KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
All klokskap finns inte hos de 349 ledamöterna i riksdagen, men jag tillåter mig faktiskt att tvivla på att all klokskap finns hos SKL:s ledning i Stockholm. Det kanske är så att tiotusentals kommunpolitiker som sitter med fötter och tår långt ned i den kommunala myllan känner det här allra bäst. Låt då dem avgöra till exempel hur de vill göra med lagen om valfrihetssystem! Men utveckla gärna detta om jag missförstod dig, Anders Andersson.
Jag kan kommentera det här med bredsidan, för det är lite komiskt. Det handlar om 1 miljon kronor. Det är på den nivån, men på sida efter sida kan man ta del av de satsningar och överenskommelser som man tecknar. Det är så lite pengar att det inte spelar någon roll till slut. 1 miljon kronor till äldreomsorgen är liksom ingenting.
Stora överenskommelser som har föregåtts av politiska debatter och diskussioner är en sak. Men jag nämnde i mitt anförande, och jag antar att Anders Andersson hörde det, specifikt lagen om valfrihet för att exemplifiera det absurda i situationen att vi diskuterar en lagstiftning här. Lagen om valfrihetssystem ska vara frivillig. Kommunerna ska dock få pengar om man genomför den, annars tvingar vi fram en lagstiftning.
Jag tycker att det är ett väldigt märkligt förhållningssätt till tiotusentals kommunpolitiker. Borde de inte själva kunna avgöra hur de allra bäst organiserar äldreomsorgen i den egna kommunen eller egna stadsdelen? De ser villkoren lokalt, men framför allt är de betydligt närmare brukarna än vad vi och SKL:s ledning är.
Lena Hallengren (S):
Jag är glad, och det sade jag också i mitt anförande. Men jag tror att det kanske innerst inne finns ganska stor förståelse hos både Kenneth Johansson och övriga regeringspartier för den typ av argument som jag framförde. Jag tror att ni hade gjort ungefär detsamma om ni för drygt ett år sedan hade blivit väldigt hårt angripna, mer eller mindre dumförklarade, därför att vi inte förstår att bemanningen ska fastställas utifrån de behov som finns lokalt. Vi ville då ha riktlinjer.
Vi sade inte att vi ville ha minimibemanning. Vi sade inte att staten via Socialstyrelsen skulle tala om exakt hur många personal det skulle finnas per boende. Jag är glad i dag. Men jag tycker ändå att det är ganska anmärkningsvärt att vi kan få en sådan svängning. Det är bra, men jag tycker att den ska uppmärksammas. Debatten är egentligen inte så annorlunda den här gången. Men det har förflutit lite tid.
Socialstyrelsen har överbevisat sig själv om att det var möjligt att ta fram inte bara riktlinjer utan sannolikt också föreskrifter, som faktiskt är ännu starkare gentemot kommunerna. Återigen: Jag är glad. Vi vill inte ha minimibemanning. Diskussionen är inte så annorlunda mot förra gången. Däremot är debatten och tonen det.
Lena Hallengren (S):
Det initiativ som togs var ingen debattartikel. Utskottsinitiativet är det som finns redovisat i betänkandet från Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet. Det kan alla som vill ta del av. Det innehåller inget om minimibemanning. Det gjorde det inte heller förra gången. Jag är rätt angelägen om den historieskrivningen. Jag hade aldrig kunnat stå och försvara en minimibemanning som skulle utgöra något slags golv, utan det har handlat om att försöka utveckla och problematisera. Det är faktiskt inte enkelt att utfärda de här riktlinjerna.
Men det förslag som gavs är det som snart levereras. Det innehåller varken golv eller tak, utan det är en helt annan typ av resonemang. Jag har egentligen ingen mer fråga till Margareta B Kjellin utan tar bara tillfället i akt att understryka att den som säger att det handlar om minimibemanning faktiskt förvanskar lite grann av hur det egentligen var.
