KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunilla Carlsson (M):
Jag tror att vi står inför en viktig utmaning. Delvis kan vi ta spjärn i den egna svenska utvecklingen. Det fanns tider här när kvinnor skändades grovt och när kvinnor inte hade något som helst inflytande.
Men några av framgångsfaktorerna i den svenska fattigdomsbekämpningen tror jag är att man gav kvinnor rätt att äga och ärva, att vi relativt tidigt fick rätt att vara med och rösta och att vi nu håller på med en utveckling i Sverige där kvinnors deltagande och möjligheter ständigt förbättras, inte minst nu med jobbpolitiken. Vi har alltså historien, när vi tittar på oss själva, men också de vunna erfarenheter vi har.
När vi förbättrar och förnyar Sverige så ska vi också bära med oss de svenska värderingarna och också ställa upp för kvinnor internationellt. Där ser jag att på samma sätt som vi i Sverige måste slåss mot sedvänjor och tradition måste vi se till att ge kvinnor i utvecklingsländerna verktyg att kunna kräva sin rätt. Det handlar om grundläggande mänskliga rättigheter som rätten till sin egen kropp, där Sverige har en viktig uppgift.
Få vågar och vill prata om sexualitet och sexuella rättigheter. Där sviker inte vi. Vi diskuterar den frågan. Men det handlar också om att bygga ett utvecklingssamarbete som främjar mänskliga rättigheter och också demokrati och byggande av rättsstat. Min erfarenhet är också att kvinnor många gånger behöver ta spjärn mot rättsstatens principer för att utmana traditioner och hävda sina rättigheter.
Det är en lång väg kvar för många kvinnor i utvecklingsländerna, men de ska kunna lita på Sverige, på vårt engagemang och på våra erfarenheter. Vi ska också utveckla våra verktyg eftersom vi väljer att prioritera det utvecklingssamarbetet för att det ska bli resultatinriktat och verkningsfullt, men också för att kvinnor har en rättmätig roll att ha halva makten och att vara delaktig. Jag tror att vi då får en bättre värld för kvinnorna, för barnen och också för männen.
Gunilla Carlsson (M):
Tack, Hans Linde, för interpellationen och för att vi får det här meningsutbytet. Jag sätter stort värde på att vi får diskutera både den nationella biståndspolitiken och hur vi agerar internationellt. Neddragningen till UNDP med 80 miljoner kronor, där vi totalt ger 1 miljard, handlar ju inte om att vi därmed överger kampen för att uppnå millenniemålen. Vi kan använda de pengarna någon annanstans.
UNDP är inte det enda organ som jobbar för att uppnå millenniemålen. Vi måste se till att vi har en samsyn och att all vår inriktning nu handlar om att få en effektiv fattigdomsbekämpning. I alla dessa delar försöker jag, både politiskt och ekonomiskt, se till att vi kvalitetssäkrar för att uppnå bättre resultat.
Vi kommer naturligtvis i den utvärdering och de rapporter som vi lämnar till riksdagen också att diskutera flyktingavräkningar, skuldavskrivningar och hur de olika instrumenten samspelar. Det kan hända att vi har olika uppfattningar om var vi tar budgetmedlen. Men jag vill minnas att jag när jag studerade Vänsterpartiets motion såg att ni halvvägs har gått med på att fylla upp flyktingmottagandet i Sverige och räkna av det från biståndsbudgeten.
Det visar kanske på en inkonsekvens. Jag tycker att det är rimligt att vi tar vår del av ansvaret. Jag tycker att det är glädjande att vi har väldigt många nya svenskar som därmed också bidrar till utvecklingen i vårt eget land och som också, vilket jag påtalade tidigare, sänder tillbaka väldigt mycket pengar till sina ursprungsländer. Ett väl fungerande flyktingmottagande i Sverige, inklusive en fungerande arbetskraftsinvandring, kommer ytterligare att vara ett bidrag i Sveriges samstämmiga politik för att bekämpa fattigdomen i världen.
