KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jonas Sjöstedt (V):
Jag tackar ministern för svaret. Jag tycker att det är fullt relevant att ta upp detta med en sorts tak för avgiften, till exempel satt i procent. Det är ingen stor kostnad för ett företag som Western Union att transferera de här pengarna. De har kontor över hela världen. Jag menar att om man kan skumma 15 procent på en transaktion är det att jämföra med en sorts ocker när det gäller lån.
Man utnyttjar utsatta människors situation, att de är desperata och vill skicka hem pengar till sina familjer, för att betala någons utbildning, bygga ett hus eller vad det nu kan vara. Jag vill verkligen understryka hur viktigt jag tycker att det här är. Jag tycker inte heller att Sverige kan ta åt sig så mycket av äran för detta. Visst bidrar det här till global utveckling, men man ska veta att det här inte är statens pengar. Det är privatpersoners pengar som de har arbetat ihop, ofta med ganska dåligt betalt, i det svenska samhället.
De har dessutom bidragit till det svenska biståndet genom att betala skatt under tiden som de har dragit in de här pengarna. Jag tycker att det är ett sätt att visa att man bryr sig om rättssäkerheten också för dem som kanske inte alltid står högst upp på statusstegen i det svenska samhället. De har rätt till rättssäkerhet och låga avgifter när de väljer att hjälpa sin familj oavsett var familjen bor någonstans.
Vi i Vänsterpartiet ser fram emot att få de förslag som kommer i mars. Om de inte går tillräckligt långt lovar vi att försöka bidra med egna idéer så att vi får billigare och säkrare möjligheter till remitteringar för dem som använder det i Sverige.
Jonas Sjöstedt (V):
Jag tackar ministern för hennes svar. Jag tror att ministern har en viktig poäng när hon lyfter fram hur det påverkar de efterlevande. När det gäller resningsansökan som avser Fingal Larsson-Lennelind lever hans barn i dag. En av dem heter Rune Larsson. Han påverkades väldigt direkt av det. Han hade sökt arbete vid järnvägen, där också hans pappa varit anställd och aldrig fick arbeta igen.
Han fick inte det arbetet, med all sannolikhet därför att han var barn till en person som blev dömd i rättegången. Även efterlevande är direkt påverkade, förutom det som kanske är det viktigaste. Det är hur familjen påverkas av gatloppet de fick löpa efter domarna.
Det är riktigt att det kan vara svårt att gå tillbaka i rättsfall där de huvudpersoner som figurerade inte längre är i livet. Man ska veta att i det här fallet finns en mycket omfattande dokumentation. Förhören finns naturligtvis kvar utskrivna, och bevismaterialet, i den mån det fanns något sådant, finns också bevarat. Dessutom är det så att mycket av bevismaterialet i rättegången hemligstämplades på 60 år.
Det blir tillgängligt om något år att forska i. Vissa personer har redan fått tillgång till det militärt hemligstämplade bevismaterialet, däribland finns militärhistoriker som inte alls delar de dömdas politiska värderingar på något sätt. De har kommit till slutsatsen att detta är en fullständig rättsskandal. Det finns ingen grund för att dessa människor dömdes till de långa fängelsestraffen.
Jag menar att det talar för att detta fall är lämpat för att utreda ytterligare. Naturligtvis gör den politiska komponenten i detta det hela ännu mer känsligt. Det skulle vara ett ännu större bevis på rättsstatens funktion i Sverige att man är beredd att ta i också ett sådant fall. Jag välkomnar justitieministerns besked om arbetet med att se över möjligheterna till resning.
Jag tycker att de är viktiga i vissa särskilda fall där det kan vara aktuellt. Detta är ett sådant fall. Här handlar det om människors tilltro till rättsstaten. Man har möjlighet att återställa dessa människors tilltro till att den svenska demokratin och rättsstaten till sist faktiskt fungerar även för dem. Jag skulle vilja återkomma till de frågor som jag ställde i slutet.
Om vi tänker oss att HD beviljar resning och personen frikänns sätter det hela Enbomsprocessen i ett nytt ljus. Det är då uppenbarligen så att det har gått fel i domarna. Anser justitieministern att det i en sådan situation kan finnas anledning att återkomma till frågan om en sanningskommission?
Det gäller inte i dagsläget, utan i det fall att Högsta domstolen väljer att avgöra fallet. Med all respekt för att jag inser att justitieministern inte får uttala sig om den rättsliga prövningen i sig vill jag höra om justitieministern ser några som helst juridiska hinder för att Högsta domstolen beviljar resning och tar upp fallet till förnyad prövning.
