KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Larsson (KD):
Jag har respekt för Anne Ludvigssons otålighet. Jag vet själv att jag har varit otålig i många frågor. Men Anne Ludvigsson måste också ha respekt för att vi måste ta saker och ting i rätt ordning. Landstingen har i dag ett huvudansvar för att informera inom sina regionala områden. Jag vet att även om det ser olika ut på olika ställen görs betydande insatser.
Den här frågan är av en sådan komplex natur att det i nuläget, innan vi har alla delar av systemet på plats, inte är rätt tid att genomföra kampanjer. Information som ges till olika grupper måste vara anpassad så att de förebyggande åtgärderna tillgodoses. Innan Socialstyrelsen har fattat sitt beslut är det väldigt svårt att utforma någon information eftersom vi ännu inte riktigt vet var beslutet kommer att landa.
Socialstyrelsen har tydligt i sin remiss påtalat behovet av information och att det måste tillgodoses om en vaccinering mot HPV ska införas i barnvaccinationsprogrammet. Det var det jag avsåg med mitt svar. Man är medveten om informationsbehovet, förutsatt att ett beslut fattas i den riktningen. Därför är det inte tal om att göra den här typen av betydande informationsinsatser förrän vi har svaret.
Det är väldigt nära i tid som vi kommer att få ett svar. Inom ett par månader kommer vi att ha det. Det gör att väldigt mycket av den frågeställning som Anne Ludvigsson reser här kan få sitt svar inom en väldigt nära framtid. Det är egentligen först då som vi kan planera för hur de fortsatta informationsinsatserna ska se ut. Det är anledningen till att vi också har väntat. Låt mig återigen betona att det är landstingen som också i ett sådant skede kommer att ha huvudansvaret.
Men naturligtvis ska vi från den statliga sidan vara behjälpliga med den informationen om det skulle bli utfallet av beslutet. Det här är komplext, eftersom vi redan i dag har en metod för tidig upptäckt av HPV med det screeningsprogram som vi har och som är unikt.
Det ställer oss i en helt annan situation än många andra länder när det gäller bedömningen av om man ska införa HPV-vaccin. Vi når faktiskt 80 procent av den svenska målgruppen, kvinnor mellan 23 och 60 år. Under 2007 togs det 700 000 cellprov inom ramen för de gynekologiska hälsokontrollerna, vilket ställer oss i en unik dager. Där görs naturligtvis också upptäckter.
Jag är övertygad om att både Anne Ludvigsson och jag är angelägna om att inte försämra möjligheterna till deltagande i screeningsprogram. Därför blir det extraordinärt viktigt hur informationsinsatser ska utföras i händelse av att Socialstyrelsen skulle besluta sig för att HPV-vaccinet ska införas i barnvaccinationsprogrammet.
Det är många sådana här saker som gör att beslut måste tas i rätt ordning innan vi börjar diskutera de omfattande informationsinsatserna. Men Socialstyrelsen har varit tydlig och pekat på det behovet utifall deras beslut blir att införa detta i barnvaccinationsprogrammet.
Maria Larsson (KD):
Vårt screeningsprogram har en lång tradition. Det började redan på 1960-talet. Som jag berättade tidigare ligger Sverige mycket bra till i det här avseendet, både med en tidig start och med en stor del som faktiskt deltar. Jag nämnde siffran 80 procent. Den stämmer inte riktigt överens med de siffror som Anne Ludvigsson refererade.
Den siffra som jag har visar att 80 procent av kvinnorna mellan 23 och 60 år deltar. Den senaste mätningen av antalet cellprov som genomförs visar inte på någon nedgång. Här har landstingen rätt bra informations- och underrättelseverktyg som är iscensatta sedan många år tillbaka. De utgör en grund för att det blir det stora deltagandet.
Jag uppfattar att det är en väl fungerande verksamhet i alla våra landsting. Sedan kan den naturligtvis förbättras. Siffran 80 procent kan förbättras. Man kan nå upp till 100 procent. Det är naturligtvis angeläget att fundera över varför de kvinnor som får en kallelse, en personligt riktad information, ändå väljer att avstå.
Där behövs säkert mer studier för att kunna rikta informationen specifikt till dem med någon typ av upplysning som de uppenbarligen behöver för att välja att screena sig. Det är detta som gör information så svårt. Man måste rikta informationen på ett sätt så att mottagaren känner sig berörd. Det är därför den typen av allmänna informationskampanjer som Anne Ludvigsson verkar vara inne på är mer tveksamma.
Nu vet vi inte vad Socialstyrelsen kommer att besluta om HPV-vaccination. Vi vet att ett beslut väntas inom ett par månader, men vi vet inte vad beslutet kommer att bli.
