KBLab/rixvox huggingface dataset:
Bengt Eliasson (L):
Jag kan konstatera att vi i Liberalerna använder vår hemsida och andra nätverk till att sprida vår politik och visa vad vi vill. Men det är kanske ett framgångsrecept att inte göra det om man inte har några aktiva förslag. På vår hemsida finns i dagsläget 171 skarpa förslag om sjukvård och omsorg, och det finns aktiva länkar till alla motioner som vi har väckt här. Herr talman!
Det singlar mycket genom luften i debatten, och det är intressant att penetrera allt detta. Låt mig ta personalbristen som ett exempel. Sverige har faktiskt internationellt sett många läkare. Det är så. Det finns långt fler sjuksköterskor än i andra länder. Det finns 4,1 utbildade läkare per 1 000 invånare jämfört med OECD-snittet som ligger på 3,1.
Det finns 11,2 praktiserande sjuksköterskor per 1 000 invånare jämfört med OECD-snittet på 8,8. Men vi får ut få läkarbesök och sjuksköterskebesök av denna mängd. Det sker 2,4 läkarbesök per 1 000 invånare, och EU-snittet är 7,1.
Det är en lite snedbelastad siffra eftersom det finns olika personalkategorier som gör olika saker - men ändå. Ändå återkommer hela tiden rapporterna om svårigheter att rekrytera personal. De bilderna går inte ihop. Personalen finns på plats, utbildad och klar, i Sverige i dag - men de finns på andra jobb. Varför?
Många gånger beror detta på att arbetsvillkoren är för dåliga. Man väljer att arbeta någon annanstans, där schemaläggningen är bättre, lönen är bättre, ledningen är bättre, styrningen är bättre, man förstår vart arbetsplatsen är på väg och man har inflytande. Det här är insikter som måste finnas om man ska leda svensk hälso- och sjukvård.
Det finns två offentliga grupper där det har lagts fram liknande rapporter. Det är polisen och hälso- och sjukvården. Båda talar om personalflykt, att ingen vill arbeta där, att det är dålig ledning och styrning och att de inte vet vart arbetsplatsen är på väg. Herr talman! Det andra exemplet är vårdköerna. Den frågan har diskuterats flera gånger.
En patient har rätt till vård i tid. En av den rödgröna regeringens första insatser var att avskaffa kömiljarden. Till och med ministern säger att sedan dess har vårdköerna blivit allt längre. Som lök på laxen diskuteras driftsformer, och valfrihet utmålas som ett stort problem. Undersökning efter undersökning visar att tillgängligheten och bemötandet försämras.
Herr talman! Liberalerna vill återinföra en permanent modern kömiljard och sätta fokus på korta väntetider genom hela vården. Det är inte bara fråga om det första besöket utan på respektive vårdnivå. Den moderna kömiljarden måste inkludera diagnostik och återbesök samt också belöna samordning och kontinuitet.
Pengarna finns för detta, herr talman. Om fler är i arbete kommer också mer skatteintäkter in. Då behöver man inte beskatta ihjäl dem som fortfarande har ett jobb.
Bengt Eliasson (L):
Det har framförts mycket åsikter om svensk hälso- och sjukvård i denna debatt, högt och lågt, men ganska få insikter. Men det har varit en tydliggörande debatt, och på det sättet har den varit bra. Sjukdomsinsikten, herr talman, får man ändå konstatera är ganska hög, men lösningsinsikterna är desto färre. Du som patient har faktiskt rätt att förvänta dig bra mycket mer av vården.
Och du som arbetar, eller kan tänka dig att arbeta, i vården har rätt att förvänta dig mer av din nuvarande eller kommande arbetsgivare - den saken är klar. Men då behövs det ledning och styrning med insikt.
Vi i Alliansen har, vilket blivit tydligt under debatten, ett antal förslag på det sjukvårdspolitiska området, som faktiskt bygger på den insikten och skulle förstärka rätten att förvänta sig mer av vården, både för patienter och för personal. Vi kommer att återkomma med fler gemensamma goda inslag för att stärka hälso- och sjukvården i Sverige.
