Staffan Danielsson (C):
Jag tackar socialministern för svaret på min interpellation. Frågor om lidande, livet och döden, är svåra men mycket viktiga. För några människor är detta just nu, och som alltid, akuta och livsavgörande frågor.
För mina - och även socialministerns - uppfattningar i frågan om en svårt lidande människa i livets slutskede ska kunna få hjälp att somna in något i förtid för att undkomma svåra plågor om man själv vill det, eller om man inte ska kunna det, vill jag hänvisa till den interpellationsdebatt vi hade här den 15 januari 2009 och som jag tyckte var saklig och klargörande.
Socialministern och riksdagen accepterar att livsuppehållande behandling får avbrytas eller inte inledas om den enskilda människan så begär och accepterar kraftig smärtlindring vid svåra plågor, även om detta kan leda till en tidigare död. Det är bra men var inte alls självklart tidigare.
Däremot säger ministern och riksdagen blankt nej till en enskild svårt lidande människa som vill undkomma svåra plågor i livets slutskede och ber om att få hjälp med att värdigt somna in något i förtid. Detta ska förvägras henne enligt en bred majoritet i riksdagen, inklusive mitt eget parti. Det finns öppningar från de tre oppositionspartierna om att åtminstone låta utreda dessa frågor parlamentariskt.
Jag välkomnar det, och jag hoppas att de fyra regeringspartierna med socialministern i spetsen också kan börja öppna för detta. Den demokratiska debatten om dessa svåra frågor och den verklighet som driver på den tycker jag ändå börjar ge resultat.
En viktig händelse är Läkarförbundets och Läkaresällskapets olika förslag till nya etiska riktlinjer, där man öppnar för att patienter - människor - som är svårt sjuka med stora lidanden ska kunna sövas ned och sova sig in i döden, så kallad palliativ sedering.
Jag vill citera läkaren Ingemar Engström, ordförande i Läkaresällskapets etiska delegation: "Men frågan gäller vad man bör göra när patienten inte längre vill ha sitt liv förlängt med hjälp av den moderna medicinens teknologier? Vi har svårt att förstå på vilka grunder läkaren i den situationen kan svara patienten att samhället har bestämt att vården måste fortsätta oavsett vad patienten önskar. Det finner vi vara djupt oetiskt och dessutom olagligt."
Läkaresällskapets riktlinjer innebär att patienter som anser sina symtom outhärdliga i högre grad kan begära att bli nedsövda. Om symtomen är permanenta och patienten så önskar kan behandlingen fortgå utan uppehåll. Har patienten sagt nej till vätske- och näringstillförsel under nedsövningstiden ska detta respekteras, även om det skulle påskynda döden. Detta är förslag och inte gällande regelverk.
Det här berör i hög grad en förlamad 31-årig kvinna som vill få sin respirator avstängd men som kanske inte får sövas ned innan på grund av brottsbalkens medhjälpsparagraf. Hon skriver så här till socialstyrelsen, nedkortat av mig: Jag har en sjukdom som heter neurofibromatos. Jag opererades när jag var sex år, och då blev jag förlamad och respiratorsbunden 24 timmar om dygnet. Jag kan ej andas någonting själv eller röra mig.
Så länge jag ännu har min kropp och min hjärna i behåll så vill jag avsluta mitt liv så länge det är värdigt. Därför är det min uttryckliga önskan att respiratorn stängs av efter att jag har sövts. Jag vill ha svar innan sommaren 2010. I dag är regelverket alltså så att läkarna får stänga av respiratorn men kanske inte söva ned dessförinnan. Jag hoppas att Socialstyrelsen snabbt kan klara ut detta och att nedsövning får ske.
Skulle dagens regelverk inte medge detta är min fråga till socialministern alltså den som jag ställt i denna interpellation: Kommer socialministern då att mycket snabbt agera så att detta blir möjligt?