KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hannah Bergstedt (S):
Fler blir rikare i Sverige i dag tack vare regeringens politik. Men det är också sant att det är fler som blir fattigare. Diskussionen om hur fattigdom ska mätas kommer med jämna mellanrum upp i såväl medierna som kammaren.
Hånfulla kritiker till begreppet relativ fattigdom raljerar om att barnfattigdom är skillnaden mellan att ha och inte ha en egen Iphone. Sådan är inte verkligheten. Eina som jobbar i Förstamajblommans kommitté i min hemstad Piteå berättar om en ansökning om ett par skridskor för att ett barn ska kunna vara med på skolidrotten.
En annan berättelse handlar om en mamma som behöver en cykelvagn för att kunna förflytta sig och sina barn mellan hem, skola, förskola och butik. Det handlar helt enkelt om att få livet att gå ihop. Det är fattigdom i Sverige i dag. I Europa används den relativa fattigdomen som ett begrepp och ett mätinstrument eftersom man vet att den har betydelse.
Relativiteten har betydelse i människors vardag. Den påverkar människors hälsa och möjligheter. De grupper som ökar mest bland dem som får försörjningsstöd är arbetslösa, deltidsarbetslösa och sjuka. Det är ingen tillfällighet, fru talman.
Det är ett resultat av regeringens politik - en politik som aktivt ser till att öka skillnaden mellan dem som har och dem som inte har. Det leder till att fler vuxna inte klarar av sin försörjning, vilket främst drabbar barnen. På vilket sätt leder de ökade skillnaderna till fler i arbete - något som regeringens representanter så starkt säger sig vurma för?
På vilket sätt leder sänkt a-kassa och sänkt sjukersättning till fler i arbete? I stället blir det färre föräldrar som klarar av sin egen försörjning, vilket drabbar barnen.
Hannah Bergstedt (S):
Fattigdom och fler människor i försörjningsstöd leder inte till fler i arbete, även om arbete är en väg ur fattigdom. Snarare riskerar fattigdom att äta sig fast. I dag talar vi ibland om ärvd fattigdom som om det vore någonting nytt, ett nytt begrepp.
Men vi vet sedan länge att den som lever i en fattig familj, den som växer upp i en fattig familj, har, precis som Sara Karlsson tidigare poängterade, sämre förutsättningar i livet än andra.
Ett konkret exempel på någonting som regeringen skulle kunna göra för att minska risken för ärvd fattigdom är att se på de överskuldsattas situation. Det har lagts fram en proposition som handlar om vägen tillbaka från överskuldsättning. Det hade varit trevligt om regeringen i denna proposition hade framfört att den vill titta på just barns situation.
Det finns nämligen ingenting om dessa barn i denna proposition. Det är dessa barn som under sitt fortsatta liv i stor utsträckning riskerar att bli fast i fattigdom. Det hade varit klädsamt om regeringen hade lagt fram förslag som handlar om situationen för barn i överskuldsatta familjer. Regeringen kunde exempelvis se över förbehållsbeloppet.
Hannah Bergstedt (S):
Låt mig börja med att tacka ministern för svaret. Befolkningen har förändrats i relation till bostadsbeståndet, säger ministern i sitt svar. För att illustrera detta tänkte jag låna lite siffror från Svenska Bankföreningen, som var en av de föredragande vid den utfrågning som ministern nämnde i sitt svar. Vi har en befolkningsförtätning i storstäderna och i tillväxtregionerna däribland i mitt eget hemlän Norrbotten där Malmfälten är en av regionerna.
Där har konkurrensen om bostäderna hårdnat väsentligt. Om man tittar på hela landet ska det med den nybyggnation som sker i dag i snitt bo åtta personer i varje nybyggnation. Om vi talar om Stockholmsområdet är det fem personer i varje nybyggd bostad. Det är inte rimligt.
