KBLab/rixvox huggingface dataset:
Niklas Wykman (M):
Ali Esbati kommer med en rad alternativa uppfattningar. SCB har mätt utanförskapet under mycket lång tid - sedan 90-talets början. Detta är ingen innovation från 2006. Det är rent nonsens igen. Enligt Ali Esbatis definition skulle det ha skapats 250 000 hemlösa uteliggare under alliansåren som inte skulle ha varit i någon form av trygghetssystem.
Det är också givetvis bara totalt nonsens. Var skulle minskningen av utanförskapet ha tagit vägen annars, menar Ali Esbati? Det fattigdomsmått som är etablerat på Europanivå pressades ned radikalt under de här åren. Om jag minns rätt i huvudet gick det från 2,1 procent av befolkningen när Ali Esbati med flera styrde till 1,3 procent när Alliansen styrde. Det är en mycket kraftig minskning av fattiga i Sverige under perioden.
När Alliansen lämnade ifrån sig regeringsmakten 2014 hade Sverige också den högsta sysselsättningsgraden i hela Europeiska unionen. I gamla kommunistländer och annat gav staten ut egna tidningar med alternativa fakta till medborgarna. Det har vi sett en växande förekomst av i debatten också nu, fast kanske från lite andra rörelser. Men här håller vi oss till de fakta som finns från myndigheter och som mäts på ett seriöst och officiellt sätt.
Ali Esbati har faktamässigt fel på varenda punkt han har nämnt. Jag tycker, fru talman, att det nästan är lite oanständigt av en politiker att bete sig på det sättet.
Niklas Wykman (M):
Arbetsmarknadsutskottets ordförande frågade här om allt och inget på samma gång, kan man konstatera. Han ville ha en förklaring av Moderaternas hela arbetsmarknadspolitik. Sedan kom ett inlägg som sisådär stämmer överens med verkligheten och hur det ligger till. Det går givetvis inte att besvara allt det där på två minuter, så jag förstår inte riktigt varför arbetsmarknadsutskottets ordförande över huvud taget begärde replik om han inte har någon fråga i sak.
Sakärendet handlar om hur vi ska få Arbetsförmedlingen att fungera bättre. Jag kan ändå svara om detta med arbetslösheten, som väl var den tydligaste fråga som kom ur Raimo Pärssinens mun. Det handlar om två delar av arbetslösheten. Det finns den arbetslöshet som är konjunkturberoende, och det finns den arbetslöshet som brukar kallas strukturell arbetslöshet som är den som politiken styr över med sina reformer.
Man kan konstatera att den del av arbetslösheten som politiken styr över med sina reformer minskade rejält under alliansåren, och den har faktiskt sedan dess, Raimo Pärssinen, stått helt stilla. Inte en enda promille nedåt har den strukturella arbetslösheten rört sig.
Ekonomistyrningsverket, Konjunkturinstitutet, ja, alla professionella bedömare gör samma analys: Regeringens politik minskar över huvud taget inte den delen av arbetslösheten som politiken styr över. Sedan går arbetslösheten ned lite grann i Sverige tack vare att vi har högkonjunktur och tack vare att vi har en riksbank som stimulerar ekonomin hårt. Vi är glada för att arbetslösheten vänder nedåt, men det är inte den förda politikens förtjänst, utan det är högkonjunkturens förtjänst.
Jag ska rätta mig själv lite grann. Ekonomistyrningsverket och Konjunkturinstitutet påpekar faktiskt att den strukturella arbetslösheten, alltså den som politiken styr över, går ned lite grann eftersom regeringens politik trycker ut ungefär 0,5 procent av arbetskraften i utanförskap, och den försvinner därmed från arbetslöshetsmåttet. På grund av att ni ökar utanförskapet och att färre människor arbetar blir det alltså en liten effekt uppåt.
Niklas Wykman (M):
Raimo Pärssinen har nu med eftertryck visat att han inte gillar att diskutera komplicerade och komplexa samband, att få svåra frågor eller att bena ut saker i grunden. Däremot gillar Raimo Pärssinen att höja rösten, nästan skrika lite, och tillskriva sina politiska motståndare olika typer av värderingar eller åsikter som de kanske har eller inte har - det är modellen i stället.
