Jan Emanuel Johansson (S):
Det är ingen tvekan om att vård av och omsorg om psykiskt sjuka uppmärksammas och beaktas, nu mer än tidigare. Många fördomar och okunnighet har ersatts av mer kunskap och mer förståelse. Det är positivt och ett steg framåt för vårt samhälle. Men det återstår fortfarande mycket när det gäller attityder och inställningar.
Detta till trots är det väldigt många människor i vårt samhälle som lider av psykiska sjukdomar, vilket många i den här salen tidigare har tagit upp. Ungefär vart femte besök på vårdcentralerna görs av människor med psykisk problematik.
Debatten måste därför vara mångfasetterad och bred och inte bara utgå från den massmediala bild som har målats upp av extrema händelser som har utförts av en mycket liten grupp väldigt sjuka människor. Mycket har gjorts för att förbättra livssituationen för personer med psykiska funktionshinder. Psykiatrireformen för tio år sedan var ett steg i rätt riktning.
Det var en tydlig bild av att vi strävar efter ett samhälle där människor inte ska vara inlåsta utan ges en möjlighet till ett öppnare, mer mänskligt liv, ett liv där man kan få ha ett eget hem, en bostad dit man kan bjuda hem kompisar på fika, men också med ett stöd från samhället.
Reformen utgick från att kommuner och landsting skulle ha ett nära samarbete kring individen. När Socialstyrelsen har utvärderat kan man se att mycket har hänt i positiv riktning. Men det ska också sägas att det finns en hel del brister. När vi gått från Plattan till riksdagen tror jag att det är många av oss som har sett människor som är hemlösa.
Många av de människor som är hemlösa har ett förflutet på institution. Det är människor som föll mellan stolarna när man genomförde psykiatrireformen. Så får det självklart inte vara. Det är fullständigt oacceptabelt. Folkhemmets fiende är utanförskapet. Det de personer som hamnade på gatan upplever är självklart ett utanförskap.
Det måste vi sätta punkt för. Det måste vi sätt stopp för. De bristerna och tillkortakommandena måste åtgärdas. Jag tycker att det i grunden här inne finns en ganska bred samsyn i alla de här frågorna. Kenneth Johansson tog i talarstolen upp de förslag som kommit från borgerligheten. Det gläder mig att lyssna på Kenneth, för han talar som gammal folkrörelsecenter.
Han går bort från konfrontationspolitiken, påminner om ett samarbete och lyfter fram saker som vi har gemensamt. Det tycker jag är bra. Jag tror att ju mer vi eftersträvar konsensus, ju mer lösningsfokuserade vi är, desto närmare kommer vi lösningarna, och det är lösningarna vi vill komma fram till. Psykiatriverksamheten bygger på ett samspel mellan stat, kommun och landsting.
Flera olika myndigheter på statlig nivå har roller att spela. Vi pratar om Socialstyrelsen, länsstyrelsen och SBU, Statens beredning för medicinsk utvärdering, och fler än så.
För att få ett samlat grepp om vilka brister som finns och vad vi kan göra organisatoriskt och lagstiftningsmässigt tillsattes Anders Milton som psykiatrisamordnare med uppgift att titta över psykiatrin i ett brett perspektiv. En del förslag och bedömningar har redan lämnats av psykiatrisamordnaren och mycket kommer att redovisas under den närmaste tiden.
Mycket av det vi har behandlat i detta motionsbetänkande kommer vi alltså att få återkomma till i kommande budgetarbete när psykiatrisamordnaren har lagt fram alla sina förslag. Jag tror att det vore oklokt att föregripa det arbetet.
Jag tror att det finns en risk att vi får ett lapptäcke, massvis av små förslag och olika små lösningar, i stället för att komma fram till en samlad bedömning som bygger på att alla ansvariga nivåer har en tydlig och fastlagd roll och en tydlig uppgift och inriktning. Jag tror att vi ska undvika det lapptäcket.
De generella satsningarna med kraftiga ekonomiska tillskott till kommuner och landsting från och med 2005 öppnar för ytterligare satsningar på psykiatrin. De ekonomiska resultaten för kommuner och landsting för 2005 är mycket bra. Detta ökar möjligheten att prioritera viktiga verksamheter som psykiatrin. Under år 2005 och 2006 görs också en särskild statlig satsning på psykiatrin med totalt 700 miljoner kronor.
Även införandet av vårdgaranti kommer att öka tillgängligheten till vården. En utsatt grupp, vars psykiatribehov måste prioriteras, är barnen. Även vikten av detta har flera talare lyft fram. Landstinget har prioriterat barn- och ungdomspsykiatrin genom att öka tillgängligheten. Trots detta finns det en hel del saker som är otillfredsställande.
Psykiatrisamordnarens uppgift är att se över barn- och ungdomspsykiatrin i landet för att se om det finns några övergripande och organisatoriska grepp som behöver tas. Det kan nog vara så.
En särskild utredare tittar också närmare på hur det kommer sig att vissa barn - jag säger inte att det är många - i vårt land lider av sådan stress att det i sin tur har genererat en psykisk sjukdom. När det är på det viset är det självklart någonting som är snett. Jag säger inte att det är många barn, men de existerar och är så pass många att man har tillsatt en särskild utredare.
Och jag tror att vi här måste flytta fokus från enbart den lilla individen för att se vad det är i ett samhälle som gör att barn blir så pass stressade. Jag tror heller inte att det räcker med en särskild utredare. Jag tror inte att utredaren kommer att komma tillbaka och säga att om vi gör så här och så här löser vi det hela. Men vi måste tillsammans göra vad vi kan för att analysera vårt samhälle och se vad vi kan göra för att sådant här inte ska kunna uppkomma.