Effekten drivs dessutom på av att regeringen har ökat kraven på den som är arbetssökande att flytta till arbete väldigt snabbt. Samtidigt görs det väldigt lite för att stimulera till att nya bostäder byggs. Detta har tillsammans med låga räntor, ökade inkomster och stora skattesänkningar bidragit till att driva upp priserna på bostadsrätter och villor.
Det gör att svenska hushåll nu får betala alltmer av det man har kvar i plånboken för att låna. De svenska huspriserna ligger högst i Europa. Belåningsgraden når enligt Finansinspektionen historiskt höga siffror. Nu när räntorna stiger kommer det att påverka konsumtionsutrymmet för alla som har ett lån.
Det i sin tur gör att stora delar av det jobbskatteavdrag som regeringen skapat genom att ta från människor som har små marginaler och ge till dem som har i stället för att gå till ökad konsumtion går direkt ned i bankernas fickor. Denna situation skapar utsatta hushåll där många kommer att ha svårt att klara sin bostad vid en omställning i livet.
Samtidigt som regeringen knappt lyfter ett finger för att öka byggnationen försämras omställningsförsäkringarna. Ett hushåll där någon i familjen blir sjuk eller arbetslös kommer snabbt att känna av de ökade räntorna. Det värsta scenariot är att inte kunna klara sina lån och tvingas sälja sin bostad till ett lägre pris än vad man själv har betalat.
Mot den bakgrunden vore det önskvärt om ministern kunde bli lite mer tydlig och konkret gällande insatser på kort sikt som kan bidra till att minska hushållens utsatthet. Det handlar om nu. Vilka instrument är ministern beredd att utnyttja för att samhället ska ta ett större ansvar för bristen på bostäder, stigande bopriser och hög belåningsgrad?
Hannah Bergstedt (S):
Förra socialdemokratiska mandatperioden påbörjades över 127 000 bostäder. Alliansens första mandatperiod stannade byggnationen på 90 000. Minskningen i bostadsbyggande skedde redan innan finanskrisen var ett faktum. Visst har bostadsbyggandet ökat. Men då ska vi också komma ihåg att det var nere på rekordlåga nivåer. Det var det lägsta på tio år under 2009. Vi kan tvista om historiebeskrivningen.
Men det kommer inte att hjälpa ett dugg, Stefan Attefall. Jag tar gärna ansvar för våra eventuella tillkortakommanden, och jag tar gärna över ansvaret från ministern om han anser att han inte riktigt klarar ut problemet. Men just nu är det ministern om är politiker och ansvarig för området. Jag hoppas därför att jag ska få svar på mina frågor.
Om jag förstår ministern rätt syftar han i sitt svar på överenskommelsen mellan Hyresgästföreningen, Fastighetsägarna och Sabo när man talar om långsiktiga hållbara spelregler på bostadsmarknaden. Men det är inte regeringens verk.
Tror ministern verkligen att det räcker med det så att vi inte får en lågkonjunktur där hushåll kommer att bli överskuldsatta för livet och bostadsbubblan spricker? En del befarar en pyspunka som gör att det blir en lång och plågsam tid för många som är högt belånade. Allt detta är för att människor vill ha möjlighet att flytta till ett arbete och få tak över huvudet.
Stefan Attefall säger att han inte tror på subventioner, men det är inte riktigt sant. Den här regeringen subventionerar också. ROT-avdraget är ett bra exempel. Det är helt okej att subventionera en köksombyggnad. Men att se till att det byggs bostäder så att människor har någonstans att bo är inte okej. Varför det är så skulle jag gärna vilja ha ett svar på.
Hannah Bergstedt (S):
Jag hör ministern. Det handlar om ägarlägenheter och om förslaget om att göra det mer lönsamt att vara inneboende. Det ställs ut krediter. Men hitintills har förslagen från regeringen gett liten effekt. Låt mig bara påpeka att bostadsbyggande tvärnitade när man tog bort investeringsstödet. Det skedde redan 2007, innan vi var inne i en finanskris. Ministern talar om långsiktighet.
