KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Martina Johansson har frågat mig om jag och regeringen avser att ta några initiativ för att underlätta för drabbade personer att återskapa kontakten med sina biologiska föräldrar i Chile. I Chile pågår en brottsutredning som omfattar internationella adoptioner från Chile till ett antal länder under 1970-90-talen. Brottsrubriceringen är bortförande av barn och oegentligheter i adoption. Jag och regeringen tar händelserna på allra största allvar, och det är nödvändigt att vi får klarhet i vad som hänt.
Vår svenska centralmyndighet för internationella adoptioner - Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd, MFoF - har varit i kontakt med brottsutredningen. Vi har förstått att utredningen hittills har konstaterat att det har funnits förfaranden som visar på att det förekommit oegentligheter. Detta gäller adoptionsförmedlingen av barn fram till att de lämnade Chile. Vi har även tagit del av den chilenska parlamentariska utredningen av händelserna, som bekräftar att barn systematiskt togs från sina föräldrar.
Jag förstår att det är fruktansvärt för alla de som har drabbats - för de adopterade barnen, för de biologiska föräldrarna och för adoptivföräldrarna. Det är också självklart en stor psykisk påfrestning för dem som fortfarande söker men inte får svar på sina frågor. Mot den bakgrunden beslutade regeringen den 19 december 2019 att ge MFoF i uppdrag att genomföra ett pilotprojekt om individuellt stöd till adopterade i samband med så kallad ursprungssökning.
Regeringen vill genom uppdraget möjliggöra hjälp till de individer som vill söka sin livshistoria och finna sina rötter. Att få klarhet kan ha en avgörande betydelse för den psykiska hälsan. Stödet avgränsas inte enbart till personer som adopterats från Chile utan finns tillgängligt för alla internationellt adopterade som söker sin biologiska familj.
Lena Hallengren (S):
Tack igen för en viktig fråga, Martina Johansson! Jag har i min roll som socialminister mött frågan vid ett antal tillfällen de senaste åren. Jag vet inte om jag håller med om att så lite har gjorts.
Redan i maj 2018 besökte myndigheten Chile för att föra dialog med den chilenska centralmyndigheten, Sename, i syfte att de som är adopterade och söker sitt ursprung ska kunna få så mycket information som möjligt. Man hade möte med Sveriges ambassad i Chile, med frivilligorganisationer och med den utredare som då ledde den pågående brottsutredningen.
Syftet var att vi som land ska göra allt vi kan för att underlätta. I januari 2019, det vill säga för ett år sedan, fick MFoF information om 630 barn som adopterats till Sverige, varav 615 genom Adoptionscentrum. Det har alltså varit en viktig uppgift för MFoF att vara behjälplig i den brottsutredning som pågår.
Sverige är ett av många länder som berörs av denna tragedi, som man får säga att det är, framför allt för de drabbade. År 2008 bereddes ett förslag om förändrade adoptionsregler. En proposition lades fram till riksdagen 2018. Det är inte första gången som reglerna förändrats sedan mitten av 70-talet.
Förändringar har gjorts. Det förbereds också ett förslag om uppdrag till Statskontoret om att se över hur man ska organisera den internationella adoptionsverksamheten och hur den kan anpassas till dagens förhållanden. Många saker ser annorlunda ut i dag. Det finns naturligtvis frågor som handlar om att det ska gå rätt och riktigt till. Men i dag har vi också en situation som innebär att färre kan adoptera och att färre behöver bli bortadopterade. Det händer mycket när det gäller de adopterade.
Det gäller också den ordning vi har i Sverige, med organisationer som har varit ansvariga. De har varit viktiga med sina kontakter och sin kunskap. Men baksidan är att det inte är en statlig myndighet som sitter på all kunskap.
Jag vill avsluta inlägget med att säga att MFoF som statlig myndighet har varit väldigt engagerad och involverad och gjort sitt yttersta för att vara behjälplig i den omfattande brottsutredning som fortfarande pågår i Chile.
Lena Hallengren (S):
Som en liten replik till Martina Johansson som säger att det i princip går till som det gjorde på 70-talet vill jag säga att det har hänt en hel del. Inte minst har vi Haagkonventionen som Sverige ratificerade 1997 och som bland annat innehåller ett krav på att varje land har en ansvarig centralmyndighet med ett tydligt utpekat ansvar i enlighet med konventionen med garantier som just ska försäkra sig om att barn inte förs bort, att det inte förekommer någon form av handel och så vidare.
