KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jonas Gunnarsson (S):
Precis som Thomas Finnborg tycker jag att vi har ett mycket gott samarbetsklimat i civilutskottet. Men politik handlar ju om så mycket mer än samarbetsklimat och samtalston. Det handlar faktiskt om åsikter och om att komma fram till beslut. Jag blir lite fundersam när jag hör Thomas Finnborg i talarstolen. Jag har svårt att förstå vad det är Thomas Finnborg och Moderaterna faktiskt vill.
I anförandet får vi höra att det pågår utredningar och att man tittar på olika saker och ting. På mängder av områden, till exempel kring föräldraskap, namn, arv för särkullbarn, vårdnad och gode män, pågår det utredningar, och man ber om tid. Jag måste fråga: Hur lång tid ska vi behöva vänta på att Moderaterna och alliansregeringen faktiskt ska tycka någonting?
Politik handlar ju om viljan att förändra och göra saker och ting bättre. Här får vi bara svaret att vi ska vänta, och vi får inte ens svar på hur länge. Vänta är det enda beskedet vi får.
Jonas Gunnarsson (S):
Jag håller med dig, Thomas Finnborg. Problemet är att vi inte ser någon ände på hur länge vi ska vänta, och det tar vi upp i våra reservationer och i de motioner som ligger till grund för det här betänkandet. Tänk om vi kunde få en regering som vågade sätta ned foten och säga när beskeden kommer. Då hade inte vi i riksdagen behövt kräva att få besked år efter år.
Vi kan ta föräldraskapspresumtionen som exempel. Det är ett tydligt definierat problem. Det finns färdiga utredningar sedan år tillbaka. De verkar ligga och damma i en låda på Justitiedepartementet. Jag förstår inte varför. Jag tycker att ni är svaret skyldiga. Varför tar det sådan tid? Varför kan vi inte få ett datum?
Jonas Gunnarsson (S):
Jag vill börja med att välkomna Roland Utbult till civilutskottet. Det är den första debatten för dig tillsammans med det här utskottet. Jag blir väldigt glad när jag hör att Roland pratar om barnets perspektiv och att det är det som ska stå i centrum. Det tror jag att vi alla kan vara överens om. Vad som förvånar mig är dock att han inte nämner till exempel rätten till föräldrar.
Tidigare under debatten har vi tagit upp föräldrapresumtion och att den behöver moderniseras för att faktiskt se till att alla barn säkras sin rätt till föräldrar. Jag undrar hur Roland och Kristdemokraterna ser på det här och när de tycker att det vore lämpligt att vi faktiskt fick ett lagförslag hit till kammaren som vi kunde debattera och diskutera och förhoppningsvis sätta i kraft.
Jag blir också glad när Roland tar upp frågan om särkullbarnens arvsrätt. Jag blir lite konfunderad dock, för jag förstod inte riktigt vad innebörden av det Roland sade är.
Jag hoppas att det är detsamma som vi har motionerat om tidigare, att vi ska se över just det problem som uppstår för många när den ena partnern dör och särkullbarnet faktiskt kan hävda rätten till sitt arv redan innan den överlevande partnern har dött. Det innebär faktiskt att människor kan sättas på bar backe, tvingas flytta från den gemensamma bostaden.
Vi har väckt motioner om att frågan borde ses över. Är det något som Roland Utbult instämmer i? När kan vi se ett sådant förslag? Det verkar handla om att allt tar lång tid med den här regeringen. Måste vi ha det så?
Jonas Gunnarsson (S):
Jag vet inte om sju år är kort tid. Det är för mig lång tid. Ett barn hinner födas och börja skolan på den tiden. Ska det behöva ta så lång tid för oss att konstatera att alla barn har rätt till sina föräldrar? Det är vad det handlar om. Vi borde kunna utreda en sådan fråga snabbt.
Det finns ändå en utredning på området som har lagt fram konkreta och bra förslag. Vi har till och med hört allianskamrater till Roland Utbult ställa sig bakom förslagen i talarstolen. Jag förstår inte varför det ska behöva ta så fruktansvärt lång tid att säkra den grundläggande rättigheten för ett barn till sina föräldrar. I Roland Utbults anförande fick vi höra att han tror på familjen.
