Ali Esbati (V):
Jag får tacka för svaret, även om det tyvärr inte berörde så mycket av det jag tog upp i min interpellation. Ylva Johansson säger att bemanningsföretag fyller en viktig roll på en flexibel arbetsmarknad. Men poängen här är att den flexibilitet som arbetsgivarna kan använda sig av kommer med en prislapp. Det är egentligen ganska anmärkningsvärt att ministern inte går in i den diskussionen.
Därför vill jag ta upp fyra problematiska aspekter av att arbetskraft hyrs ut i stället för att det upprättas ett anställningsförhållande mellan arbetsgivare och arbetstagare. För det första gäller det arbetsmiljön. Ministern tar upp ett uppdrag som har lämnats till Arbetsmiljöverket om tillsyn och information. Det är bra. Men det som inte nämns här är resultaten av den inspektionsinsats som just Arbetsmiljöverket redovisade i juni förra året.
Där kunde de konstatera att det råder stora brister i arbetsmiljön för de bemanningsanställda. Tre av fyra inspekterade arbetsställen fick krav på att åtgärda brister. Det saknades rutiner för riskbedömning, och de rutiner som fanns fungerade inte i praktiken. Vi vet att olycksfallsfrekvensen är ungefär dubbelt så hög här jämfört med snittet i alla branscher.
Vi i Vänsterpartiet har varit glada över att vi tillsammans med regeringen har stärkt resurserna till Arbetsmiljöverket och över andra framsteg på arbetsmiljöområdet. Men jag tycker att det är märkligt att regeringen inte vill se närmare på detta område ur just arbetsmiljösynpunkt. För det andra handlar det om aspekten inflytande och utvecklingsmöjligheter för bemanningsanställda.
LO har visat i en rapport att ungefär hälften av de tillfrågade bemanningsanställda inte upplevde att de hade möjligheter att utöva inflytande i enlighet med medbestämmandelagen. Samma rapport pekade på bristande tillgång till kompetensutveckling för bemanningsanställda. Detta är inte bara ord, utan det betyder att de bemanningsanställda över tid betalar ett pris för att vara just bemanningsanställda.
För det tredje, och nu kommer vi in lite på systemeffekter, blir det svårare att bedriva bra facklig verksamhet. Man kan inte med samma lagstöd företräda personer som inte är anställda på ett företag. Det leder till att dessa personer riskerar att inte bli en del av den fackliga gemenskapen och att inte få tillräckligt skydd. Det är ett problem för dem själva, men det är också ett problem för sammanhållningen och styrkan i det fackliga arbetet, särskilt om det dyker upp slitningar gentemot arbetsgivaren där man arbetar.
Då är det tyvärr inte heller så förvånande att man har väsentligt lägre organisationsgrad bland bemanningsanställda: ungefär 25 procent att jämföra med ungefär 70 procent på svensk arbetsmarknad i snitt. Det finns också få förtroendevalda bland dem. Detta tycker man borde oroa en socialdemokratisk arbetsmarknadsminister, som ju återkommande vill utveckla den svenska modellen och inte avveckla den.
Jag tycker dock inte att man märker så mycket av denna oro i svaret i dag. För det fjärde påverkas förstås också den fast anställda personalen. Det är ungefär 1,6 procent av arbetsstyrkan som är anställd i bemanningsföretag. Det är i och för sig inte så få personer, men det betyder inte att det är just dessa personer som påverkas.
Sedan en dom i AD år 2003 har det varit möjligt att kringgå LAS genom att säga upp personal på grund av arbetsbrist och sedan ta in inhyrd personal. Det är sant som ministern säger att man har försökt att hantera detta i kollektivavtal. Det är bra, men frågan är varför arbetstagarna ska behöva sälja annat för att behålla det som är ens huvudrätt i lagen om arbetsskydd.
Det borde i så fall vara arbetsgivarna som gör eftergifter i kollektivavtal för att vinna denna flexibilitet. Frågan till Ylva Johansson och regeringen måste bli: Varför är man inte beredd att följa upp dessa konkreta problem?