Långsiktighet är självfallet bra. Men problemet finns nu. Människor behöver bostäder som de har råd att bo i utan att sätta sin framtid på spel nu . Jag har en vän som nyss har flyttat till Kiruna och köpt sin bostad. 333 000 kronor fick hon betala för sin lilla lägenhet. Jag kan förstå att det inte låter mycket med Stockholmsmått mätt.
Men man ska veta att man för samma lägenhet för bara tio år sedan knappt kunde få 20 000 kronor. Bostadsbristen och risken för bostadsbubblan finns i hela landet. Frågan är: Anser Stefan Attefall att det finns ett samhälleligt ansvar för att människor ska ha ett boende till en rimlig kostnad? Eller delar Stefan Attefall exempelvis allianskollegans Peter Normans åsikt?
Bostadskrisen måste varje individ ta ansvar för, har han sagt. Är det individens ansvar eller finns det ett samhälleligt ansvar för att se till att människor har råd att bo?
Hannah Bergstedt (S):
Som jag sade i mitt anförande tidigare är det Socialdemokraternas ambition att ha en modern familjelagstiftning som är uppdaterad med hur familjer lever i dag. Den ska vara jämlik, jämställd och ha ett väldigt tydligt barnperspektiv. Därför är det trevligt att höra även Thomas Finnborg tala om vikten av barnperspektivet.
Det som dock förvånar mig en aning är när Thomas Finnborg också säger att man inte ska låta sig styras av godtycklighet och ideologi. Då funderar jag lite grann på hur man tänker kring frågan om till exempel fastställande av faderskap. På vilket sätt är det godtyckligt, och på vilket sätt handlar det om ideologi?
Det gäller även frågan om moderskapspresumtion, där man hanterar olikkönade och samkönade par olika. Lagstiftningen känns helt enkelt inte riktigt up-to-date.
Hannah Bergstedt (S):
När det kommer till faderskapsbekräftelse och faderskapsfastställande delar vi givetvis åsikten att det ska finnas en rättssäkerhet. I dag finns dock väldigt många som väljer att bilda familj utanför äktenskapet och där det inte finns en konflikt över huvud taget om vem det är som är förälder utan där båda är väldigt tydligt överens.
De människor som väljer att bilda familj tillsammans känner också att det finns en lite förlegad syn på att bilda familj utanför äktenskapet. Vore det inte passande att helt enkelt uppdatera efter hur människor väljer att leva i sina förhållanden och att socialnämnden bara koncentrerar sig på de fall där det faktiskt uppstår en konflikt?
När det kommer till frågan om moderskapspresumtion är det naturligtvis så att lagstiftningen inte är helt enkel. Det har dock funnits ett utredningsförslag ända sedan 2007. Min fråga är: Hur länge tycker man att det är rimligt att den ska få ligga som hyllvärmare på Regeringskansliet?
Hannah Bergstedt (S):
Vi har nu avverkat en del anföranden på området familjerätt under dagen, och allting har en anda att vi är väldigt överens i utskottet. Det är verkligen blommor och rosor över alltihop! Till och med Otto von Arnold som representant för Kristdemokraterna talar om behovet av en modernisering av den familjerättsliga lagstiftningen.
Då undrar jag: Vad är det specifikt som Otto von Arnold och Kristdemokraterna tycker att vi behöver modernisera? Och om vi nu är så överens, hur kommer det sig att regeringen inte kommer med förslag? Man lyfter också i kammaren i dag fram att det är en fråga som förtjänar mycket mer uppmärksamhet.
Då kan man fundera: Hur kommer det sig att det brister i förslag på området? Ett sätt att se till att det här blir en viktig och prioriterad fråga är att Sveriges regering lägger fram förslag som ser till att modernisera den familjerättsliga lagstiftningen.
Hannah Bergstedt (S):
Det är trevligt att höra att vi delar åsikten att det behöver moderniseras när det gäller hur man fastställer faderskapet! Sedan verkar det som att ni har ett behov av att resonera och prata ihop er lite grann i den frågan. När det handlar om barnperspektiv, vilket är ett begrepp som Kristdemokraterna gärna vill använda sig av i debatten, funderar jag lite grann över frågan om fler än två vårdnadshavare.
