KBLab/rixvox huggingface dataset:
Åsa Lindestam (S):
Det här är förstås ett gemensamt ansvar. Men politik är att vilja, och nu vet vi att detta ska vara kvar i allt väsentligt. Det betyder för den skull inte att det ska vara absolut lika. Vi kommer att stå här om ett par månader och diskutera hela försvaret och dess framtid. Det kommer inte att bli en lätt diskussion - det tror väl ingen av oss. Vi vet ju att hela Försvarsmakten borde rustas, men det kostar väldigt mycket.
Jag är glad över det fattade beslutet och vet också att hemvärnet har en mängd musikkårer. Det finns många i Sveriges land som tycker om musik och tycker om att spela, till och med tillsammans. Jag vill bara säga igen: En utredning är inte svaret på frågan. En utredning leder inte till att detta ska vara kvar. Den kan lika gärna leda till att det blir en nedläggning. Det måste vi ha klart för oss.
Men det beslut som nu är fattat om att musikkåren i allt väsentligt ska vara kvar är ett rejält och kraftfullt beslut. Det betyder att vi kommer att få ha den här musikkåren i en framtid och att den kommer att spela för oss. Det är jag mycket glad för och vill tacka för.
Åsa Lindestam (S):
Jag vill börja med att instämma i det som försvarsministern har sagt. Jag tycker att det är ett bra samtal som vi nu har. Vi borde kanske ha det oftare och diskutera i kammaren, om än med större publik. Det är viktigt att vi debatterar de här sakerna. Direkt efter att vi bytte regering har man fått en annan inställning till information.
Försvarsutskottet har fått betydligt snabbare information både från överbefälhavaren och från försvarsministern om de eventuella kränkningar som vi har utsatts för. Det är bra. Jag tycker att vi i försvarsutskottet ska få veta när det händer saker. Vi har också samlats i en försvarsmaktsgrupp, eller vad den nu ska kallas, där vi ska diskutera inriktningspropositionen. Vi är sex partier som står bakom Försvarsberedningens rapport. Det är också väldigt bra.
Jag tror nämligen på samtal. Jag har tidigare tillhört OSSE:s delegation, och jag har besökt många av OSSE:s missioner. OSSE är inte utestängt som många andra, utan OSSE finns på plats för att kunna visa och ibland interagera med det som händer i de olika länderna där det finns bekymmer.
Den samverkan som vi står för är oerhört viktig. Vi kan få information som vi kan lita på. Personer från olika länder deltar och samverkar med varandra. Vi gör någonting i det land som vi befinner oss i. Detta har vi kanske inte lyckats med på alla fronter, men i OSSE-familjen gör man väldigt många bra saker.
Övningarna i Sverige hade kunnat startas betydligt tidigare, om det nu hade varit så akut som föregående talare beskriver det. Men nu har det anslagits över 200 miljoner som gör att man kan ha ett antal övningar. Direkt har det också startats upp beredskapsövningar.
Precis som sas i förra debatten gäller det ju inte bara att säga saker, utan man måste också göra något för att det ska bli politik. Viljan måste finnas, och vi måste säga att nu gör vi så. Då kan det bli någonting av det hela. Det är jätteviktigt. Det går inte att bara prata, utan vi måste också göra någonting.
Mikael Oscarsson pratade om kön med försvarets materiel som väntar på att bli reparerad. Ja, vem har ställt till den kön, och varför har det inte gjorts någonting åt den? Vi ska absolut ta itu med den. Det kommer att bli ändring - det är jag helt övertygad om - för vi har inte råd att ha materiel som står på kö och inte kan användas för att man väntar på delar. Självklart ska materielen användas så fort det bara går att få den lagad.
Vi måste se till att det blir gjort. Det tycker jag är ett ansvar också för försvarsmaktsgruppen i de samtal som vi ska ha i samband med inriktningspropositionen. Det är jätteviktigt att vi tar itu med de bekymmer som finns och ser till att de löses. Vi ska inte bara prata om dem utan se till att det händer någonting.
