KBLab/rixvox huggingface dataset:
Fredrik Malm (L):
Om en person har skyddsbehov får personen asyl. Om en person har ett arbete får personen ett arbetstillstånd.
Sedan finns det en rad andra möjligheter att vistas i Sverige som turist, student, anhörig och så vidare, men grunden i systemet är sådan att om man har skyddsbehov får man asyl och om man har jobb får man ett arbetstillstånd.
Frågan är: Om man inte har något av detta, om man inte har tillräckligt starka skyddsbehov enligt vår lagstiftning och om man inte heller arbetar, är det då rimligt att Sverige ska finansiera ens uppehälle i alla fall, kanske under lång tid framöver?
Frågan till Morgan Johansson och regeringen blir: Är det rimligt att ställa upp ett åtagande för 10 miljoner människor i Sverige att de ska finansiera uppehället för stora grupper människor - vuxna och fullt friska personer - som inte har tillräckligt starka skyddsbehov och som heller inte arbetar?
Denna fråga aktualiseras nu i och med den nya skyddsgrund som regeringen har föreslagit, den så kallade humanitära skyddsgrunden, och som innebär just detta. Den omfattar personer som inte har asyl. Om dessa personer hade haft skyddsbehov hade de fått asyl. Och den omfattar personer som ofta inte arbetar, för då hade de haft ett arbetstillstånd, om inte detta har löpt ut. Vi i Liberalerna vill ha en humanitär ventil, men den ska vara ganska snäv.
Det ska handla om synnerligen ömmande omständigheter, men regeringen vill nu ha en väldigt bred ventil. Detta är delvis en moralisk fråga om vilket åtagande som Sveriges invånare kan åläggas för att finansiera uppehället för stora grupper av människor fast personerna varken har skyddsbehov eller arbete.
Fredrik Malm (L):
Statsrådet gör det lite väl enkelt för sig. Om han hade hållit fast vid det förslag som Migrationskommittén lade fram om att återgå till det som hette synnerligen ömmande omständigheter och som gällde i Sverige från 2005 fram till 2014 hade det varit en undantagsbestämmelse.
Det som regeringen gör här är att ta det barnperspektiv som infördes 2014 och som motiverades med barnkonventionen, och så vill man att det ska gälla stora grupper personer som är vuxna.
Då har man i praktiken skapat en ny grund för att stanna i Sverige för personer som annars borde ha fått stanna genom den vanliga vägen - att de söker asyl och får bifall - eller för personer som hade kunnat jobba sig in i Sverige genom ett arbetstillstånd. Den nya lagstiftningen kommer att ge en bred väg. Om man får bifall på sin asylansökan får man ett tillfälligt uppehållstillstånd.
När man sedan etablerat sig, fått arbete och lärt sig grundläggande svenska ska man få ett permanent uppehållstillstånd. Vilka är det då som ska omfattas av den nya skyddsgrunden? Jo, det är de personer som inte klarar av att etablera sig i Sverige den vanliga vägen, det vill säga personer som det egentligen inte finns någon grund att bevilja ett uppehållstillstånd.
Då kommer frågan tillbaka, och jag tycker faktiskt, fru talman, att detta även är en moralisk fråga: Hur stort åtagande kan man ålägga 10 miljoner invånare i Sverige, att kanske under lång tid framöver finansiera uppehället för stora grupper fullt friska vuxna som inte kan beviljas uppehållstillstånd på skyddsgrund eller som inte kan beviljas ett arbetstillstånd?
I slutändan blir det skattebetalarna som kommer att få stå för denna nota när vi i stället borde fokusera på dem som har skyddsbehov.
Fredrik Malm (L):
Det har sagts en hel del klokt av ett antal kollegor här. Jag ska inte förlänga detta särskilt mycket i denna sena timma. Vi har dragits med pandemin i ett och ett halvt år. Därför är det inte konstigt att det inte sedan tidigare finns skrivningar om pandemin i svensk lagstiftning.
