KBLab/rixvox huggingface dataset:
Börje Vestlund (S):
Skälet till att jag går in i debatten är att en representant för Alliansen, Jörgen Andersson, på sitt självgoda sätt sade: Vi har fixat 200 000 nya jobb. Men det är ju 357 000 människor som står utan jobb.
Vi socialdemokrater skulle kunna säga att vi under våra regeringsperioder har ordnat miljontals jobb. Det hjälper ju inte om många människor står utanför arbetsmarknaden. Det hjälpte inte 2006 när vi förlorade valet för att vi inte tog jobbfrågan på allvar.
Jag känner ungefär likadant i dag som jag gjorde då, nämligen en stor oro. Vart är jobbfrågan på väg?
Om det i svaret hade stått att alliansregeringen tar frågan på mycket stort allvar och kommer att återkomma med ytterligare åtgärder senare hade jag inte varit fullt lika orolig. Nu har man anledning att vara orolig.
Något som gör oss som har varit kommunalpolitiskt aktiva oroliga är när det ekonomiska biståndet ökar. När antalet långtidsarbetslösa ökar vet man att det ekonomiska biståndet ökar. Det har ni inte kunnat svara på.
Ni säger att det ska finnas bättre drivkrafter i socialförsäkringen och när det gäller skattesystemet. Vi har inte sett de resultaten. Ni står här och är självgoda. Ni har inte svaret på de frågor som alla arbetslösa har rätt att ställa.
Börje Vestlund (S):
Med tanke på det som sades måste man sätta det i relation till hur många fler svenskar som det har blivit under tiden. Men jag har inte den siffran här. Det var kanske inte så imponerande. Det är inte 200 000 som har kommit från ett utanförskap, utan det är 200 000 nya jobb som har skapats.
Hur många av dessa människor som har kommit från ett utanförskap vet faktiskt inte regeringen. Det har man inte räknat på riktigt. Jag tänkte att jag skulle säga ett par saker om den sänkta arbetsgivaravgiften för ungdomar. Den ger ju ingen effekt. Det har man konstaterat. Det har varit ganska många utvärderingar om detta.
Sedan kan man alltid diskutera vilken effekt det skulle få om man höjde arbetsgivaravgiften. Det kan man alltid diskutera. Men kom inte och säg att sänkningen av arbetsgivaravgiften har skapat ungdomsjobben. Det har varit tillräckligt många vetenskapliga utredningar och experter som har utvärderat och konstaterat att den inte gav någon effekt. Det andra som jag skulle vilja säga är att jag inte ser allvarligt på krogmomsen.
Jag är en stolt servitör och kommer alltid att vara servitör och känner mycket för krogbranschen. Men det innebär inte att jag tycker att det ska vara särskilda subventioner för krogbranschen. Det har jag aldrig tyckt och kommer aldrig att tycka. Det är en mycket stor skillnad. Man ska hantera krogbranschen på många sätt, näringspolitiskt och på andra sätt. Men sänkningen av krogmomsen kommer inte att skapa särskilt många jobb.
Det är många av dem som har gjort utvärderingar av detta som är beredda att skriva under på det. Nu har vi haft den under så kort tid, och vi kan inte säga hur många jobb den gav. Branschen sade när jag var aktiv i den att den skapade 10 000 jobb. I dag säger man att den skapar 10 000 jobb. Vi får se hur många det är.
Börje Vestlund (S):
Jag reagerade på definitionen av en miljöbil. Det här var inte en lätt historia. Jag får väl säga det som gammalt fossil i trafikutskottet en gång i tiden. Det var faktiskt inte så lätt. Det var också så att fordonsindustrin hade en annan syn på detta vid den tidpunkten. Det måste man komma ihåg.
När jag kom in i trafikutskottet 2002 trodde inte framför allt lastbilstillverkarna att det någonsin skulle finnas någon efterfrågan på annat än just dieselbilar. I dag vet vi att det har förändrats väsentligt. Det finns väldigt många saker som har spelat in här.
