KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikael Eskilandersson (SD):
Jag börjar med att tacka Per Bolund för svaret. Detta kanske inte är den mest politiskt laddade fråga jag har ställt, även om det är en viktig fråga utifrån många personers upplevelser. Detta med delbetalningserbjudande på fakturor är något som är ganska nytt. Det har kommit under de senaste åren.
Det har egentligen att göra med att alltmer handel sker via faktura och att företagen som handlar med fakturor då ser ett sätt att tjäna extra på att även erbjuda lån. Dock är det ofta svårt att se skillnad på vad det är som är låneerbjudandet och vad som är själva köpet som man kommit överens om. Man får en faktura där det kan finnas två belopp.
Ibland står det delbetalning på båda beloppen, trots att det ena beloppet är betalning av hela fakturabeloppet medan det andra är någon form av lån med lite oklara regler om vad man egentligen tar på sig. Jag noterar i svaret att Per Bolund inte riktigt sätter ned foten och säger vad han egentligen tycker om det här.
Han säger å ena sidan att det kan öka konsumentens möjligheter att planera och ordna sin ekonomi och å andra sidan att marknadsföringen inte får strida mot god kreditgivningssed eller god marknadsföringssed och exempelvis inte får locka till att ta en kredit. I detta fall är det väl uppenbart att man lockas att ta en kredit. Man har kommit överens om ett belopp med företaget.
När man sedan får fakturan finns det en kredit som man aldrig har diskuterat med företaget. Jag har pratat med ett företag som har sålt sina fakturor på det här sättet. De är inte jätteförtjusta över att företaget de säljer sina fakturor till lägger in en delbetalning och den typen av saker, men de ansåg sig själva inte kunna göra någonting.
Det finns i dag rätt många regler för vad som ska stå på en faktura. På Skatteverkets hemsida finns en lång rad uppgifter om vad som ska förekomma. Jag tycker att det även borde kunna införas att det inte ska förekomma någon form av uppgifter som är irrelevanta på fakturan, det vill säga erbjudanden och liknande.
Den typen av erbjudanden borde i så fall finnas på ett eget blad. Nu säger Per Bolund i och för sig att regeringen avser att vid behov återkomma i frågan. Det behovet är kanske en tolkningsfråga.
Konsumentverket kanske redan innan dess kommer att få ett avgörande där det framkommer att man inte får ha den typen av erbjudanden på fakturor. Min fråga är: Är det detta Per Bolund avser med att vid behov återkomma i frågan?
Mikael Eskilandersson (SD):
Det är glädjande att jag och Per Bolund har en ganska stor samsyn om detta. Jag är också insatt i att det pågår en utredning, eftersom jag sitter i civilutskottet. Vad utredningen kommer fram till får vi väl se. Anledningen till att jag lyfte fram den här enskilda frågan är att det handlar om en så liten detaljändring.
Man ska hålla en faktura ren - den ska inte vara någon form av märkligt låneerbjudande. Men jag hoppas på att Konsumentverket kommer att vinna sin strid. Jag vet att de har uppmärksammat det här och att de kommer att göra vad de kan för att få bort den här formen av vilseledande reklam och marknadsföring av lån.
Mikael Eskilandersson (SD):
Jag förstår att man inte går vidare med lagstiftning omgående. Givetvis måste man först kolla om de lagar som finns är tillräckliga. Om de är det finns det självklart ingen anledning att skärpa dem. Men om detta ryms inom den lagstiftning som finns i dag tycker jag att det är oklara villkor. Till stor del handlar det om att lura in kunder i lån genom de erbjudanden som framför allt kommit via fakturor.
Jag ser fram emot att se den strategi mot överskuldsättning som Per Bolund här talar om och då kunna ta ställning till hur den ser ut. Det finns ett stort behov av den, och så har det väl varit under lång tid. Det har diskuterats länge om sms-lån och den biten.
Vår grundinställning när det gäller sms-lån har varit att människor inte ska kunna ta sms-lån för konsumtion. Däremot kan man se enstaka fall där det kan vara bra att kunna ta ett kort lån. Dock är frågan hur man väger det. Människor kanske inte ska kunna ta sms-lån klockan elva eller tolv en fredagskväll eller en lördagskväll. Det är sådant som man kanske kan fundera över. Jag tackar för svaret.
Mikael Eskilandersson (SD):
Jag börjar med att tacka Ellen Juntti för att hon har satt fingret på detta viktiga ämne. Jag tror att alla som är föräldrar tycker att brott mot barn är bland de mest avskyvärda brott som finns. Även andra håller nog med om det. Straffen höjdes för inte så länge sedan. Men frågan är om de någonsin kommer upp på den nivå där vi vill att de ska ligga.
