KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunilla Nordgren (M):
Tack för svaret att det inte ska vara något straff! Men som Emma Nohrén var inne på går det inte att bygga om i Gamla stan. Problemet är att det ofta är inne i stora städer som det är svårt att bygga om, och det är där människor bor, om vi nu snackar om mängden avfall. Men det var ett bra svar att man alltså inte ska straffa fastighetsägarna. Då är vi där igen: Man ska försöka stimulera fram. De 270 miljonerna räcker inte så väldigt långt.
Det är inget fel på satsningen som sådan, men som vi var inne på i den förra debatten räcker det inte på sikt. Problemet är alltså att eftersom det nu är åtta fraktioner i många kommuner i min närhet och även andra så ökar matinsamlingen så kraftigt att Sysav, sopbolaget, har svårt att göra biogas av det.
Anläggningen räcker inte, och den andra anläggningen med en investering på miljarder ligger i malpåse. Vi har alltså en svår situation här, både på kort och på lång sikt. Det är bra med de 270 miljonerna, men som vi sa i den andra debatten måste den där utredningen komma igång bums.
Ni kan inte bara säga att ni ska tillsätta en utredning, utan nu måste ni tillsätta den där utredningen så att vi så snart som möjligt kan komma framåt. Det här är ingen lätt materia; det gäller EU-regler och så vidare. Än en gång: Om Danmark klarar statsstödsreglerna, varför skulle inte Sverige göra det?
Gunilla Nordgren (M):
Jag vill ställa en fråga till statsrådet Isabella Lövin. Nyligen beslutade regeringen att man vill kunna ge kommunerna rätt att införa miljözoner. Därefter har debatten gått hög beträffande att dieselbilar ska kunna förbjudas. De bilarna har sålts som miljöbilar till konsumenter som velat göra rätt, och nu sjunker andrahandsvärdet.
Vad som inte har debatterats är det faktum att förslaget från regeringen innebär att även laddhybrider ska kunna förbjudas i zon 3 från 2022. Detta innebär att laddhybrider som uppfyller Euro 6 och som till allra största delen körs på ren el kan förbjudas oavsett årsmodell.
Min fråga till statsrådet avser laddhybrider och är: Anser ministern att det är rimligt att även de nyaste modellerna av laddhybrider som uppfyller Euro 6 ska kunna drabbas av körförbud i miljözon 3 från och med 2022?
Gunilla Nordgren (M):
Nu handlade min fråga om laddhybrider som alltså körs på el till största delen och ofta köps av människor som bor utanför städerna där det saknas kollektiva trafikmedel och laddstolpar - och den utbyggnaden lär ju knappast vara klar 2022. Jag frågar igen: Är det rimligt att bilägare som köpt nya laddhybrider, 2018 års modell, ska drabbas kanske redan när bilen bara är fyra år?
Gunnar Hedberg (M):
Jag tycker att det är viktigt att vi slår fast att staten har grundansvaret. Men sedan måste vi också se alla de möjligheter som finns med medfinansieringen.
Och visst sade staten: Vi vill ha pengarna för att göra den lokala, nationella och regionala satsningen på Citybanan! Men då var vi som företrädde länen inte dummare än att vi sade att vi måste kunna använda Citybanan också.
Då kom vi in i den produktiva dialogen mellan stat och omgivande län där man kunde komma loss med ett antal projekt som gjorde att Citybanans värde ökade i och med att länen stoppade in pengar. Men staten fick då också upp ögonen för att här måste göras mycket annat.
Här måste göras ett dubbelspår förbi Gamla Uppsala, och här måste man lösa problematiken med Mälarbanan och Svealandsbanan. På så sätt är detta en solskenshistoria från början till slut när det gäller medfinansiering.
Jag tror att det är viktigt att man i denna typ av diskussioner inte säger att vi nu bara ska hålla oss till nuvärdeskvot eller någonting annat. I en dynamisk värld som den vi lever i, där gårdagen är vitt skild från i dag och vitt skild från i morgon, måste vi hela tiden bygga in dynamiska moment.
