KBLab/rixvox huggingface dataset:
Yvonne Andersson (KD):
Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet och avslag på reservationen. Jag beklagar att jag är så hes är på en av våra sista debatter i kammaren. Dessutom har jag i fyra år stått sist på talarlistan, så det hoppas jag ändras till nästa mandatperiod. Men nu ska vi debattera detta betänkande. Våra barn är det finaste vi har. De är vår framtid. Det tycker alla föräldrar.
Ändå förmår många föräldrar inte leva upp till de ambitioner i föräldraskapet som de har. Därför har vi också en föräldrabalk för att säkra barnens välmående och för att visa föräldrar vad som inte får ske - allt för barnens bästa, allt för att om möjligt göra det lite lättare och lite tryggare för våra barn, som Inger René alldeles nyss sade.
I juli 2006, herr talman, fick en utredare i uppdrag att analysera för- och nackdelar som kan uppkomma för ett barn vid gemensam vårdnad då föräldrar inte kommer överens. En fråga gällde förutsättningarna för socialtjänsten att tala med barn utan att vårdnadshavaren hade gett sitt samtycke. Detta skulle kunna göras i barnavårdsutredningar.
Delar av oppositionen vill ge den möjligheten för alla barn, oavsett vilket ärende det gäller. Det tycker inte vi i majoriteten och inte Socialdemokraterna heller, vad jag förstår, utan det är Miljöpartiet och Vänsterpartiet som tycker detta. Vi tycker att föräldrarna fortfarande har en särskild roll. Det ska inte vara gemensam vårdnad per automatik för ogifta föräldrar.
Det är regeringens utgångspunkt och vår utgångspunkt. Det måste finnas en skillnad mellan olika civilstånd, och som vi vet är just sambolagen en retroaktiv lag till skillnad från äktenskapsbalken. Det vore olämpligt att blanda ihop de olika samlevnadsformerna när det gäller konsekvenser och effekter. Lite ordning och reda måste det väl ändå vara! Herr talman!
När det gäller beslutanderätt för ett barns tillgång till sjukvård, hälsovård, skolgång, skolbarnsomsorg och liknande pågår arbetet i Regeringskansliet. Det är vi glada för, för där måste det hända saker. Jag har ett par minuter kvar av min talartid.
Jag tänker inte använda hela den tiden, men jag tänker passa på och tacka fru vice ordförande i civilutskottet för hennes stora engagemang och intresse för att leda det politiska arbetet och för att kunna se enskilda människors bästa.
Yvonne Andersson (KD):
Debatten har pågått en stund, och mina allianskolleger har redogjort för ärendet på ett tydligt och klart sätt. Jag tänker fatta mig kort. Det är bra att vi får möjlighet att samma dag besluta om både allianspartiernas överenskommelse sedan 2009 och ansvars- och ersättningsfrågan. Det är riktigt bra.
Vi godkänner 2004 års ändringsprotokoll till Paris- och tilläggskonventionerna, och vi får en ny lag om ett obegränsat ansvar. Därmed sker det också en harmonisering av förutsättningarna på elmarknaden. Till exempel har Tyskland och Finland redan infört det här.
De som har reaktorer och anläggningar får det lite tuffare, men jag tror att det blir en drivkraft för kärnkraftsindustrin att öka säkerhetsarbetet. Det är väl ingen av oss som har något emot det. Dessutom förlängs preskriptionstiden från 10 till 30 år vid personskada. Det är ju riktigt bra.
Diskussionen som har varit vid replikeringarna har handlat om ersättningsbeloppen, men det finns ingen motion från oppositionen där man kräver ett annat belopp. Jag yrkar bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på reservationerna.
Yvonne Andersson (KD):
Jag ska försöka fatta mig kort. Det har blivit något fel på talarlistan. Jag hade tänkt mig att hålla ett längre anförande. Fru talman! Livet blir inte alltid som man har tänkt sig. Människor hamnar genom konkurs eller överskuldsättning på annat sätt i en besvärlig situation.
