KBLab/rixvox huggingface dataset:
Åsa Lindestam (S):
Jag tackar försvarsministern för svaren. Jag skulle fortfarande vilja veta om det är ÖB som säger eller om det är på en lägre nivå som man säger att vi ska sänka utbildningsnivån på våra GMU-soldater. Varför kommer den frågan upp när vi har så enormt många sökande och när detta kommer att lösas? Det finns ingen orsak att lyfta fram en sådan fråga om det inte finns ett bekymmer.
Frågan om soldaterna från tidigare som hade dubbla identiteter och alltså hade ett annat civilt arbete kanske kommer att kunna lyftas fram på ett bra sätt med de tillfälligt anställda. Låt oss då dra nytta av det. Låt oss ge dem det stöd som de behöver så att de också får ett kontrakt, ett lagstöd, som gör att de kan få ledigt från sin arbetsgivare. Jag tror att det är mycket viktigt.
Jag tror att det just nu ligger som grund för att denna fråga inte löses alls. Fattigpojkarna: Jag har läst på. Det var faktiskt så förr att det var fattigpojkar som blev soldater. Det var långt tillbaka i tiden, inte under min tid utan tidigare. De ville ju ha lite grann i lön, och det vill man ha också i dag. Det är min upplevelse. Det här måste vi lösa.
Vi måste lyssna, för om lönen är orsaken till att man lämnar verksamheten är det bekymmersamt. Den frågan måste vi ta tag i. Vidare tycker jag att hemvärnet ska ha en ärlig chans när det gäller tillfälligt anställda. Jag tror att det kan bli en bra förstärkning för hemvärnet. Många av dem jag träffat säger sig vilja fortsätta att öva även under den tid de inte tjänstgör. Folkförankringen: Förr talade vi runt köksbordet om folkförankring.
I familjen pratade man om försvaret. I dag talar vi om det på Svenska Dagbladets sidor och kanske i den här församlingen som är intresserad av försvaret. Men för övrigt är debatten inte så stor. I mitt län förekommer den nästan inte alls bortsett från när det gäller eftersök och bränder.
Åsa Lindestam (S):
Tack, ministern, för svaret! Jag är väl inte heller så nöjd med det. Jag tänkte ta mig själv som ett levande exempel. När jag började min utbildning på högre nivå kom jag in på seminariet. Det hette så på den tiden. När jag väl gick ut gick jag på en högskola och fick alltså ett examensbevis från en högskola.
I mitt län, Gävleborg, har vi stor arbetslöshet, och vi har en låg utbildningsnivå. Från min hemtrakt fick jag resa några mil för att ta mig till högskolan. Jag fick bryta upp från bygden och byta bostadsort. Det var inte så enkelt. Det kändes verkligen svårt.
När jag kom tillbaka till min bygd - långt senare eftersom jag stannade kvar i Gävle under många år - Söderhamn började jag arbeta som rektor. På mitt första föräldramöte stötte jag på denna mentalitet igen. Ett antal föräldrar sade till mig: Vi behöver inte låta våra barn läsa engelska hos dig. Varför ska barnen göra det?
Vi har klarat oss i vår bygd utan engelska. Vi gick direkt från skolan och fick jobb. Det kan våra barn också få. Det där är påhitt. Jag kunde känna igen mig i resonemanget eftersom jag hade stött på det även som ung, nämligen att det var onödigt att läsa eftersom det fanns jobb ändå. Men så ser inte verkligheten ut i dag.
De senaste tio åren har ungefär 45 procent av dem som studerat på Högskolan i Gävle kommit från vårt eget län. Men det finns en trend som gör att högskolan har större nationell dragningskraft. Vi får många studenter från övriga Sverige som går på Högskolan i Gävle. Vi har basnäringen och exportindustrin. Vi behöver utbildad arbetskraft till våra näringar.
Då känns det bra att vi har kunnat förse vårt län med de eftertraktade arbetare som behövs. Men nu sker neddragningar. De står både Gävleborg, Dalarna, Blekinge och Jönköping för. Vi mister 186 miljoner som i stället går till universiteten. Det är inte så bra för vår del.
När Högskoleverket gjorde en granskning av Högskolan i Gävle, tillsammans med en granskning av 22 andra lärosäten, bedömde verket att Högskolan i Gävle var nivå A, den högsta just då. Det betydde att det fanns ett gott kvalitetsarbete och ett väl fungerande system, där det visserligen kunde ske förbättringar. Jag kände mig lite stolt när jag läste om detta första gången.
