KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mauricio Rojas (L):
Tack för frågan, Annika Hirvonen! Det är en mycket viktig fråga. Jag hoppas verkligen att man, när regeringen återkommer med den nya nationella strategin mot psykisk ohälsa, bland annat ska ta upp den frågan. Det är oerhört viktigt att arbeta så. Men jag måste också påpeka att ledamoten Annika Hirvonen tillhör ett av de generösa partierna.
Det och Vänsterpartiet är generösa med skattebetalarnas och kommande generationers pengar. Därför kan man lova mycket. Miljöpartiets underskotts- och skuldsättningspolitik är extremt generös. Den överträffar till och med Vänsterpartiets, och det säger inte lite i sammanhanget. Inom sjukförsäkringsområdet handlar det om drygt 20 miljarder kronor på tre år.
Men detta är bara en mindre del av de underfinansierade reformer som partiet föreslår. Trots en skattechock på cirka 150 miljarder kronor på tre år ger detta ett statsfinansiellt underskott på drygt 350 miljarder kronor på tre år. Statsskulden växer givetvis med lika mycket, eller med 35 procent, på bara tre år.
Min fråga tillbaka till Annika Hirvonen är om hon anser att det är ansvarsfullt att lova reformer, satsningar och mycket annat med tanke på att det är kommande generationer som kommer att betala detta.
Mauricio Rojas (L):
Tack, Annika Hirvonen, för svaret! Det sista var hårda ord. Jag läser från er budgetmotion. Statsskulden växer med 82 miljarder nästa år. Det blir 206 miljarder inom två år och 352 miljarder inom tre år. Det är en fenomenalt snabb skuldsättning, som enligt vad du säger kommer att fortsätta under ungefär tio år.
Är det meningen? Har ni en underskotts- och skuldsättningspolitik som är mycket mer aggressiv än Vänsterpartiets? Miljöpartiet verkar sakna Vänsterpartiets ärlighet och vill inte kalla en spade för en spade.
Därför väljer partiet att plädera för en reform av det finanspolitiska ramverket där det i dag gällande överskottsmålet ska ersättas med det som partiet på ett mycket kryptiskt sätt kallar ett balansmål.
Jag undrar, ledamoten, hur man kan kalla en skuldsättning på 352 miljarder på tre år för ett balansmål. Det är ett ord i er budgetmotion - balansmål. Ni förklarar inte exakt vad det betyder. Jag kan inte få ihop detta.
Ni borde säga som Vänsterpartiet gör: Vi pläderar för en underskottspolitik som ska finansieras med lån, som ska betalas av kommande generationer. Då skulle jag kunna förstå.
Mauricio Rojas (L):
Tack, Jonny Cato, för frågan och inlägget! Du berör ett ämne som för oss är väldigt viktigt. Det är inte med glatt hjärta vi har gått med på att minska antalet kvotflyktingar - inte alls.
Men det finns en verklighet som gör att man måste ta beslut som gör ont i det liberala hjärtat. Mellan 2012 och 2021 var Sverige det land i hela västvärlden som tog emot flest flyktingar per capita.
Det finns inget land i västvärlden som tog emot ens tillnärmelsevis lika många flyktingar som vi gjorde under den tiden.
Det är en verklighet vi måste ta hänsyn till när integrationen inte fungerar, när det samlas tusentals människor i utanförskapsområden och när vi ser kriminalitet, islamism och våldsbejakande extremism växa. Vi tog emot flyktingar motsvarande 2,6 procent av vår befolkning.
Efter oss kommer Malta med 2,5 procent, och resten ligger långt från de nivåerna. Vi borde därför hjälpa varandra att ordna integrationen så fort som möjligt, Jonny Cato. Vi borde förändra den verklighet som drabbar så många av dem som tog sig hit och återställa rättssamhällets principer.
Då kan vi nämligen återgå till en politik som gör att många fler som behöver skydd kan komma hit. Jag skulle vara mycket glad om det hände så fort som möjligt.
Mauricio Rojas (L):
Jag kan inte hjälpa ledamoten att bestämma sig var hon ska börja eller vad hon ska utveckla; tyvärr kan jag inte säga mycket om det. Det som är viktigt här är att vi inte ska använda pensionssparandet för denna typ av politiska syften, som sysselsättning eller andra opreciserade mål, så som Vänsterpartiet vill göra.
