KBLab/rixvox huggingface dataset:
Erik Ottoson (M):
Tack, statsrådet, för fyllnadssvaret! Jag instämmer helt och hållet i statsrådets utgångspunkt att vi ska lagstifta så lite som möjligt. Problemet uppstår i att det råder en tidigare monopolistisk marknad som egentligen har avreglerats men där det finns vissa trögheter kvar i hur marknaden fungerar. En sådan konkret sak är att när man åker tåg går man in på sj.se.
På sj.se finns inte alla avgångar; trots att de går från samma station till samma station finns de inte där. På helt marknadsmässig grund har det gjorts en bedömning att det inte gynnar SJ att visa den starkaste konkurrentens avgångar på till exempel sträckan Stockholm-Göteborg. Så ligger det de facto till.
Förslaget att alla avgångar ska visas i alla reseplanerare skulle i sådana fall gälla även konkurrenten. Även SJ:s avgångar ska visas på MTR:s hemsida och vice versa. Tanken är möjligen att man inte nödvändigtvis måste genomföra en sådan lagförändring, men bara att vi över huvud taget diskuterar frågan i kammaren gör det tydligt att den inte kan skjutas på hur länge som helst.
Det är en mycket enkel åtgärd att släppa in varandra. Vissa konkurrerande bolag får inträde i vissa reseplanerare, andra får det inte. Förlorarna är resenärerna. Det finns otaliga exempel från runt om i landet där olika länstrafikbolag hanterar dessa frågor för konkurrerande linjer på olika sätt.
De som vill tillhandahålla trafik, som kanske inte skulle tillhandahållas i ett annat fall, på kommersiella grunder, utan skattesubvention, bara vara ett plus för oss resenärer, har svårare att slå igenom på grund av de invanda mönstren. Där har vi en gemensam ambition att vända situationen. Betalsystemen är lite av en annan fråga, men de angränsar till det vi talar om nu.
Låt mig dela med mig till kammaren och statsrådet en spaning från London. I det systemet tillåter man kontaktlösa kort där du inte behöver köpa ett speciellt kort och ladda det med pengar eller köpa ett månadskort. Du betalar som vanligt när du reser. Det har framför allt testats på bussar i London.
När man sedan har nått upp till ett visst tak inom en viss tidsperiod fortsätter man att resa gratis - som om det vore ett dagskort, veckokort eller månadskort. Det är enkla tekniska lösningar. Tekniken finns tillgänglig, men de gemensamma initiativen lyser med sin frånvaro. Jag utesluter inte att vi inom en snar framtid kommer att se dessa former av teknik ploppa upp var och en för sig lite här och var i landet. Det finns pågående processer.
Den stora vinsten uppstår, om man talar om intermodalt resande, när detta resande samordnas över länsgränser och bolagsgränser och skapar gemensamma nyttor för resenären. Där finns mycket att göra. Om man vill göra det genom ett bredare politiskt ledarskap kan man göra det - man kan peka med hela eller halva handen.
Att skapa plattformar och utrymmen för diskussioner med branschen är en variant. Väljer man att gå hårdare fram är det en annan variant. Jag för gärna fortsatta diskussioner med statsrådet om vilken väg som är rätt väg framåt, men en sak är säker: Samordningen behöver öka på alla nivåer när det gäller betallösningarna. Här finns ett oerhört stort arbete kvar att göra.
Erik Ottoson (M):
Jag tycker att det är bra att statsrådet är i ett läge där han är redo att ta till sig ny kunskap. Ett perspektiv som jag tror att statsrådet absolut behöver ta till sig är att jag tror att den absolut bästa konsumentpolitiken är den som gör att konsumenten har rätt att välja. Vill man nu satsa på konsumentpolitik tror jag att just konkurrens är något som är viktigt för konsumenterna, om inte annat i fråga om prislägen och den enskildes ställning gentemot leverantörer av olika slag.
