KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
Eva-Lena Jansson har frågat mig om jag avser att vidta åtgärder för att se till att landets åklagare får adekvat utbildning i arbetsmiljölagen. Det är viktigt att myndigheternas personal har tillräcklig kompetens och utbildning för att kunna lösa myndigheternas uppgifter. Vilket slags utbildning medarbetarna kan erbjudas är dock främst en fråga för myndigheten att avgöra. Inom Åklagarmyndigheten handläggs arbetsmiljöbrott av myndighetens miljöåklagare.
Miljöåklagarna är specialiserade på frågor som rör miljö- och arbetsmiljöbrott. Miljöåklagarna har fått utbildning som specifikt inriktats på arbetsmiljöbrott. Åklagarmyndigheten anordnar också i samarbete med Arbetsmiljöverket och Polisen, genom den så kallade Centrala samverkansgruppen, återkommande kompetenshöjande konferenser om bekämpning av arbetsmiljöbrott. Inom Åklagarmyndigheten bedrivs även arbete för att främja en enhetlig rättstillämpning inom detta område.
Beatrice Ask (M):
Först kan jag konstatera att Socialdemokraterna inte har lagt mer pengar på åklagarverksamheten. De resurser som finns för verksamheten är naturligtvis centrala. Jag vill ändå påstå att vi lägger stor vikt vid just bland annat arbetsmiljöbrott. Jag vill också gärna påpeka att vi i regleringsbrevet 2007 kräver en återrapportering. Vi skriver där att Åklagarmyndigheten ska redovisa det brottsbekämpande arbete som har bedrivits när det gäller brott mot miljön och arbetsmiljöbrott.
Vi har alltså kontroll på att man faktiskt lägger ned arbete på de här viktiga målen. Det finns också särskilt utbildade åklagare, vilket jag har redovisat. De har återkommande kompetenshöjande seminarier och konferenser. Det här är mer än vi har i en hel del andra ärenden.
Enligt interpellanten är det i det ärende som hela tiden lyfts fram här så att Arbetsmiljöverket och skyddsombudet har gjort en bedömning och åklagaren en annan när det gäller brottets svårighetsgrad. På de grunderna kan jag inte konstatera att det föreligger brister i åklagarnas utbildning, vilket är vad interpellationen handlar om.
När det gäller utbildning av åklagare och för att dessa ska kunna ta sitt ansvar i rättsprocessen är det min bestämda uppfattning att det bedrivs en utbildning, en kompetenshöjande verksamhet, som är oerhört betydelsefull för att de här ärendena ska hanteras på ett bra sätt. Över tid kan man se att vi har fler ärenden än som klarats ut. Framför allt är väldigt svårutredda brott besvärliga.
År 2006 hade vi ett bekymmer med att man på SOS Alarm helt plötsligt gav operatörerna information om att sjukvårdssekretess skulle tillämpas. Det gjorde att polisen i de fall där ambulans skickades till en arbetsplats där någon blivit skadad inte kontaktades. Det var väldigt bekymmersamt. Det gäller ju att så snabbt som möjligt vara på plats. Det där har senare efter en diskussion ändrats.
Där tror jag att det är otroligt viktigt med det samarbete som myndigheterna bedriver för att alla pusselbitar ska hänga ihop. Annars är det väldigt svårt att komma till den grund som behövs för att man ska kunna driva arbetsmiljöärenden genom hela rättskedjan. Jag menar nog att det är en myt att påstå att ingenting görs och att det är en myt att påstå att åklagarna inte lägger stor vikt vid den här typen av frågor.
Det här är ett område där vi har specialutbildade åklagare och där man medvetet arbetar för att bli duktigare och duktigare på att använda de regelverk som finns för att skydda dem som arbetar ute på arbetsplatser där det, tyvärr, händer väldigt många saker. Även om man inte ska vara nöjd ska man konstatera att det är långt ifrån riktigt att påstå att ingenting görs.
I förhållande till vad som gjordes under den förra perioden måste jag säga att vi på rättsområdet tar ganska stort ansvar för att se till att få kvalitet i hanteringen av de här ärendena.
