KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gabriel Wikström (S):
Det låter som att jag och Lotta Finstorp är överens i mångt och mycket. När det gäller de läkare och tandläkare som inte har fått besked och där processen har dröjt har jag svårt att kommentera enskilda fall. Men, som sagt, det är viktigt att påpeka att Socialstyrelsen har haft en väldigt ansträngd situation. Man har helt enkelt haft för få handläggare.
Vid sidan av processen som kanske inte har varit up-to-date och vid sidan av samverkan och samarbete som kanske hade behövt förnyas och moderniseras har man också haft för få handläggare. Det är bland annat till det som de här nya pengarna faktiskt har gått. Jag hoppas att detta ska vara en av de punkter som Socialstyrelsen ska kunna åtgärda i det nya arbete som man har påbörjat.
Snabbspåret presenterades ju av mig själv och arbetsmarknadsminister Ylva Johansson före jul. Det gjorde vi när överenskommelsen mellan Arbetsförmedlingen och arbetsmarknadens parter var klar. Snabbspåret rullar igång nu, så det är alldeles för tidigt att säga vilka effekter det har. Men förhoppningen är naturligtvis att det ska ha stora effekter.
Det som alla inblandade aktörer tror är att tiden från det att man går in i en valideringsprocess till det att man kommer ut och jobbar i hälso- och sjukvården ska kunna förkortas med kanske flera år. Det vore fantastiskt om vi kunde genomföra detta. Man kan bara räkna på vilka samhällsekonomiska - vid sidan av personella - vinster det finns att göra på att dessa personer snabbare kommer ut i arbete. Låt mig också säga någonting om de rekryteringsbehov som vi står inför.
De är stora. Jag har ingen anledning att ifrågasätta de siffror som finns. Vi ska också veta att vi har stora utmaningar framför oss med kompetensförsörjningen redan i dag inom hälso- och sjukvården. Det är just därför som regeringen har påbörjat ett arbete inom ramen för nationell samling för kompetensförsörjning.
Vi har samlat relevanta aktörer inom hälso- och sjukvårdssektorn, alltifrån fackföreningar, professionsberedningar till arbetsgivare, representanter för privata vårdgivare och också patienter från brukarföreningar för att tillsammans diskutera hur problembilder ser ut. Är det något som behöver förändras i ansvarsförhållanden mellan till exempel stat, landsting och andra aktörer?
Vad kan vi gemensamt göra för att lösa de problem och utmaningar som vi ser framför oss? Vad skulle behöva komma till extra för att möta de rekryteringsbehov som vi ser? Vi har haft väldigt bra samtal i grupperna. Vi har behandlat alltifrån utbildningarnas innehåll och dimensionering till hur vi använder våra resurser inom hälso- och sjukvården.
Med dessa samtal som grund tror jag att vi har möjlighet att ge myndigheter i uppdrag att i budgetprocesserna anslå medel, men också naturligtvis i nära samverkan med inte minst Sveriges kommuner och landsting. Vi kommer att ta itu med en stor del av de utmaningar som vi har på rekryteringsområdet.
Gabriel Wikström (S):
Vi är absolut överens om att man borde kunna göra mer, men det är också viktigt att påminna inte minst kammaren om att med tanke på det stora mottagandet som har varit under hösten har det många gånger handlat om att få de mest grundläggande funktionerna att fungera och att tillfredsställa de mest grundläggande behoven. Det har kanske varit svårt att göra det lilla extra som många gånger hade underlättat inte minst valideringsprocessen.
Det är också därför som det har varit så viktigt att få till det andrum som nu börjar ge effekt. Vi ser ett minskat antal asylsökande, men också större möjligheter för det svenska samhället att ta hand om och börja etablera de människor som kommer hit. Nu har vi en period framför oss där vi behöver vända och vrida på varje sten.
En stor del som vi hittills inte har talat så mycket om i den här debatten är just landstingens roll. Landstingen spelar en enormt stor roll. Det finns många väldigt goda exempel runt om i landet där landstingen har gått före för att utforma system, rutiner och processer för att identifiera vilka som har en vårdutbildning eller vårderfarenhet. Hur ser den ut?
