KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Strandhäll (S):
Tack för en viktig interpellation! Det är en fråga som inte kan lyftas upp nog ofta i detta och i andra sammanhang. Vi vet att det har förekommit åtskilliga övergrepp på barn inom svensk idrott och att ledare och andra vuxna, även föreningar och förbund, ibland har blundat.
Den nära relation som finns mellan tränare och idrottare inom vissa idrotter utgör en särskild risk. Det är också något som måste medvetandegöras. Dock upplever jag att många myndigheter och inte minst RF under senare år har jobbat mycket aktivt med frågorna. Det har tagits fram omfattande och kunskapsbaserade vägledningar. Det är oerhört viktigt att idrotten arbetar brett och inte sluter sig inåt.
Till exempel finns ett nytt samarbete med Bris med en ny stödlinje för idrottsledare. Ideellt engagerade och anställda ledare inom idrotten ska kunna ringa om de är oroade för ett barn. Det är en viktig del i det hela.
Som jag också sa i mitt interpellationssvar arbetar man med att ta fram en etisk kod och att ta fram en idrottens ombudsman.
Det som är mycket viktigt att återkomma till, precis som vi tog upp i vår förra interpellationsdebatt, är naturligtvis att de fall vi nu pratar om - kränkningar och övergrepp mot barn och unga - aldrig kan falla inom något regelverk som idrotten själv har.
De ska ofelbart anmälas till polis och socialnämnd för att hanteras av utomstående personer. Det är tveklöst så. Jag är också säker på att Saila Quicklund väl känner till att det inom Sisu och hela den samlade idrottsrörelsen bedrivs ett aktivt arbete för att utbilda både ledare och aktiva i dessa frågor.
Jag förutsätter att det görs på ett bra sätt, och jag kommer att följa det arbete som nu sker inom idrottsrörelsen mycket nära. Det gläder mig att höra att ni tycker att dessa frågor är viktiga och behöver prioriteras. Så är det också från vår sida. Vi arbetar just nu mycket hårt med att göra barnkonventionen till lag, med de konsekvenser som det kommer att få.
Annika Strandhäll (S):
Nej, det avser regeringen inte att göra, och det gör den heller inte. Jag tycker att Saila Quicklund i sitt inlägg säger några saker som är väldigt viktiga. Nummer ett för mig är att idrotten inte ska vända sig inåt och lösa detta på egen hand. Det här är ett problem inom idrotten, och i vissa fall och vissa situationer måste vi uppmärksamma detta särskilt för vi har sett att det förekommer, särskilt inom vissa idrotter. Det är en risk som måste medvetandegöras.
Inom idrotten måste de självklart själva också arbeta med dessa frågor. För precis som Saila Quicklund säger är det utifrån vad hon beskriver otroligt viktigt att ännu mer görs. Barnkonventionen är inte tillräckligt känd, och de värderingsfrågor som ska styra detta är inte tillräckligt kända.
Där måste också Sisu och den samlade idrottsrörelsen själva bedriva ett arbete. Regeringen har å sin sida varit väldigt tydlig med att den är på väg att göra barnkonventionen till lag. Så sent som i början av sommaren antog regeringen en uppdaterad handlingsplan till skydd för barn mot bland annat människohandel, exploatering och sexuella övergrepp.
Vi arbetar väldigt aktivt med de här frågorna på många olika sätt. Utgångspunkten i den här interpellationen, att idrotten skulle inrätta en barnidrottsombudsman, är jag dock inte säker på är en lösning.
Snarare tror jag att det är regeringens arbete som nu görs liksom det egna arbete som görs inom idrottsrörelsen som behöver fortgå. För övrigt har vi i Sverige redan en barnombudsman liksom organisationer som Bris och Rädda Barnen. Dessutom är det polis och socialtjänst som ska agera om det finns en brottsmisstanke.
Det är kanske ännu viktigare att man arbetar med kunskapen om dessa instanser och organisationer och att barn, ungdomar och vuxna kan få stöd där redan i dag. Det är dit man ska vända sig, för de har ett upparbetat och regelbundet arbete med detta. Även Sisu bedriver som sagt sedan flera år tillbaka ett aktivt arbete för att skapa trygga idrottsmiljöer.
