KBLab/rixvox huggingface dataset:
Elina Linna (V):
Jag såg lite av inledningen av presskonferensen. Det fastnade i mitt huvud att socialministern tog upp kvaliteten inom psykiatrin. Och jag skrev upp något som sades som jag ska läsa upp här: Utmönstra metoder som faktiskt inte fungerar.
Det tycker jag är väldigt bra. Men det är också väldigt viktigt, när det gäller psykiatrin, att försöka införa metoder som fungerar och i bästa fall också botar. Vi kan titta tillbaka på psykiatrin. Då kan vi inte jämföra med de andra framstegen som har gjorts inom hälso- och sjukvården.
Den svenska psykiatrins historia och till och med psykiatrins historia globalt är en mörk historia, om vi jämför med annan hälso- och sjukvård. Det finns fortfarande otroligt många människor som drabbas av psykisk ohälsa och som inte får behandling som fungerar. Den kanske inte ens lindrar symtomen.
Det handlar om att forska mer och satsa mer pengar. Fortfarande finns det attityder i samhället. När man drabbas av psykisk ohälsa får man inte alls samma resurser som man får om man drabbas av somatisk ohälsa. Det är olyckligt att det är så.
Socialministern säger att han inte är beredd att göra någonting. Han hänvisar fortfarande till beslutet här i kammaren 1998. Det beklagar jag verkligen å de lobotomerades vägnar. Detta är nämligen personer som inte kommer att kräva något offentligt. De skriver inte artiklar.
Många av dem skulle säkert ha förmågan att skriva, men det finns så mycket skam och skuld i att man har blivit lobotomerad en gång i världen att man inte vill offentliggöra den erfarenheten.
Jag tycker att vi samhällsrepresentanter har en skuld till de här personerna, och det går att komma till rätta med den.
I Norge gjorde man på 90-talet en stor undersökning där man kunde kartlägga hur många personer som hade drabbats av lobotomi och vilka bieffekter som de människorna hade lidit av. Man beslutade också att ersätta de personerna. Åren går.
Det är färre och färre i Sverige som lever kvar. Men jag hoppas verkligen att socialministern inte låter prestigen råda när det gäller att tidigare regeringar inte heller har gjort det. Nu har socialministern möjlighet att rätta till det övergrepp som de här människorna utsattes för.
Vi har Statens beredning för medicinsk utvärdering. Vi har Socialstyrelsen som skulle kunna göra en utredning. Det handlar inte om stora summor, men för de personerna skulle det vara otroligt viktigt att få en ersättning för det här.
Elina Linna (V):
I min interpellation tar jag upp generellt de äldre med psykisk ohälsa och speciellt dem med psykossymtom. Det kan handla om 80-åringar som har haft sjukdomen i 60 år.
De har fått bieffekter på grund av sjukdomen eller på grund av behandlingar. Vi ska inte glömma det. Jag tycker att samhället har bidragit till att deras tillstånd har blivit sämre.
Då är det de lobotomerade speciellt som jag tycker att staten har en skuld att ersätta. När det gäller generellt de äldre med psykisk ohälsa glöms den gruppen lätt bort.
Det finns studier som visar att 15 procent av alla äldre över 65 år någon gång har drabbats av depression. Det finns en undersökning som har gjorts bland 85-åringar. Där är det 4,7 procent som uppvisar psykotiska syndrom.
Det är lätt att man inom hemtjänsten, inom äldreomsorgen, när en äldre beter sig på ett annorlunda sätt beskriver det som något som tillhör ålderdomen. Jag hoppas att satsningarna också handlar om klinisk forskning och forskning som förbättrar vården av de äldre med psykisk ohälsa.
Elina Linna (V):
Ett enigt socialutskott står bakom uttalandet om vitboken En EU-strategi för hälsofrågor som rör kost, övervikt och fetma . Visst måste åtgärder vidtas för att vi ska kunna komma till rätta med den problematik som fetma och övervikt utgör. Men dessa åtgärder är det först och främst varje medlemslands ansvar att vidta.
