KBLab/rixvox huggingface dataset:
Kerstin Lundgren (C):
Tack för svaret från Thomas Bodström på min fråga om fortsatt centralisering av rättsväsendet. Jag noterar i svaret att ministern verkar tveksam till huruvida det pågår en centralisering av rättsväsendet eller inte. Det är en tvekan, må man väl säga.
Om centralisering förekommer är den dock inte ett självändamål från regeringens sida. Det får man väl tacka för. Den baseras på varje myndighets särskilda behov och förutsättningar. Fru talman! Det finns två perspektiv i den här frågan. Det ena är medborgarens. Det andra är myndighetens.
Medborgarna i Norrbotten tvekar inte. De hyser förtroende för sin polis, men stora delar av Norrbotten uppfattar inte närvaron av polis. Medborgarna i Stockholms län tvekar inte heller.
De ser vad som händer i vardagen och verkligheten: en utvecklingsstörd i Ronna hemma i Södertälje, en motionär vid Yngerns strand som tvistar med frågan om Yngern ligger i rätt område eller inte. Medborgarna i Hedemora tvekar inte.
Medborgarna som får enskilda polisers mobiltelefonnummer tvekar inte. De ser, fru talman, en tydlig centralisering av rättsväsendet, ledd av polisens verksamhet. De ser också, på alltfler ställen i landet, hur tingsrätter försvinner och åklagare centraliseras. Avstånden växer.
De ser en annan verklighet. De har förtroende, javisst, men alltfler förväntar sig inte att polisen kan avvärja brott. Jag noterar att justitieministern inte heller talar om det annat än i termer av förebygga och utreda. Jag ser också en passus i justitieministerns svar som förvånar.
Han tror inte att avstånd spelar någon som helst roll. Kanske inte för myndigheten, men jag hör ju att poliser väljer bort den stora länskommunikationscentralen som finns i den här regionen, i Stockholms län, eftersom man inte kommer fram. Den fungerar inte. Jag hör om hur effektiviteten minskar när lokalkännedomen försvinner.
Medborgaren inser att polisen inte finns i tid och att det inte är någon mening med att ringa eftersom man inte kommer fram. Väktarsamhället växer där man har råd att betala och köpa sig trygghet. Det finns medborgarsammanslutningar. Länspolischefen i den här regionen uppmanar medborgare att gå samman.
I Norrbotten tar man saken i egna händer för att inte leva i ett rättslöst land, kommunerna likaså. Fru talman! Det riktigt allvarliga är att regeringen och justitieministern tvekar om huruvida det pågår en centralisering. Han ser inte medborgarens perspektiv.
Regeringen väljer inte medborgarens perspektiv för att försöka ta ett samlat grepp över en av de viktigaste uppgifterna för ett demokratiskt samhälle, en väl fungerande rättsstat. Det är allvarligt.
Kerstin Lundgren (C):
När man lyssnar på den här debatten hör man att det låter som om det finns många problemområden. Johan Pehrson pekar på kriminalvården. Jag hörde tidigare om tingsrätternas centralisering. Det finns många små tårtbitar, i sig viktiga, i sig möjliga att förändra, i sig möjliga att effektivisera. Självklart. Det sker en förändring av samhället och självklart krävs förändringar.
Men det den diskussion som jag vill föra handlar om är att man har en helhetssyn, att inte tårtbitarna får styra sig själva, att inte myndigheterna får styra sig själva utifrån det man uppfattar vara bäst utifrån de för stunden rådande förutsättningarna, exempelvis resursbehoven.
Regeringen bör se ett helhetsperspektiv och ta ett parlamentariskt ansvar för rättssamhällets hela utveckling och säkra att det inte fortsätter som hittills, när maskorna i rättssamhället blir allt större. Det innebär inte att jag ifrågasätter polisen eller att de enskilda personerna på de olika myndigheterna gör ett bra jobb.
Det handlar om att centraliseringsvågen går genom landet utan att det finns en samlad bedömning. Vi får alltmer en nationell polis. Den lokala polisen - närpolisreformen till trots - upplevs av alltfler som fjärrpoliser. Det är därför som kommunerna i till exempel den här regionen i många stycken väljer att anlita väktarfirmor för att sköta det lokala trygghetsarbetet.
