KBLab/rixvox huggingface dataset:
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Det är bara att gratulera Kalmar, som har lyckats. Det finns 289 andra kommuner som kanske skulle titta mer på Kalmar och göra precis som Kalmar gör, absolut. Men det hjälper inte att vi bara har en massa överenskommelser på bordet. Det gäller att vi också gör verkstad av alla överenskommelser.
Det är här någonstans vi har ett glapp i systemet. Framför allt inom offentlig sektor ställer vi höga krav på cheferna, och cheferna har många medarbetare som de ska ta ansvar för. Att en chef är närvarande vet vi sedan tidigare är mycket positivt för medarbetarna.
Att bli bekräftad och sedd ökar den psykiska hälsan utifrån att man har en chef som man kan gå till och som bryr sig. Men så ser det inte ut i dag. Framför allt inom offentlig sektor har cheferna väldigt många medarbetare, och det är inte rätt väg att gå.
Inspektionen för socialförsäkringen har konstaterat att tidiga rehabiliteringsinsatser är av stor betydelse. Jag var på ett seminarium på Norra latin för ett par veckor sedan, och där framfördes önskemålet att man ska agera 90 dagar före sjukskrivning.
I den bästa av världar skulle man ha möjlighet att vara en närvarande chef och så långt i förväg uppmärksamma de problem och utmaningar som finns i arbetsmiljön så att sjukskrivning kan undvikas.
Har det gått så långt att det slutar med en sjukskrivning känns det som ett misslyckande - för mig, för statsrådet, för hela samhället och inte minst för den enskilde. Vi vet ju att konsekvenserna oftast inte blir bra.
Jag skulle önska - och detta har vi moderater motionerat om - att vi kunde ha en speciell rehabiliteringskedja för psykiatriska diagnoser. Som jag sa i mitt tidigare inlägg går det inte att jämföra en bruten fot med en psykiatrisk diagnos.
Man behöver en helt annan rehabiliteringskedja för att landa rätt när det gäller behandling och hjälp till den som eventuellt blir sjukskriven, eller för att till och med förhindra en sjukskrivning med rätt tidiga insatser.
Jag tror inte att en massa överenskommelser är vägen till framgång. Vi ska titta på goda exempel och kanske lyfta fram Kalmar ännu mer - det vore positivt. Tidiga insatser och tidiga rehabiliteringsinsatser är A och O för att vi ska komma till rätta med en del av den psykiska ohälsa vi ser ute på våra arbetsplatser i dag.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Statsrådet pekar verkligen precis på den ömma punkten: Det är vi politiker som har det yttersta ansvaret. Detta är en av anledningarna till att jag lyfter denna fråga i min interpellation.
Jag känner inte att vi tar det fulla ansvaret när jag ser dagens siffror, som visar att drygt 40 procent av dem som är sjukskrivna är det för psykiatriska diagnoser. Av dessa är 70 procent kvinnor.
Då kan jag inte som politiker känna att jag har tagit mitt fulla ansvar. I en dialog som jag har haft med Försäkringskassan lyfter de fram en annan viktig del som de jobbar med men som används väldigt lite, nämligen förebyggande sjukskrivning.
Jag ser det som ett viktigt incitament för arbetsgivare att, när man ser att en medarbetare kanske inte mår riktigt bra, kunna föreslå att insatser sätts in och att man jobbar med förebyggande sjukskrivning för att förhindra en "riktig" sjukskrivning.
Stress är faktiskt inte farligt. Det är däremot viktigt att ha möjlighet till återhämtning efter en stressande period eller uppgift.
Jag tycker inte att vi ska vara rädda för stress, men vi ska arbeta med återhämtning och för att få en god arbetsmiljö.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
112 - jag behöver hjälp! Så låter det när 10 000 personer varje dygn ringer till SOS Alarms telefon. Det är 10 000 personer varje dygn som är i behov av vår blåljuspersonal, och det är vår blåljuspersonal som ska ge oss den trygghet vi behöver. Då krävs det att vi har resurser som kan ge våra medborgare den tryggheten.
