KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunvor G Ericson (MP):
Det är 96 procent av alla företag som har mindre än tio anställda. Miljöpartiets konkreta förslag finns att läsa dels i budgetmotionen från i höstas, dels i den motion som ligger till det betänkande som vi debatterar i dag. Det handlar om upp till tio anställda. Det ska gälla enskilda företag, och det kommer också att gälla företagare upp till en viss lönesumma. Det finns väl beskrivet i de motioner som vi har lagt fram.
Det har inte blivit den sänkning av ungdomsarbetslösheten som regeringen förväntade sig genom att sänka arbetsgivaravgifterna för unga. Miljöpartiet har i stället föreslagit en riktad sänkning genom att slopa arbetsgivaravgiften det första året man anställer en arbetslös ungdom.
Det skulle kunna få en större effekt och verkligen få insatsen till dem som behöver det mest i stället för en generell sänkning för alla ungdomar. Det ska bli väldigt intressant att ta del av den studie som IFAU, Institutet för arbetsmarknads- och utbildningspolitisk utvärdering, nu gör för att se vad effekterna kan bli på sikt med den forskningsinriktning som den har.
Jag tyckte inte att Solveig Zander svarade på min fråga om Centerpartiet fortfarande tycker att det är en bra reform att fortsätta att sänka de sociala avgifterna. Centerpartiet driver också att man förutom detta ska sänka lönerna för ungdomar.
Gunvor G Ericson (MP):
Sitt anförande inledde Henrik Ripa med att tala väl om goda levnadsvanor och om att göra det lätt för människor att göra goda val. Jag delar den uppfattningen. Det är viktigt att se att det handlar om både livsvillkor och levnadsvanor.
Men när det gäller regeringens prioritering handlar det år 2012 om ANDT-strategin, en strategi för alkohol-, narkotika-, dopnings- och tobakspolitiken - detta sagt för den som lyssnar på debatten och som inte vet vad förkortningen står för. Det här är inriktat på levnadsvanor.
I betänkandet står det att Folkhälsoinstitutet i november 2010 har redovisat förslag. Man har pekat på behovet av insatser, till exempel för personer med hbt-identitet. Institutet har lagt fram förslag där man säger att regeringen ska tillsätta en nationell samordningsgrupp för folkhälsa som ska bestå av representanter för myndigheter och departement.
När kommer regeringen att tillsätta denna grupp, och vad kommer man att göra för att förbättra situationen för hbt-personer? Henrik Ripa sade också i sitt anförande att man ska vända sig till målgrupper där det blir mest effekt. Vilken vetenskaplig grund anser Henrik Ripa att det finns för selektiva insatser jämfört med generella insatser?
Gunvor G Ericson (MP):
Det finns faktiskt ganska mycket forskning som visar att generella insatser ger större effekt än selektiva insatser. Bland annat kan jag nämna Chess, ett center vid Karolinska Institutet här i Stockholm. Det finns också internationell forskning som WHO plockat fram i rapporten Closing the gap in a generation .
Där pekar man på att det totalt sett handlar om insatser som innebär bättre livsvillkor. Det i sin tur ger människor större möjlighet att göra val i praktiken, i stället för enbart individinriktade insatser när det gäller levnadsvanor. Den forskningen rekommenderar jag att regeringen tar till sig.
Vi har också praktiska exempel i Sverige. Antirökkampanjer i skolan har inte haft så jättegod effekt om man utvärderar vad som har hänt. Att införa förbud mot rökning på krogen, en generell insats, hade effekt.
Min konkreta fråga är om Moderaterna är beredda att införa en lag mot dold försäljning av tobak. Jag vet att Henrik Ripa personligen vurmar för antitobaksarbete. Å ena sidan säger regeringen att man vill verka för ett minskat tobaksbruk, men å andra sidan säger regeringen att man vill börja exportera snus. Hur hänger det ihop?