Därför säger vi i betänkandet att det är utskottets bestämda uppfattning att frågan även i fortsättningen bör behandlas eller beslutas i former som inte innebär bindande lagstiftning för medlemsländerna och att EU bör inrikta sig på att enbart stödja medlemsländernas arbete på området. Vårt uttalande är alltså enhälligt.
Jag förutsätter därför att regeringen agerar därefter. Hösten 2002 beslutade vi här i riksdagen om den svenska folkhälsopolitiken, vars övergripande mål är att skapa samhälleliga förutsättningar för en god hälsa på lika villkor för hela befolkningen.
Ett av målområdena inom svensk folkhälsopolitik är goda matvanor och säkra livsmedel. Jag ser en stor skillnad mellan vårt sätt att resonera om folkhälsofrågorna - i detta fall om kost, övervikt och fetma - och sättet att resonera i EU:s vitbok. Vi talar till exempel om samhälleliga förutsättningar.
I vitboken talas det om individens yttersta ansvar för sin och sina barns hälsa. Visst är det så att individen har ett ansvar för sin hälsa. Men individen måste också ges förutsättningar att ta ett sådant ansvar. Där kommer politiken in.
När vi talar om ungas hälsa blir det ännu tydligare vilken betydelse politiska beslut har - beslut som vi politiker fattar och bestämmer över i svenska fullmäktigeförsamlingar och i riksdagen. Herr talman! Jag hade tänkt understryka vikten av att högre värdera ämnet hem- och konsumentkunskap i skolan.
Jag hade också tänkt tala om fri frukost i skolan, om vikten av avgiftsfria luncher. Men jag nöjer mig med att säga att vi, som sagt, ser fram emot folkhälsopropositionen. Jag förutsätter att vi kommer att kunna ha diskussioner och att vi får möjligheter att lyfta fram de olika aspekterna i debatten om folkhälsopropositionen.
Herr talman! Avslutningsvis: Det är bra att EU numera anser att hälsan ska finnas med på alla politikområden. Men politiska beslut för att främja befolkningens hälsa är enligt Vänsterpartiets mening ett nationellt ansvar.
Elina Linna (V):
Jag vill tacka justitieministern för svaret, men jag måste säga att det verkar märkligt att justitieministern över huvud taget inte ser något problem med de olika möjligheter som de offentligt respektive privat anställda inom vård och omsorg har för att kunna påtala missförhållanden på arbetsplatserna.
Nu talar vi alltså om verksamheter som finansieras med offentliga medel.
Inom kommunala eller landstingsdrivna verksamheter har de anställda så kallad meddelarfrihet som innebär att de kan påtala missförhållanden på arbetsplatsen till massmedierna och att arbetsgivaren är förbjuden att efterfråga källan och komma med sanktioner. Som privatanställd har man inte det skyddet.
Arbetsgivaren får undersöka vem som har sagt och gjort vad, och de anställda kan drabbas av exempelvis löneavdrag eller uppsägning. Detta faktum hotar såväl kvaliteten på vården som insynen och den demokratiska granskningen.
Men detta verkar inte bekymra justitieministern som i stället är bekymrad över att företagens konkurrensförmåga försvagas om de inte har möjlighet att upprätta avtal om sekretess. Fru talman! Den offentliga sektorn är också utsatt för konkurrens.
Varför inte låta den grundlagsskyddade rätten att fritt lämna uppgifter, exempelvis till medierna, gälla också inom den privata sektorn? Jag vill säga till Beatrice Ask: Låt hela det offentligrättsliga regelskyddet gälla också för anställda i offentligt finansierad verksamhet i privat regi!
För att Beatrice Ask ska kunna se allvaret i detta tar jag ett exempel från det verkliga livet. En anställd - vi kan kalla henne för Eva - varslades för en tid sedan om uppsägning sedan hon tipsat Dagens Nyheter om att arbetsgivaren Maria Beroendecentrum AB delade ut miljoner av skattebetalarnas pengar till ägarna.
Bolaget tog reda på att Eva tipsat en journalist på Dagens Nyheter genom att gå igenom registret över telefonsamtal från företagets telefoner. Om Eva hade varit offentliganställd hade hon haft tre olika skydd för sin yttrandefrihet.