Detta ligger också helt i linje med Vänsterpartiets ideologiska historia. Det är planekonomi, och det är politikerna och staten som ska bestämma. Det tycker inte jag. Jag har dock inte sagt att jag är för investeringar i förskräckliga företag och så vidare, som ledamoten nämner.
Det är därför vi fullt ut ställer oss bakom att det ska vara en föredömlig förvaltning av fonden, som givetvis ska ta hänsyn till miljömålen. Men i Vänsterpartiets kommittémotion sägs till exempel: "Fonden ska divestera befintliga innehav i fossilindustrin." Det ska ske inom två år.
Här sägs, herr talman, ingenting om att ta hänsyn till marknadsförhållandena. I vartenda seriöst förslag om detta sägs att man ska titta på hur det går på marknaden så att man inte förlorar pengar. Här finns inga sådana preciseringar.
Jag skulle gärna vilja att ledamoten förklarar varför ni inte bryr er om pensionssparandets värde när ni föreslår sådana här saker.
Mauricio Rojas (L):
Att investera i bra bolag är väldigt viktigt. Planekonomi har aldrig gjort det. Det är därför alla planekonomier har kollapsat.
Som du, Ilona Szatmári Waldau, herr talmannen och vi alla mycket väl vet säger det planekonomiska tänkande som ni egentligen representerar att det är politikerna som ska bestämma mål för företagen, säga att vi ska divestera 20 procent och satsa på det ena eller det andra. Det har visat sig inte vara vägen till framgång.
Vägen till framgång är det fria entreprenörskapet - människorna ute i samhället som fritt väljer. Vi ger bara ramarna så att de kan agera fritt på en marknad. Ni kallar inte öppet denna väg för planekonomi i dag - det är klart att alla skulle skratta åt er i så fall.
Men det ni säger om strategisk näringspolitik och en massa olika mål som ska likställas med avkastningsmålet är ett annat sätt att prata om planekonomi. Det är klart att det kan finnas motsättningar. Alla vet att om det finns olika mål kan de kollidera med varandra.
Ni säger tydligt i den aktuella motionen, men framför allt i den om AP-fonderna, att avkastningsmålet i så fall ska överges för att ge plats åt andra. Det är faktiskt så ni funderar. Jag vet inte om du kommer ihåg den motion ni presenterade här för inte så länge sedan, där det står att det är den strategiska näringspolitiken som ska vara det allra viktigaste och att vi får se vad som händer med avkastningsmålet.
Jag tror inte att detta är ett bra sätt att hantera pensionssparandet.
Mauricio Rojas (L):
Tack för att talmannen uttalade mitt efternamn rätt! På inget sätt, Annika Hirvonen, skulle Sverige må bättre av att människor som jobbar utvisas. Det är jag helt övertygad om. Därför måste vi skynda varsamt med de här reformerna. Vi måste reformera arbetskraftsinvandringen så att vi gör den bättre och ta hänsyn till det missbruk som kan finnas.
Vi måste också - och där är ledamoten och jag helt överens - få in de tiotusentals människor som i dag står utanför den på arbetsmarknaden. Det är inte lätt gjort. Det kommer att krävas mycket jobb. Vi kommer att kunna samarbeta om hur dessa människor integreras på ett bättre sätt. Det är jätteviktigt. Det är avgörande för Sveriges framtid.
Utredningen som ska göras kommer med all sannolikhet att titta på alla branscher och situationer där man måste ta hänsyn till att det inte passar med en generell regel. Det är väldigt viktigt, och därför har vi skrivit att man ska kunna göra undantag - någonting som inte finns med i den nuvarande propositionen.
Det är ett problem för oss, och därför ska regeringen inte kunna höja lönegränsen direkt. Det finns inga möjligheter till undantag, men de är mycket viktiga för att undvika situationer av den typ som Annika Hirvonen är bekymrad över - och jag också. Vi delar det bekymret.
Vi ska se till att det inte blir på det viset.
Mauricio Rojas (L):
Återigen: Jag sympatiserar väldigt mycket med vad ledamoten Annika Hirvonen säger. Det är klart att vi ska bestraffa dem som begår brott, och varför inte kräva skadestånd? Jag hoppas att den kommande utredningen också tittar på dessa aspekter.
