Jan Lindholm (MP):
Allianspartierna har under ledning av Moderaterna sedan de bildade regering hösten 2006 systematiskt skadeskjutit bostadsmarknaden i Sverige. Att man kritiserar den sabotagepolitik som bedrivits under allianspartiernas tid vid makten betyder emellertid inte att man automatiskt hyllar den bostadspolitik som har drivits tidigare.
Bostadsministern och andra företrädare för regeringen talar fagert om hyresrättens betydelse samtidigt som de systematiskt slår undan benen på densamma. Den uppenbara bakomliggande avsikten från regeringens sida är att tvinga alla att äga sitt boende. Man har i medierna de senaste dagarna hört många som har vittnat om den effekten av den förda politiken.
Regeringens politik handlar enbart om ideologi och inget annat.
Man väljer i alla lägen att överlämna de svåra politiska frågorna till den så kallade marknaden. Att marknaden sedan inte förmår att hantera frågan bryr man sig uppenbarligen inte om. Man har ju lämnat över frågan till den heliga marknaden, och då har man agerat ideologiskt korrekt. Om det sedan fungerar eller inte spelar ingen roll för regeringen och dess partier.
Att marknaden inte fungerar när det gäller bostadsförsörjning råder det ingen som helst tvekan om. Tvärtom är marknaden sjukare än sjuk, och regeringens skadeskjutande gör den bara än mer haltande. Grundtanken med marknadsekonomi är att kunden eller konsumenten ska kunna göra ett val mellan ett antal alternativ.
Förutsättningen är att de alternativ som erbjuds ska vara sådana som kunden är intresserad av, eller hur, och att alternativen på något sätt fyller de funktionskrav som kunden har. En tredje förutsättning för en fungerande marknad är att kunden har ekonomiska möjligheter att göra det val som är intressant att göra.
Inte på något av dessa områden uppfyller marknaden för bostäder de här uppräknade villkoren, och därför har marknaden ingen möjlighet att lösa bostadsförsörjningsfrågan. Herr talman! För de flesta bostadskonsumenter finns det inget alternativ, alltså inget alternativ, noll alternativ. Man tvingas till nödlösningar som att bo kvar hos mamma, bo hos en kompis eller kanske köpa en husvagn.
För de flesta börjar bostadskarriären med ett tröstlöst köande. Och så kommer jag till det här med att välja. Att välja - det är faktiskt ett skämt.
När man väl kommer fram i kön och det är ens tur, vare sig det handlar om kön för en skolplats för barnet, en plats för mamma i äldreomsorgen, en bokning för egen del för hälsokontroll i vården eller en bostad är det inte många som säger nej till det erbjudande de då får.
Att säga nej i det läget riskerar betyda att man får börja om i kön. Bostadsmarknaden erbjuder alltså inga val, utan den erbjuder en köplats.
För bostadskonsumenten innebär det här i praktiken att man tvingas acceptera en bostad på fel ort eller i fel stadsdel med långa resor till dagis, fritids, skola, arbete och andra viktiga målpunkter i livet för att få vardagen att fungera. Vi vet vad det betyder för klimatet och miljön.
Oftast innebär marknadens erbjudande även att månadskostnaden är högre för boendet än vad konsumenten anser sig klara av. Det har vi hört föregående talare berätta om. Men några alternativ erbjuder marknaden, som jag påpekat, inte. För att bostadskonsumenten ska kunna få det boende som hen önskar tvingas hen allt oftare köpa sitt boende.
Det är det som de moderata ideologernas högsta önskan är - att alla ska smittas av ägandesjukan. Någon bostadsbubbla har vi inte förrän den spricker, sade en minister insiktsfullt för några år sedan i en debatt här i kammaren. Just det, den som drabbats av ägandesjukan har ingen sjukdomsinsikt.
Ägda bostäder har ett väldigt oklart realvärde, men de har ett tydligt lokalt marknadsvärde. Även på marknader där värdet hela tiden ökar, och inte fluktuerar, är det värdet tämligen ointressant för den som äger. Möjligen kan det vara intressant för arvingarna.
Men för den som ska bo spelar det ingen roll om bostaden är värd 1, 2, 3 eller 4 miljoner, för bo behöver alla göra fram till sin död. Om den lokala marknaden för ägda bostäder fungerar så bra som den ska förändras alla bostäders värde tämligen likartat.
Om någon byter från en trea till en annan trea för 1 eller 4 miljoner handlar det inte om värden, utan det handlar om graden av bubblifiering. Herr talman! Ett samhälle som enbart består av läkare, jurister, ingenjörer och liknande högavlönade grupper fungerar inte även om allianspartiernas företrädare tycks tro det.
För att ett samhälle ska fungera krävs det att någon lagar taken när de börjar läcka, att någon ser till att vattenreningen fungerar och att avloppsledningarna är hela. Den ökade livslängd som vi ser som ett av de främsta resultaten av 1900-talets välfärdsutveckling beror inte i första hand på läkemedelsindustrins framgångar eller på en bättre läkarvetenskap.
