Allan Widman (L):
Försvarsministern gjorde ett imponerande svep över det försvarspolitiska fältet, och jag ska bara kort kommentera det inledningsvis. Hon pekar på de brister som har funnits i omställningsarbetet. Det har funnits sådana brister. Vad jag tycker att regeringen alltför lätt glömmer är att de bristerna i första hand är regeringens ansvar.
När materielavvecklingen inte fungerar och kostar tre gånger mer än vad som var förutsatt, och när personalavvecklingen tillåts kosta svindlande 4-4,4 miljarder, är det i första hand mot regeringen som kritiken måste riktas. Möjligheten att följa upp och kontrollera myndigheten måste förbättras. Här ligger initiativet i första hand på regeringen själv.
Jag ställde tre, som jag själv tyckte, väldigt konkreta frågor. Statsrådet fortsätter att låtsas som om det är möjligt att göra alla internationella långsiktiga insatser samtidigt som Sverige är med och åtminstone på lång sikt etablerar en snabbinsatsförmåga, som kanske är bland det största och svåraste som vi någonsin har gjort, i alla fall under 1900-talet.
Men hon undviker att svara på vad som är den viktiga prioriteringen, och det är problematiskt, eftersom det här arbetet och slutmålet för arbetet inte på något sätt är klart utan är under diskussion. Det är väl om bara ett par veckor som försvarsministern ska ta en ny diskussion om detta med sina kolleger i EU. Då är det viktigt att man gör klart för sig vad Sverige egentligen vill och vad vi ska välja om vi måste välja.
Jag ställde också frågan om frivillighet, om att direktutbilda mot internationella uppdrag, om det är någonting som man tar fram och bejakar bara i detta sammanhang eller om det också är någonting som kan tillämpas med fördel i det övriga försvaret. Det är tankar som Folkpartiet har varit inne på under lång tid - därav mitt intresse för den här frågan. Herr talman!
Det finns väldigt mycket att välja på i fråga om internationell krishantering. Förmodligen skulle Sverige kunna hitta uppgifter för tre, fyra eller fem gånger det antal soldater som i dag gör internationell tjänst. Behoven är nästan omätliga, men dessvärre är utbudet inte oändligt. Jag måste återigen ställa en fråga.
Under hela denna vår känns det som om Sverige har intagit hållningen att det är viktigt att alla länder inom EU ska vara med i den här förmågan och i de här förbanden. Den som intresserar sig för sådana här saker kan, när man tittar på själva modellen för uppbyggnaden av snabbinsatsförmågan, konstatera att den i första hand är dimensionerad för stora länder.
Det var också stora länder i EU som tog initiativ till detta. Därför ställer jag frågan återigen: Varför är det så oerhört viktigt, och varför återgår både regeringen och dess samarbetspartier till att Sverige ska delta och delta fullt ut, när det finns så mycket annat som är angeläget och som kanske också är bättre lämpat för ett land som Sverige att delta i?
Sverige är inte specialiserat på mycket tuffa peace enforcement -uppgifter, utan vi är specialiserade på det som många gånger är flaskhalsarna i internationell krishantering, logistik, sjukvård, minröjning och annat, som inte är lika flashigt men som förvisso är en viktig beståndsdel i den totala insatsen.