KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ingemar Nilsson (S):
Jag försökte tidigare säga att det inte är teknikutvecklingen i sig som vi är kritiska till. Vi bejakar teknikutvecklingen. Men det är rimligt att Telia med det uppdrag som man har i detta avseende säkerställer att den nya tekniken som man avser att övergå till fungerar på ett fullt acceptabelt sätt innan man monterar ned den gamla tekniken. På en rad ställen runt om i landet har det visat sig att det inte fungerar.
Det finns massor av tidningsartiklar, och det kan inte vara en händelse att en tidning av Dagens Nyheters storlek under en och en halv vecka hade detta som sin toppnyhet. Det finns hur många artiklar som helst om detta. Det är klart att det är en fråga om inställning från operatören i detta fall. Jag har här även ett brev som Telias ledning skrev till PTS i april 2011 då man upplevde att det inte fanns ett enda problem med detta teknikskifte.
Det kom fyra och en halv eller fem månader senare ett brev som svar på ett brev från PTS som är betydligt annorlunda där man har tvingats inse att man har gått för snabbt fram.
Jag tycker att man också bör ha respekt för att denna teknikförändring i huvudsak sker i delar av landet som är att betrakta som landsbygd, för att inte använda begreppet glesbygd, där medelåldern är ganska hög på många av de människor som har blivit föremål för detta teknikskifte. Man måste ha respekt för att man måste kommunicera detta på ett sådant sätt att de ges rimliga chanser att förstå vilka förändringar som de ställs inför. Trygghetslarmen är ett exempel på detta.
Inledningsvis var det Telias uppfattning att det var kommunerna som skulle lösa problemet utan att man egentligen hade kommunicerat det. Det finns ett antal sådana exempel där trygghetslarmen har varit problemet. När jag nu hör statsrådet säga att hon har för avsikt att träffa Telia, vilket jag trodde att man redan hade gjort, kan en ytterligare fråga bli: Vad blir konsekvenserna för Telia om man inte klarar att leverera en teknik som fungerar eftersom den fortfarande fallerar på vissa ställen?
Nu har man i princip stoppat detta under en period. Ett annat exempel är att man har tillämpat det som man skulle kunna säga är tveksamma affärsmetoder. Man hade en lång diskussion om att man erbjöd kunderna så kallade bindningstider, och man hade avtal med 24 månaders bindningstid. Vid kontakter med Telia så sent som i september i år hade deras personal ingen aning om att det fanns något annat än 24 månaders bindningstid.
Trots att Telia vid informationer och annat, som även jag har varit med om, har sagt att det skulle upphöra har man efter detta och så sent som för en och en halv månad sedan fortfarande erbjudit de kunder som har blivit föremål för detta bindningstider på 24 månader. Jag tycker att det är dålig affärsmoral från Telia. I uppdraget och den diskussion och dialog som regeringen har när man utfärdar detta och i dialogen som PTS har när man ska granska detta måste man titta på sådana saker.
Ingemar Nilsson (S):
Som jag inledningsvis sade tycker jag att tonen i svaret på min interpellation är ödmjuk och positiv. Jag måste säga att det också gäller vår diskussion här. Mycket av det som statsrådet tar upp och den information som hon hänvisar till när det gäller Telias åtagande och vad Telia sagt och lovat har även jag hört och fått del av på möten både med Telias representanter och med PTS. Problemen är kanske två. Det ena problemet är att den här styrningen naturligtvis borde ha funnits innan man satte i gång med projektet.
Oavsett hur många kunder eller människor det är som drabbats är det hela oacceptabelt. Om man har som utgångspunkt att tillgång till telefoni i dag är en rimlig rättighet i Sverige bör man innan man påbörjar ett sådant här projekt och plockar bort en del av den fasta telefonin ha säkerställt och kvalitetssäkrat att den livlina som telefonin faktiskt är för många människor är garanterad innan man börjar med den nya tekniken. Förhoppningsvis har man från regeringens sida lärt något under resans gång.
PTS har säkert lärt sig en del. Inte minst Telia har kanske lärt sig en del. Jag både hoppas och tror att tiden fram till årsskiftet räcker för att åstadkomma vad som här tagits upp. Igen vill jag understryka att jag absolut inte är kritisk mot eller negativ till teknikutveckling. Men jag är mer angelägen om att konsumenters, människors, intressen som det här handlar om tillvaratas.
Man ska ha en teknik som fungerar innan man börjar riva ned den gamla tekniken, som bevisligen har fungerat.
