KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunilla Carlsson (M):
Låt mig tacka Désirée Pethrus Engström för att hon vill ta upp den här frågan, som jag tror förtjänar mycket stor uppmärksamhet med tanke på varje enskild som utsätts för detta men också därför att det har blivit mer systematiskt med våldtäkter i konfliktsituationer. Vad ska vi göra åt detta?
Kriget är slut men offren lever vidare, och fortfarande är det kanske en del beteenden som äger rum. Jag har också hört förfärliga siffror, bland annat när jag var på en FN-aidskonferens i höstas. Vi hade upp ett specialfall om säkerhet och aidsproblematiken och ägnade en förmiddag åt Kongo-Kinshasa.
Man diskuterade vad aidsspridningen har haft för betydelse i samband med kriget och dess konsekvenser men också uppgiften att av de kvinnor som har överlevt lär uppemot 800 000 ha varit utsatta för våldtäkter, kvinnor som nu lever vidare. Hur kan vi verka för fred och försoning? Det är många komponenter i detta, vi hinner inte gå in på allting i dag.
Men det jag tror är viktigt - och det är därför jag i dag har på mig märket Ögat som Lottorna och Unifem tagit fram i syfte att lyfta fram frågan om systematiska våldtäkter - är att visa att vi ser vad som sker och att vi försöker förstå men också motverka det. Jag tror att det är oerhört viktigt att säga att landet självt måste förstå och ta ansvar och hävda internationell rätt och lag men också dokumentera övergreppen och se till att förövare ställs till svars.
Därför måste vi utbilda våra soldater och människor som arbetar med utvecklingsstödet för att iaktta detta och inte bara bilda opinion utan också se till att kvinnors rättigheter blir en integrerad del i alla de aktiviteter vi företar oss inom utvecklingssamarbetet, i militära operationer och i EU:s civila och i krishanteringssituationer.
Vi har tagit initiativ till att det inom FN-systemet, inom dess militära del som utbildar och förser alla de FN-soldater som ska ut, ska finnas en högt placerad jämställdhetsrådgivare. Det är ett initiativ som har tagits nyligen, inte minst genom det intresse som Kofi Annan har visat frågan. Det är ett sätt att visa att detta måste vara med när vi utbildar de soldater som sänds ut.
Många gånger har de tyvärr också varit förövare. Det handlar också om att få kunskap och kunna dokumentera detta för att någon ska kunna ställas till svars och för att försoning också ska kunna äga rum. Det finns väldigt mycket mer kvar att göra i det här arbetet. Jag är glad över att riksdagen har visat engagemang för detta i dag.
Jag vill också passa på att nämna att vi har en nationell handlingsplan kring resolution 1325 som handlar om detta. Jag hoppas kunna få återkomma inte bara till kvinnors roll som offer utan också till hur jag anser att vi ska arbeta för att stärka kvinnor för att bryta dessa förfärliga beteenden som vi nu ser i en del konfliktsituationer.
Gunilla Carlsson (M):
Jag vill tacka Désirée Pethrus Engström och även Gunnar Andrén för att vi fick en möjlighet att diskutera vad som redan sker men också känna efter att det nog finns mycket kvar att göra ute i världen för de här frågeställningarna, som ju delvis är nya och som vi också måste leva med, inte minst utifrån mitt perspektiv som ansvarig för internationellt utvecklingssamarbete.
Det här är centrala frågeställningar för att man ska kunna få gå från konfliktsituationer till väl fungerande samhällen. Kvinnornas situation måste stå i centrum, tycker jag, när vi nu bland annat diskuterar den här tragiska frågan. Men det gäller också, som jag sade att jag skulle återkomma till, att kvinnor inte bara är offer. Kan vi också stärka kvinnor och säga att vi står på deras sida kan de bli detta verktyg som gör att utvecklingen tar fart.
Det är kvinnor som många gånger tar ansvaret för barnen, för framtiden och för skolgången. Därför hoppas jag att vi genom att visa solidaritet i dessa extremt utsatta situationer också kan bygga vidare i utvecklingssamarbetet. Därför blir rehabilitering av dessa kvinnor så viktig. Därför är frågan om tillgång till god vård central, men centralt är också att vi initialt kan stävja dessa övergrepp, delvis genom självklarheten att FN ska stå för säkerhet och inte för övergrepp. Det har ju tyvärr skett en del.
