KBLab/rixvox huggingface dataset:
Helena Leander (MP):
Nu är det ju så att antalet hänger ihop med genetiken. Det är svårare att upprätthålla en genetiskt frisk vargstam om den är väldigt liten. Den blir mycket mer sårbar för tillfälliga störningar och sådant som kan hända. Har man en större vargstam är det en liten försäkring. Men visst, det handlar inte bara om antal. Det handlar också om insatser för att förstärka genetiken med nya gener. Anita Brodén säger att man sköt vargar för att bereda plats för de nya generna.
Om vi ska vara lite krassa är kanske inte det stora problemet att det är platsbrist i Sverige. Man sköt en massa vargar för att bereda plats för de nya generna. Men de där nya generna kom ju aldrig, för man gjorde aldrig någon utsättning av vargvalpar eller vad det nu var för olika idéer man hade, utan man började i den ena änden utan att slutföra den andra. Det enda som hände då var att man minskade vargstammen, och det blir inte genetiken bättre av.
Om vi återgår till frågan om skyddsjakt som jag funderade på är det också ett exempel på hur man egentligen börjar i fel ände. Man började med att öppna upp för en utökad skyddsjakt innan man hade riktlinjerna för skyddsjakt på plats. De riktlinjerna ska inte vara klara förrän i sommar. Jag tycker att det är en lite märklig tågordning att man börjar med att öppna upp och att allting kommer på plats därefter.
Det är inte tänkt att vi ska stå här och gå in i enskild myndighetsutövning eller något sådant. Men någonstans tänker jag ändå att det är viktigt att vi skickar signaler om att vi vill att det ska vara ordning och reda i skyddsjakten. Det ska vara en sista utväg när det inte finns några andra alternativ för att undvika skador från vargar. Frågan kvarstår: Tycker Anita Brodén att vi verkligen lever upp till det i dag?
Helena Leander (MP):
Jag hade tänkt fråga Roger Tiefensee lite grann om marina Natura 2000-områden, men jag kanske ska börja med att bemöta Roger Tiefensees funderingar på regional rovdjursförvaltning. Miljöpartiet tycker i allmänhet att det är bra om man flyttar besluten så nära människor som möjligt och ser demokratiska fördelar med det.
Men det är inte alltid att det är bättre att flytta saker som är en nationell angelägenhet, som biologisk mångfald, till regioner och lägga det på organ där de olika särintressena är representerade och låta dem få ett starkt inflytande, särskilt inte när man hör rapporter om att de här viltförvaltningsdelegationerna kanske har blivit lite mindre balanserade än vad man har tänkt sig.
Vi har till exempel sett att jägarintresset har blivit mer representerat än vad som kanske var tänkt. Det är förvisso ett intresse i sammanhanget, men det finns många andra som kanske inte har samma plats. Djurskyddsintresset har över huvud taget ingen plats i det sammanhanget. Sedan vi började med detta har vi i och för sig fått en rovdjursutredning som vi måste ta ställning till, och vi måste också se vilka analyser som kommer fram där.
Nu kan jag gå vidare till de marina Natura 2000-områdena. Det är lite problematiskt att vi inte har ett ordentligt skydd av de marina Natura 2000-områdena. Jag har försökt ställa en massa frågor till vår miljöminister om det. Senaste gången fick jag svaret att hon skulle prata med länsstyrelserna om varför man inte reglerar fisket och varför man inte begär tillståndsprövning. Eftersom Roger Tiefensee är partikamrat till miljöministern tänkte jag fråga hur det har gått med de där samtalen.
Senast var Länsstyrelsen i Västra Götaland ute och sade att de inte kunde tillståndspröva fisket. Kommer man framåt någonstans?
Helena Leander (MP):
Jag tycker också att det var mycket glädjande, särskilt det sista om att det ska vara tillståndsprövat och att hon skulle ta ett snack med länsstyrelserna. Jag förstår om hon inte har hunnit göra det, men jag är förstås angelägen om att det sker någonting. Och det kanske inte bara ska vara ett snack. Normalt har man lite mer formella beslutsgångar där man ger uppdrag och direktiv till länsstyrelserna.