Sedan måste man kunna anordna svenskundervisning eller hitta praktikplatser för att personer snabbare ska kunna komma in i verksamheten. Detta tycker jag är väldigt positivt.
De erfarenheter som finns från Västra Götaland, Kalmar och andra ställen tar vi nu med oss på central nivå för att se hur man sprida goda exempel och se till att det som fungerar i de enskilda exemplen blir en standard över hela landet. Jag välkomnar Lotta Finstorps interpellation och ser fram emot att samarbeta i dessa frågor.
Gabriel Wikström (S):
Det är en mycket angelägen fråga som vi nu har att diskutera. Som jag sa i mitt interpellationssvar är vacciner många gånger grunden för att upprätthålla en god folkhälsa i Sverige och naturligtvis även globalt. Men att förenkla problematiken så gravt som Sotiris Delis gör tror jag inte gynnar saken. Det är inte något som kommer att underlätta för oss att hitta lösningar på de problem och utmaningar som vi i dag ser.
Som jag försökte säga i mitt svar lever vi i en globaliserad värld. Det här är preparat och vacciner som upphandlas på en global marknad. Det kommer inte att hjälpa om man centraliserar upphandlingen. Det kommer inte att lösa problematiken med att det finns brister i att få fram vacciner.
Det system som vi har i dag och den ansvarsfördelning som råder mellan centrala myndigheter och regioner och landsting är en ordning som i mångt och mycket fungerar. Nu handlar det om att se vad vi kan göra för att förbättra denna genom att till exempel utbyta information i större skala och vara mer förutseende än hittills. Att leka "hela havet stormar" och göra om systemet tror jag inte på.
Jag tror att det i värsta fall kommer att ta enormt mycket energi och kraft utan att leda till att vi får fram de nödvändiga vaccinerna för att hjälpa inte minst barn och unga.
Gabriel Wikström (S):
Jag beklagar om jag var otydlig i mitt svar. Jag tycker att det är bra att frågan kommer upp. Det är viktigt att det diskuteras. Vaccinationsprogrammet är grunden för en god folkhälsa. Jag hakade upp mig på resonemanget att man tycker att ledtiderna i dag är alldeles för långa. Jag är den första att skriva under på att vi många gånger har väldigt långa ledtider.
Jag skulle önska att det gick fortare med väldigt många processer i det politiska beslutsfattandet. Det som Sotiris Delis använder som resonemang är att ledtiderna i det nuvarande systemet skulle vara för långa och att man därför måste göra om det från grunden och ha ett centralt inköp av vacciner.
Men kan fråga sig hur långa ledtiderna blir för att komma till den ordningen och göra om systemet. Det handlar också om ett par tre år innan man skulle kunna vara i en situation där man kan ha centrala inköp. Frågan är: Är det inte bättre att se till att dagens system fungerar lite bättre?
Vi kan avhjälpa de eventuella avarter som finns och reda ut om det finns eventuella missförstånd eller brister i ansvarsförhållanden mellan olika delar i syfte att snabbare kunna få tillgång till de vacciner som skulle behövas.
Vore det inte bättre än att vi ska ställa vår förhoppning till att ett helt nytt system som kanske kan vara på plats om två tre år ska lösa den situation vi står inför just här och nu? Det tycker jag är huvudfrågan. Det är också därför som mina ansträngningar har handlat om att se över det nuvarande systemet och hur vi från nationell nivå kan understödja den regionala nivån i att möta bristen på vaccin.
Det handlar naturligtvis också om att samla in information, vara behjälplig och se över vad vi kan göra för att stärka den svenska positionen på den globala marknaden. Det är en bättre väg att gå än att i en situation med brist börja göra om systemet. Det är bättre att få det system som redan existerar att fungera bättre.
Gabriel Wikström (S):
Jag är glad att debatten har tagit den vändning som den har gjort. Nu verkar vi börja vara överens om vad som behöver göras. Vi ska inte göra om systemet från grunden, eftersom det tar en massa tid och energi. Vi ska snarare koncentrera oss på att få det nuvarande systemet att fungera bättre. Det är precis som Sotiris Delis säger. Folkhälsomyndigheten har i dag ett samordningsansvar.