Utredaren kommer med ett förslag i maj. Då får vi se vad som presenteras. Något som får obefogat stor uppmärksamhet är omhändertagandet av den lilla, och då menar jag den lilla, gruppen av farliga människor. SBU har tydligen visat att det finns en metod att analysera vilka patienter som lider av en psykisk sjukdom som kan utveckla ett utagerande och bli farliga.
Tyvärr har det också visat sig att metoden inte har varit klockren. När man har gått igenom och kollat hur pricksäker den har varit har ungefär var tredje analys visat sig vara fel. Där finns det mycket att göra.
Lösningen på detta tror jag är, och nu kommer samarbete återigen, någonting som väldigt många har tagit upp, nämligen upprättande av nationella kvalitetsregister för att kunna skynda på en utveckling och finna de bästa lösningarna. Nationella kvalitetsregister behövs naturligtvis inte bara inom den slutna psykiatrin.
Det är någonting som behövs inom psykiatrin generellt. Jag anser, som många andra, att det finns brister i vårdkedjan. Det behövs möjligheter till viss form av tvång i öppenvården. Det är ett stort spektrum mellan slutenvård och öppenvård. Där måste vi finna nya lösningar, nya vårdformer.
Att finna nya vårdformer mellan slutenvården och öppenvården är en central bit för psykiatrin generellt. Jag tror att det är ett måste för att vi ska ha en bra och kvalitativ vård i framtiden. Flera motioner som jag har läst och tagit del av finns inom området. Jag tycker att de är bra.
Jag ser med stort intresse fram emot vilka förslag och bedömningar psykiatrisamordnaren kommer att lägga fram.
Något som enligt min mening måste lösas omgående med hjälp av ett särskilt beslut är att inskränka, i vissa fall också ta bort möjligheten, för människor intagna inom rättspsykiatrin och inom slutenpsykiatrin att få ta med sig mobiltelefon och ha tillgång till datorer så att de kan kommunicera med andra.
Möjligheten att använda mobiltelefon och ta sig ut på Internet har inte bara förlängt och försvårat behandlingen av dessa personer utan de har också fått tillfälle att begå brott och på så sätt gjort att andra människor har mått dåligt. Det måste vi göra något åt. Här kommer ett förslag från psykiatrisamordnaren med utgångspunkt i detta.
Regeringen kommer inom kort, snart i vår, så fort de juridiska problemen är lösta, att lägga fram ett förslag. Psykansvarskommittén har pekat på de problem som finns med nuvarande organisation, system, för rättspsykiatrin. Det finns ett enigt tillkännagivande från utskottet om att regeringen skyndsamt ska utreda hur hela eller delar av rättspsykiatrin ska kunna övergå till staten.
I dag finns en trend att landstingets psykiatrivårdsplatser i ökande grad upptas av rättspsykiatripatienter. Problemet måste självklart ses över och analyseras. Utskottet pekar på att man här måste titta på inte bara finansieringen utan också på problem som rör organisationen, samordningen, samverkan och kvalitetsutvecklingen på området.
En viktig grupp för vilken vården måste utvecklas gäller psykiskt sjuka missbrukare. Här finns påtagliga brister i dag, vilket också belyses på ett bra sätt i flera motioner. Här pågår ett arbete. De nationella samordnarna för narkotika och psykiatrin har samarbetat. De har lagt fram en gemensam programförklaring.
Den stora satsningen från regeringen, Ett kontrakt för livet, omfattar 820 miljoner kronor. I den vårdöverenskommelse som har tagits fram om hur pengarna ska användas föreslås insatser för missbrukare med psykisk sjukdom. Det pågår ett brett och gediget arbete för att få fram förslag och lösningar som kan förbättra psykiatrin. Psykiatrisamordnaren har en nyckelroll, och regering och riksdag måste prioritera psykiatrifrågorna ytterligare framöver.
Från Socialdemokraternas sida - det känns igen hos flertalet partier i salen - finns det några hållpunkter vi vill lyfta fram i det kommande arbetet.
Det handlar om resursfrågan, kompetensutveckling för personalen, samverkan mellan kommuner och landsting, utvecklandet av kvalitetsregister i psykiatrin, utvecklandet av mellanvårdsformer, någon form av tvång i öppenvården, samverkan med brukarna, bättre vård för psykiskt sjuka missbrukare och stärkandet av psykiskt funktionshindrades rätt i samhället samt primärvårdens roll för den psykiska hälsan.
Som jag sade från början kan psykisk sjukdom drabba vem som helst. Heinemann tog upp det på ett målande sätt och sade: "Det kan drabba dig när som helst." Det är en folksjukdom. Var femte besök till sjukvården gäller personer med psykiska problem.
Jag vill här återkomma till den i grunden gemensamma syn vi har på problemet. Vi måste kosta på oss att vara självkritiska, och jag tycker mig kunna påstå att jag har vågat vara det i mitt anförande. Det finns många hål i det sociala skyddsnätet när man bär på en psykisk sjukdom. De hålen måste vi laga. Vi måste lyssna på varandra. Jag hoppas att vi kan göra det.
Jag lyssnar på er, och jag hoppas att ni kan lyssna på mig. Ju mer vi eftersträvar konsensus, ju mer lösningsfokuserade vi blir, desto bättre kan vi också sy igen hålen i det sociala skyddsnätet. Herr talman! Jag yrkar bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på reservationerna.