Jag ska också vara helt ärlig och säga att om han tror att en jämförelse mellan telekommarknaden och kollektivtrafikmarknaden är relevant ur ett konkurrensperspektiv har vi en och annan nationalekonomisk sittning att göra, statsrådet och jag, innan vi landar i den slutsatsen. Slutligen vill jag möjligen tacka statsrådet för debatten. Jag ser fram emot en fortsatt diskussion på dessa viktiga områden tillsammans med statsrådet.
Erik Ottoson (M):
Tack, justitie- och inrikesministern, för svaret! Jag tror att vi var många som ställde oss frågande inför när larmet ljöd över Stockholm och undrade vad det var som hände. Vi var nog många som stängde fönster och ventilation och inväntade information, och så kom den inte. Faran-över-larmet kom inte heller.
Det har visat sig att det i andra delar av landet också sker märkliga saker med just det här systemet. Larmet har ljudit helt i sin ordning på en plats, men när faran-över-larmet ska ljuda går det inte att få det att ljuda bara på den platsen utan det ljuder även över andra, intilliggande områden.
Det finns otaliga saker som gör att man börjar fundera över hur modernt det här larmet egentligen är och om det kanske finns skäl för någon form av uppgradering. Men det är såklart inte ställt bortom rimligt tvivel ännu. Det ska bli intressant att höra vad MSB kommer att återrapportera till ministern i frågan. Det blir avgörande för hur man eventuellt kan gå vidare och utveckla detta.
Jag vill ställa några följdfrågor till ministern. Det gäller hur man ska säkra robustheten och driften av viktiga hemsidor och telefonväxlar. Jag frågade om det i min interpellation också. Det gick helt enkelt inte att komma in på flera hemsidor som kan kännas naturliga att gå in på i ett sådant läge för att söka information. Belastningen blev för stor.
Man har inte kapacitet att hantera den mängd trafik som kommer i ett sådant läge. Likadant var det med flera telefonväxlar. Information hade svårt att nå ut också till vanliga nyhetskanaler, som Sveriges Radio och SVT. Sveriges Radio har dessutom en roll i systemet kring VMA.
Man ska vara en informationskanal, men hade svårt att få korrekt information när det inträffade. Jag vill gärna höra ministerns syn och reflektioner på detta. Man får väl ändå säga att det är särdeles otillfredsställande att andra delar av VMA-systemet har svårt att få reda på vad som pågår när larmet går ut.
Sveriges Radio visste inte hur de skulle informera allmänheten, om det var ett falsklarm eller inte.
Erik Ottoson (M):
Det är tillfredsställande att regeringen har agerat snabbt med uppdraget till MSB. Morgan Johansson kan räkna med en skriftlig fråga från undertecknad någon gång runt den 16 december. Vi får se om han hinner svara på den före jul. Det är väl möjligt att svaret kommer efter nyår. Jag tror att många upplevde allvaret i detta.
Det skapar oro och rädsla och som sagt misstro i fråga om man kan lita på larmet eller inte. Nu har det skett vid ett tillfälle. Därför är det viktigt att ministern skickar de politiska signalerna, som han nu gör, om att detta inte ska hända igen, att det är oacceptabelt och att man ska vidta de åtgärder som krävs.
Vissa av sakerna man skulle behöva göra är ganska lättanalyserade, till exempel vad gäller kapaciteten på hemsidor. Det gäller de berörda myndigheterna och informationskanalerna. Vi behöver kanske inte ens invänta resultatet från MSB:s utredning för att tala om för dem att de har för låg kapacitet i krislägen. Den slutsatsen tror jag att man kan dra relativt fort.
Jag föreställer mig också att en och annan myndighet redan har dragit den slutsatsen. Det här återspeglar kanske en flera decennier lång syn på arbetet med svenskt civilförsvar och krisberedskap.
Vi har trott att det är lite tryggare och säkrare och att allt är lite bättre än det kanske egentligen har varit. De senaste åren har vi börjat öppna ögonen för vad som behöver göras, och det är i allt väsentligt bra.
Jag vill fråga ministern om man inom ramen för annan krisberedskapsverksamhet redan nu har börjat dra slutsatser av framför allt överbelastningsfrågan. Det gäller inte bara när det går ut ett VMA. Det kan vara även i andra situationer när folk söker information. Vi hade ett andra terrordåd på Drottninggatan för inte alltför länge sedan.