Gunilla Carlsson (M):
Yvonne Andersson har frågat mig vad jag avser att göra för att vidmakthålla det svenska deltagandet i internationella utbildningsnätverk i ett läge då anslag återkallas. Låt mig börja med att upprepa det som Jan Björklund redan gett som svar på en tidigare interpellation om en likartad fråga. Det svenska deltagandet i det internationella utbildningsnätverk som avses är garanterat genom gällande överenskommelse om nordisk utbildningsgemenskap.
Denna garanterar svenska elevers deltagande i den utbildning som bedrivs på United World College i norska Flekke. OECD:s utvecklingskommitté, Dac, ansvarar för att bedöma vad som får och inte får räknas som bistånd. Ett omfattande regelverk finns fastlagt med tydliga riktlinjer för vad som kan kvalificeras som bistånd. Detta regelverk diskuteras och prövas kontinuerligt, och Sverige deltar aktivt i dessa diskussioner.
Sverige rapporterar också årligen om sitt bistånd i enlighet med dessa riktlinjer och deltar i ett system av granskningar av OECD-ländernas bistånd, där vi både granskar och granskas. UWC finns inte med på Dacs lista över biståndsfähiga organisationer. Därför kan Sverige heller inte rapportera bidraget som det hittills varit utformat som bistånd.
Vi ser nu över verksamheten för att se om delar av den kan bedömas vara i linje med de svenska biståndspolitiska målen och prioriteringar liksom med Dacreglerna. Vi har ett ansvar för att våra biståndsmedel används på ett kostnadseffektivt sätt. Det innebär att varje insats måste prövas utifrån dess relevans, effektivitet och resultat i förhållande till våra gemensamt uppsatta mål och prioriteringar.
Som ett led i den svenska politiken för global utveckling måste regeringen vara redo att pröva hur olika former av insatser bidrar till våra biståndspolitiska mål. Regeringen utesluter inte att den svenska staten på något vis genom biståndet kan medverka till en lösning som bidrar till att stödja verksamheten vid United World College i Norge.
Gunilla Carlsson (M):
Tack för interpellationen som gör det möjligt att diskutera lite grann vad som är bistånd och vad som inte är det. Tillbakadragandet av det här bidraget har skett i samband med att jag har gjort en översyn av hur Sverige styr upp sitt bistånd, hur vi uppfyller uppsatta mål, hur vi jobbar effektivt och hur vi också på ett bra sätt kan redogöra för vart pengarna går.
Den här utbildningen är, precis som Yvonne Andersson beskriver den, en fantastiskt fin utbildning, där Sverige hitintills har garanterat 49 utbildningsplatser. Det är dyra utbildningsplatser. Kostnaden uppgår till 132 000 kronor per år och student. En motsvarande, vanlig internationell gymnasial utbildning kostar 67 700 kronor.
Vi ska vara medvetna om den mycket höga kvaliteten och den fantastiska utbildningsplatsen. Det är ingen tvekan om att det här är någonting som vi inte har någonting emot. Frågan är då bara: Är detta bistånd? Hur når pengarna bäst fram? Jag började med att titta i OECD/Dacs regelverk, eftersom vi har väldigt tuffa krav på oss på Utrikesdepartementet att vi inte ska kalla saker för bistånd som inte är biståndsmässigt.
Det är en överenskommelse som jag hedrar. Därmed kan jag säga att det inte är biståndsfähigt. Därför har jag varit tvungen att i mitt fögderi säga att det är väldigt svårt att hävda att det är bistånd eftersom det inte klassas som det. Då är frågan: Ska det ligga någon annanstans? Och jag tror att den här typen av utbildningar, även om de är dyra, har en betydelse i det svenska globala engagemanget.
Vi vill inom ramen för Sveriges politik för global utveckling titta på en möjlig lösning för att en fortsatt svensk närvaro skulle kunna säkerställas. Jag utesluter inte det. Men jag tror också att det är viktigt att vi tittar på fattigdomskriterier.
Jag kan bara konstatera att även om 5 miljoner är rätt lite, och jag inte tillhör dem som alltid vill ställa saker och ting mot varandra, skulle dessa 49 platser, som många gånger har garanterats svenska studenter, motsvara utbildningsplatser för drygt 20 000 barn i grundskola i Zambia under ett år och i Bangladesh för 10 000 barn.