Men så ser inte verkligheten ut alla gånger. År 2018 fanns det ungefär 10 000 deltidsbrandmän i Sverige. Som landet ser ut, med 290 kommuner, finns det fler eller färre räddningstjänster både på heltid och på deltid runt om i landet. Det är ganska många personer som är involverade i räddningstjänsten.
Tillgången till och möjligheten att rekrytera deltidsbrandmän är beroende av en rad olika faktorer. Det har att göra med fungerande scheman och förbättringar av personalsituationen. I dag saknas det personal på mer än 70 procent av landets stationer. Det råder brist på utbildade räddnings- och arbetsledare.
Framför allt råder det brist på personal som kan framföra tunga fordon. Personalomsättningen är stor, vilket leder till höga utbildningskostnader och lägre kompetens. Fru talman! Varför är det då så svårt att rekrytera? Jag håller med statsrådet om att det är en kommunal angelägenhet.
Men det är en så pass allvarlig fråga att jag tror att alla måste hjälpas åt att komma fram till en bra lösning. Frågan är komplex. En förklaring är att människor i högre utsträckning arbetar på en annan ort än den där de bor. En annan är att fritiden värderas högre i dag.
En förklaring som jag har fått när jag har varit ute och besökt olika räddningstjänster är - det låter lite konstigt - att låga räntor och låg arbetslöshet leder till att människor klarar sin ekonomi på ett helt annat sätt och inte behöver binda upp sig till att vara brandmän på deltid.
Det är också ett hinder att en person som är arbetssökande inte kan vara deltidsbrandman eftersom han då förlorar hela sin arbetslöshetsersättning om han gör en utryckning på en timme. I min värld är det en orimlig ekvation.
Det är dessutom svårt att motivera att all övning för deltidsbrandmän ska ske på deras egen fritid. Därför ser jag att statsrådet tillsammans med våra kommuner har en utmaning att lösa.
Jag kan tänka mig att vi har en gemensam syn på att det är en stor utmaning som vi måste hjälpas åt att lösa.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag hör av statsrådets beskrivning att vi delar ungefär samma bild av hur verkligheten ser ut. Vi ser problematiken på ett ganska likartat sätt. Jag vill ända lyfta fram det statsrådet sa om kollektivavtalen. Det har varit en av delarna av att det har varit svårt att rekrytera deltidsbrandmän.
Sedan 1997 har avtalsförhandlingarna styrts av märket, och det gör det överallt annars. Men märket innebär väldigt låga nivåer i löneökning för deltidsbrandmän. Det har ändrats sedan 2015. Ett av målen är ökad flexibilitet.
De räddningstjänster som jag har träffat vittnar om att vi är på väg åt rätt håll och att det är en positiv utveckling. Men det står fortfarande ofta i anställningsavtalen att man har beredskap hela veckor. Här kanske vi måste titta på nya idéer och nya schemaläggningar.
Skulle vi landa i den situationen att vi måste ha heltidsanställda räddningstjänster i hela vårt land skulle kostnaden bli enorm. För den kommun som jag kommer ifrån, lilla Lycksele med 13 000 invånare, skulle det innebära en ökad kostnad på 20 miljoner kronor varje år.
Det förstår också statsrådet är en helt orimlig kostnad. Har man dessutom bara en utryckning i snitt per dygn blir det orimligt. Vi måste se till att vi har en god kompetens hos de deltidsräddningsmän vi har.
Det gäller att vi kan upprätthålla den kompetens vi har och att vi inte sänker kraven på kompetens, fystester eller över huvud taget de krav som vi ställer på räddningsmän i dag.
För att klara en rekrytering tror jag att det krävs, precis som statsrådet säger, ett större samarbete med företag på orten. Alla företag har inte möjlighet, som statsrådet säger, att släppa sina medarbetare. Man kan inte jobba i ett ensamarbete och vara deltidsbrandman.
