KBLab/rixvox huggingface dataset:
Markus Wiechel (SD):
Jag vill inledningsvis tacka statsrådet Amanda Lind för att hon deltar i debatten och för svaret på interpellationen. Jag vill också vara tydlig med att jag beklagar att det är Amanda Lind som måste stå här i dag. Mina skäl till att jag har lyft upp dessa frågor angår egentligen inte henne.
Jag menar att vi återkommande har sett hur flera av statsrådets ministerkollegor agerar på ett sätt som jag kallar för djupt klandervärt. De agerar på ett ohederligt sätt inte värdigt en minister. Varför lyfter jag upp frågorna i dag? Som bekant har Sverige under många år haft ett gott debattklimat.
Vi har sluppit mycket av de oanständiga angreppen som vi har sett i andra länder - inte minst nyligen i USA. Riksdagskollegor från olika partier har samtalat, debatterat, umgåtts och roat sig trots rejäla politiska motsättningar. Det är vackert och fint, vilket alla demokratier mår bra av. Fru talman!
Det börjar bli mer tydligt att det har kommit att bli mindre viktigt att skilja mellan sak och person i Sverige samt att tala sanning. Vi ser lögner efter lögner i debatterna. Vi ser hur politiska företrädare ljuger om andra politiker och partier. Det är oanständigt.
Statsrådet sa följande i sitt svar: "Jag anser att alla framträdande politiker och opinionsbildare har ett särskilt ansvar att hålla en god och saklig ton i den allmänna debatten. Det är ett ansvar som jag vet att hela regeringen tar på stort allvar.
Det är också viktigt att de politiska partierna kontinuerligt för en intern diskussion om dessa frågor och odlar en kultur som utgår från att politiska samtal ska föras med respekt, lyhördhet och i god och saklig ton." Det här låter jättebra, och jag skriver under på vartenda ord. Jag kan inte annat än hålla med om andemeningen.
Men varför är det samtidigt flera av regeringens företrädare - inte kulturministern - som främst av alla klagar på polariseringen i samhället som ändå råkar bidra mest till denna? Jag talar om statsministern, minister Morgan Johansson och minister Anders Ygeman med flera.
Regeringens företrädare säger sig vara oroliga för bristen på respekt för demokratin men är samtidigt de som gör allt de kan för att bidra till detta fenomen - troligtvis för att de tror att de tjänar på det politiskt. Det är djupt beklagligt, fru talman.
Markus Wiechel (SD):
Återigen vill jag poängtera att jag inte har kritiserat demokratiministern för att själv ha agerat polariserande på något sätt. Min kritik rör främst flera av hennes ministerkollegor, med statsministern i spetsen. Jag återkommer till en av frågorna jag ställer i interpellationen, som rör vad man gör för att företrädare för regeringen såsom statsministern ska svara på frågor som är aktuella.
Det finns flera exempel där jag men även andra ledamöter har ställt interpellationer eller skriftliga frågor riktade till statsministern som rör statsministerns tjänsteutövning men där statsministern helt enkelt inte svarar. Han bollar över det till en annan minister, som får svara på de frågorna.
Det här skulle jag säga är ett demokratiskt problem med tanke på att det finns flera tillfällen då frågorna är aktuella för just statsministern, som är den som leder regeringens arbete. Den fråga som vi debatterar här i dag skulle jag gärna ha ställt till statsministern om det hade varit möjligt med tanke på att den i stor utsträckning rör ministrarna i den svenska regeringen och hur ministrarna agerar.
Återigen: Jag kritiserar inte att det finns åsiktsskillnader i Sverige, rejäla åsiktsskillnader, eller att man kritiserar andra partiers åsikter. Det är något väldigt sunt och något som är bra i en demokrati, och det är något vi alltid har haft. Mot bakgrund av det vill jag också betona vikten av att man skiljer på sak och person.
Man ska kunna ha tuffa debatter men utan lögner och utan att hetsa och så vidare. Det här är något som jag vet att också ministern har lyft fram tidigare. Sist men inte minst: Så sent som i höstas prickades en av regeringens ministrar för just lögner. Ändå ser vi nu samma tendenser. Man ljuger fritt.