Man kan kanske inte bara kan skriva det i ett frågesvar och hoppas att länsstyrelserna följer det, för så tycks ju uppenbarligen inte länsstyrelserna uppfatta det. Om inte Roger Tiefensee vet hur har det har gått med de här samtalen ska jag inte luska mer i det utan bara skicka med en from förhoppning om att man skyndsamt kommer att arbeta vidare med denna angelägna fråga så att det verkligen blir ordning och reda nu.
Helena Leander (MP):
Nina och jag var i Indien tillsammans med miljö- och jordbruksutskottet och tittade på bland annat textilindustrin. Vi fick se det avloppsvatten som gick ut från textilfabrikerna; det var alldeles svart. På den fabriken hade man avloppsrening, men det hörde tydligen till undantagen. Jag försökte ställa frågor, och sade att det är bra att ni renar vattnet, men de kemikalier ni använder i processen måste ju ta vägen någonstans.
Hur skulle det vara om man använde mindre kemikalier över huvud taget? De svarade att de tar fram det som konsumenterna vill ha. Konsumenterna vill ha svarta och mörka kläder. Då krävs det mycket kemikalier. Det kanske inte är en kunskap som alla svarta-kavaj-bärare här i dag bär med sig naturligt.
Om man visste hur mycket kemikalier som används i färgningsprocessen skulle nog många agera annorlunda, men man har inte den kunskapen. Det visar lite på problemet med att lägga allt ansvar på konsumenten i den här frågan. De flesta är inte utbildade kemister, och de har inte varit i Indien på studiebesök. Därför behöver man någon form av reglering, förbud och sådana otäcka saker. Vi föreslår att man ska ha EU-regler för textilier. Vissa ämnen kanske man vill tillåta någonstans i samhället.
Nina Lundström och Jens Holm talade tidigare om silverjoner. Man kanske vill använda dem inom sjukvården för de bakteriedödande egenskaperna, medan de är ganska meningslösa i underställ där de tvättats bort efter ett antal tvättar. Därför kanske man vill gå in och reglera just textilier och säga att just där ska vi inte ha vissa kemikalier. Skulle inte det vara en bra idé, Nina Lundström?
Helena Leander (MP):
Jag får göra ett förtydligande och säga att jag inte vill förbjuda färgen svart och att även jag har en rad svarta kavajer hemma i garderoben som kommer att användas så länge de håller. Att jag har en lila kavaj i dag beror nog mer på att jag är lite våryster i dag än på någonting annat. Det ska jag vara ärlig och säga. Men bortsett från denna lilla utvikning tycker jag fortfarande att vi från politiskt håll har ett ansvar att reglera de färger och ämnen över huvud taget som ingår i textilier.
Då kanske det inte handlar om att förbjuda vissa färger utan snarare om att de farliga ämnena ska ersättas med bättre ämnen. Där kommer man inte vidare om man bara tänker sig att vi ska stå här i talarstolen och vara engagerade, medan de stora skarorna sitter hemma framför tv-apparaten och lyssnar på detta och tycker att detta är smart och sedan går ut i butikerna och ställer frågor om vilka färger och andra kemikalier som används i processen. Jag tror att vi behöver någon form av regler.
Återigen: Skulle det vara så farligt att ha någon typ av textildirektiv eller motsvarande där man sätter upp regler för vilka kemikalier som får ingå i textilier och vilka som inte får ingå?
Helena Leander (MP):
Det är kul att se er igen. Det kliar lite i fingrarna på mig att gå in i alla möjliga debatter som varit här om kilometerskatter, lastbilsskatter, eller vad man nu vill kalla det för, och konstgödselskatter. Men jag har redan två partikamrater som tagit de diskussionerna. Ni är säkert lite trötta och hungriga allihop. Jag ska koncentrera mig på ett enda område. För er som är hungriga blir det extra roligt att det är livsmedel.
Detta är ett område där man i dag inte riktigt använder punktskatter på samma sätt som man gör på många av de andra områden som nu diskuteras där vi har eller föreslås få olika former av skatter. Vi vet att miljöskatter som låter förorenaren betala är erkänt effektiva styrmedel för att minska vår miljöpåverkan. Men på livsmedelsområdet är det inte så välanvänt.