Visst är det lite pengar, men visst är det också mycket pengar. Var är nöden som störst? Var ska biståndet spela roll? Det är den typen av avvägningar som jag har tvingats att göra - därav svaret. Se det snarare som en problembeskrivning! Det saknas inte pengar i den svenska biståndsbudgeten. Men när vi ska avräkna på ett korrekt sätt får det också den här typen av konsekvenser.
Jag vill ha en trovärdighet, och jag har också sett över alla poster i det svenska biståndet som behövde styras upp. Då blir det också en diskussion om vad som är biståndsfähigt och vad som inte är det.
Gunilla Carlsson (M):
Tack, Yvonne Andersson, för att vi får den här diskussionen.
Det är naturligtvis ett värde i detta. Det är därför som jag tycker att det är bra att vi får debattera den här interpellationen. Vi behöver fundera på vad som är klassiskt bistånd och vad som är ren och skär fattigdomsbekämpning direkt i utvecklingsländerna. Det har varit ett omfattande reformarbete som alliansregeringen nu har gått i mål med. Det måste nu implementeras. Det måste säkerställas att det är ordning och reda. Därav min granskning och genomgång. Vi har dessutom en regering som besjälas av ett globalt ansvar.
Vi vill anta vissa utmaningar som vi ser handlar om både Sverige och världen. Då ska man väl titta på hur utbildning blir mer internationaliserad, hur möten, inte minst i unga generationer, kan uppmärksammas och hur man kan lära av varandra. Det är därför jag har sagt att det är angeläget för oss att försöka lösa den här frågan. Min avsikt är inte att Sverige ska dra sig ur det här, för jag tror att det adderar ett värde.
Men det är svårt att säga att det är på detta sätt som det svenska biståndet för just fattigdomsbekämpning i utvecklingsländerna gör bäst nytta. Därför är det bra med det här instrumentet, herr talman, med interpellationsdebatter och annat. Det gör att vi snabbare kanske kan samverka från olika departement för att hitta en lösning.
Gunilla Carlsson (M):
Tack till Yvonne Andersson för interpellationen och diskussionen. Det svenska bidraget för 2007 till skolan uppgick till 6,5 miljoner och garanterar 49 utbildningsplatser, varav en del går till egna studenter, en del till ungdomar i utvecklingsländerna. Det globala arbetet måste självfallet engagera marknaden, det civila samhället och politiken.
Regeringens verktyg för detta är politik för global utveckling, som alldeles nyligen har förelagts riksdagen. Vi ser att det finns ett starkt engagemang, en angelägenhet för olika politikområden att samverka bättre. Därför har jag inte bara med statsrådet Björklund utan också med statsrådet Leijonborg diskuterat hur vi ska mer globalt se på frågor om utbildning och forskning i vårt svenska beslutsfattande. Det stärker Sverige, och samtidigt tar vi ansvar för världen. Arbetet pågår nu.
Det är snarare inom ramen för ett sådant engagemang som våra fortsatta bidrag ska ses. Jag har med en budget som omfattar 32 miljarder kronor ett regelverk att rätta mig efter för hur det ska avräknas. Jag vill inte pådra mig onödig kritik med tanke på att det har varit så lätt att försöka kritisera en sund genomgång av det svenska biståndet genom att säga att det urholkas.
Det är viktigt att vi funderar på hur dessa pengar gör bäst nytta och hur vi bidrar till att stärka det globala engagemanget i Sverige. Det är bra att vi har haft den här diskussionen. För mig är det viktigt att jag har en hög trovärdighet i vad jag levererar in som bistånd och inte till de olika internationella organisationerna. Norges bidrag till skolan räknas inte som bistånd. Det är detta som har gjort att vi har fått en diskussion i regeringen om hur vi ska hantera den uppkomna situationen.
Då blir det tyvärr ibland så, herr talman, att det handlar om konton, regleringar och ordning och reda.