Men att gå ut nu och marknadsföra eller ha informationskampanjer om just den delen har inte tett sig särskilt lämpligt för vare sig Socialstyrelsen eller landstingen eftersom beslutet ligger så nära i tid. Vi har inte abdikerat från den nationella nivån. Det uppdraget har Socialstyrelsen.
De har också identifierat behovet, vilket jag påtalade tydligt vid förra tillfället. Man har identifierat behovet, och man tar naturligtvis ansvaret. Men landstingen har fortsatt huvudansvaret. Låt oss slå fast det. Det är viktigt. Landstingen finns närmare den enskilda medborgaren som behöver informationen. Den kan riktas på olika sätt till olika målgrupper.
Rätt information till rätt person är mer angeläget än att vi hittar de stora generella kampanjerna som vi tidigare har sett inte alltid har varit så framgångsrika i fråga om att förändra beteenden. Vi vill uppnå en stor anslutning till screeningsprogrammet, och då är det viktigt hur informationen riktas.
Maria Larsson (KD):
Frågan tas i allra högsta grad på allvar redan nu. När det gäller HPV-vaccinet avvaktar vi Socialstyrelsens beslut för att sedan se vad som behöver göras. Vi har också försökt att hitta en långsiktig lösning. Jag kan beklaga att det inte har gjorts tidigare.
Men vi ska försöka se om den typen av information och de kunskapsunderlag som tillställs berörda parter är, oavsett vilken sjukdom det handlar om, tillfredsställande i dag när det handlar om att nå individen eller föräldrar till barn. Det är det som vi har lagt in i den utredning som precis har tillsatts. Den måste få tid på sig att ta fram de kunskapsunderlag som behövs för att göra riktiga bedömningar.
Jag önskar också att det hade gjorts tidigare, för många år sedan - men det är inte gjort. Vi vill låta dem titta på om det finns behov av att förtydliga huvudmännens ansvar. Det kan handla om både landsting och Socialstyrelsen, individen och hälso- och sjukvårdspersonalen.
Det kan naturligtvis också handla om skolpersonal och de kunskapsunderlag de behöver för att få fram informationen till berörda på bästa möjliga sätt. Information är alltid svårt. Den behöver alltid riktas på ett sätt så att man kan vara säker på att nå mottagaren. Det är en grannlaga uppgift.
Just när det gäller området för olika typer av förebyggande arbete, preventivt arbete, behöver vi metodutveckla. Jag önskar att det fanns mer forskning på området. Vi söker därför kunskapen på ett aktivt sätt i utredningen för att kunna ta ett större grepp på frågan. Vi gör saker i det korta perspektivet där Socialstyrelsen kommer att vidta åtgärder med utgångspunkt i det beslut man kommer att fatta.
Om man bestämmer sig för att ha med det i vaccinationsprogrammet behövs informationsinsatser. Annars är det kanske andra typer av insatser som behövs från framför allt landstingens sida. Här tänks i både det korta perspektivet och det långa perspektivet för att få till stånd en bättre ordning.
Maria Larsson (KD):
Det är härligt att möta en politisk meddebattör som har förståelse för att en utredning kan ta tid. Det är inte alltid man möter att det kanske är för kort om tid för en utredning. Men låt oss se. Vi har varit angelägna om att få det här på plats så fort som möjligt, och det är anledningen till den ganska korta utredningstiden. Men det finns ju alltid möjlighet till förlängning om utredaren inte hinner bli färdig.
Det finns också erfarenheter från våra nordiska grannländer att ta till vara i utredningsarbetet. De kan måhända vara till hjälp för att komma lite fortare framåt. Jag tackar alla som har deltagit i debatten. Det är spännande, och det finns en gemensam vilja att ta sig framåt i frågan.
Regeringen har visat stor vilja på detta område både genom att avsätta stora resurser till drogförebyggande arbete och genom att presentera förslag och resurser som kan ha stor betydelse i framtiden och som bygger på en robust struktur och ett etablerat samarbete mellan de nödvändiga parterna.
Maria Larsson (KD):
Eva Olofsson har frågat mig om jag avser att ta initiativ till en översyn av avgifterna för hemtjänst. Riksdagen antog 2001 de nya nationella bestämmelserna om avgifter inom äldre- och handikappomsorg. Ett syfte var att göra kommunernas avgiftssystem mer lika i vissa avseenden. Ingen skulle behöva söka försörjningsstöd för att hemtjänstavgiften var för hög.
