KBLab/rixvox huggingface dataset:
Tomas Eneroth (S):
Tack, Mats Odell! Jag nämnde inte förskingring. Jag sade att ni slösar bort de investeringar som görs i folkhushållet. Det är en skillnad. Jag skulle aldrig drömma om att anklaga regeringen för förskingring - än så länge, i alla fall. Jag noterade att det handlar om att sälja ut av ideologiska skäl. Vi har ett pragmatiskt förhållningssätt till ägandet och utvecklandet av statliga bolag.
Den här regeringen har ingen pragmatism utan det är snarare ett ideologiskt förhållningssätt, nämligen att det är fel av staten att äga bolag, alltså ska man sälja ut så till den grad att man i förväg binder sig med en lista på utköpskandidater. Det är den konstruktionen som jag tycker är något anmärkningsvärd. Jag hittar den inte i några andra länder i Europa. Jag återkommer till den andra frågan som Mats Odell inte svarade på.
Den handlade om vilka tänkbara ägaralternativ som finns. Det är en viktig fråga. Mats Odell har så tydligt sagt att han vill minska det statliga åtagandet och inte kan tänka sig statligt ägande. I det fallet är det ändå intressant att veta om Mats Odell öppnar för att det ska finnas annat offentligt ägande i fallet Vasakronan.
Det återstår, precis som Mats Odell säger, en diskussion om hur värdet har utvecklats när anbudskuverten öppnas. Med den börsutveckling som varit, med den kursutveckling som varit, har Mats Odell konstaterat - som jag tolkar det - att det inte har skett någon förändring på värdena av de statliga bolagen. Är det så jag ska tolka Mats Odells svar?
Är de statliga bolagen relativt opåverkade av den kursutveckling eller börsutveckling som har varit? Det är i så fall en intressant iakttagelse som torde få effekt på bedömningen när det är rimligt eller möjligt att göra den typen av försäljningar.
Tomas Eneroth (S):
Jag tror att vi nyss fick ett mått på Mats Odells hörsel. Den kanske inte är så väldigt bra. Det jag konstaterade var inte att andra stater inte säljer bolag. Det gör de. Det gör också svenska staten. Däremot är företeelsen att i förväg göra upp en lista och tala om för marknaden att dessa ska vi sälja, kosta vad det kosta vill, en tämligen unik företeelse.
Sedan försöker Mats Odell sig på det där tricket han gjorde under Vin & Sprit-debatten som handlade om att tala om: Nu när vi har sålt någonting som ökat i värde för svensk del under lång tid får vi äntligen pengar över till att satsa på pensionärerna eller de äldre. Mats Odell tillhör en regering som har sänkt skatter med 70 miljarder kronor och lyckats låta bli att träffa pensionärerna med dessa skattesänkningar. Man har till och med lagt om skattesystemet så till den milda grad att alla andra får sänkt skatt utom just pensionärerna.
Varför, Mats Odell, ska det vara just försäljningen av Vin & Sprit som gör det möjligt för Kristdemokraterna att i en borgerlig regering lyckas få stöd för tanken att en och annan pensionär ska få en skattesänkning? Jag tycker att det låter som en underlig prioritering. Det har självklart inte med någonting att göra. Den här regeringens fördelningspolitiska ambitioner är inte så vidare stora. Däremot tycker jag att det var intressant att få beskedet från Mats Odell här i kammaren att han kan tänka sig andra offentliga ägare och ser det som viktigt och angeläget.
Det torde i så fall innebära att det finns sådana förutsättningar. Avslutningsvis kan jag när det gäller rekommendationen på grund av att för stor andel ägs av statliga bolag konstatera att vi hör den typen av internationella rekommendationer återkommande från allehanda institutioner.
Jag kan också konstatera att det faktum att till exempel stora statliga bolag på energimarknaden har skapat förutsättningar för stater att garantera en väl utvecklad energimarknad, långsiktig hushållning med energikällor, inte minst förutsättningen att klara av omställningen på energimarknaden, har varit oerhört viktigt. Där är det angeläget med ett starkt, stort statligt ägande. Jag tror att inte bara Sverige noterar det utan även många andra länder runt om i världen, vad dessa rådgivare än har sagt om statliga bolag.
