KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Ekström (S):
Det är naturligtvis bra att Annie Lööf till skillnad från statsministern har den insikten att näringslivet inte är ett särintresse. Det gläder mig. Men jag tycker inte att regeringen tar den varningssignal som Svenskt Näringsliv ger uttryck för riktigt på allvar.
Klas Wåhlberg skriver i sin debattartikel den 7 februari: I kampen om de internationella företagens investeringar måste regering och riksdag ta utmaningarna på största allvar. Han har i sin debattartikel pekat på tre stora och viktiga områden, och jag tror att alla som har sett hur svensk infrastruktur fungerat de senaste vintrarna håller med.
I dag kanske riksdagen själv förstår sig på den signalen från näringslivet när en stor del av utskotten inte har haft fulla sammanträden beroende på brister i järnvägssystemet. Efter några vintrar har man sent omsider kommit med en satsning.
Det är klart att när en sådan som Ulf Adelsohn pekar på att det kanske finns problem med avreglering slår det naturligtvis mot den ideologiska inställningen att privata företag gör allting bäst. Man kanske skulle lyssna på en gammal moderatledare och hans syn på hur svensk järnväg måste skötas. Han kanske inte har helt fel.
När man pekar på bristen på ingenjörer och tekniker på många ställen där svenskt näringsliv finns är det klart att de mindre högskolor som finns på många av de ställen där företagen finns är hotade av Björklunds utbildningspolitik. Det är inte säkert att de ligger där universitet grundades på 1400-talet eller 1660-talet.
De kanske ligger spridda i städer som Västerås eller Växjö eller på andra ställen. Då kanske det är lite konstigt att den prioritering som regeringen gör av var forskningsresurser ska satsas inte stämmer med behoven i svenskt näringsliv. Jag tycker att man ska ta den varningssignal som Wåhlberg ger uttryck för på allvar. När det gäller lagen om offentlig upphandling är den ytterst styrd av EU:s upphandlingsdirektiv. Det vet vi.
Men den svenska tillämpningen är mer dogmatisk än de flesta andra EU-länders, och det omöjliggör det nära samarbete som ibland behövs.
Avser regeringen att göra en översyn av lagen om offentlig upphandling som gör att man kommer till rätta med de problem som Klas Wåhlberg pekar på i sin artikel, eller är det lättare att vända det blinda ögat mot det som är utmaningar mot regeringens ideologiskt drivna politik?
Hans Ekström (S):
Politik är väldigt mycket en prioritering. Jag kan ändå inte låta bli att göra en reflexion kring Maud Olofssons avskedspresent - sänkt restaurangmoms för 5 miljarder.
Jag vill minnas att det när jag var ordförande i E20-gruppen stämde ganska väl med summan för att bygga ut E20 till motorväg genom hela Västra Götaland, det vill säga bygga ihop fordonsklustret i Mälardalen och fordonsklustret i Västra Götaland med en säker infrastruktur.
Man kan fundera på vad som mer stärker svensk konkurrenskraft: Maud Olofssons avskedspresent, en satsning på infrastruktur i det här fallet eller 20 högskolor. Delat på forskningsanslag skulle det, om jag nu snabbt räknar rätt, för Mälardalens högskola i Eskilstuna och Västerås - jag kommer från Eskilstuna - innebära 250 miljoner till i forskningsanslag.
Det tror jag är två och en halv gång mer än man i dag har. Vad stärker alltså svensk konkurrenskraft mest? Jag kan säga att i Eskilstuna och Västerås hade en satsning på forskningsanslag betytt mer, näringsministern!
Hans Ekström (S):
Jag vill tacka så mycket för svaret. Efter vårpropositionens presentation förstår jag varför svaret på interpellationen dröjde till i dag, eftersom vårpropositionen innehöll en del åtgärder inom det bostadspolitiska området.
Jag överskattar inte min interpellations tryck så att jag tror att hela paketet berodde på den, utan kanhända beror det mer på att verkligheten och ett samlat tryck från verkligheten, som också finns i den politiska debatten, om bostadsbristens problem för det enskilda samhället och ekonomin har gett intryck på regeringen. Bostadsbristen hindrar människor att ta lediga jobb.