Därför är det så viktigt med utbildning och kunskap om detta i FN-organisationen, men också att vi har tillräckligt mycket soldater som kan stävja övergreppen och hindra våldet. Därför brukar jag säga att säkerhet och utveckling går hand i hand. Min roll är inte att ge upp medel i biståndsbudgeten för att vi ska ha mer militära insatser, utan det är att se till att vårt utvecklingsbistånd går till att säkerhet och utveckling ska gå hand i hand och samverka.
Vi måste se de här sambanden. Vi kan inte bara tro att en militär insats räcker, utan det handlar om så mycket kring detta med till exempel eftervård. Framför allt: När vi gör en militär insats är det det yttersta beviset på att våra förebyggande åtgärder har misslyckats. Därför är det jättespännande att få ha det här ansvarsområdet, men det innebär också att man träffar de allra mest utsatta människorna.
Därför hoppas jag få en fortsatt bra diskussion med riksdagen om dessa frågor, som jag tror har varit för lite synliggjorda, kanske just för att de är så fruktansvärda att vi inte ens vill tänka på dem.
Gunilla Carlsson (M):
Jag vill tacka herrar Johansson, Wallmark och Hamilton för mycket värdefulla inlägg. Jag tror att vi inte bara delar en gemensam oro. Delar vi inte också brustna förväntningar? Efter Gorbatjovs glasnost och perestrojka och efter murens fall hade vi hoppats på att kunna få åstadkomma en tätare väv med Ryssland - att återta kontakter och utvecklas tillsammans.
Men nu står vi i en situation där vi snarare får diskutera oro, där vi får diskutera och konstatera kränkningar av mänskliga rättigheter och där vi får se ett ryskt samhälle, som borde vara otroligt rikt, bli fattigare och alltmer snöpt. Hur kan vi då påverka? Det var frågan. Jag tror att det är oerhört viktigt att konstatera att Sverige kan göra en del på egen hand, men framför allt måste vi se till att inom EU driva de rätta frågeställningarna. Då vill jag börja med att ta vara på detta med värdegrunden.
Jag tycker att vi ska ha hopp om att vi ska kunna utveckla en tätare väv med de ryska invånarna, att det finns en anledning att ha kulturutbyte, att ha utbyte mellan studenter, forskare och aktivister av olika slag och att se till att vi kan understödja detta i ett samhällsklimat, som vi alla får konstatera hårdnar.
Och tyvärr: När vi pratar om värdegrunden inom EU och det arbete som Sverige inom EU försöker driva har vi ju en annan viktig institution också, Europarådet, där vi igen får ta vår oro och våra tråkiga konstateranden på allvar när vi ser att Ryssland nu inte alltid lever upp till de krav som Europarådet ställer.
Det vi gör är följande: Sveriges Rysslandssamarbete för 2006 omfattar utbetalningar på drygt 400 miljoner kronor. Hälften av detta går till miljösatsningar. På något sätt har det ju otroligt stor betydelse, precis som Mats Johansson påtalade, för oss själva också. Det handlar om att rena vår gemensamma Östersjö.
Det handlar om insatser i den sociala sektorn, inte minst när det gäller bekämpning av hiv/aids, trafficking och en hel del annat som faktiskt också påverkar vår egen vardag. Dessutom ger vi medel till demokratins fördjupning som vi nu relativt sett ökar i den utfasning som sker. Jag vill tacka många enskilda organisationer, inte minst journalistorganisationer och andra, som verkligen drar sitt strå till stacken.
Jag tror att vi nu alltmer kommer att gå mot att vi måste uppmuntra enskilda och enskilda organisationer i Sverige att ta ansvar för den tätare väven. Samtidigt lovar jag att den svenska regeringen inom ramen för EU-samarbetet kommer att fortsätta sitt idoga arbete på att EU ska få en sammanhållen och bra Rysslandsstrategi på alla områden. Samtidigt fortsätter nu också väl återupptagna bilaterala kontakter. Vår utrikesminister har redan varit i Moskva två gånger.
Jag tror att det är viktigt att vi har en dialog och att vi är en av de bästa Rysslandskännarna för att se till att EU får en bättre gemensam politik.