Man kan exempelvis inte jobba inom vårdsektorn med egna patienter om man nu ska vara deltidsbrandman. Jag tror att vi tillsammans måste erbjuda arbetsgivare morötter för att anställa eller tillåta redan anställda medarbetare att bli deltidsbrandmän.
Kanske ska vi sänka avgiften till a-kassan för dem som anställer deltidsbrandmän. Vi kanske skulle jämföra det med hur sjömän har det med ett sjöbidrag där man får göra avdrag på lönen i deklarationen.
Vi kanske ska titta på andra avdrag som man kan göra i beskattningen av förvärvsinkomsten för dem som arbetar som deltidsbrandmän för att stimulera och öka rekryteringen av deltidsbrandmän.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag hör att vi är eniga, jag och statsrådet, i frågan. Det tycker jag är glädjande. Tyvärr är det kommunerna ute i landet som är de sämsta på att låta sina medarbetare vara deltidsbrandmän. I dag ser vi att det är privata företag som planerar för sina medarbetare så att de ska kunna vara deltidsbrandmän.
Här har vi en läxa att göra i att backa tillbaka och se vad den kommunala och offentliga sektorn kan göra för att vi ska kunna rekrytera så pass många deltidsbrandmän som möjligt. Som statsrådet påpekar är det jätteviktigt att vi kan upprätthålla kompetensen.
Vi kan inte gå under en lägsta nivå, för kraven är så pass höga för en deltidsbrandman för att man ska kunna upprätthålla sitt uppdrag och göra ett så bra jobb som möjligt. Till syvende och sist är det tryggheten för våra medborgare som vi ska värna.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Denna interpellation hänger givetvis mycket ihop med den tidigare interpellation som statsrådet och jag debatterade alldeles nyss.
Jag har under flera år motionerat här i riksdagen om en nationell blåljusförarutbildning, men som fallet är med de flesta motioner här i riksdagen har jag fått avslag på denna motion. Jag har tagit del av den vägledning, Säkerhet i vägtrafikmiljö , som statsrådet hänvisar till. Det är absolut en bra vägledning.
Men det är också precis vad den är - en vägledning. Att framföra ett tungt fordon - i det här fallet en brandbil - under utryckning, under stress och i hög hastighet kräver stor kunskap, mycket träning och kontinuitet i körkunskap.
Många av våra deltidsbrandmän har inte så många utryckningar under sin beredskapstid, vilket innebär att det ställs väldigt höga krav på varje räddningsman - eller räddningskvinna. Förlåt, vi ska hålla oss till jämställdhet här!
Detta är dock inte det enda område där det ställs krav på att en deltidsbrandman eller brandkvinna upprätthåller kunskap. Man ska upprätthålla kunskap inom rökdykning i varma och kalla miljöer, man ska kunna köra fyrhjuling, och snöskoter uppe i mina områden, och man ska kunna använda motorsåg. Listan kan göras lång.
All denna träning ska ske på deltidsbrandmannens eller brandkvinnans egen fritid. Vi ställer väldigt höga krav på våra deltidsbrandmän och brandkvinnor, och ersättningen de får motsvarar inte alltid det arbete de lägger ned på att upprätthålla sin kompetens.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Statsrådet har helt rätt: Det är givetvis arbetsgivaren som har det yttersta ansvaret för sina medarbetare.
Om jag inte minns fel gjordes det 2012 en utredning i Umeå där man fastslog att det under detta år dog 16 personer på grund av olyckor under räddningstjänstens arbete - och nu pratar jag inte bara om räddningstjänst utan om all blåljuspersonal.
Det är ett tufft uppdrag att framföra tunga fordon, och det krävs Ckörkort. En brandbil väger i snitt ca 20 ton. Det är ett stort fordon att framföra. För att en brandman ska få ta sitt C-körkort krävs det i dag samma kunskap i teori och praktik som för den person som ska framföra en tung lastbil.