Även Vänsterpartiet måste inse att vi som har ordnad ekonomi tillsammans har ett ansvar att vara borgenärer, att hålla i gång hela maskineriet och vara generösa mot en medmänniska som behöver ett lån, och då vill inte vi bli snuvade på de pengarna. Ja, det är enkelt att förstå.
Vi vill att den som vi hjälper och stöttar med lånet ska komma ifrån sin situation och få en andra chans i livet, då det finns skilda anledningar till att man hamnat i en besvärlig situation. Betalningsmoralen är som regel hög i vårt land. Man blir olycklig när man får för mycket skulder och inte klarar av dem. Hur ska vi då åstadkomma detta?
Min partikamrat, som var civilminister 1994, införde skuldsaneringslagen. Den har inte kommit till av någon s-märkt regering, vill jag gärna berätta, utan skuldsaneringslagen kom till under en regering som leddes av en moderat statsminister för att hjälpa människor som hade det besvärligt och ge dem en andra chans.
Det är ingen socialdemokratisk regering som har infört den. Vi är nu beredda att mjuka upp skuldsaneringslagen. Vi vill hitta vägar för att den ska bli ännu effektivare. Tala om människosyn, om det inte handlar om att i en balans hjälpa den som är mest utsatt. Vilka är det då som ska få skuldsanering?
Vi vill att både aktiva näringsidkare och privatpersoner ska kunna prövas för att få skuldsanering. Vi vill att den ska mjukas upp så att skuldsaneringen sker under en närmare tid. Nu står det att man ska få skuldsanering om man inte kan betala sina räkningar inom överskådlig. Det finns en utredning som visar på att man i stället ska ändra den tiden till den närmaste tiden.
Det är alltså ungefär fem år i stället för tio till femton år. Vi vill att betalningsperioderna ska minska. Det som gäller i dag är att betalningsperioden ska vara fem år, men att leva på existensminimum i fem år är jättetufft. Därför kan vi se en möjlighet att, som utredaren säger, minska den till tre år.
Dessutom skulle man på sikt kunna mjuka upp preskriptionsreglerna och se om det finns andra möjligheter. Vi som har det sociala ansvaret och är beredda att stötta dem som lånar ska känna att det finns tillräckligt stora möjligheter.
Men framför allt ska alla människor få en andra chans att komma till rätta med denna problematik. Det har lyfts fram att barn kommer till korta. Under denna mandatperiod har regeringen antagit en strategi som innebär att inget barn ska behöva vara med om en vräkning. Är inte det bra?
Jag riktar frågan till Miljöpartiet som hela tiden säger att mängder av barn vräks. Det stämmer inte; det blir färre och färre. Strategin är att inga barn ska vräkas. Jag yrkar bifall till utskottets förslag och avslag på motionerna. Jag utgår från att regeringen i sin proposition tänder hopp hos överskuldsatta.
Yvonne Andersson (KD):
Den strategi som också är tydligt framförd i betänkandet på s. 6 har inte trätt i kraft rakt av, men vem och vilken regering är det som i grunden har förorsakat dessa vräkningar? Jo, det är tidigare regeringar som inte aktivt har jobbat för en god skuldsanering och ett skydd för barnen. Fru talman!
Jag tycker att Jan Lindholm gång efter annan har vilsefört kammaren om alliansregeringens synsätt och värderingar när det gäller att hjälpa de svaga och att hjälpa människor på ett individuellt plan, vilket vi har gjort.
Mona Sahlin var i partiledardebatten för en vecka sedan tydlig med att tidigare regeringar har varit offer för ett systemtänkande och många gånger glömt bort individerna i samhället.
Därför måste vi ta chansen och tala om att vi här svart på vitt har en skuldsaneringslag som kommer från en borgerlig regering för att hjälpa de svaga. Ingen socialdemokratisk regering har någonsin jobbat med dessa frågor på det sätt som vi har gjort. Nu jobbar vi hela mandatperioden med utredningar och allsköns förslag.
Då står ni här och insinuerar att vi har en människosyn där vi inte bryr oss om de svaga och individerna! Det måste någon gång sägas i kammaren att det är fel och vilseförande.
