Paula Bieler (SD):
Vi är uppenbart alla överens om att det är en viktig fråga, att det finns mycket att göra och många sätt att angripa frågan. Det finns vissa saker som jag har hört hittills som oroar mig något.
Det talas om som en självklarhet att det alltid har att göra med män och patriarkatet, som förtrycker kvinnor generellt.
Såvitt vi vet och som de flesta av oss känner igen är det utan tvekan så att de flesta kvinnor, precis som jag själv lyfte fram tidigare, kan känna igen sig i det faktum att sexism, kommentarer och skämt, men även ovälkomna tafsningar, händer på ens kropp och betydligt grövre än så, förekommer i betydligt högre grad riktat mot oss. Men det finns en fara i att öka polariseringen.
Som jag tidigare nämnde var det min initiala reaktion. Vi har sett en uppdelning i att man talar om det som en fråga om män kontra kvinnor. Det kan snarare få motsatt effekt så att kvinnors röster, mäns röster, utsattas röster inte tas på allvar.
Män kan skylla på patriarkatet och normerna i samhället för att försöka friskriva sig från det ansvar de bör bära när de tar sig friheter med andras kroppar.
Det är viktigt att vi kontinuerligt håller fokus på vad det handlar om och det självklara i att alla relationer mellan individer måste bygga på frivillighet och ett ömsesidigt lyssnande på och inkännande av vad den person som jag nu interagerar med, på vilket sätt det än är, upplever och hur man tolkar det.
Jag kan ta två enkla exempel där man ser att vi bedömer det olika och att det inte alltid kan vara särskilt lätt för alla att förstå. Det första exemplet är den absolut första debatt jag hade i kammaren. Det var en jämställdhetsdebatt inom ramen för Nordiska rådet. Jag vågade mig på att nämna att även män kan utsättas för våld i sina relationer. Jag tror att Nordiska rådet inte på flera år hade haft en så lång debatt som följde efter det.
Jag fick bland annat höra kommentarer där man i princip skrattade bort det våld jag lyfte fram. Jag anklagades för att relativisera när jag bara nämnde det faktum att det kan slå åt båda håll. Även där finns ett stort mörkertal. Man förlöjligas som man om man vågar lyfta upp det faktum att kvinnan i ett förhållande slår tillbaka. Det är ett exempel. Ett annat exempel är en utskottsresa jag var på, där vi hade en middag med företagare.
Man talade om den unge premiärministern i Kanada, skämtade om hur man önskade att han skulle ta av sig skjortan på mötet, för han var så otroligt snygg, i stället för att tala om vad han skulle föra för politik. Det är ett ansvar att vi diskuterar sexism och att vi hela tiden är medvetna. När man talar om den nya jämställdhetsmyndigheten oroas jag av att den ska utgå från berättelserna och leta fram saker där.
Vi ska självklart ta fram statistik, se till erfarenheter och analysera hur samhället ser ut. Det är bra. Men det behöver göras seriöst, med ett bredare grepp och ordentliga statistikinsamlingar baserade på hela samhället. Jag hoppas att metoo-rörelsen äntligen har lyft fram frågan så att vi vågar svara ärligt på frågorna så att man kan samla in ordentlig statistik. Men vi ska nog akta oss för att ta enskilda vittnesmål som sanningar i alla lägen.
Vi bör närma oss frågan med seriositet och se rörelsen för vad den är: ett tillfälle att lyfta fram frågan och inse att problemet är större och finns på fler platser än vad många av oss tidigare har insett.