KBLab/rixvox huggingface dataset:
Kristina Nilsson (S):
Jag ska naturligtvis inte förekomma ministerns svar på frågorna, men jag skulle vilja fortsätta att prata om de 700 000 kvinnor som jobbar inom vård och omsorg. Att göra karriär är inte bara att bli chef eller att få en högre lön.
Jag har nämligen tillbringat ungefär 20 år av mitt liv med att jobba tillsammans med dessa kvinnor inom vård och omsorg, och jag vill gärna berätta för Sofia Fölster vad väldigt många önskar sig. Man önskar sig en arbetsmiljö där man känner att man kan göra ett bra jobb, där man känner att man har tillräckligt med tid så att man hinner ta hand om sina patienter på allra bästa sätt.
Man vill ha tillräckligt många arbetskamrater så att man kan fördela jobbet för att få en rimlig arbetsbörda. Man vill kunna fortbilda sig och känna att man kan få någon krona mer för att man utbildar sig och utvecklar sig. Man vill jobba med verksamhetsutveckling där man är, och man vill känna att man har möjlighet att göra det. Därför tror jag väldigt mycket på det statsministern har pratat om: "Låt proffsen vara proffs."
Sedan har vi en annan fråga, och den handlar om sjukskrivningar. När det inte är så här, när arbetsmiljön inte är så bra som man önskar att den skulle kunna vara, har det visat sig att dessa kvinnor i allt högre grad blir utbrända och sjukskrivna - de mår helt enkelt dåligt av att vara på jobbet. Jag tycker att Sofia Fölster som feminist, som ska prata för kvinnors bästa, också måste titta på den här delen, inte bara på företagarna.
Jag umgås även med några sådana, och faktum är att jag tycker att de verkar må riktigt bra.
Kristina Nilsson (S):
Jag får be om ursäkt, Emma, om jag inte riktigt kan se diagrammet framför mig. Jag får väl grotta ned mig i det efteråt. Jag tyckte att jag i mitt anförande försökte förklara avgiftsfriheten. Är det någonting som jag begriper mig på är det hur det känns att ha lite pengar. Det har jag själv upplevt under delar av mitt liv.
Jag vet att när man är i en sådan situation att man är tvungen att välja exakt vad man gör med varje hundralapp kan det vara så att man väljer bort att gå på en mammografi. Vi kan göra någonting åt det och få just den gruppen att slippa fundera och ha ångest över: Ska jag välja att gå till mammografin, eller ska jag välja att köpa någonting annat? Det är väldigt bra att de kvinnorna kan välja att gå till mammografin.
Kristina Nilsson (S):
Jag börjar med det senaste, som gäller åldersgränsen. Jag tror att det är bra att det är expertmyndigheten som kan meddela föreskrift om vilken åldersgräns som ska gälla. Ett kunskapsläge kan ju förändras, och då tycker jag att det är rimligt att expertmyndigheten kan se över detta och lägga fram förslag på vilken åldersgräns som ska vara aktuell. Det är intressant när Emma Henriksson talar sig varm för jämlikhet inom vården och säger att det behövs mycket större reformer.
Det skulle vara intressant att veta vilka större reformer Emma Henriksson skulle vilja genomföra eftersom ni i er höstbudget har 2 1⁄2 miljard mindre till hälso- och sjukvården. Du tycker alltså att man kan genomföra större reformer med mindre pengar. Det tycker jag känns väldigt märkligt.
Om det finns en möjlighet att vi i och med detta kan få fler människor i socioekonomiskt svaga grupper att komma till mammografin ska vi göra det. Jag är övertygad om att det kan behöva göras fler insatser, precis som jag sa i mitt anförande. Men vi tror verkligen på det här; vi tror att det kommer att ha betydelse. Jag känner många som arbetar inom området, och de är också övertygade om att detta kommer att ha stor betydelse.
Jag är glad och stolt över att vi i dag fattar detta beslut.
Kristina Nilsson (S):
I Sverige utförs ett stort antal sjukvårdsinsatser dagligen av både akut och planerad karaktär. Vi har ett bra system i stort, med personal med hög kompetens som utför sitt arbete på ett alldeles utmärkt sätt. Vi är alla angelägna om att ha en hög patientsäkerhet i våra verksamheter. Brister orsakar vårdskador som medför stort lidande för den enskilde och höga kostnader för samhället.
