KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Engqvist (S):
Jag är inte säker på att Ragnwi Marcelind skulle förstå vad jag svarar på, därför att hon har inte ansträngt sig att läsa mitt svar. Jag säger inte att allting är välbeställt när det gäller äldreomsorgen. Jag säger i svaret att man "har de instrument som krävs för att kunna garantera äldre en trygg vård och omsorg".
När vi talar om instrument handlar det om vilka möjligheter arbetsgivarna har att kontrollera de anställda. Man kan göra det på en rad olika sätt. Man kan ta referenser. Man kan gå igenom med de sökande vilken bakgrund de har. Man kan kontrollera vilka erfarenheter de har, vad de gjort tidigare och så vidare. Man har alla de instrument som behövs för att kontrollera de anställda. Frågan jag har ställts inför är: Ska man också gå in i polisens belastningsregister?
Och jag har sagt att det är en farlig väg om vi i hela den offentliga sektorn inför system som innebär att man ska kontrollera polisens belastningsregister. Då får vi ett samhälle där människor får svårt att sona brott. Den som en gång har dömts för något brott blir utesluten från en stor del av framtidens arbetsuppgifter. Det ska vi förhindra.
Det vi ska garantera är att arbetsgivarna har en möjlighet att se till att man får en förnuftig anställningspolitik och har möjlighet att kunna garantera de äldre en trygghet. Jag tror att Ragnwi Marcelind inte heller lyssnar. Hon säger att jag har sagt att allting är välbeställt i övrigt. Det har jag aldrig sagt. Våld mot äldre är ett stort problem i det svenska samhället.
Hade Ragnwi lyssnat på partiledardebatten så hade hon hört hur statsministern redovisade en stor satsning för att just stärka det brottsförebyggande arbetet, brottsbekämpningen och polisens arbete. Hörde hon inte det? Jo - det är bra. Men då är vi överens om att regeringen faktiskt försöker ta fatt i det här problemet. Jag har svarat på en fråga.
Det handlar om frågan: Ska vi låta kommunerna gå in i polisens belastningsregister vid sina anställningsförfaranden? Jag vill inte rekommendera detta, för jag har som socialdemokrat - jag tror Cecilia Wikström har det också som liberal - en viss respekt för människors integritet. Se till att vi får en trygghet i vården utan att offra den personliga integriteten - det är det som det handlar om.
Lars Engqvist (S):
Regeringen har noggrant redovisat ett program för att skapa trygghet i äldreomsorgen. Det handlar om mer personal. Det handlar om att ge stöd till personalens utveckling och utbildning. Det handlar om att skapa utrymme för att ge personalen den uppskattning de behöver, inte i form av att vi kontrollerar dem extra utan att de faktiskt får bättre arbetsvillkor, bättre lön och bättre utvecklingsmöjligheter.
Ska vi klara framtidens äldreomsorg handlar det om att ge resurser så att personalen kan erbjuda den vård och omsorg som de äldre begär. Det är det viktigaste. Sedan ska arbetsgivaren ha möjlighet att göra noggranna kontroller vid sina anställningar och försäkra sig om att man anställer kompetent personal och att man inte anställer människor som är olämpliga för att ta på sig uppgifter inom äldreomsorgen. Även för detta finns ett program. Den stora frågan om att bekämpa brott är otroligt viktig.
Utan att ge mig in på Thomas Bodströms område ska jag säga att jag tycker att det är spännande att i framtiden prova möjligheterna att, ungefär som man har gjort i Norge, upprätta särskilda värn för äldre för det brottsförebyggande arbetet. Men det är en fråga som Thomas Bodström hanterar, och jag vet att det pågår ett arbete om hur vi ska använda de kommande resurser för brottsbekämpning som statsministern har redovisat.
På frågan om vi ska utnyttja just polisens register vid anställningsförfarandet är mitt svar nej. Det är bättre att satsa på att utveckla personalen och se till att de kan erbjuda en god trygghet i stället.
Lars Engqvist (S):
Till Marie Wahlgren ska jag säga att det inte är så märkvärdigt att vi diskuterar organisation. Det är i själva verket så att det är de organisatoriska förutsättningarna för sjukvården, de finansiella förutsättningarna och kontrollen över kvaliteten som i huvudsak är riksdagens sak. Det är viktigt att vi då och då ventilerar och diskuterar sjukvårdens förmåga att leva upp till de krav som olika diagnosgrupper har på sjukvården och att vi ska försäkra oss om att ha en kvalitet.
