Ulla Andersson (V):
När jag för första gången läste ett EU-direktiv trodde jag att jag var dum i huvudet, det var svårbegripligt och svårgenomträngligt. Men det var jag inte, utan Lagrådet ansåg precis samma sak, och jag blev lite lugnare. Men egentligen borde jag inte ha blivit lugnare utan snarare tvärtom.
Gång på gång implementerar vi EU-direktiv som vi förtroendevalda i riksdagen inte kan påverka och som utan en riktig diskussion blir en del av vår lagstiftning och som dessutom gör lagarna mycket mer svårbegripliga och svårtolkade. Före EU-inträdet hade vi en lagstiftningsprocess i Sverige som var väl förankrad i svenska samhällsinstitutioner och som präglades av både spårbarhet och politisk tydlighet.
Den processen undermineras dag för dag på grund av den ström av EU-direktiv som utarbetas i ett komplext, slutet och byråkratiskt förhandlingsmaskineri. Det här direktivet utgör inget undantag precis - tvärtom. I stället för en förenkling av upphandlingsreglerna får vi en mer svårgenomtränglig och krångligare lagstiftning. Låt mig ta ett exempel.
Regeringen föreslår med hänvisning till straffrättsbestämmelserna i gemenskapsrätten att företag ska kunna uteslutas ur upphandling om de har begått brott. Om detta skriver då Lagrådet: "Mot denna bakgrund har bestämmelserna, enligt Lagrådets mening, getts en utformning som inte svarar mot ens mycket begränsade krav på tydlighet och tillgänglighet. De är därför inte acceptabla i sin nuvarande form."
Men utskottsmajoriteten blundar och fäller samtidigt ned skygglapparna. Ja, den administrativa bördan ökar för beställarna men antagligen också för företagen. I stället för att göra det lättare för små företag att konkurrera gör direktivet det svårare, rakt på tvärs emot hur den politiska debatten brukar gå. Fru talman!
Det finns alltså all anledning för riksdagen att ställa sig bakom Vänsterpartiets reservationer, och jag yrkar härmed bifall till reservationerna 1, 2 och 6. Men, fru talman, det finns en sak som gör ett vänsterhjärta varmt trots allt, och det är att nu även Socialdemokraterna har anslutit sig till förslaget att LOU ska innehålla krav på kollektivavtal. Det är väldigt bra. I Sverige är det kollektivavtal som ger löntagarna det skydd som de i andra länder har genom lagstiftning.
Samtidigt är det ett skydd för de företag som spelar med sjysta kort eftersom det hindrar att de konkurreras ut av bolag som lever helt på sin förmåga att trycka ned sina anställda.
Vi anser också att Sverige borde ratificera ILO:s konvention 94, som slår fast att offentliga myndigheters upphandling ska innehålla klausuler som garanterar arbetare löner, arbetstid och andra villkor som inte är mindre förmånliga än dem som finns i kollektivavtal. Nio andra EU-länder har redan undertecknat den.
De här två förslagen skulle stärka vanliga människors ställning på sina arbetsplatser och förhindra att skattemedel används på ett sätt som uppmuntrar social dumpning. Det borde inte vara svårt för en regering innehållande ett helt nytt arbetarparti att ta ställning för det. I den politiska debatten verkar samtliga riksdagspartier vara överens om att den svenska modellen med kollektivavtal för att reglera förhållandena på arbetsmarknaden är bra.
Det är först när det ska göras något praktiskt som skillnaden blir tydlig. Regeringen vägrar slå fast en tydlig politisk viljeinriktning och hänvisar till att saken kan prövas i domstol. Det är väl en tunn ursäkt för ett arbetarparti! På så sätt föredrar jag den gamla tiden då Moderaterna var ett överklassparti med ryggrad och stod för att de ville slå sönder löntagarnas rättigheter.
Det vi ser i dag är ett överklassparti utan ryggrad som försöker få domstolarna att besluta om sina gamla käpphästar medan de själva svär sig fria. Men, kanske ni undrar, har det här så stor betydelse då? Ja, men visst har det väl det! Det är inte för inte som regeringen gör sitt bästa för att ducka i frågan. Offentlig sektor är det privata näringslivets enskilt största kund och handlar faktiskt för ca 540 miljarder per år.