Bostadsbristen hindrar företag att växa. Bostadsbristen hindrar att den mest lämplige får jobbet. Bostadsbristen skapar en svart illegal marknad. Bostadsbristen hindrar att människor kan studera. Det är alltså ett gigantiskt samhällsproblem som också har en väldigt hög ekonomisk kostnad för den enskilde och för samhället.
Bara beräknat på befolkningsutvecklingen borde - bedömare säger olika - ca 40 000 bostäder byggas per år, och förra året byggdes 23 000. Det var inte första året som vi låg långt under den nivån.
Det är precis som statsrådet säger, att problemet med för låg bostadsproduktion har funnits ända sedan 90-talskrisen. Men krisen blir värre för varje år, också i och med omflyttningen av befolkningen i landet. Till exempel är det i den här staden och regionen en förutsättning att man har en pappa med fet plånbok eller att mamma och pappa ställde en i bostadskön när man var nyfödd för att man ska kunna ta ett jobb.
Det hindrar rörlighet i landet. Det missgynnar de barn och ungdomar som har föräldrar som inte har möjligheter att hjälpa dem, och det långt fram i livet. Jag tycker att det också finns en moralisk dimension på frågan.
I Länsstyrelsen i Stockholms analys av bostadssituationen säger man först och främst att bristande infrastrukturinvesteringar och kollektivtrafik är ett allvarligt hinder. Det handlar inte om att bygga hus. Det handlar om statens investeringsbudget. Det handlar om vilka investeringar kommuner och landsting kan göra inom den delen. Vad avser man att göra där? Tunnelbana till Nacka här i Stockholm är ett sådant exempel på en stor investering som kan ha stora effekter.
Förseningar på grund av överklaganden och handläggning nämnde Stefan Attefall. Där handlar det delvis om ett lagstiftnings- och regelsystem. PBL-kommittén, kommittén som utredde plan- och bygglagen, lade fram sitt betänkande om den kortade instansordningen 2005. Det låg i byrålådan till 2011. Vem är ansvarig för det? Jo, regeringen.
Det är ingen annan som är ansvarig för att man har dröjt med att korta instanskedjan. Vem är ansvarig för resurserna till förvaltningsdomstolarna för att korta handläggningstiderna där? Jo, regeringen. Vem är ansvarig för handläggningstiderna hos länsstyrelserna, som skiljer dramatiskt mellan olika länsstyrelser? Jo, det ansvaret har också regeringen.
Och regeringen själv, när den hade ansvaret för en del planärenden, hade också planärenden som låg på hög. Så nog finns det ett stort regeringsansvar i frågan.
Hans Ekström (S):
Det var väl den initiativkraften som gjorde att man lät PBL-utredningen ligga sex år i byrålådan. Med fem instanser, som det var i den gamla instansordningen, med dubbelprövningen enligt plan- och bygglagen och miljöbalken prövades många ärenden enligt båda dessa lagstiftningar. Olika instansordningar fick olika utslag i de olika domstolssystemen.
Det var ett jätteproblem som regeringen bara lät ligga ett antal år därför att allt i utredningen inte föll regeringen på läppen. Det hade väl ingenting att göra med att man ville införa bygglovsplikt även för jordbrukets ekonomibyggnader, med tanke på vem som var ansvarig minister för de här frågorna? Jag tycker att det var en väldigt allvarlig försyndelse.
Ett annat stort problem inom den här sektorn, som handlar om just rörligheten på bostadsmarknaden, är den inlåsningseffekt som reavinstbeskattningen och förändringen av den har fått. I och med att man har tak för hur mycket man får ta med sig i flytt ser vi inte minst i Stockholmsområdet att människor låses in i de bostäder de bor i för att det är så dyrt att flytta till en annan lägenhet.
En flytt utlöser omedelbart en stor reavinst. Det gör att äldre människor bor kvar i sina lägenheter som ibland är för stora, och rörligheten minskar på bostadsmarknaden. Detta hänger ihop med skattelagstiftningen.
Jag inser att det inte är statsrådets ansvarsområde, men att rörligheten minskar hänger ihop med bostadsförsörjningen. Precis som statsrådet var inne på tycker dessutom en del kommuner att det inte är attraktivt att få inflyttning. De tycker att de är ganska färdigbyggda och tar inte sitt samhällsansvar i ett större regionalt perspektiv.
