KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sven Otto Littorin (M):
Det kan nog betraktas som ett helt löfte. Jag tycker att det är viktigt att vi ser på den tilläggsundersökning som vi får i AKU och på andra undersökningar på det här området för att se i vilken mån politiken är verkningsfull. Precis som Sven-Erik Österberg påpekar handlar det om individuell prövning och är därmed behäftat med risker åt bägge håll.
Men det är viktigt att vi inte får uppfattningen att detta skulle vara något slags breddhistoria som är gjord av andra skäl än det som finns i det regelverk som gäller. Det ska alltså vara en individuell bedömning av arbetsförmågan som ligger till grund för beslut om lönebidrag. Vi får definitivt goda tillfällen att komma tillbaka till detta i framtiden också.
Sven Otto Littorin (M):
Det här är min 33:e interpellationsdebatt och den femte i just den här frågan, så utan att återupprepa alla de argument och sakframställningar som har gjorts i de tidigare debatterna, eftersom svaren är desamma, vill jag återkomma till detta med nystartsjobben. De är utformade särskilt för att hjälpa äldre och långtidsarbetslösa att komma tillbaka. Här handlar det om permanenta arbeten, som omfattas av de arbetsrättsliga regler som gäller i övrigt, till exempel lagen om anställningsskydd.
Det är inte en tillfällig arbetsmarknadspolitisk åtgärd med 100 procent i lönesubvention, eller rättare sagt 125 procent, som ju var konstruktionen med plusjobben med merkostnadsersättningen. För att gå in på det som Luciano Astudillo tog upp: För det första är utvecklingen av nystartsjobben mycket mer positiv de första två månaderna jämfört med utvecklingen av plusjobben, bara så att det blir sagt.
Vi kan inte göra den slutliga utvärderingen av nystartsjobben efter så kort tid. För det andra vill jag när det gäller merkostnadsersättningen bara påminna om att 4 400 plusjobb beviljades den sista veckan mellan budgetpropositionen och kungörelsens ikraftträdande. Ams har aldrig varit så effektiv som under den veckan.
Merkostnaden för dessa plusjobb uppgick för två år till ungefär 2 miljarder kronor, som vi naturligtvis enligt budgetlagen måste hantera åtminstone nu inom ramen för utgiftsområde 13. Jag vill bara påminna om att snittersättningen nu uppgår till 100 procent av lönekostnaden.
Det finns alltså ingen grund för att hävda att man ska ta det här beslutet till intäkt för att säga upp ute i kommunerna. Då har man resonerat helt fel. Merkostnadsersättningen var ju tänkt att täcka annat, till exempel sådana saker som handledning eller vad det nu kan vara, introduktion och annat. Med all respekt är det trots allt så att Pajala, som togs som exempel, har använt merkostnadsersättningen för att täcka lönekostnader och anställa fler.
Det var inte avsikten med merkostnadsersättningen. För att komma tillbaka till den grundläggande frågan i interpellationen: Ja, vi skiljer oss åt i synen på äldres möjligheter på arbetsmarknaden. Socialdemokraterna vill gömma undan och låsa in med 100 procents lönesubvention, medan vi menar att särskilt i detta ljusa arbetsmarknadsläge, med 86 000 lediga platser på arbetsförmedlingen - den högsta siffran sedan 1970 - finns det goda möjligheter till permanenta arbeten, som underlättas av nystartsjobbens konstruktion.
Vi ger inte upp hoppet om de äldre på arbetsmarknaden. Det tycker jag att Socialdemokraterna har gjort.
Sven Otto Littorin (M):
Ibrahim Baylans konkreta fråga är jag beredd att omvärdera. Svaret är nej. Anita Kenneman med flera bör i detta arbetsmarknadsläge kunna ha ett permanent arbete utan 100 procents lönesubvention. Till Luciano Astudillo: Om man nu får 100 procent av lönekostnaderna täckta, som ju faktiskt är det som man får i dag, varför skulle då Malmö kommun säga upp avtalet? Det skulle jag vilja höra Malmö kommun, Ilmar Reepalu och andra svara på.
