KBLab/rixvox huggingface dataset:
Börje Vestlund (S):
Vi kan naturligtvis gräla om vem som har gjort mest på det här området, men jag tror inte att det ger speciellt mycket i dagsläget. Vi står inför en situation där det är väldigt många av specialistläkarna som är på väg att gå i pension. Vi vet att en del kan jobba kvar några år, men det handlar om några få år. Vi kan inte räkna med att de jobbar tills de är 80 år. Jag tycker att det projekt som fanns när det gäller psykiatrin var utmärkt.
Man borde kanske utöka den typen av aktiviteter till att gälla andra områden också. Man borde kanske vara lite framåt och se vilka problem som kommer lite längre fram i tiden. Var riskerar man att få stora vakanser inom vården? Det gäller fler områden.
Jag har pekat på reumatologin och neurologin eftersom de ligger mig varmt om hjärtat. Det är klart att vi kan lösa mycket med e-hälsa. Det är en väg att gå. Att ha en bättre utvärdering är naturligtvis också viktigt. Sedan har vi den eviga frågan som jag tror att alla som har sysslat med sjukvårdsfrågor har funderat över. Hur kan vi ha så många läkare i Sverige när vi dessutom har lägst antal besök, vilket var någonting nytt för mig?
Varför har man inte sett över detta? Vad är det som har gått fel? Det borde man titta över. Låt mig också kommentera detta med att vi tar in utländska läkare. Det är absolut ingenting nytt, utan det har vi gjort i många år. Frågan är hur man har tagit hand om de läkare som har kommit.
Där får jag väl skämmas och säga att den socialdemokratiska regeringen inte gillade att man hade mycket dyra utbildningar, men det var någonting som varenda länsarbetsnämnd - jag tillhörde en av dem i Stockholm - struntade fullständigt i. Vi tyckte att det var viktigt att vi snabbt fick in de här läkarna i verksamheterna, och det går ju också.
Men vår omvärld blir rikare, och då kan vi inte räkna med att andra länder ska försörja oss med läkare. Därför måste vi göra väldigt mycket själva också.
Jag vidhåller att regeringen måste ta ett större ansvar, inte bara för att det behov som finns i dag ska uppfyllas - det är ett stort behov - utan också för hur detta kommer att se ut om några år. Det är minst lika viktigt i det här sammanhanget.
Det är också bra att man ser över läkarutbildningen. Men även om man ser över läkarutbildningen kommer de här specialisterna att vara klara någon gång strax innan jag går i pension, och jag skulle tycka att det var mycket otillfredsställande. Jag tänker jobba ganska många år till.
Börje Vestlund (S):
Det positiva i det här är, kan man säga, att det behövs fler specialister inom vården. Vi har lärt oss mycket, det har skett många innovationer och upptäckter som innebär att vi kan göra människor friska, vilket vi kanske inte kunde tidigare. Jag med mitt handikapp skulle förmodligen ha suttit på ett vårdhem i dag. Jag skulle i alla fall inte ha kunnat vara riksdagsledamot om det inte hade gjorts många innovationer, framför allt under 50-talet.
Låt mig säga att forskning är någonting mycket positivt, men vi som har den tvivelaktiga förmånen att tillhöra ett forskningsintensivt sjukhus får vänta lite längre eftersom forskning tar tid. Samtidigt är det en fördel, för på det sättet får vi en högkvalitativ vård.
Det andra jag skulle vilja ta upp, och som jag kanske skulle ha lagt tonvikten på i min interpellation, är begreppet jämlik vård. Det är verkligen inte en jämlik vård. Framför allt är vården inte jämlik om vi ser till hela landet. Det behöver inte ha att göra med landsbygd eller storstad, utan det kan handla om hur man har organiserat vården.
Jag läste någonstans att sedan man tog bort läkarsekreterarna, vilket skett i stor utsträckning, har de administrativa uppgifterna för läkarna ökat med 75 procent i förhållande till hur det var tidigare. Det är sådant som sjukvårdshuvudmännen borde tänka på. Det viktiga är att ta till sig detta. Jag har pekat på flera specialistområden. Regeringen måste helt enkelt ta sitt ansvar.