Det handlar bland annat om att samla in information och se över hur det egentligen ser ut med behoven de närmaste åren. Det handlar också om att kunna vara behjälplig när man ska göra inköp på en marknad som tyvärr har drabbats av en bristsituation. Jag tror att den bästa vägen framöver är att jobba i de befintliga strukturerna. Det handlar om att se till att samarbetena eventuellt förbättras på de ställen som de behöver förbättras.
Det gäller framför allt att inte leka "hela havet stormar" och att göra om något system från grunden. Det tror jag vore djupt olyckligt. Jag är glad att kunna konstatera att även om det har varit en svår situation under det senaste året har det aldrig vid något tillfälle hotat folkhälsan, utan man har lyckats bemästra situationen. Det tycker jag visar på robustheten i det nuvarande systemet.
Det visar att vi har en bra grund att stå på också för framtiden. Avslutningsvis vill jag dock säga att även om jag tror på den nuvarande ordningen måste man alltid kunna titta med kritiska ögon. Vi vet att globala hälsohot förmodligen kommer att bli mer vanliga i framtiden.
Vi behöver hela tiden ompröva det sätt vi arbetar på och de system vi har för att kunna möta hälsohoten och trygga den svenska folkhälsan.
Gabriel Wikström (S):
Jag vill tacka Barbro Westerholm för att hon lyfter frågan. Den är oerhört viktig, och jag är glad att vi kan diskutera den också innan regeringen lägger fram ANDT-strategin.
Däremot vill jag direkt säga att när det gäller de konkreta åtgärderna och aktiviteterna som egentligen ligger något under ANDT-strategins abstraktionsnivå får vi återkomma till debatten.
Det som jag skulle vilja lyfta upp som en förutsättning för den debatt som behöver föras - snarare än att tala om vad vi skulle behöva göra i informationskampanjer i skolan och liknande - är det övergripande ansvar som jag tycker att den nationella politiken har för att kunna föra en debatt och en offensiv politik på internationell nivå.
Jag skulle vilja hävda att den liberaliseringstrend som vi har sett har framför allt två olika karaktärer. Den ena kommer ur ett slags resignation inför en utveckling som man tycker har gått över styr.
Det gäller kanske framför allt länderna i Mellanamerika och Latinamerika, där man är drabbad av stora brottssyndikat som delvis har sin grund i fattigdom och tycker att det kanske är dags att legalisera eftersom kriget mot knarket helt enkelt har misslyckats.
Den andra grogrunden till den liberaliseringsvåg vi kan se kommer från mer ideologiskt övertygade hemvister, där en del delstater i USA men också en del länder i Europa driver på för en legalisering med just den motivering som Barbro Westerholm tar upp om individens fria val. Var har då Sverige befunnit sig i den internationella debatten?
Jag skulle vilja hävda att ett misstag från svensk sida har varit att vi har låtit oss utpekas som en extremist i sällskap av länder som Saudiarabien, Ryssland med flera. Man har misstänkliggjort Sveriges intentioner just för att Sverige många gånger har intagit samma ståndpunkt som nämnda länder. Därmed har också Sveriges engagemang för de mänskliga rättigheterna ifrågasatts.
Vi måste föra den utifrån vetenskap och beprövad erfarenhet, och vi måste hitta vad vi kan göra för att komma framåt för att värna folkhälsan i första hand.
Gabriel Wikström (S):
Jag är glad att vi kan lyfta fram det internationella perspektivet, därför att det här hänger som sagt ihop. Jag har ända sedan jag tillträdde som minister för drygt 15 månader sedan haft nöjet att träffa mellan 20 och 30 av mina hälsoministerkollegor världen över.
Vid varje tillfälle har jag lyft upp narkotikafrågan - hur man ser på de internationella konventionerna och hur man ser på det arbete som vi står inför.
Jag har varit glad över att kunna konstatera att de farhågor som har funnits från flera håll - man tänker sig att det kommer att bli en bred anstormning mot konventionerna och att det nu kommer att finnas en vilja att riva upp dessa för en mer liberal tolkning - har kommit på skam. Det finns ingen sådan ambition på bred front.
