KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Tack, ministern, för det svaret! Som statsrådet nämner ligger svensk kemikaliepolitik på många sätt i framkant. Men det har inte alltid varit så. Låt oss titta tillbaka lite grann och se hur det var för inte alls så länge sedan. I det nyligen industrialiserade Sverige blev till exempel fabrikerna större och större. Snart blev vi varse att sot och aska regnade ned från skorstenarna. Vad gjorde vi då?
Vi byggde skorstenarna högre, och sedan byggde vi dem ännu högre när grannorten klagade på att det nu var de som fick sot och aska på gården. Till slut hade vi byggt skorstenarna så höga att sotet och askan spreds över så stor yta att en del nog hamnade i Finland eller Norge. Men problemet löstes för vår del. Vi har kommit ganska långt sedan dess. För bara några år sedan trodde vi att högdosexponering för hormonstörande ämnen var det absolut farligaste.
Med dagens kunskap vet vi att långvarig lågdosexponering kan vara minst lika farlig. Vad visar då detta? Kemikaliedebatten är ganska dynamisk. Nya rön, ny kunskap och nya innovationer gör att spelplanen hela tiden är lite rörlig i kanterna. Det handlar om kemikaliernas såväl positiva som negativa effekter.
Man ska ha klart för sig att samtidigt som vi ser riskerna med till exempel bioackumulerade gifter i våra livsmedel eller hormonstörande ämnen i leksaker måste vi hålla i huvudet att det är just kemikalier som kommer att ge oss bättre batterier till våra elbilar och som kommer att göra att processerna i reningsverken blir ännu bättre. Fru talman! Sverige ligger långt fram och ska fortsätta att vara en ledstjärna för en effektiv, evidensbaserad och välfungerande kemikaliepolitik.
Svensk kemikaliepolitik ska bottna i substitutionsprincipen och ta sikte på miljökvalitetsmålet om en giftfri miljö. Liksom på andra politiska områden är ekonomiska styrmedel en viktig faktor. Där har initiativ tagits av regeringar av olika färg. Lägg därtill att begränsningar så långt som möjligt ska ske på EU-nivå efter prövningar som säkerställer att ingen fara för människor och miljö föreligger.
När så inte är fallet ska man inte låta förbudsivern ta över. Jag hoppas att regeringen håller fast vid det även när det gäller glyfosat.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Tack, ministern, för svaret! Kemikaliepolitiken är i allt väsentligt gemensam inom Europeiska unionen. Det tycker jag är glädjande. I ett betänkande som kammaren behandlade för några veckor sedan, Miljöbalken och EU:s kemikalielagstiftning m.m. , slår miljö- och jordbruksutskottet fast att kemikalielagstiftningen i allt väsentligt nu finns i gemensamma EU-förordningar. Om det är utskottet enigt, och det är bra. På makronivå är kemikaliepolitiken på väg åt rätt håll.
Många länder jobbar aktivt med Reachförordningen, och Sverige är ett av de länder som ingår i Reach up-arbetsgruppen som syftar till att utveckla Reach ytterligare. Med en gemensam kemikaliepolitik ges den inre marknaden bättre förutsättningar att fungera på ett tillfredsställande sätt. Det är önskvärt. Det gör att handel mellan länder blir enklare. Vi kan ta en svensk möbeltillverkare som exempel. Företaget kanske vill exportera ett matsalsbord till Italien.
Ska detta förhindras av att vi har olika regler för till exempel flamskyddsmedel i unionens länder när eld fungerar på samma sätt överallt? Nej, det är precis sådana här trösklar vi ska jobba för att slipa ned. På samma sätt som att EU är vår i särklass bästa miljöorganisation är det också vårt bästa verktyg för att främja frihandel. Dessutom är det bra för hela unionens tillväxt och miljöarbete när Sverige kan exportera miljösmarta lösningar till andra länder.
Jag har besökt flera företag i Sverige som tillverkar plast som innehåller betydligt lägre halter av farliga ämnen än de utländska motsvarigheterna. Det vore beklagligt om den miljönyttan inte kan tillgodoräknas även i andra länder inom unionen. Fru talman! Som statsrådet Skog nämner finns flera initiativ på EU-nivå för att begränsa bisfenol A. Det är bra.
