KBLab/rixvox huggingface dataset:
Aron Modig (KD):
Jag tackar finansministern än en gång för svaren. Visst är det så som finansministern anger i sitt svar - att vår konkurrenskraft byggs upp av flera olika faktorer där satsningar på infrastruktur och på skola och utbildning är två sådana. Andra faktorer är att se till att det finns tillräckligt med bostäder och att det finns stabil och säker tillgång till energi och ett bra företagsklimat.
Jag vidhåller dock att det har stor betydelse hur man ser på skattesystemet, inte minst på marginalskatterna som vi diskuterar nu. Utöver effekterna på arbetslinjen skulle jag vilja lyfta fram ytterligare en aspekt på höjningarna av marginalskatterna.
I debatten diskuteras ofta att vår ekonomi och dess konkurrenskraft framåt kommer att bygga mycket på kunskap och kompetens. Det är inte enkla jobb som framför allt kommer att bygga vår konkurrenskraft framåt. Jag ser ett problem i att de föreslagna skattehöjningarna gör det mindre lönsamt för människor att läsa och ta sig igenom högre utbildning.
De gör det mindre lönsamt att arbeta lite extra och att arbeta hårdare på jobbet för att nå en högre lön eller en befordran. Återigen: Det är inte bara vi som alliansföreträdare som säger detta. Exempelvis Saco påpekade nyligen detta i en kommentar till regeringens förslag.
De skrev bland annat att OECD:s sammanställningar visar att den ekonomiska avkastningen av akademiska studier i Sverige är bland den lägsta för både kvinnor och män i hela OECD-området. Det beror på att Sverige har en i internationellt perspektiv sammanpressad lönestruktur. Om man lägger högre skatter på människor som i många fall har läst en högre utbildning blir avkastningen ännu mindre.
Oavsett vad Vänsterpartiet säger tror inte heller jag att en massa människor kommer att fly landet om man höjer marginalskatterna med några procentenheter. Men hur det än är påverkar skattetrycket såklart företag som behöver rekrytera talanger internationellt.
Om vi har höga skatter, inte minst på höga inkomster, kommer arbetsgivare och företag att behöva kompensera för dessa höga skatter. Det blir helt enkelt högre kostnader. Det gör det svårare för Sverige att konkurrera om talanger, internationellt sett.
Bortsett från det rent ekonomiska skulle jag också säga att det i grunden är fel att motarbeta den här typen av dygder, som förkovran, flit och företagsamhet, som har en stor betydelse när vi ska bygga ett starkt samhälle.
Jag vet att ni när ni hade kongress förra året och antog ert framtidskontrakt bland annat skrev att Sverige ska konkurrera med kunskap och kompetens. Då är min fråga, återigen, till finansministern: Ser inte regeringen en fara i att de här förslagen hämmar just förkovran, flit och företagsamhet?
Aron Modig (KD):
När jag ställde den här interpellationen för några veckor sedan var jag orolig för konsekvenserna av de höjda marginalskatterna. Jag får säga att jag fortfarande har kvar den oron. Vi vet att det är osäkert om de här skattehöjningarna över huvud taget kommer att leda till mer intäkter till staten. Det är osäkert.
Vi vet, som jag sade tidigare, att skattehöjningarna motverkar dygder som redan i dag är viktiga för vår ekonomi och vårt samhälle och som lär bli ännu viktigare framåt. Vi vet också att detta inte var någonting som Socialdemokraterna lyfte upp före valet.
Före valet hette det att människor med inkomster på 60 000 kronor i månaden eller lägre inte skulle drabbas av inkomstskattehöjningar. Min tolkning är att Socialdemokraterna insåg vilka skadliga effekter det här skulle ge. Visserligen drev Miljöpartiet en annan linje. Där skulle det inte vara några skattehöjningar på inkomster under 40 000 kronor i månaden.
Vi landade någonstans runt 36 000 kronor i månaden, vilket vi väl får vara hederliga och säga är den nivå som gäller. Jag kan inte komma till någon annan slutsats än att det här är ren symbolpolitik från regeringen, att Vänsterpartiet har fått diktera villkoren i skatteförhandlingarna.