Beatrice Ask (M):
Jag ser fram emot debatten då. Jag tror också att det är viktigt att återkomma till vad interpellationen handlade om så att vi reder ut en sak i taget. Det gäller att inte blanda äpplen och päron hela tiden. När det gäller frågan om vi har åklagare i Sverige som har utbildning för att hantera arbetsmiljöbrott är svaret ja. Vi har 24 särskilda åklagare som är avdelade för att syssla med den här typen av komplicerade och viktiga ärenden.
I samband med att de fick ta över ett stort ansvar på det här området fick de en särskild utbildning, och det bedrivs en återkommande kompetenshöjning som är bra. Det finns 24 åklagare av det här slaget. Jag är helt övertygad om att alla 24 önskar att de vore ännu fler, kunde göra ännu mer och hade ännu mer resurser än vad de har. Så är det naturligtvis.
Det betyder inte att deras upplevelse är en del av någon allmän åklagarkris, som inte finns. Bakgrunden är att den här regeringens rekordsatsning på polisen har fått mycket snabbare effekt än vad vi någonsin kunde förutse. Poliserna är mycket duktigare än vad vi trodde, vilket gör att ärenden strömmar till Åklagarmyndigheten och in i det övriga rättsväsendet.
Vi visste att det skulle bli så men inte hur snabbt det skulle gå. Inte ens Åklagarmyndigheten centralt har riktigt kunnat prognostisera det här rätt. Det där reder vi ut sakta men säkert, och jag tror nog att vi kommer att hantera det. Men att ta den utvecklingen som skäl för att påstå att man inom Åklagarmyndigheten inte bryr sig om arbetsmiljöbrott är att gå för långt.
Jag ser, som sagt, fram emot fortsatta debatter om det här, för det är oerhört viktiga frågor och det är viktigt att vi både skipar rätt och framför allt lär oss att förebygga den här typen av otäcka händelser som många drabbas av.
Beatrice Ask (M):
Eva-Lena Jansson har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att polismyndigheter i hela Sverige på ett effektivt och rättssäkert sätt ska kunna utreda anmälningar om arbetsmiljöbrott. En viktig förutsättning för att polisen ska kunna fullgöra sina arbetsuppgifter på ett bra sätt är att den har tillräckliga resurser. Regeringen genomför därför just nu den största satsningen någonsin på polisen.
Under 2007 och 2008 har polisen tillförts en sammanlagd varaktig anslagsökning om ca 1,3 miljarder kronor. Denna resursförstärkning möjliggör en kraftig ökning av antalet poliser, med målet att det 2010 ska finnas 20 000 poliser. Denna satsning har och kommer att få stor betydelse för polisens förmåga att bekämpa alla typer av brott. Det räcker självklart inte att bara öka antalet poliser.
Poliser måste även arbeta på ett sådant sätt att de effektivt förebygger brott och utreder de brott som har inträffat. För närvarande pågår ett intensivt utvecklingsarbete inom Rikspolisstyrelsen som bland annat omfattar utredningsverksamheten. En del i utvecklingsarbetet syftar till att förbättra informationsspridningen mellan polismyndigheterna om pågående och planerad brottslighet. Det kommer i större utsträckning att leda till att de insatser som genomförs beslutas utifrån all tillgänglig information.
För att höja kompetensen rörande arbetsmiljöbrott har Rikspolisstyrelsen, Arbetsmiljöverket och Åklagarmyndighetens Utvecklingscentrum Malmö vid flera tillfällen arrangerat nationella utbildningsseminarier. Dessa har tillkommit som ett resultat av arbetet i den centrala samverkansgruppen kring arbetsmiljöbrott.
Där deltar representanter från Arbetsmiljöverket, Rikspolisstyrelsen och Åklagarmyndighetens Utvecklingscentrum Malmö. Dessutom bedrivs polisens utredningsverksamhet rörande arbetsmiljöbrott i nära samarbete med särskilt utpekade åklagare samt med personal från Arbetsmiljöverket. Därutöver kan nämnas att utbildning rörande arbetsmiljöbrott från och med i höst ingår i grundutbildningen vid Polishögskolan.