I Sverige är det MFoF som är svensk centralmyndighet och ansvarar för både auktorisation och tillsyn. Ansvaret läggs alltså inte bara på de organisationer som arbetar med detta. Organisationerna har varit viktiga - jag vill verkligen understryka det. De kontakter som de har och det stöd som de har kunnat ge varandra inom organisationen baserat på egna erfarenheter har varit viktiga.
I dag finns det tre auktoriserade adoptionsorganisationer, och det är bara en, nämligen Adoptionscentrum, som erbjuder ursprungssökning till självkostnadspris för sina medlemmar.
Det här är en utveckling som vi har sett, och i takt med att organisationernas ekonomiska förutsättningar och deras organisatoriska styrka har försvagats krävs att staten möter upp på ett annat sätt än vad som kanske var den ordning som vi tyckte var rimlig för 20 år sedan när vi ratificerade Haagkonventionen. Både antalet adoptioner och adoptionsorganisationernas situation har förändrats.
Jag vill också säga att det inte minst med det tuffa ekonomiska läge som många av adoptionsorganisationerna har är svårt att lägga mer ansvar på dem, vilket är skälet till att MFoF har fått det här uppdraget som vi har kunnat fatta beslut om.
Egentligen är det hos Sename, som är den centralmyndighet som finns i Chile för att tillsyna adoptionerna, som man ska söka sina ursprungshandlingar och så vidare. Man ska också kunna få hjälp därifrån. Hur det funkar i praktiken har Socialdepartementet faktiskt inte fått en riktigt bra rapport om.
Men icke desto mindre finns det anledning att utveckla den typ av stöd som nu ligger på MFoF, nämligen att titta på ett pilotprojekt. Nu ligger regleringsbrevet för 2020 fast, men ambitionen är förstås att det ska fortsätta 2021 när man vet mer om vad som faktiskt är det bästa sättet att arbeta på för att det ska bli verkningsfullt och svara mot de behov som de adoptionssökande har.
Jag ska svara på en av de frågor som jag missade i det första inlägget. Martina Johansson frågade vad pengarna kan användas till - det handlar om tolk, telefonsamtal, resor och så vidare. Exakt hur pengarna ska användas är ingenting som ligger i regleringsbrevet, men det ska vara ett stöd som gör det möjligt för individer att kunna söka sitt ursprung.
Vi talar nu här om Chile, men jag tror att Martina Johansson och jag är helt överens om att detta har fört fram frågan i ljuset, och det är klart att möjligheten att söka sitt ursprung och sina rötter ska finnas för alla oavsett vilket land man har adopterats från. Men den chilenska situationen är synnerligen speciell, och där behövs ett särskilt stöd.
Lena Hallengren (S):
Jag vill återigen understryka för eventuella lyssnare att det inte är så att staten inte tar något ansvar, utan en viktig del är att tillsyna och auktorisera vilka länder det går att adoptera från. I grund och botten kräver det att det i land som Sverige och svenska föräldrar har möjlighet att adoptera från finns en ordning som vi känner oss trygga med.
I takt med att allt färre barn behöver eller kan adopteras blir det färre och färre i varje land, vilket också kan riskera att man inte har byggt upp en riktigt god organisation. Det här är en viktig del i MFoF:s uppdrag. När det gäller den chilenska centralmyndigheten Sename ska de ha ett särskilt program för ursprungssökning. Det är många länder nu som är involverade och engagerade i den chilenska organisationen.
Jag föreställer mig att det inte finns en riktigt bra återrapportering därifrån än. Men naturligtvis följer jag, Socialdepartementet och framför allt MFoF frågan på nära håll.
Återigen: Det beslut som är fattat är att MFoF nu ska ta fram en modell för hur man ska kunna ha individuell ursprungssökning och hur det ska vara möjligt att söka sina rötter och få en kunskap som vi alla vill ha om vår bakgrund. Det blir ofta viktigare med åren, vilket kanske också är skäl ibland till att det tar en tid innan man söker den här informationen och kunskapen.
Desto viktigare är det att det bevaras och finns kvar så att möjligheten finns att söka. MFoF har precis fått uppdraget och kommer att arbeta under 2020 - jag ser framför mig att de får förlängt till 2021 - för att ta fram en sådan här modell. Vid lämpligt tillfälle går det naturligtvis att informera ytterligare om det, kanske med anledning av en ny interpellation, vad vet jag.