Gunilla Carlsson (M):
Tack, Anne-Marie Pålsson, för denna interpellation. Jag tycker att det är oerhört viktigt att vi diskuterar den här biståndsformen och bistånd. Bistånd kan och ska göra nytta. Det måste hanteras på rätt sätt. Jag är helt övertygad om att vi kan spela en roll i världen. Det spelar också en roll för Sverige.
Att vi bekämpar fattigdomen i världen påverkar också våra möjligheter för framtida välstånd och att vi kan leva med minskade konflikter och bättre förutsättningar att lösa gemensamma utmaningar som till exempel klimatförändringarna eller spridningen av smittsamma sjukdomar. Det är, som jag sade, mycket en kamp mot korruption och för demokrati, mot förtryck och för att människor ska kunna påverka sin egen vardag och skapa sig egna resurser.
Hur stöttar vi på bästa sätt, eftersom vi har bestämt att vi vill stötta? Med det generella budgetstödet och den diskussion vi har haft om budgetstödet har naturligtvis Riksrevisionen spelat en roll i många av de utvecklingsländer som vi arbetar med. Ett av de krav och erbjudanden vi kan komma med är den professionalitet och kunskap som finns i de svenska institutionerna. Det är också en av förutsättningarna för att vi ska ha en transparens som gör att vi kan följa budgetstödet.
Den granskning som har drabbat biståndet - om jag får uttrycka det så - i Sverige den senaste tiden har varit till hjälp när vi nu ska reformera och se till att biståndet kan och ska göra nytta. Jag välkomnar granskning. Jag välkomnar granskning från riksdagen. Jag välkomnar granskning från Riksrevisionen. Jag tror att det behövs på ett sådant här politikområde där vi många gånger jobbar i mycket svåra miljöer. Men bara för att det är svårt är det ju inte omöjligt.
Vi måste försöka ha mycket bättre ordning och reda när vi vill visa vårt engagemang för de fattiga människorna i världen.
Gunilla Carlsson (M):
Jag ska först svara på Carina Häggs fråga om handlingsplanen och implementeringen. Det är viktigt att titta på vad vi gör lokalt, regionalt, nationellt och globalt. Det finns mycket kvar som vi kan göra i Sverige. Vi har bland annat pratat om listor och att upprätta möjligheter för att även här hemma synliggöra fler kvinnor som ska kunna delta på olika sätt i olika typer av insatser.
Jag har ett exempel, nämligen den lastbilskonvoj som Räddningsverket, eller numera Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, körde för att bistå i Sudan. Där hade man också att utbilda 25 lokala bussförare. Tack vare att det fanns svenska bilkårister med kunde man utbilda också kvinnor.
Detta skapade förutsättningar för att bryta tabun kring att kvinnor inte kan köra lastbil eftersom de då inte kan bli gravida. Detta är ett litet, litet exempel som visar hur vi kan jobba konkret genom att implementera. Men det förutsätter också att vi har förebilderna i form av att vi kan sända ut kvinnor i olika typer av både civila och militära insatser. Där har det, vilket Carina Hägg nu också medger, brustit tidigare. Vi behöver tillsammans hjälpas åt.
Det gäller inte bara kvinnor, utan kvinnor och män, i Sverige för att ta täten i arbetet med att implementera och utveckla 1325 och nu också 1820. Här har vi kommit en bra bit på väg. Det finns många engagerade människor i Sverige som jobbar med de frågorna. Men jag skulle också vilja framhålla att Försvarsmakten ligger jämförelsevis väldigt långt framme. Jag tror att vi har mycket att bidra med där, men det gäller också att se hur vi kan bli bättre.
Det Amineh Kakabaveh så väl framhåller är att kvinnor inte synliggörs. Jag tror att ett av de värsta hoten mot att synliggöra kvinnor är just konflikter. Man skapar sig ibland då också förevändningar; eftersom det är en konflikt håller man också tillbaka kvinnors rättigheter. Man säger att de får komma sedan. Jag tror att de måste komma samtidigt. Det är därför det är så viktigt att synliggöra kvinnor. Det är också därför så mycket av arbetet för detta i regeringen konkret ligger på mig.