Internationella samarbeten som EU är helt avgörande för att komma till rätta med begränsningar av farliga ämnen. Varför? Jo, för att även om vi förbjuder ett ämne i Sverige når det oss. Kemikalier bryr sig sällan om landgränser. Så länge vi delar vatten med andra länder kommer deras utsläpp att påverka oss negativt.
EU är rätt nivå för att reglera farliga ämnen när globala överenskommelser som till exempel Minamatakonventionen inte når hela vägen. Jag vill passa på att tydligt säga att farliga ämnen ska begränsas. Vissa av dem ska förbjudas, och barn ska skyddas särskilt.
Men när europeiska expertmyndigheter som Efsa slår fast att nuvarande exponeringsgrad av BPA är ofarlig för alla åldersgrupper är jag tveksam till om nationella förbud kommer att leda till att EU sedan följer efter.
Jag vill därför fråga statsrådet: Varför går regeringen fram med nischade, små och principiellt tvivelaktiga förbud med ganska liten påverkan när man i stället skulle kunna arbeta gentemot hela EU för att få till kraftfulla begränsningar inom hela unionen? Skulle man ha valt det senare alternativet hade man haft ett resolut stöd över blockgränsen. Som ministern själv nämner i sitt interpellationssvar vore det här förbudet mer verksamt om det infördes i Danmark.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Tack för det svaret, ministern! Sverige har under lång tid gått före när det gäller begränsningar av farliga ämnen. Det gäller inte minst frågan om kvicksilver, som vi drev ända till Minamatakonventionen. Sverige har även varit drivande i EU för att kommissionen ska ta fram kriterier för hormonstörande ämnen. Alliansregeringen stämde kommissionen i juni 2014 för att man skulle komma till skott. Därför har Sverige också högt anseende i frågor som rör kemikalier.
När alla andra verktyg är uttömda och möjligheterna inte längre finns är det bra att vi kan gå före för att EU ska införa vissa begränsningar. Jag är däremot tveksam till om EU kommer att gå fram med ytterligare förstärkningar i sina förordningar, när de egna expertmyndigheterna har gjort en annan tolkning. Fru talman! Det ska också sägas att ett förbud mot bisfenol A inte är den enda heltäckande lösningen.
I många fall kan kemikalien ersättas av bisfenol B, bisfenol F eller bisfenol S. Det finns många elaka kusiner i bisfenolsläkten. Ändå väljer regeringen att ensidigt fokusera på just den här. En annan väg som man skulle kunna gå inom kemikaliepolitiken är att i stället välja att till exempel utreda hur ämnen kan behandlas i grupp, vilket miljö- och jordbruksutskottet föreslog förra året.
Om vi kan få fram ett vetenskapligt belagt sätt för att begränsa ämnen i grupp kan kemikaliepolitiken bli mer effektiv. Låt mig ta ett mer konkret exempel från verkligheten. Nätdrogen spice är ett paraplybegrepp för vissa cannabisliknande substanser som man röker. När Sverige förbjuder en substans modifieras drogen på kemisk väg för att man ska undslippa det specifika förbudet.
Lagstiftningsapparaten måste då starta om från ruta ett, trots att det kanske bara är en fenylgrupp eller liknande som har flyttats på kolvätekedjan. På samma sätt agerar i vissa fall plasttillverkare som fasar ut BPA. Man ersätter det med andra bisfenoler. Ett förbud av bisfenol A i tvåkomponentsepoxi, som används vid relining av vattenrör, är en ganska smal lösning. Jag tror inte att det är att ta ett grepp om helheten. Men det är en lösning på bekostnad av den harmoniserade kemikalielagstiftningen.