Det var så jag kände att det var på min högskola. Men rykten har sagt att det finns indragna examensrätter. Det gör det inte, utan det finns ett stort antal utbildningar som fortfarande anordnas på Högskolan i Gävle. Det är förskollärare, grundskollärare, sjuksköterskor, socionomer, yrkeslärare och en mängd andra utbildningar. Vi behöver dem.
Men regeringen drar ned på 5 500 platser i Sverige för våra ungdomar, trots att de ökar i antal under tiden 2012 fram till 2014. De blir alltså fler. I vårt län och i flera andra län har vi behov av utbildad arbetskraft, inte arbetslösa ungdomar utan välutbildade.
Då måste jag ställa den fråga som jag har ställt i min interpellation: Är det verkligen rätt att dra ned på antalet platser just nu när det finns ett skriande behov av arbetskraft?
Åsa Lindestam (S):
Tack, ministern, för svaret! I sitt svar sade ministern att högskolor och utbildningsplatser ska finnas på flera ställen i landet för att underlätta för folk att studera. Det är vi helt eniga om. Det tycker vi nog alla här inne. Jag anser dock att regeringen har för låga ambitioner när man drar ned på utbildningen. Hur ska vi möta den arbetslöshet som finns i dag om inte genom utbildning?
Vi vet att vi behöver människor som är utbildade. Som Raimo Pärssinen beskrev träffade vi i går företrädare för Svenskt Näringsliv. De sade också samma sak: Vi måste ha fler utbildade människor. Vi vet också att de som kommer till våra lärosäten någonstans i Sverige också stannar där. Då finns det många ställen som vi behöver utbildade människor på.
Vi socialdemokrater vill att 50 procent ska ha eftergymnasial utbildning. Det är ett bra mått. Jag vurmar också mycket för detta med distansutbildning. Jag har sett praktiska exempel på att man därifrån också kan ta klivet in på en högskola.
Låt mig gå tillbaka till den historia som jag berättade från den by jag kommer från, där det sades att man inte behövde lära sig engelska. Det är precis på dessa orter som vi måste stötta, för jobben finns där också. Jag vet att vi i Gävleborg sökte en mängd olika yrkeshögskoleutbildningar - jag kan bara ta det som ett exempel. Jag tror att vi sökte över 20, och vi fick 4.
Det här är ju verkligen det som leder till arbeten, så här måste vi öka ambitionen. Men det system som är i dag mellan högskolor och universitet gynnar inte högskolorna. De mesta pengarna går till universiteten. Det är 89 procent - det är en siffra jag har fått här - som går till universiteten och deras budget. Även högskolorna behöver det här. De skulle i stället kunna få en större del av den kakan.
Systemet gynnar inte det, utan det finns en risk att man i stället väljer breda utbildningar. Man kan titta på söktrycket. Vi hade tidningar hemma i dag som visade att det i dag är betydligt fler som söker direkt från gymnasiet till högskolan. Dessutom är det många äldre som går där. Så vi skulle verkligen behöva fler platser. Jag tror också att samarbeten kan gynna det här.
Vi kan se att våra basnäringar och vår exportindustri behöver en mängd olika arbetare. Både ekonomer och ingenjörer behövs. Det är sådana personligheter och den utbildning som vi behöver. De kommer att kunna stanna hos oss om de får den här utbildningen där vi är. Vi vet också att var fjärde ungdom under 25 år just nu är utan jobb hos oss.
Det betyder att vi har en marknad där det skulle underlätta för många fler att kunna komma in på de här utbildningarna. Om arbetslösheten nu är så pass stor som den är undrar jag: Hur ska vi lösa det? Vi kan ju inte dra ned på alla saker så att det blir än fler som hamnar utanför.
I stället måste människor kunna få den här utbildningen, som gör att de vågar stanna kvar, att de vågar bilda familj och att de vågar bo på den ort där de verkligen vill vara. Jag skulle önska att jag kunde få ett svar på det, hur ministern ser på den saken, och också att vi kunde öka antalet pengar till våra högskolor runt om i landet.