Det framsteget beror främst på rent vatten och fungerande reningsverk. För att ett samhälle ska fungera behövs det att någon skottar bort snön på vintern och att någon klipper gräsmattorna på sommaren, att någon lagar maten på restaurangerna och att det även finns någon diskar efter besökarna, kanske hos oss i denna kammare.
Det krävs att någon tar hand om både barnen och de äldre, att någon kör bussen, sopbilen, varubilen till butiken, packar upp varorna och att någon hjälper till i affären på olika sätt. De viktigaste jobben, herr talman, de som gör att vardagen i samhället fungerar är oftast inte så högt värderade när det kommer till lönenivå, vilket naturligtvis är väldigt märkligt och i sig är en fråga för politisk diskussion.
Den arkitekt, bara för att ta ett exempel, som fortsätter att rita hus efter 65 års ålder och som under sitt yrkesliv kanske har fått rita sina drömhus många gånger och gärna jobbat över på kvällarna när det varit som allra roligast har kanske inte ens betraktat lönen som den viktigaste ersättningen för utfört arbete. Glädjen i arbetet och kundernas glädje har många gånger varit det avgörande.
För den som utför de tyngsta jobben i vården och omsorgen är det inte självklart att orka jobba fram till 65, och att kunna ha en sidoinkomst i yrket efter 65 är närmast otänkbart. För den personen har lönen varit viktig trots att den inte har varit så stor och övertidsersättning när man tvingats jobba över en självklarhet. Bostadspolitik är viktigt.
Men, herr talman, det inser inte regeringspartierna. Bostadspolitik behövs för att ett samhälle ska fungera. Det är för alla dessa viktiga och nödvändiga men låg- och medelavlönade medborgare som vi behöver hyresrätten och bostadspolitiken. Inser ni inte det?
Det är inte för dem som själva kan bestämma när det är dags för nästa steg i karriären som vi behöver en bostadspolitik, inte för dem som har råd att köpa en ny bostad på den nya orten utan att behöva sälja den gamla bostaden först, inte för dem som kan hyra ut den gamla bostaden i väntan på att barnen kan behöva den under sina universitetsår. Bostadspolitiken behövs inte för dem som har mer pengar än de behöver för att äta sig mer än mätta.
Varje samhälle är beroende av den sortens nyckelpersoner som jag nyss gav exempel på, de vars insatser av någon outgrundlig anledning inte värderas så högt när det kommer till lönesättning men som gör att vårt samhälle fungerar. De är faktiskt oersättliga. Därför måste det, herr talman, finnas bostäder även till dem. En regering som inte förstår behovet av en bostadspolitik skadar faktiskt samhället.
Hur den bostadspolitiken sedan ska se ut kan man naturligtvis diskutera. Men den måste ge förutsättningar för alla sorters människor att kunna bo i alla delar av landet, i alla delar av staden och i alla bostadsområden. Bostadspolitiken måste underlätta integration och bostadskarriärer, och den måste motverka segregation, gettofiering och förslumning.
Inte minst måste bostadspolitiken ge alla människor förutsättningar till en rimlig bostadsstandard. Allt detta går att åstadkomma med politik, men inget är möjligt att åstadkomma genom att överlämna frågan till marknaden. Det har vi än en gång fått tydliga bevis på. Herr talman!
Jag yrkar bifall till reservationerna 2 och 3 i betänkandet, därför att den snabba och ogenomtänkta, eller man kanske ska säga den oplanerade, ombildningen av hyresrätter till bostadsrätter i många städer skapar getton och gör det svårt för nyckelpersoner att bosätta sig där de faktiskt behövs.
De orimligt höga hyrorna som pågående renoveringar av 60- och 70-talens massproducerade bostäder leder till gör att ekonomin för många blir orimlig. Även där, herr talman, behövs det bostadspolitik.
Naturligtvis kan man kortsiktigt höja lönerna kraftigt för de oumbärliga låg- och medelavlönade nyckelpersonerna, som jag har räknat upp exempel på och som finns överallt i vårt samhälle, men vi miljöpartister anser inte att politiken ska lägga sig i lönebildningen. Vi menar inte heller att det är någon lösning att alla blir bostadsägare.
Vårt samhälle behöver den flexibilitet som hyresrätten ger förutsättningar för. Det som behövs är en politik som gör att det byggs fler hyresrätter än vad som efterfrågas så att en verklig marknad för hyrda bostäder kan uppstå, en marknad där bostadskunden kan välja från ett utbud, inte en marknad där den som söker en hyresrätt tvingas ta det som leverantören bestämmer.
En sådan politik måste ha som grund att samhällsnyttan av fungerande bostäder väger tyngre än kortsiktig girighet. En fungerande bostadspolitik förutsätter en allmännytta som sätter allmännyttan främst.
En regering som slösar subventioner på de redan välbärgade, och som samtidigt inte ser de grundläggande behoven hos dem som inte vill eller kan välja att äga sitt boende, bygger konflikter och spänningar i samhället. Väldigt många där ute är rädda för vad som kan hända om den politiken får fortsätta.