Gunvor G Ericson (MP):
Hälso- och sjukvårdslagen har vi haft sedan 1982. Jag har själv jobbat inom hälso- och sjukvården. Ordet "hälsa", som man petade in 1982, har tyvärr inte haft någon större betydelse i praktiken förrän en bra bit in på 90-talet. Det jag pratade om handlar om det kommunala ansvaret för det breda folkhälsoarbetet. Det är inte något lagstadgat ansvar. Hälso- och sjukvårdslagen reglerar det som handlar om målområde 6, det vill säga hälso- och sjukvårdens ansvar.
Kommunen har ett mycket viktigt ansvar för att se till att samla olika grupper, det civila samhället, som Barbro Westerholm pratade väl om, för att tillsammans jobba strategiskt med folkhälsofrågorna. I Danmark har man gjort en sådan lagstiftning, men i Sverige har vi inte det.
Den politikerkommission som Barbro Westerholm gjorde en historiebeskrivning av är något helt annat än de expertkommissioner som nu jobbar. Marmotkommissionen, när det gäller WHO:s rapport, hade en representant från Sverige i Denny Vågerö, som arbetar vid Chess.
I Malmö har man också samlat flera experter för att skanna av vilka olika insatser man kan göra för att komma åt den ojämlika hälsan. Det är klart att man gärna vill lyfta fram några enskilda exempel.
Det görs mycket bra på lokal nivå - men inte på central nivå och inte på statens nivå, vilket var det jag ville påpeka. Slutligen vill jag fråga: Var det inte brödbranschen som startade den där kampanjen en gång i tiden och egentligen inte alls Socialstyrelsen?
Gunvor G Ericson (MP):
Jag tackar för svaret. För att socialförsäkringarna ska fungera krävs att människor har förtroende för dem. Här har Försäkringskassan en central roll, och i regeringens regleringsbrev anges att Försäkringskassan ska ha medborgarnas fulla förtroende och att verksamheten ska präglas av god service och hög kvalitet i tillämpningen.
Regeringen har dessutom gett Försäkringskassan i uppdrag att redovisa hur förtroendet ska kunna förbättras. Därför är det förvånande att socialförsäkringsministern inte kommenterar det faktum att det nu blir färre platser där människor kan besöka kassan. Internet kan inte alltid ersätta att man får träffa en person, och socialförsäkringsministern uttryckte att det personliga mötet är viktigt.
För nästan ett år sedan beslutade riksdagen efter ett utskottsinitiativ från Miljöpartiet, Socialdemokraterna och Vänsterpartiet att regeringen ska återkomma med förslag som tillgodoser medborgarnas behov av Försäkringskassans tillgänglighet för personliga möten och som bidrar till ökad samverkan mellan statliga myndigheter.
Bakgrunden till initiativet var att Försäkringskassan beslutat att lägga ned servicekontoren för att uppfylla det besparingsbeting man fått av regeringen. I april förra året ställde jag frågor till ministern om hur riksdagens beslut om lokalservice ska uppfyllas.
Efter en fördröjd svarstid fick jag i maj svaret att det inte ska läggas ned några ytterligare servicekontor eller serviceplatser innan analysen, som ministern nu ännu en gång hänvisar till, är klar.
Av interpellationssvaret framgick: "I avvaktan på att Försäkringskassan genomför den analysen och den långsiktiga lösningen presenterats ges Försäkringskassan i uppdrag att avvakta med att verkställa den åtgärd i myndighetens handlingsplan som handlar om att dra sig ur den servicesamverkan som i dag sker vid de så kallade servicekontoren och serviceplatserna."
Den 31 januari stänger dock Försäkringskassan kontor runt om i landet. Jag har låtit riksdagens utredningstjänst sammanställa hur den lokala tillgängligheten har förändrats.
När de regionala försäkringskassorna gjordes om till den statliga myndigheten Försäkringskassan 2005 och fram till omorganisationen 2008 fanns det möjlighet till fysiska möten för försäkrade på omkring 300 orter. I december 2011 fanns möjlighet till spontana fysiska möten på 124 orter.
Därtill fanns informationsmaterial och möjlighet till blankettmottagning i Arbetsförmedlingens lokaler genom 124 så kallade serviceplatser. Det har skett en halvering, och Försäkringskassan stänger nu ytterligare 7 lokalkontor och 48 serviceplatser. Försäkringskassan säger att detta inte berörs av det regeringsuppdrag myndigheten har fått.