Det var kanske inte den mest smarta definitionen vi gjorde, men man var också mycket oenig. Branschen tyckte en sak, politiska partier i riksdagen hade lite differentierade uppfattningar och så vidare. Detta var vad man kunde få ihop vid den tidpunkten, och vi var faktiskt ett land som låg före när det gäller detta. Det är vi i dag, men vi var det då också.
Det finns något som är intressant i detta, som jag inte tycker att man har funderat speciellt mycket över och som saknas. Det finns en enig riksdag bakom alla de här målen som man har satt upp i energipolitiken. Men problemet är att på en del ställen ser vi mycket handfasta tag, till exempel när det gäller förnybar energi där det finns väldigt tydliga saker som vi vill uppnå och på vilket sätt vi ska uppnå dem.
Svaret är klart. Vi har kanske till och med uppnått dem. Jag vet inte riktigt. Men det finns andra områden som det finns väldigt mycket frågetecken kring, till exempel energieffektivitet och den fossiloberoende fordonsflottan. Där tycker jag att regeringen är svaret skyldig, och det tycker jag att vi måste försöka få ordning på.
Jag tar bara ett exempel i detta sammanhang: I dag är huvuddelen av de fordon som säljs på fordonsmarknaden diesel- och bensinbilar. Alla vet att väldigt många av dem har en sådan kvalitet att de kommer att finnas länge. Genomsnittsåldern för bilar i Sverige är 19 år.
Sannolikt kommer en del av de bilarna även att klara 20-årsgränsen och kanske till och med 25-årsgränsen innan de skrotas. Då är frågan till statsrådet: Vad gör vi med den fordonsflotta vi har? Hur ska vi kunna fasa ut den för att få in en nyare fordonsflotta som är mer energieffektiv men framför allt, som går på fossiloberoende drivmedel?
Den frågan tycker jag att det är rimligt att vi kan få svar på av statsrådet i dag. Anders Ygeman sade att man satte upp dessa mål för fyra år sedan. Jag får tro på det, för jag kommer faktiskt inte ihåg det själv, men då är det lite förvånande att man liksom inte är mer detaljerad nu fyra år senare.
Jag förstår att när man fattar beslut om stora mål långt fram i tiden så kan man inte säga exakt hur det ska vara, men fyra år senare borde man kunna ge svaren. Återigen: År 2030 kommer ett antal av de här diesel- och bensinbilarna fortfarande att finnas i samhället och rulla runt på diesel och bensin.
Då är frågan vad man kommer att göra åt den situationen. Även om man kommer fram till en bra lösning i morgon är det här ett faktum i dag.
Börje Vestlund (S):
Man frågar sig varför Trafikverket skulle lägga sig i den här frågan när det inte är de som är expertmyndighet. Men när vi planerar och funderar över hur vårt infrastruktursystem ska se ut i framtiden är det ibland så att vi planerar för kanske 30, 40, 50 år framåt.
Vi har både vägar och järnvägar som har funnits ända sedan slutet av 1800-talet och som fortfarande används. De har visserligen bytts ut och förbättrats, men det är ändå så att de används.
Då är det väl inte mer än rimligt att man tar sig en funderare på det mål som man har satt upp: att det ska vara en fossiloberoende fordonsflotta 2030.
När det nu säljs så pass mycket bilar och fordon som går på diesel och bensin måste ju frågan ställas: När ska det komma en signal om att det kanske är något annat som ska prioriteras? Man har talat om några åtgärder, men det har inte gått speciellt bra med supermiljöbilspremien. Då måste man börja fundera över om det finns andra sätt.
Hur ska de sätten i så fall se ut? Det är det här som är det svåra. Vi är alla överens om att vi vill nå de här målen, men det är regeringen som är svaret skyldig när det gäller hur man vill nå det. Jag vet inte hur lång tid utredningen har fått på sig, ett eller kanske två år. Sedan ska den remissbehandlas, och slutligen ska en proposition läggas fram. Det innebär att man kommer att vara ännu närmare år 2030. Då brådskar det rejält.
Det är detta som är känsligt och oplanerat. Man vet inte riktigt vad man vill med målet.