Jag har utvecklingspengar för att jobba med att kvinnor ska få tillgång till politik och till makt. De ska kunna ha utbildning och hälsa, inte bara för att kunna föda barn på ett säkert sätt - eller avstå från att föda barn - utan också för att kvinnor ska kunna ha en egen ekonomisk kapacitet. De ska kunna kräva inte bara ekonomiskt inflytande utan också makt. Det är en fråga om demokrati och mänskliga rättigheter.
Det är där vi måste börja innan vi kräver att det ska finnas blandade förhandlingsdelegationer. Det är någonting som vi framhåller i dialogen med olika parter när vi träffas. Jag ska till exempel till Kairo på givarkonferensen för Palestina. Vi träffar företrädare för Israel och Palestina. Vi framhåller vikten av resolution 1325. Men den är inte alltid jättekänd där ute.
Det är detta som är vårt gemensamma uppdrag, just därför att det är bästa sättet att lägga grunden för varaktig fred och att inte återfalla i konflikt, som så tydligt gör att kvinnor och barn drabbas så hårt.
Gunilla Carlsson (M):
Jag vill tacka Amineh Kakabaveh så mycket för interpellationen och för en bra diskussion. Det är ett utmärkt sätt att fira din ettårsdag i riksdagen! Vi måste tillsammans framhålla de här frågorna och jobba med dem, och jag är tacksam för kritisk granskning av hur regeringen implementerar och genomför 1325 och även 1820. Det handlar om hur vi påverkar inte minst i EU för att vi ska kunna få bra avkastning på det arbete som måste göras för att vi ska kunna ha en bättre varaktighet när det gäller fred och säkerhet.
Då handlar det mycket om männens roll. Det handlar mycket om att man ska ha medvetenhet och kunskap om olika processer. Det är det vi försöker bygga upp nu; vi jobbar mycket på det. Men vi ska inte heller underskatta att det handlar om makt. Det finns ett förtryck därute som handlar om att kvinnors rättigheter ständigt kränks. Det är därför vi inte bara kan jobba med detta utifrån hur förhandlingsdelegationer ser ut. Vi måste stödja alla de frön som finns för fred och försoning.
Inte minst har det i den här debatten påtalats hur kvinnor i Israel och Palestina tillsammans vill göra gemensam sak för att hitta en varaktig fred och en tvåstatslösning där man kan leva tillsammans. Där finns också mycket kapacitet som ibland inte är synliggjord. Hur kan vi uppmuntra detta? Jag tror att man måste jobba på bredden både som regering och med enskilda organisationer. Man måste också se på näringslivets möjligheter att skapa ekonomisk makt och inflytande för kvinnor.
På en mängd olika sätt måste vi se möjligheter att implementera jämställdhetsarbetet inte bara i utvecklingssamarbetet utan också i den svenska utrikespolitiken, naturligtvis. Det är det vi arbetar med, och det är det jag återkommer till hela tiden. Detta är faktiskt Carl Bildts viktigaste jobb som utrikesminister. Det blir mycket så att när man jobbar för fred så jobbar man också för att skydda kvinnor och barn. Det är därför vi nu tillsammans arbetar intensivt med den här typen av frågor.
Men vi behöver också ha ytterligare diskussioner och debatter om de här frågorna, för jag vet att Sverige kan bli ännu bättre.
Gunilla Carlsson (M):
Det sägs att det här ska kanaliseras via FN-systemet och att det här skulle stå i strid med vad FN som sådant eller utvecklingsländerna önskar. Men detta är ett komplement och inte ett alternativ under finansiering, och det är mycket väl förenligt med klimatkonventionen. Per Bolund lyfter fram kritik där han påstår att till exempel Indien är tveksamt.
Men Indiens regering sitter med i styrelsen, arbetar aktivt och försöker påverka styrelsen och se till att det nu blir rätt inriktning på detta. Indien har inte alls tagit ställning mot CTF. Det har vi fått klara garantier för.
