Thomas Östros (S):
Regeringen har lagt förslag och kommer att återkomma i budgeten om ytterligare öronmärkta bidrag till skolan. Det gäller 1 miljard nästa år och ytterligare 1 miljard året därpå. Vi har alltså två år på oss att fortsätta stötta skolan med riktade öronmärkta statsbidrag som ska användas för att anställa fler lärare, det som hittills har varit en mycket stor framgång. Vi har 3 000 fler.
Nu anställs 8 500 fler lärare sedan vi började programmet, och det är en väldig framgång också för skolans del. Skolan behöver mer resurser. Frågan är hur man tar ett gemensamt ansvar för skolan. Det är klart att man måste diskutera Folkpartiets förslag om statlig skolpeng, för det är det som är alternativet till att vi har en kommunal finansiering där staten stöder kommunerna för att de ska få resurser för att kunna satsa på sin skola.
En statlig skolpeng blir med nödvändighet schabloniserad, det går inte att komma ifrån. Tro inte att det går att hitta ett statligt verk som gör att man kan ta hänsyn till varje elevs individuella behov. Och vad händer med det demokratiska inflytandet över skolan? Man kan göra det väldigt praktiskt: Vart vänder man sig om man som familj, som förälder, som far är missnöjd med resurserna till skolan för sitt barn?
Är det en kommunal skola finns det en demokratisk instans som kan diskutera, debattera och fördela resurser. Men om vi har ett statligt skolpengssystem där mitt barns skolpeng har fastställts av ett statligt verk i Stockholm, vart vänder man sig då för att få till stånd en förändring? Inte kan riksdagen vara det forum där vi ska diskutera individuella elevers behov? Vi skapar system som det blir väldigt svårt att ha på ett annat sätt än starkt schabloniserade.
Då får vi resurser som inte kommer att kunna användas för att fördela efter behov. Det är erfarenheten i alla våra kommuner: Vi kan inte fördela resurser lika. Vi måste låta behoven få ett större spelrum - som man gör här i Stockholm och i rader av kommuner. Man förändrar resursfördelningssystemet så att skolor som har större och svårare uppgifter får mer resurser till sitt förfogande.
Vissa kommuner hamnar i speciella lägen som det skulle vara mycket svårt att ta hänsyn till med ett statligt skolpengssystem. I en kommun som Malmö med en stark flyktinginvandring finns elever som kommer till skolan i 12-13-årsåldern med mycket stora behov av särskilt stöd. Hur ska man ta hänsyn till det i ett schabloniserat, statligt skolpengssystem?
I förra veckan var jag på en konferens i Berlin där Sverige och Tyskland tillsammans diskuterade erfarenheterna av OECD:s stora utvärdering av skolan. Tyskland har en modell som är nästan identisk med den som Folkpartiet förespråkar, med stark sortering av eleverna tidigt i skolan.
Tyskland faller väldigt illa ut i de utvärderingar som gjorts när det gäller elevernas kunskapsnivåer men framför allt när det gäller klyftorna mellan eleverna och de kunskapsskillnader som finns. Sverige var med i seminariet för att vi lyfts fram som ett exempel.
Vi är inte utan problem och svårigheter, men vi lyfts fram som ett av de länder inom OECD som bäst hanterar att både ge goda kunskaper som står sig internationellt och hålla klyftorna lägre än i de flesta andra länder. Det sistnämnda gäller särskilt om man jämför med andra länder med stor invandring. Det finns anledning för oss att ha självförtroende för att vår modell är en grundläggande modell som klarar sig bättre än de flesta andras.
Vi måste bidra med mer resurser till skolan, starkare fördelning av resurserna till dem som behöver det bäst och en tuffare och tydligare utvärdering nationellt, för att också driva på de kommuner som inte gör tillräckligt bra ifrån sig. Nu har vi det nya skolverket. Vi stöttar skolorna, anställer fler lärare. Vi har fått bättre resultat i grundskolan. Vi är på väg åt rätt håll. Jag tror att en statlig skolpeng skulle innebära en stor risk för att den utvecklingen knäcks.