De är mycket viktiga, för oavsett vilka regler vi har kommer det att finnas företag och människor som utnyttjar systemen på ett sätt som inte är avsett. Då måste vi ha möjlighet att bestraffa dessa beteenden, som underminerar trovärdigheten i ett system som är väldigt viktigt för vårt lands välstånd.
Fru talman! Jag säger ännu en gång till ledamoten: Allt som på ett orättvist sätt kan drabba människor som i dag ger ett bidrag till Sveriges välstånd ska om möjligt undvikas. Jag kan givetvis inte säga vad utredningen ska komma fram till, men vår avsikt och mening är att så ska vara fallet.
Därför är det viktigt att det finns en utredning och att man tittar på de här aspekterna, går ut med remisser och får alla möjliga förslag och kommentarer till vad man föreslår. Detta måste göras bra. Det gäller människors liv här i Sverige. Det gäller människors gemensamma välstånd. Vi är lika angelägna som ledamoten om att det här görs varsamt och på ett bra sätt.
Jag tackar ledamoten för frågorna.
Anna Lilliehöök (M):
Jag vill ta upp en mycket specifik synpunkt i Lagrådets text som jag inte tycker att ministern diskuterar i propositionen. Det är rättvisesynpunkten i förslaget. Sjukförsäkringsavgiften på x antal procent är rättvis och lika för alla.
Men här kommer det som Lagrådet påpekar att betalas olika på grund av faktorer som man faktiskt inte kan behärska som arbetsgivare. Jag vill skjuta in mig lite grann på de oklara sjukskrivningsprocesserna och de oklara reglerna.
De otydliga reglerna leder till att varken läkare eller försäkringskassor - och än mindre de enskilda - har möjlighet att kunna tolka reglerna. Vi läser dagligen i tidningen och hör läkare berätta om sjukskrivningar för allmänna problem, trötthet och så vidare.
Vi vet att sjukskrivningsprocedurerna är totalt olika mellan olika delar av landet. Den part som över huvud taget inte kan påverka processen förväntas betala och ta ansvar. Ansvaret i sjukskrivningsprocesserna är utomordentligt oklart. Vad är det som händer i en sjukförsäkringsprocess?
Den enskilde beskriver en situation i syfte att få sjukpenning. Det är självklart. Läkaren skriver ett intyg och vill helst stå på patientens sida men tar inget större ansvar, i varje fall inte ekonomiskt ansvar. Sedan är det försäkringskassan som ska bedöma arbetsförmågan.
Den har med stor sannolikhet aldrig varit i närheten av den sjukskrivnes arbetsplats och har inte den minsta uppfattning men ska ändå kunna bedöma det och fatta beslut. Försäkringskassan har på något sätt inte heller något ekonomiskt ansvar. Kostnaden får bli vad den blir. Hela processen är utomordentligt osäker.
Nu ska alltså den part som inte ens är involverad i processen ta ansvar och förväntas betala i förhållande till vad som kommer ut ur den osäkra processen. Därför vill jag ställa en fråga till ministern. Hur ser ministern på Lagrådets kommentar om rättvisekrav?
Det gäller rättvisa mellan olika arbetsgivare och att man kommer att få betala olika mycket på grund av var man har sin verksamhet i landet - det kan vara en faktor. Är det rättvist?
Anna Lilliehöök (M):
Propositionen innebär att arbetsgivarna ska ta ansvar för rehabiliteringen. Det ska de göra utan att egentligen kunna få veta vad problemet är. Återigen är det en stor brist i rättssäkerheten och rättvisan. Det må så vara att man tycker att det är bra att arbetsgivarna är med i processen; det tycker jag också.
Vi moderater lade fram ett förslag om att man skulle utreda friskpeng för några år sedan. Men då var det både medel och möjligheter för arbetsgivarna. Det är skillnad! Jag har tagit upp det här med reglerna så många gånger. Om vi ska se på ministerns ansvar så menar jag att det är regeringens och riksdagens ansvar att se till att vi har en lagstiftning.
Sjukskrivningsprocessen är lagstiftningsstyrd. Domstolar och försäkringskassor klarar helt enkelt inte av att förändra praxis, och det är egentligen inte heller meningen. Ansvaret för att se till att vi får klarare regler ligger på regeringen. Då skulle rättvisekraven kunna uppfyllas och möjligheter att överklaga finnas.