Det är skönt att vi kan vara överens om den saken också. Familjen är en viktig byggsten i samhället. Det är där vi kan fostra våra barn och där de kan växa upp i en trygg miljö. Men i dag ser familjen annorlunda ut än för 20-30 år sedan. Därför måste vi anpassa lagstiftningen.
När tycker regeringen att det är dags att lägga fram förslag? Jag har radat upp ett antal utestående frågor. Roland Utbult försöker raljera eller hävda att det här är frågor som inte borde vara med i diskussionen i dag på grund av att de får en förenklad beredning, men det är ändå viktiga frågor som hör till området. Kolleger har motionerat om dessa frågor i kammaren, och då måste vi få diskutera frågorna.
Jonas Gunnarsson (S):
Jag hoppas att både herr talmannen och miljöministern har haft en skön sommar. Jag vill självklart tacka miljöminister Lena Ek för svaret på min fråga om hon avser att vidta några åtgärder för att förhindra och förebygga igenväxningen av Vänerns stränder. Frågan jag har ställt kan kanske tyckas vara perifer eller onödigt detaljerad, så jag vill börja med att sätta Sveriges och EU:s största sjö i ett sammanhang.
Strandlinjen längs fastlandet är nästan 180 mil lång. Sjön är färskvattenreservoar för en stor del av befolkningen i Västsverige, indirekt också för Göteborg som tar sitt färskvatten från Göta älv. Avrinningsområdet täcker ungefär 10 procent av landets yta samtidigt som sjön bara har ett utlopp.
Stränderna och sjön är viktiga områden för rekreation och friluftsliv såväl för de hundratusentals människor som bor runt sjön som för ökande turism, yrkesfiske och transporter. Likaså finns där känslig natur som hyser ett fantastiskt djurliv. Att Vänerns stränder sakta men säkert har vuxit igen är ingen nyhet, särskilt inte för oss som bor runt sjön.
Fram till för några år sedan skedde det dock i ganska sakta mak, och vi kunde till och med se positiva tecken på att de stora områden av vass som på grund av 1900-talets övergödning och nedsmutsning vuxit sig stora börjat dra sig tillbaka. Problemen i dag är i stället den förbuskning av våra stränder som vi kan se. Det problemet har ökat lavinartat sedan 2008 då sjöns tappningsstrategi radikalt förändrades.
I dag inriktar sig strategin på att vattennivån ska vara så jämn som möjligt över året. Det har fört med sig att den städande effekt som ett varierande vattenstånd för med sig uteblir. Det är som hemma - när man slutar att dammsuga dröjer det inte länge förrän dammråttorna blir fler och större. Precis som ministern säger i sitt svar är regleringen en fråga av stor betydelse för samhällsnyttan.
Tyvärr är det dock så att det i dag är våra stränder som betalar priset för att man minskar risken för stora översvämningar. De redan redovisade och beslutade åtgärderna kommer enbart att ha effekt på en relativt liten del av sjöns stränder och kan därför inte ses som svar på min fråga. Herr talman! Jag vill än en gång fråga miljöminister Lena Ek om hon avser att vidta några åtgärder för att förhindra och förebygga igenväxningen av Vänerns stränder.
Jonas Gunnarsson (S):
Jag säger inte att en höjning av sjön är det allra viktigaste som man kan göra. Jag efterfrågar någon form av strategi för hur vi ska hantera det här problemet. Regeringen har, precis som miljöministern säger, vidtagit en del åtgärder. Bland annat har vi fått fler Natura 2000-områden, och det har avsatts lite pengar till att hantera och röja skyddade stränder.
Men när jag tittar på Vänern och hur den förvaltas i dag kan jag konstatera att det inte finns någon enhetlig huvudman som har ansvaret för de här frågorna. Det finns ingen enskild myndighet som man kan peka på som har ansvar för sjöns utveckling.
Jag har ett antal artiklar här som har publicerats i länspressen hemma. De beskriver problematiken kring att våra stränder växer igen.
En artikel från Värmlands Folkblad visar ganska tydligt det problem som jag pratar om, och det är att sandstränderna i Karlstads kommun, som är en av de större kommunerna runt sjön, under de senaste 50 åren har minskat med 68 procent.
