Christina Zedell (S):
Kulturen är och måste få vara själva grunden, själva fundamentet i hur vi bygger ett starkt samhälle tillsammans. Som socialdemokrat drivs jag av våra grundvärderingar. Jag vill ha ett samhälle som bygger på demokrati, jämlikhet och rättvisa, ett samhälle som präglas av solidaritet och frihet.
Som socialdemokrat vill jag se ett demokratiskt samhälle där människor ses som medborgare och inte som kunder på en marknad, medborgare som har bred bildning och ges möjlighet att delta i ett rikt kulturliv. Det ska vara en kultur som är självständig och kritiskt tänkande, ett demokratiskt kulturliv präglat av tillgänglighet och mångas delaktighet.
Kultur är inte - och får inte vara - någon sorts välfärdspolitiskt grädde på moset, en politik som ligger vid sidan av alla andra politikerområden, skild från de värderingar och bedömningar som görs inom dessa andra områden. Kulturpolitiken är ofrånkomligen en ideologisk arena.
Den är det av samma skäl som exempelvis arbetsmarknadspolitiken eller socialpolitiken är en ideologisk arena: Det handlar i grunden om makt och maktfördelning. Kultur har att göra med det latinska ordet cultivare, som betyder odla, förädla.
I enlighet med det skulle man kunna beskriva kulturpolitik som det som har att göra med odling och förädling av tankar och känslor. Därmed blir kulturpolitikens inriktning en fråga just om makt - makten över tanken och hur den ska fördelas. Därför måste kulturen vara fri och obunden. Kommersiella krafter ska inte tillåtas styra utbudet. Inte heller ska politiker styra.
Däremot måste det offentliga ge förutsättningar för kulturlivets utveckling och garantera tillgänglighet för alla. En av grundförutsättningarna för ett rikt och levande kulturliv är att kulturskaparna har goda grundförutsättningar, möjligheter och villkor. Utan kulturskaparna ingen kultur - utan konstnärer ingen konst.
Därför är det av samhälleligt intresse att kulturskaparna kan leva på och utveckla sina yrken. Jag har märkt att respekten många gånger är låg för det konstnärliga arbetet, inte minst på politisk nivå. Det finns en underliggande misstro eller misstanke om att konstutövare egentligen är lata drönare som vill sko sig på samhällets bekostnad.
Det är en borgerlig retorik som vi alltför väl känner igen även när det gäller andra grupper i samhället. Jag är övertygad om att konstutövare vill göra rätt för sig och kunna försörja sig på sina arbeten. En majoritet av våra kulturskapare lever under väldigt tuffa villkor. Villkoren har också försämrats under en följd av år.
Många inom scenkonsten har tvingats ut i en osäker frilanstillvaro. Den borgerliga regeringens försämrade a-kassevillkor har slagit hårt mot kulturarbetare som tidigare har kunnat lyfta a-kassa mellan olika engagemang. De olika alliansarrangemangen, som är bra och som finns inom teater, dans och musik, har bara delvis kunnat kompensera detta. Herr talman!
En annan sak som är viktig att nämna i sammanhanget är att en lösning när det gäller scenkonstpensionerna måste komma till stånd. Två gånger har ett enigt utskott gett regeringen ett tillkännagivande i denna viktiga fråga.
Det nuvarande pensionssystemet medför negativa konsekvenser för såväl scenkonstinstitutionerna som de konstnärliga yrkesutövarna och publiken. Att skapa förutsättningar för kultur att blomstra är att skapa förutsättningar för ett levande demokratiskt samhälle. Att uttrycka sig konstnärligt är berikande för ett kreativt samhälle.
Sverige behöver mer, inte mindre, kreativitet för att lösa alla de komplicerade samhällsutmaningar vi står inför. En socialdemokratisk politik vill göra det enklare för kulturskaparna att leva på sitt arbete.
Vi föreslog exempelvis i vårt budgetalternativ för 2012 ökade resurser till bland annat fria grupper, konstnärer och ideella kulturarrangörer, vilket skulle ha skapat arbetstillfällen för kulturskaparna. Men vi fick inte gehör för vårt förslag.
Enligt vår mening bör riksdagen genom ett tillkännagivande uppdra åt regeringen att utarbeta en strategi som har till syfte att långsiktigt stärka kulturskaparnas villkor.
Sedan 2009 finns ett nytt utställnings- och medverkansersättningsavtal, MU-avtalet, som likt ett kollektivavtal garanterar konstnären en viss minimiersättning vid en utställning på en statlig institution.
Problemet är att många konstinstitutioner, däribland regionala och lokala offentliga museer och konsthallar runt om i landet, har valt att inte använda sig av avtalet trots att det är normerande för konstbranschen.
Vi anser att nu när kulturpolitiken regionaliseras ska regionerna i sina kulturplaner slå fast att all utställningsverksamhet som finansieras med offentliga medel ska följa MU-avtalets miniminivåer. Vi föreslår också att regeringen ska utarbeta riktlinjer för att alla institutioner som får statliga bidrag ska följa MU-avtalet.
Vi vill också att Kulturrådet får uppdraget att ansvara för en årlig uppföljning av hur MU-avtalet efterlevs. Herr talman! En så kallad enprocentsregel har funnits sedan 1937 och är en rekommendation om att 1 procent av kostnaderna för offentliga byggnationer ska gå till offentlig gestaltning och konst.
Konst i våra stadsmiljöer, både inom- och utomhus, skapar både skönhetsupplevelser och trygghet. Ofta leder den till reaktioner och berikande samtal mellan medborgarna. Dessutom skapar den arbetstillfällen för konstnärer som får marknadsmässigt betalt. Vi välkomnar den förestående kartläggningen av hur denna regel efterlevs.
Men vi anser att det dessutom ska göras en utvärdering av hur den fungerar i praktiken. En grundlig analys av detta slag bör även inkludera privata aktörer som byggbolag med flera. Vi anser också att lämpliga aktörer bör få i uppdrag att parallellt med utvärderingen förstärka informationen om enprocentsregeln. Herr talman!
Socialdemokraterna har tre reservationer i detta ärende, men jag yrkar bifall endast till reservation 1.