Vi är fast beslutna att leverera förbättringar som stärker friheten för Sveriges patienter; vi gör det tillsammans. Tack, alla, för en god debatt! Det har varit mycket inspirerande att få delta i den.
Bengt Eliasson (L):
Min fråga går till justitie- och migrationsminister Morgan Johansson. Arbetet mot hatbrott och möjligheten att lagföra gärningsmännen är ett viktigt uppdrag för polis och rättsväsen. Vi får nu berättelser, inte minst från hatbrottsgruppen här i Stockholm, om att man inte hinner prioritera detta arbete utan dränks i andra sysslor. På andra orter upplöses liknande grupper.
I Göteborg slutar medarbetarna i gruppen för att göra andra saker. Detta får direkta följder för rättsväsendets möjligheter att lagföra. Med anledning av detta skulle jag vilja fråga Morgan Johansson om regeringen tänker vidta åtgärder inom detta område och i så fall vilka. Och hur tänker man följa upp att det inte blir en kompetensdränering inom polisen, som får direkta konsekvenser för domstolsväsendet?
Bengt Eliasson (L):
Min fråga går till idrottsminister Annika Strandhäll. En enig riksdag har varit tydlig med ett mål för statsbidraget till idrottsrörelsen, nämligen idrott för alla, det vill säga inkludering. I målformuleringen nämns särskilt personer med funktionsnedsättning. Idrottsrörelsen har i dag drygt 2 miljarder i statsbidrag varje år. Till detta kommer stora offentliga medel från kommunsektorn och särskilt förmånliga skatteregler.
Idrottsrörelsen har nyligen på sin stämma uttryckligen sagt att när det handlar om personer med funktionsnedsättning gäller bara målet om idrott för alla när ekonomin så tillåter. Vad säger ministern om att ett så stort statsbidrag inte inkluderar alla och att man inte följer den samlade riksdagens och regeringens intentioner?
Bengt Eliasson (L):
Jag vill inleda med att yrka bifall till Liberalernas reservation 2 under punkt 1. I övrigt yrkar jag bifall till utskottets förslag i dess helhet. Herr talman! Det är viktigt att i den här debatten betona att en god arbetsmiljö kanske är en av de viktigaste förutsättningarna för att man ska klara av ett långt och hållbart arbetsliv.
Det bidrar såväl till produktivitet i samhället som till högt deltagande på arbetsmarknaden och till att vi kan klara av att ha en hög sysselsättningsgrad. För att uppnå det behövs givetvis en tydlig och effektiv arbetsmiljölagstiftning där arbetsgivaren har skyldigheter att förebygga både den psykiska och fysiska ohälsan.
Det handlar om fysisk arbetsmiljö för att förhindra skador, vilket är ganska självklart, men också om diskriminering, trakasserier, mobbning och en psykosocial arbetsmiljö som man faktiskt måste ta på allt större allvar. Herr talman! Liberalerna anser att det är viktigt att arbetsgivare ges rätt förutsättningar för att organisatoriskt förebygga arbetsmiljöskador, både psykiska och fysiska.
Det kan till exempel handla om utbildningar, men det handlar också om att fånga upp statistik att kunna gå vidare med för att förebygga skador på ett konstruktivt sätt. En särskilt oroväckande trend är att anmälningarna av arbetssjukdomar bland kvinnor till följd av organisatoriska och sociala problem har ökat sju år i rad.
Det är också mycket allvarligt att det är i de politiskt styrda organisationerna, våra offentliga organisationer, som utbrändheten och de psykiska skadorna ökar allra mest. Vi politiker, i våra organisationer, är världsmästare på att straffa ut människor från arbetsmarknaden och ge dem sjukskrivning. Det är inte acceptabelt.
Det här måste vi bli mycket bättre på att förebygga. Liberalerna konstaterar i dag att vi har väldigt stora problem inte bara i arbetslivet utan i hela samhället just med psykisk ohälsa. Det är ett globalt problem som säkert har vissa gemensamma drag i västvärlden och i länder där man är snarlik oss. Men det är, herr talman, ett stort problem här i Sverige.