Jag förstår att detta är en viktig fråga för Vänsterpartiet, men jag tycker att det är synd att det får så stora konsekvenser för vår ekonomi och dess konkurrenskraft framåt. Om vi ska behålla vår konkurrenskraft framåt tror jag att det är viktigt att främja och uppmuntra snarare än straffbeskatta utbildning, flit och företagsamhet.
Aron Modig (KD):
Jag vill tacka finansministern för svaret, naturligtvis. Gåvoskatteavdraget infördes den 1 januari 2012 på initiativ av främst Kristdemokraterna inom alliansregeringen. Det är en reform som har visat sig vara en stor succé. Jag fick häromdagen tillgång till Skatteverkets siffror för 2014.
De visar att antalet personer som använde denna avdragsmöjlighet under förra året uppgick till 820 000, vilket är en ökning med 8 procent från 2013. Totalt skänkte dessa personer 1 1⁄2 miljard kronor till välgörande ändamål inom ramen för avdragsrätten. Det var en ökning med 15 procent från 2013.
Det är alltså en populär reform, och vi vet att den också har stort stöd bland svenska folket. I en färsk Novusmätning visar det sig att 65 procent av svenska folket anser att gåvoavdraget ska behållas eller utökas, medan bara 18 procent tycker att avdraget bör tas bort. Vi i Kristdemokraterna har också bett riksdagens utredningstjänst att ta reda på hur de största välgörenhetsorganisationerna ser på gåvoavdraget.
Vi frågade de 15 största insamlarna i landet och fick svar från 13 av dem. Av dessa svarade 12 att de ansåg att det var viktigt att gåvoavdraget får vara kvar. Herr talman! Vi har med andra ord här en succéreform.
Men för att motivera ett slopande av den lyfter finansministern alltså fram att "skatterabatt för gåvor går inte ihop med inkomstskattelagens förbud mot avdrag för personliga levnadskostnader och ökar komplexiteten i skattesystemet". Menar finansministern alltså på allvar att gåvor till ideella organisationer är att se som "personliga levnadskostnader"?
Handlar det alltså inte om solidaritet och medmänsklighet, inte om att ge till andra och att bidra till det goda? Visst gör skattereduktionen för gåvor att skattesystemet blir lite mer komplext. Men är det inte värt det? Och så komplext kan det inte vara. Det funkar ju utmärkt i andra länder. Danmark och Norge är två exempel, där man dessutom har möjlighet att göra större avdrag än man har i Sverige.
Danmark styrs för övrigt också av en socialdemokratiskt ledd regering. Jag blir förundrad när jag hör finansministerns svar på min interpellation och måste helt enkelt fråga igen: Är det bra för samhället att människor engagerar sig i och skänker pengar till ideella organisationer, eller är det dåligt?
Om finansministern tycker att det är bra, varför vill hon då ta bort ett välfungerande system och de incitament som finns för att öka givandet?
Aron Modig (KD):
Precis som Roland Utbult påpekade tidigare i debatten är det uppenbart att vi har en helt annorlunda ideologisk syn på det civila samhället än vad finansministern och Socialdemokraterna har. Ja, vi kristdemokrater tycker att det är en styrka om det civila samhället kan bli mer självständigt, mer beroende av privata donationer om man så vill. Vi tycker det.
Vi tycker att själva syftet, ändamålet, med det civila samhället är att vara en motvikt till den offentliga sektorn och att vara en motvikt till näringslivet. Finansministern talar om att det skulle vara förmögna bidragsgivare. Det är inte så verkligheten ser ut. Det är personer som kanske skänker några hundralappar i månaden till välgörande ändamål, som tycker att det är en bra sak som gör samhället bättre. Det är snarare så det ser ut.
Som jag sa tidigare i debatten har vi frågat de största välgörenhetsorganisationerna vad de tycker om gåvoskatteavdraget. Cancerfonden skrev: Skattereduktionen är en viktig fråga för att vi ska ha en stark ideell sektor i Sverige. Röda Korset skrev: Det är mycket angeläget att avdragsrätten får behållas. Den har redan i dag en mycket positiv effekt på givandet i både gåvobelopp och hur många som väljer att skänka pengar.
