Berit Andnor (S):
Per Westerberg har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att låta kommunerna solidariskt finansiera stödet och servicen till de handikappade samt när jag avser att vidta dessa åtgärder. Arbetet i regeringen är så fördelat att det är jag som har ansvaret för handikappolitiken samt LSS, det vill säga lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade.
Statsrådet Sven-Erik Österberg har ansvaret för utjämningssystem som utjämnar kostnader mellan kommuner, bland annat utjämningssystemet för kostnader enligt LSS. Då Westerberg ställt frågorna direkt till mig utgår jag från att han vill diskutera dessa med utgångspunkt från ett handikappolitiskt perspektiv och LSS. Vid frågor kring utjämning och utjämningssystem rekommenderar jag Westerberg att vända sig direkt till statsrådet Österberg.
Kommuner och landsting har sedan LSS började gälla haft möjlighet att träffa avtal om kostnader. Det har de fortfarande. Detta regleras på olika sätt i LSS. Det finns även regler för avtal i lagen om införande av LSS som fortfarande gäller. Kostnadsutjämningssystemet för verksamhet enligt LSS har inte inneburit någon ändring i dessa avseenden.
Människor med omfattande funktionshinder som behöver insatser enligt LSS ska i första hand få dessa i sin hemkommun. Där är de bekanta med omgivningen och där har de också sitt naturliga nätverk. Detta är självklart, och det skulle vara en enkel regel om det inte vore så att det ibland måste kunna göras undantag.
Det kan till exempel finnas perioder i livet när personer med komplicerade funktionshinder kan behöva mycket speciella insatser som inte finns i hemkommunen eller när det behövs särskilda insatser i en annan kommun i avvaktan på att hemkommunen utvecklar motsvarande stöd.
Då erbjuder lagen en möjlighet att träffa avtal om kostnadsansvar för stöd- och serviceinsatser med den andra kommunen eller med en enskild vårdgivare i den andra kommunen. En förutsättning är dock att det finns särskilda skäl. Det förutsätter även att personen i fråga går med på att vistas i en annan kommun utan att flytta.
Det borde vara en självklarhet att kommuner som inte klarar av att ge beviljat stöd på hemmaplan ska betala för stöd som ges på annat håll, även om en person enligt folkbokföringsregler måste vara folkbokförd i en annan kommun. När utjämningssystemet började gälla kom det trots allt signaler om att avtal började sägas upp. Och det var ju inte direkt några resurssvaga kommuner som hamnade i hetluften.
För att få mer fakta på bordet gav regeringen Socialstyrelsen i uppdrag att titta närmare på problemet. De redovisade uppdraget i början av december 2005. Jag kan konstatera att även om det sagts upp ca 550 avtal för vuxna så är företeelsen förhållandevis marginell. Av 20 000 vuxna som bor i särskilda boendeformer, fanns det i juni 2005 avtal för ca 4 %. Antalet personer som drabbats negativt är ett 20-tal.
Men även om företeelsen är marginell och endast ett fåtal personer med funktionshinder har drabbats negativt av detta så är det allvarligt. Jag vill inte förringa detta. Jag vill snarare understryka vikten av att kommuner följer lagen och dess intentioner så att människor med funktionshinder kan använda sina krafter till annat än att hävda sina rättigheter.
Kommuner ska ta ansvar för sina medborgare när det gäller stödet till personer med funktionshinder lika väl som stödet till andra kommunmedborgare. Vi ska följa våra handikappolitiska mål som står för jämlikhet, för delaktighet i samhällslivet, för integrering och mångfald. Det är också viktigt att vi har ett utjämningssystem som ger kommuner likvärdiga ekonomiska förutsättningar att bedriva sin verksamhet trots skilda behov och förutsättningar.
Jag är medveten om att det nu gällande kostnadsutjämningssystemet för verksamhet enligt LSS har vissa brister. Regeringen har därför den 26 januari 2006 beslutat att tillsätta en särskild utredare för att följa upp och se över systemet.