Enhetliga bestämmelser för beräkning av inkomst och avgiftsunderlag infördes. Nationella bestämmelser om förbehållsbelopp och högkostnadsskydd infördes också. Förbehållsbeloppet syftar till att tillförsäkra dem med låga disponibla inkomster ett tillräckligt ekonomiskt utrymme för normala levnadskostnader innan avgiften till kommunens äldreomsorg bestäms.
Har den enskilde varaktiga merkostnader kan det ge rätt till ett högre förbehållsbelopp. Avgiftstaket syftar till att skydda dem med höga inkomster mot orimligt höga avgifter. Den enskilde har också rätt att överklaga kommunens beslut om avgift. De skillnader som finns mellan kommunernas avgifter för till exempel hemtjänst följer av de befogenheter kommunerna har enligt kommunallagen.
Kommunala avgifter är ett viktigt styrmedel och bidrar också till finansiering av verksamheter. Kommunerna har således rätt att inom ramen för de nationella bestämmelserna ta ut avgifter för hemtjänst med förbehåll att avgifterna inte får överstiga kommunens självkostnad. Socialstyrelsens uppföljningar visar att reformens syften har uppfyllts.
Ingen behöver avstå från att söka hemtjänst av rädsla för att inte ha tillräckligt med pengar för att klara sina normala hushållsutgifter. Ingen riskerar heller att drabbas av orimligt höga avgifter. Förändringarna i kommunernas avgiftssystem inträffade framför allt vid införandet av bestämmelserna.
I de kommuner som infört en hög timtaxa eller enhetstaxa når de flesta redan vid en liten insats en avgiftsnivå som motsvarar hela det individuella avgiftsutrymmet. De länsrätter som har prövat avgifternas skälighet har bedömt att de understiger kommunens självkostnad.
Det är följaktligen så att avgifterna i till exempel Göteborg, Vingåker eller någon annan kommun är resultat av lokala politiska beslut grundade på lokala prioriteringar och i allra högsta grad genomtänkta överväganden. Är det billigare att bo och leva i till exempel Vingåker än i Göteborg? Innebär en hög avgiftsnivå att kommunen kan satsa på en högre kvalitet? Vad vill man prioritera i nästa budget?
Det kommunala självstyret är en lika självklar som väsentlig del av den svenska demokratin.
Maria Larsson (KD):
När Eva Olofsson reser runt i landet kan det kanske vara intressant att även titta på statistiken i respektive kommun. Den statistik som jag har att tillgå visar att både antalet och andelen äldre som har hemtjänst har ökat. Andelen som har hjälp i liten omfattning har också ökat.
Att den avgiftsreform som vi har skulle ha medfört att äldre låter bli att söka hemtjänst kan inte ses i statistiken. Det är viktigt att påtala. Det stämmer att taxorna skiljer sig åt. Timtaxorna skiljer sig åt väsentligt mellan landets kommuner. Det är positivt.
Jag tror att Staffan Werme är aktiv inom SKL, och SKL brukar göra en översyn av sina taxor, jämföra system och så vidare. Jag tycker att det är positivt om man har ett sådant förhållningssätt och närmar sig varandra. Samtliga kommuner uppfyller, såvitt jag har kunnat förstå och se, den lagstiftning som säger att de har rätt att bestämma taxor, men de får inte ligga över det som är självkostnadsnivån.
Det är viktigt att säga att timtaxan, som Eva Olofsson i dag vill diskutera, inte är riktigt meningsfull att jämföra mellan kommunerna, för den säger inte någonting om hur snabbt en viss person når sitt individuella maximala avgiftsutrymme.
Även i kommuner med låga timpriser når den enskilde ofta snabbt en avgift som motsvarar det personliga maximala avgiftsutrymmet. Tre timmars hjälp i månaden à 85 kronor, som i Göteborg, gör att alla som har ett avgiftsutrymme på 200 kronor får betala hela summan i avgift.
Omvänt blir det så att i kommuner med hög timavgift får kommunen sällan den avgiften för särskilt mycket mer än några enstaka timmar eftersom vi även har ett högkostnadsskydd. I Vingåker får kommunen inte mer än 200 kronor av dem som har det avgiftsutrymmet, trots att en timme kostar 390 kronor.
Det är ganska få kommuner som använder den gamla procentbaserade avgiftsmodellen, den som många kommuner använde tidigare. De är egentligen de enda som garanterar att inte försöka maximera avgiftsuttaget. Jag ser inte de oroväckande tendenser som Eva Olofsson ser.
Jag ser att det finns stora skillnader i timkostnader, men merparten av våra äldre som har hemtjänst beviljad har ett betydligt större antal timmar och slår i taket om de har ett utrymme som sträcker sig ända upp till taket. Vi har alltså ett system där vi försöker begränsa så att ingen ska behöva betala för mycket - ett tak för att det ska finnas pengar kvar.
