Tomas Eneroth (S):
Jag tackar debattörerna. Jag tänker på det sistnämnda. Tidigare tog jag exemplet Göteborg-Borås. Nu tar jag Västerdalsbanan. Vårt val att uppgradera järnvägssträckan vid Malungsfors så att skogsindustrin kan lämna över transporterna till elektrifierad järnväg var inte bara en viktig investering i utpräglad landsbygd.
Det innebär också smartare transporter för skogsindustrin och 7 500 lastbilar färre om året på en sträcka som tidigare varit hårt nedsliten. Det är tufft med så mycket tung trafik, inte minst för alla som bor i området. Det är denna poäng jag försöker göra också på samhällsnivå.
Godstransportrådets analyser och Trafikanalys rapporter över godstransporterna framöver visar tydligt på ökade transportmängder, och då måste vi tänka lite smartare. Vi måste se till att vi också får en överflyttning till järnväg och sjöfart. Därmed inte sagt att vi inte ska satsa på vägarna. Vi satsar mer än någonsin. Det har aldrig funnits så mycket resurser för att upprätthålla kvaliteten på vägarna, men det är ett högt slitage.
Vi har ökade mängder trafik, och därför är det viktigt att säkra och prioritera. Vi prioriterar inte minst skogsindustrins transporter med BK4, där vi nu - vilket inte gjordes tidigare - ökar bärigheten så att man kan köra med 74 tons lastbilar på prioriterade sträckor.
Detta är något som ger skogsindustrin fördelar när de ska få ut timret ur skogen, också med längre och tyngre fordon, så nog har vi en väldigt tydlig transportpolitik som till skillnad från tidigare tar sikte på näringslivets behov i hela landet, inte minst skogsindustrins men för den delen också besöksnäringens. Jag tycker att Magnus Jacobsson resonerar klokt. Jag tycker också att finansieringsfrågan är intressant, inte minst med de stora behov som vi kan se framför oss.
Detta reser frågan om vägslitageavgiften, där det har funnits ett kompakt motstånd hos flera borgerliga företrädare, Sverigedemokraterna inräknade, mot tanken att det inte bara är svenska åkerier som ska betala för transporter på svenska vägar utan också utländska åkerier.
I dag görs detta i väldigt liten omfattning, inom den så kallade eurovinjetten, som krymper som Europasamarbete och där det snart bara är tre ytterligare länder som i någon mening betalar för att köra på svenska vägar. Varför finns det en sådan tveksamhet och ett sådant motstånd mot att se till att vi har en grundläggande beskattning som gör att alla tunga transporter, som sliter ordentligt på det svenska vägnätet, är med och betalar, inte bara svenska åkerier?
Varför ska inte bulgariska, litauiska, polska eller andra åkerier också betala för att de kör på svenska vägar? Den tidigare Alliansen och numera borgerliga partier har sagt att de inte vill vara med om detta. Jag förstår inte varför. Det vore ett bra sätt att se till att alla är med och betalar för det slitage som finns på de svenska vägarna. I dag är det bara svenska åkerier som gör det.
Det vore ett välkommet tillskott eftersom en stor del av transporterna på våra vägar utförs av utländska åkerier. Vi jobbar med att förbättra konkurrensförutsättningarna för svenska åkerier och se till att vi har tuffare kontroller för cabotagetrafiken och lika och bättre löner för de utländska chaufförerna, så att lönerna inte dumpas och svensk åkerinäring på det sättet konkurreras ut.
Men i grunden, eftersom finansieringsfrågan lyfts upp, vilket jag tycker att Magnus Jacobsson gör klokt i, måste vi ställa oss frågan: Är det inte rimligt att de som använder våra vägar, till exempel utländska åkerier, ska vara med och betala? Det vore intressant att få ett svar från både Kristdemokraterna och Sverigedemokraterna på den frågan.