Intäkterna är avgörande för finansieringen av vår verksamhet. Frälsningsarmén skrev: Vi på Frälsningsarmén befarar att vi kommer att se en minskning i givandet om möjligheten till skattereduktion för gåvor tas bort. Plan Sverige skrev: Vi ser det som mycket angeläget för vår organisation och för hela den ideella sektorn att behålla skatteavdraget.
Stockholms Stadsmission skrev: Ja, det känns mycket angeläget, och vi märker också att många givare är intresserade av skattereduktionen. Vi befarar att givandet kommer att minska om skattereduktionen avskaffas. För mig är det helt oförståeligt att regeringen vill ta bort denna möjlighet.
Aron Modig (KD):
Som jag tror har klargjorts kan skattereduktionen för gåvor inte ses som något annat än en stor succé. Användandet av reformen har ökat år för år. Svenska folket gillar den och vill att den åtminstone ska vara kvar i sin nuvarande form. Flera av våra största välgörenhetsorganisationer ser avdraget som viktigt för att vi ska kunna ha en fortsatt stark ideell sektor i Sverige.
De vill utveckla avdraget snarare än att avveckla det. Även om finansministern tycker att detta gör skattesystemet mer komplext så funkar det alldeles utmärkt i andra länder, till exempel i Norge och i Danmark, där det avdragsgilla beloppet är betydligt högre än här i Sverige. Herr talman! Fokus i den här debatten borde vara hur vi kan utveckla gåvoavdraget. Kan vi också ge företag möjlighet att dra av för gåvor? Kan vi utöka gränsbeloppet?
Kan vi inkludera fler typer av gåvomottagare eller ändamål? I stället framhärdar finansministern och regeringen med märkliga hänvisningar till att givmildhet skulle handla om personliga levnadskostnader, att komplexiteten i skattesystemet ökar med gåvoskatteavdraget och att det skulle vara ett problem så stort att man går emot alla dessa välgörenhetsorganisationer och väljer att ta bort avdraget.
Jag måste säga att det är en minst sagt märklig syn som finansministern och regeringen har på det civila samhället och dess betydelse för Sverige. Det gäller ju också att inte bara tala i ord om hur viktigt detta är utan också arbeta för och i praktisk politik stötta civilsamhället och visa att man gör allt för att det ska växa och bli mer självständigt.
Aron Modig (KD):
Jag tackar ministern för inlägget och frågan. Det stämmer att sjukskrivningstalen ökade under förra mandatperioden. Det är statistik så att säga, och det är svart på vitt.
Jag skulle ändå vilja säga att de insatser som alliansregeringen gjorde under sina mandatperioder hade effekt - rehabiliteringskedjan och de fasta avstämningarna gentemot arbetsmarknaden. Inte minst fick dessa människor en fast kontakt med Försäkringskassan. Den enskilda fick helt enkelt en känsla av att inte vara bortglömd.
Det fanns en regelbunden uppföljning. Detta är viktigt, och jag menar att det har haft effekt på sjukskrivningarna. Men denna känsla är också viktig för den enskilda. Nu har vi en situation där sjukskrivningarna är på väg upp. Jag sa i mitt anförande att jag inte tycker att denna boll så att säga ska kastas i politiskt avseende från sida till sida.
Men vi har de facto en situation där sjukskrivningarna ökar. Då tycker jag att vi ska fundera på hur vi kan göra någonting åt det. Den huvudsakliga åtgärd som regeringen vidtar är att ta bort den bortre tidsgränsen. Då är frågan: Hur leder det till att sjukskrivningarna minskar? Regeringen säger själv att det leder till en viss ökning av antalet sjukskrivna. Flera remissinstanser är också kritiska.
Min fråga tillbaka till socialförsäkringsministern är: Hur leder detta till en bättre situation?
Aron Modig (KD):
Jag tackar återigen socialförsäkringsministern för inlägget. Det stämmer att regeringen vidtar en del åtgärder. Men jag vidhåller att mest fokus i debatten ligger på den förändring som görs med den bortre tidsgränsen i sjukförsäkringen, och det är det som framhålls mest från regeringen. Visst ser vi att detta kommer att leda till längre sjukskrivningar.