Beatrice Ask (M):
Det är härligt att man nästan blir överens i slutet av en interpellationsdebatt i en sådan här viktig fråga. Det är naturligtvis viktigt att man utreder alla typer av ärenden. Det ligger mycket i att man måste utreda också enklare brott för att kunna förebygga de allvarliga. Problemet är att vi måste ta tag i de riktigt allvarliga frågorna, och då handlar det inte bara om ärenden där dödsfall har inträffat utan också allvarligare händelser. Det finns en skala där.
Jag tror ändå att man kommer ganska långt. Samtidigt kan vi inte prioritera och hantera alla brott. Det är ännu svårare om det är enkla ärenden att kunna leda i bevis och få lagföring. Här finns en avvägning som hela tiden måste göras. Jag tror, återigen, på samarbete mellan polis, åklagare och arbetsmiljöverk.
Även facket - ofta i form av anmälare och annat som kan bidra med sin kompetens - behövs naturligtvis i det arbetet. När det gäller påståendet om ökningen av antalet ärenden och att det blir mer och mer vill jag varna lite för den uppfattningen av det enkla skälet att vi inte kan konstatera en sådan stor ökning.
Går vi igenom de ärenden som är anmälda handlar huvuddelen av förändringarna statistiskt om ändrade avrapporteringsrutiner. Vi ser en något förhöjd anmälningsbenägenhet, vilket bara är att välkomna. Detta betyder inte nödvändigtvis att det har blivit sämre ute på arbetsplatserna.
Men det är klart att man alltid ska vara vaksam på att det kan inträffa och att vi har ett ansvar för att se till att vi inte hamnar i det läget. Dessa frågor har betydelse och är svårhanterliga, men polis och åklagare bidrar till att vi ökar tryggheten på arbetsplatserna. Med det utvecklingsarbete som pågår kan det bli ännu mycket bättre framöver.
Beatrice Ask (M):
Lena Olsson har frågat mig om jag avser att ta initiativ till att lägga fram förslag med anledning av SOU 2007:6 Målsägandebiträdet - Ett aktivt stöd i rättsprocessen . Regeringens ambition är att alla rättsväsendets myndigheter ska arbeta utifrån ett tydligt brottsofferperspektiv och att alla brottsoffer ska få ett professionellt bemötande. Lagen om målsägandebiträde infördes i slutet av 1980-talet. Sedan lagen infördes har antalet förordnanden ökat.
Under de senaste tio åren har antalet förordnanden mer än fördubblats. Ökningen kan till stora delar förklaras av att frågan om målsägandes behov av biträde har fått ökad uppmärksamhet inom rättsväsendet. I betänkandet som Lena Olsson hänvisar till redovisas en genomgång av domar från 2004.
Genomgången ger stöd för att målsägandebiträde förordnas vid grova brott, att lagstiftningen ger ett relativt omfattande utrymme för att förordna målsägandebiträde vid många olika typer av brott och att begäran om biträde i princip alltid bifalls. En granskningsrapport från Åklagarmyndigheten och Rikspolisstyrelsen från 2007 tyder på att rutinerna när det gäller förordnanden av målsägandebiträde har förändrats under de senaste åren.
Rapporten visar en kraftig ökning av andelen förordnanden i våldtäktsmål 2006 och 2007 jämfört med 2004. Betänkandet om målsägandebiträde har remissbehandlats. Det bereds för närvarande inom Justitiedepartementet. Det saknas dock för närvarande utförlig och aktuell statistik angående målsägandebiträden. Därför övervägs ett uppdrag till Brottsförebyggande rådet att analysera bland annat hur användningen av målsägandebiträde ser ut i dag.
Regeringen vill ta ett samlat grepp kring de frågor som aktualiseras i betänkandet. Jag är därför beredd att ta ställning till förslagen i betänkandet först när jag har ett fullständigt underlag.
Beatrice Ask (M):
Skälet till att vi har beslutat att vi behöver ta reda på lite mer är att det finns väldigt dåligt med statistik. En rad frågor besvaras inte i betänkandet. Jag tror, men det är en hemlighet, att vi ska besluta om direktiven på torsdag. Svaret från den utredaren ska komma i februari nästa år, så det är ganska skyndsamt.
Det visade sig - och det förvånade mig ganska mycket, eftersom målsägandebiträden är något vi diskuterar ganska mycket, som har väldigt stor betydelse och som också kostar väldigt mycket pengar - att det inte fanns någon statistisk analys. En rad frågor som jag ställde när vi skulle gå igenom det här ärendet fanns det inga svar på.