Det är väldigt tydligt att barn ibland i praktiken betraktar fler än två människor som sina vårdnadshavare. Vad är det då som skrämmer Kristdemokraterna och regeringen från att se över om det faktiskt finns ett behov i lagstiftningen av att anpassa det här efter just ett barnperspektiv?
När det gäller föräldrapresumtionen och moderskapspresumtionen är det självklart så att lagstiftning tar tid och behöver en seriös genomgång för att reda ut var utmaningarna finns. Men nu har vi sedan 2007 väntat på att det ska hända något på området moderskapspresumtion. Vad är det som hindrar att vi kommer fram till att inte göra skillnad på olikkönade och samkönade par i den här frågan?
Hannah Bergstedt (S):
Synen på lån och skuldsättning har ändrats ganska mycket de senaste 50 åren. Tidigare hade man ett betydligt större sparande när det kom till de investeringar man skulle göra, men i dag uppmuntrar vi som samhälle människor att ta krediter. Vi vill att man ska låna till sitt hus och till sina studier.
Då kan fler människor äga sin bostad och få en utbildning som leder till arbete.
Det kredit- och lånesamhälle som växer fram ställer dock krav på att vi som lagstiftare följer med och ändrar lagstiftningen när samhället förändrat sin syn på hur vi ska finansiera vårt boende, vår utbildning och så vidare. Människor blir i dag alltmer utsatta på grund av regeringens politik.
Fler människor lever på marginalen, vilket gör att också fler riskerar att hamna i överskuldsättning. De överskuldsatta är inte de vi ser i Lyxfällan , för de får ju hjälp under ett tv-program. Så ser det inte ut för den som är verkligt överskuldsatt.
Det kan vara skilsmässa, dödsfall, sjukdom eller arbetslöshet som har drabbat de människor som blir överskuldsatta.
Vi kan konstatera att det knappt bidde en tumme av de förslag som Jan Ertsborn lade fram i sin utredning och som vi tidigare tog ställning till. I stället fick oppositionen genom ett tillkännagivande driva på regeringen i dessa frågor.
Det handlar bland annat om storleken på skulderna för att fler människor ska kunna komma i fråga för skuldsanering. Det handlar också om barns och ungas situation i överskuldsatta familjer där kunskapen är ganska låg. I övrigt rekommenderar jag regeringen och regeringspartierna att göra ett besök på Kronofogdemyndigheten. Jag var där senast i dag.
Där besitter man faktiskt stor kunskap. Man vet väldigt mycket om vilka människor som är överskuldsatta och vad som leder till överskuldsättning. Det finns en jättebra skrift som heter Motkrafter . Den kan jag rekommendera för genomläsning.
När man läser Kronofogdens information blir det tydligt vad det är som gör att man blir överskuldsatt och vad man kan göra för att motverka detta. En av de saker som Kronofogdemyndigheten tar upp är tidiga insatser. Därför är det så viktigt att så snart som möjligt komma till skott med den här förändringen i lagstiftningen.
Vi ser i dag att det finns en växande problematik med fler som blir överskuldsatta, men det finns också en bred bas som har funnits väldigt länge. Dessa människor behöver hjälp fort. Det är lönsamt; det är både humant och samhällsekonomiskt att hjälpa människor som är överskuldsatta.
Hannah Bergstedt (S):
Skyddsnät, säger Otto von Arnold. Det var en av de saker som jag tog upp i mitt anförande. Vi har problem med att regeringen har försämrat skyddsnäten. Senast i dag när jag besökte Kronofogdemyndigheten sade man att de som riskerar att hamna i överskuldsättning och som kommer in nu är unga människor som inte kommer i fråga för a-kassa och som inte får tillgång till sjukförsäkring.
Visst är det ett problem att vi inte har relevanta skyddsnät. Till skillnad från Otto von Arnold och regeringen tror jag på gemensamma skyddsnät, inte på individuella eftersom det ser så olika ut i livet. Orsaken till att vi driver det här framför oss är inte tilltron till regeringens duglighet, utan snarare bristen på tilltro.