Yvonne Andersson (KD):
Jag har inte alla de där siffrorna i huvudet. Låt mig säga något om den första anklagelsen, nämligen att vi säger att fordringsägaren är viktigare än den skuldsatte. Då hade vi väl inte satsat på en hel utredning! Det är ni som har haft den uppfattningen, för ni har aldrig satsat på dessa utredningar. Ni har aldrig någonsin satsat och gått till grunden med detta. Ni har haft den uppfattningen. Projicera inte den på oss!
Vi utreder och jobbar med lagstiftningen hela tiden. Vi försökte lyfta upp det till er; ni hade chansen. I gamla Lagkommittén där jag satt lyfte vi upp detta, och vi tog chansen när vi fick det och startade en utredning och kostade på för att se hur de svagaste har det. Det var den ena delen. Nu till barnen. Tyvärr är tiden inte mogen för det, men vi kan ta en annan växling.
Om ni hade haft regeringsmakten hade siffrorna kanske varit 5 eller 7 procent. Vad vet vi om det? Regeringens strategi är att inga barn ska beröras av vräkningar. Och det är viktigt, som det står i en motion, att bostadsrätter och villor ska ha samma status i dessa sammanhang. Vi jobbar hela tiden med frågan för att inga barn ska beröras.
När det gäller artikelskrivandet välkomnar jag en artikel där Jan Lindholm kan visa något faktiskt exempel på att vi låter enskilda människor hamna i kläm till förmån för systemen. Vi, däremot, har många exempel där ni stöttar system och enskilda kommer i kläm.
Yvonne Andersson (KD):
Om jag bygger ett hus och vet att det är för dåliga stammar - de är för svaga - och märker när huset börjar bli färdigt att det händer någonting, då måste jag gå tillbaka och lappa, laga och reparera, eller hur? Därför måste man tyvärr göra en tillbakablick.
Det som jag kan tycka är synd, och jag har varit med i tolv år och debatterat denna typ av forskning och levt under socialdemokratisk forskningspolitik under många år, är att man inte tittar tillbaka på hur det har varit och vad som byggdes då och säger: Nu bygger vi någonting annat. Jag tycker att det finns några områden där den nuvarande oppositionen borde kunna ge kredit för det som är gjort.
Jag kan ta den kliniska forskningen som exempel som någon har tagit med i någon reservation, men jag kommer inte ihåg vem. Det fanns kalasbra medicinsk forskning och klinisk forskning, från ax till limpa, på 80-talet med grundforskning kopplad till hela delen av klinisk forskning till tillämpningen. Den slog Socialdemokraterna sönder, snuttifierade och detaljstyrde för att ha vissa delar.
Jag var en av dem som gick in och faktiskt lyfte fram den frågan många gånger i riksdagen. Då försvarade man att man hade gjort så här. I dag tycker jag att det är jättesynd att det kommer samma kritik. Men bara för att de flesta inte har varit så länge i riksdagen har de inte följt med i denna utveckling. Det tycker jag är synd.
Vi har inte sagt att vi ska dra ned på eller ta bort UVK, Utbildningsvetenskapliga kommittén. Vi ska återkomma, förmodligen i vårpropositionen. Jag utgår från det. Men framför allt har vi sagt att det är viktigt att ha en tyngd på bredden. Vi har ett problem med till exempel för få matematiker.
Yvonne Andersson (KD):
Jag vill börja med att säga något om de yngre forskarna. A och O för att vi ska få yngre forskare är att vi har en bra skola: bra grundskola, bra gymnasieskola, en bra kvalitet på våra studenter och på högskolorna. Därefter kommer de in i forskarutbildningen. Detta jobbar vi med, och där har vi mycket att göra, Thomas Strand.
Jag beklagar, men vi är inte så stolta över det som har hänt under de år som Socialdemokraterna ledde regeringsarbetet inom detta område. När det gäller möjligheter till försörjning, doktorandtjänster, forskarskolor, stipendier, vill vi ha en mångfald. Visserligen vill Vänsterpartiet ta bort stipendierna, men vi vill inte ha alla människor och alla doktorander i ett fack.