Den psykiska ohälsan är i dag den näst vanligaste orsaken till sjukskrivning, och bland kvinnor är det den vanligaste orsaken. Värst är det bland dem som jobbar i offentlig sektor.
Mot denna bakgrund anser jag att regeringen faktiskt behöver vidta ordentliga ytterligare åtgärder i linje med vad som anförs i det här betänkandet för att säkra arbetsmiljön på alla arbetsplatser i alla miljöer och för alla medarbetare.
Bengt Eliasson (L):
Tack för frågan, Aron Emilsson! Självklart är vi starkt kritiska till den nu införda filmpolitiken.
Ett genomförande av en ny filmpolitik så som vi vill se den - med ett modernt filmavtal där branschens parter faktiskt har möjlighet att sitta ned och tala med varandra och komma överens, och där man får del av de intäkter som alla spelare på hela den filmpolitiska arenan kan bidra med - tar ganska lång tid. Då får vi leva med det förslag som finns.
Ibland får man bestämma sig för att lagt kort ligger, och under den tid det tar för en ny regering att införa en ny filmpolitik kommer vi att få leva med den gamla. Det innebär inte på något sätt att vi accepterar eller kommer att fortsätta genomföra denna politik efter ett regeringsskifte i september nästa år.
Bengt Eliasson (L):
Jag tackar återigen för frågorna, Aron Emilsson. När det gäller den filmpolitiska delen är det så att vi står för vår budget. Liberalerna lägger fram en fristående budget som står alldeles för sig själv. Vi menar att det med en ny utredning för att ge ett avstamp till en ny filmpolitik kommer att ta minst två år innan politiken är på plats, inklusive utredningstid och samtal med alla parter.
Det handlar om att faktiskt ta fram ett skarpt förslag som håller under mycket lång tid och där alla parter kan vara eniga. Därför menar vi att man måste vara så ärlig i sin budgethantering att man säger att det finns någonting under den tiden det sker. Det innebär inte att man är nöjd med det som finns just nu.
När det gäller Statens fastighetsverk med flera kulturmiljöfrågor kan jag hålla med Aron Emilsson om att det är väldigt viktiga frågor. Det är något vi måste hantera på lång sikt. Samtidigt är det så att Svenska kyrkan är skild från staten, och Svenska kyrkan har ett ansvar för de kyrkoantikvariska byggnader med mera som man faktiskt äger.
Man måste uppfylla de krav samhället ställer på att byggnaderna i kulturhistoriskt avseende ska hållas i ordning och i gott skick. Det innebär också att staten kan behöva gå in den dagen kyrkan faktiskt avsäger sig fastigheterna till något annat ändamål, men som det är i dag är det äganderätten som gäller för samtliga fastigheter i landet.
Om det sedan gäller kyrkobyggnader eller andra kulturhistoriska värden som är privat ägda eller ägda av någon annan spelar inte så stor roll i det här sammanhanget när det gäller finansiering. Vad vi gör är att ta ansvar för det som är statens ägodelar än så länge.
Bengt Eliasson (L):
Jag kommer att fortsätta på samma tema, så det blir nästan en melodiradioövergång från Per Lodenius anförande. Det handlar just om folkbildning, folkhögskolans roll och studieförbundens roll när det gäller både personer med funktionsvariationer av olika slag och sammanhållning med övriga politikområden.
I stället kommer man att möta dem i deras hemmiljö eller på deras dagliga verksamhet eller motsvarande. Då blir tanken att det inte är inkluderande. Studieförbunden rapporterar också att de har en lång rad avslutade projekt som de har aviserat att de vill fortsätta med men som de har fått avslag på att använda de nya pengarna till när det gäller bildning för de här olika grupperna.
En tredje grupp är de personer som får sin personliga assistans indragen. Många av dem är i utbildning och kan inte delta i undervisningen på olika sätt när deras assistenter inte längre finns vid deras sida. Jag skulle vilja höra statsrådet utveckla tankarna lite när det gäller hur de här stora, ökade satsningarna faktiskt kan komma dem som behöver det mest till del.