Antingen har ministern inte varit tydlig mot kassan eller så har kassan missförstått. Har underhandskontakter tagits som har signalerat att det är okej att stänga dessa enheter trots riksdagens beslut, är min fundering efter att ha hört ministerns svar.
Gunvor G Ericson (MP):
Genom att redovisa hur utvecklingen har sett ut kan vi konstatera att Försäkringskassans lokala kontor har förändrats väldigt mycket trots att man, när man fattade beslut om att förstatliga myndigheten, hade ambitionen att göra det möjligt med lokala möten på ganska många orter. Jag delar uppfattningen att det ska gå att nå Försäkringskassan och myndigheter i allmänhet på flera sätt.
Jag tror att det är viktigt, men det får inte utesluta det fysiska mötet. Miljöpartiet vill se en gemensam myndighet för arbetslösa och sjuka och tror att det är mycket bättre med den här samordningen. Det var ju två syften med det beslut som riksdagen fattade. Det handlade både om tillgängligheten för den enskilda individen och om samverkan mellan olika myndigheter.
Miljöpartiet ser en vinst med att Försäkringskassan, Arbetsförmedlingen och skattemyndigheten ligger på samma ställe så att man kan få hjälp med att snabbare komma tillbaka i arbete.
I interpellationsdebatten i maj sade man: I avvaktan på att Försäkringskassan genomför analysen handlar det om att dra sig ur den servicesamverkan som i dag sker vid de så kallade servicekontoren och serviceplatserna. Det handlade alltså inte bara om servicekontoren utan också om serviceplatserna. Det är helt riktigt att man stänger lokalkontor, men man stänger också 48 serviceplatser.
Det är anledningen till min interpellation i dag. Det finns en oro hos oss i Miljöpartiet när vi ser att Försäkringskassan går lite för snabbt fram. Vi vill invänta den utredning som nu är på gång och som ministern hänvisar till. Det är 55 kontor som försvinner - 7 lokalkontor och 48 serviceplatser.
Miljöpartiets ambition är att det ska kunna ges bra service på flera olika sätt. I vår budget har vi skjutit till pengar. Enligt Försäkringskassan är det framför allt för 2013 som det behövs ytterligare medel. Om Finn Bengtsson läser Miljöpartiets budget ser han att det där finns ytterligare medel för att Försäkringskassan ska kunna säkerställa den lokala tillgängligheten.
Det som gör mig bekymrad är att Försäkringskassan tillåts stänga kontor trots att utredningen pågår. I ministerns svar berörs inte det faktum att 48 servicekontor stänger. Jag hade tyckt att det hade varit logiskt att avvakta utredningen. Man kan ju fundera på hur stor en ort måste vara för att Försäkringskassan ska kunna ge personlig service.
I Haninge, till exempel, som har 78 000 invånare har man 150 besök varje dag. De kommer nu att hänvisas till Stockholms city eller Södermalm. I Nynäshamn har man haft ett gemensamt kontor för Arbetsförmedlingen och Försäkringskassan. Det ska nu läggas ned och individerna hänvisas till Södermalm. Det är en dryg timmes resa till närmaste möjliga plats för ett fysiskt möte.
Gunvor G Ericson (MP):
Om man från början fyller i en blankett på rätt sätt kan det spara resurser både för Försäkringskassan och för den enskilda individen. Låt mig ge ett exempel: En person skulle ansöka om att få stöd för att man hade tagit hand om fosterbarn och därmed hade rätt till underhållsstöd. Man går in på Försäkringskassans hemsida och kollar vilken blankett man ska fylla i. Det finns enbart en för separerade föräldrar.
Personen ringer till Försäkringskassan och blir efter en stund kopplad till rätt person och får beskedet att man kan använda den blankett som gäller för separerade föräldrar även när man ansöker om särskilt underhållsstöd då barnet inte har någon förälder. Bra! Det tar ungefär en halvtimmes arbetstid.
