Ali Esbati (V):
I morse läste jag ett reportage i tidningen Dagens Arbete. Rubriken på nätet är "Vem står näst på tur?" Det är en artikel som handlar om asbest och den extremt aggressiva cancerform som riskerar att drabba den som har handskats med asbest. Det visar sig att de fallen inte har minskat i Sverige. De senaste fem åren kan man snarare notera en ökning. Vi vet fortfarande inte riktigt varför och om det är en trend.
Men klart är i alla fall att problemen inte har försvunnit efter skandalerna på 70-talet och totalförbudet 1982. När hus eller skepp som innehåller asbest ska rivas eller skrotas uppstår farliga situationer som man måste hantera varsamt och med stor kunskap om risker och metoder. I artikeln i Dagens Arbete finns ett exempel på hur det kan gå till i verkligheten. Flaggskeppet HMS Visborg ska skrotas 2013.
Ett pressmeddelande går ut från det välrenommerade företag som har fått uppdraget. Det äts smörgåstårta. Allt är väl. Men när det faktiska arbetet ska genomföras är det en underentreprenör som dyker upp. Man har hyrt in personal från Polen. En arbetsmiljöinspektör kommer till platsen efter en stund. Det visar sig att underentreprenören inte ens har anmält arbetet. "I stort sett allt som krävs för att sanera asbest saknas", för att citera artikeln. Arbetsgivaren skyller på missförstånd.
Det skrivs ett inspektionsprotokoll, och arbetsgivaren försäkrar skriftligt att allt nu är åtgärdat. Kanske är det så, kanske inte. Några av dem som har sett arbetet tvivlar. Men en hel del skada är ju redan skedd. Som varvsarbetaren Ingvar Mattisson, en av dem som var med och byggde skeppet en gång i tiden och som har sett flera av sina kamrater från 70-talet gå under i cancer senare, säger i artikeln: "Det enda jag . tänker på är hur mycket fibrer som letat sig ner i gästarbetarnas lungor." Herr talman!
I den här något omständliga inledningen finns det flera förhållanden som är typiska för arbetsmiljöarbetet. Ett sådant är bristen på uppmärksamhet. Dagens Arbete är en fackföreningstidning - en utmärkt sådan - som har belyst arbetsmiljöproblemen i många viktiga artiklar. Också andra, liknande publikationer, uppmärksammar frågorna.
Men i den bredare debatten finns det en enorm kontrast mellan arbetsmiljöproblemens vikt å ena sidan - hur många människor och hur stor del av våra liv som påverkas - och hur stor uppmärksamhet som ägnas dem å andra sidan.
Skillnaderna i vems verklighet som räknas, vilka problem som väcker indignation hos beslutsfattare och nyhetsvärderare, utgör ett av många flagranta exempel på det svenska klassamhällets utformning även i dag. Ett annat typiskt förhållande är att det farligaste arbetet delvis osynliggörs genom att läggas ut på underentreprenad och ännu mer genom att det är utstationerade utländska arbetare - personer som hyrs in - som gör jobbet. Så ser klassamhället också ut i dag.
Långa kedjor med underentreprenörer gör ansvaret diffust och försvårar rent konkret ett systematiskt arbetsmiljöarbete. Ett sådant handlar i allt väsentligt om handfasta rutiner, om kunskap som ska föras över på ett strukturerat sätt och om detaljer som inte får missas om man vill minimera riskerna. En tredje aspekt som både är typisk och otypisk handlar om inspektioner.
Arbetsmiljöverkets möjlighet till inspektioner har tyvärr minskat över tid, inte minst på grund av en huvudlös och drastisk budgetneddragning under högerregeringen. Det är ett av de nästan parodiskt övertydliga exemplen på den regeringens prioriteringar och syn på vems problem som räknades. I exemplet som jag läste upp inledningsvis blev det i alla fall en inspektion, otypiskt nog. Den fick troligen viktiga effekter, och det är bra.
Men det är samtidigt ganska typiskt att inspektioner är nödvändiga. Men de kan inte vara tillräckliga. Ett effektivt arbetsmiljöarbete kräver ständig närvaro och kommunikation. De arbetande själva måste vara tillräckligt starka för att säga ifrån. Då har fackliga organisationer absoluta nyckelroller.
Därför är frågor som villkoren för utstationerad arbetskraft, skillnader mellan inhyrning och fast anställning och fackets styrka rent allmänt i allra högsta grad centrala arbetsmiljöfrågor. De åtta åren med högerregering, tyvärr också den senaste höstbudgeten som de tidigare regeringspartierna drev igenom tillsammans med Sverigedemokraterna, har varit förlorade år för arbetsmiljöarbetet på nationell nivå. Naturligtvis har det funnits massvis med krafter som har arbetat för förbättringar under de åren och som också har nått framgångar.
