KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ylva Johansson (S):
Min mormor brukar säga: Mycket ska man höra innan öronen trillar av. Och det är kanske så att man får hålla i öronen nu, för det här är något av de mest häpnadsväckande svar jag har fått. Jag vill tacka ministern för svaret. Men jag vill också fråga: Har du avgått, Hillevi Engström? Tala i så fall om vem som är arbetsmarknadsminister och ansvarig för situationen!
Regeringen sammanträder varje vecka och kan fatta beslut som gör att människor får en chans att få ett riktigt jobb och en egen försörjning. Men arbetsmarknadsministern säger nu att hon och jag ska ut och prata med fackföreningarna och näringslivet. Jag skulle önska att man kunde prata bort långtidsarbetslösheten, men så fungerar det inte, och det är häpnadsväckande att ministern tror det.
Jag citerar ur ministerns svar: "När konjunkturen nu vänder vet vi att de personer som är långtidsarbetslösa står mycket långt ifrån arbetsmarknaden." Ja, och det gjorde de också innan konjunkturen vände. Det som just är arbetsmarknadspolitikens utmaning är att se till att också personer som står långt ifrån arbetsmarknaden, de som behöver aktiva insatser för att komma närmare arbetsmarknaden, ska kunna få ett riktigt arbete.
Det är där arbetsmarknadspolitiken har sin roll. Svaret fortsätter: "Här har både du och jag ett ansvar, Ylva Johansson, när vi är ute och pratar med personer i fackföreningar och i näringslivet." Om det vore så enkelt att jag kunde prata bort långtidsarbetslösheten, men inte ens ministern kan prata bort den. Ministern hänvisar till att hon har sagt samma sak i tidigare interpellationssvar.
Ja, det är just det som är problemet. Ministern pratar, men det händer ingenting. Och den politik som hon hänvisar till fungerar ju inte. Det är just det som är grunden för min fråga. Nu har Arbetsförmedlingen räknat upp prognoserna för antalet personer i fas 3. Man har också räknat upp prognosen hur bra tillväxten av nya jobb på den svenska arbetsmarknaden är. Det går bättre än förväntat.
Det går mycket bättre än vad man trodde för ett år sedan när det gäller tillväxten av nya jobb. Samtidigt kommer antalet personer i fas 3 att öka mycket mer än vad man trodde för ett år sedan. Det är ett fundamentalt misslyckande. Munväder och bekymmersrynkor kommer inte att se till att de tiotusentals långtidsarbetslösa i fas 3 får jobb.
Min fråga kvarstår: Vad tänker arbetsmarknadsministern göra? Antalet personer i fas 3 ökar i år och beräknas öka även nästa år, året därefter och marginellt även 2014 för att därefter plana ut på en hög nivå.
Om människor som står långt från arbetsmarknaden inte kan få hjälp att komma in och få jobb när vi har en extremt stark tillväxt av nya jobb, när ska de då få det? De är inte hjälpta av nytt munväder; de behöver konkreta åtgärder. Vad tänker regeringen göra?
Ylva Johansson (S):
Ministern säger att hon inte är någon expert, och vi tror henne. Men hon är ansvarig minister. Kerstin Nilsson har frågat, inom ditt ansvarsområde, Hillevi Engström: På vilket sätt tänker du säkra att Arbetsförmedlingen verkligen har möjlighet att ge sina klienter med funktionshinder relevant stöd? Jag skulle vilja fylla på med två frågor inom ditt ansvarsområde. Är du beredd att ge en möjlighet till utvecklingsanställning inom Samhall för unga funktionshindrade?
I dag är det så att den som får chansen till en tjänst inom Samhall oftast är äldre, och man får det först när alla andra möjligheter är uttömda. Jag vet att Samhall själv har tagit upp frågan om att kunna erbjuda tidsbegränsade utvecklingsanställningar. Är du beredd att pröva den möjligheten? Det andra gäller kompletterande aktörer inom Arbetsförmedlingen.
Det har varit ett stort nummer för regeringen att släppa in kompletterande aktörer, och man har stolt redovisat hur många de har varit. Såvitt jag har fått uppgift om - rätta mig om jag har fel - är det noll av dessa aktörer som är specialiserade på att hjälpa människor med funktionshinder in på arbetsmarknaden. Tänker ministern göra någonting åt det?