Åsa Lindestam (S):
I dag hade vi möjligheten att lyssna på eller delta i en säkerhetspolitisk debatt där vår utrikesminister fick oss att lyfta blicken långt över försvarsförmågan och skissade på de hotbilder som föreligger för oss. Det finns väldigt mycket mer som vi borde stärka än bara den försvarsförmåga vi talar om. Jag sa i mitt förra inlägg att jag tror på samtal.
Vi har i dag mycket samverkan och samarbete i vårt närområde och även lite längre bort. I Europarådet jobbar vi framför allt med sanktioner mot Ryssland. Vi har EU och dess stridsgrupper, där vi står i beredskap just nu. Vi jobbar med Finland och håller på med väldigt konkreta förslag.
Vi har också ett nordiskt samarbete och ett nordisk-baltiskt samarbete. Allt det här går ut på att vi ska öva tillsammans för att känna varandra. Jag tror att det i väldigt hög grad är en lösning på våra bekymmer att man anstränger sig, sitter tillsammans, funderar över problemen, jobbar på och försöker öva så mycket som det går. Det är först då vi kommer att vara klara över att vi klarar av saker.
Men vi kommer inte att veta vad som kommer att hända och vad vårt nästa stora bekymmer kommer att bli. Det är oerhört viktigt att vi följer utvecklingen i vårt närområde och lite längre bort. Det är oerhört viktigt att vi får rätt information om vad som händer och att vi kan tolka och analysera det vi ser. Den förmågan behöver vi också stärka.
Jag ser fram emot fortsatta diskussioner med herrarna om hur vi ska lösa våra bekymmer.
Åsa Lindestam (S):
Jag tackar statsrådet för möjligheten att få debattera denna viktiga fråga för oss norr om Dalälven. Frågan handlar om underhåll. Jag håller med statsrådet om att underhåll är viktigt. Tyvärr har vi inte dubbelspår, vilket gör att det blir en svår fråga för oss.
Jag ska belysa tre saker i interpellationen: kommunikationen mellan de berörda, de alternativa lösningar som finns till det servicefönster som statsrådet nämnde och hur gods ställs framför människor för att man väljer vissa tider.
Jag är medveten om att en enskild bansträckning inte är en ministerfråga, men jag skulle ändå vilja diskutera generellt det förhållningssätt man har haft. Problemet är att Trafikverket har beslutat om två timmars stopp mellan kl.12.00 och 14.00 varje dag i fem års tid.
Det ställer till det för oss eftersom vi har trafik varannan timme. För vår del handlar det alltså snarare om fyra timmars stopp under dagtid. Hela vår region är planerad utifrån denna bansträckning, att vi ska kunna ta oss till olika platser med tåg.
Det gäller förstås utbildning; man ska kunna ta sig till högskolan. Det gäller också vård och omsorg samt annan samhällsservice. Vi är beroende av järnvägen. Norra stambanan har trafikerats av X-Trafik i 25 år. Det finns ett invant mönster, och vi är tacksamma för att människor väljer att åka tåg; det känns bra.
I maj 2014 sa Trafikverket att man skulle införa detta servicefönster, vilket betyder stopp i trafiken under dagtid. På papperet ser det ut som två timmar, men i praktiken blir det som sagt fyra timmar. Alla som hörde talas om förslaget avvisade det och hoppades att det skulle vara något annat. Dåvarande landstinget, nuvarande regionen, sa också det.
Motivet var att det inte var tillräckligt effektivt. Trots det valde Trafikverket att genomföra detta. Vi har också funderat på hur kostnaderna kommer att fördelas. Det visar sig att Trafikverket skjuter över alla kostnader på andra.
Man ställer inte upp och hjälper till med bussar eller så, utan detta läggs till största delen på regionerna men förstås också på kommunerna vilkas befolkning måste kunna åka ändå. Vi har ännu inte sett någon samhällsekonomisk kalkyl på vad detta kommer att kosta eller ens på vilka åtgärder det handlar om.
Vi har andra förslag, och det hoppas jag kunna utveckla lite mer i nästa anförande. Några mindre justeringar skulle kunna göra att det inte blev detta stopp. Självklart skulle det bli stopp stundtals men inte i två eller fyra timmar varje dag i fem år, och emellanåt skulle man kunna köra denna trafik i alla fall.
