Siv Holma (V):
Jag lärde känna Seskarö 1980 när jag var med i en sommarteater, arbetarspelet Nöd bryter lag , som handlade om hungerupproret 1917. Jag blev förälskad i både ön och befolkningen. Där lärde jag mig grundläggande teaterkunskaper och ett stycke viktig arbetarhistoria. År 1917 fanns två sågverk på ön, Granvikssågen och Sandvikssågen.
Seskarö var länets främsta industriort, med sammanlagt 600 anställda vid de två sågverken. På ön bodde drygt 3 000 invånare. Hungerkravallerna 1917 var en följd av första världskriget och rådande ransonering av livsmedel. Dåvarande landshövding hade skickat extra sändningar av potatis och kålrötter, men de var skämda.
De hungrande arbetarna bestämde sig då för att göra en egen ransonering i Janssons och Erikssons bagerier. De hade sett hur bagerierna trots ransoneringspåbuden skickade bröd till förmögna som bodde på Haparanda stadshotell. De hungrande bestämde sig för att göra samma sak och köpte också bröd utan ransoneringskort. Men då kom länsmannen till ön och arresterade arbetarna.
Det blev tumult, och under tumultet lyckades öborna frita de arresterade. Kort därpå anlände militären. De första anlända soldaterna från Västernorrlands regemente lät sig avväpnas. Fler soldater kom till ön, nu med kulsprutor. Utanför ön hade en jagare lagt sig för ankar. Seskarö var belägrat. Efter en tid kom landshövdingen åter, den här gången med mat, och höll ett tal till sågverksarbetarna.
Då bestämde sig öborna för att återlämna de beslagtagna gevären. Upproret var därmed över. Fru talman! År 1969 räddades Sandvikssågen. Den gången var det Sigurd Klockare, författare och journalist med rötterna på Seskarö, som bidrog till att sågen räddades med sina avslöjande reportage om hur sågen förfallit. År 1984 hotades sågen igen.
Då kom dåvarande statsrådet Thage G. Peterson till ön, och tillsammans med sågverkets fackförening och ledning arbetade han fram en utvecklingsplan för att säkra framtiden för Sandvikssågen, vilket man lyckades med. I dag skriver vi 2008. Nu ingår Sandvikssågen, som numera kallas Seskarösågen, i Setra, som till hälften ägs av statliga Sveaskog. Näringsminister Maud Olofsson är statens ägarrepresentant.
Jag ställer samma fråga som Kristina Zakrisson: Vad avser näringsministern att göra för att rädda Seskarösågen? Hon har inte svarat någonting. Vänsterpartiet i Norrbotten uppmanar näringsministern att ta fram en offensiv framtidsstrategi för Seskarösågen. Vi vill att näringsministern i sitt agerande ser över vilka möjligheter det finns att klara behovet av råvaror inom ramen för Barentsregionssamarbetet.
Vi vill också att näringsministern ser över möjligheten för de anställda att ta över sågverket. På Seskarösågen har man nyligen investerat för flera miljoner. Sågen går med vinst. Jag ser förslaget om nedläggning som en följd av vanlig kapitalistisk logik. Det räcker inte med att vara lönsam och vinstrik om ägaren ser möjligheten att ytterligare öka sin vinst genom koncentration och nedläggning.
Det kallas vinstmaximering, och den principen verkar nu också vara styrande för regeringens politik. Maud Olofsson! Du har makten som näringsminister, och du har också förebilder och kan se hur man har gjort tidigare. Varför bara sitta med händerna i kors?