Vi ska inte nämna vid namn de kommuner i Stockholms län som inte tycker att det är bra för dem som redan bor där att det kommer in fler invånare och som har en medveten politik för att stoppa tillväxt för att det är bra som det är. Detta är ett stort problem, och här har man heller inga regionala eller statliga påtryckningsmöjligheter.
Det är ganska problematiskt att man inte kan ha en större och allvarligare dialog med de kommuner som stoppar det här. Jag välkomnar som sagt att regeringen har tagit initiativ inom bostadsområdet också i vårpropositionen. Det är positivt.
Alla de förslag som finns där delar jag inte uppfattning om, men det är bra att man tar avstamp i en del olika delar.
Man kan fundera över hur många nya lägenheter man frigör med förslaget att man ska kunna hyra ut bostadsrätt utan tillstånd och förändring av hyresnivåer och sådana saker. Jag tror att den största effekten är att man gör ganska mycket svart uthyrning vit.
Det är positivt och bra och inget att kritisera regeringen för, men det kanske inte får den stora nettoeffekt av nya lägenheter på marknaden som man tror. Den effekten är nog ganska kraftigt överskattad.
Hans Ekström (S):
Det är en viktig fråga som Peter Hultqvist har väckt i denna interpellation. Jag tackar statsrådet för svaret, även om det är med stor förvåning jag tar del av det. Landets kommuner och landsting är för sin ekonomiska planering helt beroende av att få ett besked. Ibland är det rent av bättre att lämna ett beskt besked än inget besked alls, statsrådet.
Avser statsrådet att överta ansvaret för att följa balanslagen eller att själv ta på sig revisorsanmärkningarna som landstingsstyrelseordföranden i Dalarna får om man inte når balans? Vem bär ansvaret? Är det regeringen som inte vidtar åtgärder och inte lämnar besked eller är det den enligt lagen ansvariga landstingsstyrelsen eller kommunstyrelsen?
Det är en intressant fråga. Jag kan också ta ett regionalt exempel. För Anders Borgs hemlän Sörmland innebär detta ungefär 250 miljoner till landstinget. Det är ungefär 50 öre på skatten. Det är mycket pengar som man inte vet om man har i kassan eller inte.
Då är det till och med bättre att veta att man inte har det, för då kan man höja skatten för Anders Borg. Det är i alla fall ett tydligt besked i frågan. Det blir en ryckig politik också. Om man väntar och inte genomför förslaget och forcerar fram skattehöjningar, ska dessa då tas tillbaka under perioden?
Om man åtminstone lämnar ett besked om att det ska införas ett visst årtal kan kommunerna och landstingen kanske planera för ett visst underskott på ett ansvarstagande sätt. Avsaknaden av besked är ibland allvarligare än att få allvarliga besked. När avser statsrådet att återkomma med besked?
Hans Ekström (S):
Jag tycker att Anders Sellström har en poäng: Det är svårt med skatteutjämning. Jag har också suttit i SKL och jag har varit kommungubbe och vet vilken diskussion det har varit varje gång de här frågorna har varit uppe. Det har varit svårt för socialdemokratiska regeringar att hantera detta. Ja, Carl Hamilton, det är väldigt viktigt med enighet.
Det är det som är poängen; det finns en enig kommitté. Jag undrar hur statsrådet avser att lösa enighetsfrågan om man går ifrån kommitténs förslag. Ska han tillsätta en ny kommitté? Då blir det verkligen långbänk. Då vore det bra med ett besked om det så att man kan höja skatten i Sörmland för att kunna bära ansvaret. Att få ett besked är viktigare än att få ett positivt besked.
Statsrådet måste kläcka ur sig när detta kommer att ske. Är utredningen för dålig? Saknar regeringen ansvar för att utredningens förslag är dåligt? Normalt tillsätter regeringen ordförandena i sådana här kommittéer. Var det en oduglig ordförande som inte följde direktiven? Det brukar vara tjänstemän från departementen som hanterar utredningsarbetet. Var det inte så i den här utredningen?
Kommer det som en överraskning för statsrådet att utredningens förslag är undermåligt? Det är i så fall mycket allvarigt, tycker jag. Då tycker jag att regeringen har idkat dålig styrning av sitt utredningssystem.