Tomas Eneroth (S):
Tack statsrådet! Detta blir en diskussion om monopolet i sig också. Det var lite fascinerande att inte minst höra Finn Bengtssons argumentation. Det kom mig osökt att tänka på andra monopol som med den argumentationen rimligtvis borde avskaffas omedelbart, till exempel Systembolaget.
Jag förutsätter att företrädare för regeringen inte tycker att det vore bra att avskaffa det försäljningsmonopol som finns, men det kanske blir en intern borgerlig diskussion om detta. Konkurrensverket ifrågasätter starkt i vilken utsträckning detta blir en fungerande marknad. Det som Chatrine Pålsson Ahlgren, statsrådet och Finn Bengtsson förbiser är att staten och samhället sedan betalar 80 procent av det pris som kunden betalar.
Det är alltså inte bara jag själv som avgör. Det är också samhället som går in och betalar en icke föraktlig del av läkemedelskostnaden. Det handlar inte bara om det fria valet, utan det handlar också om samhällets gemensamma resurser i en marknad där läkemedelskostnader blir allt dyrare och där vår förmåga att pressa priserna har varit helt avgörande.
Hade det varit vilken marknad som helst hade man kunnat förstå en viss analogi, även om jag måste säga att turordningen i hanteringen av detta från regeringens sida är häpnadsväckande. Men det är inte vilken marknad som helst. Det handlar om en trygg läkemedelsförsörjning till hela landet. Här väljer man att låta grossister få förutsättningar att i oligopolställning köpa upp en stor del av denna marknad med de risker som det innebär för att de inte ger rätt priser till kunderna i slutledet.
Jag har ännu inte fått svar på mina frågor om de 176 apoteken i Norge. Var någonstans hamnade de? Hamnade de i Tromsø, Vesterålen och Lofoten, eller hamnade de någon annanstans? Jag efterlyser svar från statsrådet. Hur skulle modellen se ut för att garantera försäljningen i glesbygd? Ska man få extra pålägg? Ska det statliga apoteksbolaget få extra stöd för att man i så fall väljer att etablera sig i glesbygd?
Jag väntar nyfiket på svar och ser fram emot att få höra det vid detta tillfälle eller vid andra tillfällen.
Tomas Eneroth (S):
Jag kunde inte låta bli att delta i debatten när jag noterade att statsrådet så nogsamt undvek att svara på den fråga som interpellanten ställt. Då tänkte jag: Jag måste ändå ställa frågan. Det intressanta är att det som just nu håller på att ske i större utsträckning än tidigare är att direkt statskontrollerade företag eller statligt ägda företag ute i världen går in och köper verksamheter.
Det kan vara Dubaibaserade eller Singaporebaserade företag. Det var en stor artikel om detta i Dagens Industri för någon vecka sedan. Det kan vara Gazprom eller Statoil eller andra på energisidan som går in. Eftersom det uppenbarligen är den typen av stora resursstarka statliga aktörer som också numera går in och köper upp verksamheter i andra delar, även i gamla Europa, blir det intressant att ställa frågan lite mer precist till statsrådet.
Kan statsrådet tänka sig att verka för att sälja de statliga företagen till andra stater, det vill säga är det okej att sälja till andra stater, inte bara andra aktörer? På lokal och regional nivå i landet har vi samma diskussion. Man motsätter sig samhälleligt ägande av sjukhus men säljer glatt till företag som ägs av Singapore och brittiska riskkapitalbolag. Det är egentligen en liknande utveckling.
Men för statens del undrar jag: Är det okej om andra helstatliga verksamheter går in och äger statliga bolag? Skulle det kunna vara en tänkbar utveckling, Mats Odell?
Tomas Eneroth (S):
Mats Odell säger att i Norge går man in och äger bolag. Man skäms inte för det. Man till och med gick till val på det. Det är alldeles rätt. Man gick till val på det. Man till och med vann val på det, skulle jag våga påstå. Det var för att man ville säkra och tydliggöra det som var norska naturresurser.