Flera talare har talat om att det finns ett kryphål. Ja, det gör det eftersom pandemin är något nytt. Lagstiftaren måste på något sätt hantera den situation som har uppkommit.
Vi kan inte ha en ordning där upp till 90 procent av de personer som är förvarstagna, som ska lämna Sverige, som har fått lagakraftvunnen dom om att lämna vårt land och som inte har någon rätt att uppehålla sig på svenskt territorium, kan åberopa någon sorts personlig integritet.
Avsikten är att inte behöva spotta lite på en papperslapp och använda en tops i ena näsborren, för att på så sätt hålla sig kvar i landet. Det är inte rimligt. Jag har en liberal grundsyn. Jag bekänner mig till den liberala ideologin i vid mening.
Det betyder att jag som liberal i mitt politiska arbete gång på gång och på olika sätt har att väga den personliga integriteten gentemot det allmännas bästa i en rad olika situationer. Jonas Andersson i Skellefteå är inte kvar i salen, men han nämnde ett antal exempel, såsom att man gör alkotester.
Vi tycker inte heller att det är särskilt märkligt att polisen kan sätta på handbojor när de griper en misstänkt person, trots att personen inte är dömd. Det finns mängder av exempel där den personliga integriteten måste inskränkas på olika sätt.
Testning vid verkställighet av utvisningsbeslut Det blir nästan en sorts extrem principjuridik att en person som är i situationen att man ska lämna Sverige ska kunna åberopa något slags total rättighetskatalog och därmed i praktiken paralysera hela vårt återvändandesystem och förvarssystem. Det är inte rimligt.
Jag tror att även Socialdemokraterna förstår att det inte är rimligt. Problemet är att regeringen inte har haft tillräcklig handlingskraft för att komma till rätta med det. Det är något som riksdagen borde klara av att på ett par veckor hantera på ett rimligt och bra sätt. Det är ett flagrant missbruk. Det är ren obstruktion som personer ägnar sig åt.
Enbart för att hålla sig kvar i landet åberopar man integritetsaspekten vad gäller just att ta covidtestet. Liberalerna yrkar också bifall till utskottets förslag i betänkandet.
Fredrik Malm (L):
Jag lyssnade på Christina Höj Larsens anförande med stort intresse. Där upprepades någonting som Vänsterpartiet alltid upprepar, nämligen hur viktigt det är med generell välfärd och stora välfärdssatsningar. Det är någonting jag instämmer i. Jag är själv socialliberal och en varm anhängare av välfärdsstaten. Vi har delvis lite olika uppfattningar om hur den ska utformas, men i grund och botten är jag en varm anhängare av välfärdsstaten.
Den ger människor frihet genom att kompensera för ojämlika förhållanden, ge möjlighet till omställning i svåra situationer i livet, erbjuda sjukvård och mycket annat.
Men det finns även någonting annat som ni i Vänsterpartiet är väldigt tydliga med i era anföranden, tycker jag, nämligen att ni inte ser någon som helst motsättning mellan att ha en väldigt stor invandring, särskilt flyktinginvandring och anhöriginvandring under väldigt lång tid när många inte kommer i arbete, och att ha en välfärdsstat. Den här motsättningen finns inte överallt i Sverige, men den finns i många områden.
Vi har bostadsområden i Sverige där välfärdsstaten inte fungerar, där socialtjänsten fullständigt går på knäna, där skolan inte klarar sitt grundläggande uppdrag och så vidare. En del väljer att ta ut det här på invandrarna, vilket är förskräckligt. Det är hemskt att så sker. Men om vi värnar välfärdsstaten och värnar en kontinuerlig invandring till Sverige håller inte Vänsterpartiets lösningar.