Är det aktuellt att se till att utnyttja de kompletterande aktörer som verkligen skulle kunna bidra med den specialistkompetens som behövs för att vissa grupper av funktionshindrade ska få relevant stöd och hjälp in på arbetsmarknaden? Svara på dessa frågor, tack!
Ylva Johansson (S):
Det är bra att ministern säger att människor ska kunna välja en specifik tjänst med den typ av kompetens de behöver för att få hjälp ut på arbetsmarknaden. Men för att det ska vara möjligt måste aktörer med denna specifika kompetens vara upphandlade och kontrakterade. Såvitt jag vet är det inte så.
Såvitt jag vet är det noll aktörer - säg emot mig om jag har fel - som har specifik kompetens inom något område som gäller funktionshinder. Då ska vi komma ihåg att det också krävs flera olika typer av kompetens gentemot människor med olika typer av funktionshinder.
Vi har en situation där antalet unga med funktionshinder som hänvisas till förtidspension har ökat med ungefär 100 procent under en tioårsperiod. Socialförsäkringsministern har beskrivit detta som en katastrof. Det är klart att det måste leda till åtgärder om denna situation är en katastrof.
Jag kan försäkra ministern om att det är många funktionshindrade som är rätt trötta på välvillighet och som inte nöjer sig med att ligga varmt vid ministerns hjärta. De vill ha ett eget riktigt jobb. De vill försörja sig med eget arbete, och de vill att arbetsmarknadsministern vidtar de åtgärder som hon kan göra för att det ska vara möjligt.
Ylva Johansson (S):
Tack, statsrådet, för svaret på mina och Monica Greens frågor! Arbetsmarknadsministern säger i svaret att en av regeringens viktigaste prioriteringar är att minska långtidsarbetslösheten. Med ett sådant Orwellskt nyspråk får man nästan bli lite orolig för att bli prioriterad. Sanningen är ju att regeringen inte gör någonting för att minska långtidsarbetslösheten.
Vi har i dag nästan 100 000 människor i den så kallade jobb- och utvecklingsgarantin, också det ett Orwellskt nyspråk, eftersom man får varken jobb eller utveckling. Det är bara 4 procent av dem som finns i fas 1 och 2 av jobb- och utvecklingsgarantin som får någon aktiv insats i form av utbildning eller praktik. Då är det inte så konstigt att dagarna tickar på och allt fler människor åker ut i fas 3 liksom på en rutschbana.
Våra frågor gäller specifikt fas 3, men det är klart att problemen börjar redan i fas 1 och 2. Varför kan inte människor få chans att få utbildning och kvalificerade insatser redan i fas 1 och 2? Bara 4 procent får det i dag.
Trots att vi har en starkt uppåtgående konjunktur just nu - det är faktiskt en rekordstark och bred uppgång på hela arbetsmarknaden - rutschar det varje dag ut 50 nya personer i fas 3 från jobb- och utvecklingsgarantin. Det bara fylls på. Enligt Arbetsförmedlingens prognos kommer detta att fortsätta hela det kommande året.
Det vi möter är en regering som helt saknar ambitioner och helt står utan initiativ när det gäller att möta långtidsarbetslösheten. Vi har sett allt fler alarmerande exempel hur vi trots uppåtgående konjunktur nu ser allt fler tecken på att långtidsarbetslösheten biter sig fast och att människor som redan från början står långt från arbetsmarknaden nu permanent hamnar utanför arbetsmarknaden.
Jag vill fråga arbetsmarknadsministern: Varför satsar inte regeringen mer på arbetsmarknadsutbildning och reguljär utbildning, något av det man säkrast vet leder till arbete för den som står långt ifrån arbetsmarknaden?
Det är inte bara vi Socialdemokrater som ihärdigt har krävt detta, utan det har också många andra gjort, som en av de viktigaste åtgärderna för att mota det stora hotet att vi permanent utesluter en stor grupp människor från arbetsmarknaden. Så till min andra fråga. Regeringen tycks inte bry sig om de larmsignaler som kommer om att fas 3 faktiskt inte fungerar. Det kommer åtskilliga exempel.
