Jakob Olofsgård (L):
Det är sena timmen, och sist men inte minst får jag tala om jakt- och viltvårdspolitik. Jag ställer mig givetvis ödmjuk - det är mitt första år här i riksdagen - inför den kunskap som finns hos alla mina kollegor i utskottet. Det är både givande och glädjande att lyssna på det engagemang som finns för vår natur, för djuren och för viltvården.
Det är lärorikt, och jag spetsar alltid mina öron. Innan jag börjar med det som jag hade tänkt säga vill jag bara tillägga något, så att det inte finns någon otydlighet om det, fru talman: Även Liberalerna står bakom riksdagens beslut om 170-270 vargar som gynnsam bevarandestatus.
Men vi ser också att en viltvårdsmyndighet skulle kunna vara en bra lösning, där expertisen kan förvalta. Det är inte alltid enkelt att göra det från denna kammare när det gäller ett exakt antal. Fru talman! Jakt och viltvård engagerar. Det är sedan gammalt. Sedan hur länge är det så?
Ja, min referensram sträcker sig ända tillbaka till Första Moseboken. Det är där jag brukar landa. Det handlar om att förvalta, att ta hand om. Det är där vi hamnar här i kväll när vi debatterar detta ämne. Hur ska vi förvalta djur och natur på bästa sätt?
Det landar självfallet i de ansvarsfulla och trogna jägare som i vårt land bär förvaltarskapet med respekt och stolthet.
Det är därför jag ställer mig bakom dagens betänkande och det föreslagna tillkännagivandet till regeringen att det allmänna uppdraget, förvaltarskapet, ska återgå till Jägareförbundet, som visat sig vara duktigt på både effektivitet och ansvar.
Som aktiv i civilsamhället blir man alltid berörd och glad när civilsamhället och en myndighet klarar av att jobba tätt tillsammans och dessutom på ett kostnadseffektivt sätt. Detta är något värdefullt som vi bör ta till vara. Fru talman! Något som vi i Liberalerna kan tala mycket om när det gäller jaktpolitik är funktionsrättspolitik.
Där välkomnar jag det förslag till tillkännagivande som Centerpartiet lagt fram. Det är en politik som vi i Liberalerna också har drivit under åren. Varje människa ska kunna forma sitt eget liv, och god tillgänglighet blir därför att göra så att en funktionsnedsättning inte blir ett hinder.
För jägare med funktionsnedsättning krävs i dag tidskrävande planering, pappersarbete och dispensansökningar innan jägaren får använda ett motordrivet fordon vid jakt och kan ta sig ut i terrängen tillsammans med jaktlaget. Det blir alltså ett hinder i dag, inte en hjälp.
Det är vår bestämda uppfattning att ett sådant ansökningsarbete måste vara väl avvägt och inte får belasta vare sig jägaren eller våra gemensamma resurser mer än nödvändigt. Till att börja med ser vi ingen anledning till att länsstyrelserna gång på gång ska behöva bedöma behovet av dispens för samma person.
Funktionsnedsättningen förändras ju inte beroende på vilken skog man går in i. På samma sätt ska man inte ha områdesbegränsningar. Vissa länsstyrelser utfärdar dispenser för hela det aktuella länet, medan en dispens i andra län bara innebär viss jaktmark. Det finns i dag ingen möjlighet till generell dispens i hela landet.
Detta innebär att en jägare som bjuds in med sitt jaktlag att jaga på jaktmarken intill den vanliga kan behöva söka en ny dispens. Då får man hoppas att det finns framförhållning i inbjudan för de sex veckor som det tar att söka dispens. Detta är orimligt. Systemet kostar dessutom mycket pengar och är tidskrävande.
Det är önskvärt att länsstyrelsernas dispenser för jakt med motordrivet fordon gäller i minst fem år och utfärdas för jakt i hela landet. En modern terrängkörningslagstiftning genom generella undantag förbättrar möjligheterna för jägare med funktionsnedsättning. Det ska inte vara ett hinder när man ska jaga.
Avslutningsvis, fru talman, vill jag återvända till den jägare som jag nämnde i mitt anförande under den förra debatten, Torgny, som hemma på gården en tidig morgon skymtade en älg uppe på kullen i sitt kikarsikte. Han blev förbryllad när han plötsligt såg att älgen delade på sig och gick åt två olika håll.
Det var ansvarsfullt av Torgny att inte avlossa något skott. Han kunde ju inte säkerställa vad det var för djur, vilket det heller inte var. Det var bara jag och min blivande fru som i gryningen stod där uppe på kullen och precis hade förlovat oss. Det är en förmån att finnas med i jaktboken med den jakthistorien.
Det handlar om att vara ansvarsfull och att finnas där i tid och otid, att vårda vår natur och att ha hela viltvårdsuppdraget och engagemanget med sig. Detta behöver vi vara tacksamma för och från politikens sida skapa sådana bra och goda förutsättningar som jag ser att betänkandet står för.