Med tanke på att detta är ett viktigt område fanns det anledning att faktiskt efterfråga det, och det är därför Brå ska få ett sådant här uppdrag. Det försenar hanteringen och diskussionen kring de förslag som finns lite grann, men jag tror ändå att det ligger ett värde i att ha detta underlag på plats.
Det är ju väldigt svårt att ta ytterligare steg eller göra något på löpande räkning, om jag får uttrycka mig så, utan att veta vad det är vi prioriterar och på vilket sätt. Min ambition har alltså varit att vi tar fram de svar som inte riktigt finns så att vi kan ta ett samlat grepp kring detta.
I sammanhanget kommer vi också att arbeta med frågor om skadestånd och annat som inte heller riktigt fungerar för brottsoffren som det ser ut i dag. Detta är skälen till att jag inte har några besked att ge i dag när det gäller den här utredningen. Men får vi svar från Brå i början av nästa år är det bara att räkna framåt ungefär vilken tid det tar.
Det är alltid olyckligt med fördröjningar, men samtidigt är min erfarenhet så här långt att det är bättre att göra hemläxan innan man går till provet än efter. Vi får alltid en massa bekymmer när vi inte har alla fakta på bordet när vi fattar viktiga beslut, och det är viktigt med det stöd man ger i form av målsägandebiträden och annat.
Den utredning vi har innehåller väldigt många viktiga faktorer och synpunkter i frågan, men det saknas som sagt en del, och det är det vi vill rätta till.
Beatrice Ask (M):
Alice Åström har frågat mig om jag avser att ta initiativ till någon av de åtgärder som Kriminalvårdens generaldirektör Lars Nylén nyligen föreslagit i massmedia. Alice Åström har vidare frågat mig om jag avser att ta initiativ till andra åtgärder som på ett påtagligt sätt kan förändra bilden av platsbehovet inom kriminalvården. Kriminalvården fick för några år sedan hantera ett ökande antal intagna på landets fängelser.
Ökningen hade bland annat sin förklaring i den slopade halvtidsfrigivningen och hade med säkrare prognosinstrument kunnat förutses och därmed hanteras på ett annat sätt. De senaste åren har beläggningen minskat något. Den ligger nu på en nivå som Kriminalvården efter de senaste årens tillskott av anstaltsplatser kan hantera.
För att förebygga att liknande situationer uppstår i framtiden har regeringen gett rättsväsendets myndigheter i uppdrag att med stöd av Brottsförebyggande rådet samordna och utveckla prognosarbetet för att förbättra möjligheterna att bedöma rättsväsendets kapacitetsbehov. Mindre variationer i fångpopulationens storlek och sammansättning kommer naturligtvis alltid att förekomma.
De måste hanteras inom ramen för den befintliga strukturen genom en flexibel användning av befintliga enheter, inte genom kösystem. Regeringens utgångspunkt är därför att anstalterna i framtiden ska bestå av färre och större enheter som medger en flexibel användning i fråga om beläggning och säkerhet. Detta utgör också huvuddragen i regeringens uppdrag till Kriminalvården om den framtida platsutbyggnaden. Att återinföra halvtidsfrigivning är inte aktuellt.
En förbättrad och mer strukturerad övergång till livet i frihet är en mer verksam åtgärd än tidigarelagd villkorlig frigivning om man vill att fler dömda ska klara sig i samhället utan att återfalla i brott. Regeringen införde förra året utökade möjligheter till utslussning för kriminalvårdens klienter. Tillsammans med åtgärder för att underlätta för dömda att få arbete efter avtjänat straff ges fängelsedömda möjligheter att redan innan tidpunkten för villkorlig frigivning påbörja en anställning.
Regeringens satsning på fler poliser, vilken man också bör nämna, kan naturligtvis tillsammans med den pågående utredningen som syftar till att markera en skärpt syn på allvarligare våldsbrott leda till ett ökat beläggningstryck för kriminalvården. Det är därför angeläget att rättsväsendet kan grunda sina bedömningar på väl underbyggda prognoser om framtida kapacitetsbehov. Regeringen har vidare tillsatt en särskild utredare med uppgift att följa upp Kriminalvårdens arbete med att effektivisera resursutnyttjandet inom myndigheten.