I den skrivelse som vi behandlar har regeringen svarat på de rekommendationer som har framförts av Riksrevisionen och redogjort för uppdrag som utifrån detta har givits till respektive myndighet. Fru talman! Jag tror att jag lämnar sammanfattningen av regeringens svar, eftersom utskottets ledamöter är väl insatta i betänkandet. Men jag kan försäkra att regeringen tar rapporten på största allvar.
En viktig fråga som Riksrevisionen tar upp och som jag ändå vill nämna är frågan om hur lagen kan tillämpas i fråga om patientens medverkan. Där är jag övertygad att vi måste hitta nya vägar framåt. Slutbetänkandet Fråga patienten - Nya perspektiv i klagomål och tillsyn är för närvarande ute på remiss till den 15 april. Den får vi säkert anledning att återkomma till.
En annan fråga som är värd att ta upp är frågan om var patientsäkerhet uppstår. Min övertygelse är att samtliga professioner inom hälso- och sjukvården strävar efter att i sitt dagliga arbete verka på ett sådant sätt att högsta möjliga kvalitet och säkerhet för patienten uppnås. Vad de behöver är förutsättningar i sin vardag för att utifrån sin roll göra ett så bra arbete som möjligt.
Det handlar om det som vi har hört vår statsminister tala om under rubriken "låt proffsen vara proffs". Ytterligare ett viktigt initiativ som regeringen har tagit i detta sammanhang anser jag vara det arbete som presenterats av Ardalan Shekarabi och som kallas regeringens tillitsreform. Det handlar om att förbättra medarbetarnas villkor, till exempel genom att minska administration och ge dem ett större professionellt handlingsutrymme.
Man behöver helt enkelt mer tid för sin kärnverksamhet. Vi behöver analysera och förstå hur medarbetares kompetens och erfarenhet tas till vara bättre, vilka krav det ställer på ledarskap och hur ledare kan utveckla kompetensen i verksamheterna.
Regeringen har i budgetpropositionen uttryckt att yrkesetik och verksamhetsnära kunskap och erfarenhet bör vara mer vägledande än i dag. Detaljstyrning behöver minska till förmån för en mer strategisk styrning som kännetecknas av tillit och förtroende. Det är något som jag är övertygad om att många av vårdens medarbetare har längtat efter.
Vi bör skapa system för att låta dem göra det och inte system som förhindrar eller försvårar för medarbetarna Men det vill jag yrka bifall till utskottets förslag och avslag på reservationerna.
Kristina Nilsson (S):
Jag börjar med Ivo. Jag sitter för övrigt som ledamot i Ivos insynsråd, så jag följer myndighetens arbete på det sättet. Jag känner mig trygg med att regeringen nogsamt följer Ivos arbete. Statskontoret följer också utvecklingen, och det har vidtagits åtgärder för att effektivisera handläggning och tillsyn.
Jag vet att man arbetar på myndigheten med att utveckla metoder för kunskapsåterföring till vårdgivarna. Man jobbar också utifrån att tillsyn bör ske med utgångspunkt från risk och väsentlighet. Det tror jag är viktiga punkter.
Ivos anslag, som det låg under er tid i regeringen, är det vi har tagit efter. Vi lyssnade till ministerns svar i den tidigare debatten. Detta avser statsrådet att återkomma till. Jag har väl inte så mycket mer att säga i anslagsfrågan i dag.
När det gäller Jenny Peterssons fråga om städning tänker jag så här: Det är inte tillsynen som gör att det uppstår städning. Jag tror att personalen på ett sjukhus är mycket väl medveten om vad som behöver göras. Man har kompetensen. Man har utbildning i hygien. Varför det inte fungerar i alla delar tror jag handlar mer om att man inte har tillräckligt mycket tid till sitt förfogande.
Det behövs helt enkelt fler händer i vården. Då tror jag att personalen löser mycket av det här själv.
Kristina Nilsson (S):
Vi vill väldigt mycket. Det var väl det jag försökte beskriva i mitt huvudanförande, som var något forcerat, vilket jag får be om ursäkt för. Det är väl helt enkelt så att vi skiljer oss åt en hel del mellan våra partier vad gäller människosyn. Jag är fullständigt övertygad om att den kompetenta personal vi har i vården klarar av att upprätthålla en hög patientsäkerhet och en god vårdhygien.