Det finns goda skäl för att fundera på om den svenska kemikaliepolitiken är effektiv i det här avseendet, på om det är det bästa sättet på vilket regeringen kan arbeta för en bättre miljö. Ett mer effektivt arbete än att förbjuda bisfenol A i tvåkomponentsepoxi i vattenrör som inte avger stora mängder BPA skulle kunna vara att driva på för begränsningar på EU-nivå. Det skulle kunna vara att få upp fler ämnen på kandidatlistan. Det skulle kunna vara att agera inom Reach up.
Det skulle kunna vara att ta fram ett sätt att förbjuda ämnen i grupp. Det skulle kunna vara många saker, på unionsnivå. Varför väljer regeringen att gå fram med en nationell kemikaliepolitik när man har goda förutsättningar för en bred förankring för en evidensbaserad, gemensam och effektiv kemikaliepolitik i EU? Är små nationella förbud rätt sätt att använda tiden för en regering som redan är halvvägs genom mandatperioden?
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Tack för det svaret, ministern! All väsentlig kemikalielagstiftning finns i gemensamma EU-förordningar. Det är bra. Med gemensamma regler för farliga ämnen kan vi på ett effektivt sätt reglera kemikalier som lätt rör sig över landgränser och i vattendrag. Samtidigt ges lika villkor för företag i unionen, vilket stärker den inre marknaden. Sverige har under lång tid haft stort förtroende i frågor som rör begränsningar av farliga ämnen.
Och unionen vore mer välmående om vi kunde dela med oss av bra lösningar i stället för att som i det här specifika fallet vända blicken inåt. Jag vill avsluta debatten med att säga att jag hoppas att regeringen när man har genomfört detta lägger allt sitt fokus på den gemensamma EU-politiken. Eftersom vi har en ganska unik röst i EU bör vi ta till vara att man lyssnar på oss när det gäller dessa frågor. Om inte vi lyfter upp dem är frågan vem som gör det.
Den svenska rösten behövs i EU.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Kemikaliepolitiken är i allt väsentligt EU-gemensam. Det tycker jag är glädjande. I regeringens egen proposition om kemikalier, som vi debatterade här i kammaren i går, slås det fast att kemikalielagstiftningen i allt väsentligt nu finns i gemensamma EU-förordningar. Det är alltså regeringen som säger detta. Och det är bra. På makronivå är kemikaliepolitiken på väg åt rätt håll.
Många länder jobbar aktivt med Reachförordningen, och Sverige är ett av de länder som ingår i Reach up-arbetsgruppen som syftar till att utveckla Reach ytterligare. Med en gemensam kemikalielagstiftning ser vi till att den inre marknaden kan fungera på ett rimligt sätt. Det är bra. Det gör att handel mellan länder blir enklare. Det är till exempel onödigt att vi har olika krav på flamskydd i olika länder inom unionen, för det vet ju statsrådet lika väl som jag att eld funkar likadant i andra länder som i Sverige.
Det är klart att en svensk möbeltillverkare ska kunna exportera sin stol till Italien utan att stoppas av nationella särkrav. Det är klart att svenska företag ska kunna sälja sina produkter utan dessa hinder. Dessutom är det bra för hela unionens tillväxt och miljöarbete när Sverige kan exportera miljösmarta lösningar till andra länder.
Jag har besökt flera företag i Sverige som jobbar bland annat med att ta fram plaster, och det vore tråkigt om den miljönyttan inte kan tillgodoräknas i unionens andra länder. Herr talman! Varför har jag då ställt den här interpellationen? Jo, regeringen verkar inte se nyttan med en gemensam kemikalielagstiftning.
I regeringens skrivelse 169, Giftfri vardag , förordar man mer av nationella särkrav och nationella förbud, trots att detta hämmar den inre marknaden och har liten eller obetydlig miljönytta. Även om vi förbjuder ett ämne i Sverige når det oss. Kemikalier bryr sig sällan om landgränser. EU är rätt nivå för att reglera farliga ämnen när de globala överenskommelserna inte når hela vägen.
Därför är det tråkigt att regeringen går fram med nationella förbud i Sverige och dessutom inte avser att agera när andra länder inför nationella förbud. Till exempel vill regeringen förbjuda bisfenol A i tvåkomponentsepoxy, som används för att fodra om vattenrör. Det går man fram med trots att BPA inte avges, enligt regeringens egen myndighet, Kemikalieinspektionen, inte ens när man spolar med varmvatten.
