighet att pröva nya vägar och hitta metoder som tidigt kan identifiera individer med avvikande beteende och på så sätt förhindra att töser, flickor, kvinnor ska få sina liv förstörda.
Vi kan inte slå oss till ro med förklaringen att kemisk kastrering inte fungerar preventivt eller som behandlingsmetod. Herstedvesteranstalten i Danmark lär ha liten återfallsfrekvens efter kemisk kastrering. För att få ett trendbrott och en minskning av dessa brott måste vi se hur denna metod som påföljd fungerar under svenska förhållanden.
Låt mig, herr talman, avslutningsvis säga att det är alldeles för sent att sätta in åtgärder när en våldtäkt är fullbordad. Varje grabb måste ta med sig ut i livet en respektfull hållning till det motsatta könet. Detta kan endast bli verkligt, från samhällets sida, med en diskussion i skolan om relationer och samlevnad. Förhoppningsvis får vi då större möjligheter att identifiera grabbar med avvikande beteende och sätta in adekvata resurser.
Kemisk kastrering ska fungera som ett rött ljus som man inte går emot. I denna Internetvärld med obegränsad tillgång till allehanda sexuella böjelser måste vi hjälpa grabbarna att värna om sin egen och andras sexualitet. Englas mamma, Carina Höglund, säger att förhoppningen är att hennes bok blir "en bok som jag önskar att det skall tas lärdom av".
Läs den, kära ledamöter! Jag yrkar bifall till min motion Ju377.