Åsa Lindestam (S):
Tack för möjligheten att få vidareutveckla det här! Utbildningsdagarna nu för tiden, vilket också Stefan Caplan vet, ligger på bestämda veckor. Det kan man alltså som arbetsgivare planera för om det skulle vara ett bekymmer. Jag tror inte att det är det stora i det här. Detta vet man långt i förväg, och det återkommer med jämna mellanrum varje år. Man vet också hur många dagar man skriver på i förväg för att ha den utbildning som är.
Jag tror alltså inte att själva utbildningsdagarna kommer att ställa till med bekymmer när det gäller detta. När det gäller uthålligheten tänker jag mig alltså en katastrof som är större än vad vi hittills har sett i Sverige. Jag vet att hemvärnet är uthålligt, och jag har sett att de klarar många långa dagar och veckor. Men det finns också situationer där man skulle önska att man kunde använda dem ännu längre. Det har Stefan Caplan och jag talat om tidigare även i utskottet.
Det kan till exempel handla om det som hände när vi fick vårt råtalloljeutsläpp i Söderhamn. Vi hade en önskan om att använda hemvärnet längre i vissa delar, men räddningsledare sade att den akuta delen var över, och då kunde vi inte använda dem längre. I så fall skulle man ha gått in i ett anställningsförhållande med var och en, och det var inte möjligt i det fallet.
Jag tycker att det blir bra att vi ser över de förordningar som finns och att vi också kan bredda, för det kan alltså inträffa något som är större än vad vi har sett hittills. Jag tror inte att någon av oss var beredd på stormen Gudrun och omfattningen som var då. Tänk om det blir ännu större nästa gång! Hur ska vi klara det? Då måste man få öva, vilket vi har hört härifrån.
Man måste få fundera över de här sakerna, och man måste ha all styrka på plats också över tid. Därför tror jag att det är bra att vi ser över det här, och som jag läser i de regelverk som finns är det många fler än jag som tycker så.
Åsa Lindestam (S):
Jag tycker inte att jag uttrycker mig oklart, men om Stefan Caplan kommer ihåg hur det var i Gävle när det snöade så var det inte möjligt att ta sig till jobbet. Det var inte ens möjligt att ta sig ut ur lägenheten för de allra flesta. Det var inget bekymmer i det läget att få folk att ställa upp. Självklart var det frivilliga som ställde upp, men hemvärnet och räddningschefen hade alltså ledningen över hur det skulle utverkas.
Det dagen det värsta inträffar tror jag inte att någon säger åt en att stanna kvar på jobbet, för den möjligheten har man inte då. Det här handlar om en större olycka än vi kan tänka oss i dag, och detta vill jag att vi ska utreda.
Åsa Lindestam (S):
Tack för svaret, ministern! Jag kommer från Söderhamn, en icke okänd ort i den här talarstolen. Det är en liten härlig kommun med 500 öar. Där är fantastiskt vackert sommartid. År 2011 drabbades kommunen av något fruktansvärt. Trots översyn och kontroll gick en cistern i Långrörs hamn sönder.
Det skedde några meter upp i luften. 300 000 liter råtallolja - en kladdig annorlunda olja - rann ut i vår skärgård. Vi har slitit med detta i flera år. Jag hoppas att det är numera är rent. Skärgården ser väl inte riktigt lika ut som den gjorde tidigare. Det är många nya bryggor nu för tiden.
Tack och lov fanns Kustbevakningen. De kom väldigt snabbt till undsättning och gjorde en fantastisk insats. Hade de inte funnits hade läget varit betydligt värre. Det som gör mig orolig är det som står i utredningen. Jag har läst många av de svar som lämnats in från Söderhamn, Hudiksvall, Gävle, länsstyrelser och de olika kommunerna.
Jag ser att man är orolig och tror att det kommer att dröja mycket längre innan hjälpen kan komma, om det skulle hända igen. Måtte det inte hända, och det är en försäkring som vi verkligen behöver. Mellan Härnösand och Gävle är det 30 mil. De stora fartygen går med 12 knop i marschfart. De har en kapacitet på 16 knop.
Vi som har varit på sjön vet hur långt man puttrar med den farten; det går väldigt sakta. Skulle någonting hända ute i havs eller i någon av hamnarna tar det väldigt lång tid innan dessa fartyg hinner komma. Jag har suttit med i Kustbevakningens styrelse på den tid det inte var insynsråd utan styrelse. Jag var med när besluten fattades om de plattformar, fartyg och flygplan som Kustbevakningen numera har.
