Håkan Svenneling (V):
Jag tror att jag och statsrådet Morgan Johansson är överens om att det var rätt beslut att dela partiet 1917, för Vänsterpartiet och Socialdemokraterna har sedan dess haft lite olika ingångar när det gäller hur vi vill förändra världen. Jag tycker att det är intressant att diskutera de fall som har varit, och jag tänker återkomma till det lite senare.
Det vi ser när Morgan Johansson säger "från fall till fall" är ändå att om vi har väldigt många fall blir det så att vi urgröper arvslagstiftningen. Jag skulle vilja att ministern problematiserar en aning kring vad det innebär för en lagstiftning om man tar många beslut som går i en annan riktning än vad lagstiftningen säger och den på så sätt sätts ur spel. Finns det ingen inriktning på den politik som regeringen vill föra för att upprätthålla lagarna?
Det skulle jag vilja höra lite om. Ministern lyfter också upp det här med historiska arrenden, och det vill jag återkomma till. Med historiska arrenden avses mark som arrenderats av samma släkt i flera generationer för jordbruksändamål. Frågan om historiska arrenden, precis som fideikommiss, har varit aktuell i över hundra år. Problemet uppmärksammades 1908 i Emigrationsutredningen.
Det ledde så småningom till att den första socialdemokratiska ministären Edén-Branting år 1919 införde en villkorad friköpsrätt, den så kallade ensittarlagen. Man deltog i att införa detta första steg i en ny riktning, men man var också med och avskaffade den lagstiftningen 48 år senare, då med motivet att man ville gynna bolag och storjordbruk utifrån den då dominerande synen att jordbruks- och skogspolitiken handlade om stora skogsbruk.
Riksdagen tog 1989 ett steg mot en ny reform genom beslutet att en friköpsrätt skulle införas. Det ledde till att man tillsatte en statlig utredning, och i dess delbetänkande 1991, Historiska arrenden , framlade en enhällig kommitté ett förslag till en lag om att friköpa historiska arrenden. Något förslag till lag om friköp lades dock aldrig fram av regeringen i samband med att man behandlade övriga frågor från utredningen i en proposition.
Att ge rätten att friköpa till jordbrukarna, som i dag tvingas arrendera den jord som de i generationer har brukat, tycker jag är en väsentlig samhällsfråga av medborgarrättslig karaktär. Det är orättvist att jordbrukarna inte har någon möjlighet att förvärva den trygghet och rättssäkerhet som äganderätten till den arrenderade gården skulle ge.
Det finns en obalans i det avtalsförhållande som råder mellan jordägare och arrendator, där arrendatorn är den svagare parten. Jordägaren har generellt större ekonomiska resurser att driva en tvist och ofta bättre juridiska kunskaper än arrendatorn. I praktiken är många av de personer som arrenderar den här typen av mark fortfarande frälsebönder.
I många fall har de inte heller möjlighet att vidta andra åtgärder, till exempel att skjuta av vildsvin och gäss som förstör grödorna, utan ofta är det så att jordägaren tar betalt för att låta andra personer jaga på marken. Som ministern är inne på är det juridiskt snårigt att friköpa historiska arrenden. Jag delar justitieministerns syn på detta.
Felen ligger inte i de lagar som vi har stiftat i modern tid för att skydda äganderätten, utan felen är historiska, många gånger uppkomna genom politiska beslut för flera hundra år sedan. Därför krävs det en politik som åtgärdar historiska orättvisor och för oss alla in i en modern lagstiftning. Givetvis tycker jag att den som är jordägare ska ha betalt. Men varför ska vi bevara ett feodalt samhälle? För mig har det knappast något kulturhistoriskt värde.
Möjligheten för regeringen att förlänga ett fideikommiss leder också i praktiken till att eventuella arrendatorer aldrig kommer att kunna erhålla rätten att friköpa egendom som ingår i ett fideikommiss där förlängning har medgetts. Vad avser ministern att göra för att möjliggöra för jordbrukare att friköpa historiska arrenden?