Men vårt huvudsakliga ansvar är att svara på frågan: Har vi organiserat sjukvården så att det finns förutsättningar för de medborgare som har uppdrag runtom i landsting - eller i kommuner för den delen av vården som kommunerna är ansvariga för - att leva upp till det? Jag tror att vi har anledning att fundera väldigt mycket på att stärka resurserna, ge tydliga anvisningar hur man ska göra, minska väntetider och öka tillgängligheten och vara öppen för organisatoriska förnyelser.
Vi har mycket att göra där. Men ändå blir det till sist så att frågan om huruvida sjukvården lever upp till de krav patienterna ställer på oss måste ställas till dem som har medborgarnas uppdrag att svara för sjukvårdens organisation och kvalitet. Det är människor ute i landsting och kommuner.
Det blir en balansgång mellan vad vi bör diskutera här och vad vi bör ställa för krav på våra landstingsledamöter. Jag menar att vi har anledning att ställa höga krav på landstingen. De är ansvariga. Det handlar inte om att skylla ifrån sig. Det är bara att konstatera att vi i Sveriges riksdag har beslutat om en organisation. Då ska vi också kunna diskutera vilka krav vi ska ställa på sjukvården.
Lars Engqvist (S):
För lite mer än ett år sedan skrev jag en debattartikel som publicerades på Dagens Nyheters debattsida. Problemet med den typen av artiklar är ofta att man inte själv sätter rubriken. Rubriken sätts ofta av redaktören. Rubriken ledde fram till en missuppfattning av syftet med artikeln, i varje fall i vissa kretsar.
Min tanke var just att peka på att man bör ta till vara just erfarenheterna från inte bara Örebro utan också andra kommuner som haft motsvarande verksamhet fast inte på samma sätt. Man har erbjudit olika former av utvecklad hemtjänst där man inte behovsprövar.
Jag tyckte att det fanns anledning att gå vidare med detta. Jag tror att vi i framtiden måste organisera verksamheten på det sättet att vi prövar vilket behov av stöd från kommunen som medborgaren har.
Men det ska också finnas en möjlighet för mig som äldre att efterfråga en service av god kvalitet där jag kan lita på att det finns någon som tar ansvar för att det fungerar och där jag kan sätta min tillit till verksamheten.
Vi behöver hitta ett sätt att komplettera den äldreomsorg som finns inom det nuvarande systemet med en möjlighet för mig som äldre att efterfråga en hemtjänst eller hemservice som kommunen kan organisera och överlåta till andra att driva men ändå ta ett ansvar för.
I vilken mån detta ska vara subventionerat och på vilket sätt man ska bedöma insatsen eller biståndet är en fråga som är viktig att diskutera. Senior 2005 har ju funderat på detta och redovisar olika förslag. Dessutom finns det en rad reservationer i utredningen kring alternativa modeller. Jag tycker att det är viktigt att vi gör någonting åt detta.
Jag är öppen för att diskutera frågan och dra nytta av det som hände i Örebro och det som har skett i andra kommuner.
Det gäller att försöka skapa ett system där man kompletterar den äldreomsorg som är biståndsbedömd i dag med en service som kommunen kan arrangera och ställa till förfogande för mig som äldre där man också betalar ett subventionerat pris eller ett självkostnadspris. Om det ska subventioneras får vi problem med nuvarande regler i kommunallagen.
Om det däremot bara handlar om att erbjuda det till självkostnadspris behöver man inte bekymra sig om kollisioner med kommunallagen. Men mer i detalj hur det ska gå till vill jag att vi ska diskutera tillsammans med kommunerna. Jag hoppas att kunna redovisa en modell när våra diskussioner med Kommunförbundet är avklarade och när vi har fått in remissyttranden över utredningen.
Lars Engqvist (S):
Jag ska ta upp en tråd som Lars-Ivar Ericson var inne på och som jag tror är väldigt viktig, och det handlar om sjukhusen. Det finns en våldsam missuppfattning om vad som händer när det gäller förändringen av sjukhusstrukturen i Sverige i dag.