Då kommer jag till den andra delen där jag vill ha en kommentar med hänsyn till Lagrådets uttalande. Det gäller detta att arbetsgivare ska vara med och betala, men de får inte överklaga försäkringskassans beslut.
Anna Lilliehöök (M):
Det går bra för kommunerna. Trots stora investeringar och extra stora avsättningar till pensioner blir det totala resultatet 12 miljarder, eller kanske till och med 25 miljarder beroende på hur man räknar. Som vi just hörde är det 90 procent av kommunerna som går med överskott. Jobbpolitiken, fru talman, har fungerat. Fler och fler arbetar och betalar skatt.
Det har betytt att man har fått in ytterligare 21 miljarder under förra året. Statsbidragen höjdes med 7 miljarder, och de kommer nu att höjas igen. Kommunerna får också tillskott på beräknat 1,2 miljarder när de får inkomster från fastighetsskatten, som nu kommer att föras över till kommunerna.
Jobbpolitiken har också inneburit att kommunerna kan rekrytera. Fyra femtedelar av de 1,1 miljonerna anställda i kommunsektorn är kvinnor. Sjuksystrar, undersköterskor, lärare, förskolepersonal och alla andra har fått betydligt mer i plånboken med jobbavdrag.
Tusen kronor mer kvar betyder betydligt mer än löneökningar, till och med de löneökningar de strejkar för. Skola, barnomsorg och äldreomsorg är kanske 85 procent av den kommunala verksamheten, men där staten ger uppdrag och formulerar reglerna för kommunerna. Det är de verksamheterna som rapporten ska utvärdera.
Rapporten visar också, förutom att den själv har förbättrats i utvärderingen, hur man ute i verksamheter på ett helt annat sätt tagit sig an kvalitets- och utvärderingsarbete. Det finns stora skillnader, kan vi läsa. Det finns mycket att lära av varandra för att välfärdstjänsterna ska bli bättre och få bästa kvalitet.
Det är glädjande: Bara den sista veckan har vi fått läsa att svensk sjukvård framstår som en av de bästa och effektivaste. I ett avseende är den emellertid sämre, nämligen tillgängligheten särskilt i primärvården. Här arbetas det systematiskt på förbättringar. Ett exempel, fru talman, är vårdvalet i Stockholm. Patientens val får styra. Patienten väljer sin läkare, inte landstingsrådet.
Bara här i Stockholm har 14 nya vårdcentraler öppnats. Patienterna har betydligt lättare att komma till doktorer och sjuksystrar. Alliansregeringen har gett förutsättningar för bättre reda i klassrummen i våra skolor. Skillnaden i resultat är fortfarande stora.
När man läser rapporten frågar man sig vad vi kan göra för att våra söner ska klara sig lika bra som våra döttrar, för att de med utländsk bakgrund ska klara sig lika bra som övriga elever och för att svenska elever i framtiden ska klara sig lika bra som till exempel de finska. Här har vi den ordentliga utmaningen inför framtiden.
Kunskaper och betygssättning kan nu följas upp betydligt bättre, vilket är den första förutsättningen för att skolan ska bli den investering för framtiden som kommer att vara avgörande för att vårt land ska stå sig starkt i den globaliserade världen. Fru talman! Det kanske mest glädjande i rapporten är att antalet barn i förskolan har ökat med 20 000.
Det är förvisso en större andel i barnomsorgen, men vi har många fler barn. Detta ställer naturligtvis krav på omställning i kommunerna, men det ger oss ett verkligt hopp inför framtiden. Med detta, fru talman, vill jag yrka bifall till förslaget i utskottets betänkande.
Anna Lilliehöök (M):
För att börja med det sista kan jag bara konstatera att vi just nu inte har en budgetdebatt, vilket gör att jag har lite svårt att svara på de här frågorna som är inriktade på framtiden. Den debatten kommer vi att ha dels på onsdag, dels framför allt i september. Som jag påpekade fortsätter statsbidragen att höjas.
Dessutom tillkommer det helt nya pengar i form av fastighetsskatten som tillförs kommunerna. Det får vi inte glömma - det verkar som att man ofta överser med det.
När det gäller frågan om hur det ser ut i plånboken kan jag möjligen vilja ställa frågan tillbaka, om Socialdemokraternas skattepolitik innebär att de här pengarna delvis kommer att tas tillbaka: Betyder det att sjuksystrar och lärare får mer i plånboken?