Jag kan fortfarande se att det normalt sett leder till högre straff om man dödar en varg eller lurar staten på pengar än om man misshandlar ett barn. Att det dessutom tar lång tid att utreda är inte direkt någonting som gör det bättre. Här krävs det att man verkligen prioriterar området ordentligt och att det inte bara är tomma ord att det ska prioriteras.
Men visst är det glädjande att höra att det är ett högt prioriterat område. Jag skulle dock vilja se att man ser över straffen ytterligare. Det är faktiskt fortfarande så att straffen är mycket låga när det gäller brott mot barn i allmänhet och kanske just misshandel och liknande brott i synnerhet. Min fråga är: Hur ser man på att höja straffen ytterligare?
Är det någon framkomlig väg, eller är det någonting som man anser är onödigt?
Mikael Eskilandersson (SD):
Jag tackar statsrådet för ett tydligt svar. Det behöver inte direkt tolkas, utan det är helt glasklart. Man tycker alltså att det är bra med högre straff för att döda en varg än att misshandla ett barn. Jag håller inte med om det, och jag har stor förståelse för dem som tar lagen i egna händer när de upptäcker att deras barn har utsatts för brott.
Det är definitivt inget jag vill uppmana till, men med de straff vi tyvärr har i Sverige blir denna typ av åtgärder lätt det man som förälder först tänker på i det fall man upptäcker att ens barn har utsatts för brott. Tyvärr kan jag se att regeringen alltså inte kommer att ge någon form av hjälp till de här personerna.
Allmänhetens syn på rättvisa är nog faktiskt inte att det ska vara värre att döda en varg än att misshandla ett barn. Till exempel kan vi notera att man för våldtäkt mot barn får ungefär fyra års straff i dag, och det förutsätter att barnet har upplevts som ett barn.
Är det ett barn som är 14 år eller så och har upplevts som lite äldre är det möjligt att det inte alls blir något straff; det hade vi ett exempel på för inte alls så länge sedan. Det är alltså sådana saker ni tycker är okej.
Mikael Eskilandersson (SD):
Jag tackar Åsa Regnér för svaret. Jag frågade mycket riktigt om den ökande könssegregeringen i samhället och om man kan tänka sig att agera mot den könssegregering som sker ute i kommunerna i likhet med vad man hotar att göra med bolagsstyrelser. Min fråga handlar alltså främst om könssegregering och inte om jämställdhet i sig.
Jämställdhet och könssegregering är inte riktigt samma sak. Dock är de ofta ganska sammanhängande. Könssegregering finns till exempel på toaletter, men där tycker vi att det är ganska jämställt trots det. Åsa Regnér inleder med att förklara vad man menar med feminism.
Jag citerar ur interpellationssvaret: "Det innebär att hämmande könsroller och strukturer ska bekämpas, så att både samhälle och individ kan nå sin fulla potential. För att uppnå det jämställdhetspolitiska målet att kvinnor och män ska ha samma makt att forma samhället och sina egna liv är det centralt att bekämpa alla former av könssegregering." Åsa Regnér avslutar med att konstatera att det finns lagar mot diskriminering och att det räcker.
Det är uppenbart att man inte ser något större problem med till exempel könssegregering av badtider. Vad jag kan förstå krävs enligt regeringen ingen lagstiftning. Åsa Regnér påstår att könssegregeringen har minskat. Jag håller inte riktigt med. När jag gick i grundskolan kunde alla mina klasskompisar följa med och bada, även tjejerna.
I dag får en del av min dotters klasskompisar inte ens gå med till badhuset när min dotter går dit med den övriga klassen. Har då jämställdheten verkligen ökat? Har de här flickorna verkligen samma möjlighet att välja sitt liv? Statsrådet säger att hon vill bekämpa alla former av könssegregering. Är det bara tomma ord, eller är man verkligen beredd att gå till handling och sätta ned foten?
Och varför driver Socialdemokraterna en helt annan linje i kommunerna? I kommunerna är man för den här könssegregeringen. Det är Socialdemokraterna som har varit med och genomfört detta. Det är de som har bestämt att vi ska ha könssegregerade badtider. Där har vi varit ganska ensamma som motståndare.
Lokalt brukar de rödgröna försvara sin könssegregering med att alla som motsätter sig separata badtider är rasister, har någon form av dold agenda eller har en märklig människosyn. Något egentligt försvar för separata badtider finns sällan, mer än att sådana efterfrågas av en del föräldrar. Varför efterfrågas de då? Och varför vill man tillmötesgå dessa märkliga tendenser som finns i samhället?