Därför gäller det att vi håller ögonen öppna och använder alla de möjligheter som finns för en positiv utveckling.
Gunnar Hedberg (M):
Här gäller hela tiden avvägningar - avvägningar inte bara mot skola, vård och omsorg utan också mot hållbarhets- och klimatfrågor. I stället för att säga att ni måste bygga ut vägar och ni måste göra si och så kan man säga: Vi satsar hellre på järnvägen. Vi vill ha en station här, för då kan också våra klimatmål nås lättare! Då är det inte en avvägning i första hand mot skola, vård och omsorg.
Det är i stället en avvägning mellan hållbarhet utlöst på ett sätt och klimatfrågorna lösta på ett sätt och frågan om ifall vi kan påverka dem genom en medfinansiering. På så sätt kan vi få en långt mycket bättre effekt av de kommunala pengarna genom att vi är med och gör saker tillsammans. Fattiga kommuner i Värmland, talar Lars Johansson om.
Här var fattiga kommuner i Bergslagen med. De ställde upp. Tiotals kommuner och landsting ställer upp på en enda medfinansieringsåtgärd. Det är någonting att tänka på när vi fortsätter debatten i höst.
Gunnar Hedberg (M):
Fru statsråd! Annika Qarlsson och Désirée Pethrus har på ett väldigt bra sätt beskrivit det som bekymrar oss. Beslutet om en jämställdhetsmyndighet är fattat. Men nu pågår det en genomförandefas som man kan tolka på lite olika sätt.
Det är närmast en frågeställning som jag undrar över utifrån att kompetens och uppnådda resultat riskerar att raseras, eller i vart fall skadas, i samband med upprättandet av den nya myndigheten.
I det beslut som regeringen fattade den 9 mars uppdrog man till Uppsala universitet att förbereda för att vissa av de uppgifter som tillhör NCK och universitetet ska flyttas till Jämställdhetsmyndigheten.
Då skrev man så här: "Utgångspunkten vid överförandet är att upparbetad kunskap och erfarenhet så långt möjligt tas tillvara samt att arbetet kan bedrivas utan avbrott." Uttrycket "så långt som möjligt" är ju till intet förpliktande. Det kan vara noll eller hundra.
I statsrådets svar till Annika Qarlsson står det: "Även för dessa uppdrag är utgångspunkten att upparbetad kunskap och erfarenhet från angivna nationella uppdrag ska tas tillvara samt att arbetet kan bedrivas utan avbrott." Har statsrådet en högre ambition än regeringen?
Statsrådet har strukit regeringens uttryck "så långt som möjligt", vilket naturligtvis är bra. Men finns det något i regeringens beslut som leder till att det är något som inte är värt att ta med?
Gunnar Hedberg (M):
Brottsförebyggande rådet har visat, till skillnad från vad statsrådet säger, att en del viktiga siffror på området våld mot kvinnor faktiskt går ned. Vi ska naturligtvis inte haka upp oss på detta, för varje siffra är en för hög siffra.
Men jag tror inte att man ska ta gamla siffror som utgångspunkt för att motivera denna jämställdhetsmyndighet. Jag hörde inget svar på min fråga om statsrådet har en högre ambition än regeringen i dess helhet. I interpellationssvaret finns nämligen inte "så långt som möjligt" med.
Gunnar Hedberg (M):
Tack, statsrådet, för svaret på interpellationen! Det är bra att statsrådet nu verkar ha fördjupat sig i frågeställningen, till skillnad från vad som var fallet i de tidigare debatter vi har haft i medierna. Jag upplever att det här svaret är mer relevant i förhållande till frågeställningarna än de svar jag tidigare fått. För detta tackar jag.
Vi diskuterar allmänt att viktiga verksamheter inte får komma till skada eller raseras på grund av den nya myndighetens tillkomst. Statskontoret, alltså statens organ för att titta på den egna organisationen, har direkt varnat för att göra en förändring.