Det är en utveckling som är uppenbar. Vi hörde på Kommun- och Landstingsförbundens senaste kongress en intensiv debatt om huruvida vi behöver en lokal polis, en kommunal polis. Det finns ett glapp i systemet som regeringen uppenbarligen inte vill se, måhända inte ens försöker leta efter.
Jag hörde en tydlig tvekan i justitieministerns svar på min interpellation. Är det en centralisering eller är det inte? För oss som vill bygga samhället underifrån måste det vara självklart att ha ett medborgarperspektiv även på de här frågorna.
Att säkra att rättssamhället fungerar på likvärdigt sätt för människor i Norrbotten, i Dalarna, i Stockholmsregionen, i Västra Götaland och på Gotland är en av våra viktiga uppgifter i den här kammaren. Här behövs en samsyn och inte att varje myndighet får agera inom sitt ramverk utan att man har en helhetsbild av vart utvecklingen bär hän. Där verkar regeringen sakna överblick.
Kerstin Lundgren (C):
Jag konstaterar att regeringen verkar stå handfallen inför den centraliseringsvåg som genomsyrar rättsväsendet. Det räcker inte att medborgarna har tilltro till och förtroende för rättssystemet, rättssamhället. De måste också känna att det är närvarande.
Om rättssamhället finns där borta men inte här där jag lever och verkar, i mitt bostadsområde, i min närmiljö, så är det en del i en oacceptabel utveckling. Myndigheterna ska självfallet pröva sin verksamhet och göra den effektiv. Men också där måste någon våga ställa frågan om det är den enda sanningen.
Det finns på många ställen en övertro på den enda vägens politik. Ta Stockholms tingsrätt, som borde vara kronjuvelen i en effektiv verksamhet - en stor, ståtlig tingsrätt! Den var det stora problemet. Länskommunikationscentralen i Stockholmsregionen har utretts. Man har inte funnit att den har givit bättre effektivitet.
Den har inte givit bättre ekonomi och är uppenbart en stor källa till kritik både från medborgarna och från lokala poliser. Jag noterar att regeringen inte tänker vidta några åtgärder för att möta centraliseringen inom rättsväsendet.
Jag noterar att regeringen inte avser medverka till att en fortsatt centralisering inom polisväsendet inte får ske utan föregående analys. Man verkar inte intresserad av att se frågan utan nöjer sig med att låta myndigheterna styra själva. Det beklagar jag, och det beklagar väldigt många människor i Norrbotten, Hedemora och Stockholmsregionen - ja, över hela landet.
Kerstin Lundgren (C):
Tack, näringsministern, för svaret på min interpellation. En kraftig långsiktig satsning på IUC-bolagens verksamhet, 200 miljoner kronor per år i fem år, var förslaget från den senaste utredaren på det här området, Lönnqvist, i november 2002.
Från Metalls sida vill vi se ett större engagemang från regeringen i att stödja det nätverk av IUC-bolag som i dag driver produktutveckling och etablering av nya företag, säger Göran Johnsson, Metallordförande, 2002.
Göran Persson säger i DN att regeringen vill se och ser IUC som en viktig del i pusslet för att öka tillväxten och förnya näringsliv och jobb i landet. Det finns 19 IUC-bolag i dag.
Därvidlag har det skett en ökning med 10 stycken sedan försöksverksamheten avslutades, år 2000, från 9 till 19. Det är 19 IUC-bolag i 22 regioner, på väg mot att bli 25. Det är 19 delägda bolag. 650 företag är berörda. Nio utredningar har kommit och gått, som har varit positiva till IUC-verksamheten.
Senast var det Lönnqvist. I dag säger näringsministern att han lämnar två positiva besked till kammaren. Måhända är glädjebesked ägnade att vara roliga, och man må väl fundera över om ministern behagar skämta. Entreprenörskapet går dåligt.
En utredning av 40 länder visade nyligen att Europa ligger lågt. Nyföretagandets betydelse växer ständigt. Centralstyrningens tid borde vara förbi, ministern. Men Sverige lever alltjämt i den. När ministern nu efter många om och men lämnar besked är det till Nutek beskedet går.