Det handlar om att kontrollera dottern eller frun; badhusen har oftast öppet även för vuxna. Det är ett hederstänk som kunde ha hört hemma någon gång på medeltiden och som vi i Sverige har kommit ifrån ganska rejält, vill jag påstå. Det var länge sedan vi hade separata badtider i Sverige. Går man riktigt långt tillbaka hade vi inte heller separata badtider.
Jag skulle vilja ställa frågan igen: Är statsrådet verkligen inte beredd att lagstifta mot den typ av segregering som till exempel separata badtider innebär?
Mikael Eskilandersson (SD):
I vanlig ordning, tänkte jag säga, angriper man motståndaren snarare än att svara på frågan varför det är så fantastiskt att ha separata badtider. Jag noterar att man påstår att man inte skulle kunna komma åt detta eller ha åsikter om det.
Det är klart att man kan ha åsikter om det och även införa lagstiftning om att man inte får ha direkt könsdiskriminerande öppettider där bara personer av ett visst kön är tillåtna att besöka badhuset. Det skulle vara mycket möjligt att införa om man skulle vilja det. I stället tar man upp att vi har en mansdominerad riksdagsgrupp. Det är inte så att vi inte tillåter kvinnor att ingå i vår riksdagsgrupp.
Vi bjuder tvärtom in så många kvinnor som vi bara kan. Sedan har vårt parti varit utsatt för väldigt mycket smutskastning, väldigt mycket hot och den typen av åtgärder som kanske ligger lite utanför ämnet. Det har gjort att kvinnor kanske skräms bort. Jag har själv en fru som numera är engagerad, men hon var väldigt skeptisk. Hon tänkte på barnen och vidare i de leden.
Det kunde utsätta barnen för en risk att vara engagerad i mitt parti. Det är ett problem som vi brottas med hela tiden. Att införa separata badtider innebär i praktiken att man köper ett resonemang som hör hemma någonstans i medeltiden. Man köper att det ska vara okej att kontrollera dottern eller frun. Man ska kunna kontrollera att hon inte träffar någon man eller någon annan olämplig person.
I vissa fall uttrycks det som att man inte tillåter dem att bada tillsammans med andra flickor som inte har rätt beklädnad för att bada. Jag förstår fortfarande inte hur man kan tycka att det är bra att införa det år 2015 i Sverige. Vi har kommit bort från förtrycket av kvinnor, i varje fall till stor del. Sedan kan man mycket väl ta upp att vi är för frivillig sambeskattning. Men den sambeskattningen är frivillig.
För mig och min fru skulle det till exempel innebära att vi skulle få det betydligt bättre ställt. Du kanske tycker att min fru är ojämställd, att hon är nedtryckt, att hon är förtryckt och har problem med det. Men jag tror inte att min fru skulle hålla med om att hon är förtryckt. Man förutsätter att det är förtryckande att ha en frivillig sambeskattning.
Men man tycker inte att det är förtryckande att vissa inte får lov att bada ihop med sina klasskompisar, utan de ska hållas isär från alla svenska elever eller framför allt pojkar. Att man inte tycker att det är förtryckande är direkt förvånande.
Mikael Eskilandersson (SD):
Jag konstaterar att Åsa Regnér ägnar i stort sett hela sin tid åt att tala om allting annat än separata badtider. Jag kan förstå det. Det är inte särskilt roligt att diskutera den frågan när man har en så märklig syn på det framför allt inom Socialdemokraterna.
Åsa Regnér talar om att man behövde vara orädd, eftersom man annars inte överlevde som feminist. Jag tror att de flickor som råkar ut för den typen av könsförtryck som Socialdemokraterna är med och understöder genom sina separata badtider också behöver vara ganska orädda för att klara av att överleva.
Tyvärr ligger deras livhanke nog betydligt mer illa till om man ser till statistiken. I övrigt kan jag konstatera att man tycker att det är okej att gå in i privata bolagsstyrelser som tillsätts av privata ägare. Där tycker man att det är okej att gå in och styra vem som får lov att tillsättas.
Men man tycker inte att det är okej att gå in och förklara för en kommun vad den får lov att göra med sina badtider. Kommunerna är ändå en del av det allmänna. Vi som politiker är med och styr ända ned i kommunerna. Man tycker inte ens att man kan gå ned på kommunnivå inom Socialdemokraterna och trycka på: Ni bör inte införa separata badtider. Inte ens det kan man sträcka sig till.