Även om det här inte direkt rör det som kulturministern arbetar med till vardags rör det ändå regeringen, och med tanke på att statsministern sällan kommer hit för att själv svara på frågor landar det tyvärr på kulturministern att göra det.
Markus Wiechel (SD):
Jag är den första att beklaga alla de fullkomligt oacceptabla kommentarer som förekommit inte minst i sociala medier. Jag vet att kulturministern har varit utsatt för grova, oacceptabla påhopp från diverse personer. Men det är egentligen en annan debatt som jag gärna tar vid ett annat tillfälle. Det här rör främst regeringens roll i det alltmer polariserade politiska klimat som jag och många andra upplever.
Det är inte särskilt konstigt att jag drar paralleller till USA, där vi har sett hur man har använt sig av lögner i det offentliga samtalet för att sparka mot politiska motståndare. Inte bara lögner - ibland har man dessutom uppviglat personer, vilket kan få förödande konsekvenser. Det här är inget som jag eller mitt parti över huvud taget står bakom.
Statsministern gick ju faktiskt så långt att han i SVT:s program 30 minuter varnade för att demokratin kan stå på spel om Socialdemokraterna förlorar valet. Det var så jag och många andra tolkade hans uttalande. Det är ett häpnadsväckande påstående. Att på det här sättet misskreditera sina politiska motståndare och den demokratiska och legitima oppositionen i ett land, det hör hemma i renodlade diktaturer.
Jag säger inte att Sverige är en renodlad diktatur eller ens i närheten av det, men jag säger att den typen av uttalanden hör hemma i sådana länder. Att man återkommande, då och då, gör referenser till exempelvis Sverigedemokraterna och fruktansvärda ideologier som fanns förr är också något som jag i alla år har beklagat och tycker är djupt ovärdigt.
Jag skulle kunna rada upp fler exempel, men jag har inte mycket tid. Jag vill avslutningsvis tacka ministern för den här debatten och säga att jag hoppas att hennes ministerkollegor tänker efter framöver.
Markus Wiechel (SD):
Tack, statsrådet, för svaret! Skälet till att denna interpellation över huvud taget skrevs och till den här debatten är naturligtvis att det är ganska många, undertecknad inkluderad, som med rätta, skulle jag vilja påstå, blev ganska upprörda när de hörde uttalandet från statsrådet.
Statsrådet har alltså sagt: Ska utlandsfödda kvinnor få makt kommer vita inrikes födda kvinnor att behöva flytta på sig. Jag har försökt analysera uttalandet och se vad det egentligen är statsrådet vill komma med.
Tyvärr har jag sett en hel del identitetspolitiska tendenser i det svenska samhället, där man alltmer utgår från saker som en enskild individ inte kan påverka, exempelvis vilken hudfärg man föds med och så vidare. Detta är något som oroar mig, inte minst med tanke på att jag har sett vad det leder till. Fru talman!
Jag har själv till stor del vuxit upp i USA, ett land där den här typen av tendenser är ganska vanligt förekommande. Det är ingenting vackert. Det är ingenting som främjar arbetet mot rasism, segregation eller utanförskap. Det är ingenting som vi skulle vilja ha här i Sverige. Det här leder bara till mer segregation, mer rasism och större problem.
Det är därför som jag tycker att denna fråga är väl värd att lyfta. Vi kan då titta på det här uttalandet. Jag kan konstatera att statsrådet ser detta som någon form av nollsummespel. Är det så att några ska ha makt måste några andra flytta på sig. Det kan helt enkelt inte vara så att alla har det någorlunda bra eller att alla kan leva sida vid sida i harmoni.
Statsrådet får såklart rätta mig om jag har fel, men jag kan inte tolka det på något annat sätt. Sedan säger hon dessutom att vita inrikes födda kvinnor ska flytta på sig. Ursäkta, fru talman, men vad har hudfärg att göra med någonting över huvud taget?
Det spelar väl ingen roll vilken hudfärg en person har för om den personen ska ha en viss position eller inte - i det här fallet makt? Detta talar ju direkt emot det som statsrådet kom med i interpellationssvaret: Arbetet med att förebygga och motverka rasism och polarisering i samhället är viktigt. Uttalandet motverkar ju inte rasism eller polarisering.