När man hör Mats Odell verkar det uppenbarligen som att han tror att andra stater är bättre på att äga, förvalta och driva verksamheter än Sverige. Mot bakgrund av det: Kan Odell tänka sig att sälja till andra helägda statliga bolag? Kan vi få en sådan utveckling att den borgerliga regeringen i Sverige säljer ut framgångsrik statlig verksamhet till andra stater?
Är det en utveckling som Mats Odell ser framför sig? Jag tror att man ska låta bli att vara naiv när man ser framöver vilken utveckling vi har på den internationella marknaden och tydligt på energimarknaden där det är statliga aktörer i stor utsträckning som agerar. När det gäller att det är hämmande att ägas av staten har jag varit ordförande i ett statligt bolag under fem år.
Jag var med om att femdubbla verksamheten och värdet på det bolaget. Vi fick gasellpris två år i rad och hade en väsentligt bättre verksamhet i detta statliga bolag än någon av konkurrenterna. Jag kan inte på något sätt se att det exemplet visar att det skulle varit hämmande att vara ägd av staten.
Jag tror snarare att det i detta fall till och med skulle kunna vara en tillgång, eftersom man hade en långsiktig ägare som inte styckade upp bolaget, sålde ut delar av varumärket eller delar av det produktsortiment som fanns. Man hade en långsiktig strategi och vågade därmed göra investeringar. Det är att se pragmatiskt på förutsättningar att bedriva en bra statlig verksamhet. Det har staten lyckats med ända fram till för något år sedan.
Tomas Eneroth (S):
Jag lyssnade med spänt intresse på replikskiftet och på kommentaren om uttagsskatt i anförandet. Det är väl uppenbart att Folkpartiet inte ser några som helst bekymmer i diskussionen om uttagsskatt och att den skulle vara något hinder för vindkraften. Det är ett intressant besked till alla dem som är entreprenörer och som engagerar sig för att vi ska få en fortsatt satsning på utbyggd vindkraft i Sverige. Det är i och för sig ingen hemlighet att Folkpartiet under lång tid inte har varit någon större älskare av vindkraften.
Karin Pilsäter kommer från ett storstadsområde där fjärrvärmeutbyggnaden har minskat ganska ordentligt. I utskottet hanterade vi för ett år sedan frågan om prisprövning av fjärrvärme, och det avslog ni, trots att branschen var överens. Fjärrvärmenämnden skulle kontrollera priserna så att man får en legitimitet i marknaden. Såväl fastighetsägare och HSB som hyresgästerna men för den delen också fjärrvärmeföretagen var väldigt angelägna om att man skulle få en prisprövning.
Det blev inte så - det avslog ni. Då begärde vi tillsättandet av en utredning om ökad konkurrens i fjärrvärmenäten, och den har heller inte tillsatts. Med anledning av det och med anledning av den kraftigt ökade prisbilden på fjärrvärme, inte minst i Stockholmsområdet, kan man ställa sig frågan: Finns det någon insats som ni gör för att skärpa konkurrensen på elmarknaden och på energimarknaden, inte minst för de boende i Stockholmsområdet? Kan ni ge något exempel?
Tomas Eneroth (S):
Tack för beskedet! Jag tror inte att någon kan tolka Karin Pilsäters inlägg som att hon ser det som angeläget att göra några insatser för att förändra problematiken med uttagsbeskattning. Nu frågade inte jag om fjärrvärmen i Södertörn utan om det faktum att vi i riksdagen hanterar frågorna om prisprövning och ökad konkurrens i fjärrvärmenäten. Jag frågade väldigt tydligt: Kan Karin Pilsäter ge något exempel på hur man ökar konkurrensen på elmarknaden så att fastighetsägare, villaägare och andra ska kunna få en bättre marknad att vända sig till?
Jag hörde inte ett enda exempel. Tvärtom har den här regeringen försenat och försvårat möjligheterna att få en fungerande elmarknad. I mitt anförande redovisade jag en hel lista på insatser som man skulle kunna göra för att få en ökad konkurrens på elmarknaden. Men det är uppenbart att den regering som ändå har borgerliga företrädare som brukar prata om vikten av konkurrens har avstått från att göra insatser. Vi kan se hur Konkurrensverket i remissvar har kritiserat frånvaron av insatser. Vi kan se hur prisprövningen skulle kunna vara verkningsfull.