Lena Hallengren (S):
Jag känner väl till att var en statlig verksamhet lokaliseras kan antingen avgöras av olika myndigheter, som ofta ser skäl till att vara så nära alla andra myndigheter som möjligt - det är ju inte aktuellt i det här fallet, eftersom den inte är lokaliserad i Stockholm - men jag är ganska övertygad om att även statsrådets engagemang i frågan när det gäller lokalisering spelar roll. Det skulle förvåna mig mycket annars.
Om man utökar verksamheten och om man permanentar verksamheten skapar det trygghet i organisationen. Jag tycker faktiskt att det också är en gest mot ett län som har en väldigt låg andel statliga jobb. Jag tycker att det inte ska förringas.
Om man kommer från Stockholm eller bor i andra delar av Sverige med både många statliga myndigheter och många statliga jobb kanske den här frågan låter lite märklig och kanske lite futtig, om jag ska uttrycka mig så, men för ett län som har lite drygt 2,5 procents statliga jobb, en bra bit under snittet, spelar det roll. Det spelar roll om statsrådet har ambitionen att permanenta verksamheten eller inte. Statsrådet säger att det är en fråga om budgetmedel.
Är då beskedet att i samband med nästa budget ska beslut fattas om en permanentning, eller hur ska jag tolka det svaret? Jag har en annan fråga, som anknyter till forskningen. Vi väntar ju också på en forskningsproposition. Ett annat område som beskrivs i Socialstyrelsens utvärdering är just frågan om forskning och utveckling inom anhörigområdet som är relativt återhållsam, som de skriver. De skriver fortsättningsvis: "Om forskning sker är den oftast teoretiskt inriktad.
Nationellt kompetenscentrum Anhöriga vill försöka åstadkomma mer praktisk tillämpad forskning och att det skapas mer forskning inom området. Utvecklingen ska ske på ett mer systematiskt sätt och med vetenskapliga metoder. Det är av vikt att nå ut till forskare men också till den/dem som har forskningsanslag och kan bevilja medel." Jag vill mest litet nyfiket ställa frågan om det här är någonting som statsrådet spelar in i forskningspropositionen.
Äldreomsorgsfrågor över huvud taget och forskning på äldre är väl inte det som riktigt är prioriterat när man tittar på hur forskningsmedel används. Vi har ju tillfälle i forskningspropositionen att möjligen gemensamt kunna driva och peka på detta. Det är en fråga. De andra frågorna var alltså: Kan vi förvänta oss att i samband med budgeten få ett besked om verksamheten ska permanentas eller inte? Avser statsrådet att engagera sig i frågan om lokalisering?
Lena Hallengren (S):
Jag vet inte riktigt hur långt vi kommer i den här diskussionen. Vi har inga delade meningar om huruvida ämnet är relevant och viktigt. Tvärtom, det är jätteviktigt. Jag vill verkligen berömma Maria Larsson för den här verksamheten. Om den är helt på plats kan vi diskutera, men den har i alla fall kommit i gång och den skulle kunna komma på plats.
Jag vill fortfarande veta: Är det så att i samband med nästa budget kommer det ett besked om huruvida NkA ska permanentas eller inte, eller ska man leva med detta ett par år framåt i tiden? Det är ändå inga stora pengar som vi talar om. Vi pratar om 10 miljoner kronor till Nationellt kompetenscentrum Anhöriga och Svenskt Demenscentrum tillsammans. Det kan inte riktigt vara det som är den stora knäckfrågan. Kommer beskedet i samband med nästa budget?
Jag vill veta om det finns ett stöd och en support hos äldreministern för att verksamheten ska permanentas i Kalmar.
Lena Hallengren (S):
När man lyssnar till en beskrivning av hur bröstcancer kan påverka kvinnor, en omgivning och barn sitter många och funderar på egna berättelser och människor man tänker på. Men Sverigedemokraterna och Per Ramhorn drar det lite väl långt att utifrån det beskriva det som att vi står inför något slags reservation som handlar om liv och död.
Jag vill gärna passa på tillfället att kort beskriva varför vi inte ställer oss bakom reservationen, eftersom halva anförandet handlade om Socialdemokraternas uppfattning. Det gäller att ha forskning och kunskap och hela tiden förlita sig på att det är vad som vägleder läkare och professionen och gör att landstingen fattar rätt beslut. Hur riktlinjerna exakt ser ut kan komma att variera.