Tvärtom är det näst intill rasism, och det polariserar definitivt. Fru talman! Jag skulle därför gärna vilja ha ett tydligare svar från statsrådet. Vad menar hon egentligen med att vita inrikes födda kvinnor ska flytta på sig?
Markus Wiechel (SD):
Jag hör vad statsrådet säger här, men det går fortfarande inte ihop med det uttalande som är grunden till den här interpellationen och till den debatt som förs. Det är klart och tydligt: Ska utlandsfödda kvinnor få makt kommer vita inrikes födda kvinnor att behöva flytta på sig.
Jag tycker inte att det går att förklara det uttalandet som något annat än att man menar att vissa kvinnor, baserat på hur de ser ut, ska behöva flytta på sig. Det går inte ihop med det svar som statsrådet ger här, och jag förstår inte att man inte bara kan säga nej, jag uttalade mig fel.
Det skulle vara enkelt att göra, men det värsta av allt, fru talman, är ju att statsrådet står fast vid uttalandet och sedan hävdar att man står för någonting helt annat. Det här handlar om vissas hudfärg. Därför tycker jag inte att svaret är tillräckligt, fru talman.
Markus Wiechel (SD):
Jag kan börja med frågan som statsrådet ställde i slutet. Det är naturligtvis så att om man har riktade incitament för att försöka få personer som vistas i landet i arbete eller försöka få personer som i dag lever i utanförskap att bli inkluderade så är det positivt. Därför tycker jag att vi har en väldigt bra budget.
Jag tycker att detta är väldigt bra förslag just för att försöka stoppa det utanförskap som den här regeringen har skapat. Utöver det måste jag säga att jag gläds åt att statsrådet säger att man inte kommer att föreslå någon form av kvotering eller diskriminering baserat på till exempel hudfärg eller etniskt ursprung.
Men det är fortfarande så att uttalandet som statsrådet har kommit med är problematiskt. Inte nog med begreppet att just vita inrikes födda ska flytta på sig, där hon går in direkt på hudfärg - det finns dessutom en underton av att man på något sätt tycker synd om utlandsfödda kvinnor, som om de inte har samma möjlighet att kunna ta sig fram i samhället, som om de inte är starka nog.
Vad är det egentligen för syn på människor? Är de inte lika kapabla som vita inrikes födda kvinnor? Jag tycker att det i sig är häpnadsväckande.
Markus Wiechel (SD):
Tack, utrikesministern, för svaret! Det här är en angelägen debatt, inte minst med tanke på att det inte är särskilt länge sedan årsdagen för det fruktansvärda folkmordet. Det är också många invånare i Sverige som har mist anhöriga i folkmordet.
Det gläder mig att utrikesministern säger att det inte råder några tvivel om att det begicks massövergrepp och att de var fruktansvärda. Men jag noterar samtidigt att utrikesministern aktivt väljer att inte använda begreppet folkmord. Det är just det som är lite intressant, inte minst med tanke på att Socialdemokraterna som parti har fattat beslut om att erkänna det här folkmordet.
När man satt i opposition i Sveriges riksdag valde man också att tillsammans med den övriga oppositionen rikta ett tillkännagivande till den dåvarande alliansregeringen om att erkänna folkmordet 1915.
Nuvarande statsminister Stefan Löfven lovade också socialdemokratiska väljare i Södertälje, varav flera tillhör de folkgrupper som drabbades, att man i regeringsställning skulle erkänna folkmordet. Fru talman! Jag förstår att många är besvikna över att det inte har skett.
Frågan blev också extra aktuell när justitieministern, socialdemokraten Morgan Johansson, gick ut och talade om att man skulle förbjuda förnekelse av Förintelsen. Det här är också en fruktansvärd händelse. Jag tycker att man bör kunna kalla det för vad det är. En spade är en spade. Det här är ett folkmord.
Jag ser inte vad problemet är. Fru talman! Jag skulle återigen vilja fråga Ann Linde vad det är som gör det så komplicerat att man inte kan kalla händelsen för ett folkmord, vilket den de facto är.