Jag vet att det bestämdes att man skulle få stöd. Det var inte Kustbevakningen själv som bad om de nya sakerna, utan det var regeringen som sade att det med tanke på de stora olyckor som hade hänt vid Sveriges kuster, särskilt söderut, behövdes någonting annat än de småfartyg som fanns. Någonstans kunde man kanske tänka sig att byta ut ett fartyg mot ett annat.
Men ett litet fartyg bemannas av få och stora fartyg av många, så det inte är riktigt jämförbart. Jag upplevde, tillsammans med dem som satt i styrelsen då, att pengar skulle komma för investeringar, räntor och amorteringar. Det skulle lösa sig. Det här är länge sedan, inte alls nu. Det är många år sedan som det var en styrelse.
Nu har det hänt någonting annat. Kustbevakningens övergripande uppgift är, precis som vi har hört Eva Sonidsson berätta, att serva flera andra myndigheter. Det är ministern fullt införstådd med, har jag förstått.
Det ser ut att bli så att endera blir arbetsuppgifterna inte utförda, eller så måste kommuner, länsstyrelser och myndigheter bygga upp egen verksamhet. Jag undrar om inte det är någonting som fördyrar det hela. Det handlar ändå om arbeten som vi vill få utförda. Jag skulle gärna vilja höra ministerns svar på det.
Åsa Lindestam (S):
Vi socialdemokrater menar inte heller allt till alla. Självklart måste man se över detta på bästa möjliga sätt. Då handlar det inte om att titta på en myndighet, utan då handlar det om att titta på ett flertal myndigheter som har angränsande arbetsuppgifter. Jag tror säkert att fler arbetsuppgifter skulle kunna tillföras Kustbevakningen än vad man har i dag, men då måste man också ha den ekonomi som behövs. Jag tror att Kustbevakningen kan uträtta väldigt mycket.
Jag glömde att nämna kärnkraften i mitt förra inlägg, bland annat i Forsmark, och det finns kärnkraftverk på fler ställen i Sverige. Där har också Kustbevakningen ett tillsynsuppdrag. Om man drar ned på resurserna betyder det att det i andra änden krävs resurser även för den detta, och det vore olyckligt. Sedan sköter Kustbevakningen också fisketillsynen.
Jag är lite förvånad, men 30 procent av all sill och strömming kommer till Norrsundet, som ligger i Gävleborg. Där behövs också tillsyn för att det ska gå till på ett rätt sätt. Det är en jättestor mängd, och den tillsynen kan inte så många andra sköta eftersom andra myndigheter ligger för långt ifrån. Därför behövs det också en kustbevakning på nära håll.
Jag vill också nämna EU:s krav, och där vet jag att vi har lite brister. Vi borde göra lite till.
Med kvällens debatt hoppas jag att ministern tar till sig det som har sagts och verkligen funderar tillsammans med regeringen över hur Kustbevakningen kan användas på bästa sätt, inte dra in den utan låta den bli skarp och duktig och låta den fortsätta.
Som Annicka Engblom sade är kompetensen hos de anställda är enormt stor, och dem måste vi vara rädda om.
Åsa Lindestam (S):
Jag tackar ministern för svaret och för möjligheten att få debattera de här för oss så oerhört viktiga frågorna. Jag skulle vilja ta min utgångspunkt i en kamrat som jag har som är ungefär tio år yngre än jag. Hon gled efter nian in med inte direkt fullständiga betyg på LM Ericsson i Söderhamn. Hon fick ett bra och välbetalt jobb och jobbade där ett bra tag.
Företaget blev sedan Emerson och försvann sedermera till Polen. Där stod hon utan utbildning, och i Söderhamn. Hon hade då möjligheten att läsa in först grundskolan och sedan gymnasiet. Vid Högskolan i Gävle läste hon sedan också in högre utbildning.
Hon tog kandidaten och hon tog magistern, och numera jobbar hon som doktorand i Söderhamn. Den här möjligheten är fantastisk. Vi hör inte bara om henne, utan vi har flera i Söderhamn som har möjligheten att läsa vidare. Gävleborg är det län som har den högsta arbetslösheten.