Det är en jättestor minskning, och det är en inskränkning i människors möjligheter att röra sig fritt i naturen och ta sig ned till sjön.
Om nu inte en ökad variation av vattennivån är ett alternativ tror jag att vi måste hitta andra sätt att hantera det här problemet på. Låt oss återvända till ministerns svar. Där får vi höra att frågan om regleringen av Vänern och klimatanpassningen har hanterats i flertalet utredningar.
Klimat- och sårbarhetsutredningen, och särskilt dess delbetänkande, mottogs med stort intresse av många när den kom 2006. Då hade vi fortfarande översvämningarna 2000 och 2001 i färskt minne, och vi hade med all önskvärd tydlighet sett vad vädrets makter i samverkan med sjön och det mänskliga ingripandet i form av reglering av sjön kunde ställa till med.
I delbetänkandet kan man läsa: "Ändrade förhållanden pekar på behovet av justering av vattendomen som kan ha skapat en falsk säkerhetskänsla och bidragit till att förvärra problemen kring Vänern genom att nybyggnation skett på mark som är känslig för översvämningar." Den meningen tycker jag säger mycket om problematiken runt sjön, och den borde väcka många frågor och funderingar hos ministern. Det gör den åtminstone hos mig.
Det har gått sju år sedan betänkandet levererades. Tyvärr har vi inte sett särskilt många initiativ från regeringen med anledning av de resultat och slutsatser som framkom. Hittills är det bara tappningsstrategin som inom ramen för rådande vattendomar ändrats.
Här har vi essensen av min frågeställning, nämligen om regeringen är beredd att vidta nödvändiga åtgärder för att bevara en öppen strandlinje, när regleringen av sjön tvingas ligga på en onaturligt jämn och låg nivå, och skydda de samhällen och den egendom som ägs av de omkring 300 000 människor som bor i området med risk för översvämningar. Det handlar om mer än om en höjning.
Det handlar snarare om att vi måste fundera på vad vi ska göra med sjön. Det tror jag är ett gemensamt ansvar för regering och opposition. Vi måste blicka framåt och hitta ett enhetligt sätt att hantera dessa problem i stället för att ha det fragmenterat som det är i dag.
Jonas Gunnarsson (S):
Vad jag vill är väl ganska tydligt. Jag vill att vi kommer fram till någon sorts rimlig lösning så att vi kan hålla Vänerns stränder öppna även i framtiden. De åtgärder som redan har genomförts är bra, men det behövs mer. Jag håller med när Lena Ek säger att bönderna ska ha uppskattning, men det är inte där problemet ligger.
Problemet har vi människor skapat. Vi har byggt närmare och närmare vattnet - vi ska i dag helst bo i vattnet - och det skapar ytterligare problem, skulle jag vilja hävda. Det har gjort att man tvingat fram den nya strategin för reglering av sjön.
Om vi ska fortsätta att bygga på det viset måste vi hitta något sätt att kompensera den låga och alltför jämna vattennivån i sjön. Lena Ek försöker blanda in skredriskerna i detta, och visst finns det skredrisker i stora delar av tillrinningsområdet till Vänern, men runt själva sjön är det inte något jätteproblem.
Det är snarare i vattendragen, där vattnet flyter ned i sjön, som problemen uppstår. Det skulle kunna föranleda en annan interpellationsdebatt, nämligen att man dragit ned på resurserna för att skredsäkra, men meningen var säkert inte att initiera den diskussionen.
Jag vill att staten ska vara med och ta ett övergripande ansvar för sjön, peka ut vad som är okej och inte okej beträffande byggnation, hur högt och hur lågt man ska få bygga. Men det handlar inte om strandskydd, utan det handlar om andra saker. Det gäller också att vara med och ta ansvar för att det röjs. Det här samhället har trots allt gjort att sjön inte längre kan bete sig på ett naturligt sätt. Det måste vi ta ansvar för genom att röja.
Jonas Gunnarsson (S):
Jag vill börja med att tacka ministern för svaret. Jag tycker att det är glädjande att vi i så många delar kan dela synen på vad som är problematiskt för gruppen unga vuxna på bostadsmarknaden. Regeringen verkar ha tagit fram detektivens stora förstoringsglas för att med en sällan skådad frenesi leta lösningar genom de otaliga regeringsuppdrag och utredningar man tillsatt på bostadspolitikens område. Det är bra att regeringen vill se över de problem som finns.
