Ylva Johansson (S):
Förra året tog Sverige emot 163 000 asylsökande. Jag vet inte hur ni andra kände det under förra hösten. Men min känsla var att Sverige blev ensammare och ensammare i EU-gemenskapen. Land efter land svek sitt ansvar för flyktingkrisen. Det blir naturligtvis ohållbart.
Sverige ska ta ett stort ansvar, men Sverige kan självklart inte ta hela ansvaret. Detta har lett till att regeringen har skärpt asylreglerna till en nivå som är i överenstämmelse med andra EU-länder. Det var nödvändigt. Vi tog förra året emot fler asylsökande än något annat OECD-land någonsin har gjort i förhållande till befolkningsstorleken.
Det går knappast att överskatta de utmaningar som vi står inför och är mitt uppe i. Vår generation ska klara någonting som faktiskt ingen tidigare har gjort i vårt land. Detta berör alla samhällsområden. Det kräver mycket av oss alla. Självklart ska man i första hand rikta kraven mot regeringen, som har det övergripande ansvaret.
Men det är många andra som måste dela ansvaret om vi ska lyckas. Det är förstås alla partier i riksdagen, kommunerna, arbetsmarknadens parter, frivilligorganisationerna och väldigt många fler. Vi har dessbättre en god arbetsmarknad.
Jobb är en viktig väg, kanske den viktigaste, för att man ska kunna etablera sig i Sverige, bli en del av det svenska samhället, tjäna egna pengar, försörja sig själv och påbörja sin väg till att bli en fullvärdig deltagare i vårt samhälle med samma skyldigheter och samma rättigheter som alla andra.
Det är självklart ofta svårt för den som är ny i ett land att etablera sig på en ny arbetsmarknad, som kan skilja sig väldigt mycket från den man kom ifrån. Särskilt svårt är det naturligtvis för den som har en kompetensnivå som skiljer sig väsentligt från vad som normalt krävs för att komma in på svensk arbetsmarknad. Vi har en grupp personer med kort utbildning.
Andelen personer med kort utbildning har minskat, men antalet har ökat, eftersom vi tog emot väldigt många asylsökande förra året. Det finns de som kanske aldrig har fått gå i skola i sitt hemland för att de råkat vara flickor och som kommer till Sverige när de är 20 eller 25 eller kanske 30 år. Det är klart att det är en väldigt lång väg för dem.
Där kommer det att krävas att vi tänker på nya sätt och skapar nya lösningar och nya vägar. Det är jag tydlig med. De befintliga vägarna kommer inte att räcka för att klara de personer som kommer hit med mycket kort utbildning. Jag har försökt lyssna på era anföranden trots att jag, på grund av regeringssammanträde, kom lite sent till kammaren.
Jag tror att nästan alla har tagit upp det mycket allvarliga problemet med hedersrelaterat våld. Jag delar uppfattningen att det är en otroligt viktig fråga att ta itu med. Och mer måste göras. Min kollega Åsa Regnér kommer att ta upp frågan i sitt anförande, så jag väljer att inte göra det nu. Jag har också hört att de flesta av er har tagit upp behovet av nya och enklare vägar in på arbetsmarknaden. Jag delar den uppfattningen.
Vi behöver nya och enklare vägar in på arbetsmarknaden för många av dem som står längst ifrån den, inte minst nyanlända. Men det finns människor som har levt hela sitt liv i Sverige och som också står långt ifrån arbetsmarknaden. Även om Sverige har den lägsta långtidsarbetslösheten i EU och även om Sverige har den högsta sysselsättningsgraden i EU är vi inte nöjda.
Vi måste göra mer för att de som har svårast att ta sig in på arbetsmarknaden ska göra det. Jag har två kommentarer. Jag lyssnade på Elisabeth Svantesson, som lyckades säga att man ska öka kraven på individen när det gäller att komma in på arbetsmarknaden.
Då har jag en fråga: Hur går det ihop med Moderaternas motion där ni, om jag har förstått den rätt, kräver att de som deltar i etableringsuppdraget ska kunna tjäna rätt mycket pengar inom ramen för etableringsuppdraget utan att de blir av med sin ersättning?
Andra arbetslösa ställer vi andra typer av krav på. Där är det inte tal om att man både kan behålla a-kassan och ta ett arbete. Får man ett arbete, vilket vi förstås hoppas och vill att man ska få, påverkar det hur stor ersättning man kan få från arbetslöshetsförsäkringen. Och hur säkerställer vi att det finns incitament att ta jobben? Jo, vi kräver det. Den som tackar nej till erbjudet arbete blir av med sin ersättning.