Däremot sitter många av hälsoministerkollegorna mer eller mindre i en sits där det finns en stark inhemsk opinion som driver på för legalisering. Man behöver ha argument och råg i ryggen för att stå emot detta.
Jag tror att Sverige kan göra det, men då måste Sverige i ökad utsträckning just fungera som den här bryggan mellan olika perspektiv. Låt mig också säga att på samma gång som vi måste ha ett internationellt perspektiv när vi pratar om de här frågorna måste vi också kunna se på de svenska metoderna och den svenska politiken. Vi måste kunna vara självkritiska när det gäller det som inte har fungerat.
Det som vi pratar om här, cannabis och att förebygga att barn och unga över huvud taget börjar pröva cannabis, har Sverige varit framgångsrikt i. Samtidigt måste vi konstatera att när det gäller de tunga missbrukarna och den narkotikarelaterade dödligheten har vi varit sämre.
Jag tror att för att kunna upprätthålla ett förtroende för den svenska narkotikapolitiken och ett folkligt engagemang för och stöd bakom narkotikapolitiken måste vi koncentrera oss på de delar där vi inte har varit lika framgångsrika. Det är inte minst därför som regeringen nu har lagt förslag på att göra om lagen om sprututbyte i syfte att underlätta för fler sprututbyten.
Det är också därför vi har gett i uppdrag till Socialstyrelsen att se över varför den narkotikarelaterade dödligheten ökar - inte bara konstatera att det är ett problem utan verkligen gå ned på individnivå och se vad vi skulle kunna göra annorlunda.
Som sagt, genom att få politiken att hänga ihop, från det förebyggande arbetet som beskrivs i ANDT-strategin till vården och det internationella arbetet, tror jag att vi bättre kan möta den utmaning som vi står inför.
Gabriel Wikström (S):
Jag vill tacka Barbro Westerholm för interpellationen. Precis som jag sa i mitt svar tittar vi just nu på hur den nationella funktionen ska se ut efter 2017. Med i den beredningen finns alla frågor som Barbro Westerholm tar upp.
Det är värt att nämna att det i dagsläget pågår ett arbete för att inrätta centrum för sällsynta diagnoser i respektive sjukvårdsregion. Det är positivt.
Det kan många gånger koka ned till att vara en resursfråga eller till att man inte har tillgång till kompetenser på områden där det kan vara svårt att hitta, just eftersom det handlar om sällsynta diagnoser. Men att etablera de regionala centrumen är ändå ett steg i rätt riktning. Jag tror också att det är viktigt att se de övriga förändringarna som vi gör inom hälso- och sjukvården.
Det handlar om alltifrån att vi ser över hur vi ska gå vidare med Måns Roséns utredning om den högspecialiserade vården till det arbete som pågår med att bilda större regioner. Det är viktigt att se att situationen för människor med sällsynta diagnoser kommer att hjälpas av det utvecklingsarbete som pågår på flera håll inom hälso- och sjukvården.
Det innebär att vi kan koncentrera mer kunskap och erfarenhet. Det kommer definitivt att gynna dem som lider av sällsynta sjukdomar i dag. Jag tycker att det är ett bra arbete som är på gång. Jag har redogjort för mycket i mitt svar. Det här var några komplement.
Som jag ständigt återkommer till tror jag att nyckeln är att vi inte ska tro att det finns någon enskild lösning som kommer att möta behoven. Det är just genom att göra olika åtgärder över ett brett spektrum som vi kan ta oss an problemen.
Gabriel Wikström (S):
Det är flera delar i det som Barbro Westerholm tar upp som jag skulle vilja kommentera. En del är TLV:s arbete.
Det pågår just nu ett utvecklingsarbete på myndigheten - när man på grundval av den värdebaserade prissättningen genomför sina analyser och sätter priserna ska man också titta på vad man skulle kunna göra för att inom ramen för utvecklingsarbetet ta större hänsyn till särläkemedel.