Men vad som är problematiskt i sammanhanget är att det i Sverige har byggts knappt hälften så mycket som det skulle behövas. Bristen på bostäder blir för var dag som går större och större, detta samtidigt som byggandet verkar fortsätta att dyka. Färre och färre får råd att köpa sin bostad, och färre och färre kan flytta hemifrån. Herr talman! Bostadsministern påpekar att bostadsbyggandet påverkas av konjunkturberoende faktorer, och jag håller med.
Det som förvånar mig är att ministern verkar ta det till intäkt för att vi måste acceptera att det är som det är i dag. Jag och socialdemokratin vägrar att acceptera att det måste vara så att det saknas bostäder som unga efterfrågar i 154 av landets kommuner. Vi vägrar att acceptera att unga människor nekas rätten att flytta hemifrån.
Jag måste säga att jag blir förvånad över att ministern inte verkar tro på politikens förmåga att ändra tingens ordning. Jag oroas över att han låter de kalla marknadsmässiga värderingarna styra framför hans egen regerings och riksdagens möjligheter att göra något åt saken. Bostadsministern säger i sitt svar att det tar lång tid att bygga bort bostadsbristen. Ja, med den takt det byggs i dag kommer det aldrig att bli balans på bostadsmarknaden.
Problemen kommer bara att öka. Det minsta man kan begära är att regeringen åtminstone formulerar ett mål eller en ambition om att alla som behöver en bostad ska ha tillgång till det. Tyvärr väljer minister Attefall och hans regering att vika sig för sin ideologiska tro på marknaden, samma marknad som i dag inte klarar av att tillfredsställa de behov vi alla är överens om finns.
Att hänvisa till pågående utredningar när man samtidigt har styrt det här landet i sex år är inget annat än ett svek mot alla dem som inget annat vill än att få en nyckel i handen, en nyckel till det som kanske är så mycket mer än bara det egna boendet. Bostadsbristen för unga är mer än ett individuellt problem, det är ett problem för hela samhället. När människor inte kan ta de jobb eller påbörja de studier de blir erbjudna skadas hela vårt samhälle.
Regeringens tysta acceptans av det rådande läget berövar både individen och samhället framtidshopp. Herr talman! Jag tror att alla de unga vuxna som inte kan ta de jobb som de vill ha, påbörja de studier de är sugna på eller skaffa det första barnet på grund av hur det ser ut på bostadsmarknaden i dag är besvikna på det svar ministern levererar här i kammaren.
Jag måste fråga ministern vad han har för råd till alla de hundratusentals unga vuxna som inget annat vill än få en egen bostad.
Jonas Gunnarsson (S):
När det gäller andrahandsuthyrningen handlar det om marknadshyror. Tar man marknadspriset för en etta eller tvåa i Stockholm och omvandlar det till vad det blir i månadshyra är det få studenter som kommer att ha råd med det. Det är ingen lösning för den som behöver en bostad och samtidigt har en mycket låg inkomst.
Att det som statsrådet beskriver skulle vara en lösning för unga människor har jag svårt att förstå. Det är ganska lätt matematik. Regeringen har alla möjligheter att tala med oss om detta. Det finns problem med andrahandsmarknaden - jag håller med om det - men samtidigt är man inte färdig. Man har till exempel inte löst kompensationen till bostadsrättsföreningar.
Man försämrar rättigheterna för den som hyr gentemot hyresvärden, och det kan jag inte alls acceptera.
Jag blir glad när jag hör bostadsministern säga att han ser de problem som även jag ser vad gäller sparande och svårigheter att finansiera det egna boendet, alltså när det kommer till att låna och ha en tillräcklig kontantinsats. Det vore bra om vi kunde få i gång en diskussion om sparande och sparandekultur, för där ligger Sverige långt efter.
Herr talman! Jag kan konstatera att jag inte fått något svar från ministern beträffande vad han har för råd till alla de hundratusentals unga vuxna som inget annat vill än att få en bostad här, nu och i dag. Det svaret väntar jag på än.
