Tina Acketoft (L):
Vi har en något märklig och rörig debatt här i dag angående det här betänkandet. Nyss debatterade vi diskriminering. Min kollega Martin Andreasson har också debatterat det ämnet tidigare för Folkpartiets räkning. Själv kommer jag att fokusera på den andra delen av detta betänkande, det vill säga jämställdheten, eller vissa frågor i jämställdheten som det heter. Vi väntar ju gubevars allihop på det stora betänkandet som kommer, vilket innebär att vi kommer att ha den riktiga debatten om några veckor, som vi alla vet.
Om jag på något sätt låter inkomplett så ta det till betänkandet denna gång. Det är faktiskt inte jag, utan det är betänkandet som är väldigt inkomplett och haltande.
Själv hade jag föredragit att få ett helhetsgrepp över hela frågan så man ser hela från ax till limpa, för allting hänger nämligen ihop, ända från det faktum att vi har förskolor som behandlar flickor och pojkar på olika sätt till det faktum att vi har gigantiska löneskillnader, en arbetsmarknad som är starkt könssegregerad, kvinnor som blir våldtagna i högre andel än tidigare och så vidare. Allt hänger ihop.
Därför blir vissa jämställdhetsfrågor något märkligt att debattera. Men vi gör det ändå i dag. Detta betänkande rör främst mäns och kvinnors förutsättningar att kombinera arbete, familj och barn och arbetsmarknadsfrågor generellt. Det är faktiskt också de frågor som en gång gjorde att jag engagerade mig i politiken, så det är dem ni ska skylla på om ni inte vill ha mig här.
Nej, Ulf Holm, de flesta kvinnor är inte offer. Du har alldeles rätt i detta. Men det system som de flesta av oss faktiskt lever under gör oss till offer många gånger. På något märkligt sätt är det nämligen så att de strukturer som formar vår vardag från att vi stiger upp till att vi går och lägger oss lämnar kvinnor med Svarte Petter i handen. Det innebär inte att kvinnor är offer.
Det innebär att strukturerna är fel. Det är dem vi ska förändra, inte kvinnorna som sådana. Det är strukturerna vi ska förändra. Det tror jag vi är överens om. Jag brukar säga när jag vill starta en debatt: Att vara liberal är att vara feminist. Det är nämligen att se och ha en politik för att bryta just de strukturer som låser oss inne i könsroller, som låser oss inne i kollektiva roller.
Det innebär inte automatiskt att man om man är feminist också är liberal. Tack och lov! skulle jag vilja säga. För vi vill ha feminister i alla färger och former, alla kön också för den delen. I detta betänkande gör utskottsmajoriteten, det vill säga socialdemokrater, vänster- och miljöpartister - bara så vi har det i protokollet - samma konstateranden som jag som liberal feminist gör.
Löneskillnader mellan könen kvarstår, någonstans mellan 3 % och 20 % beroende på hur vi räknar. Man har problem generellt att kombinera arbete, barn och karriär - de olika rollerna i livet. Unga kvinnors sjukskrivning ökar ständigt och jämt. Det är vi överens om, oavsett vilken färg vi har på feminismen. Män tar ut en alldeles för liten del av föräldraförsäkringen.
Vid senaste räkningen år 2005 tror jag att det var 19 1⁄2 %. 19 1⁄2 % av föräldraförsäkringen tar männen ut. Det är vi överens om, oavsett vilken färg vi har på feminismen. Men sedan kommer vi till knutpunkten: lösningarna. Detta är ett bra betänkande som problemformulering, men var finns lösningarna?
Efter att FN:s kommitté mot diskriminering av kvinnor poängterade det faktum att lönegapet mellan män och kvinnor i Sverige inte har minskat på tio år - det har faktiskt ökat - ska regeringen äntligen presentera en nationell handlingsplan mot könsdiskriminerande löneskillnader - kraftfullt.
I vårpropositionen framgår det igen att man ska skjuta till ytterligare skattepengar till kommunsektorn under de närmaste åren för att höja lönerna på kvinnodominerade områden. Det är något flummigt formulerat. Varken jag eller min kollega Karin Pilsäter har lyckats hitta några pengar avsatta till detta. Men det är alltså förslagen från vänstermajoriteten - en utredning och att pengar som inte finns ska tillskjutas.