Gör man inte det utan säger att det får fixas på annat sätt kvarstår vissa problem som man inte kommer ifrån. Ett sådant problem är att man har ett sjukvårdssystem som inte klarar av att fullfölja sina åtaganden. Då spelar det ingen roll om socialministern heter Hägglund eller om han eller hon heter någonting annat. Problemen kommer att landa i socialministerns knä oavsett vad han eller hon heter.
Börje Vestlund (S):
Jag tackar för svaret. Jag vill även tacka statsrådet för att hon kommer hit eftersom vi från ett flertal moderata riksdagsledamöter har fått höra att vi stör regeringen i dess arbete när vi ställer interpellationer. Jag är därför mycket tacksam för att statsrådet kommer hit.
Då vill jag ställa följande två frågor: Vad har EU med olika länders öppettider i detaljhandeln att göra? Och på vilket sätt skulle olika länders öppettider i detaljhandeln kunna hindra att man får etablera sig i olika länder, som påstås?
Den stora frågan på EU:s inre marknad handlar om att tillåta och se hela EU som en marknad. Det är en mycket god princip som vi socialdemokrater, och till och med dem som är mycket tveksamma till EU, tycker är den kanske viktigaste i hela EU.
Samtidigt har vi haft ett resonemang, inte minst statsrådet och jag, om att rena rama diskussionsklubben håller på att utbryta när det gäller den inre marknadspolitikens frågor. Det är väldigt mycket prat och väldigt lite verkstad.
Detta bevisar återigen att detta bara är ett inlägg i just denna diskussionsklubb eftersom detta inte kan leda till någonting. EU kan inte sätta några muskler bakom detta, och EU kan inte tvinga några länder att vidta åtgärder på detta område. EU är egentligen kraftlöst.
Då måste jag fråga följande: Är det då värt att lägga ned tid och kraft på att diskutera en fråga som EU inte har kompetens att besluta om? Är inte detta ett sådant exempel där kritikerna av EU säger att EU har en viss klåfingrighet och ska vara med och spela överallt?
Är inte detta ett typiskt exempel på sådant som EU egentligen inte ska lägga sig i? Jag är tacksam för det tydliga svaret att vi inte behöver stå här och diskutera huruvida EU har kompetens när det gäller att besluta om affärstidslagar. Låt mig också poängtera att den svenska affärstidslagen är bra.
Men jag tycker inte att vare sig den svenska riksdagen eller den svenska regeringen ska lägga sig i vilka öppettider man har i detaljhandeln i andra länder. Det tycker jag att varje land måste få bestämma självt. Vi har ganska nyligen antagit ett grundfördrag för EU.
I detta sammanhang har många frågor tagits upp, men man har inte enats mellan länderna om att EU ska ha kompetens att besluta om det. Jag vill därför fråga: Vidhåller statsrådet verkligen att detta är en så viktig fråga att man ska ta in den i den diskussionsklubb som håller på att bildas när det gäller de inre marknadsfrågorna?
Börje Vestlund (S):
Jag tackar för svaret och konstaterar att vi egentligen är överens: Detta är inget handelshinder. Det är därmed alltså att man vill föra in detta i diskussionen. Då kvarstår ändå att det bara kan leda till en sak, och det är att man diskuterar det hela.
Är det inte detta som håller på att bli bekymret för inremarknadsfrågorna, att det är väldigt många frågor som ligger uppe till diskussion och väldigt få frågor som verkligen blir lagstiftning? Vad som händer är nämligen att det möjligen kan stå i ett dokument att man nu har diskuterat detta - och så händer ingenting.
Det kan till och med ge förhoppningar hos detaljhandeln att man skulle kunna stödja sig på detta gentemot andra länder. Det jag vänder mig emot är att EU hanterar saker, kanske till och med under lång tid, som det sedan inte blir någonting av alls.
Sedan är det självklart att statsrådet ska redogöra för de uppfattningar man har. Inte minst tycker jag att det både i Sveriges riksdag och naturligtvis också, tror jag, över huvud taget i Sverige finns ett stöd för att man har rätt att ha sina butiker öppna.
Ett exempel man kan ta är följande: Om nu Hemköp liksom Lidl har etablerat sig brett över hela Europa kan det inte vara så att det är någon skillnad.