Fru talman! Det tror jag inte är ett bra sätt att vinna förtroende hos svenska folket på. Det är kanske därför som det inte går så bra för Raimo Pärssinens parti heller. Jag tror inte att det är ett bra sätt att vinna popularitet eller för den delen förtroende för en seriös politik i tider av populism att skrika på och härja mot sina motståndare och vägra diskutera sakfrågan.
Det blir inte bra, Raimo, när man ska sköta politiken på det sättet. Därför är det desto viktigare att man pratar om sakfrågan.
Här handlar det alltså om hur Arbetsförmedlingen ska förbättras så att de människor kan få hjälp som ditt parti, din regering, i dag lämnar i hopplöshet, i våld och i utanförskap och utan framtidsutsikter, utan föräldrar som någonsin går till ett jobb och utan tron till att man själv kan slita i skolan och få in en fot på arbetsmarknaden.
Det är snart 1 miljon människor som regeringen lämnar helt utanför arbetsmarknaden. Här tar Alliansen ett litet steg för att de människorna ska få bättre förutsättningar. Arbetsmarknadsutskottets ordförande kan inte då göra bättre än att raljera. Det är beklagligt, fru talman.
Niklas Wykman (M):
Att jag ville använda fel talarstol beror givetvis på mitt intensiva interpellerande till regeringen för att utkräva ansvar och svar kring en otydlig politik på många områden. Detta är dock ett anförande. Man kan tycka att det handlar om en liten sak, herr talman: en rapport som utvärderar hur effektiva vissa typer av arbetsmarknadsåtgärder är och regeringens skrivningar angående detta.
Riksrevisionen konstaterar att denna typ av åtgärder i arbetsmarknadspolitiken inte är särskilt effektiva. Effekterna på sysselsättningen av denna typ av åtgärder kan till och med totalt sett vara negativa. Regeringen är dock, som regeringen nu mest är, herr talman, nöjd med sakernas tillstånd. Om det går bra eller dåligt tycks spela mindre roll. Man är överlag nöjd och vill kommunicera en positiv bild av Sverige, oavsett om den stämmer och har grund i fakta eller inte.
Det är väl ett slags partistrategi mer än en ekonomisk arbetsmarknadsanalys. Från Moderaternas och Alliansens sida tycker vi att en aktiv arbetsmarknadspolitik är viktig.
Det kanske inte är det som främst styr hur stor sysselsättningen och hur högt arbetskraftsdeltagandet är i samhället, utan det är det andra faktorer som gör: hur mycket det lönar sig att arbeta, vilka regler som finns i socialförsäkrings- och bidragssystem, hur mycket lön man får, hur konkurrenskraftigt Sverige är och hur mycket företag kan växa och anställa. Men, herr talman, för stora grupper på arbetsmarknaden spelar den aktiva arbetsmarknadspolitiken en väsentlig roll.
Det handlar om personer som haft problem under skolgången och inte förmått att rusta sig för de höga krav på anställbarhet som ställs på arbetsmarknaden. Här blir politiken desto viktigare - att hitta och utforma rätt typ av verktyg, som verkligen ger dessa människor möjlighet att träda in på arbetsmarknaden och till slut nå en egen försörjning utan olika typer av subventioner.
Där kommer skrivningen in som en viktig komponent, nämligen att det läggs stora resurser på ineffektiva åtgärder. Från Moderaternas sida tycker vi att man borde ta denna kritik på större allvar, ompröva och lägga pengarna på de mest effektiva åtgärderna. Nystartsjobb är en sådan sak. Vi har också föreslagit en lång rad åtgärder som skulle kunna vidtas.
Vi återkommer i vår budgetproposition med fler förslag av olika typ som går att använda och ökar möjligheterna. Någonstans, herr talman, bör man fråga sig varför regeringen är nöjd. Varför vill den ha kvar denna typ av politik, och varför vill den inte öka flexibiliteten och möjligheten till lokal anpassning när detta efterfrågas? Det är en öppen fråga varför regeringen är så nöjd med ett system som inte fungerar och som nu också får tydlig kritik.
Med detta, herr talman, vill jag yrka bifall till reservation 1 av Elisabeth Svantesson med flera.