Bengt Eliasson (L):
Tack för svaret, statsrådet! Det är inte särskilt svårt för mig att motivera det. Det är nämligen svårt att få de här pengarna att komma dem som de är tänkta för till del. Tanken är väldigt god. Men folkhögskolorna och studieförbunden säger att det är en för kraftig ökning under för kort tid för att det ska komma de här personerna till del.
Om man då lägger ihop det med att de här personerna också är beroende av sina personliga assistenter och insatser via LSS för att kunna ta sig till och från skolorna kan man se att det inte finns möjlighet att använda pengarna. Det är därför vi är tveksamma. Vi är inte tveksamma till själva satsningarna på personerna i sig.
Det torde vara ganska klart att vårt engagemang för de här personerna är både genuint och äkta. Vi står upp för alla reformer som bygger på mänskliga rättigheter och delaktighet i vårt samhälle. Frågan kvarstår.
Ser inte ministern att det blir ett problem att genomföra det när folkhögskolorna, för att få del av de ökade stöden i snabb takt, väljer icke inkluderande vägar för de här studerande?
De här personerna har naturligtvis rätt till sin utbildning, men de har också rätt att vara inkluderade i skolans övriga undervisning.
Bengt Eliasson (L):
Först ska jag rätta till ett förbiseende från mitt huvudanförande: Jag yrkar bifall till reservationerna 1 och 4. Mikael Dahlqvist, det var intressant att lyssna. Jag ställde i mitt huvudanförande en fråga till regeringsföreträdarna. Den handlade om direktiven till LSS-utredningen.
När kommentarerna nu rullar fram och man lyssnar på Mikael Dahlqvists anförande verkar det som om de antingen inte har läst eller inte förstått vad som faktiskt står i direktiven. För mig verkar detta vara helt uppenbart. Jag är tacksam om Mikael Dahlqvist skulle kunna förklara för mig var i direktiven utvecklingspotentialen står.
Har utredningen möjlighet att komma med en utveckling eller ett förtydligande för att ge alla de människor som är berättigade till personlig assistans den möjlighet som Mikael Dahlqvist nyss hänvisade till? För mig framstår det som solklart att utredningen inte har den möjligheten. Man har bara möjlighet att lägga besparingsförslag.
Lägger man fram utvecklingsförslag inom andra områden, antingen det gäller de nio olika insatserna eller om man lägger till någon ny insats, vilket man förvisso har möjlighet till, är det personlig assistans som ska betala det. Det står uttryckligen i direktiven. Jag är väldigt tacksam om jag skulle kunna få ett förtydligande.
Bengt Eliasson (L):
Frågan kvarstår naturligtvis. Var i direktiven kan man läsa om denna utveckling som Mikael nu beskriver? Det ska ju uppenbarligen kosta mindre, och det är bara den personliga assistansen som ska betala detta. Det finns två andra frågor som också har varit uppe i debatten och som kräver förtydligande. Det ena är frågan om egenvården. Det andra är frågan om tvåårsomprövningarna, som vi också beslutar om i dag.
Detta med tvåårsomprövningarna är den korta frågan. Regeringen säger mycket tydligt att de snarast ska återställas. Vi hörde Anders W Jonsson uttolka detta som dagen efter valet, ungefär. Jag är beredd att hålla med honom om det. Man avser alltså att snarast återställa dem, samtidigt som man i dag slår sig för bröstet för att man ställer in tvåårsomprövningarna.
För mig är detta väldigt märkligt. Man vet ju att det är den pressen och den oron som ställer till det för så många människor. Det andra handlar om domen gällande egenvård. Det finns i dag nyfödda barn som blir kvar på sjukhus i många månader eftersom de behöver dygnetruntövervakning för att inte sluta andas. Det finns föräldrar som slutar jobba för att ta hand om sina vuxna barn som fortfarande är som barn - de förstår inte att eluttag och trafikerade vägar är farliga.
Det finns personer med omfattande rörelsehinder som får stanna hemma ensamma i sängen hela dagarna. Deras behov anses inte längre ligga till grund för personlig assistans. Varför, Mikael Dahlqvist, utlämnar man dessa personer åt sitt öde, åt kommuners och landstings välvilja, när man nu i dag har möjlighet att ta ett steg till?