Vi kan se hur tredjepartstillträde skulle kunna innebära fördelar både för att de som arbetar med återvunnen energi och spillvärme kan bidra med att använda resurserna på ett bättre sätt och för att kunna koppla ihop regionala nät för att inte minst i Stockholmsområdet - kanske inte enskilt Södertörn - få en bättre fungerande elmarknad, eftersom det är ett av de områden där elpriserna och energipriserna har stigit kanske mest i landet.
Det är i det läget intressant att konstatera att Karin Pilsäter åtminstone i det första inlägget inte kunde komma på ett enda exempel på att man aktivt har bidragit till att öka konkurrensen på elmarknaden. Jag hoppas på bättre lycka denna gång.
Tomas Eneroth (S):
När jag hörde Björn Hamiltons anförande kom jag att tänka på begreppet green wash. Det används när företag pratar väldigt mycket miljö och vill låta miljövänliga. Men det som de sedan gör är någonting helt annat. Jag vet att Vattenfall har blivit kritiserat för det.
Även om Björn Hamilton är en synnerligen sympatisk person måste jag säga att hans anförande kändes mycket green wash. Moderaterna finns med på Naturskyddsföreningens svarta lista över dem som inte har bidragit till miljöomställningen. Jag tror att Gunnar Hökmark röstade nej till Kyotoprotokollet. Moderaterna drev en intensiv kampanj mot klimatinvesteringsprogrammet, och de sade nej till elcertifikatssystemet.
Jag antar därför att det har varit en viss uppförsbacke inom Moderaterna för att förflytta positionerna, om man nu har gjort det i verkligheten eftersom det är det som vi väntar på. I regeringsförklaringen som Fredrik Reinfeldt läste upp kunde vi höra att inte en enda ny reaktor ska startas. Man ska inte ge tillstånd till detta. Förbudet att uppföra nya reaktorer kommer att bestå, stod det i regeringsförklaringen. Nu har vi hört att budet är någonting helt annat.
Björn Hamiltons besked i replikskiftet var att vi inom ramen för den volym som vi har i dag ska kunna ersätta de nya reaktorerna. Då talar ni om tio nya reaktorer. Är det tio nya reaktorer, eller är det effekten av tio nya reaktorer? Vi har redan i dag ett överskott på 20 terawattimmar till 2015. Hur stora överskott av el har ni tänkt att vi ska få framöver?
Med den kapacitet som nya reaktorer har på 14, 15 eller 16 terawattimmar skulle vi i så fall öka kärnkraftsberoendet högst väsentligt. Är det detta som ni är ute efter? Är Björn Hamiltons avsikt att vi ska bedriva en energipolitik som innebär att vi inte har ett bibehållet utan faktiskt ett ökat kärnkraftsberoende framöver? Eller ska vi bara bygga kärnkraft för att exportera elen till andra länder?
Tomas Eneroth (S):
Det innebär i så fall - detta blir intressant - att om vi nu får ett elcertifikatssystem även med regeringens lägre ambition vet vi ungefär hur mycket vindkraft och förnybar energi vi får. Vi vet ungefär hur stora vattenkraftsresurserna är även om det går att förändra om man effektiviserar och vattendrag. Björn Hamiltons ambition är tio nya reaktorer. Antalet var tydligen det som var avgörande. Vi konstaterar att nya reaktorer har en kapacitet på 13, 14, 15 terawattimmar eller mer.
Det innebär i så fall att man antingen kraftigt ökar Sveriges kärnkraftsberoende eller kraftigt ökar vår elanvändning - även om hela den svenska fordonsflottan går över till el handlar det om 8, 9 eller 10 terawattimmar på sin höjd - eller också bygger man ut kärnkraften för att exportera den. Det är uppenbart att vi har en regering som inte engagerar sig för att stärka konkurrensen på elmarknaden i Sverige och som inte bidrar till att vi får konkurrenskraftiga priser för den svenska industrin.