Gunilla Carlsson (M):
Redan den tidigare regeringen beslutade att Rysslandsstödet ska utfasas 2010, delvis för att det inte är ett land som direkt faller under fattigdomskriterierna. Det är ett rikt land och skulle även kunna vara ett kulturellt och mänskligt rikt land.
Även om det kanske finns en viss nedärvd rysskräck vill jag ställa mig på optimisternas sida eftersom det så att säga är enda sättet att orka gå vidare i den här frågan med tanke på Sveriges geografiska läge men också, tror jag, med tanke på våra förutsättningar att tillsammans med andra kunna påverka. Vad gäller det stöd som vi har kvar går en hel del av det direkt till människorättsorganisationer.
Vi ger direktstöd till Russian Justice Initiative, jobbar direkt med människorättsorganisationer i Tjetjenien och stöder journalistutbildningar och annat. Av miljösatsningen har stora delar gått till reningsverket i Sankt Petersburg, och nu diskuterar vi att bygga ett även i Kaliningrad. Där blir det förstås fråga om ett samarbete med den ryska staten.
Jag tar till mig det som har framförts och ser fram emot en fortsatt viktig kontakt och dialog med riksdagen, både med riksdagens MR-grupp och med enskilda ledamöter vid tillfällen som detta. Jag tror att vi kommer att ha anledning att återkomma långt innan det ryska parlamentsvalet i december 2007, och man rustar dessutom till presidentval 2008.
Frågan är vad som kommer att hända under tiden, och därför är det oerhört viktigt att vi är väl medvetna om vilka spänningar den typen av aktiviteter skapar i landet. Tyvärr ekar skottet på Anna Politkovskaja ännu, och vi kommer säkert att få anledning att återkomma till ytterligare fall som nämnts i kammaren i dag.
Beträffande biståndspolitiken är en utfasning på gång vad gäller Rysslandsstödet, och vi kommer från regeringens sida att få anledning att återkomma med Sveriges Rysslandsstrategi. Redan när jag var i opposition i kammaren hade jag anledning att vara något kritisk mot den, och det är riktigt, som interpellanten påtalar, att det sker en viss förskjutning i sättet att hantera frågorna.
Det finns därför all anledning att återkomma till riksdagen när vi nu uppdaterar Sveriges Rysslandsstrategi.
Gunilla Carlsson (M):
Birgitta Ohlsson har ställt frågan till mig hur jag avser att fasa ut biståndet till diktaturer som konsekvent vägrar att respektera mänskliga fri- och rättigheter samt motverkar demokratisk utveckling. Demokrati och mänskliga rättigheter är en förutsättning för utveckling och minskad fattigdom. Därför ska Sverige ställa tydligare krav på sina samarbetsländer rörande demokrati och förverkligandet av de mänskliga rättigheterna.
Regeringen anger därför i budgetpropositionen för 2007 att dessa frågor är särskilt prioriterade områden inom utvecklingssamarbetet. Vi har nu inlett en genomgång av Sveriges samarbetsländer. Demokrati, mänskliga rättigheter samt rättsstatsfrågor är grundläggande aspekter som vi kommer att beakta i denna process.
I länder där demokratiska förutsättningar saknas för ett långsiktigt samarbete, kan i stället olika typer av riktade insatser för att stödja positiva processer vara möjliga. Det svenska stödet kan där exempelvis kanaliseras via enskilda frivilliga organisationer. Det civila samhället har en särskilt stor betydelse i länder med brister vad gäller demokrati och respekt för mänskliga rättigheter.
Regeringen lägger särskild vikt vid att främja insatser för att främja en övergång till demokrati i länder som bland annat Kuba och Vitryssland. Sverige ska också ge stöd till framväxten av starka civilsamhällen i Mellanöstern och Nordafrika. Särskilt stöd kommer att ges till demokratiseringsprocesser.
Utvecklingssamarbetet ska tydligt länkas till samarbetsländernas demokratiska system och pågående demokratiseringsprocesser samtidigt som de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna skyddas, respekteras och främjas.