Själva tanken med en förändring av sjukhusstrukturen är ju att försöka se till så att man finns nära de patienter där man behöver vara nära, men erbjuder absolut högsta medicinska kvalitet där den geografiska närheten egentligen är av andra- eller tredjehandsbetydelse, till exempel stora, tunga satsningar på akutkirurgi efter olyckor eller efter stora katastrofer.
Då är det viktigt att man snabbt kommer till det bästa som kan erbjudas. Däremot för den dagliga eller regelbundna kontakten måste sjukhuset finnas nära.
Det finns säkerligen förändringar som man kan kritisera och som inte verkar vara väl genomtänkta, men att behålla den gamla sjukhusstrukturen överlag i Sverige innebär inte någon garanti för att vi får en väl fungerande habilitering eller rehabilitering eller ett gott stöd till de kroniskt sjuka.
Det handlar om att organisera den nuvarande sjukhusvården på bästa sätt för att möta patienten där patienten behöver sjukvård. Jag hörde en mycket aktiv kvinna i Gävleborg som har protesterat mot förändringar där. Hon sade: Sjukvård vill jag ha nära mig. Och då funderade jag på vad hon egentligen menade.
Det är ju alldeles sant att mycket av sjukvården vill vi ha nära. Jag vill ha min familjeläkare nära. Jag vill, om jag är kroniskt sjuk, ha nära till att få stöd och hjälp. Men när det gäller att få stöd för en mycket stor operation, till exempel en by-passoperation eller kanske rentav en stor transplantation, då är närheten inte det viktigaste. Då kräver jag det bästa, det absolut bästa jag kan få av sjukvården.
Det handlar om att balansera detta. Jag vill gärna säga: Var lite försiktig i föreställningen om att gamla sjukhusstrukturer ger den bästa vården. Vi behöver tala med medborgarna, patienterna, och förbereda dem på förändringar. Moderniseringar av sjukvården kan behövas för att erbjuda den bästa vården. Därmed inte sagt att alla förändringar som är föreslagna skulle vara väl genomtänkta.
Det finns säkert mycket att kritisera. Men överlag är den förändring som nu sker i svensk sjukvård till gagn för patienterna. När vi talar om rehabilitering är det viktigt att ha ett brett grepp. Det är viktigt att vi inte bara talar om de direkt medicinska insatserna utan också om de sociala insatserna. Jag tycker också att det kan vara spännande att vidga begreppet och tala om kultur.
En diskussion om kulturens insatser i vården skulle dock kräva en något längre debatt än vi har tid till nu.
Lars Engqvist (S):
Chatrine Pålsson har frågat mig om jag avser att vidta några konkreta åtgärder under innevarande år för att ge den psykiatriska vården bättre förutsättningar samt om jag avser att vidta några åtgärder med anledning av Socialstyrelsens iakttagelser och kritik i Arvikafallet. Regeringen har konstaterat att det finns brister inom den psykiatriska vården.
Regeringen tillkallade därför förra hösten en nationell psykiatrisamordnare med uppgift att bland annat se över frågor som rör arbetsformer, resurser, personal och kompetens inom vård, social omsorg och rehabilitering av psykiskt sjuka och psykiskt funktionshindrade. Samordnaren ska utifrån denna genomgång identifiera och analysera problem samt föreslå åtgärder som kan ge positiva effekter på vården av personer med psykiska sjukdomar eller funktionshinder.
Arbetet genomförs i bred dialog med landsting, kommuner, Landstingsförbundet, Svenska Kommunförbundet, berörda myndigheter, statliga kommittéer och brukarorganisationer. Samordnaren ska tillsammans med kommuner, landsting och berörda statliga myndigheter också formulera strategier för kvalitetsutveckling i syfte att samordna och stärka utvecklingsarbetet. Detta innebär att psykiatrisamordnaren för en nära dialog med huvudmännen i ett gemensamt åtgärds- och förbättringsarbete som bör kunna resultera i förbättringar även på kort sikt.
Jag kan inte specifikt kommentera omständigheterna kring den fruktansvärda tragedin i Arvika. På ett generellt plan vill jag dock markera att vården och omsorgen om personer med psykisk sjukdom eller funktionshinder måste ges ökad uppmärksamhet och prioritet.