Personen i fråga fyller i blanketten, skickar in den till Försäkringskassan, och Försäkringskassans handläggare använder arbetstid för att konstatera att blanketten inte är ifylld på rätt sätt. Blanketten skickas tillbaka, individen får fylla i den en gång till, komplettera uppgifter och skicka tillbaka blanketten till Försäkringskassan. Handläggaren måste göra ytterligare en bedömning och konstatera att det inte ska vara denna blankett utan en annan.
Om denna individ i stället hade fått information från början och kunnat fylla i rätt blankett hade arbetstid sparats, och arbetstid är också pengar. Jag tycker inte heller att man ska kräva att alla servicekontor ska finnas kvar. Men det måste finnas en möjlighet att också få fysiska möten.
På en ort där det är nästan 80 000 invånare och 150 besök varje dag är det inte så få. Jag tror att det finns möjlighet att se effektiviseringsmöjligheter mellan Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen. Vi har kommit ganska långt med vissa myndigheter. Kommunerna har också haft möjligheter, bland annat med tanken om 24-timmarsmyndigheter.
Låter man invänta detta förslag utan att dra ned på kassans verksamhet direkt tror jag att vi kan nå en bättre lösning än vi har i dag.
Gunvor G Ericson (MP):
Tack för svaret, statsrådet, även om det än en gång smäller igen dörren för att öppna för kvotering som ett medel för att få jämnare könsfördelning i styrelser. Har kompetens över huvud taget varit ett urvalskriterium när man befordrat 2 150 män och 350 kvinnor till de högsta befattningarna i bolagens styrelser?
Siffrorna talar ett tydligt språk. Näringslivet likställer kompetens med att vara man. Problemet med det homogena näringslivet är inte glastaket. Problemet sitter i väggarna, i företagskulturen.
Allbrightrapporten som kom i går visar en kartläggning av Sveriges bästa och sämsta företag för kvinnor att göra karriär i. Rapporten visar att 40 procent av bolagen inte har en enda kvinna i sina ledningsgrupper och att 75 procent av de få kvinnor som sitter i ledningsgrupper sitter på stabsfunktioner.
Kvinnor befordrar kvinnor, och av de tio bästa bolagen har fem kvinnliga vd:ar. Man kan också se i en studie som presenterades häromveckan i Göteborgs-Posten att kvotering främjar kvinnor.
Positiv särbehandling av kvinnor, till exempel kvotering, fungerar bra, visar en studie av en gästforskare vid Handelshögskolan i Göteborg som har publicerats i tidskriften Science. Man undersökte kvinnors vilja att tävla när det gällde arbetsuppgifter. Utan positiv särbehandling var viljan liten, men med särbehandling var den större. Männen påverkades inte.
Statsrådet talar i svaret om att underlätta för näringslivet att öka andelen kvinnor i styrelserummen. Miljöpartiet frågar sig hur många hundratals miljoner kronor regeringen ska lägga på mentorsprogram för redan kompetenta kvinnor innan vi får ett jämställt näringsliv.
Ja, kvinnorna är redo att ta plats i en styrelse, precis som anges i svaret, men problemet är att dessa kvinnor inte får frågan om att ta platsen. Problemet är ju inte att kvinnor inte har kompetensen! Även om de som har gått styrelseprogrammet till viss del har fått plats är det inte så att det inte finns andra kompetenta kvinnor.
I Dagens Industri den 10 februari skrev statsrådet Nyamko Sabuni och statsrådet Annie Lööf att lösningen på den ojämställda arbetsmarknaden inte är att kvotera till börsnoterade bolagsstyrelser. Kvinnorna ska komma in på egna meriter, heter det.
Vi i Miljöpartiet håller med om att det inte är enkelt att ändra invanda mönster och beteenden, men en lag om kvotering är en pusselbit på vägen mot ett mer jämställt näringsliv, även när det gäller kommunala bolagsstyrelser. Den borgerliga regeringen letar efter lösningen på den ojämställda arbetsmarknaden hos kvinnor.
Vi hörde nyss i statsrådets svar om styrelsekraftsutbildningen men också om seminariet på Northern Future Forum. Med resonemanget att lösningen finns i kvinnornas vardag bidrar ni till att skuldbelägga kvinnor som redan verkar i näringslivet mot ojämställdheten. När kompetens i dag likställs med manligt kön bör detta i stället vara fokus för regeringens politik.