Det är alltså inte utan skäl som vi känner en stor oro, specifikt för den väldigt viktiga verksamhet för våldsutsatta kvinnor som Nationellt centrum för kvinnofrid bedriver. Det är en uppenbar risk att man tappar kompetens när man flyttar. Vi kan bara titta på de aktuella frågorna.
Till exempel flyttar nu Fastighetsmäklarinspektionen, och 14 av 18 följer inte med. Vi har sett tidigare hur det var när Patent- och registreringsverket flyttade till Söderhamn. Då följde 1 av 80 med.
Detta är väldigt allvarligt i fråga om den kompetens, kunskap och så vidare som man måste bygga vidare på och inte rasera. I mer än 20 år har detta byggts upp. Det är ett väldigt viktigt utvecklingsarbete när det gäller hälso- och sjukvårdens omhändertagande av våldsutsatta kvinnor.
Det började i Uppsala på NCK och har sedan omsatts nationellt. Efter hand som ny kunskap och nya förutsättningar har tillkommit har rutiner och utbildningar reviderats och vidareutvecklats.
De olika delarna i Uppsalamodellen - nu passar jag på att överlämna en skrift om den - visar just att det handlar om kunskap om våld, om rutiner när det gäller att ställa frågor, om att man kan hantera svaren, om att man kontinuerligt dokumenterar och följer upp och om professionell samverkan.
Tillsammans bildar detta en grund för ett korrekt omhändertagande av våldsutsatta kvinnor och för det stöd som personalen behöver. Alla dessa delar hänger alltså ihop som en väv, och de ger kraft till syftet att hjälpa våldsutsatta kvinnor.
Stödtelefonen, som tar emot över 30 000 samtal per år, tycks räddad med statsrådets svar. Det är naturligtvis en väldigt bra åtgärd. Men vad avser regeringen att göra mer för att återstående delar i väven inte ska raseras?
Gunnar Hedberg (M):
NCK finns i en miljö som till exempel finansministern för bara någon vecka sedan i kammaren menade är ett fantastiskt forskningscentrum. Hon sa att det är ett universitet i världsklass, och där bedrivs fantastiskt mycket intressant forskning som också kommer samhället till del. Det är precis så sant som det är sagt.
NCK omsätter på ett unikt sätt forskningsbaserade kunskaper i samhället. Det är inte bara fråga om direkt hjälp till de utsatta individerna utan även om att sprida forskningsresultat och kunskaper som hela tiden byggs upp och är till stöd för många samhällsinstitutioner och verksamheter. Det är fråga om poliser, åklagare, domare, sjukvårdspersonal och socialarbetare.
Överallt kommer NCK:s arbete till nytta för att hjälpa de våldsutsatta. På ett seminarium för några veckor sedan presenterades Uppsalamodellen, som jag hade nöjet att överlämna ett exemplar av till statsrådet. Där visades bland annat en instruktionsfilm om vad man kan göra för att nalkas äldre som man misstänker kan vara utsatta för våld.
Det var ett litet exempel på hur denna omfattande och komplexa bild hela tiden utvecklas. Det är en praktisk men nog så viktig kunskap. Det som sker är inte att allt som rör sig samlas till den nya jämställdhetsmyndigheten. Vi har redan fått besked om att stödtelefonen blir kvar.
Den interagerar naturligtvis mycket med den utbildning och det kunskapsinsamlande som sker på NCK. Den kliniska verksamheten är kvar på Akademiska sjukhuset tillsammans med NCK.
Det blir då en splittring av kunskapsmiljön, alltså den fantastiska forsknings, utvecklings- och utbildningsmiljön som finns runt om och i Uppsala universitet. Hur gagnar splittringen av verksamheterna kvinnorna?
Gunnar Hedberg (M):
Jag tror att vi alla delar ambitionen att vi måste röra oss i rätt riktning. Det är därför jag blir lite bekymrad när statsrådet inte över huvud taget tar någon hänsyn till vad Statskontoret säger. Det är ändå specialmyndigheten för att organisera statlig verksamhet.
