Anders Borg (M):
Det som har redovisats här i talarstolen ger en bred bild av den svårighet som vi har när det gäller detta. Avtalet omförhandlades en gång i tiden med Danmark efter mycket hårda påtryckningar från den danska sidan. Då var grundproblematiken att inkomstskatten efter skattereformen inte längre var så mycket högre än den i Danmark och att det därför var förmånligt att skatta i Sverige när vi hade gränsgångaravtalet.
I Danmark finansierar man socialförsäkringssystemet med inkomstskatter medan vi i Sverige använder socialavgifter, och i och med gränsgångaravtalet betalade man bara skatt i Sverige och fick sociala förmåner i Danmark utan att betala någon skatt till dem. Den ordningen var naturligtvis helt ohållbar, och därför var det väldigt starka påtryckningar från Danmarks sida.
Den socialdemokratiska regeringen ägnade många år åt att förhandla om detta från mitten av 1990-talet fram till att man slöt det här avtalet i början av 2000-talet. Det är bakgrunden. Vi kan naturligtvis inte lösa det här genom att helt omkullkasta ordningen för svensk skatteutjämning, utan den har vi och har haft under lång tid, och den bygger på att det är en utjämning över hela riket.
Det tror jag i grund och botten är bra, därför att kärnan i den generella välfärdspolitiken är att man oavsett var man bor ska kunna få en bra skola, en bra barnomsorg och en bra sjukvård. Det tror jag att vi i grund och botten är överens om. Den fråga vi då har att ställa oss är: Fungerar det här avtalet för Sverige, och tillämpas det på ett sådant sätt att det ger en rimlig utjämning mellan länderna?
För att utgångspunkten ska vara korrekt ska man notera att det är ett netto till Sverige på 809 miljoner mellan Sverige och Danmark. Sverige får alltså 936 miljoner och skickar 127 miljoner till Danmark. Nettot av det är alltså nästan 1 miljard plus för Sverige. De pengarna tillfaller inte fullt ut de berörda kommunerna, eftersom vi har en skatteutjämning i Sverige som är relativt långtgående och de här pengarna fördelas enligt de normer vi har.
Grundproblemet är alltså att vi har ett avtal med Danmark och ett skatteutjämningssystem i Sverige. Sedan kan man då fråga sig: Är det meningsfullt att föra samtal med Danmark i de här frågorna? Jag skulle säga att svaret har flera olika komponenter. Till att börja med måste vi invänta att man har gjort den här grundliga genomgången av avtalet ihop med danskarna. Det går inte att inleda en förhandling utan att vi vet hur avtalet fungerar och ser ut.
Tidigare har bilden varit att problemen uppstått på grund av Sveriges tillämpning av avtalet och att man inte har varit fullt så aktiv från Skatteverkets sida som man kanske borde ha varit i de här frågorna. Men jag delar nog Leif Jakobssons och Gunnar Andréns uppfattning att det även på den danska sidan finns en insikt om att det här inte är oproblematiskt.
Man måste komma ihåg att den insikten inte heller är okomplicerad, därför att det här avtalet som vi nu har med Danmark överensstämmer väl med internationella normer. Alltså måste det, om avtalet ska ändras, bygga på att den danska regeringen är beredd att frångå de normer som finns utifrån en insikt om att det är viktigt med Öresundsregionens integration. I det perspektivet vill jag särskilt välkomna det som Gunnar Andrén framhåller om att ju mer förståelse för de här frågorna från Danmarks sida som vi kan skapa gemensamt, desto bättre.
Därför är det naturligtvis väldigt bra när skatteutskottet i Sveriges riksdag och skatteutskottet i den danska riksdagen talar om dessa frågor. Sedan får vi föra den här dialogen vidare med danskarna när utredningen så småningom blir klar.