Man kan säga att detta system, som Eva Olofsson och hennes parti för övrigt applåderade när det infördes, verkar fungera ganska väl.
Maria Larsson (KD):
Visst vet vi en del om vad som har hänt efter 2004. Det berättar Socialstyrelsen för oss. Antalet som har hemtjänst har ökat och totalt sett är det en högre andel av de äldre som har hemtjänst efter att avgiftsreformen genomfördes. Det är positivt att allt fler äldre får hjälp.
Sedan finns det naturligtvis alltid skäl att efter en viss tid utvärdera reformer, men vi har inga indikationer på att människor i vårt land inte skulle ha råd eller möjlighet i och med den reform som infördes, den som också Eva Olofsson då tyckte var väldigt bra och som hon sade var ett steg mot ökad jämlikhet. Jag tycker att det är bra att det finns ett högkostnadsskydd.
Jag tycker också att det är bra att det finns ett förbehållsbelopp så att man har utrymme för utgifter för personligt ändamål utan att det belastar avgifterna för hemtjänsten.
Vi ser att det är olika avgifter i olika kommuner, men återigen: När det gäller utfallet för den enskilde är det inte relevant att enbart titta på timtaxan eftersom det är så mycket som spelar in. När andelen och antalet ökar ser vi att hemtjänsten kommer fler till del.
Det som hänt är att vi fått en del privata serviceföretag som levererar tjänster till ett lägre pris än kommunens hemtjänst. Här kan vi se att en del då väljer annorlunda, men låt oss komma ihåg att kommunen bara får ta ut ett självkostnadspris.
Ibland finns andra leverantörer som kan leverera till ett lägre pris, med samma servicefunktion, och då är det upp till den enskilde att välja vem han eller hon vill anlita. Detta har ökat och expanderat genom LOV.
Jag ser positivt på att vi får ett antal ytterligare serviceföretag som vill leverera tjänster till äldre och skulle därför vilja fråga Eva Olofsson om inte hon också tycker att det är en positiv utveckling att vi får fler entreprenörer som, när det uppstår konkurrens, kan pressa priserna. Det kanske till och med gör att en del kommuner kan få anledning att se över sin organisation för att se om de har den bästa prisbilden och den bästa servicen.
Det kan behövas en organisationsförändring både här och där. Som sagt är jag glad över utvecklingen att allt fler äldre får hemtjänst i vårt land. Men min fråga är: Vilket är syftet med Eva Olofssons översyn?
Vill hon lagreglera på ett annorlunda sätt när det gäller hemtjänsttaxorna, eller är det så att Eva Olofsson också har respekt för det kommunala självstyret, som är en grundbult i den svenska demokratin?
Maria Larsson (KD):
Man kan naturligtvis göra fler uppföljningar, men Eva Olofsson har lite olyckligt bara siktat in sig på timbeloppet, vilket inte är det avgörande för flertalet personer, eftersom det finns andra system som reglerar i bägge ändar. Det jag tycker är riktigt viktigt, men som den tidigare regeringen tyvärr aldrig gjorde, är att fråga de äldre själva vad de tycker om hemtjänsten som de får levererad och hur de upplever den.
Om jag jämför Göteborg och Vingåker kan jag se att man tycker att tryggheten är bättre i Vingåker än i Göteborg. Man tycker att hjälpens omfattning är bättre i Vingåker än i Göteborg. Det säger något om att kvalitetsaspekterna också är viktiga. Hjälpens utförande är bättre i Vingåker än i Göteborg när vi frågar de äldre själva. Det är för mig kanske det allra mest centrala: att de äldre är nöjda med den hjälp de får.
Ingen ska behöva välja bort hemtjänst av ekonomiska skäl, men statistiken säger inte heller att så skulle ske. Ingen ska behöva använda sig av socialbidrag för att klara sin hemtjänsträkning. För mig är det också viktigt att biståndsbedömningen sker på ett likartat sätt. Det här är någonting som är väldigt olika, och där menar jag att kommunerna måste agera mer likartat.
Därför ger vi nu ett uppdrag till Socialstyrelsen att ta fram riktlinjer för biståndsbedömningen, så att den sker på ett mer likartat sätt. Jag tror att olikheterna är betydligt större där än när det gäller hur mycket man betalar. Äldre ska också bestämma själva över hur hjälpen ska utformas och när den ska ges. Här stärker vi lagen genom den proposition som vi har lämnat till riksdagen den här veckan. Man ska ha möjlighet att bestämma vem som ska kunna hjälpa en.