Det är faktiskt, med förlov sagt, inte rimligt. Om nu plusjobben är så fantastiska som vi hör här, ska inte alla arbetslösa använda sig av ett plusjobb? Hade inte det varit en bra idé, om det nu är så fantastiskt? När får vi höra Socialdemokraterna prata om permanenta jobb och en arbetsmarknad för äldre snarare än att gråta över kommunernas ekonomi när den ser ut att gå som tåget?
Sven Otto Littorin (M):
Jag delar den bedömning eller den åsikt som Ibrahim Baylan ger uttryck för. Värdighet sitter i ett permanent jobb. Det är klart att det är så. Men varför pratar aldrig Socialdemokraterna om detta och sitt stora misslyckande? Återigen: Det stora systemskiftet, som vi hörde talas om alldeles nyss, var när Socialdemokraterna övergav arbetslinjen och trots en produktivitetsutveckling i världsklass misslyckades med jobben, så att var femte stod utanför. Jag skulle vilja ställa en fråga. Men det ska jag inte göra, eftersom det är mitt slutord.
Jag bara konstaterar att det är på det sättet. Vi måste nu göra allt det vi kan för att se till att vi får tillbaka människor i permanenta arbeten, där de också omfattas av den arbetsmarknadslagstiftning som i övrigt gäller. Jag hoppas naturligtvis, och kommer att jobba för det, att Kenneman och andra i den situationen får den här typen av arbetstillfällen, utan 100 procents lönesubvention, permanenta arbeten, som alla andra på arbetsmarknaden.
Sven Otto Littorin (M):
Jag vet inte hur Josefin Brink räknar, men jobbavdraget är konstruerat så att man nu kan tjäna de första 31 800 kronorna utan att betala skatt. För en normal LO-familj innebär det ungefär en tusenlapp mer per månad i det första steget av de tre som är aviserade. Det är efter det att den förhöjda a-kasseavgiften är betald.
Eftersom man kan tjäna de första 31 800 kronorna utan att betala skatt tjänar förstås de som arbetar deltid eller har låga löner mest på jobbavdraget. Det är så det är konstruerat. Jag förstår inte riktigt hur den ekvation som Josefin Brink räknar på går ihop. Men låt oss utgå från det som är den egentliga problembild som Josefin Brink tar upp. Det är bara att konstatera att bara vart fjärde företag i Sverige startas av en kvinna. Män har en nettoförmögenhet som är 100 000 kronor över en kvinnas.
Kvinnor har, med hänsyn till yrkesval och sektorer, en lön som är 92 procent av männens. Det här har i princip varit oförändrat sedan 1992. Under tolv av de åren har Vänsterpartiet varit stödparti åt den tidigare regeringen. Det är inte ett helt lysande betyg på er politik. Dessutom har vi, som bekant, fler män än kvinnor både i vd-rum och i styrelserum runt landet. Jag tycker att det här är ett fruktansvärt slöseri.
Det representerar en förlorad kraft, som alla skulle ha kunnat ta en betydligt större del av både i styrelserum och i vd-rum och när det gäller förvärvsarbete i stort, nettoförmögenhetens uppbyggnad och företagandet i stort. Jag har dessutom rätt svårt att förklara det för min 14-åriga dotter när vi pratar om hennes framtid och hennes möjligheter framöver. Jag kan bara konstatera att om man gör som man har gjort kommer det att gå som det har gått.
Den politik som Josefin Brink står för och som hennes parti stödde under de tidigare tolv åren är det vi ser resultatet av i dag. Det finns några saker som vi måste göra. För det första pågår just nu en avtalsrörelse, och den ska jag naturligtvis inte kommentera. Låt oss se vad den ger. För det andra handlar det naturligtvis om att vi måste föregå med gott exempel som arbetsgivare i den offentliga sektorn, inom staten. Det är helt korrekt.
I övrigt måste vi se till att politiken leder till ett förbättrat resultat. Då vill jag återigen påminna om att den stora klyftan i svensk ekonomi går mellan dem som har arbete och dem som inte har arbete. Den politik som Josefin Brinks parti har stött under de tidigare tolv åren har fatalt misslyckats i den delen.
När var femte svensk står utanför och man har permanentat en arbetslöshet på en internationellt sett hög nivå har man verkligen misslyckats. Alltså är en jobbpolitik helt avgörande för att se till att minska inkomstskillnader. En politik för företag är också ett sätt att förbättra förmögenhetsutvecklingen.