Jonas Sjöstedt (V):
Jag vill tacka justitieministern för hennes svar. När det gäller det senaste inlägget är jag i stort sett enig i allting. Fritiof Enbom var knappast den storspion som han själv hävdade att han var, men allting pekar på att han begick olagliga handlingar. Det kanske också är ett skäl till att gå igenom fallet en gång till. Det kan också finnas de som varit skyldiga till något. Då ska det klargöras, visas och läggas upp på bordet.
Som det är nu ligger det en aura av rättsröta över hela det här fallet. Det kan vara bra att reda ut vem som kanske var skyldig och vem som inte var det. Det är så rättsstaten ska fungera. Sedan menar jag att justitieministern har helt rätt. Man kan inte begripa processen om man inte sätter in den i ett inrikespolitiskt perspektiv och i ett perspektiv av kalla kriget på 50-talet.
I det ingår marinspionen som förekom strax innan detta fall. I det ingår också Catalinaaffären. Man kan till exempel diskutera den länge och mycket annat. Det handlar om det klimat som var vid den här tiden. Jag menar att just detta göra det är lämpligt för en vidare granskning än bara den strikt juridiska.
Det är bara om historikerna får bidra genom att sätta detta i sitt historiska perspektiv som man inte bara kan begripa att en del saker kanske blev ohyggligt fel och att många människor misshandlades av detta utan också kan förstå varför det skedde. Då har man nått ett steg längre. Det skulle en sanningskommission kunna bidra till. Jag respekterar fullt ut att ministern vill avvakta prövningen i Högsta domstolen.
Men jag tror att det kan finnas anledning att återkomma - beroende på hur frågan behandlas i HD - till frågan om en sanningskommission i det här fallet.
Jonas Sjöstedt (V):
Miljöministern! Vem vill ha de genmodifierade grödorna? Vem är det som vill ha och efterfrågar de livsmedel som man framställer med genmodifierade grödor? När man mäter vad konsumenterna tycker runt om i EU kommer det rungande: Nej, tack! Vi avstår hellre. Vi använder hellre andra typer av grödor än just de genmodifierade. Det är i praktiken ett fåtal storbolag som driver på utvecklingen.
När det gäller merparten av de genmodifierade grödor som odlas globalt handlar det om att de har blivit resistenta mot ett visst företags bekämpningsmedel. Man får då kontroll över både utsädet och bekämpningsmedlet när man odlar de här grödorna. Tyvärr har Sverige en lång och tråkig tradition av att inte bejaka att EU:s medlemsländer har rätt att tacka nej till genmodifierade grödor.
Den traditionen, ska man i ärlighetens namn säga, går även tillbaka till tidigare regeringar än den här regeringen. Jag tycker att Sverige har hamnat på fel sida i den här frågan. Jag tycker att det är positivt när medlemsländer lyssnar på sina medborgare, när demokratin har sin gång, när man har rätt att tacka nej av försiktighetsskäl och att man inte är beredd att chansa när man vet att det finns fullgoda alternativ.
Att vi nu har kommit till en punkt där även EU-kommissionen, trots att den brukar vara lyhörd för just de här storföretagens intressen, faktiskt har tvingats lyssna är någonting bra, som jag hoppas att Sverige kommer att bejaka. Sedan kan jag hålla med miljöministern när han säger att det finns en paradox i att man ska göra det här på andra grunder än miljö och hälsa. Det är just hänsyn till biodiversitet som kanske är det främsta argumentet, menar jag, för dem som är skeptiska, mer än folkhälsan, till GMO-tekniken.
Men det hela handlar i slutändan om vilken sorts EU vi ska ha. Dragkampen mellan miljö- och konsumenthänsyn på ena sidan och företagens rätt att obehindrat sälja sina varor på den andra sidan är en klassisk konflikt i Europeiska unionen, och den är i högsta grad levande.
I andra sammanhang, till exempel när man diskuterade EU:s fördrag, har även Centerpartiet, om jag inte missminner mig, hänvisat till det som i fördraget kallas miljögarantin - det är något missvisande, får man säga - som innebär en begränsad möjlighet att under vissa förutsättningar bibehålla strängare nationell lagstiftning på miljöområdet. Men själva miljögarantins grundprincip är att ett enskilt medlemsland ska kunna gå före. Vi har inte rätt att ha sämre miljölagar än andra EU-länder. Det tycker jag är bra.