Ett problem när man har tittat på en stark övertygelse om att man måste göra någonting nu för att kunna kanalisera, inte bara från Sveriges sida utan tillsammans med andra substantiella insatser där klimat- och energieffektiviseringar gör störst nytta, är att fundera på hur man ska kunna få kanaler som fungerar. Här talas det om andra möjligheter.
Jag skulle, om jag har möjlighet, vilja fråga vilka alternativ Miljöpartiet ser som vi skulle använda på ett effektivt och ansvarsfullt sätt som kommer ut nu. Det är lite grann detta som jag har sett som ett av problemen som ansvarig minister för bistånd och miljöanpassning. Till exempel GEF har en rätt så krånglig struktur. Det finns väldigt mycket kritik mot den. Man har kanske inte fullt ut kunnat få den effektivitet som man har efterfrågat.
Anpassningsfonden fungerar ännu inte. Vi vet att vi med Clean Technology Fund har kunnat styra en del pengar, framför allt till medelinkomstländer, som omedelbart tar tag i behoven av energieffektivisering, uppmuntran till ekologiska och förnybara energikällor och innovativa tänkanden i utvecklingsländerna som kombineras med ekonomisk utveckling.
Det är därför, fru talman, som det också finns inslag av lån i detta, med en stor gåvoandel. Det görs för att de projekt och de investeringar som nu görs också måste vara ekonomiskt hållbara långsiktigt. Det är inte bara för att man får bistånd som man gör den här typen av investeringar, utan det är långsiktigt tänkande i de länder som nu väljer att använda CTF och dess olika lån och bidrag för att kunna göra de rätta investeringarna nu.
Men de ska vara ekonomiskt hållbara i de egna länderna, som till exempel i Mexiko, Turkiet eller Egypten. Mycket av energieffektivisering och mycket av stödet till medelinkomstländerna kanaliseras alltså via CTF, för den är fungerande och har en bra styrelseform som vi kan se det och leder därmed också till omedelbara resultat med utvecklingsvänliga perspektiv, vilket jag tror är viktigt.
Sedan hoppas jag att vi ska kunna få se mer på anpassningsområdet men också av energieffektivisering på andra sätt och gärna via andra kanaler. Men det är som sagt var kanske först så långt fram som 2013. Risken som jag ser om man skulle följa Miljöpartiets hållning är just att vi inte hade kunnat hitta tillräckligt perfekta kanaler förrän till dess och kanske inte ens då.
Vilket svek vore inte det mot utvecklingsländerna, men också mot ett progressivt sätt att se att vi alla tillsammans måste tackla utsläppsbegränsningarna för koldioxid.
Gunilla Carlsson (M):
Tack, Per Bolund, för interpellationen just med tanke på att den borgerliga regeringen nu anslår en substantiell och i jämförelse med andra länder skulle jag vilja säga unik satsning för att möta klimathotet och se till att åtgärder också kommer utvecklingsländerna till del med 4 miljarder kronor under ett antal år.
Där finns det enligt mitt sätt att se ingen bättre än Clean Technology Fund. Vad gäller att en del mottagarländer har fört fram kritik eller uppfattningar är det precis samma sak som man kan se även vad gäller GEF och anpassningsfonden. Det pågår en ständig diskussion om man har tillräckligt med information. Vet vi tillräckligt mycket?
Jag har också hört utvecklingsländer som tycker att det är för mycket av offentlighet, till exempel tankar på att göra investeringsplanerna offentliga i Clean Technology Fund för de projekt man sedan beviljar. Här pågår en diskussion.
Det jag har lärt mig som utvecklingsminister, genom att ha rest i länder och träffat finansministrar och miljöministrar tillsammans för att diskutera den här utmaningen, är att det behövs pengar, det behövs engagemang och det behövs också förståelse för att en utveckling måste ske som också tillvaratar de långsiktiga behov som utvecklingsländerna har. Därför är det så viktigt att vi bygger in detta i deras ordinarie tänkande och har en utvecklingsvänlig attityd som också är ekonomiskt och ekologiskt hållbar.
Här menar jag att ett av de verktyg vi har är Clean Technology Fund, och Sverige kommer verkligen att bidra till att den blir ännu mer effektiv och relevant än vad den är i dag.