Riktlinjerna kan komma att förändras och uppdateras utifrån nya forskningsrön och framsteg. Det betyder att också åldern kan variera, om det är från 40, 41 eller 42 år. Var gränsen uppåt går kan också variera. I dag opererar man bröstcancer på kvinnor som är både 80 och 85 år. Man skulle sannerligen kunna fundera på: Hur många år kommer de att leva efter operationen? Kommer de egentligen avlida av någon annan åkomma än av sin bröstcancer?
Engagemanget är väldigt stort. Däremot är det bekymmersamt att de stora framstegen verkar stanna av lite grann. Hur vi egentligen ska se till att vi har en forskning som handlar om bröstcancer och cancer i stort och hur vi får nationella cancercentrum att hänga ihop med en nationell strategi engagerar mig väldigt mycket. Jag hoppas att våra landsting följer alla de rekommendationer som finns.
Men de exakta årtalen, om det är 40, 41 eller 42 år och om den övre gränsen sedan ska gå vid 80, 85 eller 90 år, överlåter jag till forskningen att avgöra.
Lena Hallengren (S):
För oss är principen väldigt viktig. De riktlinjer som finns ska följas. Det finns ingen mening med att vi har en socialstyrelse som utfärdar riktlinjer baserat på kunskap, forskning och erfarenheter och sedan gör landstinget en helt egen bedömning. Det är vår principiella uppfattning. Den gäller även för bröstcancer. Detta är en debatt som är ganska bred och vid.
Jag vill passa på att fråga Per Ramhorn hur Per Ramhorn ser på att vi ska ha en långsiktig handlingsplan psykiatrin och den ojämlikhet som vi i bred bemärkelse kan se inom hälso- och sjukvården. Ivf-behandlingar har i detta betänkande kommit att bli ett exempel på hur olika det kan se ut över landet, på tal om hur rekommendationer egentligen ska följas.
Lena Hallengren (S):
Det var ett långt inlägg. Jag kan konstatera att det har gått sju år med en borgerlig regering. Det har gått sju år också med ert styre bland annat i Stockholm, så jag tycker kanske att det vore passande att tala om hur man ser på de problem som Stockholm i dag står inför. Jag tycker att det vore intressant om Saila Quicklund kunde ägna sina nästa två minuter till att berätta om hon tycker att det är bra att vi har vårdplatsbrist. Naturligtvis inte, kommer Saila Quicklund att säga. Då är min följdfråga: Om det nu är så att man minskar antalet vårdplatser trots att befolkningen ökar, är man då på rätt väg?
Är det moderat politik? Jag ska hemskt gärna svara på frågan om vi tycker att skattemedel ska användas till det de är avsedda för. Absolut. Tycker vi att kvalitet är det viktigaste som vi ska sätta i fokus? Absolut. Tycker vi att patienternas intresse ska gå före företagens intresse av var de vill etablera sig? Absolut. Tycker vi att det ska finnas privata och offentliga aktörer? Absolut. Tycker vi att det är en bra idé om kommuner och landsting är överens med de privata aktörerna om hur de ska bli en väl fungerande del i vårdkedjan?
Ja, det tycker vi. Detta är våra förslag från vår socialdemokratiska kongress som har ägt rum i fem dagar. Min fråga till Saila Quicklund kvarstår: Tycker Saila Quicklund, Moderaterna, att vi fördelar resurser efter behov som det ser ut i dag, eller vilka sätt har ni att möta detta och se till att resurserna faktiskt fördelas efter behov så att vi får en mer jämlik sjukvård?
Lena Hallengren (S):
Eftersom socialministern aldrig är med i våra debatter får Anders Andersson från Kristdemokraterna ikläda sig den rollen. Det är i och för sig roligt att ta debatten även med dig, men det hade också varit roligt om socialministern kunde vara med någon gång. Jag har två frågor, men jag tar den första frågan i den första repliken så att Anders hinner svara på den. I nästa replikskifte tar vi nästa fråga. Jag tänkte haka på det du avslutade med, nämligen ert särskilda yttrande om ensamstående kvinnors rätt till assisterad befruktning.