För det första är det meddelarfrihetens tystnadsplikt, det vill säga om den journalist som tog emot Evas uppgifter hade röjt sin källa hade hon till och med kunnat få fängelsedom. För det andra är det meddelarfrihetens efterforskningsskydd. Om Eva hade jobbat på en offentligt driven klinik skulle hennes arbetsgivare ha kunnat dömas till fängelse för den efterforskning hon gjorde.
För det tredje är det yttrandefriheten enligt regeringsformen. Offentligt anställda får fritt uttala sig så länge de inte bryter mot någon lag. I Evas fall gäller endast det första skyddet. Fru talman!
Jag vill fråga Beatrice Ask: Anser ministern att det fanns behov av en starkare meddelarfrihet i Evas fall?
Elina Linna (V):
Vänsterpartiet har sedan länge föreslagit att meddelarfriheten för anställda i offentligt finansierad verksamhet i privat regi ska stärkas. Självklart är det inte meddelarfriheten i sig som kan garantera patientsäkerhet, men för anställda innebär det att de inte riskerar att få sparken.
Det finns ett stort skydd för anställda mot repressalier från arbetsgivaren. Justitieministern ser avsevärda problem med att bryta ut endast en del av ett offentligrättsligt regelverk. Det ska väl inte hindra förändringen.
Det finns otaliga exempel på att det behövs en lagändring. Nu uppfattade justitieministern det ändå så att det finns en öppning att se över lagstiftningen förr eller senare. Det låter ju bra. Det finns också behov av att informera och upplysa om meddelarfriheten också inom den offentliga sektorn. Det håller jag med om.
Tyvärr finns det offentliga arbetsgivare som inte känner till förbudet mot att söka källor.
Om det är den privata sektorns inflytande eller värderingsförskjutningar i samhället i stort kan vara osagt, men det finns också offentliga arbetsgivare som har förbjudit arbetstagare att tala med medierna eller som har som rutin att arbetstagare ska rapportera mediekontakter till sin chef.
Självklart minskar personalens vilja att offentligt tala om missförhållanden. Därför menar Vänsterpartiet att det borde vara obligatoriskt att personal inom offentlig verksamhet ges information om de rättigheter de har enligt grundlagen. Fru talman!
Justitieministern, om någon, borde vara angelägen om att medborgarna känner till sina fri- och rättigheter. Lex Maria och lex Sarah har ingenting med mina frågor om yttrandefrihet att göra. Dessa lagar har direkt med vård och behandling att göra.
Lex Maria har anknytning till lagen om yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvårdsområdet. Lex Sarah har anknytning till socialtjänstlagen.
Där finns en annan lagstiftning som ger skyldighet för personal inom hälso- och sjukvården eller inom vård och omsorg att anmäla. Privatisering i sig är ett problem.
Under förra mandatperioden i Stockholm skrev s, v och mp i majoritet in i de allmänna villkoren för vårdavtal att yttrande- och meddelarfrihet ska gälla för anställda hos privata vårdgivare i samma omfattning som för offentligt anställda. Tillägget behövs. Det meddelarskyddet är borta i dag.
Endast fem av 20 landsting har någon form av meddelarskydd, till exempel saknas meddelarskyddet i Vårdval Halland.
Elina Linna (V):
Först vill jag säga till justitieministern att varken lex Maria eller lex Sarah hade hjälpt i det exempel från Maria Beroendecentrum som jag tog upp som ett problem. Jag vill också säga att offentlig vård inte heller är felfri. Det har ingen här sagt, Finn Bengtsson.
Men skillnaden är att anställda inom offentlig vård slipper repressalier, alltså att få sparken.
Enligt min uppfattning har privatiseringar inom vården och det privata företagsklimatets intåg inom vård- och omsorgssektorn också påverkat klimatet inom den offentliga sektorn.
Den gemensamma sektorn, den offentliga sektorn håller värderingsmässigt på att förändras till näringslivets värderingar.
Honnörsord som konkurrenskraft, lönsamhet, kunder, vinst med mera är det inget fel på, men enligt min uppfattning talar de inte om värderingar inom vård och omsorg.
Beatrice Ask tar i sitt svar upp att i samband med upphandling ska landsting och kommuner ställa krav på återrapportering. Det ersätter inte meddelarfrihet. Det lär inte vara de anställda som återrapporterar utan det privata företagets ledning.