Markus Wiechel (SD):
Ja, det som har skett är historiska fakta. Det säger utrikesministern själv. Det jag skulle vilja veta är vad som egentligen har hänt med Socialdemokraterna och med regeringen, som utgörs av två partier som faktiskt riktade ett tillkännagivande till den tidigare regeringen om att erkänna det här. Vad är det som har förändrat bilden? Varför väljer man helt plötsligt att inte kalla det för folkmord? Varför väljer man plötsligt att kalla det för massövergrepp?
Visst, massövergrepp låter fruktansvärt. Men ärligt talat kan massövergrepp lika gärna vara det som busiga ungdomar sysslar med i Kungsträdgården i Stockholm. Det är också massövergrepp i många fall. Men det här är någonting betydligt värre. Det här förtjänar att kallas för vad det faktiskt är - ett folkmord. Det var riktat mot särskilda folkgrupper, inte minst den armeniska befolkningen.
Vad är det som gör det så komplicerat att Sverige inte kan erkänna folkmordet medan USA:s president Joe Biden kan erkänna det på årsdagen?
Markus Wiechel (SD):
Regeringen följer frågan. Men jag ser faktiskt fortfarande inte riktigt vad det är man ska följa. Vad är det egentligen som är oklart? Vi vet precis vad som hände under den här perioden. Det är historiska fakta som ligger på bordet. Om det är så att USA, som kanske är världens mäktigaste land, kan välja att erkänna det här för vad det faktiskt var, ett folkmord, ser jag inte hur det kan vara så komplicerat för den svenska regeringen att göra detsamma.
En annan aspekt, som jag tidigare som bekant lyft fram, handlar om det här med att regeringen nu har aviserat att man ska förbjuda förnekelse av Förintelsen. Är det då helt plötsligt okej att vi i Sverige har en socialdemokratiskt ledd regering som vill förbjuda förnekelse av Förintelsen men samtidigt själva förneka detta folkmord? Jag förstår inte hur det går ihop.
Markus Wiechel (SD):
För inte så länge sedan öppnade jag Facebook och tittade tillbaka på en gammal händelse. Det visade sig att i dag för exakt 14 år sedan satte jag mig på planet från USA till Sverige efter sex år i amerikansk skola. Med mig hade jag ett high school diploma och vissa betyg från distansstudier i svenska för att bli behörig till ett svenskt universitet.
Skolan var aldrig något som jag tyckte var särskilt roligt. Jag var knappast heller någon som hade jättelätt för alla ämnen, utan jag fick kämpa. Jag slet, och tack vare mina föräldrar fixade jag distanskurserna svenska A och B så att jag blev behörig till svenskt universitet.
Efter väldigt mycket slit fick jag bra betyg och kunde söka den utbildning jag ville på Linköpings universitet. Jag kunde komma in på det program jag ville på grund av att jag slet och på grund av att mina föräldrar pushade mig och gjorde vad de kunde för att jag skulle fortsätta kämpa. Jag hade dessutom en vilja att komma tillbaka till Sverige efter många år.
Som 13-åring lovade jag mig själv att den dag jag själv fick bestämma, det vill säga när jag flyttade hemifrån, skulle jag tillbaka till Sverige. Mina föräldrar bodde kvar i USA. Jag hade egentligen ingenting som gjorde att jag var tvungen att komma hit. Herr talman! I dag hade jag inte kommit in, av den enkla anledningen att man har ändrat kriterierna.
Jag har precis samma betyg nu som tidigare. För mig spelar det här inte någon större roll. Jag har ingen ambition att söka till det programmet igen eller till något annat. Däremot drabbar det tusentals andra. Vi har ingen aning om hur många som kan förväntas söka sig tillbaka till svenska universitet efter ett antal år utomlands på grund av sina föräldrars livsval - inte sina egna livsval utan sina föräldrars.
Det straffas de för, herr talman. Vad finns det för rättvisa i detta?
Markus Wiechel (SD):
Regeringens paradgren det senaste året, om inte att skylla ifrån sig på andra aktörer, har varit att gömma sig bakom sina egna myndigheter. Det har vi sett gång på gång, vilket inte gör det mindre beklagligt, och vi ser det tyvärr även i detta fall.
Om man som ansvarig minister ser att det finns ett uppenbart problem - och det hoppas jag verkligen att statsrådet gör - förväntar jag mig att man agerar. Vi kan ju höra i svaret att man vill att det ska vara likvärdiga villkor.