Då var informationskanalerna också hårt belastade. Det finns en rad andra situationer som skulle kunna inträffa, då det kanske till och med är på riktigt, och folk behöver söka information men upplever att de inte får den.
Jag upplevde att informationen genom medierna och från polisen under terrordådet var god nog, om än inte väldigt bra. En massa felaktig information snurrade också runt i olika sammanhang, till exempel om skottlossning på fel ställen. Även där tror jag att just den här formen av information spelar en viktig roll.
När det gäller information tror jag att man behöver ta ett större grepp vad gäller just kapacitetsfrågan, så att man ser till att de riktiga informationskanalerna alltid finns tillgängliga. De oriktiga informationskanalerna, ryktesspridning på sociala medier och ryktesspridning genom medierna, ska alltid ha en faktabaserad motpart som inte klappar ihop i ett krisläge.
Erik Ottoson (M):
Tack, statsrådet, för det informativa svaret! Jag tycker att det är bra att vi kan ha en samsyn i de här frågorna och att vi kan träffa överenskommelser som leder oss rätt. Precis som ministern säger har man under många år haft en annan syn på detta. Det är bra att vi nu har en samsyn om hur vi ska framåt.
När man pratar om civilförsvar är det viktigt för sinnebilden att förstå att det inte handlar om den gamla tidens civilförsvar, utan det handlar om något mer modernt. Det handlar inte om betongbunkrar som man nuförtiden inte ens vet var de ligger. Man kan springa på dem när man ska bygga annat. Man hittade bland annat en igenfylld betongbunker när man skulle bygga ut tvärbanan genom Sundbyberg; den var det ingen som visste fanns.
Det finns massor av sådant som ligger kvar, men som inte ska återupplivas. Både jag och ministern är inne på att det finns mycket viktigare saker att göra, till exempel informationsinsatser. Nu finns det en helt annan sorts hotbild med terrordåd och olyckor som kan inträffa. Det gör att åtgärderna blir annorlunda. Det känns bra att vi nu kommer vidare i detta.
Jag ser fram emot att få ta del av slutsatserna från utvärderingen om terrordådet på Drottninggatan och från rapporten om falsklarmet den 9 juli. Men detta tackar jag för debatten!
Erik Ottoson (M):
Jag tackar statsrådet för svaret. Frågan om öppna data har vi diskuterat många gånger. Det är ett kärt återseende. Den här gången var frågan inriktad på kommunsektorn, som både jag och statsrådet har identifierat som en svår sektor att göra det här samfällt inom. Jag har några följdfrågor utifrån ministerns svar. På vilket sätt arbetar man tillsammans med Sveriges Kommuner och Landsting?
Det anges i svaret att man gör det, men hur ser arbetet ut? Kärnan i frågeställningen besvaras egentligen inte heller. Kommer den nya myndigheten att ha ett uppdrag som relaterar till kommunernas arbete med frågan om öppna data? Jag förstår absolut att man nu är i beredningsskedet, men jag tänker mig att det finns en ambition bakom bildandet av myndigheten.
Det är i grunden en fråga om befogenheterna för en sådan här myndighet, och detta måste utrönas ganska tidigt i processen, föreställer jag mig. Hur mycket ska man arbeta gentemot å ena sidan statliga myndigheter, å andra sidan den kommunala delen av Myndighetssverige och det offentliga Sverige? Det är egentligen pudelns kärna, som jag vill komma till, eftersom tillgängliggörande av den här formen av information är så avgörande för framgången i projektet.
Det handlar ju om att information ska kunna avläsas snabbt på samma sätt oavsett varifrån den kommer och bilda stora informationsmängder som man kan se mönster i och som det kan skapas värden av. Då kan man också göra värdefulla analyser av den offentliga verksamheten för att främja effektivitet och utveckling. Till syvende och sist handlar det om att använda varje skattekrona på bästa sätt.