Hans Ekström (S):
Till att börja med vill jag tacka statsrådet för svaret. Min fråga är väldigt viktig för många underleverantörer. De har genom kredittider på 90 dagar - det är ganska normalt - och i vissa fall till och med uppåt 120 dagar fått sina balansräkningar uppblåsta, likviditeten ansträngd och ökade problem med att finansiera sina investeringar.
Man kan säga att underleverantörerna har kommit att bli bank åt storföretagen. Man kan fråga sig om företag som Volvo, Scania, Fiat, Ford och GM har sämre finansieringsmöjligheter än underleverantörerna och också vad det på sikt leder till för kostnader för de insatsvaror som de här företagen behöver.
Det verkar väldigt kortsiktigt också från deras sida. Regeringen pratar näringspolitik. Men detta är ett område där det går att göra saker för klämda underleverantörer, inte bara prata. Det finns utrymme för åtgärder. Jag har inget att invända mot statsrådets svar. Men kanske skulle näringsministern ha tagit den här debatten, för det är en näringspolitisk fråga.
Och kanske skulle näringsministern ha engagerat sig i frågan om hon hade haft utrymme också för extern representation så att hon hade mött underleverantörerna. Ett exempel på att det här är en allvarlig fråga är att räntabiliteten för ett företag faller, om det går från 90 dagars kredittid till 120 dagar, från 1,99 procent på eget kapital till 1,73 procent.
Det är ett ganska stort fall i avkastning på det egna kapitalet. I de utredningar som är gjorda har man jämfört ett företags balansräkning när kredittiden är 30 dagar med balansräkningen när kredittiden är 120 dagar.
Balansräkningen för ett mindre företag fördubblas nästan, och då förstår ni naturligtvis hur det påverkar det företagets möjlighet att gå till banken och begära pengar för att investera i sin produktion. Min fråga till statsrådet är därför varför inte Sverige redan har infört en nationell lagstiftning som exempelvis Frankrike redan har gjort.
Hans Ekström (S):
Inom det här området finns ju en så kallad marknadsimperfektion. Marknaden fungerar inte riktigt inom det här området, och jag tycker nog att justitieministern försöker tona ned problemet. När det gäller fordonsindustrin kan jag ta några exempel enligt en undersökning som gjorts av kredittiderna inom området. 30 dagar tillämpas av 14 procent av leveranserna.
Upp till 60 dagar tillämpas av 44 procent, 90 dagar av 37 procent, 105 dagar av 17 procent och över 105 dagar av nästan 3 procent. Fordonskomponentgruppen bedömer att det här är ett av de allvarligaste problemen för svenska underleverantörer inom fordonsindustrin.
Därför tycker jag att det är en näringspolitisk fråga, och jag tycker att näringsministern borde ha engagerat sig i frågan.
Hans Ekström (S):
Jag får tacka utbildningsministern för svaret. Skälet till att jag frågar ministern om detta är den omfattande förändring av det svenska högskolesystemet som en indragning av examensrättigheter kan leda till om den kombineras med att anslag dras in och inte kan återfås.
Utbildningsministern och jag delar uppfattningen att det svenska högskolesystemet ska erbjuda hög kvalitet i sina utbildningar och att en indragning av examensrättigheter för de lärosäten som inte håller erforderlig kvalitet är ett instrument som kan behöva användas.
Det blir emellertid väldigt stora negativa konsekvenser när examensrättigheter dras in på sådana utbildningar som behöver finnas spridda över hela landet för att säkra tillgången på kompetent arbetskraft av stora volymer, exempelvis sjuksköterskor, lärare, socionomer och högskoleingenjörer.
Väldigt ofta får lärosätena sina examensrättigheter indragna beroende på bristande forskningsanknytning i grundutbildningen. Denna är viktig, men om den bristande forskningsanknytningen beror på att vissa lärosäten inte får tillräckliga forskningsanslag för att ens kunna upprätthålla denna anknytning ligger ansvaret ytterst på regeringen.