Vänsterpartiet förespråkar permanenta uppehållstillstånd till alla, avsaknad av försörjningskrav, amnestier till stora grupper och kraftigt höjda ersättningar. I kombination med er syn på ekonomi och arbetsmarknad innebär detta i förlängningen att det kommer att bli väldigt svårt att upprätthålla välfärdsstaten, i alla fall på de nivåer och med de ambitioner vi har. Ser Vänsterpartiet inte den här problematiken över huvud taget?
Fredrik Malm (L):
Nu kommer den här vanliga banala retoriken från Vänsterpartiet. Min fråga var uppriktigt menad.
Det här måste finansieras. Det finansieras av människor som går till jobbet och betalar skatt. Jag uppmanar Christina Höj Larsen att blicka ut utanför Helgeandsholmen, titta på ett antal bostadsområden i Sverige och fundera över situationen där för socialtjänst, skola och rättsväsen. I många av de områdena bor många av våra väljare. Det är allvarliga problem vi har nu.
Fredrik Malm (L):
Jag lyssnade på statsrådet när han gjorde sin beskrivning av det svenska regelverket gällande arbetskraftsinvandring. Där finns mycket riktigt en hel del problem. Det är alldeles korrekt. I huvudsak återfinns dessa problem bland dem som arbetskraftsinvandrar till Sverige för väldigt låga inkomster.
Där finns det problem med bland annat exploatering, fusk och missbruk - samt givetvis undanträngningseffekter, eftersom det finns många arbetslösa utan utbildning i Sverige nu. Detta måste vi givetvis ta tag i. Det finns en utredning som rullar nu.
Vi har från Liberalernas sida sagt: Ska man arbetskraftsinvandra till Sverige bör den lägsta inkomst man kan få motsvara svenska kollektivavtal för heltidstjänst. Då skulle de lägsta inkomsterna drivas upp med åtminstone 6 000-7 000. Det finns också en del andra lösningar som det har pekats på.
Men sedan, fru talman, tar statsrådet i så att det bara dånar om det och säger att hela den reform som genomfördes för drygt tio år sedan är ett "totalt misslyckande". Det är det jag reagerar på, fru talman. Det är en svartmålning som enbart tar fasta på de problem som finns. Det finns också ett antal väldigt stora fördelar med arbetskraftsinvandring.
Vi har viktiga företag i Sverige som får sin kompetensförsörjning tryggad genom högpresterande, högutbildad och ofta också högavlönad arbetskraft. Jag kan inte riktigt förstå varför man ska försvåra också för dem. Det är en jätteviktig kompetensförsörjning som den svenska ekonomin mår väldigt bra av och som har genererat väldigt många jobb.
Svartmålningen av arbetskraftsinvandringen där man slår så oerhört brett som statsrådet gör är inte riktigt rättvisande.
Fredrik Malm (L):
Nu upprepar statsrådet precis den svartmålningen. Jag vet inte om människor sover på smutsiga madrasser bredvid ugnen på Swedbank, Sandvik, Volvo, Ericsson, Handelsbanken och så vidare. Vi har en omfattande arbetskraftsinvandring till Sverige av experter och högkompetent arbetskraft. Det är en oerhört viktig kompetensförsörjning. Fru talman!
Jag är egentligen inte här för att polemisera med statsrådet om de problem som de facto finns. Dem ser jag också. De finns i huvudsak inom de kategorier som Morgan Johansson här rabblar upp inom hotell och restaurang, eller vad det nu kan vara, som diskare och så vidare. Det finns annan problematik i anslutning till detta och så vidare. Det är någonting som vi verkligen måste ta tag i. Men man måste också se den andra sidan.
Det handlar om kompetensutvisningar av personer som inte har gjort några fel och seriösa arbetsgivare som inte hittar kompetensen i Sverige till exempel.
Fredrik Malm (L):
Det jag har sett framför mig det senaste året är en global pandemi och en hälsokris. Det Ludvig Aspling har sett framför sig med covid-19 är en eurokris. Det är någonting helt annat. Vi har uppenbart helt olika utgångspunkter i detta, vill jag säga. Det som framför allt har hämmat ekonomin är att man har infört en del ingredienser som funnits i Sverigedemokraternas verktygslåda ända sedan partiets start, nämligen stängda gränser och mindre rörlighet.