Jag och Monica Green kan inte vara de enda som möter de personerna, läser om det i tidningarna och får brev och telefonsamtal från människor som upplever sig skamlöst utnyttjade av oseriösa arbetsgivare och får jobba gratis.
Jag skulle vilja fråga: När tänker ministern bry sig om alla de människor, i dag 25 000 personer, som varje arbetsdag går till en arbetsuppgift där de tvingas jobba utan lön, utan utbildningsmöjligheter och utan slut - och med en ansvarig minister som inte bryr sig om de varningssignaler och larmklockor som ringer? När tänker ministern lyssna?
Ylva Johansson (S):
Sysselsättningen har ökat, och det vore konstigt annars när vi har en ökad arbetskraft. Sanningen är att arbetslösheten har ökat, alltså den andel av befolkningen som inte är i arbete, och det är så vi naturligtvis mäter arbetslösheten.
Jag måste säga till ministerns försvar att det är bra att hon i alla fall är orolig över arbetslösheten och långtidsarbetslösheten till skillnad från sina moderata kolleger i arbetsmarknadsutskottet här i riksdagen som verkar nöjda med att vi har en rekordhög arbetslöshet i dag, mycket högre än vad vi hade när alliansregeringen tillträdde 2006 i en situation som man då beskrev som massarbetslöshet. Jag tycker att det är lite av nyspråk när ministern säger att hon inte vill ge upp om någon.
Jag önskar att det vore sant. Men de som är långtidsarbetslösa och hamnar i det som kallas jobb- och utvecklingsgarantin är personer som ministern själv beskriver som sköra och som står långt från arbetsmarknaden. Om man då bestämmer att 96 procent av dem inte ska få någon aktiv insats undrar jag vad man menar med att inte ge upp om människor. Vi socialdemokrater har varit mycket konsekventa i vår politik.
Den kanske inte är så ny, men den har fungerat många gånger. Vi har tre prioriteringar: utbildning, utbildning och utbildning. Vi vill investera i människor och människors kompetens. Vi vill bygga människor starkare för att de ska kunna ta de jobb som skapas på arbetsmarknaden. Det gör vi genom stora satsningar i reguljärutbildning, genom kvalitetssatsningar i skolan, utbyggd komvux, nya satsningar inom arbetsmarknadsutbildningar.
Vi kompletterar det med validering, med kvalificerade praktikplatser, med starta-eget-stöd, men utbildningen är den röda tråden. Jag vill avsluta med en fråga till arbetsmarknadsministern. Hon tar upp att det ändå kan finnas problem med anordnare inom fas 3. Är ministern beredd att införa krav på att Arbetsförmedlingen ska kontrollera fas 3-anordnarna innan de personer som ministern själv beskriver som sköra ska skickas dit för att arbeta utan lön?
Ylva Johansson (S):
Vi har det positiva problemet, om man får säga så, att vi har ett läge med en stigande konjunktur och en bred tillväxt på arbetsmarknaden. Men det finns också problem på denna arbetsmarknad. Vi har tidigare debatterat att långtidsarbetslösheten biter sig fast. Det finns också ett problem i den andra änden, nämligen att allt fler arbetsgivare nu rapporterar problem med att få tag i rätt kompetens.
Även om bristerna fortfarande inte alls är så stora som de har varit under tidigare högkonjunktur är det 20 procent av arbetsställena i näringslivet som i Arbetsförmedlingens senaste undersökning säger att de har stött på rekryteringsproblem. Det gäller kanske framför allt inom industrin och byggsektorn, men man kommer nu med dessa varningssignaler också inom andra sektorer.
Det är självfallet svårbedömt hur detta kommer att utvecklas framåt. Vi hoppas alla att vi kommer att fortsätta att ha en tillväxt i ekonomin och en tillväxt på arbetsmarknaden. Om det står sig kommer problemen att förvärras, särskilt om man till detta lägger de demografiska utmaningar vi står inför som också regionalt kan vara mycket stora. Det handlar om hur vi ska möta den generationsväxling som måste till.
Regeringen och ministern svarar att jobbcoachning är det sätt som man vill använda för att matcha arbetssökande med jobben. Men det räcker inte så långt. Om inte de arbetslösa har rätt kompetens räcker det inte med coachning för att hamna på rätt ställe. Det är den ena delen. Det fungerar om man har rätt kompetens.