Jag ska tala mer om det i nästa inlägg.
Åsa Lindestam (S):
Låt mig understryka att vi tycker att underhåll är otroligt bra. Vi är djupt tacksamma för de pengar som kommer till oss och för det underhåll som görs. Vi har inga funderingar kring det. Kommunikationen brister. Senast den 28 februari i år fick jag brev från regioner och kommuner där det inte har förekommit dialog.
Det är många kommuner och flera regioner inblandade, så självklart är det svårt. Men har man en bansträckning som sträcker sig långt i landet borde många kallas till möte och pratas med. Jag håller helt med statsrådet om att det måste finnas en dialog. Konflikter är till för att undanröjas.
Från början skulle det inte gå att göra något, utan det skulle vara helt stängt. Det gick inte heller att göra något på natten. Men några hade en dialog med Trafikverket, och man sa att på något ställe kunde man göra det under natten. Det var mellan Gävle och Ockelbo.
Det var jättebra, för då visade det sig att man plötsligt kunde arbeta natt. Man måste börja tänka att det kanske också finns på fler ställen. Sträckningen är ju väldigt lång, som jag sa. Man skulle kanske kunna ha möjlighet att under vissa tider köra tåg på vissa sträckor där man inte håller på med underhåll.
Det finns ingen möjlighet att jobba med alla dessa meter på denna bana hela tiden, utan det finns faktiskt en helt annan möjlighet om man börjar titta på det. Tiderna borde kunna vara avropbara på något vis. Man skulle kunna köra på tisdagar eller på torsdagar en viss månad för att behålla den trafik som går där och för att människor ska välja järnvägen.
Det vill vi alla att de ska göra, mycket hellre än att de åker buss eller bil, för det är sämre. Om det nu ändå skulle bli så eländigt, vad händer efter fem år om man tittar på resemönster? Kommer vi att behålla de personer som tidigare har åkt tåg? Kommer de tillbaka till tåget efter fem år? Resemönster är svåra att förändra.
Har man väl börjat med någonting fortsätter man gärna. Det är i regel de socioekonomiskt svaga grupperna som drabbas. Det är i första hand kvinnor som sitter på tåget, för det är det billigaste sättet att transportera sig. Det är studenter som ska ta sig till sina högskolor, och det är också sjukresor.
Att få dem att fortsätta att åka och ha möjlighet att välja vore värdefullt. Jag förstår att statsrådet inte kan gå in och styra Trafikverket. Det sa jag från början att jag absolut har förståelse för. Däremot tror jag att det generellt är bra att lyfta upp en sådan här diskussion och fundera över vad som händer. Jag tror att man kan hitta lösningar om man blandar in många personer.
Man kanske förkastar många lösningar, men bland en del saker kan man säkert hitta bättre förslag än det vi nu fått, som betyder helt avstängt i fem år under två timmar, vilket i praktiken betyder fem timmar.
Jag hoppas att man på något vis kommer att lyssna till det som statsrådet och jag diskuterar nu, att man tar till sig det och kanske kommer tillbaka med ytterligare en lösning som skulle vara lite bättre för vår del av Sverige.
Åsa Lindestam (S):
Jag hoppas också att fler ska välja tåget. Själv har jag åkt tåg i 13 år nu. Man blir bekant med människor på tåget. Många från min hemstad Söderhamn är sådana som har jobbat åt SJ och Banverket tidigare. De har många bra förslag på hur man kan göra.
De jobbar tyvärr inte kvar längre, utan man har ersatt dem med yngre förmågor som kanske inte har alla de gamla historierna om hur man gör egentligen och hur man skulle kunna påverka. De har flyttat till andra jobb, och då är det klart att de blir ersatta. Jag tror att det finns många lösningar. Planerat underhåll är klart bäst, för det kan man göra i god tid innan. Jag har ofta råkat ut för att tåg blivit stående på spåret under lång tid.
Det beror på att underhållet varit väldigt eftersatt tidigare. Därför är vi alla väldigt glada för att det kommer mycket pengar till underhåll.