Jag tycker att det är positivt att man tar tag i den här frågan, för det kan hjälpa oss på vägen. Det ska också sägas att inom nuvarande system, alltså inom ramen för de statsbidrag på 22 1⁄2 miljard som staten ger till landstingen för läkemedel inom förmånen, finns det en så kallad solidarisk finansiering av enskilda läkemedel mellan landstingen.
Det här är ett sätt att hantera en ojämn fördelning av patienter som kräver dyra behandlingar så att inte ett enskilt eller några enskilda landsting ska drabbas extra hårt. I många fall kan särläkemedel uppfylla kriterierna för att inkluderas i den här solidariska finansieringen, och då ingår naturligtvis även dessa.
Här är det viktigt att framhålla att landstingen har möjligheten att budgetera på ett annat sätt så att man inte lägger hela ansvaret på enskilda kliniker eller enskilda sjukhus utan faktiskt tar ett solidariskt ansvar inom landstingen.
Ur ett landstingsperspektiv är särläkemedel inte ett särskilt stort problem, inte ens för de allra minsta landstingen, utan det är på kliniknivå eller sjukhusnivå som de möjligtvis kan stjälpa en budget.
För landstingen som helhet borde de inte göra det, och det vore faktiskt värt att titta på vilka budgeteringstekniker man skulle kunna använda för att ta ett helhetsansvar.
Gabriel Wikström (S):
Det är definitivt inte sista gången vi diskuterar den här frågan. Det är en stor utmaning, inte bara i dag utan också för framtiden. Alla idéer, vilda eller ej, är välkomna även om Barbro Westerholm naturligtvis förstår att jag inte kan svara vare sig bu eller bä i den här debatten.
Jag är väldigt glad över det engagemang som Barbro Westerholm och andra visar i den här frågan, för läkemedelsfrågan är som sagt en strategiskt viktig fråga för utvecklingen av den framtida hälso- och sjukvården. Det handlar om en fantastisk utveckling där vi med hjälp av nya läkemedel kan bota och lindra på ett sätt som tidigare generationer bara har kunnat drömma om.
Samtidigt står vi inför organisatoriska, administrativa och ekonomiska utmaningar där det finns risk att läkemedlen blir en gökunge som äter upp annan verksamhet. Vi måste hantera den här frågan på olika nivåer för att kunna ta till vara de fördelar som finns utan att det tränger undan annan behandling eller annan verksamhet.
Det är det vi jobbar med på nationell nivå men också i mycket nära samarbete med landstingen, inte minst via SKL. Tack än en gång för interpellationen, Barbro Westerholm! Vi återkommer i frågan.
Gabriel Wikström (S):
Tack, Lotta Finstorp, för interpellationen! Jag ska börja precis som i mitt svar i inledningen med att ta min utgångspunkt i arbetet med de kroniska sjukdomarna.
Jag tror nämligen att vi måste inse att svensk hälso- och sjukvård står inför en enorm utmaning som egentligen kräver att vi genomför en kulturförändring av hela hälso- och sjukvårdssektorn. Jag tror att man övergripande kan beskriva utmaningen ungefär så här.
Bilden hos en stor del av allmänheten och kanske hos en del som jobbar inom hälso- och sjukvården och säkert en del hälso- och sjukvårdspolitiker är att normen i svensk hälso- och sjukvård är patienter som har drabbats av en infektion, brutit ett ben eller råkat ut för en olycka. De kommer till ett sjukhus, får behandling och går förhoppningsvis därifrån friska. Så har sjukvården sett ut under väldigt lång tid.
Men vi vet att den inte gör det längre, och den kommer definitivt inte att göra det i morgon. I dag går 80-85 procent av hälso- och sjukvårdens resurser till patienter som lider av kroniska sjukdomar.
Det är patienter som kanske aldrig kommer att lämna hälso- och sjukvården friska, utan de kan behöva en livslång relation till våra hälso- och sjukvårdssystem.
Det kan dessutom vara så att en patient som till exempel lider av psoriasis upptäcker att när den träffar en läkare är det patienten som vet bäst och mest om sjukdomen och inte läkaren. Frågan vi måste ställa oss är: Är svensk hälso- och sjukvård anpassad för att möta den här typen av patientgrupper?
