Malcolm Momodou Jallow (V):
Låt mig börja med att tacka statsrådet Märta Stenevi för svaret och för de satsningar och åtgärder som ministern nämnde i sitt svar. Men det är många med mig som kan vittna om att dessa är långt ifrån tillräckliga för att motverka den strukturella och institutionella rasism som drabbar människor i Sverige i dag. Den drabbar afrosvenskar, muslimer och andra rasifierade grupper i Sverige i dag. Rasismen skördar liv.
Människor dör på grund av rasismen i Sverige. Låt mig också konstatera att vi bor i samma land men på olika villkor. Det spelar roll vad man heter. Det spelar roll om man heter Momodou, som jag heter, om man heter Fatima, är muslim och har slöja, eller om man heter Märta Stenevi.
Det spelar roll vilken hudfärg man har, och det spelar roll vilken trosuppfattning man har och hur man väljer att bära den. Tillåt mig att ge några konkreta exempel. Det kan inte ha undgått någon att läsa om 16-årige Kwakus tragiska bortgång till följd av att han nekades akut ambulansvård. När han blev sjuk ringde föräldrarna.
Ambulansen kom, och ambulanspersonalen tittade på honom och bedömde att han inte var så sjuk som han "låtsades" vara. De lämnade honom där, och han dog. Han var bara 16 år gammal. Kwaku beredde sig på att börja gymnasiet; han hade sitt liv framför sig, men han dog. Man kan undra om föräldrarna hade förlorat Kwaku om han inte hade varit en svart pojke på 16 år i Sverige.
Det är den fråga man måste ställa sig. Låt mig också ge ett annat exempel. Förstagångsföderskan Asha, 23 år gammal, skulle föda barn. I samband med förlossningen förlorade hon nästan sitt liv på grund av den allvarliga smärta hon fick. Asha påpekade gång på gång att hon upplevde hemska smärtor, men i stället för att bli undersökt och få vård fick hon höra nedsättande kommentarer kopplade till hennes etnicitet.
Asha hamnade i septisk chock. Det är ett livshotande tillstånd, och alla organ sviktade. Asha fick en infektion i livmodern. Nio påsar blod gick åt, och Asha drabbades av hjärtstopp inte en gång utan två gånger. En afrosvensk muslimsk man, som vi har läst om den senaste tiden, som själv var läkare, hade under en fotbollsmatch krockat och skadat sig. Nästa dag ringde man efter ambulans.
När ambulansen som skickades ut med högsta prioritet anlände till bostaden var mannen medvetslös. Ambulanssjuksköterskan bedömde att mannen spelade medvetslös och att det var en "kulturell" svimning, varför tillståndet prioriterades ned. Senare avled mannen till följd av hjärnblödning. Exemplen är många och tyvärr ofta osynliggjorda, men det är dags att vi talar högt om dem i dag.
Det är inte heller fråga om enskilda fall och undantag, utan de vittnar om ett strukturellt problem. Det är kollektiva erfarenheter av människor som är rasifierade i det här landet. Det går inte att blunda för att rasism och diskriminering på såväl individuell som strukturell nivå präglar det svenska samhället: i skolan, på bostadsmarknaden, i vården, inom polisen och även i arbetslivet.
De kan inte heller reduceras till eller definieras som enskilda isolerade incidenter och erfarenheter. De är på riktigt, och de påverkar människor. Därför vill jag gärna veta vad den ansvariga ministern tänker göra, inte bara med ord utan i handling, för att motverka denna tragedi, denna pandemi, som påverkar så många människor i det här landet.