KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikaela Valtersson (MP):
Jag tackar finansministern för svaret. Tyvärr svarar finansministern inte fullt ut på de ställda frågorna. Jag har frågat finansministern dels om definierade mål för sysselsättningspolitiken, dels om vad just Riksrevisionens kritik föranledde för förändringar av utanförskapsbegreppet och användningen av det. Herr talman! Det stora problemet är hur regeringen och inte minst finansministern använder utanförskapsbegreppet.
Att ständigt upprepa att man har minskat utanförskapet i Sverige med ett visst antal personer och ge sken av att det handlar om antalet människor i verkligheten som skulle ha brutit något slags utanförskap är inte korrekt med det mått som används. Utanförskapet mäts av regeringen som antalet helårsekvivalenter vid försörjande genom olika slags sociala ersättningar. Det kallas sedan ofta i debatten från regeringsföreträdare för antalet personer.
Att minska utanförskapet har sagts vara regeringens viktigaste politiska fråga. Trots det har regeringen inte lyckats presentera vare sig något rimligt mått eller något sätt att mäta utanförskap. I stället används fortfarande ett utanförskapsbegrepp som nästan ingen förstår. Att lägga ihop långtidssjuka och svårt sjuka människor med korttidsarbetslösa och människor som har en förkylning och bara är borta några dagar är missvisande.
På det sättet får man ett stort antal personer som är arbetslösa under en mycket kort tid eller bara sjuka ett par dagar från jobbet att förvandlas till människor i utanförskap. Det är kraftigt missvisande. Det har vi i Miljöpartiet framfört ett flertal gånger. Nu har också Riksrevisionens granskning kommit fram om hur regeringen definierar utanförskap och sysselsättningspolitik. Den levererar svidande kritik mot regeringens behandling av sin enskilt viktigaste politiska fråga.
Riksrevisionens kritik stämmer väl med den kritik som vi från Miljöpartiets sida tidigare har riktat mot regeringen. Trots att regeringen uttalar att det övergripande målet för regeringens politik är att minska utanförskapet har det målet fortfarande inte definierats. Utan en entydig definition är det svårt att styra politiken på ett bra sätt. Riksrevisionen visar på att uppföljningen och utvärderingen blir mycket svår och ansvarsutkrävande i princip omöjligt.
När ingen vet vad målet att minska utanförskapet innebär går det inte heller att följa upp om åtgärderna för att nå målet har varit effektiva. Det finns ingen måttstock som man kan utvärdera mot. Riksdagen, den här församlingen, kan då inte heller på ett bra sätt avgöra om regeringens politik varit framgångsrik och om man har förvaltat det här på ett effektivt sätt.
Jag anser, herr talman, att när en statlig myndighet som Riksrevisionen kommer med en sådan kraftfull kritik och sådana påpekanden på en avgörande del av regeringens politik förtjänar det lite mer svar och kommentarer från Anders Borg än vad det här svaret utgjorde.
Jag skulle gärna vilja veta hur finansministern ser på den kritiken på ett seriöst sätt och om den kommer att föranleda några förändringar i användningen av utanförskapsbegreppet, om det finns någon som helst självkritik.
Mikaela Valtersson (MP):
Anders Borg levererar förbluffande nyheter här i kammarens talarstol. Det är en riktig kioskvältare. Håll i er: Jag som ekonomisk-politisk talesperson för Miljöpartiet står på Miljöpartiet ekonomisk-politiska grund! Det gör jag absolut, och det är helt otroligt att även Anders Borg har kommit fram till detta. Att ni har en helt felaktig tolkning av vår politik är en annan sak.
Om man identifierar ett problem och sedan väljer fel statistik för att visa på det problemets utveckling och fel väg att lösa det, då visar det också på en avsaknad av probleminsikt och individperspektiv. Regeringen får fel fokus. Det är klart att vi vet, och det har jag och Anders Borg debatterat många gånger förut, att det statistiska begreppet helårsekvivalenter har använts långt tidigare och av andra än den borgerliga regeringen. Men det användes inte på det sättet.
