KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Det är bara att instämma i det som har sagts om bekymret inför situationen. Även om vi själva såvitt vi kan bedöma hittills har varit förskonade från riktigt allvarliga händelser känns det som om vi har en moralisk skyldighet att bidra till att på olika sätt försöka kväva problemet i de sammanhang det går att göra det genom ett internationellt samarbete.
Därutöver finns det självfallet ett egenintresse. Även om vi är hyggligt förskonade hittills bör vi medverka i internationella sammanhang. Om man misslyckas internationellt kommer det ju att få konsekvenser för varje enskilt land. Riskerna ökar om detta är en handel som får ett ännu starkare grepp än vad den redan i dag har. Det här är som sagt redan ett stort och svårt internationellt problem.
Därför behöver Sverige vara aktivt på den globala nivån, bland annat genom WHO. Jag vill bara justera en siffra som Ylva Johansson nämnde. Jag uppfattade det som att Ylva Johansson sade att det hela har ökat med 90 procent sedan 2005. Den rätta siffran lär vara att WHO räknar med att en 90-procentig ökning ska ha skett till 2010 om inte något dramatiskt inträffar.
Jag vill bara få det sagt för protokollets skull. Ylva Johansson ställer frågan om påföljderna och om det kan finnas skäl att se över dem. Jag tycker verkligen inte att man ska utesluta det. Om det är så att skärpta påföljder, alltså strängare straff, skulle visa sig vara en framkomlig väg i det fortsatta arbetet ska vi naturligtvis också pröva den möjligheten.
Det kan ha ett slags signalverkan. Men det troliga är tyvärr ändå att skärpta straff i Sverige får en ganska liten verkan med tanke på den internationella handeln, som vi knappast kommer i närkamp med. Där handlar det om de stora busarna på området.
Men jag tycker som sagt inte att man ska utesluta straffskärpningar där också för att kunna medverka till att pröva alla till buds stående medel för att förhindra detta. I varje enskilt fall där man använder felaktiga och falska läkemedel och det drabbar någon person finns det en enorm risk.
Läkemedel är inte vilken vara som helst, utan det är sådant som har potential att orsaka väldigt stor skada för enskilda människor. Det kan drabba många människor. Jag tror fortsatt mycket på arbetet med informationsspridning. Fortfarande är många människor lyckligt okunniga om problemet. Jag tycker att det är spännande med den effekt som upplysningskampanjen har haft.
Den handlar ju om att upplysa om riskerna med förfalskade mediciner och riskerna med att handla medicin på nätet. Vi har fått positiva reaktioner på detta. Men det här är en av många åtgärder där EU-samarbetet är av stor betydelse för att kunna klämma åt verksamheten, fru talman.
Göran Hägglund (KD):
Jag är väldigt glad för den här interpellationen och de frågor som Ylva Johansson har väckt och de kloka inlägg som Finn Bengtsson har gjort i den här diskussionen. Det här är en fråga som vi inte ensamma kan lösa i Sverige. Vi behöver göra det i ett internationellt sammanhang, men vi har också en egen läxa att göra på hemmaplan.
Till det hör det som Ylva Johansson tar upp i sitt tidigare inlägg om den omreglering av marknaden - det handlar inte om en avreglering utan en omreglering av apoteksmarknaden - som är förestående.
Riskerna i det avseende som vi nu har resonerat om ska självfallet inte negligeras, precis som de inte skulle negligeras om vi hade haft den nuvarande tingens ordning för all framtid. Vi kommer att behöva ha en effektiv kontroll för att säkerställa att inte den här typen av förfalskade läkemedel smyger sig in på olika sätt i de distributionskanaler som finns eller kommer att finnas i framtiden.
Jag är i dag inte beredd att berätta exakt vilka åtgärder vi kommer att vidta för att det här ska gå, men vi kommer att inom kort presentera våra förslag i den delen. Vi har ingen annan ambition än att säkerställa att vi kan ha samma goda kontroll som hittills när det gäller att säkerställa att de läkemedel som du och jag som patienter tar emot är korrekta.
Då ska man i och för sig veta att inget system är hundraprocentigt vattentätt, men det handlar om att använda alla de mekanismer som finns till förfogande för att så långt det är görligt säkerställa att det inte smyger sig in produkter som är farliga för oss som patienter.