Ingemar Nilsson (S):
Jag tackar Cecilie Tenfjord-Toftby för hennes anförande. Jag kan börja med att instämma i ett par saker som hon har upprepat vid några tillfällen. Diskussionen om grönboken handlar naturligtvis om EU:s klimat- och energipolitik. Min fundering blir ändå: Måste vi inte ha en svensk utgångspunkt, som baserar sig på de förutsättningar vi ser här i Sverige? Det känns nödvändigt. Jag kan också känna stark sympati för det citat som Cecilie hade från borgmästaren på Bornholm.
Det är naturligtvis så att man så långt som möjligt måste ha människor med sig. Men det finns vissa frågor som är oerhört angelägna och där politiken och politiker kanske måste gå före. Cecilie har pekat på två omvärldsförändringar som ger andra förutsättningar än vid förra tillfället då EU behandlade detta.
Man kan väl sammanfatta med att den ena förutsättningen är den globala finanskrisen och den andra att det har hänt en del på energiområdet, framför allt upptäckten av möjligheten att exploatera skiffergas och annat, som har ritat om både den geopolitiska och den prispolitiska kartan för energipolitiken.
Då blir mina frågor till Cecilie: Innebär finanskrisen och skiffergasexplosionen att vi ska ändra inställning till bekämpandet av de faror som klimatproblematiken lägger framför oss? Ska vi ge upp och säga att vi då får acceptera tre, fyra eller fem graders temperaturhöjning?
Ingemar Nilsson (S):
Jag tackar Cecilie för att hon inte ger upp. Det gläder mig. Det vore förödande om finanskrisen och skiffergasdiskussionen skulle göra att vi ruckade på vår viljeinriktning. Jag vidhåller att vi bör ha en svensk utgångspunkt när vi går in i de diskussionerna. Sedan kanske vi även måste ta hänsyn till politiska realiteter. Jag ber om ursäkt om frågorna upprepas; min avslutande fråga kommer att handla om ungefär detsamma som en fråga från Jens Holm.
Jag har full respekt för att vi måste överväga väldigt noga hur de här målen formuleras. Det försökte jag också få fram i mitt anförande. Jag tror att det är oerhört centralt, inte minst för att se till att vi klarar konkurrenskraft och andra frågor. Men vad är svårigheten med grundprincipen om bindande mål?
När det gäller förnybar energi säger kommissionen i sin inledande analys att det faktum att målen för förnybar energi är bindande bevisligen starkt har bidragit till att man uppnår målen. Detta tror jag gäller på de flesta områden. Sedan gäller det att formulera målen på ett sådant sätt att de leder så rätt som möjligt.
Under den här mandatperioden har vi ur ett svenskt perspektiv sett att det finns en oerhörd avoghet och rädsla från regeringens och Alliansens sida för bindande mål på energieffektiviseringens område. Jag är inte säker på att vi har den färdiga lösningen för tekniken på det området. Men jag är ganska övertygad om att samma sak gäller där. Vi behöver bindande mål även när det gäller energieffektivisering. Min fråga till Cecilie Tenfjord-Toftby blir: Vad blir problemet med att säga ja till bindande mål? Är det antingen-eller?
Ingemar Nilsson (S):
Jag ska säga tack till Helena Lindahl, inte minst för det anförande hon höll. Jag tyckte att det egentligen var ett enda långt hyllningstal till det vi har diskuterat när det gäller behovet av ökad förnybar energiproduktion och ökad energieffektivisering. Ju mer jag lyssnade på det, desto mer undrade jag: Hur kan Helena Lindahl och Centerpartiet hamna i samma slutsats som resten av allianspartierna? För mig blir det fullständigt omöjligt, för det blir oförenliga ståndpunkter.
I replikskiftet har jag hört att du söker lite stöd hos en del av dina allianskamrater för de ståndpunkter som ni slutligen har landat i. Men du beskriver tydligt hur viktigt det är att öka andelen förnybart. Du talar även i replikskiften om vikten av bindande mål. Då blir naturligtvis återigen min fråga: Inser inte Helena Lindahl och Centerpartiet att det vi från vår sida önskar och kräver inte är färdigförhandlade mål och procentsatser?
Förstår ni inte signalvärdet av om vi i Sverige säger att vi självklart ska ha bindande mål när det gäller förnybar energi och när det gäller energieffektivisering? Det är klart att det är ett signalvärde utifrån de förutsättningar vi har i Sverige som är viktigt. Om ni förstår det förstår inte jag hur ni kan landa i samma slutsats som era allianskolleger.