Börje Vestlund (S):
Jag vill koncentrera mitt sista inlägg på det som alltid hörs i debatten, nämligen att man har ökat med 200 000 nya jobb. Det hade varit jättebra, fru talman, om förutsättningen hade varit att vi hade haft en nettotillväxt i befolkningen på noll. Då hade det varit en fantastisk sak, men så ser inte riktigt situationen ut.
Därför kan man lägga upp egentligen vilken siffra som helst och säga att man har skapat dessa jobb. Är det så att vi har väldigt många arbetslösa är dock siffran inte särskilt relevant. Finansministern säger att det har blivit mer attraktivt att jobba med jobbskatteavdrag.
Det tror jag inte att någon säger emot, men samtidigt som man säger det påstår man ju att det fanns en massa lata personer som inte ville jobba på grund av det ena eller det andra skälet - förmodligen för att det fanns ett för generöst bidragssystem tidigare. Man säger att det är tack vare jobbskatteavdraget som man har fått så många att arbeta.
Men situationen är fortfarande den att vi har en hög arbetslöshet, en jättearbetslöshet. Till skillnad mot vad den moderata oppositionen sade 2002 är det så att vi fortfarande har en jättearbetslöshet. Då måste frågan vara: Vilka åtgärder tänker man nu vidta för att minska jättearbetslösheten?
Man kan inte bara fundera över när man ska vidta nästa jobbskatteavdrag, för uppenbarligen har det inte varit helt effektivt för att få fler i arbete.
Börje Vestlund (S):
Det här är en väldigt intressant fråga för oss stockholmare. Den är intressant ur flera perspektiv. Detta är ett av de få projekt som man nästan by the book har genomfört med full OPS. Nu står vi här ett 20-tal år efter att det genomfördes och ser vad resultatet blev.
Det blev, såvitt vi kan se i dag, inte särskilt mycket billigare. Offentlig-privat samverkan har från tid till annan hävdats vara räddningen för hela vårt infrastruktursystem. Det här är det enda projekt som vi fullt ut har genomfört med OPS. Vi ser att det är mycket dyrare.
Man brukar från många håll hävda att man ska konkurrera om spåren. Det enda vi kan vara fullständigt överens om är att det inte blir någon konkurrens på Arlandabanan, oavsett vilka regler vi skapar i denna kammare och oavsett om man öppnar marknader eller inte. Man kan åka buss, egen bil eller taxi.
Men problemet är att det inte är möjligt att lösa tågbiljett mellan Arlanda och Stockholms central. Man hänvisas till Arlandabanan. De stolta idéerna om vad OPS skulle lösa har visat sig inte fungera speciellt bra i verkligheten.
När man utvärderar kostnaderna och hur optionerna kan utnyttjas gömmer man sig bakom affärsmässiga skäl för att inte offentliggöra utvärderingen.
I dag har vi många infrastrukturprojekt med höga kostnader, och detta är ett som har kostat väldigt mycket pengar. Ska då inte skattebetalarna få ta del av vad det egentligen handlar om?
För varje gång som frågan om Arlandabanan tas upp i kammaren blir frågetecknen fler och fler.
Jag tror att det är nödvändigt att man ser till att lägga allt på bordet när det gäller Arlandabanan för att öka konkurrensen och kanske framför allt för att minska kostnaden för att man på ett miljömässigt så bra sätt som möjligt ska kunna ta sig till Arlanda flygplats.
De som har en tämligen normal inkomst och inte reser i tjänsten som statsrådet och jag oftast gör har sällan råd att använda sig av Arlandabanan. Därför finns det anledning att fundera över hur den ska bli mer tillgänglig för fler resenärer än några få affärsresenärer.
Börje Vestlund (S):
Det som man skulle kunna lägga till i Gunnar Andréns historieberättelse om denna bana är att ägarna till Arlandabanan under lång tid verkligen ville bli av med den. Detta var ingen ekonomiskt bra affär. Det var därför som man sköt till denna miljard. Jag ska svara på Edward Riedls fråga. Det är skillnad mellan denna mandatperiod och den förra mandatperioden.