Jonas Gunnarsson (S):
Jag börjar med att tacka statsrådet för att hon har tagit sig tid att försöka ge svar på min fråga. Frågan jag ställt är egentligen ganska enkel till sin natur. Jag undrar om regeringen och statsrådet kommer att agera för att få till stånd någon form av förfarande för att fall där svenska barn är omhändertagna i ett annat land ska överföras till svenska myndigheter.
Jag pekar i min fråga på Norge, ett land som många svenskar av och till bor i för att arbeta, studera eller annat. Det är också ett land som vi har goda kontakter med och ofta samarbetar med i många olika sammanhang.
Just det faktum att vi i många avseenden är sammansvetsade och välintegrerade med varandra kan skapa en illusion av att vi kan förvänta oss samma sak där som här. Men jag vet att så inte är fallet. Jag kommer från ett gränslän och kan vittna om många som har hamnat mellan stolarna eller fått problem efter att ha rört sig fram och tillbaka över gränsen för arbete eller annat.
Just det problem som jag har tagit upp i min fråga till statsrådet kan kanske tyckas lite perifert, men det är ett stort problem för många familjer och framför allt barn. Situationen jag berör handlar om familjer som bott en tid i Norge där ett omhändertagande av familjens barn har inletts.
Föräldrarna har sedan av olika anledningar flyttat tillbaka till Sverige, men de omhändertagna barnen behålls i Norge i stället för att föras över till svenska myndigheter. För mig ter sig detta lite underligt, och det är förvånande hur lite stöd och engagemang berörda föräldrar har fått från svenska myndigheter när det gäller att åstadkomma en överflyttning.
Statsrådet och jag är överens om det viktiga i att respektera barnkonventionen och garantera barns behov och rätt till sina föräldrar. Med denna inställning till barns rätt borde vi som land göra allt vi kan för att omhändertagna barn ska hanteras av myndigheter nära föräldrarna och där barnen har sin största anknytning. Jag hoppas att statsrådet även delar denna uppfattning.
Det är dock lite otydligt med tanke på att jag upplever att statsrådet inte har svara på min fråga utan i stället räknat upp olika tillämpliga konventioner och hur man kan se på dem. Jag vet att det är många föräldrar och barn som precis som jag väntar på ett svar. Jag förstår samtidigt att det är klurigt och svårt att komma framåt.
Jag vill ändå höra om inte statsrådet kan se dessa problem och försöka hitta ett sätt att lösa dem.
Jonas Gunnarsson (S):
Det är klart att Sverige inte ska kunna överpröva norska domslut och tvärtom. Det skulle vara väldigt konstigt. Men det är inte det jag frågar om, utan jag frågar om ett förfarande och om ministern är beredd att agera för det. Precis som ministern säger tror jag också att Haagkonventionen skulle kunna lösa vissa problem.
Men Norge har inte ratificerat konventionen - den finns inte på plats där. Det skapar vissa problem.
Om jag tittar i barnkonventionen, som är lag i Norge och som Sverige också är bunden av, står det i 8 §: "Konventionsstaterna åtar sig att respektera barnets rätt att behålla sin identitet, innefattande medborgarskap, namn och släktförhållanden såsom dessa erkänns i lag, utan olagligt ingripande.
Om ett barn olagligt berövas en del eller hela sin identitet, skall konventionsstaterna ge lämpligt bistånd och skydd i syfte att snabbt återupprätta barnets identitet." Nu är det inget olagligt som händer i Norge, men de förfaranden som finns i Norge innebär att man kan adoptera bort barn ganska snabbt. Det innebär att man adopterar bort svenska medborgare i ett annat land.
Jag tycker att det är angeläget att man som svensk minister agerar för att få till stånd ett förfarande där vi kan föra över sådana här fall till Sverige och hantera dem här så att barnen kan behålla sitt medborgarskap.
Jonas Gunnarsson (S):
Jag begär inte att man ska överpröva domstolsbeslut utan att man ska fundera på om vi inte ska försöka få till ett förfarande så att fallen kan hanteras så nära föräldrarna som möjligt. Det är där barnen har sin anknytning. Jag vill att vi ska ha ett utbyte i dessa frågor. Det innebär såklart inte ett ensidigt svenskt förfarande utan att man måste ha kontakt med Norge för att försöka lösa denna fråga.