Niklas Wykman (M):
Jag vill börja med att berömma regeringen för att man behåller den absolut viktigaste arbetsmarknadsåtgärd som Alliansen genomförde: Inte bara det första jobbskatteavdraget utan alla fem jobbskatteavdragen behåller regeringen i sin politik.
I budgetpropositionen tillmäter man dem också ungefär den sysselsättningseffekt som alliansregeringen skattade dem till, 130 000 jobb. Jag vill alltså berömma Raimo Pärssinen med partikamrater för att de har svalt stoltheten och i sin budget behåller vår tids effektivaste åtgärd för att få människor i jobb.
Raimo Pärssinen blir dock svaret skyldig när det kommer till resultaten av de arbetsmarknadspolitiska åtgärder som han i övrigt försvarar. Raimo Pärssinen berömmer sig av goda resultat i olika typer av åtgärder under den socialdemokratiska regeringen. Enligt de utvärderingar som har gjorts beror detta till stor del på att de fylldes med människor som egentligen inte behövde dem.
Att trixa med statistiken, gömma, döma och glömma var väletablerade begrepp, inte bara i den politiska debatten utan också långt där utanför, när Ylva Johansson förra gången hade som uppgift att pressa ned arbetslöshetssiffrorna utan att ett enda mer jobb skulle skapas i ekonomin. Då ville det till att blåsa upp volymerna i åtgärder.
Om man har en massa människor med hög arbetsförmåga i åtgärder, för att dölja det underliggande problemet att man inte klarar jobben, är det klart att man också kan få mycket högre resultat i utvärderingarna. När Riksrevisionen var på besök i utskottet vidimerade man bilden av att Alliansens åtgärder var effektivare för att de vände sig till de grupper som behövde dem, inte till grupper som bara skulle döljas i statistiken.
Niklas Wykman (M):
Jag delar ungefär den bedömning som Raimo Pärssinens egen regering gör när det gäller jobbskatteavdragets effekter. Det är väl också därför Raimo Pärssinen nu är en anhängare av jobbskatteavdraget, eftersom hans eget parti i sin budget står bakom vart och ett av dem, givetvis på goda grunder, även om han här mer vill göra sig till politisk agitator än till någon som faktiskt ser effekterna av politiken. Det efterfrågas källor och utvärderingar.
Den aktiva arbetsmarknadspolitiken består av flera åtgärder: nystartsjobb, matchningsanställningar, yrkesvux och så vidare. Kombinationen av detta är vad som ska utvärderas, och man ska välja vilka åtgärder man vill införa.
Faktum är till exempel att nystartsjobben bara under sitt första år hade ungefär tre gånger så många deltagare som alla olika nya former som regeringen har satt upp och pratat mycket om, som inte fungerar och som är väldigt ineffektiva. Därmed är det tydligt att alliansregeringens åtgärder var effektiva, vilket också till exempel arbetsmarknadsministern sa när hon var i utskottet häromdagen. Nystartsjobben var effektiva.
Raimo Pärssinen vill däremot satsa på åtgärder som kan gömma, döma och glömma människor. Så här skriver Arbetsförmedlingen själv om dem: De som gått programmen arbetspraktik och arbetsmarknadsutbildning fick ett osubventionerat arbete i något lägre utsträckning än dem som inte gått programmen. Under 2014 har denna negativa effekt förstärkts.
Bland de arbetssökande som under året påbörjade arbetspraktik eller arbetsmarknadsutbildning hade runt 5 procentenheter färre fått ett osubventionerat arbete jämfört med dem som inte deltagit i programmen, ett år efter programstart. Detta är alltså vad Raimo Pärssinen tycker att det är värt att satsa på i arbetsmarknadspolitiken, åtgärder som minskar chansen till jobb, när det i stället finns effektiva åtgärder som ökar chansen till jobb. Men det är klart att då kanske man syns i statistiken under tiden.
Niklas Wykman (M):
Detta är det sista inlägget, tror jag bestämt; man har väl tre inlägg i interpellationsdebatter. Det var så länge sedan jag ställde en interpellation. Denna regering har ju under hösten haft så många andra att diskutera sin politik med: Konjunkturinstitutet, Ekonomistyrningsverket, SKL med flera, som har underkänt den. Jag har därför inte tyckt att min insats på området har varit lika efterfrågad som tidigare och ville försäkra mig om regelverket. Fru talman!