Ingemar Nilsson (S):
Man ska vara lite försiktig med de löften man ställer ut, inte minst i de här sammanhangen och i kammaren. Men en sak tror jag att jag kan lova Helena Lindahl: Jag kommer aldrig att rösta på Centerpartiet. Men om däremot Centerpartiet och Helena Lindahl är beredda att diskutera blocköverskridande är vi i allra högsta grad intresserade av det. Jag tror att det vore väldigt bra om vi gjorde det. Jag tror, kanske till skillnad från Helena Lindahl, att de tre mål som vi diskuterar är lite grann varandras förutsättningar. Jag tror inte att det går att säga att vi i första hand enbart ska prioritera utsläppsmålet.
Jag tror faktiskt att målen för energieffektivisering och förnybart är lika viktiga och bidrar till att man klarar det första. Jag tror att det finns ett sådant samband, en sådan symbios. Det är därför som jag tror att det är viktigt att man vågar uttala att vi ska ha bindande mål. I nästa steg, i den process som kommissionen nu har inlett, ska vi naturligtvis jobba vidare med detaljerna.
Det är klart att det finns skilda förutsättningar för olika länder i Europa, både ekonomiskt och när det gäller att producera energi. Det finns något som möjligtvis gör mig orolig. Helena Lindahl brukar prata om kostnadseffektivitet. Ja, vi ska vara försiktiga med kostnader. Vi ska jaga kostnadseffektivitet. Men det finns ibland inom alliansregeringen och allianspartierna i utskottet, när vi diskuterar energipolitik, en klar övertro på marknaden och marknadens funktionssätt.
Marknadens funktionssätt har visat sig inte alltid vara så bra på energiområdet. Jag tror att politiken måste gå före. Jag försökte antyda det i mitt anförande. Jag sade att ibland måste politiken gå före och sätta tydliga mål. Ska vi vänta på de mest kostnadseffektiva och mest marknadsbaserade lösningarna på det här området, när det gäller energi- och klimatpolitik, befarar jag att vi inte kommer att klara EU:s 2020-mål, 2050-mål eller det tvågradersmål som är avgörande för vår civilisation.
Jag tror att det är viktigt att man inte enbart hänger upp förutsättningarna på marknadslösningar. Jag är orolig för att Helena Lindahl och Centern är beredda att säga ja till det.
Ingemar Nilsson (S):
Jag konstaterar inledningsvis att det retoriska knep som statsrådet försöker sig på, att ställa hälsa mot näringsliv, inte fungerar eftersom vi verkligen har understrukit att vi bejakar tuffa miljökrav. Det är inte detta det handlar om. Det handlar om att skapa konkurrensneutrala förutsättningar för svenskt näringsliv. Man kanske ska vara försiktig med vad man säger i debatten. Det som miljöministern nu säger är ett exempel på detta, ställt i relation till det som regeringskollegerna sade för ett år sedan i Svenska Dagbladet.
De pluseffekter som det pekas på i interpellationssvaret, det vill säga sänkt bolagsskatt och sänkta arbetsgivaravgifter, påverkar inte i något avseende detta. Det är klart att det inte blir så mycket bolagsskatt för dessa bolag att betala eftersom vinstmarginalerna blir obefintliga i framtiden, vilket, som sades tidigare, hotar svenska jobb. Jag funderar lite grann på dessa miljökonsekvenser.
Om det blir billigare att köra en skeppslast massaproduktion från Sao Paulo i Sydamerika till Rotterdam än vad det blir att transportera motsvarande last från Sundsvall till Rotterdam, vad har då den globala miljön vunnit på detta?
Om det blir billigare för skogsindustrin i Västernorrland att på lastbil köra sina exportprodukter över till Trondheim och där kunna göra precis som man gör i Narvik, köra skeppslasterna därifrån med tre och en halv procents svavelinblandning, vad har då den lokala och regionala miljön vunnit på det? Jag ser inga vinster alls. Det krävs åtgärder nu.
Det är precis som Hans Hoff säger i sitt inlägg, nämligen att det krävs åtgärder som innebär att svenskt näringsliv och transportnäringen ges en rimlig övergångstid. Man kan titta på den finska modellen och på det som sägs pågå i Tyskland, vilket jag inte vet. Om man vill kalla det för statsstöd får man göra det. Men det handlar om att i ett problematiskt läge ge svensk exportindustri förutsättningar att fortsätta vara en viktig aktör både för svenska jobb och för svenska exportintäkter.
Ingemar Nilsson (S):
Jag kan väl dela en kritik som framförs när man lyssnar på statsrådet. Det gäller de delar som handlar om att man slår sig för bröstet och säger att Sverige befinner sig i världsklass. Det kan kännas lätt ironiskt när man har läst den utredning som jag tidigare berörde och som jag gärna överlämnar till statsrådet för läsning. Den handlar om den täckningsmätning som länsstyrelsen i Västernorrland har gjort och som visar på att det minsann inte är någon världsklass, åtminstone inte i Västernorrland. Men det ligger mitt i landet.