Beskedet är att det uppenbarligen är centralstyrda, centralt hanterade, projekt som är vägen framåt. Det är också ett besked till många IUC-verksamheter som i dag är på väg att avvecklas i brist på besked. De får signalen att det egentligen bara är det som väntar. Deras verksamhet är på väg att upphöra.
Har jag misstolkat ministern hoppas jag på ett tydligt klargörande i den fortsatta debatten. IUC har sökt besked. 2003 fick man ingenting långsiktigt. Man fick avvakta att regeringen skulle fundera färdigt med anledning av Lönnqvists utredning. I november kom man med sin vanliga anslagsframställan enligt de regler som regeringen har lagt fast.
Man väntade runt årsskiftet på att få det besked som man normalt får vid årsskiftet, men besked uteblev. I det här läget har signalerna från regeringen varit att avveckla. Även ett icke-besked, ministern, måste naturligtvis tolkas av dem som är satta att verkställa det.
Inom de hundra projekt som nu är i gång rinner förtroendet, tilliten till den statliga näringspolitiken, ut. Det som är förstört på det sättet går inte snabbt att återuppbygga.
Så jag beklagar att ministern här i dag signalerar att IUC-bolag uppenbarligen inte är förenligt med ministerns syn på en framtida nyföretagarstimulans i landet, med en nyföretagarpolitik som bygger underifrån, inte ovanifrån via statliga myndigheter.
Kerstin Lundgren (C):
Jag hörde inte - måhända hörde någon annan - vad som var ministerns grund för att nu hävda att systemet måste förändras. Han nämnde att den socialdemokratiska regeringen minsann hade utrett detta när han så småningom kom med förslaget 1997 att inrätta IUC, partnerskapet lokalt och regionalt mellan företag, fack och olika aktörer. Då fanns det utrett.
Sedan kan man säga att det bakom den utredningen låg just de lokala initiativen, den lokala ambitionen att försöka knyta samman olika aktörer för att skapa förutsättningar för nyföretagande och för att stimulera nyföretagande.
Men nu, efter nio utredningar, har det uppenbarligen uppdagats någonting i Regeringskansliet som inte har kommunicerats, såvitt jag har förstått, med de 19 berörda IUC-företagen och de 650 delägarna, de lokala och regionala aktörerna.
De har väntat på positiva besked eftersom det har varit signalerna från Regeringskansliet och från olika företrädare i olika sammanhang. Men i regleringsbreven kom ett stopp, och nu har man hittat någonting nytt. Vilken utredning ligger till grund för detta? Vad är det för väl övervägda slutsatser som har varit ute och remissbehandlats och som har fått sådana positiva omdömen som just de andra utredningarna som ligger bakom regeringens signaler i detta sammanhang?
Från vår sida, och från oss här i kammaren, är det viktigt att granska hur regeringen sköter sitt fögderi och hur ministern sköter sitt fögderi. Och hur tar man till vara på förutsättningarna att skapa långsiktighet och stimulera lokala aktörer att gå samman för att just underlätta för nyföretagande utifrån de förutsättningar som gäller regionalt? De 19 IUC-bolagen ser väldigt olika ut. Det är väldigt många olika aktörer som medverkar.
Det är underifrån när man hittar och formerar. Det är uppifrån när ministern utan vidare och utan uppenbara, åtminstone icke kommunicerade, underlag kommer fram till att man ska göra på ett helt annat sätt. Det skapar ett misstroende.
Det bygger murar av förlorad tillit där man tror att det blir precis som vanligt, att regeringen kommer med ett nytt paket och att det nya paketet har en överlevnadstid som måhända är något längre än filmjölken, men inte så väldigt mycket. Vågar man lita på detta? Man har ju prövat och sett det förut. Det är detta som är så allvarligt när man behöver goda förutsättningar för ett gott företagarklimat.
Tro inte, ministern, att investeringar i produktutveckling och idéer på det här området kan betala sig på ett kvartal. Det är inte kortsiktigheten som ska gälla här, ministern, utan det är långsiktigheten som måste finnas med i systemet. Och jag beklagar att ministern och regeringen uppenbarligen inte verkar värna det.