Vi vill erbjuda möjligheter, och i dag är doktorandtjänsterna på en nivå som jag måste säga att jag är stolt över, och det har ni varit med och byggt upp. Att ni inte kan samarbeta med Vänstern kan jag inte förstå. Där tycks ni inte ha samma uppfattning. I så fall skulle ni ta bort en ytterligare möjlighet. Vi vill ha unga forskarstuderande, vi vill ha bra försörjning, och vi vill också ha bra avtal för utländska studenter. Är det något som brister får vi naturligtvis titta på det.
Inget är så bra att det inte kan bli bättre. Där har vi ingen stolthet. Vi gör allt vi kan för att det ska bli så bra som möjligt.
Yvonne Andersson (KD):
Jag förstår inte var det finns något om att det ska vara en demokratiskt vald forskningsstiftelse. Är det möjligtvis så att Thomas Strand har missuppfattat själva området, själva frågan? Här finns en sakkunskap, något som ni ju efterlyser i er motion. Jag har visserligen, kan jag säga, inte läst hela motionen, men jag har läst reservationerna och sett vad ni har gått emot.
Jag blir lite skraj. Även när det här startades upp återgick ni till en modell innebärande att regeringen skulle utse alla. Men det är väl inte en demokratisk ordning bara för att regeringen handplockar personer som man tycker att det är roligt att ha i forskningsstiftelserna.
Är det inte en viktigare ordning att forskarna själva, som ju kan avgöra var kompetensen ligger, får möjlighet att utse personerna? Här är det kompetens som krävs.
I ett samhälle som vårt med skillnader i regeringar och i politisk ambition är det väl innerligt bra om vi får en stomme innebärande att den politiska makten inte går in och petar, det vill säga att vi får en stomme i kunskapssamhället som kan stå upp för någonting som i hög grad är oberoende av makthavarna.
Jag är jätteglad över att vi har akademierna - Kungliga Vetenskapsakademien, Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien och andra akademier. Visserligen får de berätta för riksdag och regering om förändringar sker, men de äger rätten att själva tillsätta sina styrelser. Det är jag alltså jätteglad över. Hur skulle det se ut om politiker hanterade allting? Vi hör ju redan nu, fru talman, hur vi diskuterar om detta.
Yvonne Andersson (KD):
Jag kastar tillbaka alla slutsatserna här. Vi har ju i årtionden kunnat följa hur Socialdemokraterna detaljstyrt på högskoleområdet, universitetsområdet och forskningsområdet. Till och med i myndigheterna har man haft forskningspengar till detaljstyrning. Det har vi tagit bort. Vi vill inte ha det på det sättet. Dock finns det några myndigheter som fortfarande har forskningspengar, men det är alltså ingen ordning som vi vill ha.
Vad är det som är mest styrning? Om vi tillsammans med näringslivet plockar fram strategiska områden i samråd med näringsliv och olika aktörer har vi ett mål för vad som behöver göras i samhället. Ni vill detaljstyra vilka personer som ska få vara med. Vilka personer som ska få sitta i styrelsen får inte forskarna bestämma trots att de vet vilka som har kompetens nog för att lyfta fram den forskning som behövs.
Vilka är det som vet vilken ämneskompetens som ligger i frontlinjen när det gäller kunskapsutvecklingen? Ja, det är forskarna själva som vet det - ingen av oss politiker. Varför ska vi då välja ut personerna? Vad vi gör är egentligen att vi målstyr. Vi vill att vissa områden ska beforskas.
Vi ser till behoven inom vissa områden, inte till vilka som ska göra vad. Därför säger vi till styrelserna: Här får forskarna bestämma. Men vi har öppenhet och även insyn med en respektive två personer i de olika styrelserna. Jag tycker att förslaget här är strålande. Återigen: Politiker ska inte vara inne och peta i all forskning.
Vi måste ha en kunskapsbas som inte är politiskt styrd. Jag är glad över att vi har det på dessa områden; här har vi en modell som är fri från politisk styrning.
Yvonne Andersson (KD):
Vad jag försökte säga var att skolforskning inte är något enhetligt begrepp. Det handlar om lärarforskning och om hur läraren skulle kunna bli en reflekterande lärare om man hade det portföljsystem som man lärt sig från Australien. Det var där UVK kom till med Berit Askling som ordförande. Jag var med i den politiska debatten om UVK, men det var inte Thomas Strand.