Men man kan gå in i en privat bolagsstyrelse i ett bolag som ägs av en privat ägare där man över huvud taget inte har med saken att göra. Där kan man gå in och ändra, därför att det ligger betydligt närmare en själv att sitta en bolagsstyrelse än att vara utsatt för det könsförtryck som faktiskt finns i dagens samhälle.
Mikael Eskilandersson (SD):
Tack, Åsa Regnér, för svaret! Den här interpellationen tillkom givetvis på grund av att det för lite mer än ett år sedan ändrades i lagen.
Inför det fanns en ganska stark diskussion eller debatt i medier och runt om om att nu skulle man ta i med krafttag och verkligen få stopp på tvångsäktenskapen som faktiskt förekommer även bland personer födda i Sverige.
Tyvärr är det så att när man börjar titta på vad som hände sedan ser man att det finns 19 nedlagda förundersökningar och inte en enda fällande dom. Jag tänker inte ens fråga Åsa Regnér om hon är nöjd med utfallet, för det förutsätter jag att hon inte är. Det talas om att 70 000 unga i Sverige 2009 upplevde att de inte själva kunde välja partner.
Jag har inte hittat någon undersökning som kan ge några färskare siffror än den siffra som är från 2009. Givetvis skulle det väl i de bästa av världar betyda att det problemet inte finns längre, att i dag blir ingen tvingad till äktenskap i Sverige. Men jag tror tyvärr inte att så är fallet. Det är därför som jag har efterfrågat nya siffror.
Jag har efterfrågat någon nyare utredning, någonting att utgå från. Det finns egentligen ingenting, ingen löpande utveckling, ingenting om vad som har hänt sedan 2009. En del av det som Åsa Regnér här tar upp påbörjades redan för tio år sedan eller mer.
Det anser i alla fall jag vara ganska otillräckligt och har gett en ytterst dålig utdelning. Hur dålig eller hur bra går inte att se eftersom det inte finns någon uppföljning. Det saknas kontinuitet i uppföljningarna. Hur bra blir då de insatser som görs? Hur vet vi att de insatser som görs är de som verkligen hjälper?
Om det var 7 procent av tjejerna 2009, hur ser det ut i dag? Är det fortfarande 7 procent av tjejerna i dag, eller är det 8 eller 10 procent? I vissa områden var det så mycket som 27 procent, det som angavs som utsatta områden. Hur ser det ut i de utsatta områdena i dag? Varför finns det ingen som kan svara på detta? Är det så att man medvetet inte vill ta reda på det?
I så fall är det riktigt illa. Ibland får jag känslan att man inte vill visa upp de här siffrorna därför att det skulle kunna gynna fel krafter i samhället eller skulle kunna visa på att det jämställdhetsarbete som man så stolt påstår går framåt kanske inte går framåt överallt.
Regeringen påstår ju i olika sammanhang och även Åsa Regnér har tidigare påstått att jämställdheten har ökat i Sverige. Den har kanske ökat om man mäter i bolagsstyrelser. Men hur ser det ut i våra förorter? Ökar jämställdheten där eller inte? Det som skrämmer mig mest är det enorma ointresse som verkar finnas för frågan.
Att här hänvisa till diverse småsaker som har gjorts för länge sedan då Åsa Regnér inte var ansvarig tycker jag egentligen är att ducka för problemet. Jag tycker att frågan borde tas på betydligt större allvar än så.
Mikael Eskilandersson (SD):
Om man nu är så engagerad i just den här frågan och tycker att det är viktigt att vi verkligen följer upp utvecklingen undrar jag varför det inte finns några utredningar som visar vad som hänt efter 2009. Vi har inte någon utredning över huvud taget som visar om det har gått upp eller ned. Det finns alltså ingen undersökning eller någonting. Jag efterfrågade dessutom siffror i min interpellation och fick inga alls eftersom det inte finns några siffror.
Med den här interpellationen vill jag sätta fingret på hur lite det egentligen görs och hur lite som regeringen verkar bry sig om vad som händer ute i våra förorter. Tvångsäktenskap är tyvärr bara en liten del av utanförskapet i Sverige. Vi saknar mer och mer samhörighet i det svenska samhället, och samhörigheten blir inte större av att det införs separata badtider och andra speciella regler som delar upp människor.
I stället vill man skjuta budbäraren, misstänkliggöra mig som person eller mitt parti och hävda att vi inte riktigt skulle stå bakom det här eller att vi skulle ha andra anledningar till att lyfta fram frågan.