Jag kan inte låta bli att få intrycket att det är en medveten politik som man inte riktigt vill bära ansvaret för i hela landet. Effekten av en sämre tillgänglighet till högre utbildning kan bli höjda trösklar till högre utbildning för personer utan utbildningstradition i familjen eller för exempelvis vuxna studerande.
Lägg därtill den sjuksköterske-, lärar- och ingenjörsbrist som ministern riskerar att sprida över landet. Då undrar jag: Avser ministern att återställa anslag till lärosäten som återvinner examensrättigheter efter nödvändigt kvalitetsarbete?
Den andra frågan: Avser ministern att tillse att forskningsanslag fördelas på ett sätt som gör att grundutbildningar med stora volymer kan finnas spridda i hela landet?
Hans Ekström (S):
Jag förstår att det är nödvändigt att göra så här, Jan Björklund. Som jag sade i mitt första inlägg är det alldeles riktigt och nödvändigt att dra in examensrätten när erforderlig kvalitet inte erbjuds. Jag inser också att det måste göras en avvägning mellan de olika delarna.
Det som är problematiskt är det mönster som jag tycker mig kunna se när jag tittar på var indragningar har skett. Det är på de lärosäten som redan från början varit svältfödda på tillräckliga forskningsanslag för att kunna upprätthålla den forskningsanknytning som jag delar utbildningsministerns syn på är nödvändig för att hålla hög kvalitet.
Jag menar att det yttersta ansvaret för den bristande kvaliteten ligger hos regeringen som inte har sett till att det finns tillräckliga anslag för att forskningsanknytning ska kunna finnas.
När jag satt i styrelsen för Mälardalens högskola gjorde vi bedömningen att för att kunna finnas i en forskningsmiljö som erbjöd tillräcklig forskningsanknytning behövdes det ca 8 miljoner kronor per examensområde.
Har man inte dessa resurser är det ytterst regeringens ansvar, och det försöker Jan Björklund lite grann smita undan.
Hans Ekström (S):
Vi är överens i huvuddelarna som gäller vikten av att upprätthålla hög kvalitet. Vi har dock lite olika uppfattning om orsakerna. Jag delar utbildningsministerns uppfattning att spetsforskning bör vara koncentrerad till stora starka miljöer.
Dock måste en infrastruktur upprätthållas för att se till att utbildningen är spridd över hela landet. Min bestämda uppfattning är att regeringen inte sköter denna infrastruktur på erforderligt sätt eftersom man svältföder de allra minsta lärosätena på forskningsanslag.
Hans Ekström (S):
Den här frågan har nu beretts i Regeringskansliet i sex år, och frågan är om man under dessa sex år inte kunde ha vänt på argumenten på ett sådant sätt att regeringen gör något. Jag tror att vi är överens om att förvaltningar inte gör detta i någon ond avsikt. Det ska man vara medveten om.
Förvaltningslogiken säger att man ska rationalisera, flytta till en residensstad, slå ihop två verksamheter och försöka ha kvar lokal närvaro några år. Sedan blir det svårt för personalen att rekrytera bra folk, och så försvinner det bort. Det finns liksom en inre logik i de här systemen.
Det enda sättet att stå emot den logiken är att ledningen lägger på ett helhetsperspektiv och pekar med hela handen. Nu har man berett frågan i sex år. Under den tiden har utvecklingen gått vidare, precis som Mia tidigare visat. Frågan är: Snart finns det ingenting kvar att rädda - är inte det ett bekymmer?
Hans Ekström (S):
Redan på 1990-talet åkte svenska delegationer ned för att titta på danska medborgarkontor, där hade lyckats förena inte bara information utan också beredning av ärenden och handläggning av olika myndigheter på statlig och kommunal nivå och få det att fungera. Detta har man faktiskt lyckats bygga upp här och var här i landet.
Jag var själv med som kommunalråd och byggde upp en sådan verksamhet i den mindre staden i kommunen, Torshälla, där vi också fick den statliga aktören att vara med. Efter ett år kom det dock ett centralt direktiv om att man skulle spara pengar. Då försvann polisen. Två år senare var det Försäkringskassan som stack i väg. Med en sådan motpart kan man inte bygga ett stabilt samarbete.
Det enda sättet att hantera detta är att staten via regeringen pekar med hela handen åt sina myndigheter. Nu har man berett den frågan i sex år. Räcker inte det?