Jag menar att det är fel väg att gå. Det är fel alternativ att välja i en tid när vi redan har en uppåtgående trend i fråga om sjukskrivningarna. Jag vänder mig också mot det som ministern gör gällande om att införandet av den bortre tidsgränsen i sjukförsäkringen skulle ha varit den mest misslyckade åtgärden. Jag håller inte med om det. Man blir inte frisk över en natt bara för att det sätts upp en tidsgräns.
Naturligtvis är det så. Men det medför att det görs en fast avstämning som ger människor en chans. Även om det är en relativt liten andel som har gått tillbaka till arbete efter att ha passerat den bortre tidsgränsen är det ändå människor som har kommit i arbete vid denna tidpunkt och som med stor sannolikhet inte hade gjort det om den inte hade funnits där.
Därför tycker jag att detta är lite nonchalant mot de enskilda människor som faktiskt har gynnats av detta. Jag motsätter mig den bilden. Jag tycker att det är viktigt att denna fasta tidpunkt finns kvar. Det ska göras avstämningar i hela kedjan. Därför tycker jag att det är viktigt att den finns kvar, och jag tycker att det är olyckligt att regeringen nu väljer att gå en annan väg.
Aron Modig (KD):
Även jag vill uttrycka att det är positivt att socialförsäkringsministern deltar i debatten. Jag vill också instämma i det som socialförsäkringsministern inledde med i sitt anförande, att de ökade sjukskrivningarna är en väldigt stor utmaning för Sverige framöver. Det är en av de största utmaningarna, skulle jag säga, vid sidan om migrationen, den demografiska utmaningen och säkert någon eller några ytterligare.
När jag höll mitt huvudanförande tog socialförsäkringsministern möjligheten att ta replik på det för att hyfsa debatten, som det uttrycktes. Jag tänkte anknyta till samma tema. I den här debatten har det under flera år hållits en ganska tråkig och låg ton.
Man har slängt sig med begrepp som "utförsäkringar", "stupstocken" och "hetsjakten på sjuka". I dag såg jag att Vänsterpartiets sjukförsäkringspolitiska talesperson skrivit på debattplats i Expressen: "Snart kommer det inte längre att stå en rad sjuka kvinnor på torget med halsen instucken i en stupstock." Nu vet jag att socialförsäkringsministern inte använder sig av de här uttrycken.
Jag vill betona det. Men hon är ansvarig för de här frågorna och representerar en regering som stöder sig på partier som uppenbarligen uttrycker sig på det här sättet. Hur ser socialförsäkringsministern på att den bilden sprids?
Aron Modig (KD):
Jag välkomnar förstås att socialförsäkringsministern inte använder den här typen av uttryck och begrepp i debatten. Men jag vill upprepa det som står på debattplats i Expressen i dag, skrivet av en ledande företrädare för regeringens stödparti, som regeringen alltså tar stöd av för att rösta igenom den här förändringen: "Snart kommer det inte längre att stå en rad sjuka kvinnor på torget med halsen instucken i en stupstock."
Jag hade verkligen hoppats på ett tydligare avståndstagande från den här typen av språkbruk från socialförsäkringsministerns sida. Man kan ha olika uppfattningar om den bortre tidsgränsen i sjukförsäkringen. Men vad är det som har varit syftet egentligen?
Syftet har varit att åstadkomma mer av stöd, uppföljning och kontinuerlig prövning mot arbetsmarknaden för den som är sjukskriven. Kort sagt har det handlat om att åstadkomma en bättre möjlighet för sjukskrivna att komma tillbaka till arbete, tillbaka till arbetsmarknaden. Regeringen tar nu bort den bortre tidsgränsen.
Vi ser att det kommer att leda till att fler kommer att bli sjukskrivna. Det säger regeringen själv. Flera tunga remissinstanser säger att det kommer att leda till längre sjukskrivningar. Det kommer inte att leda till att det blir färre sjukskrivna i Sverige. Jag tycker att debatten under flera år har varit smutsig. Jag ställer inte upp på den bilden. Jag tycker att det är synd att socialförsäkringsministern inte tydligare tar avstånd från det.
I själva sakfrågan vidhåller jag att det är helt fel att man nu gör den här förändringen.