De är 40 procent lägre i Sverige än vad de är i Europa, men det kommer att utjämnas om man nu bygger kärnkraftreaktorer för att exportera kärnkraft. Per Bolund hade en högst väsentlig invändning tidigare, nämligen varför man då inte bygger inte kärnkraftsreaktorer i Tyskland om det är det som man är ute efter. Och om det nu bara är exportambitionerna som vi talar om, varför begränsar man antalet till tio? Så ofarlig som Björn Hamilton tycker att kärnkraften är borde man väl i så fall bygga 15, 20, 25 eller 30 nya reaktorer. Frågan är: Varför ska det vara tio reaktorer?
Håller Björn Hamilton inte med om den enkla matematiken som handlar om att detta innebär att vårt kärnkraftsberoende inte bara förlängs under en väldigt lång tid med alla de avfallsproblem som det innebär utan faktiskt också innebär att vi ökar vårt kärnkraftsberoende? Är det detta som är ambitionsnivån? Så låter det inte vare sig när man hör Maud Olofsson eller statssekreteraren Ola Alterå som säger att det inte kommer att finnas något större intresse för ny kärnkraft.
Är det verkligen så att Björn Hamilton och Moderaterna nu driver en linje som innebär att vi kraftigt ska öka vårt kärnkraftsberoende?
Tomas Eneroth (S):
Här får man höra det ena efter det andra som blir helt obegripligt. Jag ska avstå från att kommentera det sistnämnda mer än att konstatera att vi i högsta grad var överens i de rödgröna partierna både om att kärnkraften ska ersättas med förnybar energi i den takt som är möjlig och i alla andra prioriteringar. Men Maud Olofsson fick inget förhandlingsmandat för att kunna gå vidare i förhandlingarna. Jag noterar att Maud Olofsson nu öppnar för att med ägardirektiv styra Vattenfall till att investera i förnybart ute i övriga Europa.
Alternativt kan man tolka det som att Maud Olofsson kommer att acceptera att man använder allt investeringsutrymme för att investera i kol, olja och kärnkraft. Då infinner sig frågan: När kommer Maud Olofsson att agera? Hon har ondgjort sig och till och med varit med och bidragit till att KU-anmäla socialdemokratiska statsråd för att de inte styrt Vattenfall tydligare. Kommer Vattenfall att få nya ägardirektiv som innebär att man både i Sverige och internationellt investerar mer i förnybart?
Kommer Maud Olofsson att vara beredd att använda Vattenfall för att bidra till energiomställningen, eller är det ytterligare förvärv i kol och olja eller nyinvesteringar i kärnkraft som väntar? Det var inte så länge sedan, före valet återigen, Maud Olofsson stod med tårar i ögonen och konstaterade att för barnens och barnbarnens skull var det viktigt att avveckla kärnkraften, för att något år senare stå med tårar i ögonen och återigen för barnens och barnbarnens skull konstatera att det var viktigt att man nu ändå öppnade för fortsatta investeringar i kärnkraft.
Jag kan inte förstå hur man i längden kan klara av att ha en trovärdighet när man så radikalt byter uppfattning i frågor, både före och efter val. Det som skrämmer mig är vad vi kan få framöver med de kärnkraftsinvesteringar som man öppnar för. Rykten sprids ju om att det i Regeringskansliet pågår diskussioner om att också acceptera uranbrytning.
Gör åtminstone energidebatten den tjänsten att här i replikrundan ge beskedet om ni kommer att acceptera uranbrytning framöver, eller är även det ett område där Centern kommer att ändra uppfattning?
Tomas Eneroth (S):
Tack återigen för svaret, Andreas Carlgren! Gräsmattor har faktiskt med saken att göra av det enkla skälet att vi har en regering som tycker att vi genom skattesubventioner ska stimulera hushållsnära tjänster - klippning av gräsmattor och bäddning av sängar. Det är man beredd att investera i men inte en krona i det som är vår industriella kapacitet, i ett läge när vi håller på att tappa stora delar av den.