Men om man inte har det och om kompetensen hos de arbetslösa, särskilt om man tar hänsyn till regional fördelning, ser annorlunda ut än behoven måste man göra andra insatser. Regeringen har varit tydlig, herr talman, i sin nedprioritering av arbetsmarknadsutbildningen. Det är inte bara vi i oppositionen som nu har påtalat det i år efter år och kritiserat regeringen för att den inte vill investera i utbildning för arbetslösa.
Också regeringens eget expertråd, Finanspolitiska rådet, har i rapport efter rapport kritiserat just denna del av regeringens politik - att den inte har velat satsa på mer kvalificerad arbetsmarknadsutbildning i det konjunkturläge som har rått. Vi har i dag över 200 000 människor som är anmälda arbetslösa på Arbetsförmedlingen. Bara drygt 5 000 av dem får chansen till en arbetsmarknadsutbildning.
Min bedömning är att det är på tok för lite i förhållande till de rekryteringsbehov och kompetensbehov som vi redan nu ser på arbetsmarknaden. Jag tror också att problemen kommer att öka inom kort. Detta ska kopplas till att regeringen också har dragit ned på annan, reguljär, utbildning. Det har förvärrat problemet.
Jag vill fråga arbetsmarknadsministern: Är regeringen beredd att satsa nya resurser på att utöka arbetsmarknadsutbildningen och vuxenutbildningen för att göra det möjligt för ett växande näringsliv att finna rätt kompetens till de jobb som nu skapas?
Ylva Johansson (S):
Jag är lärare, och jag skriver gärna under på att det är ett av de finaste arbeten man kan ha. Det är dock ett ganska svårt arbete i dag. Man kräver ofta av en elev som visar dåliga resultat att den ska nå bättre resultat redan nästa termin. Man kräver ofta av en skola med dåliga resultat att den ska nå bättre resultat året efter, eller max ytterligare ett år. Man kräver av en kommun med dåliga skolresultat att man inom ett par års tid ska vända trenden.
Som också presenterades i samband med PISA-rapporten säger internationell forskning att man kan bedöma att ett land behöver max sex år för att kunna vända en trend. Nu har alliansregeringen styrt skolan i snart fem år, och vi ser inte minsta tillstymmelse till att trenden skulle vända åt rätt håll. Jag har stor förståelse för att det tar tid, men det är faktiskt så att trenden nu går åt fel håll. Vi är i fritt fall.
Det är ett oerhört allvarligt läge med kunskapsnivån i svensk skola. Vi får kanske återkomma till den debatten i ett annat sammanhang. Vi socialdemokrater vill ha en gymnasieskola som leder till arbete. Det måste vara utgångspunkten, och naturligtvis att den leder till vidare studier - direkt eller senare i livet. Gymnasieskolan kan inte utformas som en väg enligt minsta motståndets lag, utan gymnasieskolan ska ställa höga krav.
Gymnasieskolan ska också innebära kvalificerad undervisning av hög kvalitet för att elever ska kunna nå höga mål. Det är nödvändigt för att vi ska ha en internationell konkurrenskraft och för att människor ska kunna få arbete. Jag vill också svara på frågorna om lärlingsutbildning. Jag tror att Hans Backman har missförstått skillnaderna mellan regeringens politik och det avtal som har träffats mellan IF Metall och motparten, alltså arbetsgivarna.
Det är otroligt stor skillnad på ett lärlingsavtal som är tecknat mellan två starka parter där jag om jag är lärlingsanställd har min rätt till utbildning garanterad av min fackliga organisation, som kan slåss för mina rättigheter, och att vara hänvisad till att alliansregeringen ska slåss för mina rättigheter till utbildning på en marknad där man har fråntagit mig mina rättigheter på arbetsmarknaden eller försvagat dem.
Till sist, herr talman - min talartid är ute - vill jag tacka arbetsmarknadsministern för bra interpellationsdebatter och önska en god och trevlig jul. Vi ses i nya debatter på det nya året.