En brandman kanske inte behöver kunskap om lastning och lossning, vilotider och annat som är specifikt för en blivande lastbilschaufför. Vi kanske måste titta på att införa ett eget utbildningsprogram för ett säkert C-körkort som är anpassat mer för det kompetensområde vi pratar om här, nämligen blåljuspersonal.
Jag vet också att det är stor skillnad på att framföra en ambulans och att framföra en brandbil. Jag tror att en anpassad utbildning skulle vara bra eftersom vi då skulle kunna inkludera fler som skulle kunna ta C-körkort.
I dag saknar många räddningstjänster personer med C-körkort och kan därför inte fylla sina räddningsgrupper på rätt sätt. Vi ställer också höga krav på våra frivilliga i räddningstjänsten.
Beroende på hur stor ort man verkar i och hur många larm stationen har varierar givetvis möjligheten att praktisera sina färdigheter och framför allt, som jag sa tidigare, möjligheten och kompetensen att framföra ett tungt fordon under stress och i pressade situationer.
Därför måste vi se över möjligheterna till en mer riktad C-körkortsutbildning. Dessutom ställer vi väldigt höga krav på att våra män och kvinnor i räddningstjänsten ska hinna träna alla dessa moment under kort tid.
Därför tror jag att vi måste se över möjligheten till ett annat C-körkort för att kunna behålla de räddningsmän vi har i dag.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Som vi redan har konstaterat är det arbetsgivaren som har det största ansvaret. Umeå universitet gjorde dock en studie 2012, om jag inte minns fel, om just blåljuspersonal och olycksfrekvens. Det är kanske någonting som statsrådet kan titta på.
Inom räddningstjänsten pågår det just nu ett arbete med ett övergripande gemensamt ledningssystem. Det är någonting som de räddningstjänster jag har besökt ser som väldigt positivt, utifrån att det är svårt att på mindre orter upprätthålla kompetens och utbildningsnivåer på sina medarbetare.
Problemet just nu är att man inte riktigt vet vilka krav som kommer att ställas och när detta ska införas, men inom räddningstjänsten ser man det som sagt som positivt.
Det är kanske någonting som statsrådet kan trycka på och ge en tydligare tidsram och ett tydligare innehåll så att det kan komma till stånd inom en snar framtid.
Ska vi upprätthålla kompetensen hos våra deltidsbrandmän krävs det handlingskraftiga lösningar, morötter till arbetsgivare och eventuella kombinationstjänster, som statsrådet har tagit upp tidigare.
Vi vill som sagt också fortsättningsvis kunna erbjuda våra medborgare den trygghet man förtjänar när man ringer 112 och begär hjälp.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag har haft den här debatten med statsrådet tidigare. Om jag minns rätt var det precis innan vi gick på sommarledighet.
Jag tycker att den fortfarande är lika aktuell som den var då, utifrån att vi fortfarande har fem regioner som erbjuder vård till papperslösa asylsökande personer som har ett utvisningsbeslut. Det innebär att vi får en ökad kostnad. Vi får längre vårdköer.
Dessutom frångår vi den lagstiftade, reglerade invandring som vi har fattat beslut om. Jag håller med min kollega Lars Beckman: Vård som inte kan anstå är anständigt att erbjuda papperslösa asylsökande personer, även sådana som fått ett utvisningsbeslut.
Det är helt okej. Men att alla ska få vård, habilitering, tandvård och rätt till hjälpmedel tycker jag inte att Sverige ska ställa upp på. Har man fått ett nej på en asylansökan ska det vara ett nej.
Jag tycker fortfarande att vi frångår den reglerade invandringen och det beslut som vi har genom att säga ja till fri vård för de personer som har fått ett nej.
Jag skulle dessutom vilja tillägga att det är märkligt att vi kan tillåta så fri tolkning i det här landet då vi har en lagstiftning som säger att det ska vara vård som inte kan anstå men att man ändå tillåter fem regioner att frångå den lagstiftningen.
