Christina Höj Larsen (V):
Det fanns en tid för inte så länge sedan då man tyckte att våld var en helt nödvändig del av barnuppfostran - i hemmet, i skolan, från arbetsgivaren, från staten. Barnet var andras egendom att forma och disciplinera. Steg för steg tog framsynta vuxna politisk strid för att barn skulle ses som människor i sin egen rätt, inte någons egendom att kuva, förnedra eller misshandla.
Det skedde inte i ett trollslag utan genom envisa och konsekventa politiska beslut som över tid drevs fram. Det var, fru talman, ett av de allra viktigaste stegen i barnrättshistorien, även i ett globalt perspektiv. I dag är våld mot barn inte accepterat i vårt samhälle. Det våld som ansågs vara så viktigt för barnuppfostran och lärande ses i dag som brottsligt och hårresande. Fru talman!
Ändå finns det ett område i samhället där man fortsatt verkar se våld som en oundviklig och till och med nödvändig metod.
Jag pratar om de missförhållanden och olika former av våld mot barn och unga inom statens institutioner, Sis ungdomshem, som har uppmärksammats på olika sätt under de senaste åren såväl i medierna som av barnrättsorganisationer, FN:s barnrättskommitté, FN:s tortyrkommitté, Ivo och JO. Jag använder ordet våld som samlingsbegrepp för de fysiska ingripanden som används inom Sis i dag.
Det gör jag inte för att peka ut eller skuldbelägga personalen utan för att fysiska ingripanden med tvång som används mot barn är att betrakta som våld, även när det utövas av myndigheter med statens våldsmonopol. Att sluta använda omskrivningar för sådant sanktionerat våld är nödvändigt för att kunna synliggöra, minska och granska det.
Barnrättsbyrån har i sin rapport .och jag kunde inte andas från 2021 visat vad ordet avskiljning egentligen innebär för barn på institution.
Vittnesmål berättar om nedbrottningar, om fysiska skador, om eskalering av situationer, om opåkallat våld och om rent brottsliga handlingar.
Men den visar också, i en granskning av myndighetens egna siffror, att det i till exempel 30 procent av fallen inte anges att barnet har varit våldsamt eller berusat, vilket faktiskt krävs enligt lagstiftningen för att man ska få göra en så kallad avskiljning.
Den visar också att själva syftet i 30 procent av fallen inte handlar om att avskilja barnen utan enbart om en så kallad fasthållning. Fysiska ingripanden som fasthållanden, nedläggning och transportgrepp är förenade med mycket stora risker och till och med livsfara.
Eftersom denna typ av åtgärder inte är reglerade i lagstiftningen betonas det i Sis egna juridiska riktlinjer att de inte får ersätta avskiljning. Ändå är det just det som man måste misstänka händer.
När så mycket som en tredjedel av det som registrerats som avskiljning egentligen enbart är fasthållning är det en mycket allvarlig varningsklocka. Fru talman! Det är denna kammares skyldighet att ständigt fortsätta att ta nya steg framåt för barns rättigheter.
Jag tycker att socialutskottet har tagit detta ansvar på mycket stort allvar. Riksdagen har tidigare tillkännagivit till regeringen att dessa så kallade avskiljningar ska upphöra. Det är ett skarpt tillkännagivande utan något utrymme för otydlighet.
Ändå ser vi i såväl Sis årsredovisning för 2021 som i den uppföljande rapporten från Barnrättsbyrån att avskiljningar som metod inom statens institutioner inte alls har upphört. Det återspeglas även i regeringens egna formuleringar där regeringen nu i stället pratar om att avskiljningar ska minska kraftigt, för att på sikt upphöra.
Jag undrar hur regeringen kan ha en så obeslutsam och långsam attityd i en så viktig fråga som att få bort våld som metod mot samhällets mest utsatta barn. Fru talman!
Det är helt uppenbart att själva synen på våld som accepterad metod mot barn på Sis är en konkret fara för psykisk och fysisk hälsa och utveckling för de barn som utsätts för det, även när det används korrekt i lagens mening. Men det är lika tydligt att våldet används mot barn på ett sätt som direkt strider mot lagstiftningen.
Det finns dessutom allvarliga frågetecken kring varför det främst är yngre barn med neuropsykiatriska diagnoser, och då främst flickor, som utsätts för detta våld i större utsträckning än alla andra. Regeringen anger att avskiljningarna har minskat som resultat av riktade insatser och arbete inom Sis. I årsredovisningen från myndigheten står det att avskiljningarna har minskat med 25 procent.