Vi har mist enormt många jobb den senaste tiden. Jag kan börja med att berätta om Norrsundet, där 300 fick gå hem. Jag skulle kunna berätta om Läkerol i Gävle, där 150 fick gå hem, eller Ericsson i Gävle, där drygt 1 100 fick gå hem, och nu Teleperformance i Söderhamn, där 100 ungdomar är varslade. Vi har dessutom den lägsta utbildningsnivån i landet.
Det är fler än någonsin som söker studieplatser i vårt län för att få en annan framtid än vad de står inför just nu. Utbildningsplatserna i Gävleborg har minskat under lång tid. Jag har tillsammans med rektorn suttit och lyssnat till hela högskolestyrelsen, och vi har fått plocka bort program, från början kanske inte hela program utan mer enstaka kurser.
Men när vi senast möttes fick jag höra att det är 19 program som ska bort i Gävleborg. Det är 760 platser. Det är som att slå in spiken i kistan. Vi har bara 50 program i dagsläget. Av 50 program ska vi ta bort 19. Hos oss är det inte bara ungdomarna från gymnasiet som läser.
Hos oss är de flesta studenter över 25 år, och var femte student är över 35 år. Det beror på sådant i vårt län som kanske inte är som i andra län, men de som redan har varit uppe i talarstolen vet verkligen vad jag talar om.
När man tror att man har ett arbete för livet och det visar sig att arbetet försvinner av olika orsaker, då måste vi ha möjlighet att ge våra länsinvånare en högre utbildning, för det ger dem också möjligheten att stanna kvar hos oss. Eller ska vi överbefolka de fyra universitetsstäderna som inte ens har bostäder? Det har nämligen vi. Vi har bostadsgaranti också. Vi behöver de här utbildningarna mer än någonsin.
Vi behöver ha utbildade människor för att kunna besätta tjänster i våra företag, vår industri, vårt näringsliv och våra kommuner och landsting. Ta inte bort de här programmen från Gävleborg, utan låt oss ha dem kvar! Helst skulle vi också vilja ha ett ökat antal platser.
Åsa Lindestam (S):
Jag blir lite förvånad när jag nu hör att ministern någon gång har påstått att alla som söker ska få plats. På Högskolan i Gävle har man varit tvungen att säga nej till 51 procent av förstahandssökandena, alltså till mer än hälften. Det är inte bara människor från Gävleborg, utan det är även ett antal utifrån som i första hand söker till Högskolan i Gävle.
Totalt får man säga nej till 84 procent av dem som vill läsa i Gävleborg på Högskolan i Gävle. Jag kan därför upplysa ministern om att alla inte kommer in. Det är fel. Många av dem som tidigare har sökt har varit studenter som har föräldrar med kort utbildning.
Men i dag minskar detta antal. Vad kommer då att hända framöver när man skär ned ytterligare? Jo, det är de som har det svårast som inte kommer att komma in, alltså de som inte har föräldrar som har läst där. Jag skulle önska att alla får gå på den högskola som de vill gå på. Det är alltså fler som söker. Jag lyssnade på Peter Persson här, och jag har samma siffror.
431 av 1 000 sökande fick komma in år 2006. Nu är det bara 377. Det är en minskning. Jag hoppas att ministern vill bemöta detta på något sätt. De siffror som vi har stämmer inte överens med det som ministern säger. Vi måste få en förklaring till att detta har hänt.
Högskolan i Gävle har ett stort söktryck från dem som är 25 år och äldre. Vi har fler 25-åringar och äldre som söker till oss. Var femte student är över 35 år. Detta är någonting som vi måste ta på allvar. Vi kämpar för att få den utbildning som vi har rätt att få. Då ska platserna inte försvinna. Tvärtom ska vi ha kvar dem.
Jag känner mig fullständigt trygg med kvaliteten. Jag vet att Högskolan i Gävle har god kvalitet. Det vittnar många om, och det har jag hört även från högskolestyrelsen. Man har jobbat med vissa saker och tagit bort en del. Men man måste vara uppdaterad, och då visar det sig att kvaliteten är utmärkt. Jag är därför mycket trygg i dessa delar. Jag tänker därför inte gå på detta med att kvaliteten var undermålig i Högskolan i Gävle. Det är inte sant.
Jag tycker att vi ska hålla oss till sanningen i denna talarstol. Vi ligger sist i Norden när det handlar om att ta examen. År 2006 var det 41 procent som tog examen, och nu är det 37 procent. Det sjunker hela tiden. Vad kan det bero på? Vi kanske måste öka antalet platser i stället så att fler får denna möjlighet. Jag själv kommer från ett hem där föräldrarna inte har studerat.