Man skulle kunna travestera slutet av statsrådets svar genom att säga: Sammanfattningsvis har delar av Sverige god täckning för mobiltelefoni. Det är väl så det i verkligheten förhåller sig. Jag hälsar dock med tillfredsställelse det som statsrådet säger om att det måste bli slut på att göra förskönande kartor och att det är en konsumentfråga. Det är jättebra. Jag hoppas verkligen att statsrådet kan leverera därvidlag.
Man kan säga att det ur ett kundperspektiv ska bli lättare att byta operatör. Men om jag återigen läser den här täckningsmätningen från länsstyrelsen undrar jag: Vem ska man byta till? Det finns ingen operatör som kan leverera täckning för mobiltelefoni i de delarna. Och i samtliga av de sju kommuner vi har i Västernorrland finns det åtskilliga stråk där det absolut inte finns någon täckning för mobiltelefoni.
Då blir det lite väl magstarkt att slå sig för bröstet och säga att vi har en mobiltelefonitäckning i världsklass.
Ingemar Nilsson (S):
Jag vill tacka statsrådet för debatten eller diskussionen kanske vi ska kalla det för. Jag tycker att det är glädjande att vi ändå kunde föra en principiell diskussion. Jag har full respekt för det datum som finns i svaret, den 14 juni. Naturligtvis är det tråkigt att vi kanske inte riktigt får gå i clinch med sakfrågan, men jag tycker att vi har fört ett bra samtal. Jag vill bara understryka att jag vidhåller problematiken med medfinansieringen, även om jag förstår hur kommunpolitikerna resonerade vid det tillfället.
Det var en fråga som har diskuterats under många, många år och ett miljöproblem som blev alltmer akut. Det var enligt min uppfattning huvudmotivet till varför man valde den här medfinansieringsmodellen. Jag tycker att man ska ha respekt för det. Jag vidhåller att vi kanske ska låta juristerna slita tvisten om Eurovinjettdirektivets betydelse.
Jag tror fortfarande att Finansdepartementet har dömt av den här frågan och att det fattas väldigt mycket pengar, och jag tycker att vi kan fortsätta föra ett resonemang om hur avtal ska levas upp till. Jag har också respekt för det statsrådet säger om regeringens roll kontra myndigheten. Jag kan inte lova speciellt mycket beroende på att inte heller jag vet vad som kommer ut efter den 14 juni.
Men om det inte blir så som åtminstone jag och de flesta Sundsvallsbor har tolkat avtalet, det vill säga att personbilstrafiken ska vara avgiftsbefriad över bron, så kan jag lova en sak, och det är att jag återkommer till statsrådet med en ny interpellation så snart tillfälle ges. Med det vill jag tacka för min del.
Ingemar Nilsson (S):
Jag tycker inte att jag får särskilt glasklara svar, men jag hade kanske inte väntat mig det heller. Jag tar dock fasta på vad statsrådet säger och gör en positiv tolkning av att hon säger att en del avtal skulle skrivas på ett annorlunda sätt om de skulle skrivas i dag. Det tolkar jag som ett positivt sätt att uttrycka att ingångna avtal ska gälla.
Min fråga blir då fortfarande vad som ska ge tillbaka det som miljön i Sundsvall riskerar att förlora.
Visst är en avvägning av utgifterna viktig, men om utgångspunkten för dem som åker bil till och från jobbet i Sundsvallsregionen och för Sundsvalls kommunpolitiker har varit noll kan man fråga sig var den nivå går som innebär att man väljer att betala ytterligare en gång för bron och på det sättet skapar positiva miljöförutsättningar.
Ja, det är lite svårt, men i den bästa av världar kanske jag ska tolka det som att det fortfarande finns ett ganska rymligt diskussionsutrymme när det gäller förutsättningarna för att kompensera Sundsvall, framför allt ur miljösynpunkt, för att få det här på plats och för att få en bra helhetslösning. Jag tycker dock fortfarande att jag inte får något svar. Jag tror nämligen inte på att man kan säga att om avgifterna bara hamnar på rätt nivå är miljön i Sundsvalls centralort vinnare.
Den är inte det om människor som bor där uppfattar detta som negativt och som ett svek från regeringen. Jag tror att man måste bjuda till mer i så fall.