Då handlade det inte om skolforskning i alla dess former. Det jag säger är att en del av den utbildningsvetenskapliga forskningen har legat där, men den återkommer på många andra ställen inom forskningen som är disciplininriktad. Den del av forskningen som gäller den reflekterande läraren skulle ha sitt ursprung i lärarutbildningen. Det har vi aldrig någonsin sagt nej till.
När Alliansen kom till makten ville Socialdemokraterna helt plötsligt göra UVK till ett ämnesråd och ge det samma tyngd som övriga ämnesråd vid Vetenskapsrådet. Vi har inte tyckt att det varit läge för det, vilket inte heller Socialdemokraterna tyckte på sin tid.
Den har nämligen inte lyckats få den omfattning och den tyngd och storlek som skulle göra den jämförbar med andra ämnesråd. Det är det diskussionen har gällt, inte den skolforskning som finns på många andra ställen. Vi har hela tiden velat ha en utveckling på lärandet och lärarens roll liksom på undervisningens och utbildningens roll i ett föränderligt samhälle.
Vi har verkligen satt framtidens glasögon på dagens problem, för att tala klartext. För att vi inte ska fastna i ett gammalt mönster som bara lappas och lagas har vi tagit nya tag inom alla områden.
Yvonne Andersson (KD):
Precis här finns kärnan. Vi har inte tyckt att en kommitté under Vetenskapsrådet ska vara den form som får pengar för att bedriva all denna forskning. Vi tillåter att det finns en mångfald i vårt samhälle också på det här området. Det innebär inte att vi nonchalerar det.
Den forskningen finns, som jag sade tidigare, på väldigt många olika ställen, inte minst i teman. Därför tror jag att det är jätteviktigt att till exempel den didaktiska forskningen får genomslag på de speciella ämnesområden som barn ska lära.
Forskningen om läraren är jätteviktig, men den är särskilt viktig i hur den möts av elevernas nyfikenhet att lära, så att vi får den höga kvaliteten inte enbart i forskningen som sådan utan framför allt i att det kommer tillbaka i form av bättre elevresultat och högre kvalitet i utbildningen. Det är dit vi vill nå. Vi har ett mål som går längre också med forskningen.
Därför tror jag att det är viktigt att se att vi kommer att öka trycket på att få pengar till sådana här områden och lyfta upp det för att kanske få fler forskarskolor eller fler möjligheter och nischer inom inte minst didaktiken. I matematik, teknik och naturvetenskap behöver vi väldigt mycket mer för att det ska möta barns behov och därmed visa sig i elevresultaten.
Det kommer vi att jobba hårt med.
Yvonne Andersson (KD):
Det här är ett mycket spännande utlåtande som vi gör angående EU:s finansiering av forskning och innovation när vi ska ha ett gemensamt strategiskt ramverk. Jag kan bara yrka bifall till utlåtandet, men jag vill ändå ta upp de fem delar som vi pekar på. Den ena handlar om att europeisk forskning måste komma närmare och kopplas till innovation.
Det behövs en inriktning på både konkurrenskraft och på spetskunskap. Här kan Sverige bidra på ett tydligt sätt till att Europa blir starkare, för Sverige har redan nu väldigt viktig forskning som hävdar sig väl i världen och inte minst lyfter Europas forskning.
Den andra delen som vi pekar på i utlåtandet handlar om att omvandla kunskaper till innovation. Det har vi varit dåliga på i hela västvärlden, inte minst i Europa och i Sverige.
Här tror jag att vi tillsammans med europeiska länder kan få en ökad fart på innovationerna, vilket gör att vi också kan öka vår andel i världen när det gäller handel och export av kunskap, tjänster och produkter.
Den tredje delen handlar om balansen mellan tillämpad forskning och grundforskning. Ända sedan de gamla grekerna har detta varit en ständig diskussion. Man har velat separera dessa båda, men vi vet att när de är separerade kommer vi inte framåt på samma sätt.