Jag tycker att detta är rimligt. Jag tycker att det är rimligt att samma krav ska ställas på alla arbetslösa, oavsett om man är nyanländ i Sverige eller inte.
Jag har väldigt svårt att förstå varför Moderaterna anser - om jag nu förstår Moderaternas motion rätt - att just nyanlända ska ha ett särskilt incitament att kombinera etableringsinsatserna med arbete, medan andra arbetslösa, förstås, påverkas av huruvida man får arbete och får en lön. Jag har också en kommentar och en fråga till Fredrik Malm.
Kommentaren är att jag kan berätta för Fredrik Malm att byggindustrin och Byggnadsarbetareförbundet, tillsammans med ytterligare parter, har kommit in med en ansökan om snabbspår. Arbetet med snabbspåren är igång, tillsammans med dessa parter. Ansökningarna från olika parter har kommit in vid olika tidpunkter, och det tog lite längre tid för dem. Vad gäller några av de ansökningar där parterna var allra snabbast hängde kanske inte Arbetsförmedlingen med lika väl som man borde.
För att uppbyggnaden av snabbspåren ska fungera på ett bra sätt krävs det att både parterna och Arbetsförmedlingen är redo. Jag har också en fråga till Fredrik Malm. Du sa så här, om jag förstod dig rätt i replikskiftet: Det förekommer svartarbete och utnyttjande av människor i en grå sektor på arbetsmarknaden.
Eftersom det gör det röstar Liberalerna nej till de konkreta förslagen, för att råda bot på detta och för att få ordning och reda, så att människor inte ska utnyttjas utan i stället få anständiga, kollektivavtalsenliga löner.
Om jag förstod dig rätt i replikskiftet här tidigare använder du det faktum att det finns svartarbete som ett skäl för att man också på den reguljära vita arbetsmarknaden ska ha dåliga löner. Eller var det någonting som jag inte förstod om hur det resonemanget hängde ihop? Herr talman! Låt oss klara att ha två, eller kanske till och med fler, perspektiv samtidigt. Det handlar om så många människor, och det är en mycket stor utmaning för Sverige.
Jag tror att vi måste klara att se att utmaningarna är mycket stora - det går knappast att överskatta dem. Bostadsbyggandet är en jättestor utmaning. Mottagandet i kommunerna är en jättestor utmaning. Skolan är en jättestor utmaning. Att få in kortutbildade på arbetsmarknaden är en jättestor utmaning. Men även om utmaningarna är stora är inte allting mörkt. Det finns också saker som går i rätt riktning.
Andelen som kommer i arbete eller börjar studera efter att ha ingått i etableringsuppdraget ökar. Snabbspåren är igång. Jag måste verkligen säga att arbetsgivare runt om i landet öppnar sina arbetsplatser, öppnar sina sinnen och välkomnar nya människor, nya talanger och nya sätt att rekrytera. De gör ett fantastiskt arbete och är en viktig del i detta. En sak som däremot ännu inte går i rätt riktning är andelen som går vidare till utbildning.
Herr talman! Jag vill avsluta med att citera en krönika från min lokaltidning. Den är skriven av Zakaria Hamta. Han är en tonåring som förra året kom från Afghanistan. När han var barn brukade han fråga sin farfar om traditioner i Afghanistan.
En sak han undrade var varför tjejer inte fick gå till skolan. "Det är vår tradition", svarade hans farfar och förklarade att Gud straffar dem om de inte är bra människor. Sedan började farfar förklara många saker, som att flickor i Afghanistan måste gifta sig innan de blir arton år, för att religionen tvingar dem. Man får absolut inte lyssna på musik heller, för det är haram - förbjudet enligt Koranen.
Farfar sa att livet var sådant när han föddes, och han var helt säker på att livet skulle komma att fortsätta så. Fastän han var gammal var han inte sträng mot Zakaria när han undrade. Zakaria skriver vidare: "När jag kom till Sverige såg jag en annan värld, att tjejer går till skolan och att de kan umgås med killar". De flesta av hans lärare är kvinnor. En del kvinnor kör bil, buss och tåg, och de är ministrar.
Zakarias frågor till sin farfar har blivit fler och han har börjat undra alltmer varför det är så stor skillnad mellan Sverige och Afghanistan. Han fortsätter: "Med stor respekt för min farfar måste jag nog säga att de gamla människor som bor i Afghanistan inte hade rätt. Jag och några kompisar ska satsa på utbildning för att det ska hjälpa oss att bli något viktigt här i Sverige och i hela världen och på det sättet kan vi påverka vårt hemland på ett bra sätt."
Jag är glad att Zakaria finns hos oss.