Att ta upp att vi vill ändra sista abortveckan från vecka 18 till vecka 12 som ett argument för att vi skulle vara för ett mer ojämställt samhälle tycker jag egentligen bara blir tramsigt. Sverigedemokraterna har, som jag tog upp tidigare, föreslagit att vi ska titta på våra grannländer och hur de har hanterat frågan om tvångsäktenskap.
24-årsregeln har fungerat bra, enligt Socialdemokraterna i Danmark. Varför skulle den inte kunna fungera bra enligt Socialdemokraterna i Sverige? Det förstår jag faktiskt inte alls. Framför allt behövs det mer uppföljning. Varför ser vi aldrig det?
Mikael Eskilandersson (SD):
Enligt de nya reglerna ska skadestånd till följd av våldsbrott normalt inte kunna ge rätt till skuldsanering. Dock finns det, som jag tog upp i mitt anförande, tre saker som kan göra att det trots allt är möjligt. Det är om skulden är gammal, om huvuddelen är betald eller om brottsoffret tycker att det är okej.
Min fråga till Hillevi Larsson är om hon tycker att skulder till följd av våldsbrott ska kunna saneras bort - visserligen bara i undantagsfall men att man över huvud taget ska kunna göra det - och att man därmed ska kunna ta bort en del av brottsoffrets skadestånd.
Mikael Eskilandersson (SD):
Hillevi Larsson talar om en andra chans. Då kan man ifrågasätta varför brottsoffret inte ska få en andra chans att gå vidare direkt efter det att domen har fallit.
Sverigedemokraternas åsikt är att staten borde gå in betala skadeståndet och sedan driva in det av brottslingen, i stället för att man som brottsoffer kanske ska tvingas hålla på i 10, 20 eller 30 år och försöka driva in en skuld som man kanske aldrig får in, som vi nyss har tagit upp, om man nu börjar tala om skulder av äldre datum.
Det vore mer logiskt att man åtminstone lyfte ut skadestånd till följd av våldsbrott så länge vi har ett system där offret själv ska driva in sin skuld, för att på det viset alltid säkerställa att brottsoffret får det som den har rätt till. Det är ingen vanlig skuld, utan skuld på grund av våldsbrott är en väldigt specifik skuld.
Mikael Eskilandersson (SD):
Sverigedemokraterna är det parti som går längst och vill helt ta bort det överstatliga EU för att i stället ha frivilliga samarbeten mellan länderna. Man skulle tänka sig att vi då bör motsätta oss allt som läggs fram i riksdagen till följd av beslut i EU. Men personligen ser jag det som en ganska fruktlös kamp så länge vi inte är en del av en styrande majoritet.
I stället har vi valt att stödja de små steg mot ett mindre överstatligt EU som ibland kan uppvisas från andra partier. En tidigare utredning som var tillsatt för att klargöra hur EU:s så kallade revisionspaket skulle integreras i svensk rätt ansåg inte att det fanns någon anledning att ställa krav på ett generellt tillsynssystem för företag av allmänt intresse.
Några av remissinstanserna framförde att ett tillsynssystem som omfattar icke-finansiella företag är främmande för den svenska marknaden. Sverige har en lång tradition av att tillämpa självreglering, och det är också den modell som hittills har gällt och, får man väl säga, har fungerat väl.
Vi brukar sällan dela Centerpartiets syn på genomförandet av EU-direktiv, då partiet brukar vara positivt till nästan allt som kommer från Bryssel. Jag hoppas att detta inte blir undantaget som bekräftar regeln. Många partier har i olika sammanhang framfört åsikten att EU bör bli smalare och vassare.
I dag inför EU alltmer detaljreglering av de enskilda länderna, helt utan att se till varje lands unika förutsättningar på respektive område. Det stora problemet är att EU-nivån i stort sett alltid är fel nivå för förändringar av lagar i Sverige.
Antingen finns det ett behov av att ha likvärdiga och anpassade lagar mellan olika länder, men då behövs de normalt för betydligt fler länder än de som råkar ingå i EU. Det är nog få frågor som enbart berör länder som ligger inom EU:s område och inga andra. Alternativet är att det inte finns ett behov av att ha globala regler, utan de regler som vi själva har satt upp är tillräckliga.
Vad som är än värre än EU:s förmåga att lägga sig i detaljfrågor i medlemsländernas lagstiftning är Sveriges överdrivna tolkningar av EU-direktiv. Ofta sticker Sverige ut och gör mer långtgående förändringar än vad som egentligen är nödvändigt. Detta verkar vara ännu ett sådant exempel. Man kan verkligen undra på vilket sätt detta gör EU smalare och vassare.
Jag vill med detta yrka bifall till reservation 1.