Som moderat tycker jag att vi borde gå tillbaka till den lagstiftning som vi hade före 2013, som var betydligt mer restriktiv och där vård som inte kan anstå faktiskt innebar just vård som inte kan anstå. Det var inte vård som innefattar hela vårt välfärdssystem.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Det gäller viss sjukvård som inte kan anstå. Centerpartiet pratar om att vi ska ge människor ett värdigt liv. Ja, det är klart att vi ska göra det, men det handlar om människor som har rätt att vistas i landet, som har ett uppehållstillstånd och som har fått ett ja på sin asylansökan. Vi har en primärvård som går på knäna. Vi har otroligt långa köer.
Och nu pratar vi om att vi ska ha ett fastläkarsystem inom primärvården, men vi har inte doktorer eller personal så att det räcker. De flesta regioner uppvisar ett minusresultat.
Vi har vårdköer som växer för de flesta sjukdomsdiagnoser, och vi har en cancervård som absolut inte uppfyller den vårdgaranti som vi står inför.
Då ser jag ingen som helst anledning till att vi ska erbjuda vård till dem som har fått ett utvisningsbeslut, till dem som vistas i landet utan att ha ett tillstånd och till dem som är papperslösa. Detta är ingen migrationspolitisk debatt, utan detta är en ren och skär debatt om att vård som inte kan anstå är okej.
Man ska ge antibiotika till människor som har halsfluss eller som har en akut infektion eller hjärtinfarkt men inte erbjuda långa behandlingsserier och utredningar när vi står inför långa vårdköer och stora kostnader inom vår sjukvårdsapparat. Då är det inte okej att ge vård till dem som inte har rätt att vistas i landet.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
År 2009 inrättades lagen om valfrihet, eller LOV, som vi ganska slarvigt förkortar den till. Ledorden i denna lagstiftning var konkurrensneutralitet och vård på lika villkor.
I svaret jag fick av statsrådet - och jag ber om ursäkt för att jag glömde att tacka för det i början - sa statsrådet att regeringen har för avsikt att lämna förslag för att säkerställa att aktörer, oavsett driftsform, har likvärdiga villkor.
Konkurrensneutralitet ska råda mellan offentliga och fristående vårdgivare, såväl vad gäller ekonomiska villkor och en fungerande tillståndsgivning som vad gäller kvalitetskrav. Det trodde jag var ledorden när man inrättade lagen om valfrihet 2009, och nu ska man tillsätta en utredning för att säkerställa att detta verkligen gäller.
I januariöverenskommelsen står det tydligt i punkterna 60-63 att vård och omsorg ska drivas på lika villkor och på ett konkurrensneutralt sätt. I min interpellation till statsrådet lyfte jag fram Umeå.
Jag skäms över att behöva lyfta fram Umeå, i mitt eget hemlän, som ett dåligt exempel, där kommunen inte förstår att behandla alternativa driftsformer på lika villkor och inte ens förstår att behandla dem konkurrensneutralt. För ett par år sedan skulle den röda majoriteten avskaffa lagen om valfrihet i Umeå.
I sista sekunden lyckades ett par partier ändra åsikt, och man fick behålla lagen om valfrihet. Nu är dock en ny nedmontering på väg. Umeås privata utförare erbjuder hemtjänst i toppklass och får samtidigt lägst ersättning i Sverige.
Revisionsbyrån Grant Thornton har på uppdrag av ett antal hemtjänstaktörer utrett och sammanställt kostnaderna för Umeå kommuns egen hemtjänst, eftersom kommunen själv inte kunde ta fram redovisning för vad kostnaden för en hemtjänsttimme var. Resultatet visade att en timmes kommunal hemtjänst uppskattningsvis kostade ungefär 425 kronor. Detta var 2018.
Samtidigt fick de privata utförarna i genomsnitt 313 kronor i ersättning per timme. Ingen annan svensk kommun betalar en så låg ersättning - snittersättningen ligger på ungefär 401 kronor. Här kan vi diskutera var konkurrensneutraliteten och vård på lika villkor finns.