Åk till gränsbygderna, Ludvig Aspling, i Värmland till exempel och titta på hur det har slagit! Där har ni konsekvenserna av de stängda gränserna. Det är fruktansvärda konsekvenser med arbetslöshet och stora problem för besöksnäringen och gränshandeln och med uppbrutna familjer som bor på olika sidor om gränsen.
Nu accepterar vi den typen av åtgärder mot bakgrund av den svåra pandemin, och vi måste givetvis också visa en förståelse i Sverige för att till exempel Norge, Danmark och Finland har valt en annan strategi än Sverige har gjort.
Jag skulle alltså säga att det är dessa radikalt minskade handelsflöden i världen och så vidare som är de stora bekymren med pandemin, och det slår ju brett. Det handlar inte bara om euroområdet.
Sedan kan man mycket väl diskutera både EMU och eurons funktionssätt och struktur, frågor om optimala valutaområden, interna devalveringar och så vidare, vilket Ludvig Aspling själv tog upp i sitt anförande tidigare. Sådant kan man mycket väl diskutera, men jag tycker att det är fel att lägga skulden på euron för svårigheterna kring pandemin.
Fredrik Malm (L):
Det här blir lite tröttsamt. Ludvig Aspling har ett intressant sätt att argumentera på som bygger på att om det finns 20 olika faktorer som påverkar ett händelseförlopp eller något annat väljer Sverigedemokraterna ut ett av dem, och så överfokuserar man på det och struntar i allt annat. Det finns oerhörda fördelar med att ha en stor inre marknad i Europa och att kunna ha en gemensam valuta, inte minst för handel.
Långsiktigt kan det handla om räntenivåer, om den ekonomiska utvecklingen och så vidare. När det gäller orsaken till att en del länder går knackigt ekonomiskt i till exempel Sydeuropa är euron en faktor - det vidhåller jag. Men den är långt ifrån den enda.
Det handlar om utbildningsnivåer i samhället, om hur mycket man jobbar, om hur mycket man forskar, om vad man har för skattesystem, pensionssystem och infrastruktur, om vad det är för övergripande ekonomisk struktur i ett land, om man har många småföretag eller storföretag och så vidare. Det finns en rad olika faktorer som påverkar ett lands ekonomiska utveckling. Det är alltså inte bara valutan.
När det gäller överfokuseringen på att alla problem skulle bero på Europeiska unionen och på att man har en gemensam valuta i Europa håller jag inte med om de ingångsvärdena. För mig som liberal är Europasamarbetet oerhört viktigt.
För Sveriges del har det, sedan vi blev medlem den 1 januari 1995, inneburit enorma fördelar för vårt land, inte minst ekonomiskt vad gäller vårt välstånd, vår handel och vår utveckling och även för Ludvig Asplings, min egen och alla andras levnadsstandard i Sverige.
Fredrik Malm (L):
Jag lyssnade på anförandet från Magdalena Schröder. En del av det som sägs är givetvis jätteviktiga saker om biståndseffektivitet, prioriteringar och annat. Jag delar verkligen uppfattningen att det är väldigt viktigt att man gör tydliga prioriteringar i biståndet. Bekymret kommer när man läser vad Moderaterna vill göra för prioriteringar.
I grund och botten skisserar Moderaterna en modell som innebär att vi sänker biståndsnivåerna en bit under enprocentsnivån. Man kopplar det sedan till Agenda 2030-målen och annat och vill fasa ut mycket bistånd om ungefär tio år.
När man sedan nämner de prioriteringar man vill göra nämner man bland annat, vilket också sas i anförandet och återfinns i Moderaternas reservation, global hälsa, klimat och miljö, jämställhet och institutionsbyggande, och givetvis också det humanitära biståndet. Det är jätteviktigt bistånd, absolut, och från Liberalernas sida ställer vi upp på allt detta.