Jag är lite beklämd över finansministerns svar: att hon inte kan ge sig in i sakfrågan. Jag förstår att finansministern vill reducera varje sådan här debatt till att vara partipolitisk och försöka plocka enskilda poänger. Hon är väl medveten om hur budgetarbete, både i regeringsställning och i opposition, fungerar, så jag tror att det mest tröttar ut väljarna.
Man är nog mer nyfiken på hur jobben faktiskt ska bli fler än på hur enskilda partier ställer sig i olika skattefrågor. När finansministern nu har pekat ut riktningen med finansskatter, flygskatter, kilometerskatter och försämrad beskattning av entreprenörer ställer sig svenska folket givetvis frågan: Hur ska jag få jobb i den här ekonomin? Det jobb jag har, exempelvis med att svara i telefon på en internetbank, vill finansministern göra dyrare.
Men det jobbet kan ju lika gärna göras från Litauen, Estland eller Tyskland, som inte har denna skatt. När skatten på entreprenörskap höjs ställer man sig givetvis frågan var de jobb ska växa fram där de egna barnen ska kunna få anställning i framtiden. När flygskatten höjs ställer man sig i min hemort Kalmar, i Sundsvall och på andra ställen frågan hur företagen ska kunna vara kvar när det blir dyrare att flyga.
Jag lyssnade på Sveriges största företag häromdagen, som berättade att när de fattar investeringsbeslut är det klart att en sådan skatt kommer att ha betydelse. Varför ska man förlägga verksamhet i Sverige när det är billigare i alla andra länder? Denna typ av frågor tycker jag att politiken bör svara på.
Niklas Wykman (M):
Till skillnad från de olika Amsprojekt som regeringen har rullat ut har nystartsjobben en mycket god effekt. De är inte bara tiofaldigt bättre än regeringens förslag utan hundrafaldigt bättre om man kollar på utfall. Därför värnar vi om nystartsjobben, och det vet Magdalena Andersson mycket väl.
Jag ska inte spekulera i romansrykten, men jag skulle vilja säga att finansministern har en hemlig romans med jobbskatteavdragen. Det är alltid mycket kritik mot jobbskatteavdragen, men regeringen låter de fem förhatliga avdragen vara kvar i budget efter budget. Man undrar varför de låter något vara kvar som de tycker så illa om, men det är givetvis för att de inte tycker illa om dem.
Finansministern vet nämligen att jobbskatteavdragen skapar 120 000-130 000 fler arbetstillfällen i den svenska ekonomin. Herr talman! Det handlar om de personer som står längst ifrån arbetsmarknaden. Finansministern nämnde själv nystartsjobben. Det är en typ av åtgärd som Alliansen uppskattar. Det behövs fler åtgärder av den typen, åtgärder som skapar många jobb.
Vi hörde finansministern prata om att regeringen skapar platser i olika system. Ena dagen ska det vara 1 000 nya jobb, och nästa ska det vara 5 000 eller 10 000 nya jobb. Men det stannar alltid vid platser i teorin, för när man kollar på hur det ser ut i verkligheten i programmen handlar det inte om 1 000 eller 10 000 människor.
Många gånger handlar det om 10 eller ibland 100 människor som får riktig sysselsättning i den typen av åtgärder. Det räcker inte med att blåsa upp antalet platser när det inte finns människor som gör något i systemen. Finansministern lutar sig nöjt mot den starka konjunkturvind som blåser, inte bara över Sverige utan över stora delar av världen, inte minst i våra trakter.
Därmed tar man åt sig äran för att sysselsättningen växer, men detta beror inte på den politik som genomförs utan på att ekonomin i omvärlden och därmed Sverige går bättre för tillfället. Herr talman! Det finns en stor oro hos de människor som står långt ifrån arbetsmarknaden nu när det är högkonjunktur.
Vad ska hända med dem när det blir lågkonjunktur och Riksbanken har gasen i botten trots att det är nedförsbacke? Därtill trycker finansministern, så som hon har gjort i flera år, gaspedalen i botten i brant nedförsbacke men tycker ändå inte att bilen går tillräckligt snabbt.
