Veronica Palm (S):
Det är imponerande hur spännande de borgerliga ledamöterna i den här kammaren tycker att det är att prata om dåtiden och om den förra, socialdemokratiska regeringen.
För de människor som nu står inför att lämna sjukförsäkringen utan att ha återfått sin arbetsförmåga, som alltså kastas ut ur sjukförsäkringen, utförsäkras och blir försäkringslösa, hade det nog varit mer spännande om den borgerliga majoriteten i den här kammaren och den moderatledda regeringen hade engagerat sig lite i nutiden.
Jag vill ha en sjukförsäkring som har två ingredienser, en trygg sjukförsäkring som ger trygghet i ersättning och som ger trygghet i tidiga insatser för återgång i arbete. I dag brister båda. Det gör mig orolig.
I dag brister tryggheten i ersättning genom att man har satt upp dogmatiska tidsgränser ensidigt riktade mot den enskilde, då den enda insatsen är att rycka pengarna. Men det handlar också om det som regeringen själv kallar för en historisk satsning på rehabilitering - det sker inte lika ofta nu sedan det har blivit granskat.
Det som visade sig till den absolut största delen vara bidrag för dem som man har kastat ut ur sjukförsäkringen och ingenting till medicinsk rehabilitering och har ingenting med individen att göra. Det handlar inte om när individen har behov.
Det handlar om vilka tidsgränser regeringens lagstiftning har satt upp, att man lagstiftningsvägen bestämmer när du ska vara frisk och när du ska vara sjuk och när du blir av med din ersättning. Det är ensidigt riktat mot individen. Helena Rivière frågade: Ska människor stanna kvar tills de känner sig friska?
Det här gör till exempel att en snickare som är träallergiker ska vänta i 180 dagar innan han prövas mot resten av arbetsmarknaden. Det är resultatet av det som man kallar för arbetslinje i sjukförsäkringen. Han ska naturligtvis få omskolning dag 1. Det ska vara rätt insatser vid rätt tid för rätt individ.
Det är en sjukförsäkring som tydliggör arbetslinjen och som gör att den som är sjuk och inte kan arbeta ska ha rätt till sjukpeng. Den som kan arbeta ska naturligtvis göra det, och sjukförsäkringen ska innehålla båda ingredienserna, trygghet i ersättning och i aktivitet. Det är det som är den stora skillnaden. Jag blir lite förvånad.
Om man nu är stolt över den här politiken, tycker att den är bra och är nöjd, har jag väldigt svårt att förstå varför man låtsas som att jag inte kritiserar politiken. Varför låtsas man då som att Socialdemokraterna tycker ungefär samma sak? Det är inte sant.
Den stora skillnaden handlar om att jag vill ha aktiva tidiga insatser för återgång till arbete, inte passiv sjukskrivning fram till det att man kastas ut. Jag vill inte ha en sista dag i sjukförsäkringen. Jag tycker inte att regeringen ska lagstifta om när man har rätt att vara sjukskriven eller inte. Det är den stora skillnaden.
För den som är intresserad - Gunnar Axén har försökt och misslyckats - går det att läsa i den socialdemokratiska budgetmotionen. Det går också att läsa i de gemensamma s-, v- och mp-reservationer som har lagts fram i den här kammaren. Det finns alltså dokumenterat.
Frågan kvarstår: Varför är det så viktigt att kasta ut människor ur sjukförsäkringen och inte ge dem aktivt stöd för att komma tillbaka till arbete?