Göran Hägglund (KD):
I den omreglering av apoteksmarknaden som är förestående finns det väldigt många hänsyn som ska tas för att vi ska kunna möta de mål som vi har satt upp med reformen. Ett mål är förstås att säkerställa att vi kan ha tillgång till säkra läkemedel över hela landet.
Det handlar om att öka tillgängligheten och säkerställa en prispress på läkemedelssidan samtidigt som vi klarar av att få en snabb tillgång till nya framsteg som sker på läkemedelsområdet, allt till patientens fromma.
I det ligger också att vi kan säkerställa en god kontroll så att det inte kommer in skumma läkemedel på den svenska marknaden.
I det sammanhanget behövs, som jag sade tidigare, nationella åtgärder, initiativ på EU-nivå och initiativ på Världshälsoorganisationsnivå, det vill säga inom ramen för FN-systemet, för att fortsatt kunna bedriva ett effektivt arbete mot ett allt större problem över hela världen.
Göran Hägglund (KD):
Ylva Johansson har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att säkerställa att det finns tillräckligt med vårdplatser för patienterna så att det inte negativt påverkar patientsäkerheten. Socialstyrelsen skriver i sin tillsynsrapport att hälso- och sjukvårdspersonalen uppfattar utvecklingen med ständiga överbeläggningar och utlokalisering av patienter som riskfylld. Samtidigt har dessa förhållanden accepterats som ett normaltillstånd inom hälso- och sjukvården.
Rapporten visar också att personalen många gånger är osäkra på vad en avvikelse inom hälso- och sjukvården är och hur de ska använda systemen för avvikelserapportering. Detta är naturligtvis inte godtagbart. Överbeläggningar och förflyttningar av patienter innebär bland annat risk för ökad smittspridning, risk för förväxlingar av läkemedel och att patienter vårdas av personal som inte besitter rätt kompetens.
I rapporten påtalar Socialstyrelsen att det bör föranleda huvudmännen att se över hela systemet med att utlokalisera patienter. De bör också se till att avvikelsesystemen fungerar så att risker i verksamheten kan uppmärksammas och dokumenteras. Det finns redan i dag bestämmelser i hälso- och sjukvårdslagen som ställer krav på att det ska finnas den personal, de lokaler och den utrustning som behövs för att god vård ska kunna ges.
Vidare ställs krav på att vården ska tillgodose patientens behov av säkerhet. Socialstyrelsen utfärdar också föreskrifter som ytterligare tydliggör huvudmännens ansvar för det förebyggande arbetet. För bara några månader sedan tog vi del av Socialstyrelsens vårdskademätning som visade att 8,6 procent av patienterna inom somatisk slutenvård hade fått vårdskador. Vilket lidande dessa skador har medfört för den enskilde patienten kan vi bara ana.
Vårdskadorna innebär dessutom höga kostnader för huvudmännen, bland annat i form av hundratusentals extra vårddygn. Min uppfattning är att patientsäkerhet är oerhört viktigt för att medborgare och patienter ska känna sig trygga och ha förtroende för svensk hälso- och sjukvård. Därför har jag bett Patientsäkerhetsutredningen att ur ett patientsäkerhetsperspektiv se över gällande lagstiftning. I december i år överlämnar Patientsäkerhetsutredningen sina förslag till regeringen.
Min förhoppning är att förslagen ska kunna leda till en bättre lagstiftning med ett tydligt patientsäkerhetsfokus. Mot denna bakgrund har jag inte för avsikt att nu vidta några åtgärder utan ser fram emot utredningens förslag.
Göran Hägglund (KD):
Det var en intressant reflexion om den etiska aspekten av detta som Finn Bengtsson gjorde i senare delen av sitt inlägg. Jag tänkte gå tillbaka till det som jag var inne på tidigare, nämligen att det kan vara så att vi har för få vårdplatser. Arbetsfördelningen är emellertid sådan att jag som socialminister inte avgör det, utan det måste avgöras i varje enskilt landsting. Där måste man fråga sig: Hur många vårdplatser har vi behov av? Hur många vårdplatser har vi?
Utifrån det får man sedan fundera på om det behöver vidtas några ytterligare mått och steg.
Innan man kommer fram till det bör man ha tänkt igenom eller prövat möjligheterna att organisera sig på ett sådant sätt att man onödiggör tomma platser, som då och då finns och som jagas upp genom att personer som är medicinskt utbildade tvingas använda sin tid till att hitta rum och sängar.