Då blir det väldigt konstigt, för om man har en Lidlbutik som har reglerade öppettider och en Hemköpbutik i Tyskland som har samma reglerade öppettider är man nämligen där på samma villkor. Man kan inte säga att man har någon konkurrensnackdel av att vara ett svenskt företag i Tyskland, för att ta det exemplet.
Då finns det betydligt värre exempel just från Tyskland när det gäller att etablera sig där; Ikea är väl ett bra exempel på detta. Statsrådet får alltså naturligtvis gärna diskutera detta på EU-nivå, men det viktigaste med den inre marknaden är att man löser de problem den inre marknaden har.
Jag upplever varken att detta kan vara en prioriterad fråga eller att det kan leda till någonting annat än just en trevlig diskussion på inremarknadsministrarnas möte. Jag skulle också vilja säga att jag delar den uppfattning statsrådet har - detaljhandeln är väldigt ofta en inkörsport till andra arbetsuppgifter.
Det gäller inte minst för ungdomar men i framtiden kanske - förhoppningsvis - även för personer med utländsk bakgrund som har svårt att hitta ett fotfäste på arbetsmarknaden. Där är vi helt överens. På vilket sätt man ska ha ingångarna i detta måste dock varje land få forma själva.
Om man jämför med andra reformer diskuterar man till exempel hur man ska pressa ned arbetslösheten, men det är upp till varje land att lösa frågan. Man åtar sig att pressa ned ungdomsarbetslösheten, men det är upp till varje land. På samma sätt måste det vara i dessa frågor. För övrigt är arbetsmarknadspolitik ett annat område där EU har en väldigt begränsad kompetens.
Jag tycker att det är bra att vi fick diskutera frågan och att vi kan försöka hitta en lösning på detta så att vi faktiskt kan slippa ifrån en massa onödiga diskussioner och ha mer verkstad när det gäller inremarknadsfrågor.
Börje Vestlund (S):
Jag bara konstaterar att företag upplever att det är problem med miljölagstiftning. Företag upplever att det är problem med arbetsrättslagstiftning. Företag upplever att det är problem med åtaganden man måste göra och som man gör i alla civiliserade länder. Det är alltså klart att man upplever detta som ett problem, och det förstår jag att man gör.
Det är inte så att jag vänder mig emot att detta är en fråga som behöver diskuteras. Däremot vänder jag mig emot att detta skulle vara den svenska ståndpunkten och att det skulle göras till en av huvudfrågorna kring det faktiskt väldigt viktiga dokument där man går in på detaljhandeln. Det finns så många andra frågor som är stora och viktiga och där EU har kompetens.
Sedan håller jag med om att det finns tveksamma nationella regleringar man borde diskutera. Det kan vara krav på yta, om man över huvud taget får förlägga sin verksamhet där - om det över huvud taget ska kunna finnas mer än ett möbelföretag inom arean - eller vad det nu kan vara.
Man måste ha en särskild märkning i just det landet, eller till och med inom just den regionen, i vissa länder, och så vidare. Där har ju faktiskt EU muskler. Ta itu med de stora problemen, så kan vi återkomma med dessa problem! Som sagt, jag förstår att företagen upplever detta som svårigheter.
Det finns väldigt många saker företag upplever som problem där vi från politiskt håll aldrig skulle acceptera att ändra på reglerna bara för att de slår emot företagen, utan det måste helt enkelt uppfylla andra viktiga ändamål i vårt samhälle.
Börje Vestlund (S):
Det finns naturligtvis mycket att säga om avregleringen. Jag tänkte ta upp två saker om avregleringen av apoteksmarknaden. Den grundläggande frågan om avregleringen överensstämmer med den bolagsordning man har tycker jag är intressant, men jag har två andra frågor. Den ena gäller det som observerades i medierna strax före jul: att man får gå på så många apotek.
Det är en stor och viktig fråga. I februari var jag och hämtade min medicin. Jag måste säga att jag höll på att tappa alla hakorna på en gång när man hade alla mediciner på samma apotek samtidigt. Det tror jag inte att jag varit med om på många år vid det här laget.