Med all respekt för att vi kan klippa gräsmattor och bädda sängar, även om jag inte delar uppfattningen att det ska subventioneras med skattepengar, men det som stör mig är att Sveriges industriella kapacitet på sikt håller på att äventyras, antingen det gäller stålindustrin, fordonsindustrin eller andra delar av industrin. Om man inte ser att vi som ett litet exportberoende land är starkt beroende av att ha en industriell kapacitet så blir jag orolig. Det vi äventyrar är nämligen våra långsiktiga förutsättningar att kunna se till att vi har en hyfsad välfärd i landet.
Därför vågar jag tro att vi, precis som många andra länder i världen, tillsammans med industrin har en förmåga att bidra till att vi också gör det klimatsmart, att vi med hjälp av politiskt stöd, politiska instrument, forskning, utveckling och utbildningsinsatser antar klimatutmaningen antingen det handlar om fordonsindustrin eller andra delar av industrin. Jag har försökt hävda att regeringens brist på agerande förvärrar krisen. Jag ska ge ett litet exempel.
När Volvo Lastvagnar drabbades av krisen stod man inför valet att lägga en stor del av varslen antingen i Umeå eller i Gent. Man valde att lägga i princip alla varsel i Umeå vilket gör att stora delar av den verksamheten nu drabbas. I Gent gick den belgiska staten in med utbildningspengar för att företaget, om det tog sitt ansvar, skulle klara krisen och kunna övervintra. Staten gick in med stödpengar för att man skulle kunna utbilda och behålla en del av personalen.
I Sverige sade regeringen nej, vi ger inte en enda krona, med den effekten att tusentals människor i Umeå blir arbetslösa och fordonsindustrin i norra Sverige på sikt hotas. Återigen: Regeringen försvagar genom sin brist på agerande Sveriges konkurrensförmåga och förvärrar därmed krisen. Det beklagar jag.
Tomas Eneroth (S):
Jag tackar Maud Olofsson och delar helt och hållet uppfattningen att barn och i mitt fall eventuella barnbarn - jag vet ännu inte hur det blir - är det allra viktigaste. Dilemmat är att när man ofta exemplifierar med dem blir det hela obegripligt när exemplen är så olika som de är i Maud Olofssons fall. I början var det en oro för kärnkraften, och sedan var det plötsligt en argumentation för tio nya reaktorer.
Jag är övertygad om att vi hade kunnat nå en bred överenskommelse om energipolitiken och klimatpolitiken om Maud Olofsson hade haft fullt förhandlingsmandat från övriga regeringen. Vi hade säkert kunna komma en bit på väg i alla fall. Nu gick det inte eftersom man inte var överens i regeringen, vilket märktes tydligt. Bara i denna interpellationsdebatt är skillnaden mellan Sven Bergströms och Carl B Hamiltons inlägg som den mellan natt och dag. Det är stora avstånd inom energipolitiken med ett antal partier. Det tycker jag är bekymmersamt.
Sverige skulle behöva en bred överenskommelse. Vi kommer att agera på ett sådant sätt att vi även vid en valseger 2010 har möjlighet att bjuda in oppositionen för samtal för att kunna få en bred överenskommelse om energipolitiken. Jag tycker att det är viktigt. Jag noterar att debatten blir pressande för näringsminister Maud Olofsson när vi koncentrerar oss på kärnkraften. Det är väl också därför som flera centerföreträdare gått upp i talarstolen och försvarat ministern.
Jan Andersson hade i det sammanhanget ett inlägg som jag inte riktigt förstår. Man oroar sig över att industrin inte kommer att ha konkurrenskraftiga priser. Jag tycker att industrin ska ha konkurrenskraftiga elpriser. Jag vill inte att vi ska ha elpriser på Europanivå för svensk industri. Jag tror att detta har varit en konkurrensfördel för Sverige. Det vill jag värna om framöver. Avslutningsvis: Jag har inte fått några svar på de två frågor jag ställt i interpellationsdebatten. För det första: Hur blir energimixen med tio nya reaktorer?
Jag konstaterar att tio nya reaktorer innebär ett väsentligt större kärnkraftsberoende än tidigare. Det har näringsministern inte svarat på. För det andra: Är näringsministern beredd att agera för att Vattenfall inte ska påbörja byggnaden av ny kärnkraft? Det har heller inte näringsministern svarat på. Jag tycker att det är tillräckligt talande.