Som redan nämnts i diskussionen och i svaret har vi ganska goda relationer med Norge och de övriga nordiska länderna. Vi kan förvänta oss att människor rör sig mycket över gränserna. Detta är säkerligen inte ett problem bara mellan Sverige och Norge och för familjer som rör sig över den gränsen, utan även för andra.
Jag tycker fortfarande inte att ministern har svarat på själva frågan om hon är beredd att ta initiativ till ett sådant förfarande och försöka få till stånd en ordning som innebär att sådana här fall prövas nära barnets föräldrar så att det finns en rimlig möjlighet till återanknytning.
I dag separerar man medvetet barn från sina föräldrar för att i slutändan - i Norge - kunna adoptera bort dem. Jag tycker att detta är orimligt. Det är ändå svenska medborgare det handlar om.
Jonas Gunnarsson (S):
Jag kan bara svara för mitt eget agerande. Vi har inte några kollektiva beslut om hur vi förhåller oss till röstandet i församlingen. Jag var mycket riktigt ansvarig för att tala för min politiska grupp i frågan, och jag sitter också i det utskott som har hanterat resolutionen och rapporten som ledde fram till den.
Jag var ganska tveksam när arbetet inleddes, men vi lyckades hitta vägar fram där vi bland annat skulle undersöka hur konceptet om reasonable accommodation kunde tillämpas när det gäller religion, religiösa rättigheter och religionsfrihet. Jag var till att börja med ganska skeptisk, måste jag säga. Vi hittade en väg framåt i utskottet som gjorde att jag tyckte mig kunna acceptera det som skrevs.
Under den debatt som fördes i parlamentarikerförsamlingen blev det dock tydligt att det var många element på den politiska arenan som tog detta till intäkt för att få diskriminera andra grupper i samhället. Det gjorde att jag drog öronen åt mig och inte kunde stötta resolutionen. Jag valde då att avstå.
Jonas Gunnarsson (S):
Till att börja med består parlamentarikerförsamlingen av lagstiftare. Det är klart att jag måste ta det som sägs i denna församling på allvar. När man ger uttryck för att man ser att resolutionen skulle okeja att diskriminera andra på grund av sexuell läggning, bland annat, har jag svårt att se att jag skulle kunna rösta för den. Det var vad som gavs uttryck för.
Jag vet att Julia Kronlid deltog i debatten och lyssnade på den, och hon borde säkert minnas det som sas. När det gäller protokollet vill jag påminna Julia Kronlid om det betänkande vi hanterade i parlamentarikerförsamlingen. Om jag minns rätt var vi i ganska stor utsträckning överens om det. Församlingen sa: Jo, det här går väl an.
Men i många stycken hävdade församlingen att detta redan var tillgodosett i den konvention som finns. Det finns alltså redan juridiska verktyg på europeisk nivå att ta till i detta arbete. Vi ska ta detta resande på allvar och se till att vi skapar förutsättningar att det inte händer.
Det gör vi nog bäst genom att skapa samhällen som inte är splittrade och som håller ihop och där människor ser att tron på människors lika värde är något att värna.
Jonas Gunnarsson (S):
Attackerna på den ordning vi i Europa har byggt för att försvara de mänskliga rättigheterna duggar tätt i dessa tider. Framför allt de brittiska konservativa har gjort sig till språkrör för dem som tycker att de överenskommelser vi har på området är alltför ingripande. Systemet som alltsedan andra världskriget byggts upp syftar till att skydda enskilda medborgares mänskliga rättigheter och ge dem som kränks av medlemsstaterna möjlighet att få upprättelse.
David Cameron har efter de konservativas valvinst tydliggjort att hans regering avser att ta steg för att minska Europadomstolens inflytande och i stället göra den brittiska högsta domstolen till högsta uttolkare av de mänskliga rättigheterna i landet. Detta är djupt oroande och utmanar det skydd vi alla står under.
Med detta i åtanke undrar jag vad statsministern anser behöver göras för att upprätthålla den ordning vi har med Europadomstolen som högsta uttolkare av de mänskliga rättigheterna både i vårt land och i Europa.