Gunilla Carlsson (M):
Jag tackar Birgitta Ohlsson och Alf Svensson för en mycket givande dialog och diskussion. Låt mig bara få avsluta med att säga att vi nog tyvärr kommer att vara tvungna att konstatera att en del av de svenska skattebetalarnas pengar går till länder och områden där mänskliga rättigheter kränks på ett sätt som vi inte skulle vilja se. Vi har ett stort ansvar för individer i vår värld. Sverige jobbar framgångsrikt med humanitärt bistånd.
Det är på något sätt så att de länder som är allra sämst utvecklade många gånger också är icke-demokratiska. De är inga rättsstater. Det är också i de länder där den största underutvecklingen finns som människovärdet kränks allra mest. Det handlar inte bara om att man är fattig utan också om att man saknar grundläggande rättigheter. Birgitta Ohlsson gör en distinktion i sin interpellation som är viktig. Det är viktigt att vi jobbar med humanitärt bistånd. Vi ska också jobba med möjligheter att stödja enskilda organisationer när det gäller att göra någonting för att hjälpa dessa länder.
Vi jobbar multilateralt för att se till att vi får de rätta kanalerna. Men vi kommer även fortsatt att kunna konstatera att Sverige ibland har samarbete med stater som inte uppfyller de alldeles mest renläriga kraven på hur det ska se ut i en civiliserad stat när det gäller mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstat. Därför kommer vi att få anledning att återkomma till värderingarna och graderingsskillnaderna i detta.
Därför har jag också en avsikt nu att försöka minska antalet samarbetsländer och att inför riksdagen bättre kunna redogöra för hur vi har gjort vissa vägval och vilka ambitioner vi har för det svenska utvecklingssamarbetet.
Gunilla Carlsson (M):
Låt mig börja med att säga att vi lämnar ju inte Nicaragua. Vi kommer att ha en regionambassad i Guatemala som kommer att ha fortsatt bevakning och kontakter med regeringen i Nicaragua. Dessutom tror jag att den kommer att kunna vara ett gott stöd för de enskilda organisationer i Nicaragua som fortsatt kan påräkna svenskt moraliskt stöd.
Svenska enskilda organisationer har fortsatt möjligheter att verka i landet, och jag uppmuntrar dem att göra det. 1,3 miljarder av biståndet går till enskilda organisationer. Här finns väldigt mycket kompetens och kunnande, inte minst på områdena jämställdhet, kvinnors rättigheter och sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. Det finns också ett ökande engagemang kring HBT-frågor. Den anslagsposten finns kvar.
Det arbetet är det viktigt att de enskilda organisationerna känner att de också har ett ansvar för. Vi har nu en tid då vi genomför ett utfasningsstrategi för Nicaragua. Vi har redan samlats till ett intressentmöte på UD där vi just diskuterade de svåra frågor som Hans Linde tar upp.
Självfallet är det så att när vi inte längre är närvarande med en ambassad och väljer att fokusera på länder där vi tror att vi har ännu större inflytande och där fattigdomen och behoven är minst lika stora, eller rent av större, får det konsekvenser. Nicaragua är ett av de länder som vi länge har haft en biståndsrelation till men där vi nu kommer att fortsätta att fördjupa vår relation och använda de ingångar vi har.
Jag väljer att lägga en hel del förtroende i den här utfasningsstrategin på vad jag hoppas är en förmåga från Sverige att kunna påverka i EU. Jag medger, och håller helt med i Hans Lindes analys om, att vi har en uppförsbacke.
Men jag tror att om vi ska kunna vara trovärdiga och spela en större roll i att påverka EU:s utvecklingssamarbete även i centrala, fundamentala delar som handlar om SRHR-frågor kan vi knappast ha ett bättre exempel än Nicaragua, eller hur? Därför är det min avsikt att vi än mer ska kunna ha en delaktighet och ta ett ansvar för hur EU:s strategi gentemot Nicaragua ser ut. Det blir en skyldighet när vi gör den här typen av egen utfasning bilateralt.
Vad gäller den politiska rösten i fråga om utvecklingen i Nicaragua kommer vi ju fortsatt i rådsslutsatser inom EU, men naturligtvis också inom FN och dess olika multilaterala organ, att finnas kvar som aktörer i Nicaragua men tillsammans med andra. Jag hoppas att den här perioden med en bra utfasningsstrategi nu ska innebära att vi också kan uppmuntra andra givare. Det är den processen som nu är i gång.