Jag talade tidigare om investeringsstöd till kommunerna för nybyggnad av särskilda boenden. Det har också tillkommit föreskrifter när det gäller samverkan mellan kommuner och landsting, som ska underlätta utslussningen av patienter från sjukvården till äldreomsorgen i dess olika tappningar. Det finns projekt som handlar om forskning omkring vårdens och omsorgens praktik.
Det gäller det så kallade Vinnvårdprojektet, som också är någonting att peka på i detta sammanhang. Hur kan vi genom forskningen höja kvaliteten på vård och omsorg och på det sättet utveckla välfärdssystemet?
Jag ville peka på kömiljarden som finns i budgeten nu och ger mer pengar till landsting som presterar mer när det gäller att korta köer och öka tillgängligheten inom vården, vilket också är ett sätt att frigöra platser.
Jag ser också exempel runt om i landet på att man genom organisatoriska förändringar kan se till att patienten är i centrum. Det kan vara så att man när man har prövat alla andra möjligheter hamnar i situationen att man måste ha fler vårdplatser. Då är det upp till varje landsting att besluta om det.
Regeringen har i den budget som nyligen levererades och ännu inte har hunnit träda i kraft gett kraftfullt med ytterligare resurser till kommuner och landsting. Ylva Johansson pekar på det som har inträffat i form av ett dramatiskt fall i världsekonomin, som självklart också påverkar landstingens ekonomi och ekonomin på alla olika nivåer.
Vi behöver naturligtvis gemensamt se vad som behöver göras framöver för att kunna möta alla de behov som finns. Jag sätter givetvis hälso- och sjukvården som ett för mig och för regeringen prioriterat område.
Men även om man bestämde sig för att bygga nya platser står de inte, hur gärna vi än skulle vilja, till förfogande i brådrasket, utan då handlar det om att planera för framtiden, men också organisera sig på ett sådant sätt att man inom ramen för de nuvarande lokalerna och sängplatserna ordnar det på bästa möjliga sätt. Återigen vill jag peka på Patientsäkerhetsutredningen, som kommer med sitt betänkande inom kort.
Vi kan säkert se fram emot en rad goda förslag.
Göran Hägglund (KD):
Ylva Johansson sade på slutet "1 miljon". Jag gissar att hon menade 1 miljard, men inte ens det är rätt, förstås. Den budget som vi har presenterat ger för kommun- och landstingssektorn i storleksordningen 24 miljarder kronor under den kommande treårsperioden.
Det är en kraftig resursförstärkning för Sveriges kommuner och landsting som ligger i den budget som nu har presenterats. Vi har utmaningar inom hälso- och sjukvårdens område. Vi har en regering som har tagit tag i utmaningarna för att möta dem på bästa möjliga sätt.
Det är under de många år när Ylva Johansson och hennes partikamrater fanns i regeringsställning som vi har sett det kraftiga raset i antalet vårdplatser. Sedan infinner sig i en tid när man har hamnat i oppositionsställning något slags insikt om att det här kanske inte var rätt. Det är kanske bra att hamna i opposition för att verkligheten ska komma i kapp en. Men likafullt är det så att ansvaret ska ligga på den nivå där ansvaret ligger.
Vi har en arbetsfördelning mellan staten och kommunerna som gör att det är landstingen som är vårdhuvudmännen. Staten ansvarar för vissa delar, bland annat när det gäller lagstiftning och riktlinjer. Vi har myndigheter som sköter tillsynen. Vi kan ge tillskott i form av ekonomiska resurser.
I den budget som nyligen presenterades fick kommuner och landsting ett kraftigt tillskott som kan användas bland annat till vårdområdet. Det är viktigt att slå fast, fru talman.
Göran Hägglund (KD):
Ylva Johansson ställde två frågor. Bland annat handlade det om en tidtabell när det gäller kostnaderna för särläkemedel. Där väljer jag att passa i dag, eftersom det ligger utanför min kontroll helt och hållet. Jag är också lite beroende av samarbetet med SKL. Den frågan kan vi säkerligen få skäl att återkomma till.
När det gäller rikssjukvården tar Ylva Johansson upp frågan hur man går vidare efter det som beslutades. Jag tror att det var i början av 2006 som riksdagen beslutade i den här frågan. Hur tar vi det här vidare? Vi har funderat över det och ser att det finns en del saker som vi behöver kartlägga i någon form. Vi har inte bestämt i vilken form.