Det är dessutom enbart 3 000 hushåll som har dessa rör. Och samtidigt låter man Frankrike agera på ett oproportionerligt sätt. Jag vill passa att säga, tydligt och med emfas, att farliga ämnen ska begränsas. Vissa av dem ska förbjudas. Barn ska skyddas särskilt.
Men när europeiska expertmyndigheter som Efsa slår fast att nuvarande exponeringsgrad av BPA är ofarlig för alla åldersgrupper är nationella förbud oproportionerliga. Jag vill fråga statsrådet Sven-Erik Bucht: Varför arbetar regeringen intensivt för att lämna en välfungerande, evidensbaserad och gemensam kemikaliepolitik?
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Tack för det svaret, statsrådet! Det statsrådet säger är sant. Sverige har under lång tid gått före när det gäller begränsningar av farliga ämnen. Det gäller inte minst kvicksilver, som vi drev ända till Minamatakonventionen. Sverige har även varit drivande i EU för att kommissionen ska ta fram kriterier för hormonstörande ämnen. Alliansregeringen stämde kommissionen i juni 2014 för att man skulle komma till skott med detta. Därför har Sverige också högt anseende i sådana här frågor.
Det är bra att man, när alla andra verktyg är uttömda och möjligheterna inte längre finns, kan gå före för att EU ska införa vissa begränsningar. Jag är däremot tveksam till om EU kommer att gå fram med ytterligare disproportionerliga lagändringar när expertmyndigheter berättar att det här alltså är disproportionerligt. För våra svenska företag är det centralt att få goda förutsättningar för export.
Sverige är ett litet och exportberoende land. Ju mer vi kan handla med andra länder på den inre marknaden, desto bättre är det. Regeringen säger sig vilja arbeta för det men väljer ändå att gå fram med egna nationella särkrav. Man väljer att inte agera när andra länder har disproportionerliga förbud. Om kemikalielagstiftningen ska vara legitim krävs det att den bygger på vetenskap och inte på att Miljöpartiet vill förbjuda fler ämnen som låter farliga.
Då är det rimligt att Sverige som i alla andra fall lyssnar på Efsa gör det även här. Det ska också sägas att ett förbud av bisfenol A inte är den enda heltäckande lösningen. I många fall kan kemikalien ersättas av bisfenol B, bisfenol F eller bisfenol S. Det finns många elaka kusiner i bisfenolsläkten. Ändå väljer regeringen att ensidigt fokusera på den här, då den har stort symbolvärde.
Man skulle i stället kunna utreda hur ämnen kan behandlas i grupp, vilket miljö- och jordbruksutskottet föreslog förra året. Det är anmärkningsvärt att regeringen lämnar en evidensbaserad politik och gemensamma EU-lösningar till förmån för nationella särkrav och mer symbolpolitik.
Ett förbud av bisfenol A är en smal lösning som inte tar grepp om helheten och till priset av att den harmoniserade kemikalielagstiftningen - som jag i alla fall tidigare har uppfattat att Socialdemokraterna vill värna - nu urholkas. Det finns därför skäl för att fundera på om den svenska kemikaliepolitiken är effektiv, om det är det bästa sättet på vilket regeringen kan arbeta för en bättre miljö.
Jag kan tänka mig att ett mer effektivt arbete än att förbjuda bisfenol A i tvåkomponentsepoxy i vattenrör som ändå inte avger BPA skulle kunna vara att driva på för genomförandet av takdirektivet. Det skulle kunna vara att driva på inom våra internationella samarbeten för att komma till rätta med situationen i Östersjön. Det skulle kunna vara att arbeta med att få klart livsmedelsstrategin innan sommaren är över.
Varför väljer regeringen att gå fram med en ineffektiv kemikaliepolitik när man har goda förutsättningar för att ha en bred förankring för en evidensbaserad, gemensam och effektiv kemikaliepolitik, både i Sverige och i EU?
