Anders Borg (M):
Monica Green argumenterar för att regeringen skulle bedriva en krispolitik som enkom bygger på sänkta skatter. Sänkta skatter är viktiga både för pensionärer och för löntagare för att de ska ha mer pengar i plånboken när det är kris, men vår krispolitik har också andra komponenter. Vi har gjort en av de snabbaste utbyggnaderna av de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna i modern tid i Sverige och jämfört med andra länder.
Vi har ett omfattande stöd för människor att söka jobb, en omfattande utbyggnad av yrkesutbildningen inom yrkesvux och andra verksamheter. Vi gör i förhållande till andra länder en mer omfattande satsning på infrastruktur under krisåren, och framför allt har vi lagt stor vikt vid kommunerna. För 2010 handlar det om 17 miljarder i extraresurser för kommunsektorn. Det är i ett historiskt perspektiv den enskilt största konjunktursatsningen på kommuner som har genomförts.
Jag vågar inte säga under efterkrigstiden, för vi har inte statistik så långt tillbaka, men det gäller i alla fall de år vi har statistik för. Det är en del av en samlad efterfrågestimulerande politik under en kris då efterfrågan faller. Nu börjar vi se tecken på att ekonomin stabiliseras, och vi ser en tillväxt under åren framåt. Alla bedömare tycks vara överens om detta. En grundläggande orsak till att Sverige står starkt jämfört med andra länder och jämfört med tidigare kriser är att vi har starka offentliga finanser.
Vi behöver inte höja skatter. Vi behöver inte skära i trygghetssystem eller i offentliga utgifter. Det gör att efterfrågan i ett historiskt perspektiv och jämfört med andra länder kommer att fortsätta att stärkas. Det finns flera skäl till varför vi har starka offentliga finanser. Om vi jämför med andra länder har vi inte förött statskassan på att köpa upp bankernas förlusttillgångar. Vi har inte heller förött statskassan genom att ta över förluster i fordonsindustrin eller i andra näringar.
Det är i grund och botten därför vi står starka i vår samhällsmodell. Det kommer naturligtvis att få omprövas och diskuteras i andra länder. Vi har även en relativt omfattande och utbyggd arbetslöshetsförsäkring som står sig väl i jämförelse med andra länder. Jag vet att socialdemokratiska regeringar i både Storbritannien och Tyskland har gått till 65 procents ersättning under sex respektive tolv månader. I Sverige har vi en påtagligt mer välfungerande arbetslöshetsförsäkring. Det är klart att vi inte är nöjda.
Vi blev valda på jobbagendan. Även om vi skulle komma tillbaka till de arbetslöshetsnivåer som var före krisen måste vi komma ned rejält vad gäller arbetslösheten. Det är full sysselsättning som är det grundläggande målet för politiken. Vi kan inte acceptera att arbetslösheten i goda tider ska ligga på 6, 7 eller 8 procent. Arbetslösheten måste komma ned till väsentligt lägre nivåer. Kittet i samhället är nämligen arbetsmarknaden och arbetslinjen.
Följaktligen har vi, även när vi blickar framåt, en omfattande jobbagenda. Det måste löna sig att arbeta. Det måste bli en större villighet att anställa. Vi måste ha bredare vägar tillbaka och större anställningsbarhet. Vi måste satsa på kunskap och företagande också i framtiden. Det är vår jobbagenda.
I oppositionens föreställningsvärld handlar det om att höja skatterna för dem som arbetar, förstärka bidragssystemen och i Miljöpartiets fall genomföra relativt dramatiska höjningar av miljöskatterna, 20 miljarder kronor. Om vi får en återhämtning blir det inte fler jobb genom att man höjer bidragen och skatterna. Det ger inte fler jobb. Det leder till inflationsrisker, till flaskhalsar och till bekymmer med att hålla i återhämtningen.
Det är därför valet i stor utsträckning måste vara ett jobbval. Vi har två alternativ i svensk politik. Vår politik handlar om att återupprätta arbetslinjen och återupprätta full sysselsättning. Socialdemokraterna vill återupprätta bidragslinjen. Det skulle få förödande effekter på arbetslöshet och sysselsättning.