Det var ett statistiskt underlag bland andra som användes för att visa precis just det det mäter, men ni använder det för att mäta utanförskap. Det är något helt annat. Jag tycker att det skulle vara väldigt intressant om regeringen verkligen vill lösa problemet och försöka hitta sätt att mäta just det ni definierar som utanförskap. Det skulle vara väldigt intressant att visa på just det problemet på ett korrekt sätt. Det skulle jag välkomna. Men där är vi ju inte.
Till Carl B Hamilton vill jag säga: Självklart anser jag att människor som står långt från arbetsmarknaden, som är sjuka eller arbetslösa under lång tid, har hamnat utanför arbetsmarknaden. Att sedan säga att de lever i utanförskap är något mycket större. Det är ett rätt stigmatiserande begrepp som den borgerliga regeringen har lagt sig till med. Jag skulle inte drista mig till att säga det. Men att de har hamnat utanför arbetsmarknaden är sant, och det är ett stort problem.
Det är de människorna vi ska hjälpa tillbaka, och det gör man inte genom att fokusera på dem som har influensa.
Mikaela Valtersson (MP):
Jag tänker inte gå in på de ekonomiska resonemangen och huruvida invandringen är skäl till allt ont, utan jag vill ställa en fråga till Johnny Skalin om arbetskraftsinvandringen, som han tar upp i sitt anförande.
Det ser inte riktigt ut så på den svenska arbetsmarknaden eller på någon annan arbetsmarknad heller för delen, tror jag, att arbetsmarknaden är helt statisk och att det finns ett exakt antal jobb som kan bytas, att personer bara kan bytas ut med andra, utan arbetsmarknaden är dynamisk och föränderlig. Människor med kompetens och kunskap och entreprenörer som kommer hit bidrar till nya jobb, och det blir en föränderlig arbetsmarknad.
Ett exempel: En av de största grupper som har kommit till Sverige efter den nya arbetskraftsinvandringslagstiftningen, som trädde i kraft i december 2008, är inom restaurangbranschen. Det handlar om kockar på till exempel thaikrogar, på indiska krogar och kinakrogar. De är inte helt enkelt utbytbara mot svenskar. Det fanns en väldigt stor brist förut, för det handlar om väldigt specifikt kunnande och kompetens inom ett speciellt område.
I en modern värld är det inte riktigt så att man kan låsa in människor innanför nationsgränserna. Det står inte heller mot att vi utbildar svenskar. Det ska vi givetvis göra. Men i en modern värld kommer människor alltid att vilja röra sig. Det är det perspektivet som ni lite missar, att människor alltid har velat röra sig över gränser, att migration alltid har funnits och att det bidrar till något positivt både kulturellt, socialt och ekonomiskt.
Jag vill fråga Johnny Skalin om ni verkligen tror på en värld som nästan aldrig har funnits där människor kan låsas in inom sina nationsgränser. Jag upprepar också frågan som jag inte fick svar på i förra budgetdebatten: Betyder det att ni inte heller vill att svenskar ska få lämna Sveriges gränser och åka ut i världen?
Mikaela Valtersson (MP):
När det gäller asyl- och flyktingpolitiken stämmer det inte att Sverige tar emot flest flyktingar. De flesta tas emot av fattiga länder i närområdena till konflikthärdarna. De gigantiska sociala problem som ni säger er ha sett av arbetskraftsreformen skulle jag gärna vilja få presenterade av Johnny Skalin - om ni har sett en utvärdering av reformen som ingen annan har sett. Vi säger inte alls att det ska vara helt fritt.
Skillnaden mellan mig och Johnny Skalin är att jag tilltror arbetsgivarna förmågan att bedöma. I stället för att säga att en myndighet ska bestämma när det finns behov säger vi att det är arbetsgivarna själva som bäst kan bedöma om de har behov av ny kompetens och i så fall varifrån och vem. Det är vad denna reform innebär, och det är en stor fördel som medfört mycket positivt. Jag har tilltro till att man kan bedöma det.
Det betyder att de som kommer hit i dag och får arbetstillstånd får det för att man bedömer att det saknas kompetens. Man bedömer att kompetensen finns hos just de personer man anställer. Det tror jag att en arbetsgivare kan bedöma bra, oavsett om arbetstagaren är född i Sverige eller i något annat land. Något omfattande missbruk av reformen har jag inte sett. Det har förekommit en del lagbrott, och de ska beivras.