Vad den säger om hur detta fungerar bäst tar inte statsrådet någon hänsyn till. Jag vill tacka statsrådet för debatten.
Det är bra att stödtelefonen är säkrad, men det finns andra viktiga verksamheter, till exempel utbildningen och kunskapsbanken, som kan komma att raseras om inte motsvarande åtgärder genomförs som de statsrådet har vidtagit ännu så länge.
Om väven av kunskap, omhändertagande, uppföljning, professionell samverkan och rutiner för hur man ställer frågor och tar hand om svaren inte finns kvar utan slits sönder blir det oundvikligen skador. Vi moderater lovar att bevaka denna fråga intensivt.
Våldsutsatta kvinnors intressen går alltid före en äventyrlig organisering av en myndighet.
Gunnar Hedberg (M):
Min fråga riktar sig till finansminister Magdalena Andersson och gäller flytt av statlig verksamhet i allmänhet och Nationellt centrum för kvinnofrid specifikt. Regeringen har uppdragit åt Uppsala universitet att förbereda överföring av viktiga verksamheter till den nya jämställdhetsmyndighet som ska starta den 1 januari 2018.
Det är viktiga verksamheter som rör kunskap, forskningsnära områden, utveckling och spridning av evidensbaserad kunskap och information om mäns våld mot kvinnor och om hedersrelaterat våld och förtryck.
Min fråga till finansministern är hur hon kan bidra så att inte kompetensförluster, som i detta fall drabbar våldsutsatta kvinnor, uppstår när viktiga verksamheter och kompetenser flyttar från, i detta fall, en kunskapsmiljö i världsklass till en ny myndighet i Angered.
Gunnar Hedberg (M):
Det sista i finansministerns svar är mycket lovande, eftersom det här gäller att man inte kastar ut barnet med badvattnet. Verksamheterna för i detta fall våldsutsatta kvinnor får inte komma till skada. En verksamhet som NCK är oerhört betydelsefull för tiotusentals kvinnor i vårt land.
Ulrik Nilsson (M):
Denna interpellation och hela diskussionen väcker reflexioner kring tre områden. Det första är naturligtvis vad som de facto har hänt. Det är någonting som måste utredas och undersökas, kanske inte genom denna typ av diskussioner utan genom mer professionella bedömningar och av såväl den rättsutredning som pågår som konstitutionsutskottet.
Det andra gäller lämpligheten att leverera vapen till vissa länder. Detta diskuterade vi ganska utförligt här i kammaren förra våren när vi antog den senaste redovisningen av vapenexporten. Där lades det också till ett önskemål till regeringen att komma tillbaka med regler som försvårar leverans till icke-demokratiska stater.
Det innebar också en utvidgning så att fler produkter omfattas. Jag tycker att man i sammanhanget ska lyfta fram aspekter på det tredje området, nämligen varför vi har vapenexport över huvud taget. Det handlar om att vi, eftersom vi har valt att ha en självständig försvars- och utrikespolitik, behöver en inhemsk vapenindustri. För att då dela kostnaderna med andra måste man möjliggöra för export.
Det ska naturligtvis ske under strikt kontroll och med ett regelverk motsvarande ungefär det som vi har. Men man måste också vara medveten om att om vi inte hade denna möjlighet skulle vi sannolikt behöva väsentligt högre försvarsanslag. Därför är frågeställningen inte riktigt så enkel som den ibland kan verka, utan man måste se helheten. Herr talman!
Jag vill med detta egentligen bara peka på behovet av att vi balanserar dessa olika frågeställningar mot varandra och att vi balanserar de frågeställningar som ligger bakom hela resonemanget om vapenexportlagstiftningen mot varandra i stället för att vi nu försöker plocka kortsiktiga politiska poäng genom att anklaga varandra.