Med syfte att stärka landstingens och kommunernas arbete med att åtgärda förekommande brister samt skapa förutsättningar för verksamhetsutveckling inom den psykiatriska vården kommer fortsatta diskussioner att föras med Vänsterpartiet och Miljöpartiet om hur det i 2004 års vårproposition aviserade resurstillskottet ska fördelas. Regeringen kommer att återkomma med förslag om hur resurserna ska fördelas i samband med budgetpropositionen i höst.
Avslutningsvis vill jag klargöra att jag följer det utvecklingsarbete som psykiatrisamordnaren nu genomför i samverkan med huvudmännen med stort intresse. Jag förutsätter att psykiatrisamordnaren inom ramen för sitt arbete tar del av de rapporter och dylikt som publiceras och utifrån dem tar ställning till om åtgärder är påkallade. Psykiatrisamordnaren kommer med utgångspunkt i den problemanalys som nu genomförs också att lämna de förslag till författningsändringar och förtydliganden i gällande regelverk som anses påkallade.
Lars Engqvist (S):
Det är fullt möjligt för Chatrine Pålsson att ta reda på hur det ligger till. Som riksdagsledamot kan Chatrine Pålsson exempelvis vända sig till Anders Milton och ta reda på vilket arbete som just nu utförs. Det hålls en rad möten, konferenser och så vidare med alla ansvariga inom psykiatrin ledda av regeringens psykiatrisamordnare. Det tas en rad initiativ av sjukvårdshuvudmännen och av kommunerna och landstingen för att förbättra situationen.
Sjukvårdshuvudmännen är ytterst ansvariga, och det är viktigt att samordna för att driva på detta. Jag tror inte att det har hållits så många möten och diskussioner om omedelbara förbättringar av psykiatrin på många år som det har gjorts under Anders Miltons ledning den här våren. Vi bad Anders Milton framföra synpunkter på hur mycket resurser som skulle avsättas för att förstärka psykiatrin.
Han angav att det enligt hans bedömningar behövdes ungefär en halv miljard kronor för att snabbt kunna förstärka resurserna. I regeringens vårproposition avsätts 4 miljarder kronor allmänt till förstärkningar till kommunerna. 1,7 miljarder av dem är inte preciserade, men vi är överens om att de ska gå till psykiatrin, till vårdgaranti och till förstärkningar av missbruksvården. Det betyder att det finns utrymme för just en satsning på en halv miljard kronor för att förstärka psykiatrin, som vi har talat om.
När Chatrine Pålsson tar till väldiga brösttoner kan jag bara konstatera att det är precis samma summa som Kristdemokraterna föreslår att vi ska satsa på psykiatrin. Det är vi alltså överens om. Det är en halv miljard kronor, och det grundar sig på Anders Miltons bedömning. Det som vi inte har preciserat är exakt hur fördelningen av dessa 1,7 miljarder ska se ut.
Men vi är alldeles överens med Vänsterpartiet och Miljöpartiet om att vi ska se till att kommunerna och landstingen, framför allt landstingen eller den psykiatriska vården, får de resurser som behövs. Vi kommer också att ange vilka villkor som ska gälla för fördelningen av dem och vilken roll psykiatrisamordnaren själv ska spela när det gäller fördelningen av resurser. Vi vet att det inte är någon poäng med att bara lägga in det i det generella stödet eftersom situationen ser olika ut på olika ställen. Det är i huvudsak storstäderna som har de allvarliga problemen när det gäller psykiatrin.
Men det finns också andra landsting som har mycket allvarliga bekymmer och som behöver extra stöd. Resurserna är alltså avsatta. Vi kommer att precisera fördelningen av dessa pengar i anslutning till budgetpropositionen. Arbetet är på gång. Det sker otroligt mycket för att förstärka svensk psykiatri just nu, och det behövs sannerligen.
Lars Engqvist (S):
I anslutning till de tragedier som hände förra året i Arvika och i Stockholm diskuterades det politiska ansvaret ganska noggrant och mycket eftertänksamt. Jag menar att vi som sitter i regeringen och i riksdagen faktiskt också har ett ansvar för vad som händer inom den psykiatriska vården.
