KBLab/rixvox huggingface dataset:
Michael Anefur (KD):
Jag vill sedvanligt börja med att tacka ministern för svaret. Det finns få frågor som är så avgörande både på individuell nivå och på samhällsnivå som att man får ett arbete och kan försörja sig själv.
Ju fler som arbetar, desto större personlig frihet och, vilket inte är oväsentligt, desto mer intäkter till staten, kommunerna och regionerna - alltså mer resurser till den gemensamma välfärden.
Detta bör rimligen leda till att inga resurser eller insatser lämnas ogjorda för att förhindra arbetslöshet, inte minst långtidsarbetslöshet. Detta var grunden till min interpellation.
Utifrån frågans allvar hade jag kanske väntat mig ett mer fylligt och framåtsyftande svar från minister. Det här känns lite grann som ett mallsvar, och det är möjligt att ministern har fått den här frågan många gånger förut. Men jag konstaterar att det bara är lite, om ens något, som är nytt i svaret.
Det finns inga förslag på hur långtidsarbetslösheten ska kunna knäckas. Svaret innehåller en redovisning - gott så - av hur mycket ytterligare pengar regeringen satsar. Men allvarligt talat är det kanske inte i första hand mer pengar som behövs.
Problemet är att nuvarande åtgärder inte har lyckats tillräckligt väl för att bryta ökningen av långtidsarbetslösheten, som nu närmar sig 200 000 personer. 200 000 personer är långtidsarbetslösa i Sverige. Det vore inte seriöst av mig att säga att nuvarande insatser inte gör någon nytta alls; det är klart att de gör. Men problemet är att de inte räcker.
Långtidsarbetslösheten ökar ju och biter sig fast. Fru talman! Det handlar inte endast om coronaeffekter, utan det här är tyvärr en trend som vi har kunnat se under många år. Minister Nordmark räknar upp matchningstjänster, extratjänster, introduktionsjobb etcetera.
Så konstaterar man återigen att regeringen minsann tillför mer pengar, senast i vårbudgeten 448 miljoner för att fler arbetslösa ska få insatser. Men detta spelar mindre roll om insatserna inte leder till att fler kommer i arbete. Jag tolkar det som att ministern och därmed regeringen har brist på nya tankar om hur långtidsarbetslösheten ska kunna knäckas.
Det är oroande, främst för dem som står utan arbete. Att bara fortsätta som man har gjort hittills och som inte har fungerat fullt ut kommer rimligen inte att fungera bättre oavsett hur mycket resurser man satsar. Jag ställde också frågan till ministern om hon funderar på att möjligen titta på oppositionens olika förslag och modeller.
På det får jag inget svar alls, vilket kanske inte är så märkligt eftersom regeringar av olika färger inte så gärna tar till sig av andras förslag. Men just i frågan om långtidsarbetslöshet borde alla vi politiker samla oss för att nå allra bästa resultat.
Till slut vill jag ställa en fråga till ministern om hur hon ser på arbetslösheten framöver och om regeringen kan tänka sig att öka stödet till arbetsintegrerade sociala företag.
Michael Anefur (KD):
Jag tror i min enfald att alla politiker vill lösa frågan - även regeringen. Låt oss titta på Arbetsförmedlingens anslagssparande, på vanlig svenska det Arbetsförmedlingen lämnar tillbaka efter budgetåret. Det är stora summor.
För 2020 lämnade Arbetsförmedlingen tillbaka nästan 3 1⁄2 miljard som gällde arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Jag är inte säker på att det är hundraprocentigt bra att i det läget tillföra ännu mer pengar. Man kan säga att det rör sig om det året.
Men om vi sedan tittar tillbaka till 2015 visar det sig att man har lämnat tillbaka pengar varje år, åtminstone ett par år i närheten eller över 2 miljarder per år. Jag hade som gammal kommunpolitiker blivit oerhört upprörd om min barn och utbildningsförvaltning hade lämnat tillbaka 100 miljoner och sagt att de var jätteduktiga och fick pengar över.
De hade inte alls varit duktiga eftersom de inte hade fullgjort uppdraget. Jag tror att det är samma sak med Arbetsförmedlingen, och jag antar att ministern kan bli lika upprörd. För många av våra nyanlända utrikes födda är språket helt avgörande.
