Dennis Dioukarev (SD):
Det låter ju som att det andra amorteringskravet är någon sorts universallösning på alla problem kopplade till skuldsättning. Vad gäller 90-talskrisen var det valutaspekulation som drev den, i kombination med kronkursförsvar och radikala förändringar i beskattning.
Det är inte så situationen ser ut i dag, så om man försöker göra gällande att det andra amorteringskravet skulle ha förhindrat hela 90-talskrisen - och finanskrisen - har man en övertro på sin egen politik, milt uttryckt. Sedan noterar jag att statsrådet inte svarar på min fråga. Min fråga var alltså om statsrådet håller med Socialdemokraterna om att det är rimligt att se över amorteringskraven och om de pålagor som har gjorts under det senaste decenniet är motiverade. Det var min fråga.
Jag noterar att regeringen verkar säga en sak i Fastighetstidningen och i medierna, och sedan säger man en annan sak i riksdagens talarstol - eller snarare säger man ingenting alls. Det blir naturligtvis väldigt svårt för väljarna att hänga med på vilket beslut det är som gäller i slutändan. Jag får också lov att påminna statsrådet om att Sverigedemokraterna var drivande för det första amorteringskravet. Vi är för de övriga kreditrestriktioner som i dag finns.
Det är alltså inte något slags High Chaparral här, som statsrådet försöker göra gällande, utan det är det andra amorteringskravet som jag kritiserar, som Socialdemokraterna kritiserar och som även de svenska professorerna kritiserar.
Vad gäller de internationella bedömarna är det inte precis någon statshemlighet att skuldsättningen bland de svenska hushållen ligger på en relativt hög nivå, men om det är skuldsättningen man vill komma åt är ränteavdragen faktiskt ett betydligt mer effektivt verktyg att jobba med. Det träffar nämligen alla låntagare, inte bara nya - och inte primärt unga vuxna hushåll, vilket är fallet med det andra amorteringskravet.
Jag vet att Miljöpartiet också är för en nedtrappning av ränteavdragen, precis som Sverigedemokraterna. Jag säger inte att det måste ske just nu, mitt under brinnande pandemi; det vill jag vara tydlig med. Jag konstaterar bara att regeringen har haft snart två mandatperioder på sig att göra något åt ränteavdragen men inte mäktat med de tunga politiska frågorna. Sedan vill jag gå in något på frågan vilken effekt det har på unga hushåll på bostadsmarknaden.
Verkligheten är ju sådan att det av det underlag som Finansinspektionen själv har levererat till regeringen med all tydlighet framgår att kurvan över antal unga hushåll som beviljas bostadslån visade en uppåtgående trend innan amorteringskraven men att den nu har stagnerat. Trenden att det blev enklare för unga hushåll att få bostadslån har alltså brutits efter amorteringskravets införande.
Ytterligare statistik visar att den andel unga vuxna som behöver hjälp med kontantinsats eller medlåntagare på ett bostadslån låg på 17 procent 2016. I dag ligger den på 25 procent.
Det har alltså blivit svårare att samla ihop till kontantinsatsen, vilket också pulvriserar argumentet att amorteringskraven har en statistiskt signifikant effekt på prisökningen på bostäder.
Ytterligare fakta på bordet - och det är här det blir riktigt intressant - är att den lägsta bruttoinkomst som krävs för att få lån på 85 procent av bostadens värde för en etta i Stockholm har ökat med 14 400 kronor. Av denna ökning står amorteringskraven för 8 500 kronor, övriga kreditrestriktioner för 1 600 och högre priser på bostäder för 4 500 kronor.
Detta talar sitt tydliga språk: Det har bortom allt rimligt tvivel blivit svårare för unga vuxna att få bostadslån. Mot den bakgrunden undrar jag hur många unga vuxna som har exkluderats från att ha ett eget hem på grund av det andra amorteringskravet.