Men från regering och riksdag har det inte varit mycket annat än nedskärningar att hämta. En av regeringen Reinfeldts allra första åtgärder var att lägga ned Arbetslivsinstitutet, med sin framstående, arbetsplatsnära forskning. Arbetsmiljöverket fick, som jag var inne på tidigare, ta emot hårda smällar. Medan anmälningarna från skyddsombud ökade med över 60 procent sjönk antalet inspektörer med ungefär en tredjedel.
Sverige är i dag långt ifrån att nå den konventionsfästa minimigräns som FN:s arbetsorganisation ILO stipulerar för antalet inspektörer. Det är pinsamt, det är dåligt och nej, det kan inte kompenseras med hjälp av webbenkäter. Samtidigt öppnade den förra regeringen för ännu mer osäkra anställningar och ett regelverk för arbetskraftsinvandring som helt uppenbart inbjöd till riskfyllt utnyttjande av människor i en utsatt position.
Dessutom har förstås den kroniska pressen på dem som jobbar inom välfärdssektorn förvärrats av skattesänkningar i 150-miljardersklassen. Pressen är för många den allra tydligaste arbetsmiljöfrågan i dag. Också de arbetsmiljöproblem som inte handlar om plötsliga olyckor utan som är invävda i arbetets dagliga organisering följer extremt tydligt ett klass-, köns- och etnicitetsmönster. Och de problemen har i många fall vuxit.
LO:s arbetsmiljöbarometer för 2014 visar till exempel att 68 procent av de kvinnliga arbetarna är uttröttade varje vecka. Det är en ökning med fem procentenheter på fyra år. Motsvarande siffra för manliga högre tjänstemän är 25 procent. Det är hos arbetarkvinnor som man finner flest med värk i axlar och rygg. Det är där de monotona arbetsuppgifterna har vuxit.
Samtidigt leder den otrygga situationen till att fler drar sig för att framföra kritiska synpunkter om sina arbetsförhållanden. Herr talman! Arbetsmiljöfrågorna stöts och blöts varje dag på arbetsplatser runt om i Sverige. Det arbetet måste tas på allvar i regeringen och riksdagen. Jag är glad över att kunna stå här och säga att det äntligen blir annorlunda på flera områden. Det blir mer resurser till Arbetsmiljöverket, när det rödgröna budgetförslaget går igenom.
Det kommer att komma mer pengar till forskning om arbetsmiljöfrågor - sådant som de borgerliga partierna och Sverigedemokraterna röstade ned. Det finns också äntligen en ny vilja att följa upp utnyttjandet av arbetskraftsmigranter. Migrationsverket har redan börjat agera annorlunda för att göra det svårare för skrupelfria arbetsgivare att ta in arbetare under falska förevändningar och försätta dem i en farlig beroendeställning.
Det finns också positiva signaler från regeringen om en del av de regelskärpningar som vi i Vänsterpartiet länge har påtalat behovet av, till exempel att arbetserbjudande måste bli bindande. Det är nämligen precis i situationer av maktlöshet för de arbetande som de värsta arbetsmiljöfarorna ofta finns. På andra områden finns det mycket kvar att sätta igång med. Det behövs ett förtydligande av ansvarsförhållanden vid kedjor av underentreprenörer.
Det måste ske en modernisering av arbetsrätten så att de osäkra anställningsformerna mönstras ut. Det behövs inte minst omfattande investeringar i välfärdssektorn så att de som arbetar där, oftast kvinnor, inte ska behöva betala ett allt dyrare pris med sin fysiska och psykiska hälsa. Det kommer vi i Vänsterpartiet att arbeta aktivt för i många olika sammanhang. Det lugnar säkert också vår kamrat från Moderaterna som undrade över de tillkännagivanden som gavs till den förra regeringen.
Vi följer nog upp dem. Herr talman! Vi har också en reservation i det här betänkandet, reservation 4, som rör preskriptionstid för arbetsmiljöbrott. Den vill jag yrka bifall till. Men jag vill säga några ord om varför. Låt mig ta exemplet med den fruktansvärda kalkolyckan vid Nordkalks anläggning i Luleå i november 2011. En arbetare dog. Den då 19-årige Gustaf Seppelin Solli överlevde med 55-procentiga brännskador och blev märkt för livet. Situationen på arbetsplatsen var, som ofta i sådana sammanhang, komplicerad.
De som drabbades jobbade långt ned i en kedja av entreprenörer. Dessutom handlar det om komplicerade saker som det inte är självklart att poliser och åklagare har kompetens för. Resultatet blir att den juridiska processen tar lång tid. I det här fallet ledde det till att preskriptionstiden för brottet vållande till kroppsskada eller sjukdom, som är på två år, hann passera. Alltså kan ingen ställas till svars för just det brottet. Arbetsmiljöbrott är speciella.
Det krävs en översyn av preskriptionstiderna för brotten, eftersom de får en speciell behandling och eftersom utredningarna ställer speciella krav på rättsväsendet. Jag yrkar alltså bifall till reservation 4, som för övrigt bygger på en motion av några socialdemokratiska ledamöter. I övrigt yrkar jag bifall till utskottsmajoritetens förslag i betänkandet. Trevlig sommar!