De har gått den utbildning som fanns på den tiden. Det var sju åtta år som de gick i skolan. Men jag hade ändå möjlighet att studera. Det var ett stort steg att försöka få åka till Gävle från Söderhamn och att sätta sig på tåget och åka ned till denna storstad och gå på seminarium, som det då hette. Nu är det högskolan. Det var stort och svårt. Men det gick bra.
Jag önskar att många fler får denna möjlighet och har föräldrar som peppar dem och att det också finns en högskola som tar emot dem. Det behöver vi i Gävleborg.
Åsa Lindestam (S):
Förr kunde man alltså, som jag berättade, gå direkt från grundskolan in i ett arbete. Det kan vi inte längre i dag. Arbetslivet kräver utbildning. Jag menar inte att vi behöver bygga ut; däremot måste vi få behålla. I tidningen hemma i lördags kunde vi se rubriken: 760 platser försvinner. Det är inte en ökning, utan det är platser som försvinner. Det är rektor på Högskolan i Gävle som säger detta.
Dessutom säger hon: Det är inte första året vi tvingas göra nedskärningar, och vi har hela tiden försökt behålla så många program som möjligt. Då har vi plockat bort fristående kurser, men nu blir det allt svårare. Så här ser det ut hos oss, och jag vill inte att det ska vara på det här viset. Jag tycker att de som vill gå i skolan ska få det. Dessutom kräver arbetslivet hos oss att vi har en högre utbildning.
Den kan vi få genom att ha möjlighet att läsa på det här viset. Jag föreslår Roger Haddad att han skriver en egen interpellation om det som han tar upp om olika mätningssystem. Då kan vi diskutera det vid en annan tidpunkt, för tiden löper ut alldeles för fort nu. Men jag tar gärna en sådan debatt också och deltar i den, även om ministern också tvingas delta om det blir en interpellationsdebatt.
Jag vill avsluta med att säga att söktrycket ökar hos oss. Ministern sade att det går nedåt och minskar i framtiden. Det ser inte vi eftersom vi inte bara vänder oss till 19-åringar. Vi vänder oss till människor som är betydligt äldre - på grund av de nedskärningar, varsel, uppsägningar och flytt av företag som sker hos oss.
Det är detta som gör att allt fler ser möjligheten att gå en högskoleutbildning och få en annan och ny framtid hos oss och i hela Sverige.
Åsa Lindestam (S):
Jag är väldigt glad att vi får det här tillfället att tala om Marinens musikkår. Jag har själv njutit av tonerna från dem några gånger, och jag tycker att de har en stor roll hos oss. Jag tänker inte gå in på alla uppgifter de har, för det har tidigare talare gjort, utan jag vill diskutera detta med utredningar.
I dag samlades försvarsutskottet igen för att titta på krisberedskap, och jag häpnade över alla de utredningar som fanns med i papperen. Att den förra regeringen tillsatte så många utredningar upplevde jag som ett svar på hur politik ska föras. Däremot saknas beslut.
Vår nuvarande regering, med försvarsministern i spetsen, tog direkt till sig vad som skulle göras och fattade beslutet att musikkåren ska vara kvar. Jag tycker att det tyder på beslutskraft men också på en väldig styrka från regeringen. Vi kan inte bara lägga pengar på att utreda saker hela tiden och aldrig komma till skott. Den förra regeringen har suttit här i åtta år.
Vi har diskuterat musikkåren och behovet av den många gånger. Inte en enda gång har vi kommit till beslutet att den ska vara kvar. Den nuvarande regeringen har haft makten i några få månader och har genast fattat detta beslut. Jag tycker att det är väldigt bra. Musikkåren har hotats av nedläggning under dessa åtta år och har varit på tapeten flera gånger. Vi har stått här i talarstolen och diskuterat, och vi har haft möten med musikkåren.
Hela tiden har orosmolnet hängt över oss, men nu har vi ett beslut. Den ska finnas kvar. Det tycker jag är bra. Men vi kan inte hålla på år ut och år in och utreda allt som ska göras, när vi vet vad vi vill. Försvarsministern och regeringen har fattat ett klart beslut, och jag tycker att det är väldigt bra.