Det är väldigt mycket som avgör hur stor miljöpåverkan det vi äter har. En grov skiljelinje går mellan mat från djurriket och mat från växtriket. Mat från djurriket har den lilla nackdelen att eftersom man går omvägen via ett djur får man automatiskt förluster av energi på vägen. Det kräver mer energi och mer mark jämfört med om man hade ätit växterna direkt. Man kan så klart äta djur som betat på områden där det inte växer någonting som människor kan äta.
Men tyvärr går utvecklingen i dag åt helt fel håll. Djuren äter kraftfoder som kommer från marker som mycket väl skulle kunna användas av människor. Med tanke på den konkurrens vi ser om marken, där marken ska räcka till att föda en växande befolkning och till bioenergi, och att vi också gärna vill ha kvar lite biologisk mångfald, är detta problematiskt. Det är problematiskt att FN:s jordbruks- och livsmedelsorgan har slagit fast att djuruppfödningen står för 18 procent av mänsklighetens klimatpåverkan.
Det finns all anledning att vara oroad av att köttkonsumtionen i Sverige bara ökar. Varför tar vi inte och prövar de ekonomiska styrmedel som vi vet har varit väldigt effektiva på andra områden? Det är mitt lilla förslag. Hur man sedan ska göra det kräver lite funderande. Ska man till exempel ha skatter i produktionsledet eller i konsumtionsledet?
På sitt sätt blir det mer miljömässigt träffsäkert om man går in i produktionen, förutsatt att man kan mäta miljöpåverkan på något vettigt sätt. Å andra sidan vill vi inte ha en situation där vi bara beskattar svenska lantbrukare och det är fritt fram att köpa kött som är framställt under sämre förhållanden utomlands. Det kan tala för att lägga skatten i konsumtionsledet. Det är också frågan om det ska vara en enhetlig skatt, vilket är enklare, eller om den ska vara differentierad.
Miljöpåverkan ser trots allt väldigt olika ut beroende på vad det är för djur och var och hur det är uppfött. Det är inte minst väldigt stor skillnad vad gäller biologisk mångfald. Det är vikigt att vi har med oss och att vi inte bara tittar på klimatet och får effekter som är helt negativa för den biologiska mångfalden. Det finns en del att fundera på. Jag tror att det är bra att vi nu sätter i gång ett sådant funderande. Att ha den situation vi har i dag där köttätandet och miljöpåverkan bara ökar är inte bra.
Jag yrkar bifall till reservation nr 16.
Helena Leander (MP):
Först vill jag säga till Roger Tiefensee: Ja, vi har med en höjning av koldioxidskatten enligt Klimatberedningens förslag i vår budget. Kilometerskatten är i första hand en styrande skatt för att komma till rätta med diverse miljöproblem och andra problem som är förknippade med den tunga lastbilstrafiken. Icke desto mindre skulle den rimligen ge intäkter, och det skulle bli väldigt konstigt att ha en budget där man inför en skatt men inte låtsas om att man får pengar för den.
Det tycker jag skulle vara mer tveksamt än att tala om att vi faktiskt får pengar för skatten och att vi kan använda dessa till att bygga ut en klimatsmart infrastruktur - järnvägar och så vidare - så att människor kan förflytta sig mer klimatsmart. Sedan, till Lena Ek: Jag tycker att det är bra att man har ett långsiktigt tänk och att man verkligen går strategiskt och grundligt till väga - att man tittar på vad vi kan göra i olika sektorer och vad vi kan ha för generella styrmedel. Vi kan dock inte ha enbart detta.
Jag känner en viss frustration som jag hoppas att miljöministern kanske ändå kan ha viss förståelse för. Under förra mandatperioden stod vi nämligen och skrek att det var jättebråttom och att vi måste göra något. Då sade man: Vi tillsätter Klimatberedningen. Där kommer alla förslag. Det kom jättemånga förslag, och man antog några stycken. Nu säger man: Ja, vi har Färdplan 2050. Där kommer alla förslag. Det där långsiktiga behövs absolut, men vi behöver också börja göra saker nu . 2015 måste utsläppen ha vänt ned om vi ska ha en chans att nå tvågradersmålet.