Jag har full respekt för att Kristdemokraterna har kommit fram till den slutsatsen, även om mitt parti har kommit fram till en annan ståndpunkt.
Men vad jag inte riktigt kan respektera är att trots det faktum att en bred majoritet i riksdagen den 29 mars 2012, för lite drygt ett år sedan, beslutade att ge regeringen i uppdrag att skyndsamt återkomma med ett lagförslag till riksdagen som innebär att ensamstående kvinnor ges rätt till assisterad befruktning på samma sätt som olikkönade respektive samkönade par redan har enligt gällande lag, har regeringen inte ens beslutat om några utredningsdirektiv för en sådan utredning.
Har det möjligen att göra med Kristdemokraternas ståndpunkt, som här befästs extra i ett särskilt yttrande? Hur ser respekten ut för de beslut som den lagstiftande församlingen fattar?
Lena Hallengren (S):
Jag häpnar ändå över att beslut om arbetsfördelningen ska ta ett år för regeringen. Men då har vi fått svar på frågan. Min nästa fråga är också kopplad till en stor del av Anders Anderssons anförande, nämligen den rehabilitering som Kjell Magne Bondevik genomgick. Anders Anderssons anförande fick inspiration från Norge.
Vår reservation handlar om att ha en långsiktig nationell handlingsplan för en ambitionshöjning inom området vård och stöd för människor med psykisk sjukdom och psykisk funktionsnedsättning. Det har visat sig framgångsrikt när dessa saker inte sker projektvis, när man inte tillskjuter några miljoner om året, utan när man gör en rejäl handlingsplan. Norge har varit framstående. Jag vet inte Kjell Magne Bondevik sade något om detta i går.
Jag skulle vilja veta hur Anders Andersson ser på det faktum att psykisk sjukdom är stigmatiserat. Det finns ingen människa man möter i hälso- och sjukvårdssammanhang som inte understryker att det finns en på alla sätt skillnad mellan somatisk och psykisk sjukdom. I alla sammanhang säger vi att det inte borde vara så. En långsiktig nationell handlingsplan är verkligen vad psykiatrin behöver.
Vad är skälet till att regeringen inte tycker som Socialdemokraterna och inte heller som det framgångsrika Norge?
Lena Hallengren (S):
Jag var lite tveksam till att ge mig in i debatten. Det är naturligtvis rätt som socialministern säger att Skånes sjukvård ska diskuteras i Skåne. De har ett ansvar för att leverera en god sjukvård till sina medborgare, ta ut den skatt som krävs och erbjuda vård efter behov enligt hälso- och sjukvårdslagen. Samtidigt förvånas jag över att socialministern inte är lite mer upprörd. Jag känner själv att det kokar i mig när jag hör ledamöter från Skåne beskriva det som händer.
Hur kan man bara luta sig mot patientsäkerhetsstrategier, ambitioner och målsättningar när vi pratar konkret? Fem dödsfall kopplar Socialstyrelsen ihop med neddragningarna av vårdplatser i Region Skåne. Man sätter Skånes universitetssjukhus under särskild tillsyn därför att man befarar att detta kan komma att upprepas. Vi kan diskutera patientsäkerhet i den här kammaren till förbannelse utan att det hjälper om vi inte kan ta på allvar en väldigt allvarlig situation.
Det är nu som det kanske finns möjlighet att göra någonting så att de fem dödsfallen inte blir sex eller sju eller vårdskadorna blir allt fler. Jag tycker att det finns anledning för socialministern att reflektera över det faktum att vi inte bara talar om den skånska sjukvården för de skånska medborgarna - om man nu kan vara skånsk medborgare. Vi talar om en nationell angelägenhet. Delar av den vård som erbjuds är av nationellt intresse. Jag tycker i alla fall att det är ytterst angeläget.