Man ska kunna välja leverantör. Det är en förändring som Eva Olofsson och hennes parti sade nej till när vi lade fram förslaget om LOV här i kammaren. Vi har börjat fråga de äldre själva i öppna jämförelser och brukarundersökningar. Vi har genomfört åtskilliga förbättringar när det gäller hemtjänstens insatser till äldre, och vi kommer att fortsätta det förbättringsarbetet.
Maria Larsson (KD):
Morgan Johansson har frågat mig på vilket sätt jag tänker ta upp frågan om den nya danska narkotikapolitiken med den danska regeringen, på vilket sätt jag avser att agera så att den nordisk-baltiska överenskommelsen hålls samt på vilket sätt jag avser att agera så att respekten för FN-konventionerna upprätthålls. Jag vill först och främst framhålla att jag är mycket oroad över att heroinförskrivning blir ett inslag i allt fler länders narkotikapolitik. Jag beklagar att Danmark har valt denna väg.
Även om läkarordinerat heroin inte formellt strider mot FN:s narkotikakonventioner är nog Morgan Johansson och jag helt överens om att vi inte vill se en sådan utveckling i Sverige. Att upprätthålla respekten för FN:s narkotikakonventioner är ledstjärnan för vårt agerande i den internationella narkotikadebatten.
Att konventionerna är en grundval är klart och tydligt uttryckt i EU:s narkotikastrategi och handlingsplan liksom i det politiska manifest som antogs vid ministersegmentet vid förra årets möte i FN:s narkotikakommission. Här har Sverige varit aktivt drivande i att få in dessa referenser. Jag kan nämna att när det gäller diskussionerna om just respekten för konventionerna har vi haft ett starkt stöd från den danska regeringen. Den danska regeringen har i dagarna fått en ny sundhetsminister.
Jag har ännu inte haft möjlighet att träffa honom, men jag kommer självklart att ta upp frågan om heroinförskrivning när vi träffas.
Maria Larsson (KD):
Det finns en uppenbar risk att detta raserar behandlingssystemet i Danmark. Jag tycker att det är att ge upp när man börjar med heroinförskrivning. Jag tycker att det är att ge upp när man börjar med injektionsrum. Jag är egentligen ännu mer bekymrad över utvecklingen i Norge än den i Danmark. I Norge har man nämligen tagit ytterligare steg.
Jag har haft flera diskussioner, också med fysisk kontakt, med de nordiska ministrarna - dock inte med den nye danske sundhetsministern - där vi verkligen har gått i clinch med de här frågorna och våra olika synsätt på vad en människovärdig behandling är och vad det skickar för signaler i ett samhälle när man ger sig in på heroinförskrivning och injektionsrum. Där har vi olika syn; det är helt uppenbart.
Jag tror att det behövs väldigt mycket mer av pågående diskussion. Jag har också haft en diskussion på Newsmill där både den norske och den danske ministern gick in med anledning av en artikel jag skrev om just injektionsrum och heroinförskrivning. Den här debatten behöver fortsatt föras. Den är angelägen att föra.
Det har funnits en samsyn mellan de nordiska länderna när vi har agerat på både den internationella arenan och den europeiska arenan, och det är en brist att vi inte har kunnat vidmakthålla den. Därför finns det alla skäl att intensifiera den här debatten. Sedan håller jag naturligtvis inte med Morgan Johansson när han säger att missbrukarvården har skurits ned. Vi har satsat otroligt mycket på att försöka utveckla den. Detta ska vi ha en debatt om nästa vecka.
Jag är dock glad att kunna säga att det har funnits ett enormt intresse av att ta till sig den strategi för missbrukarvården som Socialstyrelsen har tagit fram och hållit seminarier om runt om i landet: Vad säger forskningen? Vad är vetenskapligt grundade metoder? Hur ska vi arbeta? Det finns en receptivitet för detta ute i landet bland dem som levererar missbrukarvården, bland socialtjänstens folk.
Detta är glädjande. Det finns en intention och en vilja att förbättra missbrukarvården. Nu har vi också en utredning som tittar över hela missbrukarvårdens organisation. Målsättningen är att kunna ge rätt insats till rätt person vid rätt tidpunkt. Att den som är i behov av behandlingen själv kan ha möjlighet till inflytande över när och hur insatser ska ges tror jag också är väldigt viktigt.
Vi får inte heller glömma bort att det kring varje missbrukare finns en situation där familj, vänner och släktingar också är berörda av missbruket. Det är därför jag tycker att det är så sorgligt när länder tillåter sig att säga att staten fortsatt ska betala droger åt en person som har hamnat i missbruk.