Jag ska inte gå in i detalj i statistiken, men det finns en del saker att fundera över. Vi kan i alla fall konstatera att under samma period har vårddygnen minskat. Björkbacken, som hade högst avskiljningstal, har stängts. Men i stället har avskiljningstalen gått upp mycket kraftigt på två andra Sis-institutioner.
Ivo har stängt en avdelning med omedelbar verkan samt riktat allvarlig kritik mot en rad andra för användning av oförsvarligt våld. Och JO har riktat mycket allvarlig kritik mot institutioner för användning av tvångsmedel och fasthållning. Samtidigt har Ivo, vilket vi hörde i anförandet här innan, tagit emot fler klagomål än någonsin från barn.
Oaktat den eventuella nedgången är läget alltså fortfarande mycket, mycket allvarligt. Det är också svårt att utifrån siffrorna med säkerhet säga om avskiljningarna verkligen har gått ned när det gäller just den grupp flickor som man haft mycket fokus på. Fru talman!
I debatterna inför skolagans avskaffande fanns det röster mot avskaffande som hävdade att möjligheten att använda våld mot barn som var olydiga eller utagerande var helt nödvändig som ett yttersta verktyg och att man behövde utveckla andra metoder innan man helt förbjöd vuxnas våld mot barn i skolan.
Jag är glad och stolt att dåvarande riksdag inte väntade på nya metoder utan att man tvärtom, genom att förbjuda lärares våld mot barn i skolan, tvingade fram andra och bättre metoder. Det steget behöver vi ta tillsammans även i dag. Vi kan inte vänta längre.
Som vi har hört här är det naturligtvis en fråga om att öka kunskap och kompetens hos personalen på statens institutioner, men i slutändan är det framför allt en fråga om att besluta sig för att utesluta avskiljning som metod och ersätta det med andra, effektivare och modernare, metoder med tydliga barnperspektiv.
Jag vill därför yrka bifall till reservation 13 om att de åtgärder som regeringen har vidtagit för att få avskiljningarna att upphöra är otillräckliga och att regeringen därför ska vidta de åtgärder som krävs för att få slut på avskiljningarna. Samma vilja återspeglas i det förslag till tillkännagivande om att regeringen ska återkomma med en ny skrivelse och en plan senast den 1 februari 2023 som vi också står bakom.
Vi står även bakom förslagen till tillkännagivanden om en sammanhållen vårdinsats för placerade barn och om samverkan med kommunerna i samband med avslutad placering. Fru talman! Låsta rum och brist på insyn skapar utrymme för just sådana missförhållanden där våld, sexuellt utnyttjande och brott mot lagstiftning och regelverk har uppmärksammats.
Tvångsåtgärder behöver därför alltid följas upp och granskas mycket noga. För att skapa extern kontroll och insyn bör regeringen utreda om det ska införas en bestämmelse om så kallad särskild underrättelse till Ivo om ett barn eller en ungdom som är placerad inom Sis har varit föremål för upprepade tvångsåtgärder. Då har vi ett särskilt ljus på det.
Till slut, fru talman: Vi vet en hel del om den barndom och de förutsättningar som barn som tvångsvårdas på statens institutioner har. Det är barn vars barndom inte sällan har präglats av försummelse, våld, missbruk, psykisk sjukdom och sexuellt utnyttjande.
En kartläggning från Socialstyrelsen 2019 visade att cirka 70 procent av barnen inom Sis hade minst en psykiatrisk diagnos - vanligen adhd, autismspektrumstörning eller PTSD. De flesta av dessa barn vet mycket väl vad våld är. De har upplevt det i olika former i hela sina liv.
De har mötts av våld från sin omgivning, och ibland har våld även blivit en del av deras strategi, försvar och mönster.
Det är därför helt obegripligt hur man kan tro att dessa barn och unga ska kunna få hjälp att läka från våld, försummelse och trauma samt hitta nya strategier om de möts av våld även från personal i den miljö de ska behandlas i. Barn och unga som utsatts för våld blir helt enkelt inte friskare eller bättre rustade att hantera livet om de utsätts för ännu mer våld.
Vi som samhälle behöver göra vårt allra yttersta för att visa dem att det finns andra sätt att möta varandra och vägar till ett annat liv. Det gör vi inte så länge avskiljning och fasthållning får pågå som i dag. Det är uppenbart att det krävs en större reformering av tvångsvården av barn och unga.