Birgitta Ohlsson (L):
Jag vill inleda med att säga att jag givetvis står bakom Folkpartiets samtliga reservationer, men jag vill koncentrera mig på att yrka bifall till reservation 5 i utrikesutskottets betänkande som vi i Folkpartiet har tillsammans med Miljöpartiet och Kristdemokraterna. Den handlar om att införa en internationell miljödomstol, och det är just detta jag ska prata om i det här anförandet. Vi ärver inte jorden av våra föräldrar - vi lånar den av våra barn. Så löd en gammal klyscha från miljörörelsens tidiga 1970-tal.
Och nog gäller det här allmängiltiga budskapet för både tidigare och kommande generationer, här i Sverige och på resten av klotet. På samma sätt som människan, enligt liberalismen, inte har rätt att skada andra människor, har vi inte heller rätten att förstöra kommande generationers möjlighet att växa upp i en god miljö. På jorden finns i dag allt vi behöver. Luft, vatten, jord och solenergi fungerar i livsnödvändiga system tillsammans med allt levande. Men naturtillgångarna är inte oändliga.
Därför måste vi hushålla med våra resurser. Och även om vi i dag inte kan förutspå hur kommande generationer av människor och djur kommer att leva är det inte speciellt djärvt att göra antagandet att dessa också kommer att vilja ha rätten till rent vatten, frisk luft och en uthållig miljö. Därför stöder vi i Folkpartiet förvaltarskapstanken, att man också ska se framtida generationers rätt till en god miljö. Hoten mot miljöutvecklingen i världen ligger inte främst i globaliseringen.
Avgaserna och föroreningarna skyr inga nationsgränser. Därför behöver de bemötas med mer globalisering, men framför allt måste solidariteten globaliseras. Göran Lindblad från Moderaterna talade förtjänstfullt om miljöförstöringen i Kina. Det handlar om ett långt och utdraget lidande. Människor dör, inte i medialt stora katastrofer, utan i enskilt nötande, på grund av förstöring år efter år.
Men vi ser också hur människors livsmönster präglar och styr. Förra veckan representerade jag riksdagen på en FN-konferens i Haag, som Habitat hade arrangerat, om just urbanisering och hållbar utveckling. Där hade vi oerhört intressanta diskussioner om hur vi här i Europa, på hemmaplan, men också i andra länder kan använda exempelvis bistånd för att jobba mera miljömässigt hållbart.
Men de senaste åren i världen har ändå visat hur nära vi människor står varandra, även om tusentals mil kan skilja oss åt rent geografiskt. Det har varit naturkatastrofer med så grymma följder att de har skördat tusentals liv. Följderna också har påverkat oss i Sverige. Flodvågskatastrofen, med tsunamin, drabbade Sydostasien, med hundratusentals dödsoffer, på annandagen den 26 december 2004.
Orkanen Katrina drog in mot USA:s sydliga kust med 1 203 döda individer som följd sensommaren, förra hösten, 2005. 30 000 personer dog i Pakistan den 9 oktober 2005. De här tre sakerna var inte isolerade händelser i Långtbortistan, utan de berörde oss i själ och hjärta.
Genom CNN:s kameror, personliga svenska offer och rapportering dygnet runt kunde vi följa enskilda individers öden och framför allt se hur vår värld krymper. Även om vi i dag kan dela in miljöfrågor i globala, regionala, inklusive internationellt rum, samt lokala är likväl ansvaret för miljöförstöringen globalt.
Även om marknadsekonomin, för mig som liberal, är grunden för att lösa miljöproblemen, både globalt och lokalt, krävs det att staterna sätter upp tydliga lagar och spelregler för att förhindra miljöförstöring. Det ska kosta att skita ned för företagen, på ren svenska. Man behöver också satsa på föroreningsrätter, global skatt på koldioxidutsläpp med mera. Ansvaret för hållbar utveckling vilar framför allt tyngst på oss i den rika världen.
Men utvecklingsländerna måste också anta egna alternativ, och vi måste ställa relevanta krav för att främja hållbar utveckling. Det är vår moraliska skyldighet i väst att nedmontera västvärldens nationalstatsegoism som att avskaffa hindren för utveckling genom att rasera tullmurar och skulder. Men det gäller också att se möjligheter till utveckling genom bistånd. Skyddet av miljön i världen ska inte ses som något lyxmål, något som de fattiga kan börja bekymra sig om när de väl har lämnat fattigdomen bakom sig.