Ge arbetstagarna samma rättigheter oavsett vilken arbetsgivare de har! Det är det minsta man kan begära. Det hoppas jag att justitieministern tar till sig.
Elina Linna (V):
Först vill jag tacka socialministern för svaret. Vi i Vänsterpartiet är allvarligt bekymrade över utvecklingen på landsbygden. Regeringens politik riskerar att försämra människors möjlighet att bo kvar eller bosätta sig på landsbygden.
En av de viktigaste förutsättningarna är en fungerande service och tillgång till exempel till hälso- och sjukvård. Därför är jag och Vänsterpartiet bekymrade över konsekvenserna av avskaffandet av apoteksmonopolet. Servicen på landsbygden riskerar att försämras.
Socialministern bedyrar i sitt svar att ett av huvudsyftena med privatiseringen är och förblir att förbättra tillgängligheten också på landsbygden och att verksamhet på landsbygden inte med automatik innebär dålig lönsamhet.
Socialministern lyfter upp en för honom viktig aspekt, nämligen att själva idén med privatiseringen bygger på idén om lönsamhet. Här går en tydlig skiljelinje mellan Kristdemokraterna och Vänsterpartiet.
Regeringen och Kristdemokraterna menar att hälso- och sjukvård, som också omfattar läkemedelshantering, kan överföras till vilken vinstdrivande verksamhet som helst. Vänsterpartiet däremot anser att apoteksmonopolet har varit och är en garanti för låga och enhetliga priser i hela landet.
Vi vill inte att kommersiella intressen sätts framför hälsan, som regeringen nu gör. Socialministern lyfter fram Norge som ett föregångsland när det gäller ökad tillgänglighet. Förra veckan anordnade socialutskottet en hearing om Apoteket här i riksdagen.
Då fick vi höra att i Norge, liksom på Island, har avregleringen inneburit en minskad andel kompetent personal. Jag kan mycket väl tänka mig att bristen på just kompetent personal kan bli besvärlig på landsbygden i Sverige också.
Socialministern svarar att reformen har inneburit att 170 nya apotek har etablerats sedan 2001 i Norge. Göran Hägglund vet likaväl som jag att majoriteten av dessa nyetableringar finns i städerna. Det är tätt mellan apoteken i kvarteren runt Karl Johan.
När socialutskottet besökte Oslo för cirka ett år sedan fick vi höra från en av våra värdar att hon hade fått besöka fyra apotek innan hon hittade ett apotek där man kunde expediera hennes receptbelagda läkemedel.
Många av apoteken i Oslo säljer receptfria läkemedel och väldigt mycket skönhetspreparat men inte receptbelagda läkemedel. Är det den typen av apotek Göran Hägglund räknar till förbättrad tillgänglighet i Sverige?
Jag fick inte svar på mina frågor för att socialministern inte ville förekomma beredningen av ärendet. Men visst borde socialministern kunna säga vad han grundar sitt ställningstagande på när han säger att han avser att garantera att tillgången till läkemedel ska vara lika i hela landet.
Avser Göran Hägglund att garantera att det kommer att finnas apotek i framtiden också i till exempel Vittangi i Tornedalen eller Koppom i Eda kommun i Värmland såsom det finns i dag med ett underlag på drygt 600 invånare?
Elina Linna (V):
Först vill jag säga några ord om monopolet. Även jag tog upp exemplet Norge, som socialministern använde som förebild för Sverige. Norge har aldrig haft statligt monopol på apotek.
Det var privata apotek, med apotekare som ägare, som reformen 2001 omfattade.
Norska apotekare sålde då sina apotek till främst tre stora kedjor, och i en handvändning blev dessa apotekare förmögna förtidspensionärer.
Då skulle siffrorna se annorlunda ut. Vi vet också att Sverige fått beröm av OECD när det gäller handhavande och distribution av apoteksvaror. Vi har möjlighet att handla på nätet. Ett besök på Apotekets hemsida visar hur oerhört pedagogiskt den är upplagd.
Där finns information om bland annat e-recept. Jag hoppas att Finn Bengtsson kan tillstyrka att e-recepten blivit en succé. Alla de läkare jag talat med har tyckt att systemet med e-recept är mycket bra.