Ylva Johansson (S):
Jag tackar utbildningsministern för svaret. Fotboll är den ojämförligt största sporten i Sverige och den absolut största ungdomsidrotten alla kategorier. Det är den största pojkidrotten och den största flickidrotten. Det är den största idrotten bland både invandrarpojkar och invandrarflickor. Det är hundratusentals ungdomar som ägnar tre, fyra, fem, sex, kanske sju dagar i veckan åt fotbollen.
Väldigt många slutar dock när de kommer upp i gymnasieåldern. Ungefär 60 procent slutar i åldern 15-18 år. Det beror säkert på att många andra intressen pockar på uppmärksamhet i den åldern. Men det beror också på, menar jag, att gymnasiestudier är och bör var krävande. För fotbollen, som är en lagsport som alla vet, har de riksrekryterande idrottsgymnasierna aldrig varit aktuella.
Det är därför väldigt välkommet att det finns möjligheter med nationellt godkända idrottsutbildningar, för det är de som kan användas för fotbollens räkning. De här utbildningarna ska vara av tydlig elitidrottskaraktär och ska ha ett etablerat samarbete med ett specialidrottsförbund. Jag har förmånen att vara ordförande i ett sådant specialidrottsförbund, Stockholms Fotbollförbund.
Vi har samarbete med tolv gymnasieskolor, så kallade NIU-gymnasier, i Stockholmsområdet. Några av dessa gymnasier har också ett etablerat samarbete med någon av de stora elitutbildande föreningarna i Stockholmsområdet.
Bakgrunden till min fråga är den situation som var på Bromma gymnasium, där det fanns 24 platser på nationellt godkända idrottsutbildningar och där specialförbundet tog fram de ungdomar som hade tillräckliga idrottsliga meriter och förutsättningar för att komma i fråga för att bli antagna. Samtliga uppfyllde behörighetskraven för gymnasieutbildningarna.
Ändå uppkom en situation där fotbollsungdomar kunde konkurreras bort av ungdomar med högre betyg. Resultatet blir då att det blir färre idrottsplatser på gymnasieskolan. Jag har förstått att detta är ett problem som finns framför allt i Stockholmsområdet, där det råder stor konkurrens till vissa gymnasieskolor.
Detta tycker jag är väldigt olyckligt. Därför skulle jag igen vilja ställa frågan till utbildningsministern: Var det meningen att det skulle bli så här?
Ylva Johansson (S):
Det är olyckligt, tycker jag, att utbildningsministern inte är beredd att ändra i reglerna. Vi har särskilda regler för de riksrekryterande idrottsutbildningarna, men de inriktar sig framför allt på de individuella idrotterna. Vi har ju världsstjärnor också i idrotter som fotboll.
Men fotboll, som är en av lagsporterna, har egentligen inga förutsättningar att vara bas för en riksrekryterande idrottsutbildning, utan det blir inom ramen för de nationellt godkända idrottsutbildningarna som den elitsatsningen kan ske om man ska vara realist.
Det är orimliga krav som man ställer på dessa duktiga elitsatsande ungdomar som lägger ned så mycket energi, tid och talang på sin idrott och som bedöms ha förutsättningar att nå högsta nivå. Ändå ställer man krav på att de dessutom i betygshänseende ska slå ut alla andra elever för att komma in på det fåtal platser som finns.
Det är redan hård konkurrens om att hamna bland dem som alls har möjlighet att komma in på NIU-gymnasierna. Det är klart att det ser olika ut över landet. Det är inte bara ett fåtal gymnasieskolor i Stockholmsområdet som har ett högt sökandetryck. Det vet Jan Björklund mycket väl. Där finns ett stort antal gymnasieskolor eftersom det är en mycket stor antagningsregion och det dessutom finns ett tryck utifrån.
Det är alltså inte så enkelt som att bara flytta till en annan gymnasieskola. Det handlar också om närheten till de klubbar som man samarbetar med när man ska bedriva den här utbildningen.
Ylva Johansson (S):
Det är ju inte specialidrottsförbunden som bestämmer vilka skolor som ska ha de här utbildningarna, utan det är skolorna själva som ansöker. Det bygger alltså på att det finns skolor som vill bedriva NIU-utbildning. Det är inget som Stockholms Fotbollförbund eller något annat specialidrottsförbund kan ålägga någon lämplig gymnasieskola att göra.