En politik för till exempel jämställdhetsbonus i föräldraförsäkringen är ett sätt att lägga en morot framför de pappor som jag tycker bör vara hemma med sina barn under det att föräldraförsäkringen gäller.
Sven Otto Littorin (M):
Med risk för att återupprepa allting som jag har sagt tidigare kan jag bara konstatera att jobbavdraget gör att man kan tjäna 31 800 kronor utan att betala skatt - det gäller de första man tjänar. Det är klart att det för den som är lågavlönad innebär väldigt mycket mer, procentuellt sett, än för den som är högavlönad. Det betyder naturligtvis också väldigt mycket för den som kanske arbetar deltid. Så är det.
Om man då går med på eller tror på eller ser på den statistik som Josefin Brink anför och går med på att det finns fler, vilket är sant, lågavlönade kvinnor än lågavlönade män är det också de lågavlönade kvinnorna som tjänar mer. Det är den enda logiska slutsatsen av detta. Eller hur? Det är det första. Det andra handlar naturligtvis om att se till att vi får fler i arbete - återigen. Den stora klyftan går ju mellan dem som har ett arbete och dem som inte har ett arbete. Att vara arbetslös kvinna jämfört med att vara arbetande man - där har vi naturligtvis den absolut största klyftan.
Borde vi då inte se till att föra en politik som leder till fler arbeten, mer sysselsättning, till att fler kommer ut och får ett riktigt reguljärt permanent heltidsarbete? Ja, det är ju den politik vi för. Jag förstår naturligtvis att Josefin Brink står för en radikalt annan politik. Det är en högskattepolitik, och man var naturligtvis också med och stödde den förra regeringens undantag för de allra rikaste när det gällde förmögenhetsskatten och så vidare. Men då har jag lite svårt att ta den här kritiken på fullt allvar, om jag ska vara helt ärlig.
Nu för vi en politik som leder till att fler kommer i arbete. Jag såg senast i dag en siffra. Vi har 17 000 färre arbetslösa ungdomar i dag än vi hade för ett år sedan. Det är väl en alldeles utmärkt politik. Den vill vi förstärka och fördjupa just för att se till att undvika den typ av klyftor som den tidigare regeringens politik ledde till.
Sven Otto Littorin (M):
Som jag sade - och det finns ingen bristande respekt i det - har jag fått ett tjugotal frågor och interpellationer om detta, men bara en mediefråga.
Det tror jag beror på att det är svårt för gemene man att förstå att 100 procents ersättning i stället för 125 procents ersättning skulle vara tillräckligt för att kommunerna skulle bryta anställningsavtalet med dem som är anställda med plusjobb. Detta av det enkla skälet att det i så fall antyder att man inte har någon som helst nytta av de tjänster som plusjobbarna utför. Det tycker jag är att förnedra dem som utför tjänsterna.
Lennart Axelsson pratar om stöd vid introduktion. Det var så det var tänkt, men tre fjärdedelar av plusjobben beviljades mycket tidigare och den introduktionen var gjord sedan lång tid tillbaka. Jag har svårt att förstå varför man skulle få ytterligare betalt för det under hela löptiden. För den enskilde personen, som så småningom kommer att lämna plusjobben, kommer vi i budgeten att presentera jobb- och utvecklingsgarantin.
Där kommer en lång rad av de åtgärder som Lennart Axelsson efterlyser när det gäller förberedelse för ett varaktigt jobb att finnas. Jag vill återigen koppla den diskussionen till nystartsjobben och till möjligheterna. Jag tycker att det är väldigt glädjande att så många som 40 procent av dem som har fått nystartsjobb är personer som har varit arbetslösa i två år eller längre. Slutsatsen är att vi går från 125 procents ersättning till 100 procent.
Kommunerna får fortfarande 1 000 kronor per dag och anställd. Det är klart att det är en väldigt omfattande subvention, dels av den kostnad man har för den anställde, dels för tjänster som nu utförs i kommunerna.
Sven Otto Littorin (M):
Jag ska inte återupprepa alla argument som vi har dragit några gånger här, men återigen: 100 procent av ersättningen för kostnaden är fortfarande 100 procent. 1 000 kronor per dag och anställd är 1 000 kronor.