Men med 20 000 idrottsföreningar, 650 000 ledare och 3,2 miljoner aktiva är det såklart ett väldigt stort arbete. Det behöver leva och få tyngd och fokus inom ramen för idrottsrörelsen. I vårt samhälle som helhet är det även fortsatt nolltolerans när det gäller det här. Vi måste arbeta på många olika nivåer och plan för att säkerställa detta.
Det är alldeles utmärkt att den utvärdering som är gjord också belyser frågan och ytterligare driver på den framåt.
Annika Strandhäll (S):
Detta är som sagt var en fråga som inte kan lyftas upp nog många gånger. Jag kan understryka att när det gäller sådana frågor som vi talar om i dag är vi rörande överens om att idrotten inte ska agera själv eller granska sig själv. Det finns myndigheter, polis och socialtjänst liksom andra fristående organisationer som gör och som ska göra detta.
Det är till dem man ska vända sig i de fall då sådant här förekommer. Det finns ett samarbete mellan olika aktörer för att stävja, förebygga och agera när saker som dessa kommer upp på bordet. Samtidigt uppskattar jag, vilket jag sa tidigare, att Riksidrottsförbundet steppar upp ytterligare efter den senaste RF-stämman.
Det gäller både den etiska koden inom idrotten och genom inrättandet av en idrottens ombudsman. Vi får se hur detta faller ut. Vi måste jobba på många olika sätt. Framför allt ska det om något som detta förekommer inte hanteras av idrottsrörelsen själv utifrån ett eget regelverk, utan det ska hanteras i samhället som alla andra brott som begås.
Jag tackar Saila Quicklund för en bra debatt och ett stort engagemang, och jag ser fram emot fortsatta diskussioner om de här frågorna.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Johan Hultberg, för interpellationen! Låt oss börja med din inledning, att du tackar för svaret men är besviken på det.
Jag är också besviken över att vi har ett utredningsresultat som innebär att vi inte kan gå vidare med en proposition, så som vi hade hoppats att vi skulle kunna, där vi lagstiftningsvägen hade kunnat öka antalet donationer i Sverige. Det är jag också besviken över.
Det är inte så att det finns en illvillig regering på ena sidan som inte tycker att det är bra att vi ökar donationsviljan i Sverige och antalet människor som kan få organ transplanterade och därmed sina liv räddade. Detta tror och hoppas jag att alla som har någon form av uppdrag här i kammaren tycker är viktigt.
Den analys som är gjord kan jag tycka tog väl lång tid, och jag ska redogöra lite mer för den problematik som beskrivs. Efter att ha satt mig in i frågan har jag förstått att man fick ganska många positiva svar från remissinstanserna. Det var utifrån en indikation i ett av remissvaren som det sedan gjordes en mer grundlig analys.
Det uppdagades att det finns ett problem här som är så pass allvarligt att vi inte kommer att kunna gå vidare utifrån detta underlag. Det rör, som Johan Hultberg säger, just den del som handlar om samtycke. Jag står dock inte här och säger att regeringen inte har för avsikt att göra något annat i avvaktan på att vi förhoppningsvis ska kunna göra ännu mer så småningom och ha ett annat underlag att gå vidare med.
Redan i dag är Donationsveckan, som Socialstyrelsen ordnar, ett utmärkt exempel på en insats som kraftfullt bidrar till att öka antalet donationer. Antalet registreringar i donationsregistret ökar när veckan pågår. Jag fick för ett par veckor sedan ett fantastiskt exempel från Västra Götalandsregionen, som på ett ganska enkelt sätt, genom sin hemsida, har ökat antalet donationer.
På hemsidan finns en knapp som man kan klicka på. Det finns alltså andra sätt att arbeta på. Regeringen kommer att gå vidare med fler förslag. Framför allt kommer Socialstyrelsen att få ett uppdrag som stärker deras roll i donationsfrågan.