De privata utförarna i Umeå står för ungefär 60 procent av de utförda hemtjänstinsatserna, och då tycker jag att det är ännu viktigare att man sätter fingret på det stora problemet när det gäller konkurrensneutralitet och vård på lika villkor.
Nu vet jag vad statsrådet kommer att säga, nämligen att man inte ska vara inne och peta i det kommunala självstyret. Men jag tycker att det är väldigt viktigt att lyfta denna fråga ännu högre upp, eftersom Umeå kommun inte förstår vad lagen om valfrihet innebär. Därför är jag väldigt intresserad av att ta upp denna fråga och av att höra vad socialministern har att säga.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag har stor respekt för att statsrådet inte har full insyn i Umeå kommuns inre angelägenheter. Jag har även stor respekt för att statsrådet inte vet hur hela verksamheten ser ut. Så är det.
Statsrådet har helt rätt - givetvis finns det skillnad i hur man lägger upp ansvarsområdena i olika kommuner, med nattpatruller och med olika tillståndsgivningar. Statsrådet har absolut helt rätt - det är inte det jag är ute efter.
Det jag vill lyfta fram är att situationen i Umeå har gått så långt att alla avtal med de privata utförarna från och med nu är uppsagda, och nya avtal ska skrivas från och med den 1 maj. Det innebär att skillnaden blir drygt 80 kronor i timmen.
Jag har haft många samtal med olika privata utförare och även med dem i kommunens egen regi i Umeå. De säger att detta inte handlar om att det ska vara lika nivå på ersättningen, utan det handlar om att det ska vara en nivå som kompenserar de utgifter utförarna har. Från och med den 1 maj ska nya avtal tecknas, och de privata utförarnas kostnader ska efterdebiteras.
Detta innebär att privata utförare får ligga ute med lönekostnader i upp till 60 dagar. Ett företag, som är ganska stort i Umeå, har en lönekostnad på 3 1⁄2 miljon. Ska detta företag ligga ute med pengar i två månader?
Statsrådet förstår summan av det problem som jag försöker att lyfta fram. Detta är en utmaning som vi står inför och som IVO har pekat på, utifrån att man går in och granskar alla de privata utförarnas ekonomi och har åsikter om att alla privata utförare har en försämrad ekonomi.
Det beror givetvis på att ersättningsnivåerna är så låga. Det är inte en vård på lika villkor som jag tycker är acceptabel. Det här innebär, tyvärr, att från och med den 1 maj står alla 17 privata aktörer i Umeå på ruinens brant och kommer successivt, en efter en, att begära sig själva i konkurs.
Då har vi inte vård på lika villkor och ingen konkurrensneutralitet. Jag tycker att det är viktigt att lyfta upp den här frågan ett snäpp högre eftersom Umeå kommun inte behandlar sina privata aktörer på ett sjyst sätt när man gör så här.
När de står för den högsta kundnöjdheten men den lägsta ersättningsnivån i Sverige är det inte rättvist.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Nej, IVO kanske inte säger nej, men de har starka åsikter gällande de privata aktörernas förmåga att driva sin verksamhet utifrån den dåliga ekonomi de har på grund av de låga ersättningsnivåerna.
Ett snabbt överslag som är gjort i Umeå, tack vare Grant Thorntons genomlysning av hemtjänsten i Umeå kommun, visar att om de 17 privata aktörerna efter den 1 maj skulle tvingas i konkurs, vilket är ganska sannolikt, skulle det innebära en ökad kostnad för Umeå kommun med 50 miljoner kronor per år.
Det är ganska stora summor vi pratar om, och det är våra skattepengar vi pratar om. Jag tycker att det är tacknämligt att man, som ministern säger, har tillsatt en utredning.
Jag hoppas att den kommer att vara så snabb som möjligt så att regeringen i närtid kan presentera ett förslag som innebär att vi måste kunna tillgodose vård på lika villkor och garantera att konkurrensneutralitet gäller för alla aktörer inom vård och omsorg, även i Umeå kommun.