Så ska internationellt miljösamarbete se ut. Men vi har rätten att gå före och ställa hårdare krav. När nu inte Sverige stöder att man inom EU inrättar ett system som ger medlemsländer rätt att tacka nej till genmodifierade grödor ställer sig Sverige emot denna grundprincip, att man ska ha rätten att gå före. Jag skulle därför vilja fråga ministern: Är det inte ändå ett sådant EU vi vill ha?
Där är ingen sämre än de regler som finns, men man har rätt att vara bättre om man vill gå före och visa att det går att ha en bra politik för miljö och folkhälsa.
Jonas Sjöstedt (V):
Tack, miljöministern! Det finns ett argument som ständigt återkommer i den här debatten, och det är risken för tvist i Världshandelsorganisationen och till och med att man får utslag av deras paneler som går emot oss i det här fallet. Men ibland kan det vara rätt att ta en tvist i en principiellt viktig fråga, även om man, som det heter, ska välja sina strider. Att ta en tvist med USA i det här fallet tycker jag är rimligt så att man klarar ut det här.
Det handlar i grunden om att hävda det som Jens Holm tog upp, det vill säga försiktighetsprincipen, som är en av miljöpolitikens grundstommar och att hävda vår rätt att inte göra det som vi inte kan överblicka konsekvenserna av. Miljöministern sade, om jag citerar honom rätt, att det är värt att pröva kommissionens förslag vidare. Det tycker jag är ett väldigt positivt uttalande.
Jag tolkar det som att regeringen är försiktigt positiv till denna möjlighet för medlemsländer att gå före på det här området. Jag tycker att det vore en välkommen omprövning av Sveriges traditionella hållning i frågan.
Jag skulle gärna se att man, precis som miljöministern antyder, utökar möjligheten till undantag till att också omfatta miljö och folkhälsa, för det är den enda rimliga formuleringen av de egentliga bevekelsegrunderna för att införa begränsningar för odling av genmodifierade organismer. Om miljöministern tar detta vidare till miljöministerrådet på det sättet tror jag till och med att jag kan utlova mitt och Jens Holms entusiastiska stöd för den saken.
Jonas Sjöstedt (V):
Även jag vill tacka landsbygdsministern för det här svaret. Behandlingen av fiskeavtalet med Marocko på måndag kommer att bli ett viktigt test för Sveriges utrikespolitik och Sveriges krav på att man ska respektera folkrätten. I det här avtalet tillåts Marocko att sälja ut rätten att fiska i ett land som de ockuperar. Vi betalar ockupationsmakten för att de ska plundra de ockuperades naturresurser.
Så ser ekvationen ut i det här fiskeavtalet. Det är ett skammens avtal. Speciellt när man ser på den våg av protester för demokrati och frihet som sveper över Nordafrika är det ett sätt att öppet förneka befolkningar deras rättigheter att gå med på att behandla den marockanska regimen på det privilegierade sätt som EU har för avsikt att göra genom att förlänga avtalet.
Därför är det så viktigt om Eskil Erlandsson kan ge ett besked att det blir ett tydligt nej från Sverige på måndag och att Sverige kommer att argumentera för det här nejet och försöka få andra länder med sig för att stoppa det här ockupationsavtalet som fiskeavtalet egentligen är med Marocko. Det finns en parallell till fiskeavtalet. Före jul slöt EU ett jordbruksavtal med Marocko. Det avtalet, vad jag förstår, röstade Sverige för.
Men samma problem finns, att det är väldigt oklart vad som gäller i de ockuperade områdena, och risken är att de omfattas av avtalet. Det var bara Vänsterpartiet och Miljöpartiet som gick emot avtalet. Det antogs som en A-punkt i Coreper. Det var alltså ingen formell behandling i ministerrådet. Jag skulle gärna vilja höra landsbygdsministerns syn på varför Sverige inte röstade mot det jordbruksavtalet.
Fiskeavtalet med Marocko är speciellt i och med att Marocko säljer rätten att fiska på ockuperat territorium. Även de andra fiskeavtalen med utvecklingsländer har stora bekymmer. Det har förekommit en rad rapporter om att det har varit rovfiske från EU:s sida i stora delar av afrikanska fiskevatten. Alternativet vore att med bistånd bygga ut den lokala fiskekapaciteten så att man kan skapa arbetstillfällen och inkomster i de här länderna.
Hittills har de här fiskeavtalen varit A-punkter, de har egentligen inte behandlats i överläggningar i riksdagen. Jag tycker att det är förvånansvärt. Jag har precis samma fråga som Jens Holm: Har regeringen över huvud taget sett och läst de socioekonomiska utvärderingar som har gjorts av hur avtalen har fungerat? Har det varit tillgängliga? Det är även en fråga om övervakning.