Sedan fick jag frågan vilka andra länder som har statligt monopol vad gäller apotek. Nu ska jag inte förekomma socialministern som inte deltagit i den gissningslek som Finn Bengtsson och Chatrine Pålsson Ahlgren vill att vi ska delta i. Jag tycker inte att det är relevant att behöva diskutera den frågan.
Vi diskuterar apoteksmonopolet i Sverige och att medborgarna i Sverige ska få god service. Socialministern har inte svarat mig hur han tänker garantera att invånare i mindre kommuner som Vittangi och Koppom, som i dag har apotek, ska få tillgång till det även fortsättningsvis.
De är inte öppna dygnet runt, Chatrine Pålsson Ahlgren, men de är öppna alla dagar utom lördag-söndag.
Elina Linna (V):
Jag fick inte svar från socialministern när det gäller glesbygdskommunerna med ett fåtal invånare. Hur tänker han garantera att det kommer att finnas apotek där? Från Chatrine Pålsson Ahlgren fick jag ett indirekt svar, med tanke på att 600 personer inte kan räcka som underlag för ett lönsamt apotek. Jag tolkade Chatrines inlägg så.
Jag måste säga att det verkar som att varken Chatrine Pålsson Ahlgren eller Finn Bengtsson var med på samma hearing som vi andra förra veckan. Det var inte bara Socialdemokraterna och Vänsterpartiet som var oroliga över framtiden när det gäller läkemedelshanteringen i landet. Det fanns väldigt många andra som också var oroliga över den.
Apoteksutredningen saknar förslag som långsiktigt säkerställer tillgängligheten till apotek och läkemedelsförsörjning i glesbygden. Jag hoppas att socialministern kan förklara hur det kommer sig.
Fanns det inte med någonting i direktiven om garantier för glesbygden? Den frågan är otroligt viktig. Läkemedelsverket ska säkerställa ett totalt utbud av både receptfria och receptbelagda läkemedel över hela landet.
Hur kommer man att klara av det i framtiden? Jag kan hålla med om att det finns någonting att göra när det gäller tillgängligheten. Men det kan man göra inom de befintliga ramarna också. Jag har tidigare nämnt e-recept. Det går till och med att få hem läkemedel per post i dag. Det sker förbättringar.
Elina Linna (V):
Marianne Kierkemann tycker att vi i oppositionen ska skämmas. Jag undrar om Marianne Kierkemann inte är stolt över den handikappolitik som har förts i Sverige fram till de två senaste åren. Vi har gjort otroligt stora framsteg i handikappfrågorna.
Det är inte de två senaste åren som är något revolutionerande inom handikappolitiken. Man säger om tillgängligheten att enkelt avhjälpta hinder ska vara borta före utgången av 2010. I valrörelsen 2006 hade alla partier, och speciellt allianspartierna, väldigt hög svansföring.
Man skulle se till att de enkelt avhjälpta hindren skulle bort och att tillgänglighet för alla skulle uppnås. Nu vet regeringen lika väl som vi i oppositionen att det inte kommer att ske.
Därför tycker jag att det vore väldigt intressant att höra hur Marianne Kierkemann utifrån regeringens perspektiv tänker hjälpa till för att i alla fall nå mer än vad det i dag ser ut att bli.
Som det sagts här hade vi Handisam i socialutskottet i går, och man menade att det behövs attitydförändringar, det behövs rättighetsperspektiv i lagstiftning och tydligare styrning i regleringsbreven. Jag vill lägga till att det behövs pengar. Marianne Kierkemann talar om 6 miljoner.
Vänsterpartiet har i årets budget 200 miljoner för tillgänglighetsåtgärder.
Elina Linna (V):
Det finns mycket att göra, och det behövs också pengar för att vi ska kunna nå upp till exempelvis tillgänglighetsmålen. Boverkets rapport om uppföljning visar att det behövs en tydlig ekonomisk stimulans om vi ska nå upp till målen.
Boverkets rapport, som handlade om 2007 och kom 2008, visade också att kommunerna har bristande ekonomiska resurser.