Elever ska ha samma chans, oavsett vilken skola de gått i. Ska vi göra förändringen baserat på olika gymnasieskolor i Sverige? I vissa skolor är det kanske en större andel som presterar bra. Är deras Abetyg mindre värt än i de skolor där det är färre som presterar bra? Det är precis samma sak. Jag förstår inte hur man kan påstå att detta på något sätt handlar om rättvisa eller likvärdiga villkor.
Det må vara någon form av socialistisk rättvisa, där man på något sätt ska straffa dem som kommer från ett område där det går förhållandevis bra. Men det är ingen rättvisa. Det finns absolut olika betygsvärderingar.
Men om vi tar USA som exempel är det där, precis som statsrådet också sa i sitt svar, inte bara betyg som spelar roll utan även vissa andra saker - extra credits. Det innebär att man kanske har aktiviteter efter skolan som man kan tillgodoräkna sig när man söker till college. Samma möjlighet finns inte i Sverige. Då borde väl de betygen snarare värderas uppåt och inte nedåt eftersom man inte har med allt, som i Sverige.
Här är paketet komplett, så att säga. Statsrådet nämnde att svenska elever skulle ha svårt att konkurrera. Vad har detta med någonting att göra? Huvudsaken är att det är likvärdigt och rättvist och att man bedöms utifrån samma kriterier. Det gör man inte i dag.
Markus Wiechel (SD):
Det är naturligtvis jättebra att det finns olika sätt att komma in på en utbildning, att man kan söka genom högskoleprov och så vidare. Men det ändrar inte det faktum att om ens föräldrar har valt att bosätta sig utomlands och man därför studerar utomlands, exempelvis på amerikansk high school, innebär det att man diskrimineras.
Det handlar om ren och skär diskriminering på grund av vilken skola man har råkat gå i. Återigen - det handlar inte om prestation eller om hur duktig man är. Föreningen Svenskar i Världen hade ett solklart exempel på detta. En ung tjej hade kämpat och fått toppbetyg - hon kunde inte få högre betyg i amerikansk high school.
Så kom hon till Sverige, och då räknades hennes betyg som 19,0, inte 20,0, enbart för att hon hade gått i amerikansk high school. Detta är inte rättvist. Det är fullkomligt orimligt. Precis som statsrådet själv nämnde är utlandssvenskar en enorm resurs för det svenska samhället.
Det är personer som har spenderat några år utomlands och fått kontakter och nya lärdomar och som kommer tillbaka. Varför ska de inte få samma möjlighet? För de har inte samma möjlighet. Det spelar ingen roll vad statsrådet säger - de har inte det i dag. Jag är själv ett tydligt exempel på detta. Jag gick själv, efter att ha läst om detta, in och kollade på valideringen. Varför är mina betyg lägre i dag än för 14 år sedan?
Markus Wiechel (SD):
Den 27 september gick de båda skurkstaterna Azerbajdzjan och Turkiet till attack mot en liten demokrati. Med sig hade de blodtörstiga jihadister. Vi hör återkommande rapporter om omfattande krigsbrott mot civila, och vi vet att det i denna konflikt finns ett tydligt offer i Armenien och Republiken Artsach.
I Turkiet ser vi återkommande uttalanden och propaganda som visar på Erdogans önskan om att bygga ett storturkiskt imperium, och man önskar återspegla sig själv och Turkiet som arvtagaren till Osmanska riket. Det finns mycket goda skäl till att vara oroad över det vi ser. Erdogan har själv antytt att man ska slutföra det man påbörjade för hundra år sedan, nämligen folkmordet mot armenier, som regeringen skamligt nog än i dag inte har erkänt.
Mot bakgrund av detta, fru talman, önskar jag att utrikesminister Ann Linde svarar på följande: När kommer regeringen att sätta ned foten mot Azerbajdzjan och Turkiet?
Markus Wiechel (SD):
Under 2018 gick Turkiet tillsammans med allierade jihadister, bland annat den så kallade Syriska nationella armén, till angrepp mot den i huvudsak sekulära kurdiska provinsen Afrin i nordvästra Syrien. Resultatet blev en etnisk rensning där 80 procent fördrevs för att i stället ersättas med i huvudsak sunniaraber från Idlibprovinsen i Syrien.
