Karin Rågsjö (V):
Vem ska göra vad och varför? I dag diskuterar vi Riksrevisionens utmärkta rapport, men vi har lite olika ingångar. Det finns stora skillnader i hälsa och tillgång till vård i Sverige. De skillnader som finns hos befolkningen speglar även vilken vård vi får. För Vänsterpartiet är frågan om jämlik hälsa och vård helt överordnad.
Den ojämlikhet vi ser i Sverige i dag är inte acceptabel. Det finns regionala skillnader, men det finns också socioekonomiska skillnader, könsskillnader och åldersmässiga skillnader som är helt omotiverade. Många vårdplatser står tomma i Sverige på grund av personalbrist och felaktiga prioriteringar. Fler stängda vårdplatser innebär också fler patientskador.
Jag vill i detta sammanhang nämna den långa kön för cancersjuka barn, och de stora problem som det medför för dem, i specifikt två regioner, Västra Götalandsregionen och Stockholms läns landsting. Det är inte försvarbart. Vårdplatserna måste svara mot behoven. De kan bara öppnas om personalen kommer tillbaka.
Personalen kommer tillbaka om den får bättre villkor, bättre arbetstider, bättre löner och större möjlighet att vara delaktig i sitt arbete. Det är min ingång. Vem ska då stå för de nationella tagen? Att det finns stora systemfel inom hälso- och sjukvården vad gäller styrning är vi ganska eniga om, och detta måste vi ändra långsiktigt.
Skillnaderna mellan landstingen är för stora vad gäller innehåll, struktur och vård. Vi behöver en tydligare nationell styrning utan att detaljstyra. Hälso- och sjukvården får inte se för olika ut runt om i Sverige, för olikheten drabbar enskilda patienter, oavsett om det handlar om regionala skillnader eller social status.
Att låg social status ger sämre förutsättningar finns det ett antal intressanta mätningar som visar på. Det kommunala självstyret är en utgångspunkt i det svenska systemet. Hälso- och sjukvårdslagens utformning som en ramlag är tänkt att ge stort utrymme för landstingen att utforma vården efter lokala behov, vilket är bra.
Samtidigt är likvärdigheten en portalparagraf i hälso- och sjukvårdslagen. Jag anser att oavsett majoritet har man tagit för lite hänsyn till de stora regionala skillnaderna och de skillnader som drabbar personer på grund av klass, kön etcetera. Detta är ett gemensamt ansvar som ingen kan svära sig fri från.
Riksrevisionen konstaterar att regeringen vid flera tillfällen har försökt att komplettera ramlagstiftningen och den decentraliserade vårdorganisationen med olika styrningsinsatser för att öka den nationella likvärdigheten. Detta gjordes också under alliansregeringens tid, vilket jag själv kan konstatera eftersom jag satt i SKL 2006-2014. Det var exakt samma system då.
Jag kunde inte se att ni lyfte ett finger för att förändra det, eller så var jag kanske både blind och tondöv. SKL är den part som länge har varit parhäst till staten när medel ska fördelas. Men SKL är ingen myndighet. Socialstyrelsens roll skulle ha behövt stärkas för länge sedan. Nu händer det saker, vilket är bra. Socialstyrelsen får en bättre plattform.
Vi instämmer i det som Riksrevisionen framhållit men betonar att Riksrevisionens slutsatser avser en period som sträcker sig ett tiotal år tillbaka och fram till 2016, med tyngdpunkt på 2015. Så det är den förra alliansregeringens politik som granskas mer än den nuvarande regeringens, som tagits fram tillsammans med Vänsterpartiet. Det är intressant.
Ibland kan det låta som att allt blev fel när regeringen tillträdde och budgetförhandlade med Vänsterpartiet. Fallet måste i så fall ha varit extremt under det år som rapporten avser. Men det är snart val, så det gäller att ta i från tårna.
Vi delar Riksrevisionens bedömning att det givet den ansvarsfördelning som finns i dag mellan staten och vårdens huvudmän kommer att finnas behov av nationell styrning av vården, exempelvis mot ökad likvärdighet. Detta har också regeringen lagt fram. Här spelar Socialstyrelsen en stor roll.
Samtidigt innebär det kommunala självstyret att det kommer att finnas skillnader eftersom landstingen har ansvaret att prioritera, anpassa och utveckla verksamheten efter regionala behov. Men dessa skillnader får inte innebära att patienter får sämre möjlighet till vård och överlevnad. Så är det nu, och så har det varit länge, vilket är ett gemensamt ansvar.
Riksrevisionen har lyft fram intressanta iakttagelser och slutsatser i sin rapport, och vi delar flera av Riksrevisionens bedömningar. Men det krävs större och andra tag för att vi ska kunna arbeta vidare med en bättre struktur som gynnar patienterna. Då räcker inte Riksrevisionens utomordentliga rapporter. Vi måste ha mer på fötterna och göra stora förändringar, och det kommer att ta tid. Jag yrkar bifall till utskottets förslag och avslag på reservationen.