Är svensk hälso- och sjukvård anpassad för att ta vara på den kunskap och erfarenhet som till exempel en patient med psoriasis besitter? Svaret på den frågan är nej. I alldeles för liten utsträckning är sjukvården anpassad för dessa. Det är i ljuset av det som man ska se satsningen på en förbättrad vård för människor som lider av kroniska sjukdomar.
Lotta Finstorp talar om att många patienter som lider av psoriasis upplever att sjukvården generaliserar. De får en fit-all-lösning oavsett vilka individuella besvär de har av sjukdomen. Det är en beskrivning som också andra patientgrupper som lider av kroniska sjukdomar kommer med.
Nyckeln till detta är att ställa om hälso- och sjukvården i en riktning där vi kan erbjuda en mer patientcentrerad vård. En patientcentrerad vård innebär att man utformar processer och behandlingar utifrån de individuella behov som varje patient har.
Men man tar också i högre utsträckning vara på de kunskaper och erfarenheter som patienterna själva besitter. På det sättet skapar man en vård som i mycket större utsträckning bidrar till att skapa värden för enskilda patienter som dagens vård kanske inte kan. Vi bidrar också till att skapa en hälso- och sjukvård som förmodligen kommer att använda sina resurser mycket mer effektivt.
Därmed kan vi både höja kvaliteten och hjälpa betydligt fler människor och inte minst dem som lider av psoriasis.
Gabriel Wikström (S):
Lotta Finstorp tar upp att behandlingen många gånger ser väldigt likartad ut oavsett vilka individuella symtom eller behov man som patient har. Det är en av de stora anledningarna till att det behövs nationella riktlinjer på området. Det är precis som Lotta Finstorp säger. Hos vissa läkare eller inom vissa delar av sjukvården kan man få en alldeles utmärkt behandling.
Ofta hänger det ihop med att det där finns kunskap om i det här fallet psoriasis. Det finns kunskap om den senaste forskningen och vilka behandlingsmetoder som står till förfogande. Det finns därmed också många gånger ett engagemang för att engagera sig i patienterna som lider av psoriasis.
Ska vi på allvar kunna skapa en mer jämlik vård tror jag att den går via att bland annat sprida kunskapen över hela landet och hela sjukvårdssektorn.
De nationella riktlinjer som nu tas fram gör det också, många gånger med en stark medverkan från patientgrupper, för att man tidigt ska få in patienternas perspektiv och inte, som i den mer traditionella sjukvården, låtsas att patienten är något slags objekt som kanske kommer in någonstans på slutet i den här typen av processer.
Den satsning som vi gör just på patienter som lider av kroniska sjukdomar och för att förbättra vården handlar mycket om den kunskapsspridningen, att öka medvetenheten och synliggöra strukturer inom hälso- och sjukvården.
Den här regeringen har mycket tydligt sagt att om målet är att genomföra en kulturförändring i svensk hälso- och sjukvård, med syfte att skapa en mer patientcentrerad vård, då kommer det naturligtvis inte att räcka med en enskild överenskommelse, utan detta måste genomsyra hela politiken.
Ett område som den här regeringen har identifierat vid sidan om att sprida kunskap via till exempel nationella riktlinjer är kompetensförsörjningen inom hälso- och sjukvården.
Därför har regeringen bland annat satsat en professionsmiljard, som kommer att löpa på under de närmaste åren, som syftar till att stödja insatser inom hälso- och sjukvården som leder till att sjukvårdens kompetensförsörjning förbättras.
Vi gör det med utgångspunkt från att det inte kommer att räcka med att bara utbilda fler sjuksköterskor eller fler läkare och att det inte kommer att räcka med att bara se till att de som i dag jobbar inom svensk hälso- och sjukvård orkar och vill stanna kvar, utan vi måste också se på hur vi använder våra personalresurser på ett mycket mer effektivt sätt. Därför har vi i professionsmiljarden fokuserat på ehälsoarbetet.
Det är några av de åtgärder som jag ser framför mig.