Det handlar som sagt mer om att de behöver förutsättningar i sin vardag för att göra ett så gott arbete som möjligt utifrån sin roll och sin kompetens. Det tror jag är oerhört viktigt.
Ni moderater har i er budget för 2016 - med tanke på den förra debatten - anslagit 400 miljoner kronor mindre för utveckling av socialt arbete. Ni har föreslagit 79 miljoner mindre till Socialstyrelsen. Ni har föreslagit 2,1 miljarder mindre till sjukvård och folkhälsa. Ni har föreslagit 280 miljoner kronor mindre till psykiatrin.
Jag tror inte att det är den bästa idén att göra de här stora nedskärningarna på kärnverksamheten och på personalen och de kompetenta medarbetarna i vården och därefter lägga en liten gnutta på en tillsynsmyndighet. Min uppfattning är att säkerhet och kvalitet uppstår där personalen mår bra och kan utföra sitt jobb och inte på grund av hotet om någon form av tillsyn.
Kristina Nilsson (S):
Min fråga är till äldreminister Åsa Regnér. Det är så att jag har ägnat den största delen av både mitt yrkesliv och mitt politiska engagemang åt äldreomsorgen. Under en ganska lång följd av år har jag upplevt att de anställda blir alltmer pressade. Man har svårt att få tiden att räcka till, och man känner ofta att man inte riktigt ger den kvalitet som man önskar att man kunde ge.
Man känner helt enkelt frustration över att inte göra ett tillräckligt bra jobb. Vi vet också att vi har ett mycket stort rekryteringsbehov just inom den här verksamheten, och vi behöver många utbildade undersköterskor. Därför vill jag fråga ministern: Vilka åtgärder planerar ministern för att säkerställa bemanningen i äldreomsorgen?
Kristina Nilsson (S):
Min fråga går till folkhälso- och sjukvårdsminister Wikström. Jag är oerhört stolt över att vi i Sverige har en sjukvård av god kvalitet och med mycket kompetent personal. Men vi har många utmaningar. Ett område där vi har stora utmaningar är cancervården.
Väntetiderna för vård och behandling varierar stort, och tyvärr kan jag konstatera att mitt hemlän Västernorrland tillhör de län som ligger i botten i Socialstyrelsens rapport om väntetider och att läget dessutom förvärrats sedan den senaste mätningen. Bilden målas upp av ett Sverige där cancerpatienters väntetider varierar oerhört mycket mellan landsting och regioner. Det är inte acceptabelt.
Därför vill jag fråga statsrådet: Vilka åtgärder vidtar regeringen för att minska ojämlikheten i cancervården?
Kristina Nilsson (S):
Först vill jag säga att jag tycker att det är bra att det finns stor politisk enighet i frågorna om att utveckla patientsäkerheten och patientsäkerhetsarbetet. Att vi är överens om lagförslaget som läggs fram i dag är naturligtvis alldeles utmärkt. Jag funderar lite på det Barbro Westerholm tog upp i sitt anförande.
Jag tror nämligen inte att det är så enkelt att man bara kan ändra i en lagstiftning för att det här ska fungera optimalt. Jag tror att det handlar om en större utredning som skulle behöva göras för att se över de här delarna, hur de kan kopplas till varandra och om det finns lagstiftning som behöver sammanföras. Men det är som sagt ingenting som jag i dag kan redogöra för exakt hur det skulle kunna gå till.
Det viktigaste tycker jag är att regeringen tar ett initiativ för att se till att det här verkligen börjar fungera i praktiken, för det har det uppenbarligen inte gjort. Det har inte hänt, det som vi alla ville skulle hända där ute i vården. Det har inte blivit så att man bättre tar vara på patienternas synpunkter och klagomål. Det har inte blivit så att man utvecklar verksamheterna inom vården utifrån detta på ett systematiskt sätt.
Då tycker jag att det är bra att vi lägger fram ett förslag som gör att man i praktiken kan komma igång med det arbetet och att det blir klart och tydligt hur det ska fungera. Sedan måste det även fortsättningsvis följas upp och utvärderas.