Anledningen till att jag i det här fallet inte spontant kunde säga ja till exempelvis möjligheten att underlätta anmälan till donationsregistret i samband med pass, id-korts- eller körkortsansökan är inte att jag i grunden är negativt inställd till detta, men i dag saknar vi beredningsunderlag. Det måste vi ha för att kunna gå fram med en sådan fråga. Det behöver vi i så fall se till att det kommer fram.
Detta är något som jag vill lyfta fram. En central fråga i denna utredning, som jag sa i mitt interpellationssvar, har att göra med samtycket. Det är en grundlagsskyddad rättighet att samtycka till den vård som ges.
Jag får i mitt nästa inlägg återkomma mer i detalj till vad det är som brister.
Annika Strandhäll (S):
Jag tackar Johan Hultberg för en bra och väldigt initierad debatt. Jag uppskattar engagemanget. Detta är en otroligt viktig fråga, och jag tror att det är en stor frustration för många av oss som är engagerade i detta att veta att det finns en stor vilja som vi inte i tillräckligt stor utsträckning har lyckats omsätta.
Vi tittar som sagt just nu på möjligheten att ta fram lagstiftningsåtgärder och underlag för de lagstiftningsåtgärder som det är möjligt att gå vidare med. Det Johan Hultberg har pekat på är en sådan, men som jag har varit tydlig med i dag handlar det också om att genomföra andra saker och ta andra vägar.
Bland annat handlar det om just Socialstyrelsens roll och att stärka den i det nationella donationsfrämjande arbetet. Jag kommer att bevaka att saker och ting händer på området. Jag tackar för en bra debatt och är övertygad om att Johan Hultberg med flera kommer att ligga på för att det ska hända saker. Tack, alltså, för en bra debatt!
Annika Strandhäll (S):
Lotta Finstorp har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att kompensera för det ökade tryck som kan tänkas uppstå då flera av de privata sjukvårdsförsäkringarna försvinner och fler i stället måste gå över till den offentliga vården, som redan i dag upplever ett stort tryck.
Förmån av privat hälso- och sjukvård är, i motsats till vad som gäller för de flesta andra löneförmåner, skattefritt för arbetstagaren samtidigt som arbetsgivaren inte får dra av kostnaden för vården. Detta gäller även när arbetsgivaren betalar för en privat sjukvårdsförsäkring. Reglerna innebär att privata sjukvårdsförsäkringar subventioneras av skattebetalare som inte har sådana förmåner från sin arbetsgivare.
Regeringen och Vänsterpartiet har, som Lotta Finstorp berör, kommit överens om att förmån av privat hälso- och sjukvård ska beskattas. Vissa privata sjukvårdsförsäkringar har inslag av rehabiliteringsåtgärder som inte kommer att vara föremål för förmånsbeskattning. Avsikten är att de nya reglerna ska träda i kraft den 1 juli 2018. Förslaget har remitterats, och remisstiden gick ut den 24 november 2017.
Målet för hälso- och sjukvården är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Den som har det största behovet av hälso och sjukvård ska ges företräde till vården. Riksdagen har ställt sig bakom den etiska plattformen för prioriteringsbeslut, som syftar till att förstärka och fördjupa hälso- och sjukvårdslagens mål.
De privata sjukvårdsförsäkringarnas betydelse i förhållande till det gemensamma hälso- och sjukvårdssystemet har i mycket begränsad utsträckning varit föremål för djupare analys eller forskning. Privata sjukvårdsförsäkringars påverkan på och konsekvenser för det gemensamma sjukvårdssystemet är en fråga som diskuteras i många länder.
Enligt en rapport från OECD tenderar privata sjukvårdsförsäkringar att generera en ökad total vårdefterfrågan snarare än en avlastning av den offentliga vården. Effekten kan bli fler besök hos specialistläkare eller att läkemedelskonsumtionen ökar.
OECD:s slutsats är att privata sjukvårdsförsäkringar ger vården mer resurser och förbättrar tillgängligheten för dem som är försäkrade, men de medför inte kortare köer för dem som är utan försäkring. Mot bakgrund av detta vill jag vidhålla att det i dag inte finns underlag som stöder att privata sjukvårdsförsäkringar skulle avlasta den landstingsfinansierade vården. Det är också värt att notera att regeringen gör historiskt stora satsningar på vår gemensamma skattefinansierade hälso-och sjukvård.