Aron Modig (KD):
Jag vill börja med att säga att Kristdemokraterna absolut vill se fler lagliga vägar in i Europa och Sverige. Ett viktigt sådant system är vidarebosättning för kvotflyktingar. Vi är glada att Sverige nu kommer att utöka sin kvot från nuvarande 1 900 till 5 000 senast 2018. Vi vill också se - och det jobbar vi för - att fler länder, inte minst EU-länder, tar ansvar när det gäller att ta emot kvotflyktingar.
Det är alltför få som gör det i dag, och det är för små kvoter. Där skulle man nog kunna göra mycket. Det finns mycket att invända mot det nuvarande systemet. Men att inskränka möjligheten till familjeåterförening och därmed ta bort en annan av de få lagliga vägar till Sverige som faktiskt finns ser vi inte som den rätta vägen framåt.
Det skulle splittra familjer ytterligare snarare än bidra till att hålla dem samman. I mitt anförande redogjorde jag för den viktigaste argumentationen när det gäller varför vi går emot regeringens förslag om att inskränka familjeåterförening. Vi tycker till att börja med att alla familjer mår bäst av att hålla samman. Det är också en integrationsfråga.
Det är helt enkelt bättre om de människor som kommer hit till Sverige kan fokusera på att komma in på arbetsmarknaden och komma in i samhället i stället för att oroa sig för sina anhöriga som befinner sig någon annanstans.
Aron Modig (KD):
Till att börja med vill vi som sagt ha fler lagliga vägar in i Europa och Sverige. De vidarebosättningssystem som finns i dag är bra, men det går inte att bara förlita sig på dem. Det finns på tok för få platser. Där behöver vi både i Sverige och i övriga länder i Europa jobba för att utöka systemen.
Vi ser i dag ett arbete på EU-nivå som visserligen går alldeles för långsamt - där finns mycket i övrigt att önska - men de lagliga vägarna ökar i alla fall något. Vad gäller familjeåterförening finns det som sagt mycket att invända mot dagens system, men det är det system vi har.
Vi menar att det är rätt att familjer ska kunna återförenas. I de fall det är möjligt att återförenas i hemlandet ska det naturligtvis ske där. Men är det inte möjligt menar vi att familjeåterförening ska kunna ske i Sverige. Det är också anledningen till att vi motsätter oss regeringens inskränkningar av de möjligheterna.
Vad gäller medicinska ålderstester av framför allt ensamkommande är det inte så att vi motsätter oss det per se, utan vi menar att man ska ha en realistisk bild av vad det innebär. Man bör vara medveten om att det inte är åldersbestämningar utan en bedömning av de asylsökandes ålder. Man ska också vara medveten om att detta inte är några exakta vetenskaper.
Vi tycker att de ska användas på de sätt som de kan användas, men man ska inte ha en övertro på att detta är den enda lösningen framöver. Jag vet inte om Paula Bielers uppfattning sedan tidigare är att vi starkt motsätter oss medicinska åldersbedömningar. Så är inte fallet.
Aron Modig (KD):
Jag har tänkt ställa en fråga till Teresa Carvalho om föräldraförsäkringen. Jag vet att vi fattade beslut i den frågan här i riksdagen för några veckor sedan, men det är likväl en fråga som är aktuell i dagens budgetdebatt. I den här frågan driver regeringen en linje som går väldigt starkt emot folkviljan i Sverige.
Det har förstås gjorts många opinionsundersökningar på detta, men den jag gärna hänvisar till är en Novusundersökning från april i år. Den visar att en överväldigande majoritet av befolkningen, 76 procent, anser att föräldrarna själva ska bestämma hur föräldraförsäkringen ska fördelas.
Försäkringskassan genomförde också en undersökning 2012 bland föräldrar som tagit del av föräldraförsäkringen. Man frågade om de har varit nöjda med den fördelning av föräldraledigheten de valde att göra i sina familjer, och det visade sig att 89 procent av kvinnorna och 85 procent av männen är nöjda med den egna fördelningen.