Kerstin Lundgren (C):
Uppenbarligen ger ministern besked om att det inte är någon utredning eller något mer offentligt arbete som har bedrivits och som vi från riksdagens sida kan granska så att vi kan bedöma vilket underlag som regeringen har för att förändra sin hållning i den här delen. Uppenbarligen gör han inget ställningstagande till den statliga utredning som presenterades 2002 och som föreslog en långsiktig och kraftig satsning.
Det var 200 miljoner kronor per år under fem års tid. Den utredningen tillhör uppenbarligen en av dem som åtminstone i den här delen får läggas i en byrålåda tills någon behagar ta fram den på nytt och måhända presentera den som en stor och ny satsning.
De 30 miljoner som ministern talar varmt om i detta sammanhang må väl ses som en avvecklingspeng.
För de IUC-bolag som nu får signalen att de inte fortsatt kommer att få det här uppdraget och att de kommer att bli föremål för Nuteks prövning måste nog vara beredda att avveckla.
Också de 100 projekt som nu är på gång måste rimligen avvecklas, och de pengar som finns att återinvestera går förmodligen förlorade för staten. Det skulle kunna bli mer om staten var beredd att satsa resurser på det här området.
Snarare är det så att det blir mer av Nutek och mindre av lokalt och regionalt utvecklingsarbete genom det upplägg som ministern uppenbarligen har gått in på. Jag kan hålla med om att det är en verksamhet med både plus och minus. Men det stora minuset måste man ge regeringen och Regeringskansliet för sättet att hantera verksamheten. Det är ju regeringen som har angett spelreglerna.
Hade ni varit missnöjda skulle ni ha ändrat dem i tid så att det hade varit möjligt att agera utifrån dem i stället för att få kritik i efterhand.
Kerstin Lundgren (C):
Den diskussion och debatt som förs nu är naturligtvis oerhört viktig.
Det är avgörande att vi tillsammans i den här kammaren så småningom kan landa i ett beslut som har legitimitet både i den här regionen, där många känner att man skjuter till pengar, och hos dem som kommer att få känna konsekvenser i den mån som vi minskar den del som gäller skatteutjämningen.
Vi måste få ett system som är långsiktigt hållbart och som inte hela tiden eroderar det lokala och det kommunala självstyret. Det är en av de frågor som är angelägna: att vi hittar fram till en modell också på andra områden. Skatteutjämningen är ju bara en del av en helhet.
En annan del som är nog så intressant är att inte regeringen och den här kammarens majoritet lägger ansvar på kommuner och landsting utan finansiering, något som också bidrar till att erodera förutsättningarna för att leva upp till medborgarnas berättigade krav på förtroendevalda på alla nivåer.
Det är viktigt att, som vi från Centerpartiets sida brukar säga, också ha ett federalt perspektiv på den här typen av frågor så att varje nivå hittar finansiering för sina löften. Inte sällan hör man statsrådet Lövdén säga: Ja, men vi har ju skjutit till pengar. Det visar sig nästan alltid att de pengarna inte motsvarar de förväntningar som regeringen lägger på kommuner och landsting.
Detta bidrar till att driva upp kostnadslägen och kommuninflationen, så att säga, på ett sätt som inte är tillfyllest. Sedan hoppas jag som sagt att vi verkligen kommer att få ett beslut som tar fasta på den mycket starka opinion som finns i den här regionen och som det är nödvändigt att lyssna till.
Kerstin Lundgren (C):
Det är viktigt med tid för att sörja. Men det är också viktigt med tid för att gemensamt glädjas över saker som det finns skäl att lyfta fram. Fru talman! I den region där vi nu befinner oss finns det trots allt skäl att glädjas.
Januari 2005 markerar faktiskt tioårsdagen för den första nationalstadspark som vi har kunnat skåda. Nationalstadsparken Ulriksdal-Haga-Brunnsviken-Djurgården är ett område av regionalt intresse men också mycket mer, nämligen av internationellt intresse.
I nationalstadsparken sammanflätas parker, bebyggelse och natur till en unik miljö med betydande värden. Nationalstadsparken är Stockholms enskilt viktigaste rekreationsområde och hyser landets mest välbesökta museer och parker. För tio år sedan bildades nationalstadsparken för att ge ett långsiktigt skydd för denna vår gemensamma miljö i vår huvudstad.