De här länderna måste kunna se till att EU:s fiskeflottor följer de ingångna avtalen. Hur bedömer ministern möjligheterna för länder som Guinea Bissau eller Comorerna att övervaka att avtalen följs? Finns det en kustbevakningskapacitet? Det här är stater som har problem med att upprätthålla de mest grundläggande basala statsfunktioner, kan man säga.
Jonas Sjöstedt (V):
Det är inte ofta som jag uttrycker mitt helhjärtade stöd till vår borgerliga regering, men nu ska jag göra det. Jag gratulerar Eskil Erlandsson till löftet att åka till EU:s ministerråd och tydligt och klart säga nej till det här fiskeavtalet därför att det strider mot folkrätten. Jag hoppas att ministern också kommer att föra en argumentation för att övertyga andra länder om att det här avtalet ska vi inte ha. I det kommer ministern att ha riksdagens fulla stöd.
Man ska veta, när man talar om detta avtal och dess effekter på befolkningen i Västsahara, att merparten av befolkningen i Västsahara i dag är marockanska bosättare. De kan möjligen ha en viss nytta av avtalet. Men det sker en systematisk diskriminering av de saharier som bor kvar i ockuperat område. Deras möjlighet att ha någon som helst nytta av den här typen av avtal är mycket liten, om ens någon.
Man ska också veta att det sahariska folkets legitima företrädare, befrielserörelsen Polisario, uppmanar EU att inte sluta sådana här avtal med ockupationsmakten Marocko. Jag tycker att det var en blixtbelysning av de demokratiska problemen i EU när ministern berättade här att EU-kommissionen, som i grunden är ett tjänstemannaorgan, vägrar att delge de lagstiftande församlingarna, ministerrådet och EU-parlamentet, underlag för internationella avtal och beslut.
Det är ett mycket märkligt sätt att förfara på. Jag skulle vilja återkomma till en fråga som jag berörde lite grann i mitt förra anförande. Den gäller kapaciteten för de avtalsslutande länderna att övervaka att avtalen verkligen följs, så att man inte till exempel överfiskar.
Visst är det ett bekymmer att EU sluter avtal med länder som Guinea Bissau och Komorerna, som rimligen har mycket små möjligheter att själva övervaka att avtalen följs och respekteras. Samtidigt har de behov av kontanterna från EU och har därmed en väldigt svag förhandlingsposition gentemot Europeiska unionen när det gäller att kräva till exempel utveckling av det egna lokala fisket.
Jonas Sjöstedt (V):
Jag vill börja med att hålla med ministern och berömma henne lite grann på två områden. Det första är att det faller ett ansvar på tidigare majoriteter och tidigare regeringar att det inte har skett mer. Det är vi helt överens om. Det tycker jag är en rimlig kritik som ministern har framfört. Men det förändrar inte sakläget och behovet av förändring. Det är snarare så att det är mer akut på grund av det. Jag välkomnar också de förändringar som har skett i rättsväsendet för att ge bättre utredningskapacitet och samla den på ett håll för att utreda den här typen av brott.
Jag tycker att det är en klok och bra reformering som har gjorts. Sedan anför ministern att svensk lagstiftning i dag täcker "nästan samtliga fall" enligt den internationella rätten. Men är inte problemet att vi bör täcka samtliga fall? Är det inte just det vi har åtagit oss när vi har signerat de här konventionerna? Pekar inte behovet av att lyfta in detta just på den brist som faktiskt finns?
Här handlar det om att stärka lagstiftningen i sig, men det handlar också om att visa respekt för de konventioner som vi har förespråkat internationellt. När länder som har varit pådrivande för att få igenom dem inte själva fullt ut genomför dem finns ju en risk att vi försvagar det internationella arbetet med de här konventionerna. När det gäller tortyrbrottet har ministern inte lyckats övertyga mig.
Jag skulle vilja återkomma till resonemanget om psykisk tortyr. Vad gör man med den som har tvingats bevittna att en anhörig utsätts för våldtäkt till exempel, en form av psykisk tortyr, eller den som aldrig får sova, vilket är en ohygglig form av tortyr? Vilken brottsrubricering i svensk lag är det som är effektiv där?