Kristina Nilsson (S):
Jag kan förstå att det är frustrerande för Anders W Jonsson att vi inte alltid tycker som Anders W Jonsson gör. Men det ligger kanske lite i sakens natur. Regeringen har identifierat ett problem, nämligen att det finns bekymmer med tillämpningen av den lagstiftning som redan finns. Anders W Jonsson kan väl inte tycka att vi ska tillsätta en utredning om det som redan är utrett?
Nu har regeringen valt att gå den här vägen. Det finns bekymmer med tillämpningen av den lagstiftning som finns. Då försöker man se till att få det att fungera i praktiken, att det verkligen ska hända där ute på vårdcentralen och att det ska hända där ute på sjukhuset. Det här ska komma igång på ett bättre sätt.
Man ska på ett bättre sätt ta till vara patienters synpunkter och klagomål och använda dessa i praktiken, för att förbättra arbetet i den dagliga verksamheten. Jag utesluter inte att det så småningom kan behövas en ny utredning.
Men som det ser ut i dag tycker jag att regeringen har gjort ett bra val när man har valt att se till att den lagstiftning vi har ska fungera i praktiken.
Kristina Nilsson (S):
Min fråga går till statsrådet Åsa Regnér. De sociala trygghetssystem som vi har i vårt samhälle och som garanterar att det finns ett skyddsnät vid olika svårigheter är betydelsefulla för människors trygghet. En viktig del är ekonomiskt bistånd, där försörjningsstöd utgör en del.
Det har under de senaste åren skett förtydliganden och förändringar för dem som, av olika skäl, behöver ansöka om försörjningsstöd i dag. En sådan förändring är att det i dag ställs samma krav på den person som söker försörjningsstöd när det gäller att kunna stå till arbetsmarknadens förfogande som det gör på den person som söker a-kassa.
Med anledning av det vill jag fråga statsrådet: Vilka andra krav anser statsrådet att det är rimligt att ställa på en person som söker försörjningsstöd?
Kristina Nilsson (S):
Jag vill tacka för svaret. Jag är glad att ministern väljer att lyfta fram jämställdhetsperspektivet. Jag har en annan, liten, fråga. Ibland sägs det att lönerna drar iväg väldigt i samhället, men den som har försörjningsstöd halkar efter och får allt mindre i relation till den som arbetar. Det är man naturligtvis inte särskilt glad över.
Kan ministern säga något om tankarna kring hur beräkning av detta stöd sker?
Kristina Nilsson (S):
Min fråga är riktad till statsrådet Ibrahim Baylan. Regeringen har ju i veckan presenterat en storsatsning för att stärka vården och omsorgen. Det handlar om totalt minst 5 nya miljarder som kommer att tillföras kommuner och landsting från och med nästa års budget. De tidigare välfärdsmiljarderna hade ju fokus på kommunsektorn, men den här gången är det, om jag förstått saken rätt, landstingen och sjukvården som står i centrum.
Av de 5 nya miljarderna ska 3 gå till sjukvård, och 2 miljarder ska speciellt gå till goda arbetsvillkor och utvecklade arbetssätt för vårdens personal. Det är jätteglädjande att höra detta, men jag skulle vilja veta lite mer. Kan statsrådet utveckla hur det är tänkt att dessa 2 miljarder ska användas?
Kristina Nilsson (S):
Tack, statsrådet, för svaret! En av mina hjärtefrågor har alltid varit detta med klyftor i samhället, och hälsoklyftan är en del. Det handlar om många saker, inte bara sjukvård. Det kan till exempel också vara vilka uppväxtvillkor man har, att det finns jobb och allt annat som hör ihop med detta. Jag vet att statsrådet är djupt involverad i detta arbete, och jag skulle vilja att statsrådet berättar något mer om hur det går.
Kristina Nilsson (S):
Jag har stor respekt för människors barnlängtan. Jag har också stor respekt för att Anders W Jonsson i sin roll som läkare har mött dessa par, och jag kan förstå den frustration man kan känna för att man inte kan erbjuda hjälp och behandling. Det är ändå sjukvårdens uppgift att hjälpa så långt det är möjligt.
Surrogatmoderskap är inte förbjudet i Sverige, men den lagstiftning som finns medger inte att det görs inom svensk hälso- och sjukvård. Jag tycker att flera talare före mig tydligt har angett skäl till att vi tycker att det inte är lämpligt. Det handlar alltså om kvinnors kroppar.