Då var det så att vi som hade synpunkter på politiken och inte exakt höll med den socialdemokratiska regeringen om bland annat Arlandabanan ställde frågor och interpellationer den socialdemokratiska infrastrukturministern vid den tidpunkten, Ulrica Messing. Vi var inte tvingade att sitta i kammaren för att försvara det som våra ministrar sade. Det klarade de själva vid den tidpunkten.
Jag ställde dessa frågor även till Ulrica Messing. Det intressanta i detta är egentligen att denna debatt borde handla om hur vi ska få så många människor som möjligt att åka med spårbunden trafik till Arlanda i stället för med bil och buss som många är hänvisade till i dag.
Jag tycker inte att statsrådet i denna debatt har svarat på hur vi ska öka antalet passagerare som åker med spårbunden trafik. Vi kan ha utsläppsmål och så vidare för Arlanda, men vi vet att denna pendel förr eller senare slår tillbaka. Då måste vi ha mindre biltrafik eller mindre flygtrafik på Arlanda därför att miljön ser ut som den gör där.
Därför borde denna debatt handla om det. Där tycker jag att vi är flera som är svaret skyldig i just denna debatt.
Börje Vestlund (S):
När jag ändå befinner mig i kammaren och vi diskuterar en fråga som är så viktig för Stockholmsregionen kan jag inte låta bli att delta. Uppenbarligen behövs det inte många minuter som statsråd för att lära sig den sköna konsten att skriva ett helt interpellationssvar utan att svara på en enda fråga. Det får vi konstatera att statsrådet har lyckats alldeles utmärkt med i denna interpellation.
Hon redogör nämligen inte för någonting när det gäller hur man ska få fart på det här. Jag kommer ihåg att jag under min period i trafikutskottet 2002-2006 var med vid en gemensam uppvaktning hos dåvarande infrastrukturminister Ulrica Messing.
Man hade bett särskilt om att vi skulle peka ut något infrastrukturprojekt som var viktigt för en viss region men som inte låg i regionen. Så gott som alla utom de sydligaste och nordligaste delarna av Sverige pekade ut just Citybanan i Stockholm som viktig för att järnvägstrafiken skulle fungera i landet.
Jag tror att vi har en ganska gemensam uppfattning från norr till söder att detta är en förutsättning för att vi ska få en fungerande järnvägstrafik i hela vårt land, inte minst för att kollektivtrafiken med pendeltågen i Stockholm ska kunna fortsätta utvecklas och byggas ut.
Men för detta krävs inte enbart Citybanan och sedan är det slut, för om det inte händer något mer är risken vansinnigt stor att varken Mälardalen, Dalarna, de delar som går till norra och södra Sverige eller Svealandsbanan har någon särskild nytta av Citybanan.
Därför är det relevant att ställa frågan om vad man ska göra senare just nu när Citybanan börjar ta fart och vi kan se när den kommer att vara färdig.
Det är det här som är bekymret: att man inte kan ge tydliga och klara besked om vad som kommer att hända efteråt så att talmannen från Nyköping, jag från Stockholm och Pia Nilsson och Sven-Erik Österberg från Västerås och Sala faktiskt kan känna oss trygga.
Vet vi att det här kommer att lösa sig i framtiden kan vi kanske leva med förseningar redan tidigt på morgonen och väldigt sent på kvällen. Men då måste besked komma från regeringen. Då kan man inte säga att det bereds inom regeringen, och sedan händer det inte så mycket mer. Nu var det i och för sig ett överklagande, men det är ändå mycket ett konstaterande att det här har man gjort, men man säger inte vad man vill göra.
Det är det jag vill veta: Vad vill regeringen göra för att få fart på det här så att inte den vackra, dyra och fantastiska Citybanan byggs färdigt, och sedan har man ingen nytta av den för trafiken norrut, västerut och söderut?
Börje Vestlund (S):
Vad konstigt det här är. Jag har hållit på med infrastrukturfrågor i denna region länge och jag har aldrig hört Sundbyberg diskuteras i planeringen förrän de senaste två tre åren. Det blir underligt.
Tvärtom har politikerna där piskat på mest av alla för att skynda på med utbyggnaden av sträckan Tomteboda-Kallhäll. Jag är förvånad över att detta har blivit en så stor fråga i denna process. Men vi får väl ha respekt för den kommunen. Det har varit en offentlig debatt om Moderaternas historieförfalskning.
