Jabar Amin (MP):
Ärade ledamöter, ärade gäster, radiolyssnare och tv-tittare! I månadsskiftet februari/mars 1988 hade många av de svenska barnen sportlov. Många av dem lekte i Åre och på andra vinterställen.
Medan våra svenska barn njöt av sportlovet förvandlades de kurdiska barnens vardag i Jafätilandskapet till ett helvete. Saddam Husseins regim hade just inlett sitt största och grymmaste militära angrepp mot kurderna i irakiska Kurdistan.
I stället för snö och godis regnade kemiska stridsmedel över barnen i Jafätilandskapet. Därmed inleddes ett folkmord mot oskyldiga kurdiska bybor, ett folkmord som saknar motstycke i Mellanöstern.
Så här löd Olof Palmes ord julen 1972: Och därför är bombningarna ett illdåd. Och av det har vi många exempel i den moderna historien.
Och de är i allmänhet förbundna med ett namn: Guernica, Oradour, Babij Jar, Katyn, Lidice, Sharpeville, Treblinka. Där har våldet triumferat. Men eftervärldens dom har fallit hård över dem som burit ansvaret.
Nu fogas ett nytt namn till raden: Hanoi, julen 1972. De orden ekar fortfarande hos många av oss.
Hade Palme levt 1988 hade han kanske kunnat tillfoga ytterligare namn på sin lista över samhällen och byar där våldet har triumferat.
Det var namn på samhällen och byar vars invånare mördades med kemiska stridsmedel. Jämsides med de kemiska bombningarna var den irakiska regimen i full färd med en grym deportationsvåg i olika landskap i irakiska Kurdistan. Massgravar blev viloplatser för många av de deporterade.
Många av de deporterade unga flickorna berövades sin frihet och såldes som slavar till rika män i olika delar av Mellanöstern och gulfstaterna. Under nio månader 1988 mördades enligt vissa uppgifter uppemot 182 000 civila kurder.
Jag upprepar: 182 000 civila kurder. I antal räknat är det lika många som alla som i dag bor i Kronobergs län eller 1,5 gånger alla som bor i Jämtland i dag eller tre gånger alla som bor på Gotland i dag.
Flera tusen byar tömdes på sina invånare, och många av dessa byar jämnades med marken.
Traumat efter Anfal är obeskrivligt, herr talman. 25 år efter Anfal letar vissa kvinnor och män fortfarande efter sin make eller maka. Fortfarande letar vissa mödrar och fäder efter sina barn. Än i dag letar människor efter sina syskon.
Och barn fortsätter att leta efter sina fäder och mödrar. Så tragiskt är Anfal, mina vänner.
Anfal, som bestod av åtta militära angrepp mot civilbefolkningen under nio månader 1988, fick fortgå utan någon reaktion från omvärlden, detta för att Saddam Husseins regim då var bundsförvant till väst.
Skammens skugga faller tungt över alla de stater, organisationer och partier som tyst såg på Anfal medan barbariet pågick. Lika lite som man reagerade mot Hitlers folkmord 1941, lika lite brydde sig omvärlden om det folkmord som pågick i irakiska Kurdistan.
Herr talman! Under senare år har dock allt fler börjat inse vidden av den mänskliga tragedin i det som utgör Anfal. Några internationella organisationer, till exempel Genocide Watch har erkänt Anfalbrottet som folkmord.
Domstolen i Haag i Holland skrev i sitt första utlåtande i december 2005 att "domstolen ser inget annat än att attackerna genomfördes bara för att utplåna kurderna. Det som hade inträffat bevisar att syftet med dessa handlingar varit folkmord."
I Sveriges riksdag är vi nu äntligen, efter många år, ense om att kunna betrakta Anfal som folkmord. Det är glädjande och kan ses som ett moraliskt stöd till de anhöriga till dem som drabbades av Anfal. Herr talman!
Förutom motionen om Anfal har jag även varit med och väckt en motion om att riksdagen ska stödja irakiska Kurdistans federativa status. År 2005 antogs en ny konstitution i Irak.
Enligt den tillerkänns irakiska Kurdistan en federativ status, det vill säga någon form av utvidgad decentralisering av makten i Irak. Därmed skulle folket i irakiska Kurdistan bestämma över många angelägenheter.
En del partier i Bagdad som nu har fått konsolidera sin makt bland militären tycks nu drömma om att centralisera makten igen och har börjat ifrågasätta irakiska Kurdistans federativa status.
I en sådan tid är det viktigt att västländerna, däribland Sverige, skickar signalen att vi stöder folket i irakiska Kurdistan och ser irakiska Kurdistans federativa status som rättfärdig.
Jag anser att det är mycket viktigt att Sverige både i sina relationer direkt med Irak och de irakiska företrädarna samt på de internationella arenorna såsom EU och FN agerar aktivt för att stödja irakiska Kurdistans federativa status.
I stället för att visa stöd för irakiska Kurdistan och det federativa systemet ägnar sig dock Folkpartiet åt avancerat hyckleri genom att avslå motionen. De avslår just denna motion och säger inte varför. Det står ingenting i betänkandet.
Nyligen, för bara en halvtimme sedan, sade Fredrik Malm att moral är bra. Men dubbelmoral är inte dubbelt så bra, Folkpartiet. Ägna er åt moral i stället! På gator och torg säger ni att ni stöder irakiska Kurdistan.
Här finns det en motion om att stödja irakiska Kurdistans federativa status, så varför avslå den? Jag förstår inte varför. Herr talman! Två andra mycket angelägna motioner är motionen om att erkänna Palestina som självständig stat och motionen om att erkänna Västsahara. Enligt FN-stadgan har varje folk rätt att bestämma sin egen framtid.
Denna rätt gäller även det palestinska folket. Rätten att bilda en palestinsk stat inom 1967 års gränser med östra Jerusalem som huvudstad, sida vid sida med Israel, är sedan länge internationellt erkänd.
I september 2011 lämnade palestinierna en ansökan till FN om att bli FN-medlem, det vill säga att Palestina ska bli erkänd som en stat. Sedan dess har många länder i världen alltifrån Latinamerika till Asien, Afrika och Europa erkänt den palestinska staten.
Island är ett av de länder i Norden som nu erkänner Palestina som en stat. För eller senare kommer vi att erkänna Palestina, så varför streta emot ett folks rättmätiga vilja att bilda sin egen stat och bli erkända?
Jag menar att ett erkännande dels skulle visa på en respekt för folkrätten, dels ge Sverige en bättre position att föra en dialog med parterna om en fredlig lösning på Palestina-Israel-konflikten. Herr talman! En annan mycket angelägen fråga är den turkiska statens förtryck av kurder och andra nationella minoriteter.
Den turkiska statens angrepp och aggression mot demokrater och frihetskämpar är inte bara stötande utan måste fördömas. I mitten av september i år inleddes en hungerstrejk i de turkiska fängelserna.
700-800 människor hungerstrejkade för att de ska kunna försvara sig på sitt eget modersmål. År 2012 måste folk i fängelserna hungerstrejka för en grundläggande mänsklig rättighet att kunna tala sitt eget modersmål! Mina vänner!
Vi bör med kraft fördöma den turkiska statens aggression och överträdelser mot de demokratiska principerna. Avslutningsvis är det glädjande att notera att det finns en majoritet i Sveriges riksdag för att erkänna Västsahara. Med de orden vill jag yrka bifall till reservation 4, 7 och 12.
Jag yrkar även bifall till utskottets förslag om Västsahara.