Det gäller andra, likasinnade, länder i Europa men också till exempel kanadensare, som också förstår vad vi pratar om när vi tar upp de här svåra frågorna som handlar om sexualitet och kvinnors rättigheter. Vi tänker således alls inte att ge upp detta, men vi kommer att hitta andra forum.
Gunilla Carlsson (M):
Jag vill fortsatt hävda att med 1,3 miljarder kronor från det svenska statsanslaget är det rätt att beteckna det som goda möjligheter för Diakonia, som vi exempelvis har diskuterat, Forum Syd, Rädda Barnen och många andra att välja att stanna kvar men med en annan typ av finansiering. Det vore dumt av mig att säga att det är lika lätt som tidigare.
Visst har man behov och nytta av att ha en ambassad i ryggen, självklart, för den hjälper ju inte till bara med att ordna möteslokaler utan också ibland när det behövs med stöd och hjälp till en regering. Men vi kommer att fortsatt ha den diplomatiska närvaron tack vare en regionambassad i Guatemala. Det vi diskuterar i dag är just konsekvenserna av den av riksdagen beställda landfokuseringen som vi nu har genomfört.
För att skapa ett mer effektivt och resultatorienterat utvecklingssamarbete försöker vi fokusera på ett färre antal länder där Sverige är aktivt bilateralt. Det får naturligtvis konsekvenser. Och jag tror mig veta efter det här meningsutbytet att om Hans Linde hade haft mitt ansvarsområde kanske han inte hade fasat ut Nicaragua utan valt något annat land utifrån andra parametrar. Jag har också tagit konsekvenser för att vi ska ha ett ökat fattigdomsfokus.
Vi lämnar flera länder i Latinamerika. Vi drar ned engagemanget i medelinkomstländer. Vi ökar vårt engagemang i de allra fattigaste länderna i de fattigaste regionerna, och vi får ökat fokus på Afrika. Här finns också mycket för de enskilda organisationerna att göra. Här är demokratibrist och behovet av mänskliga rättigheter minst lika stort. Här kommer vi att ha stort behov och nytta av de svenska enskilda organisationerna också.
Det är lite grann detta som är ansvaret och uppgiften när man ska göra en landfokusering. Man tvingas lämna en del. Nu gör vi detta. Men avsikten är att nicaraguanerna ska känna att de fortfarande har goda vänner, inte bara i Hans Linde utan också i den svenska staten, efter denna ansvarsfulla utfasning och att samarbetet fortsätter. Jag tackar Hans Linde för debatten.
Gunilla Carlsson (M):
Tack, Magdalena Andersson, för interpellationen men också för att regeringen drivs på och får både uppmuntran och exempel på vad vi skulle kunna ta vidare! Jag har inte uteslutit en konferens, jag tror att vi har mycket att både visa upp och diskutera. Det är i min verksamhet många gånger ständigt pågående konferenser och diskussioner.
Låt mig bara säga några saker om detta med kriser och katastrofer. När vi gör humanitära insatser är det oerhört viktigt att vi inte politiserar eller för mycket byråkratiserar det humanitära engagemanget. I de humanitära insatserna som ofta måste ske oerhört fort och effektivt måste behoven hela tiden styra. Det är det viktiga. Vi ska inte på förhand säga att just detta ska vi göra.
Eftersom vi måste agera effektivt och resultatinriktat ställer det krav på bland annat gott humanitärt givarskap, på en mycket bättre samordning i fält och på bra beslutsfattande, som Magdalena Andersson tar upp, men också på fokus på hur de insatser vi jobbar med gör skillnad. Då kommer vi till att även om kvinnor inte är målet är de många gånger - i humanitära insatser men också i återuppbyggnadsinsatser - ett mycket relevant och effektivt verktyg.
Jag tycker mig också märka att det ofta är svåra övergångar från humanitära krisinsatser till en utvecklingsfas. Givarsamordning och givartänkande måste utvecklas. Det är viktigt att redan i de humanitära insatserna väga in både genderperspektiv, perspektivet mänskliga rättigheter och deltagandeperspektiv på många andra sätt. Detta är inte minst tydligt i svåra postkonfliktländer där Sverige nu väljer att öka sitt engagemang.
