Maria Malmer Stenergard (M):
Tack, finansministern, för svaret! Regeringens mål är som bekant att ha Europas lägsta arbetslöshet år 2020. För att nå detta mål krävs självklart en politik som bygger på att företagen har goda förutsättningar så att jobben kan växa fram. Men det måste också löna sig att arbeta, och det måste löna sig att utbilda sig, att utveckla sig och att ta ansvar i sin yrkesroll. Genom jobbskatteavdraget gjorde vi det mer lönsamt att arbeta.
Jobbskatteavdraget gjorde mest skillnad för dem med låga inkomster. Och det fick effekt. Hur skattepolitiken ser ut påverkar nämligen hur arbetsmarknaden fungerar, och den påverkar hur många jobb som skapas. I stället för att göra det mer lönsamt att arbeta och att utbilda sig har S och MP-regeringen valt att göra precis tvärtom. Trots vallöftet om att inte höja skatterna för vanliga löntagare höjer regeringen skatten för just dessa människor.
Redan i dag betalar 1,3 miljoner personer statlig inkomstskatt. Det motsvarar ungefär var tredje arbetande person. Genom att regeringen ändrar beräkningssättet för brytpunkten för statlig skatt kommer nu ytterligare 40 000 personer att betala statlig skatt nästa år. Och det drabbar helt vanligt folk: Poliser, lärare och barnmorskor kommer att få höjd skatt.
Det rimmar illa med regeringens tal om att Sverige ska konkurrera med kunskap i stället för med låga löner. Om regeringen verkligen menade allvar med påståendet att vi ska konkurrera med kunskap skulle regeringen inte straffbeskatta utbildning i stället för att premiera den. Det rimmar illa med regeringens löfte om att inte höja skatten för vanligt folk. Det är ett sant svek mot hårt arbetande människor med helt vanliga jobb.
I ett läge där det behövs fler arbetade timmar för att möta det nya växande utanförskapet väljer regeringen att föra en politik där det lönar sig allt sämre att utbilda sig. Drivkrafterna för att jobba extra eller att ta ett nytt uppdrag på sin arbetsplats minskar också. Det här är bakgrunden till mina frågor till finansministern. På vilket sätt kan höjda marginalskatter på vanliga yrkesgruppers löner bidra till att öka antalet arbetade timmar? Min andra fråga rör trixandet med brytpunkterna.
Kommer finansministern att arbeta för att återställa beräkningssättet för statlig skatt så att inte ytterligare yrkesarbetande med normala löner behöver betala statlig inkomstskatt? Tanken var nämligen att skiktgränsen hela tiden ska räknas upp, för om man inte gör det får till slut varenda människa betala statlig inkomstskatt. Kanske är det precis det som finansministern och regeringen eftersträvar.
Men det innebär i så fall att de inte tror att skatter spelar roll för människors val. Det innebär att de förnekar de drivkrafter som finns i att få mer pengar i plånboken och att få bestämma mer själv. Höjda skatter påverkar naturligtvis motivationen att arbeta och höjer trösklarna in på arbetsmarknaden. Detta blir särskilt allvarligt eftersom skatterna kombineras med kraftigt utbyggda bidragssystem som minskar drivkrafterna att gå från bidrag till jobb.
Enligt Konjunkturinstitutet leder regeringens reformer till färre jobb. Enligt Finanspolitiska rådet för regeringen en politik som riskerar att leda till en underfinansierad budget. Det förklarar man genom att regeringen räknar med skatteintäkter som inte kommer att komma eftersom det lönar sig mindre att jobba. Därför måste jag också fråga: Var går egentligen finansministerns gräns för skattehöjningarna?