Ingemar Nilsson (S):
Jag lyssnade på statsrådet, och jag inser också att det handlar om väldigt stora investeringar. Men jag blir förvånad när jag hör att det låter som om medfinansieringsmöjligheter eller det stöd man kan få från EU skulle vara ett problem snarare än en möjlighet. Det som är så tråkigt är ju att regeringen inte är beredd att ta den möjlighet som medfinansieringen i detta fall kan ge. Jag tycker att det är både frapperande och frustrerande att regeringen inte är beredd att satsa på infrastruktur, framför allt inte satsa på hela landet.
Det är lika frapperande och frustrerande att man inte ser näringslivets behov av bra och klimatsmarta transporter. Jag vet mycket väl, efter de samtal jag för med till exempel skogsindustrin i Mellannorrland, vikten av en satsning på Hamnbanan i Göteborg. Men återigen måste infrastrukturen fungera hela vägen. Ska järnvägen vara ett alternativ för näringslivet och för industrin måste den fungera hela vägen i hela Sverige - annars kommer den aldrig att bli ett alternativ.
Ser man då inte behovet av att skapa möjligheter för människor i hela Sverige att på ett snabbt, smidigt och klimatsmart sätt resa till arbete och studier sänder man också signaler till delar av landet att de inte är lika viktiga, att det inte är samma prioriteringar. En satsning på dubbelspår på Ostkustbanan, som en del i Botniska korridoren, ger fördelar. Leif Pettersson har pekat på några, och Elin Lundgren har pekat på några. Det fyrdubblar kapaciteten för godstransporter.
Det nära nog halverar restiden för persontransporter mellan Sundsvall och Stockholm, utan höghastighetssatsning. Det skulle ge möjlighet till en restid på sträckan Umeå-Stockholm på fyra timmar. Det är helt nya möjligheter som öppnas även på persontransportsidan. Det vidgar, som tidigare nämnts, arbetsmarknadsregionerna längs hela Norrlandskusten. Om regeringen nu inte är beredd att göra dessa investeringar i Botniska korridoren och inte är beredd att satsa på dubbelspår på Ostkustbanan, vad är statsrådets bedömning? Vilka signaler sänder man till den norra delen av Sverige?
Jag vill ha ett tydligt svar från statsrådet: Hur ser statsrådet på behovet av dubbelspår på Ostkustbanan i förhållande till övriga satsningar i de förslag som regeringen nu är på väg att leverera till riksdagen?
Ingemar Nilsson (S):
Jag kan konstatera att det sker någon sorts medveten eller omedveten sammanblandning av begreppen energi och el. Om vi påstår att industrin är förbrukare av ungefär en tredjedel av den totala konsumtionen, transportsektorn av en tredjedel och bostads- och lokalsektorn av en tredjedel är det min bestämda uppfattning att de stora potentialerna för energieffektivisering naturligtvis fortfarande ligger i industrin men framför allt i transportsektorn.
Om vi kan minska den totala energianvändningen genom att minska importen av fossila bränslen, fossil energi, tycker jag inte att det ska vara något problem. Jag tycker snarare att det är en framgång. Om vi behöver öka användningen av el som produceras på ett klimatsmart sätt är det också en framgång. Jag ser inte den motsättning som statsrådet försöker göra gällande finns. Att det skulle vara ett hinder för svensk industri är inte sant; det vet Anna-Karin Hatt lika bra som jag.
När jag hör statsrådet räkna upp de så kallade nyheterna har jag fortfarande svårt att se att något av det som uppräknas är sådant som kommer att medföra att man gör vågen i den elintensiva industrin. Det ger inte den effekt som man eftersträvar och som skulle stärka den konkurrenskraft som så väl behöver stärkas. När det gäller Riksrevisionens rapport om det tidigare programmet tror jag att vi där har en viss samsyn.
Jag tycker att den skjuter lite grann bredvid målet för den gör gällande att man inte har uppnått saker och ting, sådant som inte ens var syftet med programmet. Jag tycker att det är en något egendomligt formulerad rapport, men det må så vara. Nej, jag är inte nöjd med det som presenteras. Jag är inte helt nöjd med svaret, men jag tror att det är viktigt att vi forcerar den här diskussionen så mycket som möjligt. Regeringen har under ganska lång tid känt till vad som skulle hända. Man har haft åtminstone ett till ett och ett halvt år på sig.
De signaler jag får från näringen är att de förväntat sig att regeringen skulle ha nått fram. Det är just bristen på svar, vad det är som händer, eller rättare sagt varför det inte händer mer än det gör, som är problemet. Industrin frågar efter besked. Vi frågar efter besked. Svenskt näringsliv behöver besked.