Därmed tycker jag att vi kan avfärda den grundläggande frågan om kommunerna nu kommer att säga upp plusjobbare en masse, av det enkla skälet att många kommuner liksom jag tycker att även om vi kan diskutera om denna arbetsmarknadspolitiska åtgärd är bra eller dålig så utför plusjobbarna i sig bra arbetsuppgifter. Det är klart att det är extra bra för en kommun om man får jobbet utfört och någon annan står för hela kostnaden. Det är så det är i dag.
När det gäller den slutliga diskussionen: Jobb- och utvecklingsgarantin kommer vi att presentera närmare i budgeten. Då hoppas jag att Lennart Axelsson kan få ytterligare svar på hur vi med nystartsjobben vill hjälpa dem som har varit borta från arbetsmarknaden länge tillbaka i en fast och permanent anställning.
Sven Otto Littorin (M):
Ökar klyftorna? Jag förstår inte alls. Det blir 100 procents ersättning och 1 000 kronor per dag. För den enskilde plusjobbaren betyder inte detta någonting. Det ökar inte en klyfta. Det minskar heller ingen - för det har vi annat, nämligen en jobbpolitik som ser till att få fler i arbete. Det är där den stora klyftan i det svenska samhället går: mellan dem som har och dem som inte har ett arbete att gå till.
Tyvärr ligger orsaken till detta permanentade utanförskap i det parti som Lennart Axelsson företräder.
Sven Otto Littorin (M):
Tommy Ternemar har frågat statsrådet Mats Odell om han avser att ta initiativ till att kompensera kommunerna för det inkomstbortfall som slopandet av merkostnadsersättningen för plusjobben innebär. Arbetet i regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på frågan. Jag har under de senaste två månaderna fått närmare tjugo interpellationer och skriftliga frågor med frågeställningar liknande Tommy Ternemars. Den aktuella problematiken är således väl belyst här i kammaren. Jag ska därför fatta mig kort. Under några veckor i höstas ökade antalet plusjobb mycket kraftigt på ett sätt som rimligen inte gick att förutse.
Regeringen valde efter mycket noggrant övervägande att finansiera de kostnader som ökningen förde med sig genom att avskaffa merkostnadsersättningen för plusjobben. Jag har stor respekt för att detta beslut kan leda till oro och vissa problem i kommunerna. Några kommuner har satt sig i en svår situation genom sitt sätt att använda merkostnadsersättningarna. Oron avspeglas här i kammaren. Samtidigt vill jag understryka att regeringen i varje läge har ett ansvar för den nationella politiken, på arbetsmarknadspolitikens område och i övrigt. Oförutsedda problem och utmaningar som dyker upp måste hanteras. Och det innebär att val måste göras.
Ett centralt politiskt intresse är att ha en god kontroll på statens utgifter och därmed en god ordning i statsfinanserna. Jag avser, mot bakgrund av vad som här redovisats, inte att vidta åtgärder som innebär ytterligare utgifter i sammanhanget. Vad gäller de praktiska effekterna av regeringens beslut vill jag slutligen gärna påminna om att subventionen av plusjobbarens lön behålls oförändrad på 1 000 kronor per dag. Detta är den högsta subvention som finns inom arbetsmarknadspolitiken.
Och den finns trots att personer med plusjobb vanligen inte tillhör dem som står allra längst från osubventionerade arbeten.
Sven Otto Littorin (M):
Ja, 4 400 plusjobb beviljades de sista veckorna efter att budgeten lades och innan kungörelsen trädde i kraft. Fördröjningen mellan budget och kungörelse berodde på att Ams bad oss om det för att ha möjlighet att ställa om sina system. Detta innebar en ökad kostnad på ungefär 2 miljarder kronor för ett system som jag inte kan kalla annat än en kommunbonus. Den innebar 125 procent av deras totala lönekostnad i ersättning!
Nu har vi tagit bort denna kommunbonus och gått ned till 100 procent av lönekostnaden i ersättning. Jag tycker att det är alldeles tillräckligt, särskilt eftersom vi gjorde det väldigt tydligt att vi hade för avsikt att avskaffa plusjobben. Dock skulle vi göra det på ett sådant sätt att de som har beviljats plusjobb har möjlighet att ha kvar dem under den period som de har beviljats sina plusjobb.