Vi diskuterar i den här kammaren vårdgaranti och kömiljarder. Det skulle kunna vara frågor som var helt ointressanta för kammaren. Det är väl upp till varje landsting att se till att man får vård i tid. Men här engagerar sig en majoritet i kammaren. Socialdemokratin drev igenom vårdgarantin; nuvarande majoritet har drivit igenom en kömiljard. Jag har många gånger i den här kammaren sagt att det finns för- och nackdelar med de båda. Men helt uppenbart har det funnits ett nationellt intresse av att hantera en sådan sak som vårdköer.
Då gör regeringen en överenskommelse med SKL i stort och smått. Min fråga till socialministern är, i likhet med tidigare debattörers: Finns det verkligen ingenting som socialministern sitter och funderar på? Är det ingenting som skulle kunna göras? Är det här verkligen bara en fråga att lämna över till landsting och regioner själva och se hur det går? När frågan hamnar på Socialstyrelsens bord är det ett misslyckande.
Det är ett otroligt misslyckande att det kommer in klagomål som man inte klarar av att hantera därför att man inte har resurser nog. Vi måste göra allt vi kan för att det inte ska hamna klagomål hos Socialstyrelsen och att det inte ska finnas vare sig dödsfall eller patientskador att rapportera om. Jag vill bara understryka och upprepa de frågor som ställts från tidigare debattörer: Har Socialstyrelsen några ambitioner att försöka bidra till en förändring av den utveckling vi nu ser i Skåne? Den bekymrar i alla fall mig väldigt mycket. Bekymrar den socialministern?
Lena Hallengren (S):
Att ens ta upp problematiken i Västerbotten i sammanhanget känns som ett ansträngt försök att blanda bort korten och försöka tala om politiska majoriteter. Tro mig: I Västerbotten är man väldigt bekymrad över hur man ska klara av att erbjuda den goda och jämlika sjukvård som man skulle vilja ge.
Att jämföra en glesbygdsproblematik med något som är allt annat är glesbygdsproblematik - medvetna neddragningar i ett område som är Västerbottens motsats, nämligen tätort med stor befolkning och dessutom befolkningstillväxt - ter sig ganska märkligt, måste jag säga.
Jag kan försäkra socialministern att om jag hade varit i socialministerns kläder hade jag inte alls dragit mig för att ägna tid åt en sådan här fråga, att åka dit på besök, att faktiskt ha en uppfattning, att låta mig engageras och uppröras, när regeringens egen myndighet ställer Region Skåne under särskild tillsyn eftersom man är bekymrad över situationen.
Det är inte heller så att Region Skånes politiker verkar särskilt upprörda själva och säger: Nej, men vänta nu - nu har vi fått så stora anmärkningar från Socialstyrelsen att vi drar i nödbromsen och tänker till ett tag. Situationen verkar bara förvärras.
Jag ska med glädje sätta mig in ytterligare i situationen och med glädje återkomma i kammaren till den, för jag tycker att det är anmärkningsvärt att Sveriges riksdag fattar beslut om vårdgarantier, kömiljard och hälso- och sjukvårdslagar men struntar i konkreta situationer, när vi ser att vården riskerar att inte hjälpa utan faktiskt skada människor. Jag återkommer än en gång till detta: Fem dödsfall kan sannolikt kopplas ihop med de medvetna neddragningar som är gjorda.
Jag vet inte om de saknar en förändring av utjämningssystemet för att få resurserna att räcka till. Det kan möjligen socialministern få reflektera över. Men det känns som om det är mer medvetet än så. Min fråga är för sista gången: Kommer socialministern att engagera sig i ärendet Skåne och Socialstyrelsens särskilda tillsyn över Skåne eller är det något som andra ska sköta?
Lena Hallengren (S):
Det är inte helt enkelt att ha en budgetdebatt över huvud taget när man inte har hunnit gå igenom alla förslag. Det är inte helt enkelt att utläsa vem som står för vad. Jag erkänner att jag utgår rätt mycket från det särskilda yttrandet när jag replikerar på Stefan Jakobsson från Sverigedemokraterna. Jag konstaterar att två tredjedelar av det särskilda yttrandet inte alls handlar om utbildningspolitik. Det handlar om sverigedemokratisk ideologi och hur man röstar. Jag noterar att det i det sista stycket står: "Då riksdagen har ställt sig bakom en annan budgetmotion".