Hur tänker Socialdemokraterna kompensera för att man inte har ställt upp på jobbavdraget fullt ut? När vi är inne på det här vill jag kommentera den andra frågan som Tommy Ternemar ställde i talarstolen, och det gäller socialbidragen.
Här har vi ytterligare ett glädjeämne, och det är att socialbidragen minskar. I ett avseende ökar de, och det är väldigt sorgligt. Det gäller utrikes födda och introduktionsstöd, där de tyvärr ökar ganska ordentligt. Men när det gäller övriga delar går de ned, vad gäller både belopp och antal mottagare.
Men det lämnar många frågor, och det är mycket vi kan fortsätta att göra. Tyvärr har inte jobbpolitiken nått fram i alla delar, framför allt inte till dem i förorten, där väldigt många kommer från andra länder. Det andra är att många ungdomar tyvärr fortfarande får socialbidrag, och det är väldigt sorgligt.
Anna Lilliehöök (M):
Det finns vissa kommuner där det ökar, till exempel i Söderköping, där det ökade väldigt kraftigt, liksom i Åtvidaberg och några fler, enligt den senaste rapporten. Om vi tittar på länsnivå är det bara två län där det är lika eller minskar. Det viktiga kanske framför allt är att vi ser på vilka grupper det är.
Det är ungdomar, och det behövs mer av alliansens insatser för att ungdomar mellan 18 och 24 år ska komma till arbete. En väldigt stor del av dem som uppbär socialbidrag gör det därför att de inte har kommit in på arbetsmarknaden.
Det är uppåt en fjärdedel på vissa håll som kännetecknas av att ungdomar behöver ekonomiskt bistånd därför att de ännu inte har kommit in på arbetsmarknaden.
Därför är vad som behövs, Tommy Ternemar, mer av alliansens jobbpolitik och mer av alliansens undervisningspolitik, som skapar förutsättningarna för framtiden och framför allt ser till att vi gör strukturella förändringar på arbetsmarknaden inom arbetsmarknadspolitiken som leder till att fler kommer i arbete och att det blir fler jobb på arbetsmarknaden.
Anna Lilliehöök (M):
Nu ska vi debattera betänkandet om utvärdering av penningpolitiken. Penningpolitiken och räntesättningen görs av vår fristående riksbank.
I betänkandet redovisas en utvärdering av penningpolitiken och en uppföljning som två professorer, Francesco Giavazzi och Frederic Mishkin, gjorde över perioden 1995-2005.
Den bedömning som görs i betänkandet är att Riksbanken fört en väl avvägd penningpolitik där inflationen successivt har stigit under perioden, vilket ganska väl har fångats upp av Riksbankens prognoser och korresponderande fastställande av räntan.
Utskottet konstaterar dock att den snabba stegringen av inflationen i slutet av 2007 inte fångats upp i årets prognoser, vilket naturligtvis borde ha föranlett åtgärder från Riksbanken. Utskottet pekar också på att inflationshöjningen till stor del berott på kraftigt stigande priser på energi och livsmedel, vilka torde ha varit svåra att förutse under 2005 och 2006.
Riksbanken har i likhet med så gott som alla prognosmakare under perioden gjort felbedömningar av tillväxt- och sysselsättningsutvecklingen, bland annat på grund av att man har underskattat den starka ökningen av produktiviteten.
För Riksbankens del bör det innebära att nästa års underlagsrapport bör kompletteras med en analys av bedömningarna inför prognoserna.
Den gjorda utvärderingen av penningpolitiken mellan 1995 och 2005 har inneburit att såväl riksdagen som Riksbanken har genomfört en rad åtgärder som bidrar till att öka öppenheten och den offentliga diskussionen om penningpolitiken.
Riksbanken har enligt utskottet befäst sin position som en av de bästa centralbankerna i världen, men utskottet konstaterar samtidigt att det finns ett behov av regelbundet återkommande externa utvärderingar. Utskottet har därför i betänkandet föreslagit att externa experter vart fjärde år ska ges i uppdrag att utvärdera den svenska penningpolitiken.
Till betänkandet har fogats en reservation. Härmed överlämnar jag ärendet för debatt!
Anna Lilliehöök (M):
Detta är ett fullt frivilligt åtagande för en kommun, och det har särskilt framkommit i de olika beslut vi har fattat här i riksdagen.
