LiseLotte Olsson (V):
Jag vill börja med att tacka för svaret. I min interpellation berör jag frågor som är väsentliga för små kommuner och deras möjlighet att överleva, nämligen tillgång till service, kommunikationer, samhällsservice och kommersiell service. Affärer försvinner. Statlig verksamhet, till exempel Försäkringskassan, centraliseras och försvinner. Bensinmackar läggs ned. Skolor läggs ned.
Det jag tar upp och berättar om i min interpellation handlar om en liten inlandskommun i Västerbotten, Dorotea, och en ännu mindre by i samma kommun som heter Svanabyn. Men problemen är allmängiltiga och skulle kunna handla om en majoritet av kommunerna i mitt hemlän, som är Västerbotten. Kommunerna har ett besvärligt läge och har fått det ännu besvärligare med högerregeringens politik.
Åsa Torstensson säger i sitt svar att länsstyrelserna har fått ett särskilt uppdrag att bevaka att alla i samhället ska ha tillgång till grundläggande betaltjänster till rimliga kostnader. Det låter ju väldigt bra, men jag tycker inte att det är tillfredsställande. Vad har länsstyrelserna för möjlighet att ändra och rätta till problemen, problem som beror på alldeles för lite kunskap där besluten fattas, det vill säga här i riksdagen?
Jag vet att det pågår en utredning om lokal service, en fråga om glesbygdens överlevnad, och vad jag förstår ska den vara klar i november. Men då måste jag säga att jag tycker att man börjar i fel ända. Först lägger man ned all samhällsservice, och sedan tillsätter man en utredning som ska undersöka hur man ska erbjuda den nedlagda servicen till glesbygden. Hade det inte varit smartare att först undersöka hur olika åtgärder, till exempel nedläggning av Svensk Kassaservice, drabbar befolkningen?
Hade det inte varit smartare att studera befolkningsutvecklingen och befolkningspyramiden i Norrlands inland innan man gjorde de här försämringarna? Sverige ser ju väldigt olika ut, och man kan inte tro att en lösning som passar stockholmare per automatik passar gamla i Svanabyn. Men det jag ville diskutera i dag var inte den allmänna nedrustningen av Lappland och inte kommunernas besvärliga läge, utan ett specifikt problem. Det är ett problem som drabbar de äldsta som vill ha ut sin pension.
När posten lades ned sades det att det skulle bli bättre med lantbrevbärare, för nu skulle man kunna uträtta sina postärenden hemma. Den möjligheten är nu borttagen och alla, men kanske främst de gamla, känner sig lurade. Postverket erbjuder en tjänst som de tror löser problemet. Det heter Ny betaltjänst för äldre och funktionsnedsatta i glesbygd. Tjänsten kan nyttjas av dem som är minst 80 år eller handikappade.
Det går till så att när pensionsavin kommer skriver man under och skickar in den tillsammans med en kod i ett kuvert som man har fått. Hela pensionen minus eventuella räkningar som man skickat med kommer sedan tillbaka i ett rekommenderat brev. Den här tjänsten kostar 128 kronor i månaden eller 1 466 kronor per år. Det går också att få sin pension insatt på Icabanken, och då kan man ta ut sin pension med sitt Icakort.
Men för Svanabyns 21 gamla är det ingen hjälp, för det finns nämligen ingen Icaaffär i den byn. I samhället i övrigt - vi ser det på bussar och överallt - försöker man minska kontanthanteringen. Här gör man precis tvärtom. Rånrisken både för dem som nappar på Brevgirots erbjudande och för lantbrevbäraren har ökat. Man vet när de gamla har pengar hemma, för då har de hela summan på en gång.
Och man vet när de finns hos lantbrevbärarna, för då kommer pengarna i ett fint rekommenderat brev till de gamla. I svaret säger ministern att hon avvaktar länsstyrelsernas slutsatser och att hon först då är beredd att överväga att vidta åtgärder. Jag måste därför fråga: Förstår ministern den frustration och oro som de gamla och deras anhöriga känner över den här situationen? Hur länge tänker ministern vänta innan hon vidtar åtgärder?
Det rör inte jättemånga medborgare i Sverige, men de är ändå en drabbad grupp.