Tyvärr, måste jag säga, går det här jubileet spårlöst förbi - detta inte till följd av den tragiska händelse som så mycket överskuggar allt annat utan, fru talman, på grund av att regeringen har sovit i rätt så många år när det gäller de här frågorna. Hösten 2003 interpellerade jag statsrådet i fråga.
Samma vecka som hon skulle lämna ett svar här i kammaren kom det ett beslut från regeringen om ett uppdrag till länsstyrelsen om att ta fram ett arbete på området - ett arbete som ska redovisas innan det här året är slut och som har delredovisats. Man kan väl konstatera att inte mycket har hänt under åren fram till 2003. I stället har frågan så att säga vilat. Intressekonflikter har uppstått - sådana har kommit och gått.
Nationalstadsparken har naggats i kanten. Länsstyrelsen har tydligt signalerat att man inte har resurser att gå in och pröva enskilda byggärenden för att verkligen ta upp de här bitarna, så ett moratorium utan resurser till länsstyrelsen skulle inte leda till någonting. Vad som krävs är att resurser tillskjuts så att staten tar sitt ansvar för det vi beslutat om: en nationalstadspark.
Men se här finns konflikten mellan våra vanliga ordningar och just modellen med en nationalstadspark som förvaltas av flera markägare. De resurser som anslås till naturvård och till naturreservat kommer nämligen inte nationalstadssparken till del. I princip har länsstyrelsen varit utan resurser under de tio år som gått.
Först nu, sent omsider, fick man lite resurser till projektarbetet men ingenting till själva vården. Här kan jag alltså bara konstatera att man från regeringens sida sorgligt har skött det uppdrag vi gav: att långsiktigt vårda vår gemensamma nationalstadspark i den här regionen. Ingenting tyder, tycker jag, på att man har vaknat till liv mera nu.
Jag blir därför förvånad när jag läser utskottets betänkande och yttrandet över min motion där jag säger att jag tycker att vi ska uppmärksamma tioårsdagen och säkra att det finns resurser. Utskottet finner att det saknas tillräckliga skäl för att gå motionärerna, bland annat mig, till mötes. Jag frågar mig då: Vilka skäl har utskottet redovisat för att inte göra det? Inga!
Jag kan bara dra en enda slutsats, och det är att man bör bifalla vår reservation - som Rigmor Stenmark tidigare påtalat.
Kerstin Lundgren (C):
Nu är det så att kammaren inte alltid behöver avvakta. Det har nu gått tio år, och regeringen har avvaktat i åtta år innan man gav ett uppdrag. Nu är vi framme vid det tionde året, jubileumsåret. Vad finns det för skäl att avvakta?
Skulle inte kammaren kunna ge en tydlig signal om att frågan måste lösas ut så att medel verkligen tillskjuts - precis som sker på andra områden där vi säger att det ska finnas ett samhälleligt ansvar - för naturreservat? Borde vi inte hantera nationalstadsparken, storstadens park, på samma sätt som vi hanterar andra naturreservat? Borde vi inte säkerställa detta?
Borde inte utskottet med stor intensitet jobba för det? Tio år har som sagt gått. Jag tycker inte att det finns tydliggjort att det saknas tillräckliga skäl. En sak är att man vill hänvisa, men det saknas just tillräckliga skäl. Jag tycker att det i utskottets betänkande saknas tillräckliga skäl för att inte göra någonting.
Kerstin Lundgren (C):
Jag bara konstaterar att det har tagit tid. Tid är vad som tagits. Däremot har inte några resurser tagits i anspråk just därför att det inte har funnits några resurser. Det är denna kammare som har i uppgift att - om vi fattar ett beslut, vilket vi gjorde för tio år sedan - säkerställa att det finns en nationalstadspark i denna storstad, i vår huvudstad. Då borde också kammaren säkra att det finns resurser.
Det har varit många samtal under resans gång, och det finns, fru talman, tydligt uttalat om just bristen på resurser från statens sida i den här delen. Man har låst in dem i den övriga naturresurspotten och inte gjort dem tillgängliga för stadens nationalpark. Detta har varit ett stort hinder, något som kammaren inte velat rätta till. Men vi har den chansen i dag, fru talman, och jag hoppas att vi gör det om så där tio minuter.