Det här har blivit värre sedan man avreglerade, men det var inte helt bra tidigare heller, trots att jag inte har någon specialmedicin som måste beställas. Jag bara konstaterar att detta är och fortsätter att vara ett problem. Är man ute på kaffepaus med företrädare för funktionsnedsattas rörelser behöver man inte prata länge förrän den här frågan kommer upp.
Det är en stor och väsentlig fråga. Den andra frågan är regionalpolitisk. Alla vet att jag kommer från Stockholm, men från allra första början kommer jag från Ljusdal i Hälsingland. Jag har huvuddelen av min släkt i en by som heter Färila.
Jag måste få ställa frågan: Varför ska jag som bor inte riktigt men nästan i Stockholms innerstad ha tillgång på gångavstånd till sex apotek när mina släktingar i Färila inte får behålla sitt enda apotek, som kommer att bli resultatet? Det är en fråga om service. Det är en fråga om regionalpolitik.
Vi säger med stolta ord: Vi ska se till att det finns en samhällsservice i hela landet. Där har vi inflytande över apoteksmarknaden. Där har staten fortfarande inflytande. Vi kan inte göra så mycket åt att ICA-affären stänger. Däremot kan vi göra någonting så att det finns förutsättningar för apotek.
Jag vet att det också finns diskussioner i bankerna så att de inte heller stänger ned helt och hållet. Men i detta fall ska man kunna göra det. Skulle man stänga något av de fem apotek som jag har nära så har jag fyra till. Skulle man stänga ned alla kan jag ta cykeln eller tunnelbanan till ytterligare 20-30 apotek som ligger i närheten. För mig skulle det inte vara en katastrof om man lägger ned ett apotek.
Men det är annat för den som får sin unge sjuk på en vanlig veckodag och måste åka sex sju mil för att komma åt kanske lite receptfri nässprej eller vad det nu kan vara. Detta är ingen acceptabel lösning.
Hur marknadsliberal än denna regering är kan jag ärligt talat inte tro att detta man avsåg när man skulle avreglera. Man säger att antalet apotek har ökat. Det har de. Men var har de ökat någonstans? På några håll har de i och för sig etablerat sig på mindre orter.
Men i huvudsak är det i mina kvarter i Liljeholmen och på Södermalm som de har ökat och inte i andra delar av landet. Det beklagar jag verkligen.
Börje Vestlund (S):
Statsrådet nämner 24-timmarsregeln. Alla som har försökt använda den vet att det snarare är undantag än regel att man får sin medicin inom 24 timmar. Det vet vi alla. Jag tror att nästan alla som har varit med om att beställa vet att det tar mycket längre tid.
Jag ska försöka peka på de regionalpolitiska aspekterna. Statsrådet har helt rätt; om man börjar lägga ned det ena brukar allt annat följa efter. Där tror jag att vi kan vara överens allihop. Oavsett om det är statens apotek, en privat aktörs apotek - för all del - eller Dalarnas landsting, som i det här fallet, är det lika allvarligt.
Man bör fundera på hur man ska hantera sådant här i framtiden. Det finns en alldeles utmärkt statlig utredning som har tittat på det här. Det handlar om hur staten ska ta sitt ansvar. Jag tycker att regionerna, och för all del även kommunerna, på samma sätt ska ta sitt ansvar.
Det blir inte bättre av att man säger att om det hemska sossestyrda Dalarnas landsting gör det ska vi göra samma sak. Det blir inte riktigt seriöst. Oavsett vem som styr måste man visa ansvar. Staten är beroende av landstingen, landstingen är beroende av staten.
Vi måste se det i ett större perspektiv. Jag kanske ska lägga till att glesbygdsproblem brukar uppstå också i storstädernas segregerade förorter. Det är precis vad som håller på att ske. Även där planerar man att lägga ned ett antal apotek.
Börje Vestlund (S):
För att börja med matexporten ska jag säga att jag också tycker att det är en väldigt viktig fråga. Vi har många matprodukter i Sverige som skulle kunna bli stora på en internationell marknad.
Det var kanske slarvigt uttryckt av mig, men min poäng var att bara att man utbildar kockar i ambassader tror jag inte gör att vi säljer många fler västerbottenostar eller någon annan bra svensk produkt. Det var min poäng, och det är det som är anfört här. Man säger att exporten till Grekland har gått ned väldigt. Men hallå: Hur många procent av vår export går till Grekland? Det är inte särskilt mycket.