Det är därför jag står här och är lite frustrerad, trots att jag vet att även miljöministern vill väl. Det är bra att man ska gå grundligt och noggrant till väga, men vi måste också börja göra saker nu. Det är denna frustration jag vill få utlopp för. Jag hoppas att vi kanske så småningom - gärna väldigt snart - kan få lite konkreta förslag.
Helena Leander (MP):
Tack för svaret! Jag ska fatta mig ungefär lika kort och kärnfullt, eftersom jag fick hoppa in lite hastigt och lustigt i den här debatten. För kommunerna är det väldigt viktigt att veta vad man har att spela med. I den här utredningen, där alla partier var eniga, föreslog man att förändringarna i utjämningssystemet skulle träda i kraft 2013. Det är ju inte så vansinnigt långt borta. Det är många som sitter i sina kommuner nu och funderar: Vad kommer vi att ha för ekonomiska förhållanden när vi ska lägga fram vår budget för nästa år?
Man är lite nyfiken på att få svar på om de här förändringarna kommer att hinna träda i kraft till 2013 eller inte. Jag förstår att saker och ting ska beredas. Det är självklart och det är väldigt viktigt. Men jag tror att det skulle vara bättre för kommunerna om man i så fall sade att det här kommer att ta jättelång tid, vi kommer inte att lägga fram det förrän det datumet. Då vet de i alla fall. Hellre att veta att det ligger en bit bort än att som nu sväva i ovisshet och inte ha en aning om när det här kan träda i kraft.
Det försvårar verkligen planeringsförutsättningarna. Sedan tror jag också att det kanske även för regeringens beredning kan vara en fördel att ha en liten deadline att sikta på. Det brukar göra att man till slut kommer till skott.
Helena Leander (MP):
Ibland får man inte det svar man har önskat. Ibland frågar man om en sak, man har en bild av ungefär vad man tror att man ska få för svar, men sedan sitter människor i en utredning, gräver i en fråga och kommer fram till något helt annat. Det behöver inte innebära att de har gjort ett dåligt jobb. Tvärtom kan de ha gjort ett bra jobb. Här har vi haft representanter från olika partier, olika delar av landet, alla möjliga olika intressen, som har lyckats enas i förslaget.
Det är en bedrift i sig som borde borga för att det finns någon form av kvalitet i det hela. Visst finns det alltid saker som kan bli bättre. Säkert finns det fog för synpunkter från många remissinstanser. När jag nu lyssnar på Peter Norman låter det dock som att man vill göra om hela utredningen. Det är i så fall ett besked som Sveriges kommuner vill ha snart.
Då är det plötsligt helt andra förutsättningar som gäller om förslaget ska komma fram hyfsat snabbt. Om det är en helt ny utredning på gång är det läge att komma fram med den nu.
Helena Leander (MP):
Jag får tacka landsbygdsministern för svaret. Sedan får jag tyvärr konstatera att Livsmedelsverket inte riktigt tycks dela landsbygdsministerns syn att regeringen inte stoppat de här kostråden. Tvärtom beklagar man detta i ett inslag i Ekot , och Livsmedelsverkets miljöstrateg säger att det känns väldigt tråkigt och att det inte kommer att bli någon omnotifiering enligt deras bedömning. Jag kan inte annat än hålla med miljöstrategen på Livsmedelsverket: Det känns väldigt tråkigt.
Enligt Naturvårdsverket har svenskarnas miljöpåverkan från den mat man äter ökat kraftigt på senare tid. En bidragande orsak kan vara de nya modedieterna, sponsrade av djurindustrin, som förespråkar stora mängder kött, ägg och mejeriprodukter men däremot ratar mer miljövänliga produkter som rotfrukter och spannmål.