Det hade kanske varit lämpligt att skriva i det särskilda yttrandet att Sverigedemokraterna såg till att det blev en budgetmotion som hade kraftigt lägre utgiftsramar än de ni själva förespråkade. Det gör att ni själva slår undan benen för de förslag ni hade velat lägga fram. Min ena fråga är: Hur kan man egentligen seriöst diskutera utbildningspolitik med någon som inte värderar utbildningspolitik och bara tycker att invandringspolitik är det enda vi tar hänsyn till, allt annat är egalt?
Lena Hallengren (S):
Jag vill inte säga att det blev helt tydligt för mig med den bilbeskrivningen. Jag konstaterar i varje fall att det är invandringspolitiken som är det enda att ta hänsyn till. Allt annat blir ointressant om man fäller ett avgörande på det sätt som Sverigedemokraterna gjorde. Jag har ytterligare en reflexion. Sverigedemokraterna vill att man tar bort modersmålsundervisningen som ett obligatorium. Det behöver vi inte ha.
Jag inbillade mig ändå på något sätt att vi hade kommit så långt både i debatten och i kunskap och erfarenhet att vi vet att om man inte har ett modersmål som man behärskar är det väldigt svårt att gå vidare med nya språk. Det förvånar mig att den insikten fullständigt saknas. Jag vill också göra ett påstående.
Låga födelsetal och stängda gränser samtidigt som man har en åldrande befolkning är en ekvation som är ganska svår att få ihop. Många av Europas länder kommer att stå där. Men inte Sverige, om jag och många med mig får bestämma. Jag är lite nyfiken på hur Stefan Jakobsson och Sverigedemokraterna tänker sig det här med stängda gränser, låga födelsetal och en åldrande befolkning. Varifrån ska egentligen befolkningen och kunskapen komma?
Lena Hallengren (S):
Åh, vad mycket det är som jag skulle vilja debattera! Vi får fortsätta över en fika sedan, Camilla. Jag vill ändå i den här talarstolen för protokollets skull fråga dig några saker. Jag noterar att Sverigedemokraternas stöd över huvud taget inte verkar bekomma Camilla Waltersson Grönvall eller Moderaterna. Inte med ett enda ord nämns det unika sätt på vilket Alliansens budget har gått igenom. Jag noterar det, och jag måste säga att det bekymrar mig. Det andra jag noterar är diskussionen om utbyggda bidrag.
Eftersom detta inte är det utskott som egentligen har frågorna på sitt bord kanske jag inte skulle ställa frågan, men eftersom jag replikerar på det anförande du höll vill jag ändå fråga: Tänker du på förslaget om höjd a-kassa, att lite mer än 50 procent skulle haft en a-kassa som det hade gått att leva på? Eller tänker Camilla Waltersson Grönvall på underhållsstödet som skulle kunna öka med 300 kronor? Eller kan det möjligen vara så att du avser den sänkta pensionärsskatten som gör att de med de allra lägsta pensionerna skulle få lite mer i plånboken? Jag är bara nyfiken.
I stället för att jag ska hitta på några siffror använder jag de siffror som Camilla Waltersson Grönvall hade i sitt anförande, nämligen 5 miljarder i ökning sedan 2006 för skolans räkning. Man kan ju ganska lätt räkna ut att det blir 625 miljoner om året. Då kanske man inte blir riktigt så imponerad. Jämför det med 120 miljarder i skattesänkningar. 5 miljarder är ganska lite.
Vad är skälet, Camilla Waltersson Grönvall, till att det bara var 5 miljarder på åtta år? Men nu med en rödgrön regering, som har uppvärderat skolan och faktiskt presterar och levererar i sin första budget, vaknar helt plötsligt Alliansen och vill anslå medel till skolan. Skulle det möjligen kunna hänga ihop?