Det är bara det att det finns ett område som Moderaterna inte nämner som man uppenbart har prioriterat bort. Det är demokratibiståndet. Det blir väldigt märkligt när slutsatsen blir att man vill minska biståndet ganska avsevärt. Det man framför allt till synes vill dra ned på är stödet för demokratibyggande. Från vår sida i Liberalerna menar vi tvärtom att det är stödet för demokratisering som är det absolut viktigaste biståndet.
Det är förutsättningen för att annat bistånd ska kunna fungera och fler människor ska kunna omfattas av individuella fri- och rättigheter och leva i marknadsekonomi och demokrati i framtiden. Jag undrar lite hur Moderaterna ser på detta.
Fredrik Malm (L):
Det är mycket riktigt så att ett demokratiperspektiv ska genomsyra allt bistånd och att vi ska ställa krav på mottagarna. Det ifrågasätter vi absolut inte. Det är oerhört viktigt. Vi borde dessutom ställa högre krav. Men nu handlar det om bistånd till dem som vill bygga demokrati. Vi talar här exempelvis om stöd till oberoende journalister.
Det kan handla om advokater och personer som agerar för att driva rättsprocesser mot en diktatur. Det handlar om en del av det bistånd som ges genom de partinära organisationerna från till exempel båda våra partier. Då blir exemplet Tanzania väldigt märkligt. Där har vi en regim som inte vill ha demokrati. Det jag talar om är det stöd som går till dem som bekämpar den regimen. Det saknar jag i Moderaternas politik.
Det är väldigt märkligt att man nämner Lantmäteriverket och annat i anförandet, men man nämner inte dem som kämpar för demokrati. Det tycker jag som liberal borde vara det viktigaste av allt.
Fredrik Malm (L):
Det var stora ord från Vänsterpartiet om att alla människor i världen ska omfattas av frihet. Låt oss då titta på hur engagemanget är i Vänsterpartiet för detta. Det är en bra temperaturmätare på hur pass mycket ett parti står för global solidaritet med de utsatta om man tittar på vad partiet självt gör.
Vänsterpartiet har en lång historia, årtionden av historia, av att vara blint lojalt med den kommunistiska diktaturen på exempelvis Kuba. De senaste åren har stödet minskat en del, och det har kommit lite kritiska uttalanden från Vänsterpartiet. Det är förstås bra och ett steg på vägen.
Men om man tittar lite noggrannare på Vänsterpartiets organisation ser man att partiet har ett rätt nära samarbete med den kubanska kommunistregimens svenska lobbyorganisation. Den heter Svensk-Kubanska Föreningen, förkortat Svek, och den har endast ett enda syfte, nämligen att blint och totalt försvara regimen på Kuba.
De senaste åren har en rad vänsterpartiföreningar arrangerat möten tillsammans med lobbygruppen för en enpartidiktatur. Man har oftast logotyper tillsammans med organisationen. Därtill listas flera vänsterpartistiska politiker i fullmäktigeförsamlingar och även i kommunstyrelseförsamlingar runt om i landet som kontaktpersoner för lobbyorganisationen.
De är inte bara stödmedlemmar, utan de är kontaktpersoner för en organisation som enbart har till syfte att verka för kommunistiskt enpartistyre. Detta sker även i närtid. I förra veckan hade Vänsterpartiet ett möte i Malmö. Talaren sa att han representerade både Vänsterpartiet och Svensk-Kubanska Föreningen samtidigt. Det var en ren hyllningsorgie till diktaturen på Kuba.
Kan man representera Vänsterpartiet och samtidigt representera en förening som vill införa enpartidiktatur? Är det möjligt?