Men vi behöver kartlägga den vård som finns i dag för sällsynta diagnoser och se vad som finns och vad som möjligen saknas. Sedan behöver vi fundera på hur den specialistvård som finns kan göras effektivare och mindre sårbar, i linje med vad som sker inom rikssjukvården. Behövs det en samordning i nationella centrum eller liknande? Är en sådan samordning möjlig, och är den efterfrågad bland huvudmännen samt patient- och anhörigorganisationerna?
I vilken utsträckning finns redan befintliga strukturer som kan täcka in fler sjukdomsområden? Hur kan huvudmännen bättre uppmärksamma sällsynta sjukdomar inom primärvården? Vilka verktyg finns där? Vad kan Socialstyrelsen och andra göra för att förbättra tillgängliga verktyg och bidra till att öka kunskapen om sällsynta sjukdomar?
Jag är ingalunda låst i någon bestämd form för detta, men jag vill naturligtvis gärna hitta former för dialog med personer som är engagerade på området direkt i professionen eller patienter och anhöriga till patienter för att kunna ta kliv framåt på området.
Här talar vi om verkligen utsatta grupper som i början befinner sig i ett enormt informationsunderläge gentemot experterna. Man hittar inte experterna eftersom man kanske inte är medveten om att man har drabbats av en sällsynt sjukdom eller diagnos.
Här finns all anledning att vi hittar och prövar nya vägar för att orientera oss framåt så att fler med dessa udda sjukdomar kan känna att de blir sedda och bemötta med värdighet. De ska få den behandling som deras speciella situation kräver.
Göran Hägglund (KD):
Tack alla som har deltagit i diskussionen om en fråga som inte ligger allra överst på dagordningen i den stora sjukvårdsdebatten men som likafullt betyder fantastiskt mycket för de enskilda personer som drabbas av de speciella sjukdomarna eller diagnoserna. Vi är på många områden duktiga i Sverige. När man besöker Ågrenska stiftelsen blir man varm om hjärtat.
De åstadkommer fantastiska saker för en grupp som annars skulle ha enormt svårt att göra sig gällande och över huvud taget synlig. Det är de bilder man får med sig därifrån, och det är något att bära med sig i det fortsatta arbetet. Jag tar naturligtvis med mig det som har sagts i diskussionen från olika håll här.
Göran Hägglund (KD):
Vi har haft tre interpellationsdebatter här tidigare där jag har tyckt att det varit en strävan efter att hitta det som är gemensamt, alltså: Vad är problemet? Vad kan vi göra åt det? Jag var lite glad när Mona Sahlin tillträdde och hon förde en del resonemang: Kanske har vi socialdemokrater varit lite väl dogmatiska.
Jag är kanske inte så rädd för det där med privata initiativ inom vården. Och så har hon sagt ungefär som jag brukar säga, att en gemensam finansiering med många utförare och vård efter behov är en ganska bra idé. Jag vet inte om mina kolleger från Socialdemokraterna har hört Mona Sahlin säga detta.
För vad man nu gör är att man försöker injaga skräck och oro i människor. Man försöker framställa det som någonting annat än vad verkligheten faktiskt innebär och som att Socialdemokraterna står för någonting annat än vad man åtminstone tidigare har stått för.
Jag skulle än en gång, eftersom jag inte fick svar förra gången, vilja höra av Veronica Palm om det är så att Veronica Palm vill förbjuda Barnsjukhuset Martina. Ja eller nej? Det borde ju gå att svara ja eller nej på den frågan.
Jag har kommit fram till att det inte är en bra idé att försöka förbjuda en sådan verksamhet, utan det som jag och andra får göra som är intresserade av att förbättra den offentligt finansierade vården och få den att fungera så bra som möjligt är att arbeta med att öka tillgängligheten.
Det handlar om ett fortsatt arbete för kvalitetsförbättring som gör att människor ska komma fram till att de inte vill betala för vården en gång till. Jag vänder mig lite grann mot det sätt på vilket ni nu resonerar, för jag tror att ni kan bättre än det här.
Den nivå som ni nu tar ned diskussionen till blir varken seriös, framåtsyftande eller någonting som kommer att glädja de personer som ännu får vänta på vård alltför länge. Det är där som jag tycker att vi borde lägga ned kraften.
Att lägga ned kraften på att sabla ned mig för att det startas ett privat sjukhus som började planeras under er tid är ju ett stickspår i debatten om man är ute efter att underlätta eller förbättra för de människor som väntar på vård och omsorg. Man kan välja den tonen. Man kan välja det spåret.