Jag ser inte i svaret vilka åtgärder statsrådet tänker vidta för att förbättra representationen i de kommunala bolagsstyrelserna.
Gunvor G Ericson (MP):
Jag tycker att det är väldigt nonchalant, till och med tråkigt att höra en jämställdhetsminister säga att det inte har löst något problem i Norge. I Norge har man faktiskt en mycket större representation av kvinnor i bolagsstyrelser. I Finland har man fattat ett beslut om kvotering också i de kommunala bolagsstyrelserna.
Inte med ett ord svarar ministern på de frågor jag ställde i interpellationen om vilka åtgärder ministern tänker vidta när det gäller de kommunala bolagsstyrelserna. Ministern säger: Jag skulle önska.
Men det är ju ministern som har att faktiskt ta det politiska ansvaret att se till de strukturer som styr i stället för att återigen skuldbelägga kvinnor, att kvinnorna ska ha möjlighet att göra karriär. Det finns kvinnor som faktiskt vill. I stället inför ni vårdnadsbidrag. Och, läs på, vi har faktiskt inte sagt nej till RUT från Miljöpartiets sida.
I min interpellation har jag heller inte sagt att det finns en lösning. Vi nämner kvotering som en pusselbit. Jag har öppnat för att göra det i två steg, att man skulle kunna göra kvotering till bolagsstyrelser på kommunal nivå som en ägarfråga.
Precis som den här kammaren i riksdagen har beslutat att man till exempel ska tillgängliggöra dagis - varje kommun måste ha dagis - kan man stifta lagar om vilka spelregler som ska gälla för kommunal nivå. Det skulle vi kunna göra om det fanns ett politiskt intresse av att också ta det politiska ansvaret.
Frågan återstår: Vilka åtgärder har ministern vidtagit för att regeringen ska kunna lägga fram förslag som påverkar? I en RUT-undersökning som jag lät göra när det gäller kommunala bolag visas det att det fortfarande är en väldig snedfördelning. Endast 26 procent av ledamöterna är kvinnor.
Endast 15 procent av ordförandena i de kommunala bolagen är kvinnor - detta i våra gemensamt ägda och drivna bolag. Hur tänker statsrådet ta ansvar för det? Vi har konkreta förslag från Miljöpartiet och från övriga oppositionen, men de avslogs här i riksdagen i förra veckan. Vi hade delat upp det i en att-sats på kommunal nivå och en att-sats på börsbolagens nivå, för jag vet att ni har svårt i regeringen att kunna komma så långt.
I en debattartikel i somras, augusti 2011, skriver statsrådet: "Borde inte politiker först ta ansvar för bolagen de själva driver?" Men vad ska de här orden leda till i praktiken? I samma artikel står det: "Därför måste vi politiker ta vårt ansvar och börja leverera. Medborgarna som ägare vill se jämn könsfördelning i bolagsstyrelser."
Vidare skriver statsrådet att "staten har tagit sitt ägaransvar". Ja, det har staten gjort. Redan 1998 hade vi 49 procent kvinnor i styrelserna och numera har vi 34 procent kvinnor på ordförandeposterna. Det har regeringen gjort bra. Man har sett till att få fler kvinnor på ordförandeposterna. Men vi måste också se till att uppnå det här på flera håll, inte bara i de statliga styrelserna och överlämna resten till andra.
Jag förväntar mig ett svar på frågan vad Folkpartiet har för ambitioner när det gäller de kommunala bolagsstyrelserna.
Gunvor G Ericson (MP):
Jag kan bara konstatera att statsrådet Nyamko Sabuni väljer att se de siffror hon vill se. Att Norge har fler kvinnor i sina bolagsstyrelser i dag har också inneburit att det finns fler välutbildade, att fler ledamöter har akademisk utbildning och en högre andel yngre ledamöter har kommit in i styrelserna.
Det finns studier som visar att bolag med mer jämn könsrepresentation har en bättre ekonomi. Om det vore så att bolagen av sig själva kunde förändra strukturen skulle de göra det. Det finns mycket forskning som visar det. Men det är fråga om något annat. Det finns strukturer.
