Kalle Larsson (V):
Jag får inleda med att tacka för svaret. Som redan är noterat fungerar det så att arbetet i Vänsterpartiet är så fördelat att jag i dag är den som mottar svaret på den interpellation som LiseLotte Olsson ursprungligen ställt. Den ursprungliga titeln på interpellationen var "Miljardbesparingar på småbarnsföräldrar". Jag har full respekt för att riksdagens kammarkansli ville ha en mer neutral beteckning.
Likväl är det detta som det här handlar om. Taket i föräldraförsäkringen, föräldrapenningen och havandeskapspenningen är sänkt. Där sparar regeringen 322 miljoner kronor per år på höggravida vabbande föräldrar. Den sjukpenninggrundande inkomsten för alla föräldralediga är sänkt från 80 procent till 77,6 procent. Regeringen sparar där 846 miljoner kronor enligt egna beräkningar.
Dessutom blir det sisådär 1⁄2 miljard i besparingar när man kräver intyg för att det ska gå att få ut pengar för tillfällig föräldrapenning. Det här är miljardbesparingar som man kan säga just nu är lite av huvudnumret i regeringens familjeekonomiska politik. Detta får konsekvenser.
Enligt budgetpropositionen, alltså regeringens egna beräkningar, har andelen ensamstående föräldrar med låg ekonomisk standard - om man med det menar 60 procent av medianen i disponibel inkomst - ökat från 19 procent till 30 procent på några år. Det tycker jag stämmer till eftertanke. Vad är det vi då talar om? Ja, det är färre utflykter på sommaren.
Det är ensamstående föräldrar som inte har råd att köpa kläder till sina barn och som inte har råd att ge lika stor veckopeng, eller kanske ingen veckopeng alls. Det är ensamstående föräldrar som lever med en ständig oro för att ekonomin inte ska gå ihop. Det här är förstås någonting som vi alla på olika sätt och från olika utgångspunkter är oroade över.
Men i det svar som vi fått uppläst här i kammaren saknas den självkritiska insikten helt. Därför måste man nästan börja på en så grundläggande nivå att man frågar socialministern: Är allting bra? Är ni stolta, glada och lyckliga över situationen för ensamstående föräldrar i Sverige i dag, eller finns det saker som kan göras bättre?
Vilka skulle det i så fall kunna vara? Vi har gett några förslag under de senaste månaderna och också under de senaste åren. Det är väl begripligt om inte alla förslagen faller en på läppen. Men samtidigt ska man kanske ändå börja fråga efter just självinsikten, om det som nu sker är gott nog.
Det räcker inte riktigt att hänvisa till arbetslinjen, dels förstås därför att vi - det är delvis en annan debatt - inte anser att regeringen har en särskilt vettig arbetslinje över huvud taget, dels därför att flera av de saker som vi nu pratar om inte handlar om människor som när de berörs av de här systemen arbetar. I stället handlar det om att man är hemma för vård av sjukt barn eller därför att man har fått barn i familjen. Därför räcker det inte att så att säga hänvisa till att människor ska ha egen försörjning och arbete.
Man måste också titta på hur ersättningsnivåerna är formulerade och på hur de fungerar. Ursprungsfrågan måste därför tyvärr vara detta med att backa ett steg. Är alltså socialministern nöjd med och glad och lycklig över den utveckling vi i dag ser när det gäller småbarnsföräldrar?