Lena Hallengren (S):
Josefin Malmqvist har frågat mig när jag kommer att agera för att åter tillåta systematiska och oanmälda hembesök hos bidragstagare. Hon har också frågat när socialtjänstens undantag från underrättelseskyldighet byts ut mot en underrättelseplikt vid bidragsfusk. "Varje förslösad skattekrona är en stöld från folket", sa min företrädare Gustav Möller, och det är lika sant i dag. Välfärdssystemet är till för dem som verkligen behöver det, och det är viktigt att se till att rätt person får rätt ersättning.
Att bekämpa bidragsfusk är en prioriterad fråga, och regeringen har vidtagit en rad åtgärder för att stärka kontrollen och minska brottsligheten inom välfärdssystemen. Före detta statsrådet och landshövdingen Lars-Erik Lövdén fick under förra mandatperioden i uppdrag att gå igenom brister i dagens system och föreslå åtgärder för att förebygga och bekämpa välfärdsbrott. Han presenterade en lång lista på förslag, där regeringen redan har genomfört fler än hälften. Det har exempelvis vidtagits ett flertal åtgärder som syftar till att förbättra kvaliteten i folkbokföringen.
Regeringen har gett Skatteverket möjlighet att göra besök för att kontrollera en persons bosättning och även återinfört folkbokföringsbrott, något som alliansregeringen avskaffade. Regeringen har också skärpt andra lagar. Straffskalan för grovt bidragsbrott har skärpts, och underrättelseskyldighet vid felaktiga utbetalningar har utvidgats så att även kommunerna omfattas av underrättelseskyldighet. Så till frågan om hembesök. Socialtjänsten kan i vissa ärenden ha ett befogat intresse av att göra hembesök hos en biståndssökande.
Sådana hembesök bör dock med hänvisning till den personliga integriteten göras med försiktighet och i sådana fall då de är nödvändiga för att få ett tillfredsställande underlag för prövning av personens ansökan om ekonomiskt bistånd. Att generellt utvidga lagstiftningen till att göra systematiska och oanmälda hembesök så som interpellanten önskar är dock förenat med svåra avvägningar, och frågan är inte okomplicerad. För närvarande bedömer jag att socialtjänsten har väl avvägda befogenheter för att kontrollera den enskildes rätt till bistånd och att samverka med andra myndigheter för att beivra bidragsbrott.
Jag kommer givetvis att fortsätta att följa dessa frågor.
Lena Hallengren (S):
Tack, Josefin Malmqvist, för frågan! Som jag sa i svaret är det förstås angeläget att den som får bidrag eller försörjningsstöd eller på annat sätt får del av skattemedel får detta på korrekta grunder. Det är en förutsättning för att det ska finnas tillit till det samlade välfärdssystemet. Detta är jag den första att understryka.
Det är också viktigt att socialtjänsten har tid och resurser att göra det som de är väldigt bra på, nämligen att förebygga att barn och unga hamnar snett, att ge familjer stöd, att ge möjlighet till behandlingar när människor drabbas av missbruk och så vidare. Att lägga stora resurser på att systematiskt och mer generellt göra hembesök är inte ett förslag som regeringen planerar att lägga fram.
Däremot finns detta verktyg för en kommun att använda sig av när man upplever att det finns ett behov. För att kunna säkerställa att en person verkligen ska ha försörjningsstöd finns det möjlighet att göra hembesök, men att göra detta systematiskt och besöka alla är inte något som vi planerar att lägga fram ett förslag om.
Jag tror att det är viktigt att se detta ur ett perspektiv som handlar om att personalen inom socialförvaltningen ska arbeta med annat än att göra hembesök. Jag tycker inte att man direkt ska sopa frågan om integritet under mattan. Det handlar om att göra hembesök utan någon annan egentlig anledning än att det är en person som har försörjningsstöd.
Det bör finnas en annan grund utöver att bara ha försörjningsstöd, såsom misstanke om att personen får ett försörjningsstöd som inte ska ges. Bidragsbrott bör naturligtvis inte uppmuntras utan är något som ska beivras.
Lena Hallengren (S):
Det låter nästan på Josefin Malmqvist som att socialförvaltningen i princip inte kan göra mycket mer än att betala ut försörjningsstöd. Detta är inte riktigt med sanningen överensstämmande. Socialtjänsten kan kontakta andra myndigheter när det gäller uppgifter om förmåner och ersättningar från Försäkringskassan, a-kassa eller Pensionsmyndigheten, och det finns möjlighet att kontrollera till exempel folkbokföringsadressen. Det finns också möjlighet att göra hembesök, dock inte oanmält och systematiskt. Där finns en aspekt som handlar om den enskildes integritet.