Kanske känner statsrådet till 3R-metoden, där den ena delen av dessa R står för representation. I det här fallet handlar det om könsrepresentation. Det är viktigt. Jag nämnde en studie som visar att kvotering fungerar bra för kvinnor. Det är inte bara att vifta bort den. Kvotering är ett medel, som jag har försökt att säga flera gånger under interpellationsdebatten.
Självklart måste vi få in kvinnor i ledningsgrupper underifrån, men det har en betydelse att det finns en jämn representation på styrelsenivå. Folkpartiets arbetsgrupp för jämställdhet har föreslagit ett regelverk. I somras skrev statsrådet: Kalla det kvotering eller kalla det strategi. Vad har hänt med det uppdraget?
Finns det något initiativ på regeringsnivå för att ta hand om de strukturella frågorna? Är det bara ord i en debattartikel? Miljöpartiet vill inte vänta, varken på det privata näringslivet eller på de politiska partierna i kommunen. Vi vill ha jämställda offentliga bolagsstyrelser nu. Därför behövs det en lagstiftning. Tänker regeringen göra något?
Gunvor G Ericson (MP):
Tack för en mycket viktig fråga som tas upp i interpellationen kring synen på arbetsskadeförsäkringar och hur de bedöms som söker hjälp hos Försäkringskassan för att få en skada godkänd. Jag blir lite förvånad när jag ser svaret. Man hänvisar där till att det fortfarande ser väldigt olika ut på arbetsmarknaden, alltså att vi har en starkt könssegregerad arbetsmarknad.
Ja, det har Sverige, men det borde inte utgöra grund för att man ska bedöma arbetsskadorna i sig olika. Det borde snarare vara en varningssignal att kvinnor är sjukskrivna mer än män. Det vet vi också, för vilka skador är det som räknas?
I svaret står det att det skulle kunna bero på att typiskt manliga yrken i vissa avseenden är farligare. Hur gör ministern den bedömningen, och vilka skador är det som räknas? SKL - Sveriges Kommuner och Landsting - har visat att hälso- och sjukvården i mångt och mycket fortfarande är ojämställd. Det finns strukturer och attityder som fortfarande gör att kvinnor och män inte behandlas lika inom vården.
Tyvärr kan sådana strukturer även påverka arbetsskadeförsäkringen. När det handlar om en belastningsskada eller att man har fastnat med armen i en maskin är det klart att det är lättare att bevisa att det var maskinen som skadade armen än det är att bevisa något i en situation som en kvinna som ringde mig i helgen berättade om. Hon hade blivit misshandlad av en dement patient.
Patienten hade ryckt henne i håret och slitit i henne så att hon fick en nackskada. Försäkringskassan går då in och ifrågasätter vissa andra saker i hennes privatliv och kopplar det till hur hennes barn mår. De kopplar alltså skadan till någonting annat än det hon själv uppfattar sig ha utsatts för. Det finns sådana attityder och bemötanden inom vården, och det är ett problem.
Jag tycker att det är viktigt att ISF nu tar upp det här och väcker frågan om en mer omfattande förändring av arbetsskadelagstiftningen. Den rapporten borde vi här i den lagstiftande församlingen ta till oss. När det gäller hänvisningen i svaret till huvudmannaskapet förstår jag inte riktigt vad det skulle ha att göra med själva bedömningen av arbetsskadeärenden.
Vem som är huvudman för försäkringen borde inte göra någon skillnad för hur man bedömer ärendena. Snarare måste vi titta på innehållet och på vad som är bra beslutsstöd så att kvinnor och män inte ska behöva känna sig kränkta i situationer där man söker stöd från arbetsskadeförsäkringen.
Tyvärr är det nu ofta så att man blir ifrågasatt för den person man är i stället för att det görs en bedömning av den situation man har varit med om och att själva fallet utreds. Det är bra att man nu ordnar en utbildning i exponeringsutredning, men då måste man också se till att göra exponeringsutredningar i alla de fall som bedöms.
I många fall gör man fortfarande bedömningen utan att en sådan utredning har gjorts. Min fråga till ministern är därför: Vilka initiativ kommer ministern att ta?