Här tror jag att det finns mycket att hämta just inom kommunsektorn. En stor andel av vår välfärd bedrivs ju inom ramen för kommuner och landsting, och det sker ett arbete inom många kommuner. Men jag upplever inte att SKL har identifierat just öppna data som ett prioriterat område, även om de arbetar mycket med digitalisering.
Därför tänker jag mig att det trots detta kanske är så att den här myndigheten kan spela en viktig roll. Jag har haft viss dialog med företrädare för SKL som sätter bilden att man inte har resurserna att ta tag i den stora frågan att skapa standarder, men att man möjligen skulle kunna klara av att vidimera standarder som skapas av någon annan.
Jag tror att det är nog så viktigt att kommunens eget förbund har den rollen, medan standarder kanske kan skapas eller på något sätt initieras av den här myndigheten, om man nu väljer att använda den på det viset.
Många av datamängderna är inte enbart kommunala eller enbart statliga utan rör sig så att säga över gränsen, och då kan jag tänka mig att det finns ett mervärde i att standarder åtminstone initieras på statlig nivå.
Erik Ottoson (M):
Jag tackar statsrådet för svaret. Det är glädjande att det kommer ett tydligt besked från statsrådet att detta ska gälla hela den offentliga sektorn och att det kommer att bedrivas ett tydligt operativt arbete tillsammans med kommuner och landsting. Jag tror att det är precis det som behövs.
Vi har diskuterat frågan i lite olika vändor, ibland i termer av någon form av CEO, någon form av samordningsfunktion på departementet, en "överste öppnadatachef" eller någonting sådant. Jag tror att det här möjligen är ett viktigt steg i rätt riktning. När man talar med företrädare för Kommunsverige är den återkommande synpunkten: Vi kan absolut tillgängliggöra mycket, men hur, var, när och på vilket sätt?
Man känner sig alltså lite vilsen. It-kompetens är ju en tydlig bristvara i Sverige och i världen överlag, och efterfrågan är oerhört stor. Det är inte alltid kommunsektorn kan konkurrera som arbetsgivare om de absolut skarpaste it-teknikerna, framför allt inte om man ska uppfinna hjulet gång efter gång i 290 kommuner.
Det är oerhört bra att detta nu börjar komma till stånd, för jag tror att just den formen av hjälp behövs. Vi har också talat om upphandlingar av gemensamma system och saker som kan göras gemensamt. Det kanske mer är SKL:s uppgift än en digitaliseringsmyndighets. Det är också en uppgift som SKL tar på allvar och arbetar med. Det är där de lägger sitt huvudfokus.
Då är det bra att man har en tydlig arbetsfördelning mellan de olika aktörer som opererar på nationell nivå om än i olika sektorer. Med det kan jag bara tacka så hemskt mycket för svaret. Jag ser mycket fram emot kommittédirektivet och att se hur det kan utvecklas och ser framför allt mycket fram mot resultatet av arbetet.
Erik Ottoson (M):
Tack, ministern, för svaret! Jag förstår att det pågår en process, och jag ser mycket fram emot resultatet av den processen. Interpellationen är ställd mot bakgrund av den växande mängd hot om våld och andra konsekvenser som många jägare i dag upplever när de utövar sin verksamhet.
Det gör ju att det kan finnas ett motstånd - själsligt och annat - mot att sätta ut sin identifikation i direkt avläsbart skick i skogen där man inte vet vem som blir arg och upprörd över att det bedrivs jakt. Vi har en bred samsyn i Sveriges riksdag i dag om att jakt är en viktig del av naturvården och viltvården.
De ska bedrivas på ett ansvarsfullt sätt. Det finns regler för hur detta ska ske, men ändå kan det många gånger uppstå en situation där det finns personer som har en annan uppfattning. Ibland kan det uppstå hotfulla situationer. Det finns till exempel sammanhang där eftersöksjägare. som gör en stor insats för att minska djurs onödiga lidande, får däcken sönderskurna eller bilar sönderslagna.
De kan få hotelser och annat i brevlådan eller direkt mellan fyra ögon. Det är mycket olyckligt.