Jag avser givetvis att följa utvecklingen på området.
Annika Strandhäll (S):
Det finns mycket man kan säga när det gäller skattefrihet för de här försäkringarna. Men jag måste vara ärlig och säga att jag inte ser detta som den största frågan när det gäller utmaningarna inom hälso och sjukvården. Jag har på ganska nära håll följt ökningen av de privata sjukvårdsförsäkringarna. Det blev lite av en snöbollseffekt när det här började.
Vad som sedan skedde var att hela större arbetsplatser tecknade detta för alla sina anställda. För många arbetsgivare har det varit en konkurrensfördel att kunna erbjuda en sådan här försäkring för de anställda, till exempel. Man har tecknat dem av konkurrensmässiga skäl.
Jag noterade också under en tid att väldigt många fackförbund tecknade den här sortens försäkringar, egentligen som en konkurrensfördel gentemot andra fackförbund när man konkurrerade om medlemmarna. Jag är inte helt säker på att det alltid är behoven eller bristen på tillgång till den landstingsfinansierade vården som har drivit på den här eskaleringen.
Man får inte glömma att det är lite udda att det just när det gäller de här privata hälso- och sjukvårdsförsäkringarna finns en särskild skattefrihet och en särskild regel kring detta. Jag kan verkligen ifrågasätta det. Jag vill också mena att ett slopande av den här skattefriheten innebär att skattesystemet blir likformigare och neutralare. Jag har passat på att sätta mig in lite grann i detta.
Jag tror inte att det normalt sett är den vanliga kommunalaren som har en privat hälso- och sjukvårdsförsäkring. Faktum är att man kan konstatera att nästan två tredjedelar av de försäkrade är män. Precis som du säger, Lotta Finstorp, är över 60 procent av de här försäkringarna arbetsgivarbetalda. Medelåldern ligger nära den som gäller för arbetskraften i dess helhet, omkring 45 år.
Bland dem som har den här sortens försäkringar finns det en kraftig överrepresentation av personer som bor i Stockholms län och Västra Götalands län. En mycket större andel är högskoleutbildade i den här gruppen. De har i genomsnitt betydligt högre inkomster än arbetskraften i övrigt. Framför allt ligger de i den högre delen av inkomstfördelningen. Medelförvärvsinkomsten för dem med privat sjukvårdsförsäkring är 533 000 kronor om året.
Jag är inte säker på att det är just den här gruppen som andra skattebetalare ska subventionera privata hälso- och sjukvårdsförsäkringar för. Jag är inte heller säker på att de här privata hälso- och sjukvårdsförsäkringarna nyttjas för den sorts vård som är allra mest nödvändig. Till exempel vet vi att bland annat operation av närsynthet ingår i de här försäkringslösningarna. Jag är inte säker på att andra skattebetalare ska stå för det, om jag ska vara riktigt ärlig.
Annika Strandhäll (S):
Man måste fortfarande ställa sig frågan om det är just dessa försäkringar som ska ha en särskild regel om skattefrihet. Träffar vi absolut mest rätt när vi nyttjar skattemedel på det här sättet? Sett till vilken grupp som Mårten Palmes rapport visar att det här omfattar har jag väldigt svårt att anse det.
Jag känner också väl till att det finns enskilda kommuner eller kommunala bolag som har tecknat sådana här försäkringar för sina anställda, men dessa försäkringar är överrepresenterade på arbetsplatser med högst 30 anställda. Som sagt är det inte obetydligt att man nyttjar de här försäkringarna till exempel som ett rekryteringsargument när man konkurrerar om arbetskraft. Jag är inte säker på att det är det bästa sättet att nyttja våra resurser på.
Sedan tycker jag också att det är viktigt att säga att rehabilitering och förebyggande behandling inte omfattas av förslaget. Sådana förmåner kommer fortfarande att vara skattefria. Det handlar då om rehabiliteringsåtgärder och förebyggande åtgärder som är arbetslivsinriktade och som det antingen åligger arbetsgivaren att stå för eller som arbetsgivaren ändå åtar sig i det enskilda fallet.