Jag tänker inte ta upp den frågan här eftersom den inte hör hemma här. Men det måste finnas en fråga i historieförfalskningen som man måste ägna sig åt på alla folkpartimöten, nämligen att det inte har dragits en enda millimeter järnväg genom Stockholm sedan 1897. Det var ett enkelspår som drogs 1897. Denna historieförfalskning kan man inte upprepa från talarstolen år ut och år in, Gunnar Andrén.
Den fråga som måste ställas i debatten är vad regeringen tänker göra konkret, inte bara överväganden fram och tillbaka. Det måste ske något. Det blir lite grann som Gunnar Andrén sade, nämligen att det blir finansiering av något infrastrukturprojekt men sedan kan projektet inte slutföras eftersom det inte går att komma vidare.
Då blir det konstigt. Det gäller även Citybanan, som vi alla är så stolta över att vi äntligen kanske kan se. Det behöver inte bli efter min pensionsdag som vi får åka på Citybanan utan faktiskt några år innan.
Börje Vestlund (S):
Jag ber att få tacka för svaret. Detta är en fråga som från tid till annan kan komma upp just av anledningen att det handlar om grupper som hamnar nästan bokstavligen mellan stolarna. Man redogör i svaret för hur systemet fungerar. Det känner nog alla dessa föräldrar till.
Det gäller också barnen, som ofta drabbas genom att de inte får vara med. De kanske har föräldrar som inte har råd att låta sina barn vara med i aktiviteter. Merkostnader som uppstår har de helt enkelt inte råd med. När man redogör för systemet kommer ofta argument och ord som mycket svårt sjuka, svårt sjuka, besvärliga handikapp och så vidare.
Men det här är inte barn som har de allra besvärligaste handikappen. Det är inte de som de svårast sjuka. Det här är barn som kanske ett antal dagar om året behöver särskilt stöd. De kanske inte är sjuka i 120 dagar, utan i 140 dagar om året. Därmed finns det två problem som kan inträffa. Det ena är att man inte får någon ersättning över huvud taget.
Man får helt enkelt vara hemma med sitt barn och därmed avstå från inkomst. Alternativt får man försöka hitta någon släkting eller annan som kan ta hand om barnet. Det kanske inte är den lämpligaste lösningen. Det andra problemet är att man dessutom så småningom riskerar att bli ifrågasatt av sin arbetsgivare och därmed hotas av att inte kunna fullfölja sitt åtagande gentemot denne.
Detta är komplicerade frågor. För att belysa det hela ska jag ta fram det som vi politiker älskar att göra och berätta om namn. Men jag ska inte ta namnen den här gången, utan jag ska ta upp två typfamiljer. Den ena familjen är en familj som man skulle kunna kalla för en medelklassfamilj. Det är två föräldrar med relativt goda inkomster som bor i ett radhus och har ett barn som har epilepsi och autism.
Barnet kommer i skov att bli sjuk både i sin epilepsi och ibland i sin autism. Han måste då vara hemma. Han kan inte delta i förskolan. Han har så pass många epilepsianfall per dag att han helt enkelt inte kan vara där. Då måste föräldrarna vara hemma.
I det fall jag refererar till nu reser den ena föräldern en del i sitt arbete, så det är den andra föräldern som får ta dessa dagar nästan hela tiden. Varje år inträffar detta - 20-30 dagar extra måste man ta ut. Det innebär just detta ifrågasättande: Kan man jobba kvar? Det andra ifrågasättandet är: Har man råd med detta?
Detta har inneburit att denna medelklassfamilj inte vet om de har råd att bo kvar i sitt radhus, som det är bra för det här barnet med autism att växa upp i. Därmed har den här medelklassfamiljen hamnat i något slags fattigdomsfälla. Det andra fallet gäller en ensamstående mamma. Jag skulle kunna berätta den på samma sätt, men jag tror att socialministern förstår vad jag kommer att säga.