125 procents ersättningsnivå - som det de facto handlade om - skulle ju antyda en negativ produktivitet bland dem som har plusjobben. Det tycker jag är helt orimligt! Jag tycker att plusjobbarna gör ett mycket bra jobb på många sätt och vis. Då är frågan: Om kommunen får 100 procents ersättning i stället för 125 procent - är det skäl för att säga upp? Har kommunerna inte något som helst eget ansvar?
Har de inte någon som helst nytta av de jobb som utförs av plusjobbarna? Det är ju det man antyder om man är rädd för att dessa uppsägningar kommer att sättas i verket. Det där går jag inte på. När det gäller avtalsbrott slutligen: Det går ju inte att avtala bort beslut som är fattade i denna kammare! Det går faktiskt inte, utan dem måste man följa. Slutsatsen av alltihop är att kommunbonusen är borta och plusjobben lever kvar till dess att avtalen med plusjobbarna löper ut.
Vi gör precis det vi har sagt att vi skulle göra. Vi vidtar en lång rad andra åtgärder, inte minst med nystartsjobben som ju visar sig till 40 procent gå till dem som har varit borta från arbetsmarknaden två år eller mer. Den stora fördelen med dem är att det inte finns någon begränsning. Det finns inget tak. Det finns ett budgetestimat, men det finns ingen begränsning. Dessutom handlar det om permanenta arbeten där man också omfattas av till exempel LAS, vilket man inte gör om man är plusjobbare.
Slutsatsen är att svaret på interpellationen är nej. Jag kommer inte att medverka till att ersätta kommunerna för de förlorade 25 procenten på toppen.
Sven Otto Littorin (M):
Jasenko Omanovic tycker att jag borde besöka någon plusjobbare. Ja, jag har en hemma. Min svåger är plusjobbare och klassmorfar i Flen, så jag har väldigt nära kontakt med plusjobbare och vet just vilket bra jobb de utför.
Därför är det för mig helt obegripligt att kommunerna ska ha inte bara 100 procent av deras lönekostnad utan dessutom 25 procent därutöver, som om kommunen inte hade någon som helst nytta av de arbetsinsatser som plusjobbarna utför. Det tycker jag är helt orimligt, om jag ska vara ärlig. Alternativet, när vi ser att budgeten skenar iväg med 2 miljarder på grund av att kommunernas effektivitet var så enormt hög när det gällde att ansöka om plusjobbsmedel under de sista veckorna, hade naturligtvis varit att skära ned på annat inom utgiftsområde 13. Det är ju mitt ansvar.
Det hade varit till exempel olika typer av särskilt anställningsstöd eller vad det nu kunde ha varit som då hade rykt. Då hade vi kunnat få en debatt i den här kammaren som jag hade tyckt var väldigt besvärlig. Det var jag inte beredd att göra. Nu får kommunerna 100 procent i ersättning. Jag har faktiskt lite svårt att fälla krokodiltårar för de kommuner som får ut så mycket av de plusjobbare som faktiskt gör de här insatserna. "Tvingas säga upp" hette det i ett av inläggen här tidigare. Jag tror att det var från Simrishamn.
Ingen tvingas sägas upp. Ingen tvingas säga upp. Man har 100 procent i ersättning av en lön som motsvarar ungefär 15 000 i månaden. Det där är alltså, med all respekt, nys. När det gäller avtalsbrott säger jag återigen: När det uppstår situationer i budgeten som vi måste hantera så är det mitt ansvar att inom det här utgiftsområdet hantera dem. Det tänker jag fullfölja. Jag tänker inte låta budgeten skena iväg.
Och det är klart att då fattas det beslut i den här kammaren som inget avtal i världen kan rucka på, för det är i den här kammaren som den typen av beslut måste fattas. Slutsatsen är, ja, egentligen ingen annan än den som dragits i de tidigare fyra, fem, tio, tolv - vad det nu är - interpellationer och frågesvar som vi har haft i just den här frågan.
Sven Otto Littorin (M):
Ja, lag har företräde. 65 miljoner kronor per månad var den ökade kostnad som annars hade måst tas ur utgiftsområde 13 på annat vis.