Trots de konflikter som vi kanske tror kommer framöver tror jag att man, om man blandar in många som har väldigt mycket tyckande, kan hitta små lösningar som skruvar på hela planen och som gör att det planerade underhållet kan bli lite effektivare. Det icke planerade och det kritiska som vi ibland råkar ut för går det inte att göra så mycket åt, utan det är som det är.
Jag har förstått att det, om man skulle vilja, egentligen går att göra mycket åt just denna sträcka, i små delar hela tiden. Jag hoppas att de som åker stannar kvar, och jag hoppas att de som väljer ett annat fordonsslag kommer tillbaka efter de fem åren. Fem år är en väldigt lång tid att ha stängt precis när man brukar åka.
Åsa Lindestam (S):
Jag tackar försvarsministern för möjligheten att debattera den här viktiga övningen uppe i norr - det vackra norr, som jag kommer ifrån. Jag har alltid hållit Norrland väldigt mycket om ryggen; jag tycker att det är en härlig del av Sverige som jag önskar att fler fick ta del av. Även myggen tycker jag stundtals är härliga, men det finns ju botemedel mot dem numera. Jag tänker på den påverkan på miljön som sker.
Alternativet för oss - för vi är väl alla överens om att vi behöver den här typen av övningar - är ju att vi åker iväg någon annanstans och gör övningen. Vi kanske åker tillsammans till USA, eller möjligtvis kan man åtminstone leka med tanken att åka någonstans i Europa. Flygutrymmet i Europa är dock oerhört begränsat, och därför är det en möjlighet för oss att göra övningen här.
När jag träffade en man som flög för Finland sa han också att de sparar mycket bränsle genom att kunna vara på nära håll, i Sverige, jämfört med om de skulle skicka över sina flygplan till USA. Den fördelen finns alltså också för oss som håller till i den här delen av världen.
Syftet med övningen är dock att vi, i det försämrade säkerhetsläge som nu råder i vårt närområde, ska stärka säkerheten i vår region. Vi måste på något vis höja tröskeln så att vi kan visa att dessa militära incidenter inte får inträffa här. Vi måste göra allt som står i vår makt för att träna tillsammans med andra, och vi ska vara tacksamma för att vi har den möjligheten och för att flera länder vill komma till oss.
De ser möjligheten att göra saker här, tillsammans med oss, så att vi kan bli många. Vi ska ju inte använda några skjutfält den här gången, och jag tycker att det är bra att vi debatterar frågan nu. Jag har nämligen sett att man i medierna blandar ihop övningar som sker samtidigt. Just i den här övningen kommer vi inte att använda skjutfält, utan man flyger i de högre fälten.
Jag vet också att många av oss från försvarsutskottet kommer att åka upp nu på måndag och tisdag, och jag tror att Stig Henriksson kommer att följa med för att se hur det här går till. Det är en mycket större övning än vi i vårt land kanske tidigare har deltagit i på det här sättet. Jag är alltså mycket tacksam för att vi får lyssna till debattörerna här och dessutom för att vi har möjlighet att resa upp och se detta med egna ögon.
Då kan vi ställa de frågor vi känner att vi behöver ställa om vad fördelarna med att vara just här i Sverige var.
Åsa Lindestam (S):
Jag har självklart förstått att det här handlar om miljön. Och den är mycket viktig. Men alternativet till att inte öva i Sverige är att öva i ett annat land; vad jag har förstått är vi överens om att övningar behövs. Det betyder då att vi ska frakta våra flygplan över Atlanten, till USA, eller om möjligt söderut. Det är då bekymren kommer. Det kostar nämligen också på för miljön, även om det kanske blir på ett annat ställe.
Jag tror att om vi kan ha de här övningarna i norra delen av Sverige, kanske vartannat år - det finns en förhoppning om att det ska bli på det sättet - skulle vi ändå kunna få en ganska hyfsad miljöprövning av det här. Det skulle vara gott även för Norrland. Det är klart att om man bor uppe i Norrland och känner att man har vidderna alldeles för sig själv, är det en njutning i sig. Men det här är en kort period.