Att kunna garantera att surrogatmoderskap är altruistiskt är svårt. Vad vet vi vad som förekommer i en familj? Ni talar gärna om systrar. Vad vet ni om hur systern har påverkats av vänner, släkt och familj? Hur kan vi garantera att pengar inte är inblandade?
Det är svårt. Sammantaget är bedömningen att vi inte är redo att tillåta något sådant i Sverige. Vi tycker att vi med detta förslag går så långt vi anser är rätt i dag i strävan att hjälpa barnlösa par att bli föräldrar. Jag förstår att det finns behjärtansvärda fall. Anders Jonsson nämner till exempel att inte ha en egen livmoder.
Det är behjärtansvärt, men det är den bedömning regeringen har gjort i dag - och jag tycker att den är riktig.
Kristina Nilsson (S):
Ja, Anders W Jonsson, jag är ingen expert på barnforskning eller forskning om barns uppväxtvillkor. Där tror jag säkert att Anders W Jonsson är mycket kunnigare än jag. Propositionen vi behandlar här rör frågor om hur vi ska säkerställa att barn som kommer till Sverige efter utländska surrogatarrangemang får en så rättssäker och trygg hantering som möjligt.
Som jag nämnde i mitt anförande handlar det om att ingen ska bli statslös eller föräldralös. Det är det vi tar ställning för och reglerar i dag. När det gäller surrogatmoderskap tycker inte vi att vi ska ändra på den lagstiftning vi har för svensk hälso och sjukvård i dag. Anders W Jonsson sa i sitt anförande att han är övertygad om att det här kommer.
Jag är inte lika övertygad om att det kommer, men vi får väl helt enkelt se vem som får rätt i framtiden.
Kristina Nilsson (S):
Jag tyckte att jag redogjorde för det i det förra replikskiftet. Det viktigaste för mig handlar om det här: Hur kan man säkerställa att någonting är altruistiskt? Hur kan man säkerställa att det inte är pengar inblandade? Hur kan man säkerställa att kvinnan inte har utsatts för oerhörda påtryckningar, kanske från sin familj eller hela sin släkt, för att ställa upp och göra detta?
Jag vet inte om det finns någon forskning om det, för det är ju sådant som kanske sker innanför hemmets stängda dörrar. Det måste vara oerhört svårt att beforska och säkerställa. Som jag sa i mitt anförande: Det är inte en mänsklig rättighet att få barn. Som tidigare nämnts finns det möjligheter att få barn genom till exempel adoption.
Det ställningstagande vi gör i dag är att vi inte tycker att lagstiftningen när det gäller svensk hälso och sjukvård ska ändras.
Kristina Nilsson (S):
Det var många frågor på en gång. Oavsett svensk lagstiftning åker par utomlands och skaffar barn genom surrogatarrangemang. Propositionen som vi behandlar i dag handlar om hur vi ska säkerställa dessa barns juridiska rättigheter. Beredningen har inte handlat om en stor utredning av surrogatmoderskap.
Det här är svåra etiska och juridiska överväganden. Jag vet mycket väl vad som är skillnaden mellan altruistiskt och kommersiellt surrogatmoderskap, men som jag sa tidigare har jag svårt att se hur vi ska kunna säkerställa att det är altruistiskt.
Jag tycker att det är mycket rimligt att en feministisk regering gör detta ställningstagande, för vi vill säkerställa att kvinnors kroppar inte utnyttjas på något sätt. Att prata om frivillighet när kvinnan kanske är utsatt för massiva påtryckningar av sin släkt, sin familj, tycker jag är svårt. Det är väldigt svårt att säkerställa denna frivillighet.
Som sagt: Detta är det ställningstagande som regeringen har gjort. Jag tycker att det är bra. Vi får se vad som händer i framtiden.
Kristina Nilsson (S):
Barbro Westerholm framför att något skulle kunna växa fram liksom lite vid sidan om. Jag har svårt att se att det beslut vi nu fattar på något sätt förändrar detta så att något skulle kunna växa fram vid sidan om mer än det gör i dag. Det beslut vi fattar i dag handlar ju om att säkerställa barnets juridiska rättigheter.
Det förändrar ingenting i sak i frågorna som Barbro Westerholm tar upp, så jag förstår faktiskt inte riktigt den frågan. Varför skulle något mer växa fram vid sidan om som inte redan har vuxit fram, bara för att vi säkerställer barnens juridiska rättigheter?