Till exempel här i Stockholm - och så är det i många kommuner och regioner - är det tvärtom så att man särskilt har gjort framställningar om att få vara med och medfinansiera för att få till stånd en utbyggnad av infrastrukturen som har behövts och saknats under en mycket lång tid, under närmare 30 års tid. Den har planerats i olika omgångar.
Bland annat stod en socialdemokratisk majoritet först bakom den här utbyggnaden men lämnade den sedan. Då har man alltså inte sett någon annan råd än att begära att tillsammans med staten få bygga ut infrastrukturen i Stockholm. Jag nämner det som ett exempel. Men det är ett fullt frivilligt åtagande, och det betonas väldigt noggrant.
I övrigt gäller naturligtvis den infrastruktursatsning som regeringen gör när man lägger 10 miljarder på vägar runt om i Sverige.
Anna Lilliehöök (M):
Det har under många år varit en eftersatt satsning att bygga ut och underhålla våra vägar och järnvägar. Delvis har det väl berott på den föregående majoriteten. Man hade en planering som sedan blev förändrad när man skulle sätta sig i förhandlingar.
Det gjorde att när den här regeringen tillträdde fanns det väldigt många projekt och absolut inga pengar. Den här regeringen har tvärtom, genom sin satsning på 10 miljarder, sett till att ett stort antal projekt nu äntligen kommer till stånd runt om i vårt land.
Det innebär förvisso en prioritering av olika projekt, enligt den plan som finns, men det görs, som sagt, en omfattande satsning över hela landet och en betydligt snabbare utbyggnad än vad som har varit fallet under den föregående tioårsperioden.
Anna Lilliehöök (M):
Jag vill gärna gå tillbaka lite i tiden, till den tid när vi hade välfärdstjänsterna helt och hållet inlåsta i den offentliga sektorn. Vad ledde det till? Jo, det var bristande valfrihet. Det var en dålig kvalitet, eftersom man inte kunde påverka eller välja den skola, den förskola, den äldrevård som man faktiskt ville ha.
Dessutom ledde detta till att det uppstod köer i snart sagt alla omsorgsverksamheter och i sjukvården. Jag minns när väntetiderna för en operation kunde vara upp till tre år, trots att man redan hade fått sin diagnos.
Det enda detta resulterade i var att man fick gå sjukskriven och ha fruktansvärt ont i sitt knä eller i sin höft under en väldigt lång period.
Mot denna bakgrund tycker jag att det är en fantastisk utveckling som har skett under de senaste 20 åren, där både patienter, elever och personal har tjänat stort på att kunna utveckla verksamheten och dess kvalitet.
Mot denna bakgrund vill jag svara Ulla Andersson att jag tycker att detta är en fantastisk utveckling!
Anna Lilliehöök (M):
Vi sänkte skatterna med 15 miljarder i senaste budgeten, och varför gjorde vi det? Jo, för att vi genomförde en skattereform som innebar att just sjuksköterskor, förskollärare och andra i den kommunala sektorn skulle få en sänkt skatt och den höjning av levnadsstandarden som de faktiskt har fått under alliansregeringen.
En sjuksköterska har, som jag nämnde, fått en månadslön extra om året om man räknar efter skatt. Det tyckte vi var en viktig del av vår jobbpolitik. Det ska vara lönsamt att arbeta. Det är dessutom en rättvis fördelningspolitik som innebär att det är de som har de lägsta inkomsterna som får lägre skatt.
Jag vet inte vilket bolag Ulla Andersson refererar till, men när det gäller kapitalbehov är det självklart att det behövs kapital. Det gör det även i kommunala verksamheter, och självklart ska de ha en avkastning. Jag kan inte de här fallen.
Jag önskar att jag hade fått lite förvarning, för då hade jag tittat efter. Men naturligtvis är det så att det ska vara så många alternativ som möjligt så att man kan få fram en rättvis och rimlig ersättning och framför allt noggranna beskrivningar av det som ska utföras.
Det är ju det som är poängen med alternativen, att när det görs av oberoende har vi också stärkt insynen och kontrollen av hur verksamheter ska följas upp. Det är en viktig del av den modellen, och det är möjligt att det har brustit.
Det låter så enligt Ulla Andersson, men en av fördelarna med att ha oberoende producenter är faktiskt att man kan följa upp verksamheterna.