Under en fjortondagarsperiod övar man tio dagar. Jag tror att vi verkligen behöver det här. Vi behöver fler övningar. Och det är nödvändigt att vi gör det tillsammans med andra. Det har vi gjort i många år, tillsammans med Norge och Finland. Flera av oss har varit uppe och tittat när man har övat. Men att kunna bjuda in fler och använda vårt luftutrymme där uppe tror jag ändå är bra, i förhållande till att flyga någon annanstans.
För vi är nog överens om att övningarna behövs.
Åsa Lindestam (S):
Min fråga går till inrikesminister Anders Ygeman. I spåren av de flyktingar som kommer till vårt land har vi sett att det innebär en hård ansträngning för våra myndigheter. Jag vet att myndigheterna behöver stöd - jag tänker främst på Migrationsverket och MSB men kanske även på länsstyrelser och kommuner - och jag vet också att man i dagsläget vänder sig till försvarets och MSB:s frivilligorganisationer, som har utbildning för att klara av vissa av de uppgifter som behöver göras.
Det är väldigt bra, och jag vill påminna om kriget i Libanon 2006. Då behövde UD hjälp med att bemanna telefoner och även med att ta emot människor på Arlanda. Det var svenskar som fanns där, och vi fick till ett snabbt bemötande så att de kunde komma tillbaka till Sverige. Vi skulle kunna göra samma sak i detta med våra frivilligorganisationer, och jag vet att de medlemmar som finns hemskt gärna vill hjälpa till.
Skulle ministern kunna se över hur människor snabbare skulle kunna få ledigt från sina ordinarie jobb?
Åsa Lindestam (S):
Det känns skönt att höra att ministern är så insatt i problematiken. Jag vet att till exempel Migrationsverket och MSB frågar efter människor från frivilligorganisationerna som kan komma och hjälpa till. Jag tänker kanske i första hand på Försvarsutbildarna, Röda Korset, Civilförsvarsförbundet och Svenska Lottakåren. De har speciella utbildningar som skulle kunna behövas.
Man får en fråga, och inom 24 timmar ska man sedan finnas på plats i den kommun eller i den myndighet som frågar om hjälp. Det går alltså väldigt snabbt, och man har ett ordinarie arbete som man kanske inte kan släppa. Man har då ingen möjlighet att ställa upp, eftersom arbetsgivaren förmodligen anser att man behöver vara på sin arbetsplats. Om det vore en räddningsinsats skulle räddningsledaren kunna peka och säga: Jag vill ha dig på plats här och nu.
Det går dock inte i det här läget, och jag tror ändå att vi skulle behöva någon form av lagstöd för den grupp människor som kan tänka sig att ställa upp och även har utbildningen.
Åsa Lindestam (S):
Min fråga går till inrikesministern och gäller civilförsvaret. Vi har ett antal utredningar framför oss när det gäller hela totalförsvaret. De ska hjälpa oss att fatta bättre beslut i framtiden. Jag är intresserad av att få veta tidsaspekten när det gäller det civila försvaret. Jag förstår att länsstyrelserna jobbar för fullt. Några av dem har upprätthållit det civila försvaret, och några har inte gjort det och är nu i början av detta arbete.
Men någonstans måste man också kunna hantera det civila försvaret fullt ut så småningom, och jag förstår att det kan ta tid. Men hur lång tid är det planerat att det kan få ta? Handlar det om år, eller kommer det att gå fortare än så? Min fråga gäller alltså tidsaspekten och hur lång tid det kommer att ta att få det civila försvaret på plats.
Åsa Lindestam (S):
Jag har varit ute och frågat ett antal länsstyrelser, och jag ser att de ligger mycket olika till tidsmässigt. Några är övade för scenarier, och några har framställt de riskanalyser som ska göras och funderar över hur de ska klara den aspekten. Men det finns också de som inte har gjort sin hemläxa. Därför undrar jag hur lång tid som de kommer att få på sig för att kunna verkställa det som vi alla önskar vore på plats redan nu.
Åsa Lindestam (S):
Min fråga går till försvarsminister Peter Hultqvist. Jag skulle vilja diskutera lite om personalförsörjningsutredningen. Jag vet att den debatterades i Sälen på Folk och försvar. Men jag hade tyvärr inte möjlighet att delta då. Jag har förstått att utrikesministern önskade en form av civil värnplikt. Ska den i så fall tas med i personalförsörjningsutredningen eller hur ska det egentligen fungera?