Det hjälper inte längre med att erbjuda möjligheter, utan jag tror att man måste ställa krav: Du måste lära dig språket. Du måste lära dig svenska. Annars kommer du alltid att vara utanför. Att vara utanför göder dåligt självförtroende och dålig social status och ökar risken att hamna i alldeles fel situationer i livet.
Vi kan tyvärr se att flera sociala företag går i konkurs. Jag inser att det till stor del beror på coronan. Vad som är tråkigt är att dessa företag inte har fått ett större specialriktat stöd.
Dessa företag ger riktiga jobb till människor som annars skulle stå otroligt långt ifrån arbetsmarknaden. Där har regeringen misslyckats. Om de sociala företagen hade hållits lite mer under armarna så att de också hade kunnat övervintra hade det varit en betydligt bättre situation när coronan avtar.
Mycket av det ministern sa i sitt anförande handlar inte i första hand om de långtidsarbetslösa utan om de arbetslösa. Jag delar uppfattningen att när handeln och restaurangerna kommer igång, när vi släpper på restriktionerna, blir det självklart en mängd nya jobb - och det är tacknämligt. Jag är inte dugg avundsjuk, så att säga. Det är jättebra.
Men jag är rädd för att vi måste hitta nya sätt för de långtidsarbetslösa. Förstärk nystartsjobben. Ge jobbstimulanser till den enskilde. Ge mer handledarstöd till företag som gör insatserna. Utöka stödet till sociala företag. Gör större och hårdare satsningar på språkutbildning. Dessa punkter bör regeringen ta till sig och fundera över.
Michael Anefur (KD):
Tack, ministern, för att vi är överens om att man inte ska ha tillbaka pengar från AF! Det är bra. En sak som jag tror krånglar till det här att inte tillräckligt många får chansen att prova på ett jobb är att för en liten arbetsgivare är det hundra system. Ministern kan dem förhoppningsvis, men jag kan inte reda ut dem och lära mig alla förkortningar och allt vad det heter hit och dit.
Jag förstår den lilla arbetsgivaren som säger: "Nej, jag tyar inte. Jag låter bli det. Jag hade väl kunnat, men ." Och tar man sig igenom den djungeln får man kanske inte ens ett handledarstöd, utan det kostar en trots att det är sagt att det inte ska göra det. Där finns mer att göra, helt uppenbart. Sedan detta med hög sysselsättningsgrad. Det är ju lite av en lek med ord.
Det som är väsentligt, det som till slut gäller, är hur många som har arbete och hur många som är arbetslösa. Sedan kan vi kalla det vad vi vill. Jag är glad över att vi har en hög sysselsättningsgrad. Jag är glad över att många vill söka arbete. Jag kan också konstatera att vi är betydligt fler i Sverige nu än när Stefan Löfven tillträdde.
Det kan måhända ha viss bäring på sysselsättningsgraden beroende på om man räknar procent eller om man räknar antal. Vi ska inte försöka lura oss själva på något sätt. Vi har ett jätteproblem med långtidsarbetslöshet i det här landet, oavsett hög eller låg sysselsättningsgrad.
Och jag menar att vi som sitter i Sveriges riksdag, vi som stiftar lagar, och ni som sitter i regeringen måste göra det här tillsammans - inte för vår egen skull, fru talman, utan för dem som står utanför och har lång väg in. Det är det absolut viktigaste.
Michael Anefur (KD):
Enligt uppgift har flera arbetsintegrerande sociala företag, så kallade ASF, drabbats hårt under pandemin, så pass hårt att de tyvärr har gått i konkurs. Det är naturligtvis illa för alla företag som tvingas till konkurs i samband med pandemin, men det blir extra bekymmersamt när det gäller de sociala företagen.
Anställda inom sociala företag har mycket svårt att komma in på den ordinarie arbetsmarknaden, vilket innebär att de löper en enormt stor risk att hamna utanför arbetsmarknaden på lång sikt när deras företag har gått i konkurs. Jag har två konkreta frågor till arbetsmarknadsministern. Varför hade regeringen inga särskilda insatser så att de sociala företagen kunde övervintra pandemin?
Det är den historiska frågan. Framtidsfrågan är: Vad tänker regeringen göra nu för att stötta sociala företag så att de kan återstarta?