Vi har anledning att ställa oss frågan: Hade vi kunnat göra någonting annat än det vi har gjort? Vilka är bristerna egentligen? Fanns det någonting i vår tanke och i våra beslut som inte stämde med verkligheten? Men framför allt har vi ett ansvar att ställa frågan: Vad kan vi göra för att förbättra situationen och garantera att det inte upprepas?
Kristdemokraterna satt i regeringen när psykiatrireformen presenterades och är således direkt ansvariga för förslaget. Kristdemokraterna ledde sjukvården i det största landsting vi har i Sverige, nämligen i Stockholm, under en fyraårsperiod fram till för ett och ett halvt år sedan.
Jag skulle vilja fråga Chatrine Pålsson: Vilken diskussion förs hos Kristdemokraterna om Kristdemokraternas del av ansvaret för vad som har hänt? Hur resonerar ni? Var det fel tänkt i psykiatrireformen? Gick man för långt när det gäller att ersätta den slutna vården med öppen vård? Varför blev det inga nya vårdplatser i Stockholms läns landsting när Kristdemokraterna var ansvariga?
Lars Engqvist (S):
På en punkt tycks Chatrine Pålsson och jag vara helt överens. Den nuvarande psykiatriska vården saknar slutenvårdsplatser. Jag tror att det är en alldeles speciell form av slutenvårdsplatser som saknas, nämligen sådana som kan kallas för korttidsplatser. Det är för många som kommer till psykiatrin med missbruksproblem eller med ett komplicerat problem som behöver utredning. Det finns inte plats inom psykiatrin för att ta emot dessa. För att sådana ska kunna byggas krävs en resursökning.
Jag är, måste jag säga, stolt över att regeringen avsätter pengar och också ger besked om att vi nu för till pengar för psykiatrin. Vi kommer att tillföra pengar för psykiatrin. Jag gladde mig verkligen åt att Kristdemokraterna hade uppfattat signalen från Anders Milton precis på samma sätt som vi. Det krävs att vi långsiktigt - och detta är bara början - stärker psykiatrin med en halv miljard. Så på den punkten kommer vi att vara överens. Sedan är vi också överens om att vi bör diskutera detta mycket eftertänksamt.
Det är inte alla gånger som trenderna är de riktiga. Kanske gick det för fort. Kanske gick reformen för fort. Vi har för få slutenvårdsplatser, och vi behöver öka dem. Vi bör också se över regelverket och hela lagstiftningen mot bakgrund av vad som har hänt.
Lars Engqvist (S):
I regeringens vårproposition förs ett utförligt resonemang om de utmaningar vi står inför. Man kan egentligen sammanfatta dem i ett enda ord: sysselsättning, eller kanske i tre ord: arbete åt alla.
Om man gör en seriös analys av den demografiska utvecklingen, kommer man snabbt fram till att om vi ser till att de människor som i dag är arbetslösa plus de människor som är sjukskrivna och vill komma tillbaka i arbete återvänder till jobben, klarar vi också att finansiera en framtida välfärd. Då klarar vi att möta de utmaningar som demografin ställer oss inför. Vi borde alltså diskutera vilka åtgärder som krävs för att öka sysselsättningen.
När man lyssnar på Lars Gustafsson tänker man att han eller hans parti väl då har en massa bra idéer, men den motion som har presenterats av Kristdemokraterna ger sannerligen inget hopp. Där föreslås skattesänkningar om 42 miljarder nästa år. Den offentliga sektorn ska alltså minska sina resurser med 42 miljarder, och vem ska betala? De sjuka och de arbetslösa. Det skapas inte något bättre samhälle, Lars Gustafsson, med den typen av politik.
Allra allvarligast är väl att Kristdemokraterna inte redovisar finansieringen fullt ut. Ett underskott om 9 miljarder kronor i de offentliga finanserna kommer att leda till ytterligare press på arbetslösheten. Det förvärrar situationen. Vad vi kan och bör göra för att klara framtiden är att hålla ordning på ekonomin, undvika ofinansierade skattesänkningar och framför allt sluta att försämra villkoren för dem som redan är sjuka.