Den så kallade Syriska nationella armén är en gerillagrupp som bildades av den så kallade syriska interimsregeringen, som har fått EU:s samt Sveriges stöd. Som enda parti motsatte sig Sverigedemokraterna de rådsslutsatser som uttryckte stöd för dessa förövare. Av den anledningen undrar jag varför det är så tyst från regeringen om denna etniska rensning och om utrikesministern ångrar att Sverige uttryckt stöd för dessa förövare.
Markus Wiechel (SD):
Vi läser nästan dagligen om Kina, om hur det förekommer koncentrationsläger med tvångssterilisering, tortyr, slavarbete med mera. Vi får också omfattande rapporter om hur man slaktar människor för deras organ. Detta är uppenbara brott mot mänskliga rättigheter. Det vore illa nog om det slutade där, men det gör det inte.
I dag har den kinesiska kommunistdiktaturen fattat beslut om ett nytt valsystem i Hongkong, som tidigare var demokratiskt. Inte minst mot bakgrund av regeringens påstådda demokratioffensiv frågar jag statsrådet Hallberg: Är regeringen beredd att verka för handelsrestriktioner mot Kina?
Markus Wiechel (SD):
En demokratioffensiv innebär att man är offensiv och agerar proaktivt och direkt. Jag tror inte att någon i denna kammare förespråkar att vi helt ska sluta handla med Kina, men vi måste agera aktivt. Särskilt som regeringen påstår sig ha en demokratioffensiv kan man förvänta sig lite mer handling i frågan. Det handlar inte bara om Hongkong. Vi ser hur Kina blir alltmer aggressivt mot Taiwan.
Varför agerar regeringen inte offensivt?
Markus Wiechel (SD):
Få har missat hur situationen ser ut i Belarus och att fredliga demonstranter blir brutalt nedslagna av den sittande regimen. Få har missat att läsa om de klorgasattacker mot politiska fångar som sker i Belarus. Samtidigt har Exportkreditnämnden valt att teckna ett miljardavtal med statliga bolag i det landet. Situationen är som bekant inte ny.
Men nu har man backat från det här mot bakgrund av vad man kallar nya omständigheter, nya uppgifter om situationen. Men situationen är på intet sätt ny. Den är kanske tydligare än tidigare, men den är inte ny. Mot bakgrund av det vill jag fråga statsrådet Hallberg vilka nya uppgifter det är som har framkommit och som gör att man fattar ett annorlunda beslut. Hur kan man försvara att man gör miljardaffärer med den här regimen?
Markus Wiechel (SD):
Kenneth G Forslund, det finns åtta politiska partier här i Sveriges riksdag. Vi har ett flerpartisystem. Av den anledningen finns det också olika inriktningar, och givetvis tycker olika partier olika. Det är med andra ord inget tvåpartisystem. Det är någonting som jag tycker är positivt.
Jag tycker att det är bra att vi kan visa väljarna att vi har olika åsikter i olika frågor, men jag tycker också att det är värdefullt när partier kan sitta ned och föra konstruktiva samtal. Ett exempel på sådana konstruktiva samtal är det som har skett mellan Sverigedemokraterna, Moderaterna och Kristdemokraterna, där vi faktiskt har kommit överens om viktiga poster för att förbättra det här landet.
Det som Kenneth G Forslund tidigare har sagt om att den här budgeten inte går att använda för att styra landet säger ju direkt emot vad både hans egen nuvarande och tidigare partiordförande har sagt, alltså den tidigare statsministern Stefan Löfven och statsminister Magdalena Andersson.
Som även Kenneth G Forslund har sagt är det inga större skillnader, utan vi pratar om 20 miljarder. Det jag undrade över, alltså vad som är så farligt, hörde inte till det här utgiftsområdet, för här är vi förhållandevis överens. Men vad är det som är så farligt - är det satsningarna på polisen och rättsväsen? Är det satsningarna på pensionärerna?
Är det satsningarna på förbättrade arbetsvillkor och bättre vård och omsorg? Är det detta som är så farligt och som gör att Kenneth G Forslund är så orolig för att styra landet på de här ändringarna?