Robert Hannah (L):
Jag tackar biståndsministern för hennes svar. Jag vill börja med att påpeka att jag är mycket stolt över att Sverige är en sådan stor bidragsgivare av humanitärt bistånd till Irak och har varit det under väldigt många års tid, även om jag själv skulle vilja se en mycket större militär insats för att utrota och krossa Isis, som väl är det som behövs. Jag anser också att det är ett folkmord som pågår i Irak och i Syrien i dag. Att Miljöpartiet i morgon kommer att rösta emot ett sådant erkännande från den svenska riksdagens sida tycker jag är otroligt synd.
Det visar att ord och praktik kanske inte alltid samstämmer. Det är många vackra ord som biståndsministern här framför. Om det hade varit så i praktiken hade jag inte behövt stå här i dag, men det är inte så. Jag delar biståndsministerns grundsyn inom biståndspolitiken. Biståndet ska vara objektivt, det ska ges efter behov och det ska ske subjektivt. Men så är det tyvärr inte med biståndet till Irak. Jag har besökt Irak, och jag kan garantera biståndsministern att detta bistånd inte når fram till minoritetsgrupperna.
De grupper som behöver biståndet mest får inte del av det svenska biståndet i dag, och det är just till de utrotningshotade minoriteterna som biståndet inte når fram. Fru talman! Jag anser att biståndsministern är en mycket kompetent person. Men jag anser att hon i detta fall har fel. Jag anser också att man ska sluta lyssna så mycket på rådgivarna på Utrikesdepartementet eftersom de uppvisar en stor okunskap i denna fråga om vilka som biståndspengarna faktiskt går till.
I dag står jag här för att pengarna inte riktas till alla, för att de inte ges rättvist och för att minoriteterna har varit utrotningshotade under tio års tid och riskerar detta ännu mer. Minoriteterna riskerar att inte finnas kvar om tio år. År 2003 fanns det 200 000 mandéer. I dag bor det 1 000-2 000 kvar i Irak. Det bor dubbelt så många i Eskilstunaområdet. Detta beror på att vi inte har hjälpt till i området och inte skyddat dem.
FN:s rapportör för särskilda minoriteter, Rita Izsák-Ndiaye, ber omvärlden att stötta just dessa minoritetsgrupper eftersom det är dessa som riskerar att utrotas. Det är assyrier/syrianer, bahaier, failikurder, yarzanier, mandéer, shabaker, turkmener, yazidier och zoroastrier. Ges inte biståndet direkt till dem ges det i så fall till makthavare. När jag har varit i Irak har jag talat med olika typer av makthavare.
De erkänner att de lägger 80 procent i egen ficka. 20 procent av det bistånd som ges till staten eller myndigheterna når fram på riktigt. Det är vad deras egna politiker med olika inriktningar på plats har sagt. Då tycker jag att det är intressant att biståndsministern också stöttar och vill ge pengar till en svensk organisation som heter Islamic Relief. Islamic Relief är en muslimsk organisation som ger pengar och stöttar bistånd.
Hur ska man då tro att otroligt diskriminerade grupper som är religiösa minoriteter och som har varit förtryckta, utrotade, jagade och hetsade de senaste tio åren någonsin ska vända sig till Islamic Relief för att få bistånd och stöd? Det händer inte i praktiken. Alla källor som jag har talat med under min vistelse där säger att pengarna inte når fram, att pengarna hamnar i makthavarnas fickor och att det enda sättet för att man ska kunna vara säker på att pengarna hamnar rätt är att jobba direkt med organisationer som vänder sig till minoriteterna för att stötta dem.
När jag var på plats samtalade jag även med den svenska ambassaden i Bagdad och frågade dem rakt ut om biståndet når fram och om de kan garantera det. De sa nej. De kan inte garantera att biståndet når fram, och de kan definitivt inte garantera att det når fram till minoriteterna. Då tycker jag att det är mycket oroande att ha inställningen att allt är frid och fröjd och att vi satsar jättemycket pengar. Jag är stolt över hur mycket pengar Sverige satsar. Men om pengarna inte når fram till de mest utsatta minoritetsgrupperna, varför skickar vi dem i så fall?
Mot bakgrund av detta vill jag fråga biståndsministern följande: Varför kan svenskt bistånd ges till Islamic Relief, som riktar sig till majoritetsgrupper, och inte till de minoritetsgrupper som faktiskt är utrotningshotade i Irak? Och hur säkerställer ministern att minoriteterna faktiskt får del av det svenska biståndet och det som har framförts med vackra ord här i dag?