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Tack för det svaret, statsrådet! All väsentlig kemikalielagstiftning finns i gemensamma EU-förordningar. Det är bra. Med gemensamma regler för farliga ämnen kan vi på ett effektivt sätt reglera kemikalier som lätt rör sig över landgränser. Samtidigt ges lika villkor för företag i hela unionen, vilket stärker den inre marknaden. Regeringen har valt att avvika från den vägen. I stället för att lyssna på EU:s expertmyndigheters bedömningar av farliga ämnen går man på Miljöpartiets förbudslinje.
Då blir det mer av nationella särkrav och mindre vetenskapligt stöd utan att någon större miljönytta infinner sig. Att Sverige ska bygga handelshinder genom nationella förbud och dessutom inte agera när andra länder gör det är ett avsteg från den effektiva kemikaliepolitik som många har arbetat hårt för att få på plats i EU. Det är tråkigt. Men så blir det när man väljer att sätta symbolpolitik framför resultat.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Min fråga går till infrastrukturministern. Klimattoppmötet i Paris är pågående, och lösningar för att möta klimathotet håller på att mejslas fram. För svensk del är energisektorn välutvecklad. Kärnkraftverk och vattenkraftverk har låg eller ingen klimatpåverkan. Men på transportsidan har vi fortfarande en lång bit kvar att gå. Skatten på etanol höjs nu i dagarna.
Vid årsskiftet blir det 20 000 kronor dyrare att köpa en laddhybrid i Sverige. Det går lite åt andra hållet. Min fråga till statsrådet blir: Varför vill regeringen bromsa omställningen till en fossiloberoende fordonsflotta?
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Jag hör vad statsrådet säger men konstaterar att regeringen i mångt och mycket agerar i motsatt riktning. Pengar till forskning om ren energi tas från befintlig ram utan att ett tillskott egentligen görs. Samtidigt driver regeringen mot EU en linje om mjukare utsläppskrav.
För att knyta an till klimattoppmötet i Paris blir min fråga: Finns det inte en risk att den svenska regeringens inriktning leder till att förtroendet för Sverige som ledande i omställningen urholkas?
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Förra våren interpellerade jag näringsministern i ett ärende som rörde nya Natura 2000-områden på norra Gotland eftersom de områdena riskerade att försvåra näringsverksamhet i anslutning till kalkbrytning. I augusti meddelade regeringen att man anmäler 15 nya områden och tio utvidgningar till EU. Ett komplext ärende avslutades, och två brytande företag fick sina utvidgningsmöjligheter kraftigt begränsade.
I anslutning till beslutet gav regeringen följande besked genom miljöministern: För Gotlands räkning gör vi bedömningen att ytterligare åtgärder som berör större områden inte kommer att behövas för att följa Sveriges förpliktelser. Men just nu pågår en remissrunda med ett nytt förslag till Natura 2000, och denna gång hotas norra Gotlands största arbetsgivare. Jag vill därför fråga näringsministern: Gäller regeringens fem månader gamla besked om nya Natura 2000-områden på Gotland?
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Tack, Jens Holm, för passningen till de borgerliga partierna. Jag känner mig lite träffad. Människan är på många sätt unik. Förutom att vi använder eld och uppfann hjulet har vi gjort en grej som är viktig och som skiljer oss från många andra djur: Vi har tagit oss ut ur näringskedjan. Vi behöver egentligen inte äta andra djur, och vi behöver inte få våra liv avslutade med att någon hoppar på oss på savannen, utan vi kan dö i en säng omgivna av människor som älskar oss.
Det gör att vi är ganska unika. Vi har då ett ansvar för att hålla balans i det övriga djurriket. Jag kan instämma i att där har människan kanske inte haft bästa track record de senaste 200-300 åren. Men vi måste någonstans vara överens om att det behövs en balans i djurriket, liksom det i flygplansliknelsen från Jens Holm krävs ett särskilt förhållande mellan vingar och vikt på dem som är i flygplanet.