Ulrik Nilsson (M):
Jag har några kommentarer till debatten. Först, Peter Rådberg: Nej, någon munkavle vill jag inte lägga på dig, men jag tror ändå att sådana här frågor utreds bäst av dem som är experter på utredningar, vare sig det är de rättsvårdande myndigheterna eller konstitutionsutskottet. Jag tror att det faktiskt är ett effektivare sätt än den typ vi diskuterar här, men munkavle - nej.
Sedan har jag fått två tydliga besked från Torbjörn Björlund och Bodil Ceballos: Det handlar inte bara om den aktuella frågan i interpellationen, utan det handlar om att stoppa all vapenexport till Saudiarabien. Då ska vi komma ihåg att vi var helt överens i våras om begäran om tillägget att göra det svårare att leverera till icke-demokratiska stater.
Jag antar dock att det också kommer att få konsekvenser när vi ser dessa partiers önskemål om anslag till försvaret, för naturligtvis påverkas vapenindustrins och därmed försvarets anskaffning av materiel av ett sådant ställningstagande.
Den konsekvensen, hur man upprätthåller både försvarsförmåga och klarar detta, hoppas jag att vi får se när vi diskuterar försvarets budget.
Ulrik Nilsson (M):
Ibland har jag svårt att förstå logiken. Ni vill att vi ska behandla de mänskliga rättigheterna som ett och odelbart, som hängande samman, men sedan kräver ni att just några ska pekas ut i ett särskilt protokoll. Jag inser att många av dessa konventioner och protokoll kan vara verktyg för att uppnå något. Jag kan mycket väl se att man ibland behöver fästa fokus på delar av detta för att stärka det.
Det är dock så att någonstans måste debatten och ambitionen gå bortom att skriva just det protokollet. Någonstans måste det gå till just den generella rättigheten och möjligheten att utvecklas såsom människa, medborgare och individ.
Därför är vi kanske inte fullt så oeniga vad gäller om det ska vara delat eller enhetligt, utan här tror jag att vi är helt överens. Möjligen är vi oeniga om vilka verktyg som behövs och vilka verktyg som behövs i Sverige och vad de får för konsekvenser. Frågan är vad det är för ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter som Sverige enligt konventionen ska uppfylla som vi inte uppfyller i dag.
Vad är det Hans Linde vill att Sverige ska åta sig via konventionen? Jag tror att verktygen riktar sig åt ett annat håll än mot Sverige.
Ulrik Nilsson (M):
Jag har lite svårt att stämma in i Hans Lindes beskrivning av att Sverige skulle ha sådana våldsamma brister i de mänskliga rättigheterna. Vem är det som saknar talerätt i Sverige? Vem är det som inte på politisk nivå eller i en öppen debatt kan väcka den typ av frågor som har lyfts upp? På vilket sätt skulle det påverka Sverige? Jag är mycket medveten om att det finns många länder där talerätten behövs.
Jag är dock rätt övertygad om att man här kan föra till torgs sina åsikter och uppfattningar. Jag är mycket mer bekymrad över den diskriminering som inte syns, den dolda diskriminering som inte kan föras upp till ytan. Men här i Sverige har vi den möjligheten.
Jag är därför fortfarande lite brydd över varför vi gör tilläggsprotokollet till huvudpunkten när huvudpunkten borde vara att vi sluter oss samman och säger att vi står för mänskliga rättigheter och individens möjlighet att växa och utvecklas och att vi också står för det i det internationella samfundet.
Ulrik Nilsson (M):
Jag tror att vi ska vara realistiska. Det finns viktigare rörelser och frågor än den här typen av symbolfrågor. Frågan bereds just nu. Det är snart dags att fatta ett beslut. Det råder ingen tvekan om att Sverige och Alliansen står bakom en utveckling mot fred, samarbete och samexistens i Palestina-Israel-området. Det är regeringen som har att fatta beslut.