Någonting jag ser som bekymmersamt med regeringens linje, utöver att den går emot folkviljan, är att den riskerar att leda till mindre tid med föräldrarna för barnen. Regeringen aviserar till exempel i budgetpropositionen att det är lämpligt att stegvis reservera mer tid åt vardera vårdnadshavaren, så man kan anta att mer är att vänta.
Detta kommer att leda till att föräldrarna tillbringar mindre tid med barnen. Därför vill jag fråga riksdagsledamot Teresa Carvalho om hon tycker att föräldrarna tillbringar för mycket tid med sina barn i dag.
Aron Modig (KD):
Bland annat Inspektionen för socialförsäkringen, IFAU och Barnombudsmannen har betonat att ytterligare kvotering av föräldraförsäkringen riskerar att leda till att barnet sammantaget får kortare tid med föräldrarna.
Vi var inne på regeringens ambitioner vad gäller pappamånaderna - eller föräldramånaderna - och jag skulle säga att det finns flera signaler som tyder på att regeringen vill saker som kommer att leda till begränsningar av den tid föräldrarna tillbringar med sina barn. Jag vet att socialförsäkringsministern har uttalat sig negativt om den möjlighet som finns för föräldrar i dag att vara föräldralediga utan ersättning.
Föräldraförsäkringens längd har också varit uppe till diskussion det senaste året, och då inte med utgångspunkten att den ska bli längre utan det motsatta, så att säga.
Det är uppenbart så att regeringen inte i första hand ser föräldraförsäkringen som ett instrument för familjerna och för barnen utan mer och mer som ett jämställdhetspolitiskt instrument man vill använda för att nå resultat och en viss fördelning på det jämställdhetspolitiska området.
Jag vill avslutningsvis fråga Teresa Carvalho: Vad är det som gör att regeringen tycker att majoriteten av svenska föräldrar gör felaktiga val i dag, trots att de gör valen på frivillig basis och trots att de allra flesta är väldigt nöjda med de val de gör?
Hur tror Socialdemokraterna att en ytterligare kvotering av föräldraförsäkringen, alltså mer styrning ovanifrån, påverkar situationen i familjerna? Hur påverkar en sådan sak som ohälsa, till exempel?
Aron Modig (KD):
Tack för frågan! Jag måste säga att jag inte ställer upp på den verklighetsbeskrivning som Vänsterpartiet här ger uttryck för. När alliansregeringen för drygt ett år sedan lämnade över makten till den rödgröna regeringen var Sverige i gott skick. Utanförskapet hade minskat, och det gick mer pengar än någonsin tidigare till välfärden.
Det går inte att påstå att det var ett svagt Sverige som lämnades över, tvärtom. Jag har, herr talman, det största förtroende för och känner den största ödmjukhet inför det arbete som socialsekreterarna i Sverige utför och det arbete de står inför.
Men jag tycker att det är verklighetsfrånvänt att, som Vänsterpartiet gör, säga att den rådande flyktingsituationen inte har effekt på deras arbetssituation; det gäller egentligen alla myndigheters arbetssituation.
Från Kristdemokraternas sida vill vi för att stärka välfärden fortsätta att föra en politik för att få fler i arbete. Det är så vi kan öka skatteintäkterna till Sverige. Det är så vi helt enkelt får mer pengar att lägga på välfärden och mer utrymme att utveckla kvaliteten i densamma.
Aron Modig (KD):
Jag tycker att det är oseriöst av Vänsterpartiet att mena att vi föreslår saker som vi inte föreslår. För att förstärka välfärden kommer vi, när vi får tillfälle att åter vara med och regera Sverige, att fortsätta föra en politik för att få fler i arbete. Det är på det sättet vi kan öka skatteintäkterna och öka möjligheterna att utveckla välfärden.
När alliansregeringen förra året lämnade över makten till den rödgröna regeringen lades det mer pengar på välfärden än någonsin tidigare. Vänsterpartiet har i dag stort inflytande över politiken, för stort. Om de hade fått ännu större inflytande skulle vi ha fått en politik som lett till ännu färre jobb, ännu sämre ekonomi och ännu sämre möjligheter att utveckla kvaliteten i välfärden.
Det skulle inte ge någonting annat än ännu sämre förutsättningar för socialsekreterarna att sköta sitt viktiga arbete.