Här måste vi ha ett miljöbistånd för att sanera u-ländernas redan skadade miljö och införa miljövänlig teknik. Här tror vi liberaler att man ska vara utvecklingsoptimistisk. Vi tror att det finns konkreta förslag som kan påverka världen i bättre riktning. Det kan handla om att motverka växthuseffekten globalt, som är det största miljöhotet, genom att se till att man inför en europeisk koldioxidavgift för att stoppa luftföroreningar och försurning.
Det kan handla om att skapa internationella regelverk för att kunna sätta dit miljöbovar och ställa krav på progressiva miljöreformer hos länder. I dag lider det globala samarbetet när det gäller miljöfrågor av brist på samarbete och starka institutioner. Det är väldigt bra att man har internationella miljökonventioner för att skydda djur, natur och människor. Men hur effektiva blir de egentligen om man inte kan implementera dem och driva igenom dem på olika sätt?
Vi tror från Folkpartiets sida att om man inrättar en internationell miljödomstol skulle det internationella ramverket på miljöområdet bli mycket starkare. Man skulle kunna få ett sanktionssystem så att man på det sättet kan lösa tvister mellan olika länder. Det skulle i sin tur kunna främja efterlevnaden av internationella miljökonventioner. I dag har vi en radda globala organ på miljönivån som jobbar. Där står FN, Förenta nationerna, i centrum.
Genom FN-systemet har vi FN:s miljöprogram Unep, vi har kommissionen för hållbar utveckling, Commission on Sustainable Development, CSD, och vi har diverse olika miljökonventioner och initiativ, som exempelvis toppmötet i Johannesburg hösten 2002. Men det saknar institutioner som kan följa upp alla dessa bra och lovvärda initiativ. Vi har ingen internationell miljödomstol i dag, även om den internationella domstolen i Haag, som FN styr över, har en speciell miljökammare.
Det sker diskussioner i världen i dag hur man kan ändra Uneps roll och hur man kan stärka den. Men jag tror inte att det räcker ifall man på allvar vill anta Kyotoprotokollet fullt ut. Jag tror att vi behöver en domstol på global nivå, eftersom miljöförstöringsfrågorna kanske är de mest gränsöverskridande politiska frågor vi har. Jag tror också att vi kan få inspiration genom att titta på andra fält. Se på ICC, den internationella brottmålsdomstolen som finns i Haag och har verkat ett par år och redan är framgångsrik.
Sist men inte minst tar en liberal global miljöpolitik sin utgångspunkt i det personliga engagemanget. Vi måste uppmärksamma mer att individens initiativ ofta varit nyckeln till att det utvecklats en mer miljövänlig värld. Man brukar säga att om 10 % av västvärldens konsumenter skulle börja köpa miljövänliga produkter eller rättvisemärkta produkter skulle det förändra världen mer än allt bistånd gör tillsammans i dag. Tänk också på hur det har varit i Sverige.
Tänk på hur svenska konsumenters efterfrågan av exempelvis miljövänligt toalettpapper eller återvinningsbart kaffefilter drev bort miljöskadliga produkter från marknaden. Det var inte primärt nya lagar som ändrade så att det blev mer miljövänligt utan faktiskt konsumenterna som ville ha någonting som passade och var mer fromt mot miljön. Avslutningsvis vill jag säga att miljöförstöring och resursslöseri i stor utsträckning beror på att miljön har betraktas som en fri tillgång som man kan behandla lite hur som helst.
Där tror jag att äganderätt till ekonomiska styrmedel kan vara ett väldigt bra exempel på effektiva metoder och hur man använder marknadskrafterna i miljöpolitiken. Här har vi alla ett ansvar. Fru talman! Vill man förändra världen måste man börja med sig själv. Det gäller inte minst för oss i denna kammare. Därför är det viktigt när vi har diskussioner om global miljö att vi också tänker på hur vår egen riksdag kan vara ett föredöme och att leva som man lär.