Därför avstår jag från det i det här anförandet. Det här är grupper som hamnar emellan. Svaret jag får handlar om de svårt sjuka och dem med de besvärligaste handikappen, men detta gäller inte dem. Det här gäller en mellangrupp. Då är återigen min fråga: Vilka åtgärder har ni för avsikt att vidta för just den här mellangruppen? Det är trots allt en ganska liten grupp.
Börje Vestlund (S):
Jag kan instämma i det sista. De två familjer som jag pratar om har all förståelse från sina arbetsgivare, men någonstans finns det en yttre gräns. Man tänjer och tänjer på tråden och till slut finns inte så mycket mer att tänja på, utan då går den tillbaka. Det är sant. Där måste man försöka hitta en lösning. Det kanske finns sådana lösningar, men det är naturligtvis svårt. Man skulle kunna hitta andra former för detta.
Man ska kanske inte skriva in "svårt" i lagstiftningen. Man kanske ska skriva "besvärlig", "allvarlig" eller något annat som gör att det finns en viss möjlighet att tänja på lagen i stället för att tänja på de här familjerna.
Precis som socialministern säger är detta föräldrar som har en jobbig situation även om de kan låta sina barn vara i förskolan eller skolan alla dagar på året. Låt mig ta ett exempel som jag också har från epilepsivärlden. Det finns barn som får nattliga anfall och inte klarar av sitt skolarbete eftersom de inte orkar. De är helt enkelt trötta.
Dessutom kanske de får kognitiva problem när de har upplevt detta. De föräldrarna måste ju stödja sina barn inte bara genom läxläsning, som socialministern förmodligen har gjort, utan på ett sådant sätt att det tar flera timmar per dag. Detta är familjer som är utsatta och har en besvärlig situation.
De kan dessutom ha andra handikapp som innebär att man har mer arbete. När de här situationerna uppstår borde vi kunna hitta lösningar. Man kanske ska ha avlastning i hemmet ibland. Det förekommer inte i praktiken i dag. Jag ska inte säga att vi ska gå tillbaka och ha hemsystrar som jag fick uppleva som barn. Det tror jag inte att jag vill uppleva igen, men det skulle kunna finnas stödfunktioner i hemmet och inte bara i förskolan och skolan.
Därmed skulle man kunna underlätta för de här föräldrarna att kunna jobba åtminstone delar av dagen och slippa få dåligt rykte. Det är en liten grupp, och det är förmodligen en ganska billig åtgärd. Ibland kan man utreda och titta på ekonomin och få se att det skulle kosta några futtiga miljoner. Det är felräkningspengar för staten.
Det förra interpellationssvaret handlade om att man har satsat på barns ohälsa, och i det här fallet skulle man kunna satsa väldigt lite pengar och få väldigt mycket ut av dem. Jag välkomnar också att man ser över detta.
Det är en liten grupp som förmodligen skulle vara väldigt betjänt av en mindre förändring av den lagstiftning som finns på socialförsäkringsområdet.
Börje Vestlund (S):
Det är helt riktigt, och debatten för dagen handlar om barn och unga som förtidspensioneras. Vi kan vara ganska säkra på att i varje fall en del av dessa barn lär tillhöra den grupp som kommer att gå från en i princip hattig skolbakgrund direkt in i förtidspension. Det kan vi nog vara ganska så säkra på. Jag tackar för att socialministern tar med sig frågan.
Den är angelägen. Låt mig dock påminna om en sak. Vi hade i början av 90-talet en besvärlig situation i Sverige med den ekonomiska krisen. Dåvarande finansminister och senare statsminister Göran Persson fick frågan om det var någonting han ångrade. Ja, svarade han. Det fanns nämligen en liten förstärkning av barnbidraget för just handikappade barn, och den drog han undan. Det ångrade han.
Det rörde sig om väldigt lite pengar, men den förstärkningen av barnbidraget betydde mycket för de familjer som fick del av den. Jag kan inte hela historien, men man ska inte vara dumsnål i dessa sammanhang. Det handlar om att i stället hitta möjligheter för att kanske i slutändan få ut mycket mer. Där tror jag att vi kan lära oss en del av historien.
Man gör vissa saker i situationer som den vi då befann oss i, och sedan ser man att det inte faller väl ut. Jag tackar så mycket för debatten.