De fria medlen där, som vi har debatterat många gånger, inte minst med några av dem som är närvarande i kammaren i dag, är av den arten att det hade inneburit till exempel minskat särskilt anställningsstöd och minskade andra kostnader som jag utan någon som helst tvekan bedömde var mycket viktigare att freda än de 25 procent som överstiger de 100 procenten i lönekostnader.
Jag tycker ändå att kommunerna borde se ett väldigt positivt också ekonomiskt värde av de tjänster som utförs av plusjobbarna och därmed vara beredda att betala. En och annan av de här kommunerna har ju dessutom inte följt regelverket utan anställt ytterligare personer för merkostnadsersättningen, som i Pajala till exempel, och inte använt dessa medel på det sätt som Jasenko föredrog förut. Då är det klart att man har begått ett avtalsbrott i andra ändan, så att säga, och det är ju inte heller särskilt ovanligt att det har skett. Nu får vi nog leva med det här.
100 procent i ersättning borde fungera. Jag tycker att kommunerna som sagt borde känna att man också har lite nytta av de tjänster som plusjobbarna utför. Vi kommer inte att korta avtalstiden eller något i den stilen, utan avtalsperioden löper till dess att de här jobben är avslutade, och man får 100 procent i lönekostnadsersättning.
Sven Otto Littorin (M):
Ulla Andersson har frågat mig om jag avser att vidta åtgärder dels för att ingångna avtal om plusjobben ska hållas, dels för att öka möjligheterna för människor med plusjobb att få reguljär anställning efter avslutat plusjobb. Jag har under de senaste två månaderna fått närmare tjugo interpellationer och skriftliga frågor - en av interpellationerna har jag besvarat tidigare i dag - med frågeställningar liknande Ulla Anderssons. Stora delar av den aktuella problematiken är således väl belysta här i kammaren. Jag ska därför försöka fatta mig kort.
Under några veckor i höstas ökade antalet plusjobb mycket kraftigt på ett sätt som rimligen inte gick att förutse. Regeringen valde efter mycket noggrant övervägande att finansiera de kostnader som ökningen förde med sig, genom att avskaffa merkostnadsersättningen för plusjobben. Jag har stor respekt för att detta beslut kan leda till oro och vissa problem i kommunerna. Några kommuner har satt sig i en svår situation genom sitt sätt att använda merkostnadsersättningarna. Oron avspeglas här i kammaren. Regeringen har emellertid i varje läge ett ansvar för den nationella politiken, på arbetsmarknadspolitikens område och i övrigt.
Det innebär självklart också en frihet att agera i enlighet med det mandat väljarna givit den. En länsarbetsnämnd eller någon annan statlig myndighet kan inte "avtala bort" vad riksdag och regering i offentligrättslig ordning beslutat. Oförutsedda problem och utmaningar måste hanteras, och val måste göras. God kontroll på statens utgifter och därmed god ordning i statsfinanserna är ett överordnat intresse. Vad gäller de praktiska effekterna av regeringens beslut vill jag gärna påminna om att subventionen av plusjobbarens lön behålls oförändrad på 1 000 kronor per dag.
Detta är den högsta subvention som finns inom arbetsmarknadspolitiken. Den finns trots att personer med plusjobb normalt sett inte tillhör dem som står längst från osubventionerat arbete. Jag går så över till frågan om att öka möjligheterna för människor med plusjobb att få reguljär anställning. Regeringen kan självfallet inte ha något att säga om vilka anställningsbeslut enskilda arbetsgivare tar eller inte tar. Det en regering kan göra är att skapa så bra förutsättningar som möjligt för att ekonomin ska växa och nya jobb skapas. En rad beslut med detta syfte tas nu inom olika politikområden.
Jobbavdragen gör det mer lönsamt att arbeta. Sänkta arbetsgivaravgifter inom flera olika sektorer stimulerar efterfrågan. Nystartsjobben innebär att tröskeln för att nyanställa personer som står långt från arbetsmarknaden sänks påtagligt. Jag vet också att arbetsförmedlingarna nu arbetar aktivt för att personer med plusjobb ska gå över till reguljära anställningar. Det är min övertygelse att endast en bred samlad politik, som tar sikte på de grundläggande förutsättningarna för utbud och efterfrågan, kan ge många möjligheter till riktiga jobb.
Bara så kan utanförskapet uthålligt bekämpas, och bara så kan människor växa, utvecklas och ta makten över sina liv.