Lars Engqvist (S):
Lars Gustafsson och jag har samma hållning när det gäller hur viktiga vårdfrågorna är. Jag försöker påpeka att vi klarar vården och omsorgen under förutsättning att vi har en sund ekonomisk utveckling som leder till ökad sysselsättning. Det faktum att vi blir äldre är inte något problem för det svenska samhället. Det är något att glädjas över. Vi tycker att det är fantastiska framsteg som samhället har gjort när vi lever längre och är friska längre.
Utmaningen och problemet för oss är att vi inte har full sysselsättning. Vi har 300 000 människor arbetslösa, och vi har 200 000 människor som är långtidssjukskrivna. Det måste vi pressa ned. Får vi människor i arbete har vi en sund ekonomi. För att få människor i arbete måste vi hantera den offentliga ekonomin med förnuft.
Det är därför jag påpekar för Lars Gustafsson att den motion som är lämnad till vårpropositionen från Kristdemokraterna ger anledning till frågor kring hur Kristdemokraterna tänker sig den offentliga ekonomin. Det är ett underskott i den offentliga ekonomin med ungefär 9 miljarder nästa år, vilket skapar stora problem. Det är en skattesänkning som inte är finansierad. Funderar man på vilka grupper som ska få skattesänkningar är det aktieutdelningar som ska sänkas, det är förmögenhetsskatten som ska minskas.
Det är skattesänkningar i huvudsak för höginkomsttagarna. Jag tycker att det är viktigt att diskutera hur den offentliga verksamheten får ökade resurser. I den vårproposition som vi från regeringen presenterade anger vi att vi för 2005 och 2006, under en tvåårsperiod, för till mer än 10 miljarder kronor från staten. Vi för till det från statskassan. Det som har uppmärksammats i debatten är regleringen av det tidigare pensionsbeslutet.
Man är överens mellan kommunvärlden och staten om att det ska regleras. I år sker regleringen med 2,6 miljarder. Kommunerna kunde ju säga att det vore bra om vi kunde slippa det. Det är ingen nyhet för någon att kommunerna som en följd av pensionsreformen fick ökade intäkter. Dessa intäkter var egentligen inte motiverade för kommunernas del. De ska regleras. Diskussionerna har alltså handlat om hur man ville reglera det.
Det ska sättas i förhållande till att vi nästa år för till 4 miljarder utöver det som hittills varit överenskommet, och över tvåårsperioden sammantaget 10 miljarder kronor. Det är till för att stärka vården och omsorgen. De pengarna får vi inte råd med om vi skulle följa Kristdemokraternas skattesänkningsförslag där det krävs 9 miljarder kronor ytterligare för att finansiera den skattesänkning för höginkomsttagare som man föreslår.
Lars Engqvist (S):
Kommunernas ekonomi slutade förra året med ett överskott på 1,5 miljarder. Nu redovisar kommunekonomerna på Kommunförbundet att man tror att det i år blir ett underskott på flera miljarder. Det är svårt att riktigt räkna hur den kommunala utvecklingen ser ut. För exakt ett år sedan sade samma ekonomer att 2003 skulle sluta med ett underskott på mellan 5 och 7 miljarder. Det slutade med ett överskott på 1,5 miljarder.
Man ska ta ekonomiska beräkningar med en viss nypa salt och själv försöka bedöma hur verkligheten ser ut. Jag menar att den offentliga sektorn behöver ett resurstillskott av två skäl, dels för att stärka sjukvården, dels för att stärka äldreomsorgen. Vi måste garantera att kommunerna har denna möjlighet. Men det måste i huvudsak bygga på att kommunerna tar sitt eget ansvar. Kommunerna har en egen beskattningsrätt, och kommunerna har en egen ekonomisk förvaltning att sköta. De ska använda resurserna effektivt och se till att ekonomin sköts.
Och vi kan från statens sida bidra. Men det är i det svenska systemet inte statens sak, och bör inte vara statens sak, att garantera hela verksamheten. Den kommunala självstyrelsen, det decentraliserade ansvaret, som innebär att medborgarna själva kan fatta beslut om sjukvård och äldreomsorg, är någonting att slå vakt om. Då är det viktigt att säga att vi kan bidra till någon del. Och det gör vi. Men i huvudsak är det kommunerna själva som ska sköta sin ekonomi.