Erik Ullenhag (L):
Låt mig inledningsvis tacka för svaret. Jag blev kontaktad av en mamma till en 33-årig man som drabbades av schizofreni när han var 14 år gammal. Han beviljades efter ett antal år sjukersättning, och sedan läste han 20 poäng på universitetet. Resultatet av att han lyckades ta dessa 20 poäng på universitetet var att sjukersättningen drogs in.
Mamman beskrev hur hon själv hade ställt upp i oerhört hög grad med ekonomisk ersättning och till slut blivit tvungen att vända sig till socialen. Hon beskrev också vardagen för en person som drabbats av schizofreni, hur det nästan är omöjligt att bollas mellan myndigheter och sköta alla kontakter man ska ha. Till slut fick den här mannen ett personligt ombud. Han fick också rätt och fick tillbaka sin sjukersättning.
Man sade att det var rimligt att han skulle kunna studera samtidigt som han hade sjukersättning och att han inte skulle leva på ingenting. Vad mamman berättade för mig var att detta med personliga ombud har betytt oerhört mycket i hennes och hennes sons liv. Han har nämligen fått ordning på sin tillvaro. Reformen med personliga ombud är mycket positiv. Den stärker den enskildes inflytande över vardagen. Den ger möjlighet till ökat självbestämmande även för den person som drabbats av ett psykiskt funktionshinder eller en psykisk sjukdom.
Man har också sett, i de kommuner där personliga ombud finns, att behovet av slutenvård har minskat. Här är nog jag och socialministern helt överens: Detta är en positiv reform. Samtidigt saknar i dag var femte kommun personliga ombud. I kommuner som Gullspång eller Nynäshamn finns ingen möjlighet att få ett personligt ombud, och då far människor faktiskt ganska illa. I ett antal kommuner som är med i systemet med personliga ombud har man också dragit ned antalet.
Jag kan ta min egen hemkommun Uppsala som exempel. Där har man minskat antalet personliga ombud till tre stycken. Det vore inte så allvarligt ifall alla som behövde personliga ombud hade det, men det är faktiskt 26 personer i Uppsala som står i kö för att få det. Likadant ser det ut på många ställen runtom i landet. Mot bakgrund av detta har Folkpartiet föreslagit att vi ska öka bidraget så att vi ska kunna få fler personliga ombud.
Vi föreslår också att vi ska överväga om inte statens andel per personligt ombud ska öka för att i den meningen få fler kommuner att komma in i det här systemet. Socialministerns svar är på sitt sätt belysande, men det väcker ett par frågor som inte besvaras. Socialministern hänvisar till Socialstyrelsens granskning av systemet med personliga ombud, där man bland annat föreslår att regeringen ska överväga lagstiftning rörande personliga ombud.
Just på detta område kan lagstiftning vara lite komplicerat. De personliga ombud jag och Folkpartiet har varit i kontakt med säger att det är oerhört centralt för deras verksamhet att de har en fristående ställning. Man uttrycker en oro för att om det blir en lagstiftning som reglerar detta så kommer en del av de människor som har behov av personliga ombud inte att vilja söka sig in i ett sådant system, och folk kommer att falla mellan stolarna. Hur ser socialministern på frågan om lagstiftning?
Den andra frågan gäller pengar, för det här kostar pengar. Socialministern hänvisar i sitt svar till att man anslår 20 miljoner kronor som ett led i satsningen mot hemlöshet, och det är viktigt. Majoriteten av de hemlösa har faktiskt psykiska problem, psykiska funktionshinder eller psykisk sjukdom, ibland i kombination med missbruk. Många av dessa har behov av personliga ombud.
Problemet med regeringens senaste satsning är att det finns många som har behov av personliga ombud men inte tillhör gruppen hemlösa, eller uttryckt på ett annat sätt: Alla som har behov av personliga ombud är inte hemlösa. Finns det några planer från regeringens sida på att öka andelen som staten går in med per personligt ombud och se till att antalet personliga ombud ökar? Det är inte tillfredsställande att det i var femte kommun i Sverige inte kan erbjudas ett personligt ombud till den som har behov av det.