Anders Borg (M):
Det här är en av de debatter jag på många sätt tycker är lite sorgesamma. Att debattera med Miljöpartiet varför människor inte ska vara på arbetsmarknaden tycker jag på ett sätt är logiskt och rimligt. Det är en del av deras grundläggande ideologi att full sysselsättning inte är en central del av hur vi bygger upp ett välfärdssamhälle.
För Socialdemokraterna tycker jag utanförskap och full sysselsättning borde vara en kärnuppgift, inte att låtsas som att vi försöker skapa ett begrepp som är en konstruktion och som inte är viktig utan att se kärnproblemet.
Joakim Palmes stora välfärdsutredning visar med all önskvärd tydlighet att det här med arbete är en central del av välfärden därför att den har så många trådar ut på andra områden.
Det påverkar familj, barn, vilken tillgång man har till samhällsnyttigheter, ens förankring i närområdet, ens individuella trygghet därför att mycket av de civila nätverken är byggt kring arbetskamrater, arbetsplats, yrkesidentitet. Vad är då utanförskapet?
Jo, det är ett försök, inte från Moderaterna och inte från alliansen, utan från forskare och debattörer internationellt och i Sverige att fånga det faktum att vi har en skuggsida av misslyckanden med att nå full sysselsättning.
Det är människor som inte är förankrade på arbetsmarknaden och som inte har den trygghet som följer av arbete därför att de på olika sätt har fastnat i miljöer och system som gör att de inte är på arbetsmarknaden. Hur ska man mäta det här? Vi har försökt att på ett relativt öppet och ärligt sätt diskutera frågan rakt igenom. Det är inte så som man har gjort gällande att vi har valt något enskilt mått. Det vi har gjort är att försöka etablera en bred approach.
Varför det? Ja, därför att inget enskilt mått fångar grundproblemet. Säger vi att det är arbetslösheten tappar vi att stora grupper, inte minst från andra europeiska länder, har emigrerat från arbetsmarknad, att man har en bristande jämställdhet så att kvinnor inte är på arbetsmarknaden. Det kan handla om att människor fastnat i förtidspensionering. Arbetslösheten är ett för snävt mått för att fånga utanförskapet. Ska vi välja sysselsättningsnivån?
Nej, det blir inte heller bra. En central del i problematiken är hur väl ungdomar och invandrare integreras på arbetsmarknaden, hur bra vi är på att få äldre människor att stanna kvar. Sysselsättningsmåttet fångar inte det eftersom det blir människor som står utanför arbetsmarknaden som blir måttet. Det spelar roll hur man är sysselsatt. Är det ett jobb med kollektivavtal eller är det ett tillfälligt kontrakt?
Är det en väl organiserad verksamhet? Är arbetade timmar ett bättre mått? Nej, det spelar roll vem som arbetar de timmarna. Att ha en extremt hög arbetstid för män under de mest arbetskraftsintensiva åren fångar inte den trasighet ett samhälle upplever när stora grupper stängs utanför. Är helårsekvivalenterna det sanna måttet? Nej, det är inte det sanna måttet.
Det är det mått vi har ärvt av Erik Åsbrink och Socialdemokraterna när man lade fast en sysselsättningspolitik där vi hade problemet att folk gick mellan olika system. Det finns inte ett mått att arbeta med detta, men det är ingen ursäkt för att inte försöka. Det finns inget värre gissel för ett samhälle än att stora grupper stängs utanför arbetsmarknaden. Hur vi mäter det, hur vi förstår det och hur vi gör någonting åt det kan vi ha olika uppfattningar om.
Jag har full respekt för att Socialdemokraterna kan ha andra ideologiska utgångspunkter för att möta problemet. Men att försöka förringa eller få den här diskussionen att handla om något annat än vad den ska handla om är för mig både sorgligt och förvånande.