Exporten har gått ned de tre första kvartalen med 8 procent. Grekland kan möjligen stå för en liten, liten del, möjligen ett par tiondelar av dessa procent. Det är inte ett hållbart argument. Sedan kan jag säga att visst, på sikt kan det vara problem med Tyskland, för Tyskland däremot har mer export till Sydeuropas krisande länder.
Det är mycket möjligt, men vi har inte sett det riktigt än. Vad jag menar är att man måste kunna mäta det som har gjorts under rubriken "Klart". Man måste kunna se vad det har tillfört den svenska exporten och det svenska främjandet.
Att till exempel ha företrädare för mindre företag på delegationsresor är behjärtansvärt, jättebra. Men frågan är: Ger det ökad export? Det är bara ett exempel.
Jag skulle kunna ta fler. Det finns bra saker också, till exempel exportstödjande tjänster för små och medelstora företag. Det är någonting som vi har diskuterat många gånger här i kammaren. Det är bra att det kommer med. Jag vill vidare säga att det är bra att man fokuserar på de 20 viktigaste marknaderna.
Men med förlov sagt är det ändå så att man lite grann ser på hur marknaden ser ut i dag och kanske inte hur den ser ut i morgon. Det man i dag diskuterar väldigt mycket är Sydostasien, men det är inte så mycket fokus på vare sig Sydamerika eller Afrika. Afrika är förmodligen den kontinent som kommer att komma mycket i framtiden.
Där finns det väldigt lite tänkt. Möjligen finns det lite grann tänkt om Sydafrika, men vi vet att flera länder, som Angola, kommer att komma längre fram. Det finns länder som det har varit om inte förbjudet så åtminstone skamligt att handla med, till exempel Colombia. Det är ett land som vi borde fördjupa oss i för att lära oss hur det fungerar.
Jag tror att den här regeringen har ett litet komplex när det gäller Kina. Man tycker hela tiden att Kina är viktigt, men det finns fler länder i Sydostasien som man borde studera och titta på. Där finns en stor potential, inte minst i Vietnam. Därmed inte sagt att man bara ska se på dessa.
Det finns en lång rad länder som är viktiga, inte bara Kina. Slutligen vill jag säga att det är bra att man skriver handelsavtal. Men efter att ha varit på WTO-förhandlingarna måste jag säga att jag tror att det är tveksamt om vi över huvud taget någon gång skulle kunna få ett handelsavtal med till exempel Indien. Det tycker jag är värt att notera i det här sammanhanget.
Börje Vestlund (S):
Jag hade också förmånen att ingå i den svenska delegationen i WTO-förhandlingarna. Jag har varit på många internationella konferenser och varit med i många liknande situationer. Man ändrade världen i alla fall ett litet snäpp genom att det blev ett avtal. Vi som hade deltagit i delegationen var vansinnigt stolta.
Det är också intressant att konstatera att länder som hade en tydlig protektionistisk linje fick ge sig så småningom, vilket är ovanligt i WTO-förhandlingar. Det var roligt att det var de fattigaste länderna som till slut drev på ganska hårt för ett avtal, och det får man ändå säga vara en stor framgång.
Vi är åtta partier i detta parlament. Vi tycker att frihandelsavtal är viktiga. Vår betoning kan möjligen vara olika, men vi tycker att är viktigt med nya frihandelsavtal. Det tycker jag är positivt. Vi vet också att det finns ett antal länder runt om i världen som har en tydlig protektionistisk agenda.
Det kan handla om att försvara sina egna industriprodukter eller att man vill ha kvar en föråldrad jordbrukspolitik.
Trots allt gäller det hur vi ska öka exporten fram till 2015-2016.
Därför krävs det en exportstrategi som ska vara samlad och enhetlig och som företag och myndigheter ska känna igen sig i. Därför är fortfarande min fråga: Är statsrådet beredd att utforma en sådan exportstrategi?
Börje Vestlund (S):
Den här debatten har varit väldigt informativ och klargörande. Vi har en regering där olika partier öppet går ut och talar om vad de har för uppfattning. Sedan kommer de fram till en gemensam lösning, och därefter talar de om det.