Michael Anefur (KD):
Det här handlar inte om en ny kärleksförklaring till Socialdemokraterna, men jag tycker att vi kan gratulera oss alla och framför allt gratulera arbetsmarknadens parter för att ha nått ända fram. Det är lätt att tycka att det här är jättestort.
Men vi politiker bör dra oss tillbaka och inte ta på oss alltför stor kredd för detta. Om inte parterna hade gjort sitt jobb hade vi varit i en jättejobbig situation. Med detta sagt tycker jag att detta är bra, och jag kommer med stor glädje att trycka på rätt knapp i eftermiddag.
Möjligen kan vi dra en slutsats att de riktigt stora löftena, huggna i granit, ska kanske huggas i lite mindre format ibland. Verkligheten gör att vi ibland måste ändra oss, och då kan det upplevas som att vi sviker det vi har lovat. Arbetsmarknadsministern nämnde i sitt anförande mycket om tusentals nya gröna jobb. Det är jättebra.
Flest jobb kommer i norr. Hur ska vi få människor att flytta dit? Det handlar inte bara om ingenjörer, och det handlar inte om de direkta jobben. Det handlar om hela offentliga sektorn som också måste följa med. Och det kommer att krävas el i massor. Oavsett vilket energislag vi pratar om kommer det att bli full effekt när det har gått många år. Finns det en risk att vi inte når ända fram? Vilken plan finns?
Michael Anefur (KD):
Jag kan hålla med ministern om komplexiteten i detta. Jag är rädd att vi ibland pratar för mycket teknik, för mycket stora saker, och glömmer att det också måste vara någon som faktiskt gör det här. Vi måste få människor att flytta från södra och mellersta Sverige långt norrut, inte minst mentalt.
Vi pratar om inte om hundra eller tvåhundra; vi pratar om många tusen människor. Jag ska inte kräva ministern på svar på hur vi gör det i dag.
Det är mer ett memorandum om att där måste vi nog tillsammans, alla politiker och arbetsmarknadens parter och många andra, fundera på hur vi gör det här så attraktivt och så bra att vi inte till slut måste tvångsdeportera folk - eller bara ge upp. Den risken finns ju också. Om ingen vill flytta och jobba kan vi ju prata om vad vi vill.
Människor måste under ganska många år framöver förflytta sig fysiskt från södra och mellersta Sverige till norra för att den gröna revolutionen verkligen ska bli av.
Michael Anefur (KD):
Det var mycket här nu, om vi säger så. Valrörelsen har börjat. Överdrifterna blir fler och större, och de kommer oftare. Det jag tycker att Annika Hirvonen missar lite grann är att alla kanske inte vill göra likadant.
Det kan vara så att en familj faktiskt inte vill dela på det sätt som Annika Hirvonen vill, men det får man inte i Annika Hirvonens samhälle.
Det kan vara så att en egenföretagare är i ett läge där det ur familjens och företagets situation inte ens är möjligt att ta ledigt, för efter tre månader finns inte företaget kvar.
Detta leder bara till att man låter bli att ta ut dessa månader, vilket totalt sett innebär att familjen som sådan får mindre tid tillsammans med sitt barn. Medborgarlön kan vi väl diskutera om vi vill det.
Men jag blir lite bekymrad när vi för in abortfrågan i den här debatten. Jag vill bara påpeka för Annika Hirvonen att jag har jobbat med den frågan sedan mitten av 1970-talet. Jag har stått fast vid svensk abortlagstiftning sedan 1974. Partiet har i decennier stått bakom den.
Men ändå känner Annika Hirvonen ett behov av att på något sätt försöka smeta detta på oss. Det är inte riktigt bra.
Michael Anefur (KD):
För Miljöpartiet är jämställdhet på papper viktigare än familjernas valfrihet. Vi är nog överens om att vi tycker olika där. Det är väl bra så. Om jag inte helt misstar mig vill väl Miljöpartiet fortfarande ha medborgarlön i någon form. Då kan man väl göra vad man vill - hela tiden. Då kan man vara hemma eller inte hemma, jobba eller inte jobba. Hej och hå, nu kör vi.