Uppdraget att utveckla rättsväsendets myndigheters prognoser som jag inledningsvis nämnde kommer, tillsammans med resultatet av denna utredning, att ge underlag för regeringens fortsatta bedömning av behovet av ytterligare åtgärder.
Beatrice Ask (M):
Vad jag försökte säga i svaret är att Kriminalvården kan hantera situationen som det ser ut just nu. Prognosen handlar faktiskt om framtiden. En stor del av prognoserna hanteras naturligtvis i den vanliga budgetprocessen. Det viktiga är att vi har tillsatt en särskild utredare som följer upp och utvärderar effektiviseringsarbetet inom Kriminalvården.
Det kommer en första delrapport i juni, vilket jag tycker är bra. Det är en del av sanningen, och jag tror att det var det Alice Åström var inne på. Effektivisering är en sak, men sedan har vi innehållet och verkligheten för de människor det handlar om också. Det är det andra stora bekymret vi har. Hur ska vi lösa eventuella trängselproblem om vi ser sådana? Jag försökte antyda en del svar i det skriftliga underlaget.
Det ena handlar om att vi gärna vill arbeta mer med tidigarelagd villkorlig frigivning och hitta olika lösningar när det gäller att komma tillbaka till samhället. Jag är faktiskt lite stolt över de åtgärder som träder i kraft den 1 juli och som innebär att tidigare dömda för första gången kan få den hjälp som andra kan få med att slussas in på arbetsmarknaden.
För en arbetsgivare innebär det 25 procent lägre anställningskostnad om man tar emot en person som kanske till och med har fått viss utbildning inom Kriminalvården. Det är ett första steg. Vi har också fört flera samtal där man från arbetsförmedling och kriminalvård ändå har satt sig ned för att diskutera reglerna. Jag tror att det är mycket av den typen av åtgärder vi måste arbeta med.
Det finns ett spektrum av olika åtgärder, och det vore förment att här i en kort interpellationsdebatt peka på det man kan göra. Men jag tror att det här är otroligt viktigt. Jag inbillar mig och tror nämligen - men jag vågar inte säga att det är så - att om vi utslussningen rätt minskar vi återfallen. Det får betydelsefulla effekter på lång sikt. Klienterna på våra anstalter är ofta sådana som återkommer gång efter gång.
Om vi kan göra rätt både i anstalt och i samband med utslussningen får vi färre kunder i Kriminalvården, och det vore en nåd att stilla be om för många. Prognoserna har inte varit så träffsäkra. Kriminalvårdsstyrelsen har slagit larm mer än en gång, och sedan har verkligheten blivit en annan.
Det har gjort att vi har känt behov av att analysera detta ganska noga för att se vad som händer. Det finns också beslut, inte minst på EU-nivå, som över tid kan få betydelse för beläggningen och trycket på Kriminalvården. Om jag ska sammanfatta kan jag säga att jag ser de brister i verksamhetens innehåll som Alice Åström tar upp. Där finns mycket mer att göra.
Det handlar inte bara om att i volym svara upp mot prognosbehoven utan också om att fundera över hur man gör det på ett bra sätt. Jag har ändå viss tillförsikt om att vi sakta men säkert klarar detta. Det är i alla fall min bestämda ambition att vi både i budgetarbete och annat på olika sätt ska se till att vi har tillräckligt mycket kunskap för att sätta in rätt resurser och åtgärder för att bedriva kriminalvård av hög kvalitet.
Beatrice Ask (M):
Det är Kriminalvården som har bedömt att 90 procent är en acceptabel nivå. Jag kom också in i riksdagen 1994, så vi har långa perspektiv. Då pratade man om 80 procent. Det handlade naturligtvis om att man hade en småskalighet i strukturen på ett annat sätt, och då krävs det faktiskt att man ligger på en lägre nivå. Jag vågar faktiskt påstå en sak, och det är att behandlingsverksamheten har blivit bättre.