Det kan handla om en anställd som har en förhöjd sjukdomsrisk, till exempel sjuklig övervikt, men även rehabåtgärder kommer fortsatt att omfattas. Jag är inte säker på att man ska nyttja skattepengar för att folk ska göra ögonoperationer.
Dessutom kan man enligt OECD:s rapport inte dra slutsatsen att det här innebär kortare köer för dem som är utan försäkring - det innebär kanske snarare undanträngningseffekter, och sådana vill vi inte se. Vi har ju ändå en väldigt grundläggande syn i detta land: Den som har de största behoven ska ha tillträde till vården. Detta tycker jag är väldigt viktigt.
I den grupp som främst omfattas av de här försäkringarna tror jag inte att någons tillgång till vård kommer att stå och falla med detta, och inte heller någon arbetsgivare. Jag tycker ärligt talat inte att detta är en av de stora frågorna. Jag förstår att man i sak kan ha olika synpunkter på detta och att det finns rapporter som pekar åt lite olika håll.
Men jag tycker inte att detta är den fråga som är absolut viktigast att prioritera eller debattera. Tittar man på var i landet dessa försäkringar i stor utsträckning förekommer ser man dessutom att det är i Stockholms och Västra Götalands län. Det är inte i Norrlands inland.
Samtidigt hoppas jag att Lotta Finstorp vet att jag definitivt är öppen för olika åtgärder som leder till att man stöder människor i att så snabbt som möjligt komma tillbaka i arbete. Men jag har svårt att se varför just de privata sjukvårdsförsäkringarna ska ha ett undantag visavi annat.
Annika Strandhäll (S):
Avslutningsvis tror jag ändå att det är viktigt att säga att de arbetsgivare som upplever att det finns konkurrensskäl eller andra skäl, det vill säga att man vill ha en snabbare tillgång till hälso- och sjukvård, kanske kan tänka sig att teckna denna sorts försäkringar utan att de omfattas av det särskilda regelverket om skattefrihet. De kanske ser att de ändå har stor nytta av detta.
Sedan tror jag att det är viktigt att säga att OECD i den rapport som vi har resonerat kring flera gånger under denna debatt pekar på att de privata sjukvårdsförsäkringarna tenderar att generera en ökad total vårdefterfrågan snarare än en avlastning för den offentliga vården.
De kan rendera i fler, kanske onödiga, besök hos specialistläkare eller liknande. Rönen pekar alltså åt flera olika håll, och det tror jag att vi behöver ha med oss. När vi nu går fram med detta har jag naturligtvis också försökt att på ett tydligt sätt sätta mig in i hur gränsen ska dras.
Det handlar om rehabiliteringsåtgärder och förebyggande behandlingsåtgärder som är arbetslivsinriktade och som det antingen åligger arbetsgivaren att stå för eller som arbetsgivaren ändå skulle åta sig i det enskilda fallet. Det ska således finnas en nära koppling mellan sådana insatser och arbetsgivarens verksamhet.
Detta gör ändå att de arbetsgivare som upplever att det handlar om åtgärder som är viktiga för att man ska kunna komma tillbaka och göra sitt jobb borde kunna omfattas av skattefriheten även framöver. Tack för en bra debatt! Jag har stor respekt för att man kan ha olika perspektiv på detta, samtidigt som jag känner att beslutet ändå är välgrundat.
Annika Strandhäll (S):
Om jag ska vara riktigt ärlig hade den här debatten gärna fått pågå längre. Jag delar verkligen uppfattningen att detta handlar om en komplex verksamhet som är svår att styra. De problem inom primärvården som Lotta Olsson lyfter fram är tydliga. Om man jämför svensk primärvård i ett internationellt perspektiv kan man se att vår primärvård står för en väldigt liten andel av hälso- och sjukvården i dag.
Jag tror att det handlar om 18 procent. I många andra länder ligger det på 30-35 procent. Vi har en snabb demografisk utveckling i Sverige med allt fler sköra äldre, och vi ser att primärvården inte klarar sitt uppdrag. Det handlar också om att personalen där har en tuff belastad situation. Man kan inte säga annat än att det är så. De springer ganska fort och har också kompetensförsörjningsproblem.