Jag ska berätta en hemlighet för finansministern som vartenda litet barn känner till, och det är att för varje nedförsbacke finns det exakt en uppförsbacke. När den här nedförsbacken eller högkonjunkturen är över kommer det en uppförsbacke, och vi sitter nu i en bil som redan har gaspedalen i botten och som inte kommer att ha bränsle kvar när uppförsbacken kommer.
I brinnande högkonjunktur, där vi är nu, befinner sig nästan 1 miljon människor i utanförskap. Vi står inför ett åtagande om att dessa människor ska komma in på arbetsmarknaden i ett läge där konjunkturen av allt att döma kommer att vara i ett svagare läge men där finansministern har nöjt sig med att vi har en stigande jämviktsarbetslöshet.
Varför har finansministern inte vidtagit en enda åtgärd som sänker jämviktsarbetslösheten i Sverige?
Niklas Wykman (M):
Finansministern ger sig här in på ett resonemang där hon ungefär säger att det finns arbetslösa svenskar som inte får samma förmåner som arbetslösa invandrare får. Det är en typ av retorik som jag inte tänker förhålla mig till eller bemöta. Den har prövats i ett antal länder med förfärliga resultat.
Jag tycker att finansministern borde ställa sig över denna typ av retorik. Riktigt så långt har väl Sverige ändå inte sjunkit än? Herr talman! Det handlar i stället om att se vad som praktiskt ger resultat, vad ekonomisk forskning säger och vad erfarenheten ger. Nystartsjobb är effektiva. Låt oss då ha sådana.
Etableringsersättning har varit ett sätt att försöka bryta det utanförskap som tyvärr många gånger - oftare i Sverige än i många andra länder - växer fram för människor som kommer hit, bland annat därför att trösklarna in till den svenska arbetsmarknaden är så höga. Finansministern vill inte svara på varför hon inte har föreslagit en enda reform som enligt samlade bedömare sänker jämviktsarbetslösheten i Sverige.
Möjligtvis kan den på marginalen gå ned något år därför att man bedömer att man lyckas minska arbetskraftsdeltagandet något. Men inte en enda åtgärd som sänker jämviktsarbetslösheten föreslås. Det betyder att människor i en utsatt situation kommer att få det än värre när lågkonjunkturen slår till. Det är inte en jobbskapande politik.
Men det är klart att om man kan säga att en feministisk utrikespolitik är i linje med att rösta fram Saudiarabien att ta ansvar för jämställdhet, då är det kanske också en jobbskapande politik att inte vilja sänka jämviktsarbetslösheten.
Niklas Wykman (M):
Längtan att skaffa barn är stark hos oss människor. Men det är inte den enskilda människans längtan som är allt, för att det tillkommer barn i samhället är något som gagnar oss alla. Herr talman!
Jag befinner mig i den ålder då många, åtminstone här i Stockholmsområdet, skaffar barn och möter till vardags all den ångest som för vissa är förknippad med detta att bilda familj. Det är inte så enkelt för alla människor.
Många i den kvinnliga bekantskapskretsen, och givetvis de män som de är tillsammans med, brottas med frågor kring graviditet och familjebildning. Man har ångest över cancersjukdomar, en livmoder som inte fungerar eller äggstockar som inte längre finns kvar. Det är givetvis ångestladdade problem, samtidigt som det finns en stark längtan att kunna skaffa barn och bilda familj. Herr talman!
Jag är väldigt konfunderad över varför Morgan Johansson och regeringen är så avogt och negativt inställda till att lätta på ångesten för den 25-åriga kvinna som drabbas av någon form av cancersjukdom i underlivet. Varför ska en sådan person nödvändigtvis dömas till barnlöshet när det finns lösningar på den typen av problem? Räcker det inte med den ångest som sjukdomen i sig själv laddar?
Måste det nödvändigtvis, enligt ministern, leda till barnlöshet? Varför döma denna familj eller denna kvinna till evig barnlöshet när det finns metoder som gör att man med lite hjälp, eller rätt mycket hjälp som det handlar om, i framtiden skulle kunna bilda en vanlig familj?