Dessutom är reglerna sådana att det ska vara mellan 12 och 20 elever för att det ska bli en grupp som ska bedömas ha tillräckliga förutsättningar för att man ska kunna bedriva kvalificerad utbildning i specialidrott. Gruppen ska inte vara för liten och inte för stor. Jag tycker att det är rimligt att man har den typen av krav, både för ekonomiska förutsättningar och för att det ska finnas pedagogiska förutsättningar att lyckas.
Om det då finns 20 platser som är avsedda för den här utbildningen och resultatet blir att det inte alls kommer in så många ungdomar för att de slås ut av andra skäl drabbar det också de ungdomar som har tagits in utifrån sina idrottsliga meriter och betygsmeriter. Om gruppen inte blir tillräckligt stor finns det risk för att utbildningen inte får fortsätta att bedrivas och det finns kanske inte ekonomiska och pedagogiska förutsättningar att uppnå tillräcklig kvalitet. Här finns ett inbyggt problem.
Jag tror ärligt talat, utbildningsministern, att varken du eller jag kunde förutse att konsekvensen skulle bli att de platser som var avsedda för idrottsutbildning på nationellt godkända gymnasieutbildningar skulle försvinna på det sätt som nu har skett. Jag hoppas verkligen att utbildningsministern är beredd att följa den här frågan och inte utesluta att det kan bli förändringar i framtiden.
Ylva Johansson (S):
Tack, socialministern, för svaret! Jag får gratulera till att ha klarat detta långa svar på exakt sex minuter. Det var imponerande. Jag har frågat om de systematiska skillnaderna när det gäller barns hälsa. Socialministern undviker lite denna fråga, trots sitt långa svar. Vi vet ju att det finns en tydlig koppling mellan socioekonomisk bakgrund, alltså klassbakgrund, kön och etnicitet när det gäller hälsa och ohälsa.
Det gäller vuxna, men det gäller också barn. Jag vill ha svar på frågan hur regeringen tänker angripa just dessa systematiska skillnader, som i mina ögon är mycket allvarligare. Fysisk aktivitet är viktigt för alla, men för barn och unga är det kanske allra viktigast. Ministern betonar själv i svaret vikten av att grundlägga goda vanor tidigt.
Positiv inställning till och positiv erfarenhet av rörelseglädje, av idrott, av att vara fysiskt aktiv, är oerhört viktigt för barn och ungdomar av flera skäl. När det gäller just fysisk aktivitet - som inte är den enda frågan när det gäller hälsa men en viktig förutsättning för god hälsa - vet vi att klasskillnaderna tycks ha ökat.
De som är fysiskt aktiva är ännu mer fysiskt aktiva, idrottar allt intensivare, medan den grupp som är fysiskt inaktiv tycks bli ännu mer inaktiv. Här vill jag polemisera lite mot ministern: Detta är inte en informationsfråga. Det är inte så att föräldrarna till inaktiva barn inte vet att det är bra att röra på sig. Problemet är att åstadkomma att det faktiskt sker. Nu finns det goda exempel på hur detta har åstadkommits.
Ett sådant som ministern säkert känner till är Bunkefloprojektet, som började för drygt tio år sedan, där skolan tillsammans med de lokala idrottsföreningarna gjorde det obligatoriskt med fysisk aktivitet varje dag. Från början var det bara årskurs 1 och 2; i dag är det för alla barn i hela skolan, från årskurs 1 till och med årskurs 5, fysisk aktivitet varje dag.
Detta projekt har haft goda resultat.
Det har följts upp av forskningen, och resultaten är så slående jämfört med kontrollgruppen att hade detta varit en medicinsk prövning av ett nytt läkemedel hade man inte fått fortsätta prövningen, för då hade det varit oetiskt att inte ge medicinen även till kontrollgruppen.
Mot bakgrund av det vill jag fråga socialministern: När vi har så goda resultat från ändå väldigt begränsade insatser, nämligen daglig fysisk aktivitet av varierande sort i skolan för alla barn, varför tar inte regeringen några initiativ för att detta ska kunna bli verklighet för alla barn?
Borde inte frågan om folkhälsa och fysisk aktivitet egentligen vara lika viktig utifrån etiska synpunkter som om man hade prövat ett nytt läkemedel som hade väldigt goda effekter?