Kristina Nilsson (S):
När det gäller detta med information tog jag i mitt anförande upp att det är bra att Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd får i uppdrag att ta fram kunskapsunderlag så att de kan hantera de ärenden där barn som har tillkommit genom surrogatarrangemang utomlands kommer till Sverige. Det är viktigt att den processen är klar.
Detta kanske inte händer så många gånger i varje socialtjänst, så man är inte så jättebra på att hantera det på alla ställen. Detta tycker jag alltså är bra. När det sedan gäller föräldrar som vänder sig till socialtjänsten med frågor inför ett surrogatarrangemang blir det en väldigt knepig situation för socialtjänsten.
Det är bra att man ser över om och hur sådan information i så fall ska ges. Som Barbro Westerholm själv var inne på löser föräldrarna detta oavsett om de får information eller inte. Är det då rätt eller fel att ge dem information och på något sätt hjälpa till med något som vi inte vill ha i Sverige? Detta är en svår fråga som medför svåra etiska överväganden.
Jag tycker att det är bra att uppdraget till Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd har kommit till så att man får titta på dessa delar. I övrigt tycker jag inte att dagens debatt har gett mig några fler skäl att tycka att detta förslag inte är bra som det är. Jag tycker att regeringen har gjort ett bra övervägande.
Det är lämpligt att detta inte är förbjudet men att det inte heller genomförs inom svensk hälso- och sjukvård i dag.
Kristina Nilsson (S):
På torsdag är det dags att fatta beslut om socialutskottets betänkande 28 gällande legitimation för kuratorer inom hälso- och sjukvården. Det kommer vi att göra i enighet, och det känns bra. Kuratorn är den psykosociala experten inom vården och har eget patientansvar och utför ett självständigt arbete.
Arbetet omfattar bland annat utredningar och bedömningar och i vissa fall behandling i form av exempelvis krisstöd eller samtal. Många gånger är kuratorns bedömningar viktiga för den fortsatta diagnostiseringen, vården och behandlingen. Kuratorns analys är också viktig och används ofta vid intygsskrivning. Vidare kan kuratorn fungera som en länk mellan olika vårdgivare.
Jag tycker mig se att kuratorns roll har utvecklats under åren. Det är stor skillnad mellan i dag och när jag började arbeta inom hälso- och sjukvården för 25 år sedan. I dag är kuratorn på ett helt annat sätt än tidigare en viktig kugge i ett multiprofessionellt team.
Kuratorn fungerar som en brygga mellan det biomedicinska och det sociala perspektivet. Den psykiska ohälsan i samhället växer. Vissa mätningar visar att så mycket som en tredjedel av dem som söker sig till primärvården lider av olika former av psykisk ohälsa.
Då vore det rimligt att fler ges möjlighet att träffa en kurator eller en psykolog som första kontakt på sin vårdcentral. Man ska också kunna känna sig trygg med att denna person har både formell och reell kompetens.
I nuläget omfattas inte kuratorer inom privat hälso- och sjukvård av skyldighet att föra journal, vilket kan innebära risker för patientsäkerheten. Med en legitimering kommer även dessa att omfattas av denna skyldighet, och då blir kvaliteten likvärdig oavsett verksamhetsform. Syftet med att legitimera kuratorerna är självfallet att stärka patientsäkerheten.
En legitimation kan återkallas vid grov oskicklighet eller uppenbar olämplighet att utöva yrket. Det innebär också att kuratorer kommer att finnas med i Socialstyrelsens register över legitimerad personal, vilket underlättar myndighetstillsyn. Grunden för legitimationen ska som huvudregel vara en hälso- och sjukvårdskuratorsexamen.
Yrkesverksamma kuratorer ska under en övergångsperiod kunna få legitimation om de har avlagt en socionomexamen eller annan likvärdig utbildning samt varit yrkesverksamma i minst fem år, alternativt två år och har en relevant vidareutbildning. Företrädare för professionen, bland andra de fackliga organisationerna, har under lång tid efterlyst en legitimering, och nu är det alltså äntligen dags.
Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2019. Detta är bra för professionen, bra för vårdgivarna och - allra viktigast - bra för patienterna. Med detta, fru talman, yrkar jag bifall till utskottets förslag.