Men de sköra äldre kommer in på akutmottagningarna på sjukhusen i stället och belastar dem, och där finns egentligen inte kompetensen. I dag går 80-85 procent av alla resurser inom sjukvården till någon med minst en kronisk sjukdom. Det är ett annat sjukdomspanorama i dag som den svenska hälso- och sjukvården inte riktigt är byggd för. Samtidigt vet vi att med kompetenta och duktiga professioner och mycket traditioner och hierarki görs en omställning inte över en natt.
Det handlar om att göra saker och ting i rätt ordning, att successivt stärka primärvården, att utbilda fler allmänläkare, som saknas i dag, och att få ut fler specialistsjuksköterskor. Vi behöver också få en situation så att det finns utrymme för handledning när specialistsjuksköterskan eller barnmorskan kommer ut. Det är sant att detta i dag är en flaskhals. Det handlar om att arbeta vidare tillsammans. Som politiker måste man försöka ta ansvar både nationellt och i dialog med landstingen.
Man måste också jobba långsiktigt. Tack för en bra interpellationsdebatt!
Annika Strandhäll (S):
Tack, Karin Rågsjö, för interpellationen! Som du så riktigt inleder med att säga var det många av oss som blev glada när denna möjlighet kom på plats.
Vi kan se genom åren att när samhället förändras och utvecklas och allteftersom människors inställning till hur man ska leva sina liv och med vem och på vilket sätt man ska bilda familj utvecklas behöver vi ha regelverk och lagstiftningar som klarar av att utvecklas i takt med detta. Det här är ett område där detta blir tydligt.
Ett annat område som jag brinner för är föräldraförsäkringen, där vi nu sakta tar fortsatta steg i rätt riktning men där man också alltjämt möter motstånd på olika håll. Jag vet själv som förälder att det är en fantastisk och omtumlande upplevelse att få möjligheten att bli förälder och att få möjligheten att uppfostra ett barn.
Jag kan verkligen också förstå dem som såg detta som en otrolig viktig möjlighet och som nu känner en besvikelse över att man inte får tillgång till den behandling som man hade hoppats på. Med tanke på våra gemensamma utgångspunkter att vilja tillhandahålla en jämlik vård över landet är det självklart än mer problematiskt när man ser att det skiljer sig så här mycket.
Det är landstingen som äger frågan, och min förhoppning måste lutas gentemot dem. De behöver lösa de problem som finns så att fler kan få möjlighet till behandling. En sak som är bra är att alla landsting nu har anslutit sig till SKL:s rekommendation om ett enhetligt erbjudande om assisterad befruktning.
Detta har de alltså gjort, men de olika långa kötiderna visar också att man genom politiska beslut tydligt kan påverka kötiderna.
Jag är glad att Karin Rågsjö understryker att det många gånger blir en diskussion om resurser men att vi här kan vara tydliga med att resurserna rimligen borde finnas. Vi har stor respekt för landstingens självbestämmande när det gäller hur de vill prioritera de resurser de har.
Men det handlar också om de åtaganden som de faktiskt har gjort. När jag nu har satt mig ännu mer in i frågan ser jag också att det finns ljus på himlen när man tittar ut över landet. Skåne är ett sådant ljus.
Men där har man också aktivt beslutat i landstinget att skjuta till extra medel, vilket till stor del förklarar de förkortade väntetider man har. I vilken mån andra landsting har beslutat om detta vet inte jag. Som det ser ut i dag beror situationen för ensamstående kvinnor också på tillgången till donerade spermier.
I dag är det landstingen som ansvarar för detta, som Karin så riktigt säger. Vad jag förstår finns vid SKL ett nationellt samverkansforum för vävnadsinrättningar, Nationella vävnadsrådet. Inom detta råd finns nu en särskild samverkansgrupp för både offentliga och privata inrättningar som hanterar könsceller.
Inom denna sektion pågår enligt uppgift ett arbete för att åstadkomma en ökad samordning inom området, till exempel när det gäller tillgången till könsceller.