Tony Haddou (V):
Tack, statsrådet, för svaret! Jag tycker att det är positivt att statsrådet är beredd att överväga om det krävs fler insatser för att motverka rasism och diskriminering. Vi är övertygade om att det behövs fler. Men jag måste säga att det är beklagligt att statsrådet avslutar med att säga att hon inte har några planer på att tillsätta en kriskommission mot diskriminering.
Å ena sidan hör vi statsrådet säga att ingen ska behöva utsättas för rasism och diskriminering, å andra sidan säger hon att det inte behövs en kriskommission. Men vi vet ju hur utbredd rasismen i Sverige är; det har varenda rapport, mycket forskning och flera tusen vittnesmål gång på gång slagit fast! Vi hörde det också nyss här i inledningen. Det är därför vi står här och kräver en kriskommission.
Rasismen är en nationell kris. Sverige och resten av Europa präglas av strukturell och institutionell rasism, och det krävs tydliga, konkreta och riktade åtgärder. Vi bor i samma land men lever under olika villkor, och dessa är livsavgörande. En antirasistisk politik måste se detta och vilja göra något åt det på alla nivåer.
Jag vill också säga att det här inte handlar om enskilda personer som kan kallas rasister eller inte, utan det handlar om ett helt system med rasistiska föreställningar som lever kvar sedan kolonialismens uppkomst. Därför måste rasismen sättas i sin historiska kontext. Det handlar om västvärldens ekonomiska och sociala exploatering och hur den yttrar sig i dag.
Det handlar om makt och strukturer som gör att personer konsekvent, medvetet eller omedvetet, missgynnas på grund av sin hudfärg eller etnicitet inom arbetslivet, på bostadsmarknaden, i skolan och så vidare. Att den här debatten inte förs på bredare front är ett bevis i sig för hos vem makten ligger.
När det kommer till just makten handlar det också om vem som tillhör de övre klasspositionerna och som kan exploatera och påverka klassvillkoren, som är utmärkande för rasismen. Detta får mig också att tänka på maktbalansen mellan arbetsgivare och anställda, som den här regeringen mycket tydligt vill tippa över till arbetsgivarens håll genom att vilja slå sönder anställningsskyddet - det anställningsskydd som vi i årtionden både fackligt och politiskt har kämpat för.
Det kommer att leda till otrygga och tysta arbetsplatser. Det leder till splittring och ökade klasskillnader. För när ojämlikheten ökar gror och reproduceras också rasistiska föreställningar om icke-vita - just för att exploatera, just för att ge sämre villkor och löner och för att bryta ut och sortera ut människor på arbetsmarknaden. Historiskt sett har våra framgångar grundat sig på att aldrig låta löntagarkollektivet splittras.
Vi har mött förtrycket med solidaritet, genom att ta kampen för allas rätt till trygghet på arbetsplatserna och med den gemenskap som arbetare behöver på arbetsplatserna. När tryggheten slås sönder riskerar också splittringen att öka och orättvisorna att cementeras på arbetsmarknaden. Hur går det här ihop med statsrådets ord om att ingen ska behöva utsättas för rasism och diskriminering?
På vilket sätt vill regeringen skydda arbetare när ni i praktiken vill slå sönder den här tryggheten för löntagarkollektivet? Detta ökar endast polariseringen på arbetsmarknaden.