Det betyder inte att reformen är fel. Vi föreslår inte att hela sjukförsäkringen ska avskaffas för att några fuskar eller att barn inte ska få gå i skolan för att några skolkar. Det är inte systemet det är fel på. Vi ska komma åt de få saker som inte fungerar, men det handlar inte om regelverket och systemet. Med ett gästarbetarsystem, som många länder har, splittrar man familjer.
Med vårt system får man ta med familjen, och det har stort mänskligt värde. Min fråga kvarstår: Ska svenskar få åka utanför Sverige?
Mikaela Valtersson (MP):
Jag tänkte ställa en fråga till finansministern med anledning av den fortsatta oron i flera länder i vår omvärld. EU-kommissionen har lagt fram ett förslag om beskattning av finanssektorn som handlar om att införa dels en global skatt på finansiella transaktioner, dels en beskattning av finansiell verksamhet inom EU. Det är intressanta förslag att titta vidare på. Det behövs metoder för att beskatta finansiella transaktioner.
Det skulle kunna bidra till att minska en osund spekulation. Det skulle kunna bidra till att finansiera offentliga budgetunderskott. Det skulle också kunna bidra som en viktig finansieringskälla till internationella klimatåtgärder. Finansministern har själv många gånger lyft fram vikten av att skattebetalarna inte ska finansiera de ekonomiska räddningspaketen.
Nu går Sverige in och ger stöd till flera länder, och då är det också viktigt att visa att man är beredd att hitta metoder för att långsiktigt minska riskerna i finanssektorn. Det kan diskuteras om just de här förslagen är de ultimata, och de måste så klart övervägas noga. Men faktum kvarstår: Vi måste lära oss av de kriser som vi varit i och ser i vår omvärld och runt omkring oss. Vi måste hitta verktyg för att minska riskerna i finanssektorn.
I budgetpropositionen skriver regeringen att förhållandena på finansmarknaden precis innan den finansiella krisen utbröt var onormalt gynnsamma med riskpremier nedpressade till nivåer som inte var långsiktigt hållbara. Men det skrivs också att det nu finns kvarstående risker och att det finns skäl att vara fortsatt vaksam. Jag instämmer i de orden i finansplanen. Mot bakgrund av det skulle jag vilja fråga finansministern hur han ser på möjligheten att stödja förslag i den här riktningen och vad Sveriges hållning blir gentemot kommissionens förslag.
Mikaela Valtersson (MP):
Jag tycker att det är bra och blir glad av att höra att finansministern är öppen för att titta på olika åtgärder för att långsiktigt kunna säkra en stabilitet. Man har gjort en del bra saker. Jag tycker också att det är bra när vi kan hitta breda samförståndslösningar i den här typen av frågor, som är så grundläggande och viktiga. Finansministern pekar på en hel del fortsatta risker i banksektorn och bostadssektorn.
Jag skulle ändå vilja fråga om han kunde precisera något vad det gäller ytterligare behov inom just finanssektorn, de förslag som nu diskuteras om beskattning av finansiella transaktioner, Sveriges regerings funderingar kring just de förslagen och hur man bemöter dem i processen inom EU och i andra samtal. Det skulle vara intressant med den fortsatta diskussionen. Sedan kan man fortsätta utan att man låser sig helt.
Jag undrar hur ni ser på den möjligheten att på global nivå lösa den typen av problem och skapa en större stabilitet.
Louise Malmström (S):
Kommunal och enskild förskoleverksamhet har ett gemensamt uppdrag och ska inte arbeta i konkurrens. De ska samverka med varandra. Jag kan inte uttala mig om ett enskilt exempel som du nämner i Örebro. Mina erfarenheter i min hemkommun är att det verkligen inte är något problem. Det har inte varit någon som sagt emot.
Där har man kunnat starta och komma överens tillsammans om var det behövs fler barnomsorgsplatser eller förskoleplatser.
Louise Malmström (S):
Jag tror inte att man ska fokusera på det. Det bästa sättet att rekrytera personal till förskolan är att visa att det finns en bra arbetsmiljö inom förskolan. Det gör man till exempel genom att tillskjuta resurser och visa att det är en framåtsyftande pedagogisk diskussion som pågår. Det gäller att visa att personalen som arbetar i förskolan får möjlighet till fortbildning och så vidare.
