Ylva Johansson (S):
Göran Hägglund betonar att mätandet är viktigt. Det är klart att kvalitetsregister och öppna jämförelser i vården är viktigt. Men det löser inte frågan om att grundlägga goda vanor. Där kommer vården väldigt begränsat in, även om det kan finnas en roll i detta. Jag vill ta fasta på mätandet. Jag vill referera till två av de forskningsstudier som har gjorts i Bunkefloprojektet. Ett gäller benmassan.
Det har sedan länge varit känt att elitidrottande leder till en kraftigt ökad benmassa, bentäthet och starkare skelett. Det man däremot inte har vetat är om man kan påverka det med mycket enklare och mindre fysisk aktivitet. Man följde barn i årskurs 1 och 2 i Ängslättskolan i Bunkeflo.
Man jämförde dem som hade fysisk aktivitet en timme varje dag i skolan och dem som hade den vanliga skolundervisningen, som jag tror var två gånger i veckan. Redan efter två år är det en väsentlig skillnad i benmassan och bentätheten hos de flickor man jämförde. Kvinnor har en större risk för benskörhet högre upp i åldrarna. Det är fantastiskt bra resultat med ganska enkla medel.
Fysisk aktivitet har varit promenader, lekar i omgivande natur och idrott ihop med idrottsföreningen. Det har varit en stor variation av fysisk aktivitet för att ta vara på rörelseglädjen. Man har fått fram ett fantastiskt bra resultat med små medel. Man kan inte bara sitta och fundera. Projektet har nu pågått i tolv år. Man måste dra några slutsatser av detta.
För en socialminister är det fantastiska resultat om vi kunde uppnå det för alla med en sådan ökad benmassa. En annan fråga som man har forskat på i projektet är motorik. Jag läser ur sammanfattningen av hennes undersökning. Det börjar så här: En flicka ramlar baklänges i skolan så illa att hon bryter handleden. Mobbade barn tappar ofta balansen och faller och skadar sig inom 15 minuter efter att de blivit mobbade.
Hade dessa olycksfall kunnat undvikas om barnen haft bättre motorik? Hade mobbade och överviktiga elever deltagit mer aktivt på idrottslektionerna om de känt sig säkrare i sina kroppsrörelser? Hon har undersökt frågan med kopplingen till säkerheten i motoriken och att vilja delta i kamraternas rörelselekar och i idrottsundervisningen. Man gjorde en forskningsundersökning också på detta i Bunkeflo.
Man jämförde de barn som hade fysisk aktivitet varje dag och de som hade normal skolundervisning ungefär två gånger i veckan. Efter ett till två år hade de elever som hade fysisk aktivitet varje dag bättre balans, bättre koordination och bättre motorik än eleverna i jämförelsegruppen. När det gällde eleverna i jämförelsegruppen kunde man se att det inte hänt någonting med de elever som hade motoriska brister.
Motoriska svårigheter kvarstår om man inte går in aktivt och jobbar med dem. Det man också kunde se var en förbättrad koncentrationsförmåga framför allt hos de elever som innan projektet hade stora motoriska brister och också fick anpassad motorisk träning. De fick bättre möjligheter att koncentrera sig och presterade bättre i svenska och matematik i de undersökningar som gjordes. Detta är elever i de första årskurserna i skolan.
Detta är viktiga mätdata. Vad tänker socialministern använda den kunskapen till? Vilka slutsatser drar socialministern? Han säger att man arbetar på många olika sätt. På Utbildningsdepartementet verkar det vara ganska få sätt.