Det finns ett behov för socialtjänsten att försäkra sig om att rätt bidrag går till rätt individer. Om det inte finns tillräckligt med underlag för att kunna utreda huruvida personen har ett behov av ekonomiskt bistånd finns till och med en möjlighet att neka utbetalning av bistånd. Det är viktigt att socialförvaltningen gör de kontroller som krävs. Möjlighet finns att göra hembesök, men det ska vara väl avvägt. Det ska finnas en grund för hembesöket.
Jag vill återigen understryka att en persons integritet inte är helt oväsentlig bara för att personen har ett ekonomiskt bistånd eller ett försörjningsstöd i botten.
Lena Hallengren (S):
Jag vill än en gång understryka att välfärdsbrottslighet måste beivras. Det är långt mycket bredare än försörjningsstöd, som denna diskussion handlar om. Det gäller skattebrott och personer som inte betalar vitt när olika tjänster utförs, vilket är en stor del. Det finns också andra försäkringssystem och bidrag där vi kan misstänka att personer inte får del av dem på rätt grunder.
Det är klart att det är otroligt viktigt att komma till rätta med detta. Nu handlade interpellationen specifikt om oanmälda hembesök för att försäkra sig om att någon inte får försörjningsstöd på felaktiga grunder. Då är mitt svar avslutningsvis inte annat än det jag inledde med, nämligen att möjlighet finns att göra hembesök.
Men att vi ska börja med oanmälda hembesök på systematisk grund utan att det finns en misstanke om att bidrag har betalats ut på felaktig grund är en typ av förändring som jag inte ser något skäl till att genomföra. Däremot är det viktigt att se till att man på olika sätt samordnar sig med andra myndigheter och skaffar den kunskap som krävs för att veta att personen i fråga ska ha det försörjningsstöd som betalas ut.
Lena Hallengren (S):
Acko Ankarberg Johansson har frågat mig vilka åtgärder jag och regeringen avser att vidta med anledning av nedläggningen av den nationella hjälplinjen. Hjälplinjen har drivits av Inera med finansiering av regionerna. Det är regionerna som har fattat beslut om att lägga ned Hjälplinjen. Nedläggningen är en följd av regionernas prioriteringar kring vilka tjänster Inera ska förvalta. Det här är regionernas eget beslut.
De har inte inkommit med någon förfrågan eller för regeringen antytt att det skulle vara en fråga om finansiering från staten. Regeringen förutsätter att regionerna kommer att integrera stödinsatserna i regionernas reguljära vård. Syftet som anges med att regionerna tar över vårdgivaransvaret är att skapa bättre förutsättningar för patientsäkerhet, kvalitet, dokumentation och uppföljning. Under 2020 ökar regeringens satsningar på det suicidpreventiva arbetet.
Totalt avsätter regeringen 50 miljoner kronor att fördela till organisationer som bedriver främjande eller förebyggande arbete inom området psykisk hälsa och suicidprevention. Bidraget får delas ut till rikstäckande organisationer som riktar sig till utövare på regional och lokal nivå och till organisationer som är av riksintresse. Bidraget syftar till att stödja ideella organisationer som arbetar främjande och förebyggande inom området psykisk hälsa och suicidprevention, inklusive med barn och unga i migration.
Ett annat syfte är att förstärka organisationernas utvecklingsarbete och kompetensuppbyggnad. Regeringens nuvarande strategi inom området psykisk hälsa gäller mellan åren 2016 och 2020. Syftet med regeringens strategi är att skapa förutsättningar för ett långsiktigt och strategiskt arbete, med ett gemensamt ansvarstagande inom ordinarie strukturer.
Målet är att främja psykisk hälsa, motverka psykisk ohälsa, förstärka tidiga insatser till personer som drabbas av psykisk ohälsa och förbättra vården och omsorgen för personer med omfattande behov av insatser.
Lena Hallengren (S):
Jag kan försäkra Acko Ankarberg Johansson om att telefonen inte går i bara en riktning vare sig nu eller i andra sammanhang. Det är klart att det sker en dialog. Det har inte uttryckts några önskemål. Det handlar inte om finansiering. Det är klart att samarbete och överenskommelser bygger på att man är två parter som vill lösa någonting som man upplever vara ett gemensamt problem. Jag har inte upplevt att Sveriges Kommuner och Regioner har sökt stöd och velat hitta en lösning.