Louise Malmström (S):
Jag tror att man ska titta på vad det väger över mot. Om det väger över mot lärande i sig tror jag inte att det är farligt. Däremot delar jag den oro som du ger uttryck för och som också ges uttryck för i propositionen när man använder skolan som mall och ska mäta barn som man mäter elever och följa upp noggrant vad varje individ klarar och kan i förskolan. Det finns sådana oroande exempel i våra förskolor.
Vi får hjälpa till att stötta upp och visa vad som är förskolans särart, att ha utvecklingssamtal och så vidare, och vad som är särskilt med förskolan så att man inte behöver kopiera skolan.
Louise Malmström (S):
Jag tror inte att det faktum att förskolan blir en egen skolform behöver betyda att det måste vara mer likt skolan. Det handlar mer om gemensam lagreglering vad gäller mål, inflytande, kompetensutveckling och sådant. Personligen tror jag att man i de allmänna råden kan utnyttja möjligheten att tala om mer för förskolan just som stöd för att man inte ska behöva kopiera skolan och därmed undvika skolifiering.
Louise Malmström (S):
Först tror jag inte att riksdagen kan gå in och bestämma hur varje enskild barngrupp ska se ut och hur många det ska vara i den. Pengarna ger förutsättningar för att skapa mycket mindre grupper. Meningen är att man ska lägga pengarna där behoven är som störst. Om jag vore kommun skulle jag resonera som så: Oj, här har vi en förskolegrupp där det är 24 barn.
Sedan skulle jag använda pengarna till den gruppen. Men det tror jag inte att vi ska bestämma från riksdagen. Om jag hade uppfattat detta med etableringsfrihet som ett stort problem hade jag kanske lyssnat mer till kritiken. Men jag har inte uppfattat att det har varit något stort problem. Förskolan och barnomsorgen präglas av stor mångfald.
Det finns många olika alternativ. Jag kan inte riktigt se den konkurrens som målas upp mellan enskild och kommunal verksamhet. I de exempel jag har sett har det fungerat ganska bra i samverkan. Man har tagit ett gemensamt ansvar och kompletterat varandra.
Louise Malmström (S):
Menar du då, Christer Nylander, att vi i riksdagen ska styra hur stora grupper man ska ha på en enskild förskola i en enskild kommun? Vi ger förutsättningarna för att minska grupperna. Jag ställer gärna tuffa krav, men att ställa fast några absoluta tal tror jag vore olyckligt av flera skäl.
Jag tror att det tenderar att bli det som man följer efter; säger man att det ska vara max 15 barn i en grupp så resonerar många kommuner så att man sparar pengar och har precis 15 barn i en grupp trots att det finns grupper som kanske skulle behöva bara ha 10 barn och andra skulle fungera ganska bra med 18 barn. Och vad ska man göra i en liten kommun där man bara har en förskola?
Ska man skicka en unge till kommunen bredvid för att det råkar bli en mer än de 15 som man har fastslagit? Jag tror att man måste vara mer flexibel än så, och jag hoppas att kommunerna och de enskilda förskolorna kan göra den bedömningen. Jag kan inte som riksdagsledamot åka ut till varje kommun och bedöma exakt hur stor en grupp ska vara.
Louise Malmström (S):
Då kan vi konstatera att Fredrik började med att förvanska historien ganska kraftigt. Det var knappast konsensus när man för länge sedan skulle sprida bildning till folket. Sedan höll han ett allmänpolitiskt inlägg med massor av strunt och falsarier kring vår politik. Men det bevisar väl bara att det inte finns några visioner eller funderingar kring vuxenutbildningen eller en tro på att vuxenutbildningen har något värde i sig.
Det handlar om att lappa och laga. Dessutom gjorde han det på ett ganska raljant sätt i rejäl Muf-anda. Men jag ska försöka bortse från det och i stället ta fasta på något som han sade som jag tycker var bra. Han började med att prata om kunskapens betydelse. Den är en förutsättning för demokrati. Kunskap är makt.