Sedan gäller det abortfrågan. Det är inte sant att man röstade emot på det sättet i EU-parlamentet. Det blev en stor fråga av det - jag inser det. Men man kan gå till botten med detta. Frågar man Lars Adaktusson säger han: Detta har jag aldrig haft för avsikt att göra. Han tycker att abortfrågan är en nationell fråga. Den ska inte avgöras på EU-nivå.
Jag tror att de flesta av oss delar den uppfattningen. Om man tycker att det ska vara en EU-fråga ska vi vara väldigt rädda för att Italien, Spanien med flera länder plötsligt skulle kunna få majoritet och vi då skulle försämra svensk abortlagstiftning i vårt land. Det tror jag inte ens att Miljöpartiet skulle tycka vore bra.
Hur kan det vara så svårt att förstå att valfrihet för familjer inte är motsatsen till jämställdhet utan snarare kanske en förutsättning för det? Jag är ibland trött på politiker som anklagar andra för att inte vara för jämställdhet - för att man inte tycker lika i exakt alla frågor. Man drar upp saker som man egentligen vet är fel.
Jag är lite besviken på det, måste jag säga.
Michael Anefur (KD):
Jag vill börja med att yrka bifall till den gemensamma reservationen med Moderaterna och Sverigedemokraterna. Att myndigheter inte fungerar är ytterst sett regeringens ansvar. Att Arbetsförmedlingen har stora problem är uppenbart. Det beror på att myndigheten inte riktigt fungerar.
Men det beror också på regeringen och dess nuvarande, tidigare, eller hur man nu ska uttrycka det, stödpartier. Ett problem som har uppstått är naturligtvis att den personliga kontakten mellan arbetssökande och Arbetsförmedlingen har blivit alltmer sällsynt och allt svårare att få till stånd.
Vi vet alla att den personliga kontakten och den personliga relationen är helt avgörande.
Med alla de problem som uppstått - de som har funnits i Arbetsförmedlingen länge och även de som uppstått med reformeringen - är det förvånande att regeringen inte vill ha en ordentlig konsekvensanalys av en av de största reformerna någonsin inom arbetsmarknadsområdet. Det visar väl att Sverige behöver en ny regering, och vi är redo att ta över.
Fru talman! Man ska inte förlänga debatter bara för sakens skull. Flera av de synpunkter som jag och mitt parti står för har redan förts fram av företrädare för både Moderaterna och Sverigedemokraterna. Jag finner ingen anledning att upprepa dem, även om jag vet att repetition är kunskapens moder.
Men ibland mår debatten bra av att inte bli för lång. Med det tackar jag för ordet.
Michael Anefur (KD):
Under de år jag har suttit i AU har jag lärt mig att ledamoten har en förmåga och en förkärlek för att inte alltför sällan förminska sin omgivning och samtidigt förstora sin egen roll och person.
Enligt ledamoten har Centern och ledamoten lyckats med allt, inte minst när det gäller förändringar och reformering av Arbetsförmedlingen. Nu i dag fick vi lära oss att det är Centerns förtjänst att LAS-förhandlingen landade som den gjorde.
I min värld handlar det om att parterna kom överens, men det är möjligt att ledamoten var med även där - vad vet jag? Min fråga blir: Är ledamoten verkligen nöjd med utvecklingen av långtidsarbetslösheten i Sverige? Det låter så.
Men om inte - vilka åtgärder tycker ledamoten behövs i framtiden?
Michael Anefur (KD):
Jag är också stolt över att parterna lyckades lösa LAS-reformen. Jag tror att det är väldigt bra för Sverige. Däremot går jag inte runt och säger att det är min förtjänst, men jag är väldigt glad över det. Mycket av det som Alireza Akhondi räknar upp här känns som en väldigt tydlig allianspolitik. Det känns som en borgerlig politik.
I mångt och mycket kan jag hålla med och tycka att det är precis det vi behöver göra. Där är vi nog oerhört överens. Det som gör mig konfunderad är hur Alireza Akhondi och Centerpartiet tänker sig att få detta genomfört i en rödgrön miljö. Ett parti säger nej.
Det är Vänstern, som säger: Vi tänker inte privatisera, och vi tänker inte vara med. Två partier, åtminstone som jag uppfattar det, nämligen Socialdemokraterna och Miljöpartiet, är till detta lite grann som biskop Brask nödda och tvungna. Sedan har vi Centern som är jätteglada och säger: Det här löser vi! Och förslagen är bra; det vill jag säga.