Kanske har de inte upplevt detta som ett problem. Kanske blir det så att den uppmärksamhet som kommer när den nationella hjälplinjen väl läggs ned får Sveriges Kommuner och Regioner att reagera. Det återstår att se. Men kompromisser och överenskommelser av olika slag bygger på att man ser ett gemensamt problem. Frågan kommer att kunna diskuteras, men den är väldigt bekymmersam.
Det bekymrar mig faktiskt väldigt mycket. Det är klokt, tycker jag, att Acko Ankarberg Johansson ställer en interpellation, så att vi kan diskutera frågan vidare och kanske ta den ytterligare ett steg på var sitt håll. Tillkännagivanden från utskott brukar handla om frågor som mer explicit gäller regeringens agerande och frågor som ligger på regeringens bord. Det märkliga i den här situationen är att frågan inte ligger på regeringens bord. Det är svårt att ta en fråga till sitt bord om inte den som äger frågan vill lägga den där.
Detta är kanske lite kryptiskt för någon som lyssnar. Men om den nationella hjälplinjen läggs ned av regionerna och de inte tycker att det är ett problem hoppas jag verkligen att de har en annan lösning. Jag följer gärna frågan och har ingenting emot att ta upp den i olika sammanhang. Men än så länge verkar inte Sveriges Kommuner och Regioner tycka att de har ett problem.
Lena Hallengren (S):
Jag tror att det är viktigt att påminna sig om att Inera inte är ett bolag på marknaden som ska agera bland andra, utan ett bolag som är regiongemensamt och har till uppgift att utföra regiongemensamma tjänster och uppdrag som ingen annan än SKR ger. Det är verkligen en stor skillnad mot företag på en marknad.
Det vore väldigt synd, tycker jag, om Inera skulle utvecklas åt det hållet eller om någon skulle se på Inera på det sättet, för då blir det inte alls så användbart som det skulle kunna vara. Sveriges Kommuner och Regioner måste ta kritiken på allvar och svara på den. Det går inte att lägga frågan i knät på någon annan, utan Inera styrs av Sveriges Kommuner och Regioner. De har valt att lägga ned den nationella hjälplinjen. Ingen hand har sträckts ut.
Inget intresse har visats för att lösa någonting som skulle kunna vara ett problem. Detta har fungerat väl till den dag då man beslutade om stängning. Ingen lösning har sedan visats. Jag tycker att det är ett ansvarslöst sätt att hantera den vårdpersonal som har gjort ett fantastiskt jobb. Framför allt är det ansvarslöst gentemot alla dem som har tyckt att den nationella hjälplinjen varit en fantastisk väg in för att åstadkomma den tillgängliga hälso- och sjukvård som vi alla vill ha.
Lena Hallengren (S):
Mikael Eskilandersson har frågat mig vad regeringen avser att göra för att förändra reglerna för informationsflödet så att samhället lever upp till barnkonventionen vid placering av barn i familjehem. Sedan den 1 januari 2020 gäller barnkonventionen som svensk lag. Som stöd för den fortsatta transformeringen av barnkonventionen har regeringen gett en särskild utredare i uppdrag att kartlägga hur lagstiftning och praxis inom olika rättsområden överensstämmer med konventionen. Uppdraget ska redovisas senast den 15 november 2020.
Vad gäller barn och unga som placeras i familjehem följer av gällande lagstiftning en skyldighet för socialnämnden att inhämta nödvändiga uppgifter för att kunna bedöma familjehemmets lämplighet innan placering sker. Det kan till exempel vara uppgifter ur Polismyndighetens misstanke- och belastningsregister. Det är dock viktigt att understryka att sådana utdrag endast utgör en del av det underlag socialnämnden behöver. Ett barn som placeras ska alltid få det bättre, inte sämre, och socialnämnden har ett övergripande ansvar att säkerställa tryggheten och säkerheten för de barn och unga som placeras.
Mot bakgrund av brister som Inspektionen för vård och omsorg har lyft fram gällande den sociala barn- och ungdomsvården gav regeringen i april 2019 myndigheten i uppdrag att genomföra fördjupade analyser av socialtjänstens utredningar. Analyserna ska omfatta hela processen från hantering av orosanmälan, skyddsbedömning, förhandsbedömning, utredning, dokumentation, beslut, uppföljning samt kommunernas egenkontroll. Uppdraget ska redovisas senast den 22 februari 2020.