Då undrar man varför ni inte vill att alla ska få del av den kunskapen och makten. För ett par år sedan gjorde jag och din partikollega Littorin ett studiebesök i Norrköping på en folkhögskola. Det var elever där som var lite bekymrade över att rekryteringsbidraget skulle försvinna. Det satt inte ett gäng lata slarvar där. Det var verkligen sådana som hade haft skäl att hoppa av gymnasiet.
En hade varit så kraftigt mobbad att hon inte kunde fortsätta. Någon hade blivit gravid tidigt. Just den gruppen var en grupp som också arbetsmarknadsministern tyckte var viktig, de som står längst från arbetsmarknaden och har svårt att motiveras till studier. Han ville hitta strategier för att nå dem, underlätta för dem och ge dem en gräddfil. Han ville gynna den gruppen.
Nu undrar jag om ni har funderat mer på det här och i så fall om ni har några sådana strategier på lut som handlar om att locka just den här gruppen lite extra för att de ska ta del av studier.
Louise Malmström (S):
Du har verkligen gått en grundkurs i något slags retorik för att vilseleda och börja prata om andra saker. Upplysningsvis: Det här är inte en allmänpolitisk utbildningsdebatt. Den här debatten handlar om vuxenutbildningen. Det är därför jag pratar om vuxenutbildningen. Rekryteringsbidraget hade sina för- och nackdelar. Det var inte alls sågat jäms med fotknölarna. Det fanns vissa saker som man kunde rätta till. Det hade man kunnat göra i stället för att ta bort det.
Nu hittar vi ett annat sätt att stötta de här grupperna. Vi hade också andra strategier för det, till exempel 25:4-reglerna, korttidsstudiestöd och så vidare. Men jag undrar vad ni har för strategier. Det var det jag frågade om i mitt förra inlägg och som jag förväntar mig att få ett svar på.
Vad har ni för strategier för att locka de här grupperna, eller tycker ni inte att de som står allra längst från arbetsmarknaden och som verkligen har haft skäl att avbryta sina studier när de gjorde det borde lockas till utbildning, att de borde få hjälp och stöd? Tycker inte ni att de borde ha något slags gräddfil för att ta sig in i utbildningssystemet igen, vilket borde gynna hela vårt lands utveckling? Eller tycker ni att de ska leva på försörjningsstöd?
Vad är er strategi?
Louise Malmström (S):
Jag satt i utbildningsutskottet redan 2002-2006. Kvalitet var någonting som vi pratade väldigt mycket om, och där hade vi väldigt höga förväntningar. Men nu visar det sig att vi har en högre ambition när det gäller att förstärka kvaliteten. Vi har aldrig sett det som en motsättning att fler ska kunna gå ut högskolan och att satsa på kvaliteten.
Att nöja sig med 40 procent när vi har nästan 44 procent i dag är inte framtidsinriktat, särskilt inte när det är en betydligt högre procent som vill och har förutsättningar att studera på högskolan. Jag undrar hur ni tänker om framtiden. Tror ni på allvar att ett land som Sverige ska konkurrera med servicejobb på den globala arbetsmarknaden?
Louise Malmström (S):
När vi satt i regeringsställning arbetade vi aktivt för att ta till vara all begåvning. Jag tänker inte slå mig för bröstet och säga att vi lyckades med detta fullt ut, men vi minskade långsamt snedrekryteringen, och vi hade en rad strategier för att bredda rekryteringen. Ni tog bort de flesta av dem för att ni menade att de var orättvisa och svårgenomträngliga.
Sedan har ni backat på vissa punkter, och nu tycker jag att det har blivit rörigt och svårgenomträngligt. Det är naturligtvis bra att ni lyssnar och tar till er. Men jag undrar om ens du själv kan reda ut vad som gäller för den som har ett åtta år gammalt gymnasiebetyg och vill slå ihop det med ett nytt komvuxbetyg. Man har ju haft stora problem med att få göra det.
Vad gäller om man vill ta sig från yrkeshögskola till högskola, till exempel? Har man en chans om man kommer från folkhögskola och vill ta sig vidare till högskolan? Jag tycker att det rörigt, och jag tror att studenterna tycker att det är ännu mer rörigt.
