Annika Lillemets (MP):
Först vill jag tacka arbetsmarknadsministern för svaret på mina frågor. Att ministern väljer att inte verka för att återinföra friåret är svårt att förstå utifrån flera perspektiv. Det gäller inte minst dess nytta för de arbetslösa och även synen på människor och arbete. Friår innebär enkelt uttryckt att en person med anställning byter plats med en arbetslös under en tid.
I Sverige kunde, på Miljöpartiets initiativ, ett antal anställda ta ledigt i tre till tolv månader medan en arbetslös vikarierade för den friårsledige. Det gällde från 2005 fram till att den moderatledda regeringen tog bort möjligheten 2007. Den friårsledige fick ersättning motsvarande 85 procent av den arbetslöshetsersättning som hon eller han skulle ha fått som arbetslös, och vikarien fick vanlig lön.
Friårsreformen var en kombinerad frihetsreform och arbetsmarknadsreform. Intresset var stort, och långt ifrån alla som ansökte om friår fick det. I Finland finns en motsvarighet till friåret, nämligen alterneringsledighet. Efter en försöksperiod som inleddes 1996 infördes en visstidslag 2002. Nu har man valt att permanenta alterneringsledigheten.
I Finland har fackföreningar, arbetsgivarorganisationer, samtliga partier och allmänheten gått från att vara kritiska till reformen till att i stället se dess fördelar. En saklig och sansad debatt och omvärdering vore välgörande även i Sverige. Statsrådet påpekar helt riktigt att forskningen visat att friårsvikariernas ställning på arbetsmarknaden stärks.
Ja, friårsvikariat innebär ju riktiga arbetsuppgifter och riktig lön, en fot in på arbetsmarknaden och värdefull erfarenhet som ökar chansen att få nytt jobb därefter. Friår är alltså en utmärkt arbetsmarknadsåtgärd. Det är inte den enda, men den är utmärkt.
Jag undrar på vilket sätt det är bättre att betala människor - om än alldeles för lite - för att utföra meningslösa och rent av förnedrande aktiviteter i mer eller mindre konstlade arbetsmarknadsprojekt, vilket tyvärr förekommer. Arbetsmarknadsministern anför som skäl mot friåret att arbetskraftsefterfrågan ökar. Arbetslösheten är dock fortfarande hög.
Att dela mer rättvist på lönearbete och fritid vore alltså till nytta för alla. De friårslediga får en önskad och för många välbehövlig paus i arbetslivet samt möjlighet att förverkliga sina drömmar. Friårsvikarierna har jag redan nämnt, och arbetsgivarna är inte att förglömma. De får fler personer med större erfarenhet och kompetens att välja på när de behöver anställa.
Chansen att matcha arbetslösa med lediga jobb borde alltså rimligen öka om friåret återinförs. Stora arbetsförmedlingsinsatser anförs vidare som ett argument mot friåret. Men att friåret skulle kräva stor administration är ingen naturlag - i Finland har arbetsförmedlingarna inte behövt förstärka för att hantera alterneringsledigheten. Varför skulle friår vara besvärligare att hantera i Sverige?
Det finns alltså all anledning att lära av Finland även där. Ministern menar att administrationen av friårsvikariat skulle ta tid i anspråk från arbetsförmedlarnas verkliga jobb, som är att förmedla arbeten till arbetssökande. Men det är ju precis det de gör när de förmedlar friårsvikariat. Vad är det för skillnad på dessa och andra jobb? Nej, motståndet mot det svenska friåret är enligt min mening inte sakligt grundat.
Det handlar som jag förstår det om helt andra saker, vilka jag återkommer till strax.