Samma form av identifieringskrav finns ju, precis som ministern nämner, när det gäller fångstredskap och där uppstår samma problematik. Vid fångstredskap rör det sig främst om fångst av predatorer för att på det viset gynna faunan eller om fångst av invasiva arter som man har ett ekologiskt intresse av att hålla i schack.
Jag förstår det som ministern säger, att det här ligger inom Naturvårdsverkets ansvarsområde. Regeringen skriver med jämna mellanrum regleringsbrev till Naturvårdsverket. Regeringen har alltså bemyndigat Naturvårdsverket att göra just detta. Det finns trots allt ett visst politiskt svängrum när det gäller den här formen av frågor.
Jag tror att många upplever att märkning av kameror i terräng och märkning av fällor i terräng är jämförbart. Det var också därför jag valde att lyfta in detta i interpellationen. Men jag förstår samtidigt formalian bakom ministerns svar. Förhoppningsvis kan man ändå skicka någon form av signal till Naturvårdsverket genom regleringsbrev eller annat att frågan om hot och våld mot jägare är viktig.
Man kanske inte väljer just denna variant för att underlätta situationen, men jag tror att det finns en outnyttjad potential vad gäller predatorkontroll och kontroll av invasiva arter. Det tycks dock hämmas av att man måste skylta med namn, telefonnummer och adress på fångstredskapet för att kunna använda det och göra det inom lagens alla råmärken.
Jag ser fram emot att få höra ministerns tankar på detta område.
Erik Ottoson (M):
Tack för fyllnadssvaret! Jag håller helt och hållet med om att det är dataskyddsförordningen som finns som grund här. Den gör att hur vi än vänder och vrider på detta kommer någon form av förändring att ha skett som uppnår det som vi nu talar om. Vi tog upp jägar-id:n. Poängen är att allmänheten ska kunna veta vem som övervakar vid varje givet tillfälle om man söker efter detta.
Jag är inte helt säker på om uppgiften om att jägar-id:n är sekretessbelagda stämmer. Jag var av uppfattningen att man kan höra av sig till Naturvårdsverket för att utröna vem som har ett visst jägar-id, även om hela registret inte är tillgängliggjort i form av öppna data. Man kan möjligen kontrollera vad som egentligen stämmer. Jag var av en annan uppfattning än ministern, och det går säkert att utröna vad som stämmer.
Jag har åtminstone själv genom Naturvårdsverkets hemsida kunnat ta reda på en god väns jägar-id vid ett tillfälle för inte alltför länge sedan. På något sätt går det alltså ändå att komma åt. Jag vet dock inte om det går åt det andra hållet, alltså om man har ett jägar-id och vill få reda på vem som har detta. Det kan finnas olika dimensioner av det hela.
Hur man än vänder och vrider på det här skulle en variant kunna vara att man möjliggör för att ett jägar-id kan användas på Naturvårdsverkets hemsida eller genom att man på annat sätt kontaktar Naturvårdsverket för att få reda på vem som har det. Jag kan inte riktigt förstå varför det skulle vara en mer sekretessbelagd uppgift än vad andra personuppgifter är.
Vad jag är ute efter är att man som civilperson åtminstone ska behöva göra någon form av ansträngning för att kunna ta reda på vem som har satt upp en viss kamera.
Ansträngningen får inte vara för stor, men om det åtminstone finns en liten barriär minskar risken något för hot om våld och förföljelse gentemot enskild. Detta är grundintentionen.
Erik Ottoson (M):
Tack, statsrådet, för det utvecklade svaret! Det handlade dock mer om att påstå en massa saker och att tala om allt som inte berör de frågor jag ställde, förutom precis på slutet. Jag konstaterar att alliansregeringen fördubblade anslagen till järnvägsunderhåll. Och vi matchar nu regeringens förslag till utökat underhåll av järnvägen inför den nya nationella planen.
Jag tror att vi ska försöka hålla en något högre hygiennivå i debatten än att påstå en massa saker om sådant. Min fråga rör framför allt de initiativ som faktiskt finns. Jag säger absolut inte att vi behöver avveckla den kommunalt drivna kollektivtrafiken.