Jag hoppas att jag kan få ett närmare svar eftersom det är frågor som vi behöver få besked om för att veta hur detta ska hanteras. När det gäller totalförsvaret, hur hänger det här ihop med civil värnplikt? Kommer den i så fall att påverka arbetet?
Åsa Lindestam (S):
Min fråga går till näringsminister Mikael Damberg. Den handlar om livsmedelsförsörjning, men i en annan vinkel, nämligen försörjningsgraden - vad som händer vid en kris i Sverige. Jag har besökt ett antal lantbrukare. Senast var jag hos Jan och Lisa Thorén i Korskrogen. Vi diskuterade dieselpriser, förstås, rovdjursangrepp och generationsskifte, som börjar närma sig för familjen.
Det var givande diskussioner, men det fanns mycket oro. Jag undrar hur man skulle kunna underlätta så att vi kan behålla en hög försörjningsgrad, eftersom den sjunker i dag över hela landet. I mina delar skulle vi klara oss något bättre än i storstadsregionerna, om något skulle hända. Det är en allvarlig fråga, för vi förstår alla att någon gång kommer krisen.
Frågan är hur långvarig den blir. Vad kan ministern göra för att underlätta?
Åsa Lindestam (S):
Tack för svaret! Det var väldigt intressant. Jag tror också att försörjningsgraden är knuten till att vi under en kris kan ha leverans av mat. Vi såg ju vad som hände i New York alldeles nyligen, under det fruktansvärda snöovädret. Alla hyllor i affärerna var tomma. Det vill jag inte att vi ska råka ut för i Sverige, utan vi måste tänka ett steg till, när det väl slår till.
Oavsett om det gäller el, vatten eller något annat som försvinner måste vi ha en försörjningsgrad för alla delar av landet.
Åsa Lindestam (S):
Min fråga riktar sig till försvarsministern. Jag tänker på vårt militära samarbete med våra vänner österut, Finland, och hur det ser ut i dag. Hur ser nuläget ut? Till och med jag som försvarspolitiker har svårt att hänga med i alla turer. Vi har fått höra i dag att det kommer en utredning om det rättsliga samarbetet, vilket vi välkomnar.
Då står vi alltså och jobbar tillsammans bortom fredstida förhållanden. Det är därför intressant att få lite mer kött på benen. Vad kommer utredningen att innebära för vår del, och vad kommer vi att få reda på när vi tittar på detta? Jag antar att det här också ger utökade befogenheter, och jag skulle gärna vilja se vad det skulle kunna vara och vem som i så fall fattar beslut om utökade befogenheter.
Jag hoppas få svar på detta.
Åsa Lindestam (S):
Min fråga går till inrikesminister Morgan Johansson. I morse när jag tittade på tv var det varningar om bränder. Jag såg också att det brann på ett par ställen. Jag har än i färskt minne Västmanlandsbranden, som orsakade stor skada för oss. Nästa vecka startar Krisberedskapsveckan.
Den är till för att kommuner, frivilligorganisationer och allmänheten ska få hjälp, stöd och övning att tänka igenom vad som behövs när det händer saker. Dessutom kommer broschyren Om krisen eller kriget kommer . Den handlar inte bara om kriser utan också om krig.
Vad är det som gör att den broschyren, som förr fanns i telefonkatalogerna, kommer ut nu till 5 miljoner hushåll? Varför just nu?
Åsa Lindestam (S):
Jag tackar för svaret. Jag tror att broschyren kommer att ruska om. Jag har själv inte fått hålla den i handen, som ministern nu gjorde, men jag ser fram emot att få se och läsa den. Jag vet däremot lite grann om vad den innehåller, och det känns bra. Jag tror att broschyren kommer att ruska om i hemmen. Jag hoppas att man efter det att man har känt sig lite omruskad sätter sig ned vid köksbordet och resonerar med familjen om vad man behöver för att klara sig.
Finns det anledning till oro i Sverige?