Men då skiljer man ju ut sig från kretsen av personer som vill vara med och bidra till en förbättring av hälso- och sjukvården, och det är där jag tror att människor vill att vi ska befinna oss.
Göran Hägglund (KD):
Jag tror att alla som har sett vad jag har arbetat för, de förslag som jag har lagt fram och de initiativ som jag har tagit, vet att det går ut på att underlätta så att alla människor i vårt land ska ha tillgång till en tillgänglig och högkvalitativ vård. När det gäller Stockholm tycker jag att den debatten huvudsakligen bör föras i Stockholms läns landsting, i de sammanhangen.
Sedan finns det sådant som har bäring på den nationella politiken som också jag ska vara med och debattera. När det gäller Vårdval Stockholm och de förändringar som har skett där gläder jag mig åt att det till exempel har tillkommit en ny mödravårdscentral i Kista-Rinkeby. Jag gläder mig åt att det har tillkommit barnavårdscentraler i Farsta, i Kista-Rinkeby, i Södertälje och så vidare.
Jag gläder mig åt att man i Stockholms läns landsting under 2008, alltså den tid som man kan överblicka, har tagit emot långt fler personer än vad man gjorde året innan, det vill säga under den tolvmånadersperioden. Man behandlar alltså väldigt många fler personer.
Om det sedan tillkommer väldigt många fler människor till vården kan det inom vissa segment på vissa områden bli köer som man då måste göra sitt yttersta för att bemöta.
Vi har i många debatter här tidigare framfört vad vi gör, till exempel i form av vårdgarantipengar till landstingen, i form av en extra kömiljard till landstingen som visar att de kan korta väntetider och i form av förbättring och förstärkning på IT-infrastrukturområdet som gör att vi kan effektivisera och öka möjligheten till kontakter mellan till exempel läkare och patient.
Vi åstadkommer alltså effektiviseringar som gör att patientmötet kan få ett större utrymme. Det är sådana effektiviseringar och förbättringar som jag vill se. Sverige står fortsatt på en grund som innebär att vården finansieras gemensamt och att vård ges efter behov, herr talman.
Göran Hägglund (KD):
Bosse Ringholm har frågat mig om jag kommer att ta initiativ till att högkostnadsskyddet för läkemedel förblir oförändrat under 2010 och om jag kan garantera att högkostnadsskyddet hålls oförändrat åren därefter om den borgerliga regeringen fortsätter att privatisera de kvarvarande statliga apoteken. Han har vidare frågat vilka åtgärder jag avser att vidta för att säkerställa konkurrens och förhindra ett monopol i grossistledet för distribution av läkemedel.
Det nuvarande högkostnadsskyddet för läkemedel innebär att man inte behöver betala mer än 1 800 kronor under ett år för de läkemedel, främst receptbelagda, som omfattas av skyddet samt vissa förbrukningsartiklar. I samband med genomförandet av apoteksreformen har regeringen särskilt betonat att reformen inte medför några förändringar avseende högkostnadsskyddet för läkemedel.
Med anledning av frågans formulering vill jag vidare framhålla att regeringen inte har för avsikt att avyttra fler av de statligt ägda apoteken än de 465 som vi nu har sålt till stora och medelstora aktörer och de 150 som ska avskiljas från Apoteket AB och som ska kunna ha enskilda entreprenörer som delägare.
Enligt regeringens bedömning, som redovisades i propositionen Omreglering av apoteksmarknaden , innebär konkurrensutsättningen av detaljhandeln med läkemedel att förutsättningarna ändras även i partihandelsledet. Nya apoteksaktörer kan komma att anlita egna transport- och logistiksystem eller andra distributörer än de som i dag är verksamma på området. Detta innebär att det kan uppkomma en konkurrenssituation även på detta område.
Det kan också tilläggas att den del av apoteksreformen som innebär att vissa receptfria läkemedel får säljas på andra försäljningsställen än apotek sannolikt kommer att bidra till att fler aktörer ägnar sig åt partihandel med läkemedel. Det kan vara värt att påminna om att konkurrenslagen kan förbjuda förvärv som påtagligt hämmar förekomsten eller utvecklingen av en effektiv konkurrens och det ska i denna prövning särskilt beaktas om en dominerande ställning skapas.
Enligt konkurrenslagen är också avtal eller samarbeten som har till syfte eller effekt att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen på marknaden på ett märkbart sätt förbjudna.