Jag tror att det är väldigt viktigt att vi, när vi tittar på kris- och konflikthantering, också närmar oss frågan om det politiska deltagandet. Om vi lyckas ha bättre fokus på kvinnor tror jag att vi också når barnen och ungdomarna.
Det handlar om grundläggande demokratiska principer och om att ha ett effektivt arbete och se till att vi använder och inkluderar kvinnorna, inte bara i beslutsfattandet utan också i utförandefasen, och att vi har ett barn- och ungdomsperspektiv på de insatser som behöver göras. Vi har god nytta av de erfarenheter vi har gjort.
Jag skulle vilja säga att inte minst Räddningsverket har en väldigt god ställning internationellt. Även om Sverige nu ligger i framkant i många av diskussionerna kommer det här arbetet att behöva fortsätta att förfinas och utvecklas allteftersom vi nu väljer att göra ännu fler insatser där vi ser till att öka och värna det humanitära stödet.
När det gäller katastrofer orsakade av natur och klimat men många gånger katastrofer orsakade av brist på demokrati och god samhällsstyrning har vi anledning att titta på hur vi kan bli ännu duktigare, inte minst i de svårarbetade postkonfliktländerna.
Gunilla Carlsson (M):
Tack, Magdalena Andersson, för engagemanget. Jag känner precis samma sak. Jag har gjort många resor och det känns många gånger hopplöst när man möter svält, katastrofer och brist på demokrati och mänskliga rättigheter. Sedan får jag resa utanför regeringskvarteren och träffa kvinnor och se denna kraft och förmåga att ta ansvar.
Det är utsatta kvinnor i flyktinglägren i Darfur som ändå organiserar sig för att lära andra kvinnor att läsa och skriva. På landsbygden i Vietnam har jag träffat kvinnor som jobbar med landsbygdsutveckling och lokalt ägarskap. De diskuterar också rätten att äga sin mark och ha politisk delaktighet för att på så sätt bygga ett mer demokratiskt och fungerande Vietnam.
Jag har mött en hivdrabbad mor i södra Sudan som i ett postkonfliktland med stor oro försöker skapa en dräglig tillvaro för sin familj och ändå vågar gå ut och vittna om stigmatisering. Det finns oändligt mycket kraft och mod bland kvinnor som borde omvandlas till politiskt ledarskap och delaktighet.
Därför har den svenska regeringen som en av sina tre prioriteringar i utvecklingssamarbetet att fokusera på kvinnors roll och deltagande i utvecklingssamarbetet, inte bara för att det är moraliskt rätt utan också för att det blir effektivt och resultatinriktat och eftersom vi kan uppnå bättre resultat. Därmed ser vi till att på bästa sätt jobba med fattigdomsbekämpning och bygga en framtid för kvinnorna, barnen och männen. Det här handlar ju inte om att man gör det mot någon annan.
Det handlar om att alla ska ha möjlighet. Det finns i dag ett globalt utanförskap som kan kännetecknas av en omfattande fattigdom. Det finns också ett globalt utanförskap där kvinnor inte får vara med. Därför har vi en viktig roll att med våra prioriteringar se till att jobba med mänskliga rättigheter och demokrati och att kräva kvinnors rättigheter och att se till att vi strategiskt använder detta i vårt humanitära samarbete och utvecklingssamarbetet.
Jag är övertygad om att Räddningsverket nu känner sig uppmuntrat att på egen hand fortsätta att diskutera detta. I våras var jag på en utmärkt konferens som Räddningsverket hade med ett FN-organ där vi diskuterade miljöperspektiven i samband med naturkatastrofer och hur viktigt det är att se till att den här typen av insatser inte förvärrar en redan skör miljösituation.
Vi bör också diskutera hur det humanitära engagemanget tidigt lägger grunden för kvinnligt deltagande och grundbulten för den fortsatta utvecklingen. Jag är inte alls avvisande. Jag ville bara framhålla att en hel del av de här initiativen redan tas inom FN och EU och att Sverige är delaktigt på en mängd områden. Men vi kan göra mer.
När vi nu mycket tydligare säger vad Sverige ska göra och från riksdagen vill höra hur, är jag övertygad om att vi, när man diskuterar den framtida inriktningen, kommer att få många goda idéer om konferenser och andra sätt att utveckla de svenska utvecklingsverktygen.