Men hur i herrans namn kan man som en del i ett rödgrönt lag inbilla sig att det är just de här sakerna som ska bli genomförda? Nej, Alireza Akhondi, på något sätt vill jag säga: Välkommen tillbaka till dem som tycker likadant i stället för att slåss mot väderkvarnar i ett gäng där framgången rimligen kommer att bli ganska liten!
Sverige behöver mycket av det som Alireza Akhondi tar upp här, men jag tror tyvärr att det blir väldigt svårt. Vad tror Alireza Akhondi? Kommer man att lyckas övertala Vänstern att göra så här?
Michael Anefur (KD):
Jag måste få säga att det är första gången jag har nöjet att närvara när just denna ålderspresident tjänstgör i kammaren. Det här trodde ingen i början på 90-talet när vi började vår resa i partiet. Det känns väldigt roligt! Det har ingenting med dagens ärende att göra, men jag ville ändå säga något som är lite personligt. Jag vill börja med att yrka bifall till propositionen.
Genomförande av visselblåsardirektivet Det är jätteviktigt att oegentligheter av olika slag uppmärksammas så tidigt som möjligt. Inte sällan är det anställda eller personer nära en verksamhet som har störst möjlighet att upptäcka oegentligheter av olika slag.
Samtidigt vet vi var och en hur svårt det kan vara att vara den som pekar på problem, inte minst när det handlar om oegentligheter. Risken finns att man ses som osolidarisk i gruppen, i företaget eller var man nu är - alltså som någon man egentligen inte riktigt kan lita på.
Då är det desto viktigare att det finns ett rejält lagligt stöd så att man både vågar och kan göra rätt. Herr ålderspresident! Med dagens föreslagna beslut ökar vi markant skyddet för så kallade visselblåsare. Det är bra, men det är också nödvändigt.
En stor skillnad är att den nya föreslagna lagen i mycket större omfattning än den nuvarande kommer att innefatta både offentliga och privata verksamheter. Vi tycker att det är fullt rimligt att man så långt det är möjligt jämställer både offentlig och privat verksamhet. Vidare tycker Kristdemokraterna att regeringen har landat rätt när det gäller de olika avvägningar som gjorts.
Det är fullt rimligt att frågor rörande till exempel rikets säkerhet eller terrorism behandlas i särskild ordning. Så långt har jag väl sagt som alla andra. Men jag tror ändå att det är bra att göra ett litet tillägg som inte ingår i lagen men som vi måste vara uppmärksamma på. Tyvärr är verkligheten inte alltid rosenröd. Det är inte alltid enkelt, svart och vitt och så vidare.
Någon gång kommer det att hända att någon någonstans använder visselblåsarlagen på ett sätt som bara är ämnat att skada företaget man jobbar på. Jag tror att det är viktigt att våra kontrollmyndigheter är noga med att följa upp de olika saker som händer så att enskilda företag inte råkar oerhört illa ut.
Det här kommer att vara på marginalen - jag inser det, eller jag hoppas det i alla fall. Men det är ändå en viktig aspekt att ha med sig att det inte är alltid som alla är snälla, goda och rara. Ibland finns det de som vill riktigt illa, och då måste vi vara uppmärksamma och kunna stå emot. Med detta yrkar jag som sagt bifall till propositionen.
Michael Anefur (KD):
Jag har en fråga till minister Eva Nordmark. Ministern har ett flertal gånger varit i arbetsmarknadsutskottet, vilket jag uppskattar. Vi har tillsammans kunnat prata om bristerna i samspelet mellan Arbetsförmedlingen och Samhall.
I dag fullgör Samhall inte sin grunduppgift att erbjuda arbete till personer med funktionsnedsättning som står långt från arbetsmarknaden. I utskottet har ministern varje gång hållit med mig och lovat att titta på frågan.
I dag är min fråga därför: Har ministern möjligen tittat färdigt och kommit fram till en handlingsplan? Eller ska vi fortsätta att låta framför allt fysiskt funktionsnedsatta ha allt mindre möjlighet att få ett arbete på Samhall?
Michael Anefur (KD):
Med risk för en viss upprepning vill jag ställa en fråga till minister Eva Nordmark om minimilöner. Det ämnet verkar populärt i dag. Enligt ministern har man hållit 38 expertmöten för att så långt som möjligt undvika att direktivet lägger sig i eller påverkar svensk arbetsmarknadsmodell. Det är bra så långt.