Hur kan ministern anse att den cancersjuka unga kvinnans möjlighet att i framtiden bilda familj är ett hot på något sätt? Hur skulle det kunna vara dåligt att åtminstone lätta på denna börda för den som ligger där i sjuksängen med oro för att inte kunna bli mamma och för att hennes pojkvän inte ska kunna bli pappa?
Det är inte begripligt. Morgan Johansson! Skulle ändå inte regeringen kunna öppna denna möjlighet? Det vore ett välkommet besked för många, inte minst unga kvinnor som har stark ångest över sin reproduktiva hälsa. Varför är det så viktigt att med feministiska förtecken döma de här människorna till barnlöshet?
Jag kan inte förstå det.
Niklas Wykman (M):
Det är bekymmersamt att det alltid ska finnas så många svåra etiska överväganden just när det kommer till homosexuellas möjligheter eller rättigheter i samhället. Jag kan berätta för justitieministern att livet är fullt av svåra överväganden för vem som helst.
Att gifta sig och att skaffa barn och bilda familj är sådana svåra överväganden. I vilken familjekonstellation som helst kan det uppkomma en mängd olika problem: vårdnadstvister, vem som ska ta hand om barnet, hur man ska fördela olika tillgångar eller arbetsbördan i hemmet. Det är alltså inget unikt för homosexuella par som vill skaffa barn, adoptera, gifta sig eller på annat sätt leva ihop.
Detta är alltså problem för alla oss människor, men av någon anledning finns det vissa politiker som alltid väljer att lyfta fram dessa olika så kallade etiska problem när det kommer till just hbt-personer. Är det inte lite märkligt, justitieministern, när dessa problem finns överallt hela tiden? Att det föds ett barn med funktionsnedsättning är ett problem för vilken familj som helst.
Det finns föräldrar som inte är kapabla att ta detta ansvar. Skillnaden med ett surrogatmoderskap är att det skulle kunna prövas innan i en ordnad process. Om justitieministern inte vet om det: Det skaffas en hel del barn på det vanliga, gängse sättet av föräldrar som inte är redo. Det finns ingen garanti att de är bättre skickade.
Som justitieministern vet har vi format regelverk och trygghet för detta, och det är fullt möjligt att forma regelverk och trygghet också för de fall som nu diskuteras. Det är bara det, herr talman, att justitieministern inte vill utforma dessa regelverk utan vill att de etiska problemen ska kvarstå. Det är ditt ansvar, Morgan Johansson.
Niklas Wykman (M):
Det är oroande och beklämmande, framför allt just oroande, att arbetsmarknadsministern är så nöjd i ett läge där rekordmånga människor i Sverige står inför mycket stora utmaningar på arbetsmarknaden.
Den rapport från SNS som ministern själv hänvisade till slår just fast detta: Många människor har nu rekordsvårt att komma in på arbetsmarknaden. Innan arbetsmarknadsministern vaknade i dag hade många svenskar redan gått till jobbet - förskollärare, sjuksköterskor, läkare och poliser.
Många har varit uppe och jobbat hela natten för att vårt samhälle ska fungera. Att säga att dessa människor inte förtjänar drivkrafter och att det inte ska löna sig att arbeta är hånfullt. Det är hånfullt mot hela samhället och mot de människor som sliter hårt. Ylva Johansson och regeringen var emot det första jobbskatteavdraget, det andra jobbskatteavdraget, det tredje jobbskatteavdraget, det fjärde jobbskatteavdraget och det femte jobbskatteavdraget.
De var emot den första 500-lappen i plånboken och den andra 500-lappen i plånboken. De är fortfarande emot 2 000 kronor mer i plånboken varje månad för de människor som arbetar. Ylva Johansson har alltid varit emot drivkrafter för att arbeta men konstaterar nu nöjt att det finns drivkrafter. Ja, det är drivkrafter som har skapats av andra - hon själv har varit emot dem. Det är precis det vi nu ser.
Det är en nöjd regering som tar ära av reformer som tidigare regeringar har gjort men som inte själv gör någonting åt de problem som ligger framför Sverige. I stället lämnar man människor i ett hänsynslöst utanförskap. Man borde skämmas.