De klarar inte att avhjälpa hinder på grund av bristande ekonomiska resurser. Och vi vet att det i dag är fler och fler kommuner som har bristande ekonomiska resurser. Då har jag en fråga till Marianne Kierkemann.
Regeringen verkar vara rätt så hårdnackad motståndare till att ge kommunerna bättre ekonomiska förutsättningar att klara av att till exempel nå upp till målen om tillgänglighet. Finns det inte någon öppning som Marianne Kierkemann kan se för att ge mer pengar?
Jag tycker att det är nästan oförskämt att tala om att tillgänglighetssatsningen med 6 miljoner skulle hjälpa. Det räcker inte någonstans. 200 miljoner har Vänsterpartiet räknat med, och det tror jag är rätt så lågt. Har regeringen tänkt ge mer pengar till kommunerna?
Elina Linna (V):
Jag begärde ordet innan Tobias Krantz frågade mig var vi får de 200 miljonerna från. Tobias Krantz vet att vi inte skulle ha sänkt skatterna. 80 miljarder försvann när regeringen sänkte skatterna. Förmögenhetsskatten togs bort och klassklyftorna ökar.
Regeringens politik leder till nedmontering av den svenska välfärdsmodellen. Finansutskottet kommer efter oss och jag begärde inte ordet för att föra en ekonomisk-politisk debatt.
Jag begärde ordet för att Tobias Krantz talade om att regeringen satsar på fontänhusen. Jag uppfattade det som att Gunnel Wallin också menade att regeringen satsar på fontänhusen. Jag sitter i styrelsen i fontänhuset i min hemkommun. Där diskuterar vi ofta regeringens satsning.
Det är riktigt att regeringen talar om fontänhusen och att den verksamheten verkligen är värd att stötta. Men vad är det för satsningar regeringen har gjort konkret, Tobias Krantz? Hur mycket pengar har man gett till fontänhusrörelsen?
Elina Linna (V):
Det handlar om prioriteringar. Vänsterpartiet prioriterar pengar för att nå tillgänglighetsmålen.
Vi tänker inte prioritera pengar för att subventionera till exempel hushållsnära tjänster för medel- och höginkomsttagare som gott och väl kan betala dessa tjänster vitt så att de som utför tjänsterna kan betala skatt och ge oss mer pengar till välfärdstjänsterna. Också personer med funktionsnedsättning skulle få större möjligheter.
Till exempel skulle organisationerna kunna få större ekonomiskt stöd från staten. Jag vill fortsätta tala om fontänhusen eftersom detta är en handikappolitisk debatt. Fontänhusen är en viktig verksamhet när vi talar om personer med psykisk funktionsnedsättning.
Jag vill berätta för Tobias Krantz att det finns oro och osäkerhet inför vad regeringen vill med sina satsningar på fontänhusen. Jag är tacksam om Tobias Krantz kan klargöra här och nu hur regeringen egentligen tänker verkställa de satsningar som man talar om.
Elina Linna (V):
Jag ska hålla mig till motionerna som vi har skrivit och problemen som vi lyfter upp i motionerna. Jag vill påminna Finn Bengtsson om att de kommer från allmänna motionstiden, och varje parti skriver ju sina egna motioner.
Jag tror inte heller att Moderaterna förhandlar om sina motioner tillsammans med de övriga allianspartierna, utan man lämnar sina motioner partivis.
Jag tog upp det här med de äldres läkemedel och hur äldre ofta riskerar att få läkemedel som kanske inte passar för att de inte är utprovade på äldre. Dessutom har äldre ofta väldigt många läkemedel. Vi har diskuterat läkemedelsgenomgångar i olika sammanhang.
Majoriteten konstaterar i betänkandet att man till exempel i form av stimulansbidrag till kommuner och landsting har gett resurser för att öka antalet läkemedelsgenomgångar.
Jag försökte i går på nätet hitta uppgifter om antalet läkemedelsgenomgångar och hittade inte uppgifterna för 2008 och absolut inte för början av 2009, utan det var lite äldre genomgångar som redovisades. Det är bara drygt hälften av kommunerna som har regelbundna läkemedelsgenomgångar.
Min fråga är: Hur mycket har de här stimulansmedlen ökat antalet läkemedelsgenomgångar?