När det finns en bred majoritet i riksdagen som tycker att vi ska lagstifta om detta är det förvånansvärt att man fortsätter att låta ett parti bromsa upp utvecklingen av något som vi behöver göra nu.
De som sitter på kompetensen i de här frågorna och jobbar med dem, som budget- och skuldrådgivare och Kronofogdemyndigheten som kommer i kontakt med dessa människor, säger att det är väldigt viktigt med en snabb insats för att vi inte ska få fler som blir överskuldsatta under längre tid och blir evighetsgäldenärer.
Därför tycker jag att det är bra att vi i riksdagen kommer att få ett tillkännagivande om att begränsa utredningstiden. Det finns redan i dag mycket att grunda ett beslut på.
Hannah Bergstedt (S):
Huruvida försäkringssystemen och trygghetssystemen ska vara gemensamma kan vi gärna återkomma till. Som socialdemokrat tycker jag naturligtvis att de ska vara gemensamma eftersom jag vet att människor har olika förutsättningar genom livet. Det ser man inte minst när man tittar på vilka som är överskuldsatta.
HD-domen motverkade absolut vad man hade tänkt sig. Därför hade man hoppats att regeringen skulle plocka upp de lagförslag som Jan Ertsborn hade i sin utredning. I stället valde man att lägga det i byrålådan och antog bland annat ett förslag om aktiva näringsidkare.
När det gäller de utredningar vi har i dag handlar den ena om ett tillkännagivande som Socialdemokraterna tillsammans med övriga oppositionen har drivit fram om att titta på hur det ser ut för barn som lever i överskuldsatta familjer. När det kommer till HD-domen och skuldernas storlek blir det viktigt.
Det handlar om hur många människor som kan komma i fråga för skuldsanering. HD-domen snarare försämrade än förbättrade situationen. Därför tycker jag att det är viktigt att vi så snart som möjligt kommer till skott med det som Jan Ertsborn har föreslagit i sin utredning att vi ska göra.
Hannah Bergstedt (S):
Jag hoppas att jag missförstod Margareta Cederfelt lite grann när det gäller att man inte ska arbeta för att ge kvinnor mer inflytande eftersom makten då riskerar att flyttas. Det vore fruktansvärt om det är den utvecklingen vi ska se framför oss. Precis som Margareta Cederfelt noterade var det under socialdemokratiskt styre som lagstiftningen var aktuell. Reaktionen från näringslivet var ju att de skulle klara det själva.
Trots det kan vi konstatera att det inte har gått så bra för dem att fortsätta med detta själva. Precis som Margareta Cederfelt har tagit upp har det vidtagits en del åtgärder i form av utbildning för att ge kvinnliga ledare kompetens och utveckling. Trots det ligger vi på en procentsats på 22,9.
Jag undrar om Margareta Cederfelt och regeringen verkligen är nöjda med de här siffrorna och den här utvecklingstakten med tanke på att det dröjer väldigt länge innan vi kan se någon förändring? Margareta Cederfelt frågade varför vi aldrig tar upp diskrimineringsgrunder som ålder och invandrare.
Bland dem finns det också kvinnor, och vi gör ingen skillnad mellan invandrade kvinnor och svenska kvinnor och mellan gamla och unga kvinnor. Regeringen satsar på att utbilda för att öka kompetensen. Då undrar jag om det är brist på kompetens som gör att kvinnor är kraftigt underrepresenterade i bolagsstyrelser.
Hannah Bergstedt (S):
Det är kanske den absolut lättaste frågan att svara på. Det är naturligtvis inte bra. Jag sitter ju på svaret. Är det så att man inte ser till att ta ansvar för den här frågan ens i socialdemokratiskt styrda kommuner behövs det naturligtvis en lagstiftning. Även i socialdemokratiskt styrda kommuner råder det förlegade normer och värderingar på samma sätt som det gör i regeringen.