Kerstin Lundgren (C):
Jag ska fatta mig väldigt kort, och det beror inte på någon form av ovilja att diskutera de här frågorna med Mats Einarsson. Men Mats Einarsson, låt oss pröva tanken, och låt oss få ett uppdrag till Grundlagsutredningen, så får vi alla förutsättningar att diskutera där och fundera på hur detta ska kunna fungera! Det är inte nödvändigtvis den gamla modellen, den gamla tingens ordning, som behöver vara framtidens modell.
Det vi säger - det är Centerpartiet som säger det - är att vi ska pröva tanken. Det majoriteten i utskottet säger är att man inte ens vågar pröva tanken. Jag hörde Mats Einarsson tidigare tala sig varm för att även om det finns historiska vingslag inom ett område så ska vi vara öppna för att diskutera, och visst ska vi vara det - självklart.
Men låt oss då också ha den hållningen när det gäller synen på enhetsstaten och våga pröva tanken att göra ett annorlunda framtidsbygge för vårt gemensamma demokratiska system. Men se det vågar inte Mats Einarsson göra, därför att han är den största hävdaren av enhetsstaten, den som inte vill se någon spricka i den fasaden.
Och det är klart att om man inte vill se en maktdelad konstitution förmodar jag att det också är svårt att tänka sig flera kammare. Jag förstår alltså Mats Einarssons tveksamhet utifrån hans ideologiska utgångspunkter, men vi är intresserade av att pröva tanken.
Kerstin Lundgren (C):
Jag vill också kommentera frågan om folkinitiativ. Vi är överens om kritiken och vi har i olika sammanhang uttalat mycket tydlig kritik mot regeringens sätt att hantera det tillkännagivande som riksdagen återkommande har gjort i frågan. Mot den bakgrunden känns det något tveksamt att ånyo göra ett tillkännagivande till regeringen och tro att det skulle förändra världen.
Jag övervägde om jag skulle lämna en reservation i den här frågan, men jag bedömde inte att ett nytt tillkännagivande enligt Gustav Fridolins modell skulle föra frågan framåt. Därför valde jag att i ett särskilt yttrande föra fram att Centern självfallet står fast vid det vi tidigare har sagt i den här delen.
Gustav Fridolin säger att det ska vara ett snabbspår i Grundlagsutredningen, men det sägs inte heller. Det sägs att den inte hör hemma i Grundlagsutredningen utan ska regleras i kommunallagen. Men jag är inte helt säker på att det är kommunallagen, som snabbt kan ändras, som ska reglera den här frågan. Jag delar inte heller den uppfattning som Ingvar Svensson framförde i replikskiftet om att frågan inte ytterligare behöver utredas, för så är det.
Av den reservation som finns under punkt 4 framgår det inte att det finns en kritik mot det nuvarande underlaget för beslut. Det finns helt enkelt inte ett tillräckligt underlag för ett ställningstagande här och nu. Det krävs ytterligare utredning. Jag utgår ifrån att vi som vill kommer att kunna hantera det på ett skyndsamt sätt också i Grundlagsutredningen.
Kerstin Lundgren (C):
Av den reservation som finns framgår det inte att det handlar om ett tilläggsdirektiv eller en förändring i Grundlagsutredningen. Om man läser reservationen får man den uppfattningen att den framför allt är tillkommen för att uttrycka kritik mot att Grundlagsutredningen fick detta uppdrag. Det anser jag är mer en fråga för ett särskilt yttrande än en reservation.
Därför valde jag att inte stötta den här frågan, även om vi i grunden är överens om att vi ska ha ett folkinitiativ på 10 %. Herr talman! Jag tycker också att det kan vara intressant att föra ett resonemang i Grundlagsutredningen om folkomröstningar i stort, och också om folkomröstningar i den lokala demokratin. Att skydda medborgarnas rätt i den delen i grundlagen behöver ju inte per definition vara fel.
Här vill Gustav Fridolin låsa fast frågan till att det ska ligga i kommunallagen, vilket ger ett sämre skydd för folkomröstning i kommuner än vad vi kanske skulle ha när det gäller riksdagen. Jag tycker inte att det är en självklarhet, herr talman, vilket jag beklagar att Gustav Fridolin uppenbarligen anser.