Hans Ekström (S):
Jag ska berätta för Finn Bengtsson att jag fick ett bidrag av mitt försäkringsbolag för min vattenskada. Jag körde på med bilen och fick ett bidrag från mitt försäkringsbolag för den skadan också. Jag trodde det var det vi hade försäkringar till och att det inte skulle kallas bidrag. En försäkring är någonting man tecknar för att ha när olyckan i livet är framme.
Det kan vara en vattenskada, en plåtskada, arbetslöshet eller sjukdom. Men jag förstår att Moderaterna inte likställer dessa försäkringar. Det är finare att köra på med bilen eller få en vattenskada än att bli arbetslös eller sjuk. Är det så jag ska tolka valet av ord, Finn Bengtsson? Jag kan inte förstå moralen bakom att kalla det ena bidrag och det andra försäkring.
Försäkringar har vi för säkerhetens skull. Det är därför vi tecknar försäkringar. Det som har skett är att människor har fått gå från försäkringsförsörjning till försörjningsstöd, precis som Hillevi har sagt. Vi som är gamla kommunalgubbar och -tanter vet vad det innebär att leva på försörjningsstöd.
Det innebär att man får göra sig av med de sista tillgångar man har och bli verkligt fattig. Den ekonomiska teorin är tydligen sådan att om människor lever under hotet att bli verkligt fattiga ska de ta ett jobb. Men det visar sig snarare vara så att steget är stort från försörjningsstöd och socialbidrag till arbete.
Ju längre bort man kommer från arbetsmarknaden, desto större blir steget. Man kan fundera på vad Moderaterna har gjort för att människor i arbetslinjens Sverige ska kunna ta sig till ett arbete genom utbildning. Ni har dragit ned på högskoleutbildningarna. Vad har Moderaterna gjort för att arbetsmarknadsregionerna ska kunna växa så att människor ska kunna resa till arbetet?
Vad har ni gjort för att bygga bort bostadsbristen där jobben finns? Inte mycket. Om det är så som finansministern och Finn säger, att den här politiken ska leda till jobb, handlar det också om att ge människor möjlighet att ta de arbetena. Då krävs det bostäder i Stockholm. Det krävs att man kan resa längre till jobben.
Där har jag inte sett så många åtgärder från Moderaternas sida. Därför är min fråga till framför allt Finn Bengtsson: Vilken är synen på bidrag respektive försäkring? Är det finare med en plåtskada än med sjukdom? Vilken är den aktiva politiken för att jobben verkligen ska komma närmare människor?
Hans Ekström (S):
Anders Borg talar konsekvent om bidragssystemen. Han använder inte begreppet försäkring över huvud taget. Det kanske vore bättre att byta namn på systemen, så att Moderaternas politik blir tydlig också i namnen. Ibland är det bra att begrepp verkligen står för det som de handlar om. Arbetslöshetsbidrag i stället för arbetslöshetsförsäkring kanske svarar bättre mot Anders Borgs ekonomiska teori.
Sjukbidrag i stället för sjukförsäkring kanske är bättre. Det är tydligt. Varför ska de vara obligatoriska över huvud taget? Det är väl bättre, om det nu fungerar med den här metoden att göra människor fattiga, att inte ha obligatoriska försäkringar. Det kanske är dumt att de är obligatoriska. Arbetslinjen kanske skulle tjäna ofantligt mycket på det.
Jag tycker att det är någonting som skorrar här när finansministern konsekvent talar om bidragssystem och inte om försäkring. För mig är det talande hur han väljer sina ord. Anders Borg försöker ge bilden av Socialdemokraterna som ett bidragsparti. Nej, vad vi efterlyser är aktiva åtgärder. Vad är åtgärderna för att ungdomar som vill ska kunna studera?
Först drar man ned massor av högskoleplatser, och sedan återför man några stycken. Massor av arbetslösa ungdomar skulle kunna vara i aktiva studier, och det trodde jag skulle vara bättre än att gå hemma med bidrag. Kanske vore det bättre att kunna arbeta med studier, för det är en socialdemokratisk arbetslinje. Men i Anders Borgs Sverige är det bättre att leva på bidrag för en ungdom än att studera.
Det tycker inte jag är en arbetslinje.