Carl B Hamilton (L):
Låt mig börja med det att en interpellation som är inlämnad i november besvaras i början av februari. Det är inte acceptabelt, herr talman. Jag tycker att talmanskollektivet måste försvara den enskilda riksdagsledamotens rätt att utöva sin kontrollmakt på ett mer effektivt sätt. Man ska inte behöva vänta i mer än två månader.
Apropå Laila Freivalds svar tar riksdagen inte paus i fråga om att diskutera och debattera krishantering i avvaktan på att kommissionen ska blir klar eller konstitutionsutskottet ska bli klart. Jag kommer att fokusera på flodvågskatastrofen och krisberedskapen där. I svaret som Laila Freivalds nu gav var det fokusering på de konsulära frågorna. Men det är ju mer än så.
Nästa kris kan ha en något annorlunda karaktär. Jag vill påminna om att Utrikesdepartementet har dabbat sig redan tidigare. Man fick ett erbjudande från Försvarshögskolan våren 2004 som man senare, i maj 2004, avvisade.
Jag citerar ur svarsbrevet: "Däremot ser vi i nuläget" - på UD - "inget behov av en mer generell utbildningsinsats kring ett krishanteringsscenario för det samlade chefskollektivet." Inte bara konsuler och konsulära avdelningar utan hela UD måste idka krishantering och utbildning i krishantering.
UD och UD:s ledning förtjänar kritik för att man inte har gjort det som erbjudits och som ligger i beslutet från 2002 såsom det har tolkats av andra departement.
När det gäller frågan varför man inte talar med varandra och varför det blev så sent har jag en annan uppfattning än många i medierna till exempel som tycker att det här är en väldigt viktig fråga. Jag är övertygad om att Laila Freivalds och Göran Persson fick information ganska tidigt. Det var inte det som var problemet. Problemet var att regeringen definierade detta som ett problem som inte låg inom regeringens ansvarsområde.
Även om vi hade vetat, även om vi hade haft svart på vitt att informationen hade gått fram till både utrikes- och statsministern, var ju regeringens hållning att det inte ingick i regeringens uppdrag och skyldighet att ta hand om de här människorna. Man väntade ut resebyråerna och reseföretagen. Man väntade ut reseföretagen: Kommer de att klara detta, ja eller nej? Svenskarna får sitta där nere. De har rest ut med privata reseföretag.
Då får de stå sitt kast. Det är möjligt att reseföretagen går i konkurs, och då, innan de går i konkurs, ska vi sätta in en eventuell statlig insats. Det är den bilden som framträder väldigt tydligt. Det var inte brist på information i tid. Det var brist på engagemang i tid. Dessutom fanns det säkert en budgetdiskussion i bakgrunden: Vem ska betala hemtransport?
Är det svenska staten, reseföretagen, eller vem är det? Man kom inte loss. Man kom inte ut, för man tittade på formaliajuridiken och budgetaspekterna. Man tänkte inte empatiskt på de människor som satt i Thailand och var utblottade och skadade. Det finns en tredje punkt. Det är det som framför allt statsministern, inte utrikesministern, har ägnat sig åt, nämligen att skylla på underlydande på UD.
Här vill jag ge utrikesministern en chans att utveckla detta. Jag tycker att det är osmakligt att man från högsta ort har gjort detta. Det är möjligt att utrikesministern skulle hålla med mig mellan skål och vägg. Vi behöver inte ta det just nu.