Niklas Wykman (M):
Tidigare i debatten har vi fått höra två inlägg från den yttre vänsterkanten i svensk politik. Jag är den första att ha förståelse för att man från vänsterhåll och från regeringsunderstödshåll blir frustrerad över denna typ av debatter.
Vi hörde nyligen Ali Esbati mer eller mindre döma ut kritik och synpunkter från Riksrevisionen, från Alliansen och från Sverigedemokraterna som irrelevanta eller överflödiga. De som tittar får påminna sig om att detta kommer från en person som brukar hylla Kuba, Venezuela och andra länder där man inte får uttrycka sig fritt.
Många som tittar ställer sig givetvis också frågan vad Socialdemokraterna gör tillsammans med ett parti som har företrädare som hyllar diktaturer och som tycker att den ordningen är helt på sin plats. Men vänstersidan har större problem än så i detta sammanhang, herr talman.
Det största problemet är kanske de egna ministrarna med ansvar för detta - Magdalena Andersson och Ylva Johansson - som inte bara är nöjda utan mycket nöjda med den nuvarande situationen.
Det är som att Vänstern och regeringen i Sverige helt har dragit ned persiennerna på sina kontor och inte vill titta ut i verkligheten för att se hur det ligger till med kriminalitet, otrygghet och människor som inte vågar, vill eller kan röra sig i samhället på det sätt som de önskar.
Vi vet att detta är konsekvensen av ett utanförskap som är djupt och långvarigt och som på många ställen runt om i Sverige förvärras. Utanförskapet blir djupare och mer långvarigt när arbetslinjen monteras ned och samhället därmed blir både hårdare och kallare. Detta, herr talman, är precis det som vi såg resultatet av i SCB-mätningen som kom för några dagar sedan.
Mätningen visar att människor som står långt från arbetsmarknaden och som har dåliga materiella förutsättningar förblir fast i dåliga materiella förutsättningar. Det som Raimo Pärssinen försöker att avvisa som någonting som inte har betydelse eller som någonting man inte bör ägna sig åt är själva kärnan i det som har betydelse i människors liv och tillvaro i Sverige.
Det handlar om möjligheten att kunna förändra en dålig eller destruktiv situation - för sig själv och för andra - och i stället kunna komma in i arbetsgemenskap och ta fler steg mot egenförsörjning och mot att kunna bidra till samhället. Regeringsalternativet och deras bundsförvanter har en något anmärkningsvärd ton här. Herr talman!
Parallellt med att allt fler människor får det allt tuffare i Sverige - vilket ett enigt utskott beskriver som att vi ser hur tudelningen på arbetsmarknaden blir allt större och biter sig fast allt hårdare i samhället - går den svenska ekonomin mycket bra. Detta är glädjande.
Det är dock inte överraskande för oss som var med och arbetade för att skapa de ekonomiska förutsättningar som Sverige nu har, med jobbskatteavdrag, sänkt bolagsskatt, stramare regler i försörjningssystem, kraftiga satsningar på utbildning och rekordupprustning av rättsväsendet.
När Alliansen genomförde dessa reformer fanns det givetvis en insikt och kunskap om att de skulle få god effekt, och vi ser nu ett tydligt utfall av detta på arbetsmarknaden. Men vi ser samtidigt hur de personer som nu har det svårast lämnas helt utan - eller åtminstone nästan helt utan - det starka stöd som de skulle behöva ha från politiken i detta läge.
Därmed blir det precis så som flera expertmyndigheter har påtalat: Tudelningen på arbetsmarknaden ökar. Riksrevisionens granskning är välkommen. Insatser som under krisåret 2008 kostade ungefär 500 miljoner kronor kostar 2 000 miljoner kronor under högkonjunkturens 2017.
Kanske är det till och med överhettningens 2017 - det återstår att se i efterhand. Från den värsta kris som Sverige har gått igenom sedan depressionen till en av våra starkaste högkonjunkturer i modern tid har kostnaderna för detta system fyrdubblats. Då väcks givetvis frågor - precis så som är fallet beträffande Riksrevisionen - om hur dessa system fungerar. Är det effektiva? Används de på rätt sätt?
Svaren på dessa frågor är många gånger okända, eftersom regeringen inte ens vill följa upp systemen. De är inte längre målsatta, och man ställer inte frågan vad det hela ska leda till. Det försvann 2015, när regeringen ville öppna upp för Arbetsförmedlingen för ett mer flexibelt och dynamiskt sätt att använda dessa system.
Det kan verka bra att prata på det sättet, men våra ansvariga ministrar, Ylva Johansson och Magdalena Andersson, har tyvärr en historia och arbetslivserfarenhet från tidigare regeringar att ta med sig. Där använde man olika typer att sådana åtgärder för att massivt bygga upp utanförskapet med syftet att dölja arbetslöshet i statistiken.
För att nå uppsatta mål om öppen arbetslöshet valde man att på olika sätt använda olika verktyg och metoder - inte för att nå ökad trygghet eller ökad anställbarhet för människor eller för att nå ökad sysselsättning utan för att fixa med de fastlagda statistiska måtten. Raimo Pärssinen och hans vänner lyckades under tidigare regeringsperioder se till att en av tio människor i arbetskraften var förtidspensionär.
Därför drar man öronen åt sig när det kommer rapporter som pekar på att systemen återigen eventuellt öppnar upp för den riktningen på politiken. Det vore nämligen förödande för de människor som drabbas. Herr talman! Vi från Alliansens sida, och från Moderaternas sida, står bakom förslagen i utskottets betänkande.
Vi vill hos regeringspartierna inskärpa nödvändigheten av att regeringen gör något på detta område och verkligen får fart på hur de här systemen ska fungera. Vad vi än hör, och hur mycket det just i detta nu än skrattas i de socialdemokratiska bänkraderna här i kammaren, är det så att allt fler människor lever i ett allt djupare utanförskap, allt längre från arbetsmarknaden.
Herr talman! Vi kan se att kostnaden för just dessa system har fyrdubblats men att resultaten inte går att mäta på ett riktigt sätt. Åtminstone är resultaten inte önskade, eftersom regeringen över huvud taget inte säger vilka resultat man ska nå. Därmed är det svårt att utvärdera.
I kombination med detta har man relativt nyligen presenterat en budget för Sverige där regeringen själv slår fast att den politik som man bedriver inte alls minskar den politiskt styrda arbetslösheten, det vill säga jämviktsarbetslösheten. Här finns inte en enda åtgärd för fler jobb, förutom att hissa segel för en stark högkonjunktur. Detta räcker inte för att hantera den mycket allvarliga situation som vi har i Sverige.
Därför borde denna debatt tas på större allvar än vad vi i dag har sett från bland andra Socialdemokraterna.