Barbro Westerholm (L):
Först vill jag säga hur bra det är att vi har en riksrevision. Vi får rapporter därifrån. En diskuterade vi för en månad sedan. Den handlade om särläkemedel och patientgrupper som inte får sina läkemedel för att de betraktas som för dyra. Den revisionsrapporten satte fart på en process i Regeringskansliet.
Här kommer nu en annan rapport om ett väldigt svårt och allvarligt problem, nämligen självmorden. De ligger på samma nivå år efter år - ungefär 1 500 fall.
Det är tragiskt att liv förkortas som skulle ha kunnat vara så berikande lång tid framöver. Vi har ungdomar. Vi har medelålders personer. Men vi har också årsrika personer, och där tror jag att vi har ett mörkertal.
Det finns suicid i den gruppen som inte kommer in i statistiken. Dessa fall är tragiska med tanke på den enskilde. De är tragiska och svåra också för närstående, anhöriga, arbetskamrater och skolkamrater som har att bära med sig sorgen hela livet. Den försvinner inte.
Den finns alltid där och kommer upp till ytan i samband med födelsedagar och andra bemärkelsedagar. Stöd till efterlevande som har berörts på olika sätt är väldigt viktigt, och där är stödtelefonerna en väldig tillgång. År 2008 och 2009 tog dåvarande regeringen tag i frågan.
Det formulerades en nationell övergripande nollvision och ett nationellt handlingsprogram. Det har väl hänt en del, styckevis och delt, under den här perioden, men när Riksrevisionen tar tag i frågan verkar det som att det är först 2020 som det blir riktig fart på den.
Det är olika regeringar som bär ett ansvar för att det ser ut som att det inte har hänt så mycket. Här skulle jag önska att revisionen hade tittat mer på: Varför händer det så lite?
Ska vi komma fram här, efter redovisningen av vad de 23 myndigheterna tycker bör göras 2023, måste vi också ha en strategi för hur vi får ut dessa erfarenheter. Hur får vi ut de beslut som tas under nästa votering här i riksdagen? I socialutskottet har vi fungerat lite som Riksrevisionen.
Vi tittar på hur lagar som vi i all välmening stiftar slår igenom, och det är en rad av besvikelser. Lagarna fäster inte ute i verkligheten, och det är nog mycket med andra beslut som vi tar.
Det handlar om vilken kommunikationsstrategi vi ska ha för att det som vi tar beslut om här i riksdagen ska nå ända ut i verklighetens förgreningar, i det här fallet väldigt mycket hälso- och sjukvården. Men de 23 myndigheterna kommer att komma med förslag inom andra områden.
När det gäller hälso- och sjukvården skulle jag särskilt vilja ta upp skolhälsovården och bup. Vad gör vi här? Bup har så långa väntetider att man inte ens remitterar dit.
Något av de fall som redovisades i radio de senaste dagarna gällde en ung person som inte kände sig viktig efter att ha hänvisats till en ungdomsmottagning med sina problem och sedan begick självmord. Detta är ett misslyckande för oss här.
Hur ska vi snabbt skapa tillgängliga resurser för de unga människor som lider svårt av olika skäl och som har psykisk ohälsa som leder till ett sådant slut? Jag välkomnar naturligtvis att det finns organisationer som Mind och andra som ringer upp.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga att 2023 kommer de 23 myndigheterna med sina förslag. Regeringen stärkte sina insatser 2020.
Jag tycker att nästa riksdag, i höst eller någon gång under vintern, ska ha en utfrågning om hur det går med de beslut som vi har tagit eller kommer att ta här om någon vecka och om andra insatser.
Vi i socialutskottet bör genom utfrågningar följa hur arbetet fortlöper här och inte bara sitta och vänta på de 23 myndigheterna.