Därför är det jätteviktigt att vi i varje avseende funderar lite mer tvärvetenskapligt på hur vi kan få ihop olika ämnesområden och framför allt också kunna se grundforskning och tillämpad forskning som både och och inte antingen eller.
Den fjärde viktiga delen är samarbetet mellan lärosäten, akademiska lärosäten, och företag. Jag tror att detta är en utveckling som i hög grad tillhör det moderna samhället och vår framtid. Därför behöver vi hela tiden ha en modernisering av våra universitet och samarbetet med företag och med forskning och utveckling inom olika företag.
Detta, om jag får säga det från den här talarstolen, jobbar just nu Ingenjörsvetenskapsakademien mycket med genom att också dela med sig av sin kunskap till riksdagens ledamöter vid sina seminarier. Det tredje för våren hålls om en timme.
Som kvinna kan jag inte heller låta bli att peka på vikten av jämställdhet och kvinnors roll i de här sammanhangen, liksom de unga forskarnas och doktorandernas. Thomas Strand tog upp vikten av att vi satsar på unga forskare. I samband med utskottets besök på Vetenskapsrådet i går passade vi på att ta upp frågan: Vad är unga forskare?
Jo, det är de som precis är färdiga med sin forskarutbildning, och det är viktigt att de får möjlighet att komma fram. Här finns mycket att göra, och det pekar också vi på gentemot den strategi som vi ska fortsätta med. Med detta yrkar jag bifall till ett bra utlåtande om grönboken.
Yvonne Andersson (KD):
Det var väldigt spännande att höra på Rossana Dinamarca. Har hon någonsin besökt ett praktiskt program på en gymnasieskola? Var finns göromål som man enbart gör med händerna där?
Det finns naturligtvis hela tiden text och klarlägganden kring vad man gör, men det är rätt långt ifrån analyser som görs till exempel inom matematik på ett högskoleförberedande teoretiskt program. Vi skulle kunna ta en stor kunskapsdebatt här, men det ska vi inte göra.
Jag kan däremot säga att hjärnan finns med, men de som vill bli rörmokare och de som vill bli lärare har olika stort intresse för att utveckla och teoretisera. Jag tycker att det är förvånansvärt att inte Vänsterpartiet ser skillnaden. När jag talar om handens kunskap är det inte början av 1900-talet.
Då hade alla handens kunskap, I dag har vi människor som skulle önska att de hade lite av handens kunskap. Vi har olika möjligheter och förmågor. Vi vill erbjuda en kunskap som ger glädje för alla.
Om man inte ser att det finns elever som inte tycker att det är lika kul att sitta och läsa 100 sidor text som att kunna meka med sina händer, då tror jag att vi lever i olika verkligheter.
Yvonne Andersson (KD):
Jag blir bekymrad över vilket innehåll Vänsterpartiet lägger i ämnet samhällskunskap. Det är också olika. Att vara medveten i samhället och aktivt ta del och så vidare är ett stort och annorlunda ämnesområde mot att fördjupa sig i religion eller historiska flöden eller vad det nu är.
Vi har väl olika typer av områden och kan läsa olika djupt och olika inriktat. Rossana Dinamarca kanske kan läsa kursplanerna själv. Det är ju lämpligt när man har nonchalerat skillnaden mellan att läsa mycket eller lite i ett ämne. Jag ska inte använda tiden till detta, utan jag vill gå till de så kallade klyftorna.
Om det finns klyftor beror det inte på att vi har haft en ny gymnasieskola i snart ett år. Det kan jag direkt slå fast. Det andra är att jag inte skulle vilja åtgärda eventuella klyftor med något himla tvång! Klyftorna ska åtgärdas genom att locka och stimulera människor att vilja söka kunskap där de är intresserade. Det har gjorts under hela 1900-talet, till exempel med folkbildningen och det livslånga lärandet.
Det är väl inte så att skolan ska tvinga människor och bestämma hur de ska göra. Det tvånget är inte vi för. Vi vill locka dem. Skolan ska attrahera unga människor att söka kunskap, för den verkliga kunskapen är den man söker själv.