I det här läget, med en ökande miljöpåverkan från maten, är det uppenbart att det behövs en större medvetenhet om hur våra matvanor påverkar miljön. Där skulle Livsmedelsverkets miljöanpassade kostråd ha en viktig funktion att fylla. Men nu verkar det alltså inte bli någonting av detta. Jag är medveten om att EU brukar ha invändningar så fort någonting andas närproducerat. Men det här med närproducerat var trots allt bara en del i de miljöanpassade kostråd som föreslogs.
Minst lika viktigt var vad det är för mat man äter, oavsett var den är producerad, och att minska svinnet. Det allra smartaste miljövalet enligt de föreslagna kostråden är att äta mindre kött och att välja det kött man äter med omsorg. Men det verkar som sagt inte bli så mycket med det. Vad gör man i stället?
Livsmedelsverket har ju redan i dag ett ansvar för miljö och livsmedel, som landsbygdsministern redogjorde för. Den som går in på verkets hemsida kan mycket riktigt hitta mycket värdefull information om hur olika sorters mat påverkar miljön. Men det är inte riktigt samma sak som enkla och lättkommunicerade kostråd som kan användas mer offensivt för att stödja människor som vill äta mer miljöanpassat.
I brist på offensiv information kan man naturligtvis tänka sig andra styrmedel. Förutom information brukar man prata om juridiska styrmedel, alltså lagar och regler, och ekonomiska styrmedel, som skatter, avgifter och sådant. Jag tror varken att landsbygdsministern eller jag har någon förkärlek för att förbjuda människor att äta det ena eller det andra. Däremot skulle man kanske kunna tänka sig mer av ekonomiska styrmedel för att påverka människors matvanor i mer miljövänlig riktning.
Är det någonting som landsbygdsministern kan tänka sig?
Helena Leander (MP):
Jag hoppas att jag kan tolka detta som att landsbygdsministern kommer att ta täten i arbetet för en lastbilsskatt, även kallad kilometerskatt. Oavsett detta är det glädjande att landsbygdsministern vill använda de verktyg som finns inom landsbygdsprogram och fiskeprogram och inte minst offentliga sektorns påverkan. Att i skolan få bra matvanor och inte minst minska svinnet är viktigt.
Även där kan barnen få möta nya och spännande vegetariska rätter som ger dem som vuxna mer miljösmarta kostvanor. Det är absolut bra. Jag tror att jag har gjort hyfsat klart, Finn Bengtsson, att jag inte heller tror på några juridiska styrmedel i form av lagar och förbud mot vad man får äta eller inte. Förutom information, som jag tycker fyller en viktig roll, är det fråga om ekonomiska styrmedel.
De modedieter jag lite slängigt pratat om är, som jag framhöll i mitt första anförande, de som bygger på en hög konsumtion av animaliska livsmedel och som undviker bland annat rotfrukter, spannmål och andra produkter som har betydligt lägre klimatpåverkan. Det kan finnas målkonflikter mellan miljö och hälsa i enskilda fall. Det kan säkert Finn Bengtsson hitta något exempel på.
Det enda som jag fick höra nu är att om vi av miljöskäl vill använda mindre bekämpningsmedel går det ut över vår hälsa. Jag tyckte att det var ett lite dåligt exempel. Jag tror att många tvärtom hävdar att mindre användning av bekämpningsmedel i allmänhet är positivt för hälsan, i alla fall inte negativt. Jag undrar snarare vad det är för exempel Finn Bengtsson ser där miljö och hälsa står mot varandra.
Jag anser att det ofta kan finnas dubbla vinster; om man äter mer nyttigt är det oftast bättre för miljön - och vice versa.
Helena Leander (MP):
Jag instämmer i Jens Holms fråga om det inte skulle kunna vara en idé att titta på någon form av samrådsförfarande vid avverkningar. Det innebär inte att närboende får någon sorts veto mot avverkningar, men det innebär att man i alla fall kan ha en diskussion och som närboende säga: Ta inte just denna kulle, för här brukar barnen leka och ha sina kojor, men kanske där borta. Man kan öka den sociala hänsynen på ett förhållandevis smidigt sätt om man faktiskt pratar med varandra. Jag tror att vi skulle vinna mycket på en sådan lösning.