Det är ingen nyhet. Jag ställde frågan om det behövs mer utbildning och om det är brist på kompetens. På den svarar Margareta Cederfelt ja. Det är alltså brist på kompetens hos kvinnor, och därför krävs det utbildning i ledarskap. Den bristen är orsaken till att kvinnor inte finns i styrelserummen.
Jag och Socialdemokraterna delar inte den uppfattningen, utan vi anser att det är förlegade normer och värderingar, och de finns självfallet även i socialdemokratiskt styrda kommuner. Det sista Margareta Cederfelt gjorde var att prata om ägarrättigheter. Då vill jag ställa en fråga. Är ägarrättigheterna viktigare än kvinnors rättigheter?
Hannah Bergstedt (S):
Om jag tolkar Carina Herrstedt rätt är det brist på tuffhet och kompetens som gör att kvinnor inte tar plats i beslutsfattande positioner. Då är det särskilt intressant att konstatera att det är 18 män och 2 kvinnor i Sverigedemokraternas riksdagsgrupp. Är orsaken att det finns en struktur även i ert parti som gör att det inte är tillräckligt tuffa eller kompetenta kvinnor?
Hannah Bergstedt (S):
Tack, ministern, för svaret! Jag upplever att regeringens ambitioner är låga på område efter område. Den växtvärk som finns i tillväxtregioner som till exempel Norrbotten, men som också finns på andra ställen i landet, lider av ungefär samma sak. Det är brist på rätt utbildad arbetskraft, det är brist på väl utbyggd infrastruktur och det är brist på bostäder.
Vi socialdemokrater vill i det här läget, när arbetslösheten är hög, se till att maximera effekten av tillväxten där den finns så att det blir möjligt att bo och leva där. Då blir bostadsbyggandet en väldigt viktig faktor. Pajala har, precis som ministern påpekar, under många år haft en stor utmaning att med färre invånare, åldrande befolkning och en kamp mot arbetslöshet hålla ordning på kommunens budget.
Det har gett Pajala kommun väldigt små marginaler, och med en investeringsbudget på 17 miljoner är det inte så lätt i dagsläget. Vi som bor i Norrbotten och känner till den sisu och den stolthet som finns just i Norrbotten är naturligtvis inte förvånade. Men när nu gruvetableringen öppnas står kommunen inför ganska stora utmaningar.
Det är precis som ministern säger, att under de senaste veckorna har vi haft väldigt tätt med besök av ministrar från den borgerliga regeringen. Jag tror faktiskt inte att vi under de senaste 50 åren har sett så många besök i Norrbotten, och vi säger varmt välkomna till tillväxtregionen.
Men det räcker inte med besök och att frottera sig med företagen eller att köra dumper, som infrastrukturministern fick göra förra veckan, för det är först när de som jobbar faktiskt kan bosätta sig i Pajala som kommunen får de ökade skatteintäkter som man behöver för att se till att man får en attraktiv boendemiljö. Investeringarna och byggandet måste börja nu.
Man kan inte vänta tills skatteintäkterna börjar komma. Annars riskerar Pajala att gå miste om den här chansen till utveckling. Därför tror jag att regeringen behöver göra mer än det som Stefan Attefall hänvisade till nyss.
Pajala som är en liten kommun behöver med sina mått mätt göra stora investeringar för att kunna maximera den utveckling som pågår. Byggandet av bostäder är väsentligt för att kommunen ska kunna möta det behov av service som finns. Pajala har vänt en nedåtgående trend.
I stället för utflyttning har man inflyttning, och det är åldersgruppen 19-35 som söker arbete och bostad i Pajala. Det är ett drömläge för vilken kommun som helst. Det ställer dock stora krav på service, och det behövs också bostäder.
Tycker ministern att det är rimligt att en kommun av Pajalas storlek på kort tid själv ska mäkta med dessa investeringar som gruvetableringen innebär? Ser ministern att regeringen har ett ansvar att inte försitta chansen till tillväxt och arbete i Pajala?