Men de kommersiella alternativ som finns och som vill slå sig in på marknaden, på kommersiella villkor helt utan skattesubvention, stöter på bekymmer.
Det handlar inte bara om marknadsfundamenta, att man blir utkonkurrerad av den subventionerade delen av kollektivtrafiken; det handlar om regelproblem, att man inte har möjlighet att ta sig in i terminaler på samma villkor som den andra kollektivtrafiken, att man blir utestängd av monopolister från digitala infrastrukturlösningar och annat sådant.
Det måste väl även statsrådet se som något av ett bekymmer när vi nu har den här kollektivtrafiklagen. Annars ska statsrådet kanske spola tillbaka bandet och omöjliggöra för den formen av etableringar.
Att en marknadsöppning i lagen inte får full effekt på grund av en massa andra problem kan inte gynna vare sig min eller statsrådets utgångspunkt. Någonstans får man välja väg. Även det är någon form av grundläggande hederlighet i den politiska styrningen som jag tror att vi kan enas om. När jag talar om den höga belastningen på järnvägen gör jag visserligen det med ett varmt hjärta.
Det är positivt att fler vill använda sig av vår gemensamma järnväg. Men det innebär också att vi måste tänka ut på vilket sätt vi kan göra det mest effektivt. Det är därför jag lyfter upp frågan om ett nationellt trafikförsörjningsprogram. Det skulle kunna sätta ut riktningen för hur vi som stat, som ägare till järnvägsanläggningen, vill att den utnyttjas på det absolut mest effektiva sättet.
I dag går i realiteten en hel del avgångar halvfulla. De skulle behöva fyllas mer. De tar nämligen fortfarande lika mycket plats på järnvägen. Effektiviseringar skulle kunna göras. Till exempel kan man köra mer gods nattetid än dagtid då persontåg kan behöva använda anläggningen mer. På det viset skulle man kunna öka effektiviteten.
Jag vill gärna att statsrådet berör möjligheten att på ett tydligare sätt klargöra vad som är önskvärt och hur anläggningen kan användas på ett mer effektivt sätt. Det kan omöjligen vara en politisk skiljefråga att vi vill att järnvägen används på ett så effektivt sätt som möjligt.
Erik Ottoson (M):
Tack, statsrådet! Jag ska bara kort beröra höghastighetsjärnväg - eller nya stambanor, som statsrådet uttrycker det. Jag vill ställa den mycket konkreta frågan: Tror statsrådet att de kommer att vara på plats och i full funktion innan jag går i pension? Det finns nämligen ingenting som tyder på det, och jag är ändå bara 28 år gammal.
Men med den strategi som regeringen har valt för att gå vidare med detta ser det ut att dra ut väldigt mycket på tiden och bli mycket dyrt. Den ökade funktionalitet som statsrådet talar om ligger möjligen långt in i framtiden. Jag tror att våra pendlare behöver ökad funktionalitet nu. Då bör vi se över hur man använder anläggningen på det absolut bästa sättet.
Mitt och Moderaternas förslag är att man ska gå vidare med det som lyftes i den stora utredningen av Gunnar Alexandersson om ett nationellt trafikförsörjningsprogram där man anger riktlinjerna för vad som viktigt för oss med vår järnvägsanläggning. Vilka är de prioriterade trafikpolitiska målen?
Kommer man över den knölen och sätter igång den debatten, då kan jag och statsrådet stå här och diskutera vad som är viktigt i stället för att diskutera huruvida det är viktigt att ha ett sådant program. Då skulle vi gång på gång, mandatperiod efter mandatperiod, år efter år ha en återkommande dynamisk diskussion om hur man använder vår järnvägsanläggning på det absolut bästa sättet. Då skulle det också finnas en politisk vision.
I dagsläget fungerar tåglägestilldelningen på det viset att man har den tilldelning som man alltid har haft. Sedan försöker man att klämma in allt som finns utöver det som tillkommer. Det säger sig självt att det då inte handlar om någon prioritering, utan det handlar om att med skohorn få in så mycket som möjligt. Vi behöver lära oss att prioritera. Vi behöver ha en politisk vision och en politisk strategi för detta.