Vi har äganderätten som Eskil Erlandsson var inne på. Den är grundlagsfäst. Men man får faktiskt inte göra precis vad som helst med det man äger. Äger jag en fabrik får jag inte släppa ut hur mycket gifter som helst. Vi har regler för att man måste ta hänsyn också till andra som lever i samhället. På samma sätt är det med skogen. Vi har vissa hänsynsregler. Man får inte göra precis vad som helst. Vi har vissa miljöhänsyn som man måste visa. Så står det i alla fall i lagen.
Vi har dock inte riktigt verktygen för att se till att det följs i verkligheten. Dessa verktyg behöver vi skärpa. Jag måste också ta upp Johan Hultbergs diskussion om hyggesfritt. Varken jag, Jens Holm eller Johan Hultberg ska stå i talarstolen och tala om att just du just här ska ha den här metoden. Det har vi inte kompetens för. Däremot är det en brist att dagens skogsbruk har varit väldigt inriktat på trakthyggesbruk. Lagstiftningen är utformad därefter.
Rådgivningen är utformad därefter. Hela systemet är uppbyggt kring det, vilket är problematiskt för dem som vill använda en annan metod som i alla fall verkar vara mer miljövänlig ur många aspekter. Det är sant att det inte har forskats så mycket på kontinuitetsskogsbruk som man skulle önska eftersom trakthyggesbruk har varit det stora. Häromdagen kom en ledande grupp från Lund och pratade om att hyggesfritt ger bättre effekt för klimatet.
Det tycker jag att vi bör lyssna på och se över hur vi kan utforma vår lagstiftning så att den ger större stöd för de skogsägare som vill bruka skogen med den metoden.
Helena Leander (MP):
Tack, miljöministern, för svaret! Jag uppskattar att miljöministern delar min syn på Fladen och Lilla Middelgrund som två väldigt värdefulla marina naturskyddsområden som verkligen bör bevaras. Jag uppskattar särskilt att ministern lovar att åtgärda eventuella brister i det skydd som finns i dag. Den stora frågan är dock hur. Enligt ministern ligger det på länsstyrelserna att se till att Natura 2000-områdena skyddas på lämpligt sätt, till exempel genom tillståndsprövning för fiske, när så är befogat.
Men om länsstyrelserna inte gör det, vad gör man då? Det gör de nämligen inte. Om det sedan beror på att de inte tycker sig ha mandat eller inte tycker sig ha resurser ska jag inte lägga mig i, men faktum kvarstår att de inte gör det. Detta är inte en ny fråga som plötsligt dykt upp på länsstyrelsernas bord, utan detta är något som har kritiserats i åratal.
Det nya är dock att Sverige har blivit anmält till EU-kommissionen för att vi bryter mot art- och habitatdirektivet. Det borde faktiskt göra det ännu mer angeläget för ministern att se till att det verkligen händer någonting på området, så att vi inte bara fortsätter att vänta medan bottentrålarna trasar sönder de känsliga bottnarna.
Miljöministern hänvisar också till att Havs- och vattenmyndigheten har påbörjat ett arbete för att ta fram förslag till riktlinjer för hur processen kring reglering av fisket i marina skyddade områden ska se ut. Naturvårdsverket och Fiskeriverket - när det fortfarande fanns - påbörjade ett sådant arbete. Sedan lades dock Fiskeriverket ned, och Havs- och vattenmyndigheten fick ärva frågan.
De fick även ärva en hel del ekonomiska bekymmer, så just nu händer det kanske inte så jättemycket på denna punkt. Om inte miljöministern kan lirka loss lite pengar från Anders Borg till Havs- och vattenmyndigheten kanske vi alltså inte ska förvänta oss några mirakel från deras sida just nu. Där någonstans står vi. Det händer inte så mycket.
Jag undrar: När har vi kommit så långt att ministern håller med om att skyddet för marina Natura 2000-områden faktiskt är bristfälligt och att det är dags för regeringen att agera? Ska vi fortsätta att luta oss tillbaka och säga att myndigheterna får fixa detta, även om de uppenbarligen inte gör det?