Det är inte bara så att alla delar ska ingå, utan de ska också vara av rätt storlek. Därför tror jag att vi behöver titta på balansen i ekosystemen och se över om skarvens utbredning i Sverige verkligen är så hållbar. Sedan skulle jag vilja ställa en fråga till Jens Holm om just det som är gott och det som är naturligt.
Det kanske inte är så naturligt att bedriva skydds- och licensjakt på djur. Samtidigt är frågan om det som är gott och det som är naturligt är samma sak. Att jag skulle bli uppäten av en björn kan ju verka ganska naturligt, för det finns en risk i naturen att bli uppäten av ett djur. Men det är inte så gott. Det finns alltså en skillnad däremellan. Jag skulle vilja fråga om inte Jens Holm instämmer i att vi har ett ansvar för att hålla balans i ekosystemen.
Innebär det då inte att vi behöver reglera när vi ser obalanser?
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Tack, Jens Holm, för förtydligandet! Det var inte min mening att lägga in mellan raderna att Vänsterpartiet är emot jakt, men det finns ändå vissa principiella frågor där vi kommer fram till olika slutsatser när det gäller just jakt och viltvård. Vi är två partier som står ganska långt ifrån varandra, och det är så att säga okej. Jens Holm frågar specifikt om jakt på varg. Nej, vi ska inte utrota vargen i Sverige.
Däremot kan vi vara ärliga med att det finns ett problem när vargen tar tamdjur i trädgårdar. Då är det något i viltförvaltningen som har brustit, och då behöver vi komma till rätta med det. Jag skulle säga att det är något typiskt moderat, om jag ska göra en utblick kanske mest tillbaka, att kontinuerligt utvärdera, förändra och föreslå ny politik.
Vi vill lösa problem, och finns det ett problem med att vargen tar tamdjur i trädgårdar är vi beredda att se på olika lösningar på det. Vi vill däremot inte utrota vargen. Det finns inte något förslag om fri jakt på varg i Sverige. Det är inte det vi föreslår.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
I mitt tidigare anförande försökte jag slå an en försiktigt optimistisk ton angående genetiskt modifierade grödor. Som moderat tror jag också att primär- och livsmedelsproduktionen inte kan skyddas från teknikutveckling och konkurrens, att det snarare är bra att vi har forskning på det området och att politiken inte borde motsätta sig grödor som bevisligen är säkra.
Tyvärr läser jag i ATL från den 27 januari i år att Sverige, egentligen för första gången, röstar nej till godkännande av en GMO-gröda, i det här fallet en majssort, trots att Europeiska unionens expertmyndighet Efsa bedömer grödan som säker och trots att svenska Jordbruksverket instämmer i den bedömningen. Jag skulle vilja fråga ledamoten Emma Nohrén: Varför går regeringen emot den samlade expertisen när det gäller GMO-grödor?
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Det blir långsiktigt svårt om Sverige ska gå ifrån den princip som vi har haft under lång tid, det vill säga att vi lyssnar på våra egna och Europeiska unionens expertmyndigheter när det gäller till exempel GMO-grödor. Jag var före den här debatten inne på Miljöpartiets hemsida för att kolla lite vad det är Emma Nohréns parti specifikt tycker och inte bara vilken regeringens hållning är.
Där står det bland annat att man långsiktigt vill att allt jordbruk i EU ska vara ekologiskt. Vi ser också att regeringen röstar nej till nya GMO-grödor trots att de bevisligen är säkra, enligt både våra egna och Europeiska unionens myndigheter. Frågan blir varifrån maten långsiktigt ska komma om vi säger nej till teknikutvecklingen och dessutom bara vill odla ekologiskt, vilket ger mindre skördar.
Det är tråkigt att regeringen lämnar det svenska förhållningssättet gentemot GMO. Man överger egentligen en ordning som har fungerat och hållit över flera regeringar. Utöver att man nu bryter mot den överenskommelsen var MP med och bröt mot budgetpraxisen 2013. Finns det fler förhållningssätt och mer praxis som Miljöpartiet är på väg att lämna?
Är man på väg åt Vänsterpartiets håll och ska lämna det finanspolitiska ramverket? Finns det andra saker vi borde se upp för framöver?