Beatrice Ask (M):
Först och främst vill jag gärna säga att jag inte har gjort några tydliga och snabba uttalanden samma dag som Justitiekanslern lämnade detta besked. Däremot ställer medierna omedelbart frågor när något publiceras.
Vad jag kunde konstatera var naturligtvis att Justitiekanslern har kommit fram till att han inte kunde hitta några skäl att påstå att det fanns otillbörliga påtryckningar eller annat som skulle göra att staten skulle ge någon typ av ersättning och skadestånd. Jag tycker också att det är viktigt att säga att Justitiekanslern inte har haft ett särskilt uppdrag.
Han har haft att pröva den anmälan och den inlaga som har kommit från dessa två kvinnor. Sedan har han gjort en avgränsning av uppdraget. Det handlar inte om att han har fått ett uppdrag av regeringen att titta på detta. Det lät nästan så. Han har gjort en bedömning av vilka frågor i detta som är mest relevanta. Där har han gjort en begränsning.
Om man tittar på sammanfattningen kan man se att det som han framför allt konstaterar i sina slutsatser är att det inte finns någon anledning att betvivla att Eva Bengtsson och hennes kusin har utsatts för en mängd sexualbrott, och det är två olika lagtekniska begrepp som man använder för att definiera dem.
Enligt Justitiekanslerns bedömning borde utredningen för otukt med barn ha drivits längre än vad som skedde med sikte på åtal när detta begav sig. Att det inte skedde innebar sannolikt ett skadeståndsgrundande fel. Det är det enda fel eller misstag som han hittar i det hela.
Han säger också att åtminstone sett i efterhand är intrycket att åklagarna inte tillräckligt omsorgsfullt prövade möjligheten att få fler fällda för förförelse av ungdom men att det inte finns tillräckligt stöd för att säga att denna försummelse i så fall också var skadeståndsgrundande. Han går ganska noggrant igenom vilka misstag som kan ha begåtts och på vilket sätt. Justitiekanslerns utredning har inte heller gett något stöd för att det skulle ha förekommit otillbörliga påtryckningar mot åklagarna.
Det är det viktiga för staten att fundera över. Har de varit påverkade, och har de låtit sig förledas på något sätt som gör att de inte har gjort det jobb som de skulle göra på rätt sätt? Det har han inte kunnat se någon grund för. Han konstaterar också att dessa anspråk är preskriberade. För att göra ett undantag från det måste man också fundera på vad det får för verkan generellt.
Om man skulle göra det när man hittar väldigt små misstag får det en verkan i andra ärenden framöver, och han tycker inte att det är rimligt. Jag har också tittat väldigt noga på hur man har arbetat i dessa olika utredningar, och det är ett grundligt arbete som har gjorts.
Jag kan inte se något som tyder på att en granskningskommission - det var det som frågan gällde - nu skulle kunna göra detta bättre än vad Justitiekanslern har gjort. Det är mycket tveksamt. Jag tror inte att det finns så väldigt många fler stenar som man kan lyfta på. Det är tyvärr så att folk försvinner, minnen förflackas, och det är svårt att reda ut.
Sedan kan det finnas ett allmänintresse av att alltid fundera över vad som har hänt och inte. Men jag tror faktiskt inte att det går att få fram ett bättre underlag. Jag delar den bedömning som görs och finner inte skäl att nu förorda eller tillsätta någon särskild granskningskommission för att gå vidare i detta ärende.