Men det är samtidigt ett uttryck för att även regeringen känner en viss oro när EU börjar peta i saker de inte har med att göra. Jag konstaterar att arbetsgivarorganisationerna och de fackliga organisationerna uttrycker stor oro för hur det ska sluta.
Kan ministern lugna mig, vilket är mindre väsentligt, arbetsgivarorganisationer och fackliga organisationer med att jag just nu är alldeles för negativ om framtiden?
Ulrika Jörgensen (M):
Jag vill ställa min fråga till socialminister Lena Hallengren. Vi har tidigare i dag hört om de växande cancerköerna. Det krävs kraftfulla insatser här och nu för alla de patienter som väntar. Vi i politiken måste göra allt vi kan för att förhindra att människor blir sjuka. Många vet att genom hälsosamma levnadsvanor som att röra på sig och ha sunda matvanor och en hälsosam vikt kan vi minska risken för cancerdiagnoser och andra sjukdomar. Hälso- och sjukvården har en viktig roll men även samhället i stort.
Politikens roll är att underlätta för människor att göra hälsosamma val. För att de hälsosamma och preventiva insatserna ska få effekt på samhällsnivå måste det till ett arbete över de organisatoriska stuprören. Här behövs det nya tag, och regeringen har ytterst ansvaret och behöver leverera. Jag tittar nu även på utbildningsministern. Skolan är en viktig part i det preventiva och hälsofrämjande strategiarbetet. Moderaterna har lagt fram riksdagens första preventions- och hälsofrämjande motion, där ett av förslagen är en nationell hälsofrämjande strategi.
Min fråga till socialministern är därför: Är det inte dags för det nu?
Ulrika Jörgensen (M):
Min fråga går till Amanda Lind, som ju även har idrottsfrågorna på sitt bord. I dag släpptes rapporten från MUCF, Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor, som har i uppdrag att följa upp det ungdomspolitiska målet. I årets rapport, som baseras på 2018 års ungdomsenkät för ungdomar mellan 16 och 25, har myndigheten valt att lyfta fram ungas fritid. Fritidsaktiviteter är en viktig del av ungas liv, inte minst möjligheten till fysisk aktivitet.
Motion är en viktig förutsättning för god hälsa, inte bara den fysiska utan även den psykiska. Rapporten visar att det är vanligare att idrotta utanför en förening än inom en. Idrott inom en förening har minskat sedan 2007. Sju av tio uppger att de idrottar varje vecka, och två av tio uppger att de även vistas i naturen varje vecka. All fysisk aktivitet är ju jättebra, men min fråga till ministern är: Hur avser ministern att arbeta för att den andel som inte idrottar eller motionerar varje vecka - det är ändå 30 procent - ska minska?
Ulrika Jörgensen (M):
Min fråga går till socialminister Lena Hallengren. Hälsofrämjande och förebyggande insatser har aldrig varit viktigare än nu att genomföra. Moderaterna driver och har föreslagit att Sverige ska ta fram en nationell hälsofrämjande strategi motsvarande de nationella cancerstrategierna. Det är djupt olyckligt att regeringen verkar ointresserad av helheten. I Generation Peps rapport 2020 deltog över 9 000 barn i åldern 4-17 år. Syftet var att få kunskap om barns och ungas matvanor och fysiska aktivitet i Sverige.
Kartläggningen visade att endast 14 procent rörde på sig och åt i den utsträckning kroppen mår bra av. I maj tillsatte regeringen en nationell samordnare för att just stävja utvecklingen av fetma och övervikt. Uppdraget var att främja fysisk aktivitet. Kostvanor nämndes över huvud taget inte. Detta ledde till en skriftlig fråga till socialministern om varför inte kostvanor fanns med. Jag fick svaret att kost och motion givetvis hör ihop. I måndags kunde vi ta del av nyheten att samordnaren fått sparken. Detta är allvarligt.
Nu finns en möjlighet för regeringen att göra om och göra rätt. Kommer regeringen denna gång på riktigt att ta ett helhetsansvar för att vända utvecklingen av fetma och övervikt där både kostvanor och fysisk aktivitet ingår?