Ja, vi har lön på grund av kön, precis som Camilla Sköld Jansson sade. Men vad man från vänsterhåll vägrar att se är det samband som finns mellan kvinnors taskiga löneläge och det faktum att Sverige faktiskt har en av världens mest könssegregerade arbetsmarknader där över 80 % av de anställda inom kommuner och landsting är kvinnor. Samtidigt säger man att parterna ska ta sitt ansvar för lönediskrimineringen. Ja, naturligtvis ska de göra det.
Och i kommuner och landsting är vi som politiker parter. Vi är arbetsgivare. Men i riksdagen är vi inte arbetsgivare. I riksdagen är vi lagstiftare. Det handlar också här om det faktum att man inte kan se sambanden. Svenska kvinnor står för nästan två tredjedelar av antalet sjukskrivningar. Vi vet att det hänger ihop med arbetsplatserna eftersom det fortfarande sjukskrivs mest inom den kommunala sektorn och landstingssektorn.
Men vi vet också att det hänger ihop med det faktum att kvinnor tar det största ansvaret för barn och hem. Var finns förslagen i detta betänkande för att lösa de problem som vi är överens om?
Förutom att Folkpartiet och alliansen vill ge kvinnor samma rätt som män i jämställdhetens namn att ha flera arbetsgivare att välja mellan eller att starta eget inom den sektor som de vill verka, så vill vi också göra det möjligt för stressade människor utan höga löner att köpa hushållsnära tjänster, som det så vackert heter, vitt, inte svart.
Folkpartiet har ett förslag om en jämställdhetsbonus till de familjer som delar jämställt på föräldraförsäkringen. Var är regeringens förslag? När det gäller avdrag inom traditionella manliga sektorer har socialdemokrater inget problem med att låta det kosta. Då är det solidariskt, gubevars, att skattefinansiera saker och ting. Men när det gäller kvinnor och jämställdhet, då talar kollektivet med manlig tunga.
Vi är alla förlorare på den politik som har förts. Men kvinnor är de största förlorarna. Fru talman!
Den liberala lösningen är att ha en balans mellan en stat som tydligt reglerar lagmässigt just det som vi var inne på tidigare, bland annat diskrimineringen, alltså grundläggande lagar, men att sedan släppa människor fria att faktiskt bygga den verklighet som de vill leva i. Konkret handlar det alltså om att ge kvinnor mer makt över sin arbetssituation och sitt arbetsliv.
Men det innebär också att vi ser de kollektiva strukturerna som håller oss fast - alltså kollektiva strukturer och individuella lösningar. Ett exempel på denna kollektiva lösning och denna kollektiva struktur är den jämställdhetslag som vi har i dag och som också tas upp i detta betänkande. Man tycker att det är helt okej att man låter den vara som den är. Man konstaterar att den förmodligen inte fungerar men att man ändå låter den vara.
Ingen annan lag som styr en arbetsgivare kan man låta bli att bry sig om. Vad skulle skattemyndigheten säga om jag som företagare säger att jag nog vill diskutera hur mycket skatt jag ska betala in? Däremot kan jag diskutera med Jämställdhetsombudsmannen och säga att jag inte riktigt har kunnat leva upp till den här jämställdhetsplanen men vi väl kan prata om den. Varför är jämställdhetslagen ett undantag? Varför är jämställdhetslagen en mjukislag?
Alla de olika åtgärder som vi från liberalt håll föreslår, där vi ser människor som individer och inte som offer, står i bjärt kontrast till Socialdemokraternas alternativ. Socialdemokraterna är fullständigt nöjda med hur det är i dag, samtidigt som de konstaterar att det inte är riktigt bra. De säger: Låt oss använda samma medel som vi hittills har gjort men bara lite mer, så blir det nog bra.
Det handlar om att vara stolt men inte nöjd. Eller också har de vänstersidan som ska lagstifta bort allt. Man ska lagstifta bort all privat frihet över huvud taget, och där man som kollektiv alltid vet bättre än vad du och jag gör om vad jag vill med mitt eget liv. Fru talman! Vi kommer att ha den stora debatten om några veckor.
Men jag kunde ändå inte låta bli att lyfta fram detta betänkande som, som sagt, är en fantastisk bra problemformulering utan några konkreta förslag till lösning.