Louise Malmström (S):
Betydelsen av det livslånga lärandet, som vissa säger startar redan i magen, och att vi ska göra rätt från början kan vi vara helt överens om. Jag tror dock inte att vi kan vaccinera oss mot allting som kan hända på vägen och som gör att man måste ha fler chanser. Nu är det ju ni som sitter vid makten, Nina Lundström, och det har ni gjort i snart fem år. Jag tycker att det är dags att reda ut vad som gäller i antagningssystemen. Jag tycker att det är rörigt, och jag skulle vilja ha det klarlagt.
Ännu hellre skulle jag vilja att ni svalde prestigen i alla dessa backningar ni gör. Svälj prestigen helt och hållet! Backa, gör det möjligt att ta sig in på högskolan även om man inte tänker sig det från början! Jag tror inte att det gynnar kvaliteten i den högre utbildningen om alla har samma bakgrund och kommer från samma håll. Jag tror att det är en kvalitetsfaktor när man kommer in från lite olika håll med lite olika erfarenheter.
Louise Malmström (S):
Du och Jan Björklund är naturligtvis inte samma person. Men ni tillhör trots allt samma parti - det är er utbildningsminister. Då vill jag fråga dig: Varför har ni så låga ambitioner för Sverige att ni sätter mål för andelen med eftergymnasial utbildning som vi redan lever upp till, dessutom med god marginal?
Hur ska vi då kunna konkurrera i framtiden, när allt fler länder får allt högre andel högutbildade som konkurrerar med oss om arbeten?
Louise Malmström (S):
Jag tycker att det är dumt att ställa kvalitet och kvantitet mot varandra. Det finns ingen sådan motsättning. Ett bra sätt att börja arbeta med kvalitetsutveckling är att se över och förbättra det kvalitetsutvärderingssystem som finns i dag. Senast i dag fick utvärderingssystemet för högre utbildning underkänt av den europeiska kvalitetssäkringsorganisationen EMQA.
Skälen är desamma som vi har anfört vid ett flertal tillfällen och som sektorn har anfört: Det finns så allvarliga brister i upplägget av utvärderingarna och i Högskoleverkets självständighet att Sverige nu riskerar att uteslutas från kvalitetssäkringsarbetet i Europa. Att ta till vara det sektorn har sagt tidigare är ett bra sätt att arbeta vidare med högre kvalitet inom utbildningen.
Har du någon kommentar till det som har kommit i dag i medierna om att vi underkänns av EMQA? Det undrar jag också.
Louise Malmström (S):
Emil Källström talar om världsklass, och Nina valde att inte kommentera att det nuvarande kvalitetsutvärderingssystemet har blivit underkänt av den europeiska kvalitetssäkringsorganisationen. Därför blir jag lite sugen på att ställa samma fråga till dig: Har du någon kommentar till detta? Det kan du få svara på om du hinner. Det jag är mest nyfiken på är hur du ser på snedrekryteringen till högre utbildning.
Du tror väl inte att det bara är 21 procent av barnen i familjer med lågutbildade föräldrar som är lämpade för högre studier medan 83 procent av barnen med forskarutbildade föräldrar är det? Om du inte tror det är jag nyfiken på vad du är beredd att göra för att bryta den snedrekrytering som finns i dag. Vad är du beredd att politiskt driva för frågor för att minska snedrekryteringen?
Louise Malmström (S):
Detta med bristerna är ju inga nyheter. De invändningar som man nu har i Europa mot kvalitetsutvärderingssystemet är samma invändningar som vi har haft hela tiden och som också sektorn har haft. Detta får ni helt enkelt gå hem och kika på. Googla på vad de har sagt i dag. När det gäller snedrekryteringen ser jag i stället att de beslut som ditt parti i regeringen har varit med och fattat har ökat den.
Det gör man om man inför tidigare utbildningsval, en segregerande gymnasieskola, ändrade antagningsregler och detta med meritpoäng. Man ändrar på formuleringar i regleringsbrev där det inte längre står att man behöver arbeta med breddad rekrytering som lärosäte.
Inte minst missgynnas också de högskolor som är bäst på breddad rekrytering bland annat av det kvalitetsutvärderingssystem som vi talade om nyss. Jag tycker alltså att du gör fel analys av hur man ska gå vidare för att minska den sociala snedrekryteringen.