Fredrik Malm (L):
Jag förstår att Vänsterpartiet tycker att det är en besvärlig debatt. Faktum är att många av medlemmarna i partiet, tvärtemot vad Yasmine Posio säger här, vill ha en utveckling lik den på Kuba. De ställer upp i val i Sverige och säger att det ska vara demokrati i Sverige, men samtidigt är de med i en organisation som vill förvägra kubanerna precis de rättigheterna.
Det är klart att detta har med bistånd att göra därför att bistånd är kopplat till frågan om global solidaritet och globalt demokratiarbete. Jag frågar än en gång Yasmine Posio följande. Hur är det möjligt, år 2020, att det finns representanter i Vänsterpartiet som samtidigt är representanter för en organisation som vill införa kommunistisk enpartidiktatur? Hur är det möjligt? Vad säger Yasmine Posio till dem? Vad är Yasmine Posios budskap till dem?
Det är hennes medlemmar, inte mina medlemmar.
Fredrik Malm (L):
Under den korta tid som jag har till mitt förfogande vill jag framför allt uppehålla mig vid frågan om Förenta nationernas så kallade MR-råd. Jag vill yrka bifall till reservation 5 som är en gemensam reservation från Liberalerna och Kristdemokraterna och rör just MR-rådet. Sverige var mycket aktivt i att skapa detta människorättsråd i Förenta nationerna.
Det skapades 2006. Tanken var att föra arbetet för mänskliga rättigheter framåt i världen. Men det har blivit precis tvärtom, och det kunde vi se redan från dag ett. Förenta nationernas MR-råd är till brädden fyllt av diktaturregimer, av sadistregimer, människorättskränkare och skurkar. De har helt lamslagit arbetet.
Det har gått så långt att de hyllar varandra. Detta är egentligen den enda institution i Förenta nationerna som verkligen på allvar ska granska människorättsbrott. Men det har blivit den institution som försvarar människorättsbrott. MR-rådet är en skam för världssamfundet. Det är en parodi på rättighetsarbete, och det är en lekstuga för diktaturer.
Tyvärr har Sverige också ett ansvar i detta, eftersom vi var så pådrivande för att skapa detta råd.
Ett axplock av de länder som sitter i människorättsrådet i dag, länder som kommer att ta plats nästa år och länder som har suttit där de senaste två åren: Venezuela, Kina, Kuba, Ryssland, Pakistan, Uzbekistan, Bahrain, Irak, Saudiarabien, Nigeria, Kongo-Kinshasa, Afghanistan och Eritrea.
Är det dessa länder, dessa stater och dessa regimer som vi tycker ska ha ansvar för arbetet för mänskliga rättigheter i FN? Det är ju helt absurt. Det enda rimliga är att man lägger ned detta människorättsråd och skapar ett nytt organ där man sätter upp kriterier för vilka som ska vara med.
Länder som till exempel hänger oppositionella i lyftkranar bör rimligen inte ansvara för människorättsarbetet i världssamfundet. Länder som sätter elchocker under fötterna på oberoende journalister är väl inte heller riktigt lämpliga att granska människorättsövergrepp i världen. Förenta nationerna m.m. Men inget av detta händer.
Gång på gång flyttar skurkarna och sadisterna fram sina positioner inom världssamfundet. De har helt lamslagit arbetet för mänskliga rättigheter i FN. Herr talman! För två veckor sedan skulle MR-rådet granska Belarus. Vi vet alla vad som har hänt i Belarus. Tiotusentals människor har fängslats, det har varit ett massivt övervåld från regimen och så vidare.
Bland de länder som då tog till orda, hyllade regimen i Belarus och lovordade Belarus framsteg för mänskliga rättigheter var Syrien, Venezuela, Kambodja, Kina, Kuba, Egypten, Iran, Kuwait och Ryssland. De talade om att alla belarusier åtnjuter mänskliga rättigheter och att regimen har gjort stora framsteg och så vidare. Detta är en fars.
Så här kan vi inte ha det. Nu måste Sverige på allvar börja flytta fram sina positioner för att kräva en ordentlig förändring av Förenta nationernas människorättsarbete.