Det intressanta med detta är att när inte den ideologiska skallen får tänka utan den praktiska verkligheten kommit i fatt inser de någonstans: Här har vi ett problem, och vi måste göra någonting åt det problem som uppstått. Det har inte bara gällt välfärdsföretag. Det har också handlat om energiföretagen. Det kommer allt fler regleringar för energiföretagen.
Det har gällt telebranschen och flyget. Nu senast var det taxi det kommer att komma en proposition om för att begränsa de problem som uppstått med anledning av avregleringen. Men det ska alltid ha varit näst intill kriminalitet i dessa branscher för att regeringen ska reagera. Det är i någon mening talande. Man håller fast vid dessa dogmer.
Det är bara den fria marknaden som kan lösa de stora väsentliga problemen i vårt land. Fru talman! Denna debatt visar att det finns stora brister och att marknaden är en väldigt bra vän men en väldigt dålig herre. Det är därför som man ska vara väldigt tydlig när man gör liknande reformer. Vi har gjort våra historiska misstag.
Vi socialdemokrater försöker att stå upp och säga: Det var fel det vi gjorde en gång i tiden, men vi försöker nu rätta till det. Det vore väldigt välgörande om regeringen hade samma klarhet på den punkten.
Börje Vestlund (S):
Jag vill inledningsvis säga, så att det inte råder några missförstånd om detta, att jag tycker att det är alldeles utmärkt att man tar fram nationella riktlinjer för både Parkinsons sjukdom och ms. Det är mer än välkommet för båda dessa diagnosgrupper. Med detta sagt, fru talman, borde jag här ha tackat för svaret. Det gör jag inte.
För oss som har epilepsi är detta svar en smäll rakt på truten. Det kan inte ses som någonting annat. Det är den största diagnosgruppen, fru talman, inom hela neurologin - 60 000 människor har epilepsi. 250 000 människor är berörda. Regeringen säger att man satsar på kroniska sjukdomar.
Det tycker vi alla är bra. Sedan säger man att man ska ta fram riktlinjer för de här två diagnosgrupperna. Då är frågan - och det är det som är det intressanta och centrala i debatten, fru talman - vad skälet var till att man kom fram till det. Jag kan föreställa mig några skäl. Kanske har de varit duktigare på att driva lobbyverksamhet riktad mot regeringen. Det är mycket möjligt att det kan vara skälet.
Men det finns också andra skäl. Om jag ska vara konspiratoriskt lagd skulle jag mycket väl kunna tänka mig att det kanske finns de med egna intressen i alliansgruppens egna led som har arbetat för att få det här. Det finns inga som arbetar på samma sätt när det gäller epilepsi. Det är bara jag som står här och tjatar i debatt efter debatt om behovet av nationella riktlinjer för epilepsi.
Vi har diskuterat detta förut, ministern, och den gången hette det: Jag kan inte styra Socialstyrelsen. De arbetar som en myndighet, och jag vill inte styra dem.
Det är väldigt intressant att regeringen för ganska kort tid sedan - jag tror att det inte ens var ett år sedan - sade att man ansåg att just de här två diagnosgrupperna var så viktiga att regeringen särskilt ville betona dem när man satsar på kroniska sjukdomar. Här ligger en hund begraven.
Jag kan inte tolka det på annat sätt. Epileptikerna är den största diagnosgruppen. Svenska Neurologföreningen, det vill säga läkarna, har betonat betydelsen av att de tre största grupperna - ms, parkinson och epilepsi - bör hanteras så fort som möjligt.
Regeringen väljer att ta två diagnosgrupper. I svaret säger ministern bland annat att läkemedelsbehandlingen är central. Jag skulle vilja säga att den har blivit det i Sverige. Vi är i många stycken ett framgångsrikt land när det gäller att bota sjukdomar. Men när det gäller epilepsi är vi i det här sammanhanget ett u-land.
Man prövar nästan aldrig kirurgi. Vi är ett av de länder som är sämst i hela EU på att använda kirurgibehandling. Ministern säger också att Läkemedelsverket har gått igenom mediciner. Det gör man ju på alla områden, inte bara inom det här området! Det är bara det att det inte har gjorts på över 20 år när det gäller epilepsi.
Jag får återkomma med ytterligare synpunkter i mitt nästa inlägg.