Vore inte ett speciellt tortyrbrott en hjälp för åklagarna i de här mycket komplicerade och omfattande utredningarna som ministern mycket riktigt påpekade att det är. Då har man en starkare och tydligare brottsdefinition som gör att det faktiskt är enklare att lagföra personer för de här mycket allvarliga brotten. När det sedan gäller brott mot mänskligheten skulle jag vilja återkomma till den pågående utredning som berör situationen i Sudan.
Är det inte korrekt att säga att om vi hade haft en rubricering som brott mot mänskligheten som varit oberoende av Genèvekonventionens krav på väpnad konflikt så hade möjligheten för åklagaren att lagföra skyldiga i samband med det här sannolikt varit större? Fins det inte en kvalitativ skillnad beroende på vilken sorts utformning man har på lagstiftningen på det här området?
Jonas Sjöstedt (V):
Låt mig ta vid där ministern avslutade sin argumentation. Det gäller vikten av att stärka den internationella brottmålsdomstolen och Romstadgan. I det är jag helt enig med ministern. Det är ett genombrott att vi har detta system på plats, och därför vill jag göra allt för att det ska utsträckas till att omfatta fler signatärländer och stärka domstolens arbete i sig. Ett sätt att göra det är att vara nitisk när vi genomför lagstiftning i vårt eget land, för att visa att vi respekterar reglerna.
Jag menar att det återstår att göra en del på detta område i Sverige, även om, som ministern har påpekat, nästan samtliga fall täcks. Jag välkomnar också att man har lyft upp preskriptionstiderna för dessa brott, som man har gjort i den svenska lagstiftningen. Jag tycker att det är bra och också i överensstämmelse med dessa bestämmelser. Jag tror - eller jag är helt övertygad om - att det är ett misstag att inte införa tortyrbrott i svensk lagstiftning.
Man kommer att fortsätta att hamna i diskussioner om huruvida Sverige verkligen uppfyller konventionernas krav. Det är en dålig diskussion för Sverige. Det bästa är att vi uppfyller dem till hundra procent. Sedan finns det en fråga som ministern inte direkt har berört men som jag ställde tidigare och vill lyfta fram igen. Det gäller brottsutredningen om situationen i Sudan.
Är det inte en rimlig bedömning att tro att brottsåklagaren med en vidare brottsdefinition - brott mot mänskligheten - har bättre verktyg i sin hand att, om man finner att det finns grund för detta, faktiskt lagföra de ansvariga för denna eventuella brottslighet?
Jonas Sjöstedt (V):
Jag vill tacka finansministern för dessa svar, inte minst de sista på frågorna om euromedlemskapet. Om jag får ställa en följdfråga skulle jag vilja höra: Anser finansministern att det har varit en fördel för svensk ekonomisk utveckling att vi har stått fria från valutaunionen under de gångna åren, att vi exempelvis har haft en lägre ränta och en växelkurs som inte har följt euron? Skulle man till exempel kunna hävda att vi sannolikt hade haft en högre arbetslöshet om vi hade haft högre ränta?
Är det rimligt att komma med ett sådant påstående? När det gäller Carl B Hamiltons inlägg och möjligheterna att kyla ned en ekonomi utan en egen ränta är det naturligtvis så att det finns fler verktyg i verktygslådan. Men det är ju synd att bara ha slägga om man också kan ha såg när man ska bygga någonting här i världen. Det har visat sig i praktiken att man har svårt att hantera spekulationsbubblorna i en rad euroländer. Det är en viktig bakgrund till den kris som de nu genomgår. Det är naturligtvis inte den enda orsaken - men en viktig.
Jag är väl medveten om de regler som finns för beslut om sanktioner, men mitt frågetecken för beslutsfattandet när det gäller den omvända kvalificerade majoriteten är om EU-fördraget över huvud taget ger utrymme för den sortens beslutsprocedur i dag. Allt är stadgat i EU-fördraget. Det kan hända att jag inte har hittat den stadgan när jag har bläddrat i fördraget, men jag tror inte att den finns där. Här har man hittat på något som inte finns i EU-fördraget.
Jag skulle vilja återkomma till det som var min huvudingång i debatten. Svenska folket hade en folkomröstning med högt valdeltagande och en klar majoritet. I mitt eget hemlän var det tre av fyra röstande som röstade nej till EU:s valutaunion. Det handlade inte i första hand om vi skulle ha euro eller kronor i plånboken, utan det handlade om var makt och beslutsfattande ska ligga.
Om man ska ge upp detta och svika de väljare som röstade nej genom att införa delar av det regelverk de röstade nej till i efterhand menar jag att man tar på sig ett stort politiskt och ekonomiskt ansvar.