Det är möjligt att man hade mer tid, men jag vet inte om man använde den på rätt sätt för 15 år sedan. Men jag ser ändå väldigt positivt på den utveckling vi har haft med insatser för personer med missbruk, aggressivitet eller sexuella störningar vad gäller relationer till kvinnor, barn eller vad det nu kan vara.
Vi har förbättrat verksamheten substantiellt och faktiskt sakta men säkert byggt ut insatser på det området. Jag tycker också att vi sakta men säkert är på väg att återupprätta någon typ av arbetslinje där man faktiskt inte är inlåst när man inte går till psykologen eller äter, utan man faktiskt också har någon typ av sysselsättning som kan främja det liv man ska leva när man lämnar anstalten.
Vi får nog alltså inte stirra oss blinda på det. Men det är klart att vi måste vara observanta på var vi ligger när det gäller beläggning. Vet man, vilket vi vet, att vi förmodligen under en period kommer att ha fler som döms till sluten anstalt bland annat, måste man fundera över hur man ska klara beläggningen. Det kan jag försäkra Alice Åström: Är det någon som begär mycket pengar till rättsväsendet så är det jag. Sedan återstår att se hur framgångsrik man är när vi kommer fram till budgetpropositionen.
Beatrice Ask (M):
Som sades tidigare är det väldigt många intressanta synpunkter som har kommit fram i den här debatten. Jag utgår från att mycket av det som har sagts här kommer att återkomma i olika remissvar. Det blir ett arbete att bereda de olika förslagen. Det är ju inte så att alla synpunkter riktigt stämmer överens med varandra, och det är svårt att dra gränser.
En sådan synpunkt kan vara när man kan använda videokonferens och när man inte kan. En annan synpunkt kan vara hur man drar gränser. Vem tillhör vilken domstol? Hur långt kan man egentligen resa, och vilka är det som reser? Det finns också anledning att säga att det finns mycket fakta att lyfta fram. Jag tycker också att det finns skäl att gå igenom den verklighet som länsrätterna har. Jag nämnde tidigare att man i dag hanterar 500 olika måltyper.
Det är mycket komplicerade mål, en del otroligt viktiga frågor för enskilda medborgare, inte minst de allra mest utsatta. Det säger sig självt att väldigt små organisationer, även om de ligger nära, kan ha svårt att hantera kvalitet i den typen av organisation. Det är inte tvärsäkert att personalen får den kompetensutveckling och den möjlighet till avlastning som kan behövas ibland.
Tyvärr är erfarenheten att när enheterna är väldigt små finns inte det administrativa stöd som man skulle kunna få annars. Det gör att kompetens används till fel saker. Det är ganska vanligt. Samtidigt är närvaro och närhet otroligt viktiga. Vi har mycket att väga samman. Jag tycker att det är viktigt att också säga att även om vi landar på att förändra organisationen är avsikten inte att minska antalet domartjänster eller den typen av uppgifter.
Det är inte det som det handlar om, utan det är att skapa en stabilare och bättre fungerande organisation. Men ytterst handlar det om att ha ett medborgarperspektiv. Det är ändå det som den här regeringen tar fram i hela vårt arbete kring rättsväsendet.
Beatrice Ask (M):
Egon Frid vill ha något besked eller någon synpunkt på frågan om justitieministern är beredd att agera mot kommuner som bildar dotterdotterbolag. Jag tror att vi måste reda ut det här. Syftet med förvärvslagen är att skydda hyresgästerna. Det finns därför regler för hur man kan stoppa förvärv. Om kommunerna ägnar sig åt skatteplanering är det förmodligen inte så viktigt i vilket kommunalt bolag man är hyresgäst hos.
Frågan om det är lämpligt att kommunen skatteplanerar är en fråga för finansministern. Där har vi kunnat konstatera, vilket jag tog upp i mitt interpellationssvar, att varken den förra eller den nuvarande regeringen har hittat någon riktigt bra lösning på den förpackningsproblematik som finns. Det är ett bekymmer.
Det viktiga beskedet utifrån den interpellation som är framställd är att vi gör en översyn av förvärvslagen. Då får man titta på i vilken funktion den fungerar. Vi är inte helt nöjda med hur den kan användas. Då får vi ta fram underlag för att föra en diskussion.
Men när det gäller de mer skatteinriktade delarna av diskussionerna ber jag att få hänvisa till finansministern.