Bengt Eliasson (L):
Jag ska göra något lite ovanligt och instämma med Jan Lindholm. Både i talarstolen och repliktalarstolen sa han, likt många andra här inne: Vi vill såklart att alla som har rätt till hjälp ska få det.
Ja, det är lätt att säga - så länge man inte är beredd att erkänna att rättigheterna faktiskt inskränks varje dag och att det har beställts ytterligare metoder för att dessa rättigheter, i grunden mänskliga rättigheter, ska inskränkas. Hjälpen stämmer inte längre överens med behoven, Jan Lindholm.
Det är solklart. Vi ser det i medierna, och jag ser det i min mejlbox och telefon. Varje dag kommer nya rapporter. Jag vill gärna ha ett förtydligande av Jan Lindholm: Varför är det en diskrepans mellan ert "självklart vill vi, och självklart får alla sitt stöd" och det faktum att det inte är så?
Det andra Jan Lindholm lyfte fram var de tusen företagen, och jag tolkade det som att det var ett problem, och att det är fyra större bolag som dominerar. Frågar man de enskilda assistansberättigade tror jag varken att de fyra stora dominerar eller att det är ett problem att det är tusen företag. För mig är det definitivt inget problem utan en fördel, för det visar att valfriheten fungerar.
Det visar att lagens intentioner att man fritt ska kunna välja sin assistans fungerar, och det ska vi värna, Jan Lindholm, inte motarbeta.
Bengt Eliasson (L):
Jag tackar Jan Lindholm för svaret, även om jag givetvis inte är helt nöjd med det. Nu är vi tillbaka där debatten började, med direktiven till utredningen. Var i direktiven står allt det goda som Jan Lindholm vill att den ska leverera?
Besparingar och ekonomi nämns fyrtiotalet gånger i utredningsdirektiven. Valfrihet nämns i en bisats, om vi ska jämföra med det.
Det står uttryckligt i direktivet att man inte får lov att komma med något förslag som kostar mer än i dag, att det är den personliga assistansen som ska betala det och att ytterligare besparingar kan komma att ske av statsfinansiella skäl, vilket tidigare nämnts. Fru talman! Här har vi knuten till alltihop.
Det är ett omöjligt läge för såväl utredaren som för de ca 16 000 människor som är assistansberättigade. Av dessa får 14 000 assistans i dag; resten får det inte. Ett annat bekymmer är just vilka som får och inte får. Det framhålls att de får det från kommunen eller att de får andra insatser i stället.
Men Socialstyrelsen visar i sin senaste rapport att av dem som har fått avslag är det 17 procent som inte har någon insats alls och som inte har fått något annat i stället trots att de tidigare har haft omfattande assistansinsatser. Vi har ingen aning om hur dessa 17 procent lever sina liv i dag.
Sannolikt är ett flertal av dem instängda i ett mycket fattigare liv än tidigare. Detta är ett bekymmer, Jan Lindholm. När kommer kraven på tilläggsdirektiv?
Bengt Eliasson (L):
För att vattnet ska rinna ur ett badkar måste någon dra ur proppen, Mikael Dahlqvist. Den proppen åkte ur hösten 2015. Det började med ett uttalande av finansminister Magdalena Andersson som sedan späddes på och avslutades elegant i december med ett nytt regleringsbrev till Försäkringskassan. Där började vattnet rinna ur.
Där gavs uppdragen att kunna göra avslag och att använda och implementera de domar som tidigare legat på is för att göra hårda tolkningar där praxis har förändrats mycket kraftfullt. På två år har regeringen inte gjort något. Det är vad jag menar med stillatigande. Den har haft möjligheten att göra något under två hela år. Den har valt att inte göra något.
Den utredning som pågår har fokus enbart på ekonomi. Jag nämnde det i mitt anförande, och jag kan nämna det igen. Det är inte möjligt för utredningen att komma med nya förslag till en ny förbättrad LSS utan snarare bara en sämre för dem som har bruk av den. Den får inte kosta ett öre mer än vad den kostar i dag.
