Stefan Attefall (KD):
Först och främst vill jag välkomna bostadsdebatten med anledningen av både den förra interpellationen och den här interpellationen och engagemanget. Jag tror att bostadsfrågorna är viktiga och centrala de kommanden åren. Jag delar helt uppfattningen att bostadspolitiken är en viktig del i tillväxtpolitiken och arbetslinjen. När de nya jobben skapas på orter måste det också finnas möjligheter för människor att ta de jobben, och då är bostaden en central del i det beslutet.
Däremot ska vi nog markera mycket tydligt mot påståendet att arbetslösheten inte minskar. Jag vet inte riktigt vilken värld som Peter Persson då befinner sig i, men problemen är fortsatt stora, och de kommer att angripas med full kraft på flera områden. Bostadspolitiken är en del i detta. Varför vill jag inte gå tillbaka till subventionspolitiken? Jo, därför att man då måste fundera på hur en sådan subventionspolitik ska fungera och vilka effekter den får.
Studerar man Socialdemokraternas budgetalternativ, deras förslag och hur de historiskt har hanterat de här frågorna kan man se att de har lagt fram förslag om att lägga 500 miljoner för att subventionera. Det räcker till 4 000 hyresrätter om man följer de regelverk som man hade tidigare. Nu planeras det ju 8 000 hyresrätter. Vad händer då? Man funderar då: Hur ska vi göra nu? Vilka pengar räcker detta till?
Sedan ska vi vänta på EU:s godkännande av att detta inte är snedvridande konkurrens. Då kommer allting att stanna av. Om det räcker till 4 000 hyresrätter, var är då de andra 4 000? Det finns en rad olika faktorer som gör att den här typen av subventioner inte fungerar. Det är det vi försöker att tala om, och det visar också historien. De kurvor jag beskrev visar hur de nordiska länder som inte har haft subventioner under den här tiden har haft samma förloppsmönster.
Skillnaden är bara att de har byggt dubbelt så många bostäder under hela tiden fast de inte har haft subventioner på samma sätta. Vi har alltså byggt hälften av vad nordiska grannländer har gjort. Vi har investerat mycket mindre i bostäder sedan 90-talets kris, och vi har haft en socialdemokratisk regering under större delen av den perioden. Det är problemet.
Min lösning och den strategi som jag är övertygad om är den riktiga är att se till att vi skapar långsiktigt goda förutsättningar för bostadsbyggande genom att minska regelbördan och genom att se till att vi förkortar planprocesser. Tid är faktiskt pengar. Den lärdomen borde man försöka ta till sig. Låt mig ta ett exempel. Det handlar om ett projekt som ändå gick relativt snabbt genom alla överklagandeprocesser och som jag invigde i Skövde.
Det har tagit ett år. Bara byggprisindex under den tiden, i det avtal man hade, hade fördyrat det projektet med 5 miljoner kronor som självfallet lades på hyresgästernas hyror. Här ser vi hur de långa planprocesserna tar sin tid. Kan vi korta dem och göra dem tydligare och enklare kommer vi också att vinna. Vi ska självfallet också samtidigt se till att vi behåller rättssäkerheten genom att människor får en chans att föra fram sina åsikter och få dem prövade.
Det är den balansgången som jag tycker har blivit bättre och smidigare i den nya plan- och bygglagen. Den kommer att underlätta detta, men här behöver man säkerligen göra mer. Vi tittar just nu på de frågorna i Regeringskansliet för att se vilket ytterligare utredningsarbete vi behöver dra i gång för att försöka få förenklingar och förtydliganden och därmed också bidra till att sänka kostnader och förkorta tiden mellan idé och färdigt hus.
Vi måste också få fram ett mycket mer industriellt producerande av hus i Sverige. Vi uppfinner på något sätt hjulet varje gång när vi bygger. Det beror bland annat på branschen och hur regelverken fungerar hos myndigheterna och ute i kommunerna. En del byggföretag har lärt sig bygga billigt och smart i en kommun. De vill använda samma koncept i en annan kommun, och då säger kommunen: Nej, det går inte i vår kommun. Vi vill ha det si och så.
Då måste man rita om hela huset, och det blir en dyrare produktion än det annars skulle ha blivit. Upphandlingarna måste bli mycket effektivare. Det finns en rad sådana olika åtgärder som är den viktiga lösningen på problemet, och inte subventioner.