Kan vi då ställa krav på kollektivavtal så är det många företag med skumma affärsmetoder som plötsligt får tvätta byken, och det här är ett bra tillfälle att stärka den svenska modellen för dem som vill det. En av de mest uppseendeväckande sakerna i regeringens förslag är att de invändningar som Sveriges Kommuner och Landsting har tagit upp lämnas helt utan åtgärd, trots att SKL, som det förkortas, är den kanske tyngsta av alla remissinstanser i den här frågan.
SKL, Stockholms läns landsting med borgerlig majoritet, branschorganisationen för medicinteknik och Sveriges offentliga inköpare har alla haft invändningar mot de lagändringar som nu införs.
Att regeringen dessutom väljer att införa lagförslag som försvårar och byråkratiserar i större utsträckning än vad direktivet kräver är anmärkningsvärt och visar på ett övertygande sätt att den föreslagna förändringen av ramavtalen kommer att försvåra för välfärdsverksamheterna och stänga ute flera av de små företagen från möjligheten att vinna en upphandling.
Ja, jag skulle vilja vara så fräck så att jag påstår att de som föreslår de här förändringarna helt enkelt inte vet hur saker och ting fungerar i verksamheter med en långt gången decentralisering. Hittills har kommuner och landsting kunnat ha ramavtal med även mycket små företag och har då kunnat göra avrop med leverans dagen efter, men det blir nu ett minne blott. Fru talman! Låt mig citera Ulf Palm, som är förbundsjurist för Sveriges Kommuner och Landsting.
Han skriver så här i en artikel: "Det innebär att om regeringens förslag går igenom går Sverige längre än vad direktivet föreskriver. Det går inte heller att tala om förenklingar. Att regeringen dessutom föreslår att dessa direkt olämpliga regler om ramavtal ska tillämpas även under tröskelvärden är närmast obegripligt. Även nämnden för offentlig upphandling har motsatt sig detta.
Sammanfattningsvis anser SKL sålunda att lagförslaget som det ligger komplicerar ett redan komplicerat regelverk, det tar inte hänsyn till hur vi tillämpar ramavtal i Sverige och det underlättar inte heller för små och medelstora företag att delta i offentliga upphandlingar som regeringen, konkurrensverket med flera säger att de värnar om. Ännu finns tid att tänka om." Fru talman!
Jag hade kunnat ta upp flera delar ur artikeln eller ur vår motion som också tar upp precis de här sakerna som Sveriges Kommuner och Landsting och Vänsterpartiet är överens om, men låt mig ta två. Det ena förslaget gäller viktning av olika kriterier. Vi menar att strikta rangordningskrav leder till svårigheter för upphandlarna när de ska utforma förfrågningsunderlaget. Estetiska värden och kvalitetsvärden är svåra att vikta.
Det här försvårar en nationell hantering. I dag kan beställarna anpassa sig efter den faktiska människans behov, men för regeringen finns det tydligen andra värden än människors behov, till exempel av rätt utformad hörapparat, höftkula eller andra proteser. Det andra problemet är att vi får en evig överklagandefrist för att väcka talan om skadestånd.
Utskottet noterar detta men menar att det får vara så en tid framöver, och vi får ytterligare byråkrati och juridik. Tydligen tycker alliansregeringen, den borgerliga regeringen, att byråkrati, det är något bra det, och det ska vi lägga ännu mer pengar på än vi redan gör. Visst kan byråkrati vara bra, men är det verkligen på det här sättet vi ska utveckla våra verksamheter? Fru talman!
Lagstiftaren borde se som sin uppgift att förenkla upphandlingsförfarandet och därigenom medborgarnas och de förtroendevaldas möjlighet att påverka inriktningen av verksamheten. Regeringen borde därför se över upphandlingslagarna i syfte att säkerställa en förenklad och breddad användning av ramavtal och införande av kollektivavtal.