Det står uttryckligen. Alla reformer ska bekostas av assistansersättningen, och det kan komma ytterligare besparingar av statsfinansiella skäl. Detta är klippt och skuret direkt ur utredningens direktiv. Vari ligger de faktiska förbättringarna för dem som behöver lagstiftningen i detta, Mikael Dahlqvist?
Bengt Eliasson (L):
Jag läser ur regleringsbrevet: Försäkringskassan ska aktivt bidra till att minska antalet timmar i den personligt assistansen. Det är ett direkt utdrag ur regleringsbrevet till Försäkringskassan hösten 2015. Det var det som drog proppen ur badkaret. Det var där allting började. Det var där ett ras började från en ganska stabil nivå.
Det är ett ras som nu är uppe i drygt 1 200 personer som har pressats ur den statliga assistansersättningen. Detta är inte rimligt, och det är inte värdigt vårt samhälle. Att Försäkringskassan följer sitt uppdrag från regeringen är helt naturligt. Det ska en myndighet göra, och man gör det självklart. Det är vi helt eniga om.
Försäkringskassan och alla myndigheter har ett självständigt uppdrag att följa det uppdrag som sittande regering ger, och här har regeringen gett detta uppdrag.
Varje dag ser vi ministerkollegor till Åsa Regnér, som är ansvarigt statsråd för frågorna, stå i tv och säga att det behövs lagöversyn på en massa olika juridiska områden där praxis har förskjutits eller där lagstiftningen inte räcker till för att skydda samhället eller för att stödja medborgarna - utom på detta område. Vi såg för ett par veckor sedan att det kommer någonting nytt.
Jag menar att det är två till två och ett halvt år för sent. Man har haft möjligheten, och man har uppenbarligen inte velat. Det är detta jag menar när jag talar om betänkandet och propositionen: Det finns många delar som är bra, och jag är glad att vi nu får till stånd en helhetssyn när det gäller funktionshinderspolitiken. Detta är ett bra skelett, men det saknar de bärande delarna. Och det är inte bra.
Bengt Eliasson (L):
Utifrån den gångna debatten och de nya uppgifter som under tiden har framkommit, som jag givetvis inte har hunnit sätta mig in i ännu, vill jag säga att det här med signalpolitiken är väldigt viktigt att lyfta fram. Vi talade tidigare i ett replikskifte om att det har tagit två år och att regeringen inte har gjort någonting.
Från regeringens presskonferens för cirka två veckor sedan om tvåårsomprövningarnas eventuella borttagande i ett kommande förslag tog det Försäkringskassan mindre än 24 timmar att ändra sina rutiner - mindre än 24 timmar, enligt svar på en direkt fråga i socialutskottet.
Vad dagens besked får för direkta konsekvenser får vi se, för fortfarande har ingenting hänt mer än en presskonferens. Det är samma sak i dag: I dag har förslag till något som komma skall presenterats. Det är rätt allvarligt med en regering som vägrar ta debatten i de politiska rummen med skarpa förslag utan i stället ägnar sig åt att skicka signaler och sedan svära sig fria och säga att man inte har förändrat någon lag.
Nej, det har man inte gjort, men man har skickat kraftfulla signaler som faktiskt ändrar människors liv. Vad dagens besked från regeringen faktiskt innebär återstår väl att se, men att det skickas signaler åt olika håll som vi förvägras den politiska debatten om och skarpa politiska beslut inför är mycket allvarligt.
Bengt Eliasson (L):
Tack, Jan Lindholm, för frågan! Hur ett genomförande och införande av en ny lagstiftning som skulle tillåta entreprenörskap på landsbygden ska gå till är just det som vi måste titta på. Det är det som en utredning ska komma fram till.
Om vi sedan ska förorda att det ska vara försökslän eller försöksverksamheter på andra sätt eller hur det annars ska göras i en genomförandeperiod vet inte jag. Vi har inte tagit ställning till det i förväg. Vi får först se om det är möjligt att genomföra något sådant här under förutsättning att detaljmonopolet kan upprätthållas.
I så fall kommer vi att bifalla ett förslag till en sådan lagstiftning. Då får vi också se vad rekommendationerna är för införandet.