Jag har fullt förtroende för att den kommer att ta ställning på ett vettigt sätt. Om jag har fattat det hela rätt handlar mycket just nu om att försöka få en så enig linje som möjligt i Europeiska unionen när det gäller det här ställningstagandet. Saker och ting utvecklas nästan under tiden vi står här och talar. Jag kan inte deklarera att man gör bu, bä eller bi, för att ta dina tre alternativ.
Men var övertygad om att allt bygger på en övertygelse om att utvecklingen i Mellanöstern bäst främjas av fred mellan Israel och Palestina.
Ulrik Nilsson (M):
Mycket hade jag kanske väntat mig, men knappast att få höra ironiserande från Socialdemokraterna för att vi skulle vara för fred och säkerhet. Jag vet att politik understundom handlar om att beskriva rör som ihåliga.
Det kan man möjligen ironisera över, men jag tycker att det är viktigt att säga att vi vill använda den här möjligheten för att på bästa sätt främja freden, och jag vet att regeringen också står för det. Om det är att rösta ja eller nej i FN:s generalförsamling måste man ta ställning till så nära målet som möjligt.
Jag har fullt förtroende för att regeringen gör det. Jag förstår att Urban inte har det, men så är det. Jag kan tyvärr inte ta på mig regeringsansvaret. Varken du eller jag utser regeringen. Jag tycker att det är bra att regeringen har uppdraget, för annars blandar vi ihop rollerna.
Ulrik Nilsson (M):
Jag har full förståelse, Julia Kronlid, för att du som företrädare för ett oppositionsparti i frågan om vad som är regeringens och vad som är riksdagens roll säger att vi ska deklarera vår ståndpunkt i ett tillkännagivande till regeringen. Jag har full förståelse för att oppositionen använder det sättet att agera, därför att det ligger i oppositionens roll.
Men då tar ni ju också på er att granska de kriterier som bör ligga till grund för ett erkännande. Jag hörde tydligt i ditt inlägg att du sade att vad gäller Palestina är villkoret ett fredsavtal. Villkoret är att man har kommit överens om hur man ska gå vidare. Uppenbarligen släpper ni den typen av kriterier när det gäller frågan om Västsahara och Marocko. I ett tidigt skede hade vi en diskussion i utrikesutskottet om ett annat betänkande.
Då var ni väldigt tydliga med att villkoret för att kunna erkänna Västsahara var att en folkomröstning var genomförd. Det villkoret har ni nu släppt. Det är klart att man funderar på bakgrunden till det. Vad är det som gör att ni gjorde upp med Socialdemokraterna om att släppa villkoret på folkomröstning och nu driver ett erkännande utan det önskemålet?
Vad är det som så att säga ligger bakom att ni inte står fast vid den uppfattning ni tidigare hade när det gäller erkännandet av Västsahara? Vad erbjöd Urban Ahlin i förhandlingarna?
Ulrik Nilsson (M):
Det är viktigt med en folkomröstning, säger Julia Kronlid. Vad har vi för verktyg för att få en folkomröstning om vi säger: Nja, men om ni inte gör det erkänner vi er i alla fall. Hur resonerar man när man släpper de grundläggande kriterierna bara för att få skriva sig samman i oppositionen och ställa ett krav på regeringen?
Jag inser att det inte är revolutionsromantik, men någonstans har jag sett uppgifter om att det har varit tal om att sätta press i förhandlingar och att försöka komma överens om det här. Jag tycker fortfarande att du är svaret skyldig. Varför vill ni frångå de grundläggande kriterierna just när det gäller Västsahara? Är det något speciellt skäl, eller är det bara så att det kändes kul att göra det här?
Det kändes kanske kul att liksom använda utrikespolitiken för att ge en liten näpst till regeringen. Jag har ytterligare en fråga till dig. På fredag har du möjligheten att träffa kabinettssekreteraren från Marocko och faktiskt förklara er inställning vad gäller Västsahara. Hur kommer det sig att de enda anmälda till det mötet är två företrädare för allianspartierna? Vågar ni inte stå för era uppfattningar i de här frågorna?