Lena Hallengren (S):
I mitt formella svar ingick inget tack till Ann-Christine From Utterstedt för frågan, så jag vill rikta ett sådant till henne nu på det här sättet. Det finns verkligen anledning att inte bara debattera detta utan också samtala om, resonera och för den delen utkräva ansvar. Jag har naturligtvis ingenting emot det, och jag är alldeles övertygad om att det inte är det som statsministern avser när han säger att man inte ska peka finger. Vi ska naturligtvis verkligen föra upp alla de problem som äldreomsorgen har stått inför under längre tid till ytan.
Vi ska också hjälpas åt, och det är väl det som är poängen - väldigt många är väldigt arbetstyngda. Det gäller förstås kommuner och regioner och ledningsfunktionerna där. Under många veckor har man nu varit i olika typer av stabslägen och krisfunktioner för att se till att man på allra bästa sätt minskar smittans spridning i samhället generellt och naturligtvis gentemot de grupper som vi vet löper störst risk att få allvarliga symtom.
Ingen i de här funktionerna gör annat, skulle jag säga, än att ägna sina vakna timmar åt att minska effekterna av ett virus som vi har känt under ett fåtal månader. Vi lär oss hela tiden mer. Ansvarsutkrävande, som jag tror någon gång kommer att vara mer samlat, när det gäller hur Sverige som land, olika myndigheter, aktörer och politiker och andra funktioner valde att arbeta är en sak.
Att hela tiden agera på den kunskap man har är inte enkelt. Men det är vårt gemensamma uppdrag. Det är klart att man kan göra en viss jämförelse mellan länder. Utan tvekan ser situationen på svenska äldreboenden annorlunda ut än den gör på äldreboenden i Norge. Men man får också bestämma sig för vilket land man jämför med, varför och i vilket läge. Det finns olika faser när det gäller den här sjukdomen. Många länder har haft så kallade lockdowns. De ser lite olika ut, men länderna har varit mer eller mindre nedstängda.
Det återstår att se vad som händer när de nu på alla möjliga sätt försöker lätta på sina restriktioner, eftersom människor inte under överskådlig tid kan leva isolerade, avskurna, utan att gå till arbete och skola och så vidare. Jag önskar inget annat än att det ska fungera och att de kan hålla smittspridningen nere. Som Anders Tegnell har sagt i många sammanhang - jag tror faktiskt att samtliga smittskyddsexperter håller med - försvinner inte viruset från vårt samhälle de närmaste veckorna, utan vi får leva med det.
Då har vi i den svenska strategin valt åtgärder som vi tror är hållbara över tid och som människor kan hålla i. Jag tror att det är för tidigt att säga vem som egentligen har valt rätt förhållningssätt. Det finns dock anledning att verkligen fundera över hur situationen kan bli annorlunda i äldreomsorgen.
Eftersom pandemin inte är över finns det alla skäl att göra annorlunda framöver, inte minst i alla de regioner och kommuner som hittills har ganska liten smittspridning. Jag är övertygad om att man varje gång man hamnar i ett läge där man kan prioritera välfärd före annat ska prioritera välfärden. Och när man prioriterar välfärden måste äldreomsorgen komma högre upp på listan över olika välfärdsinsatser.
Jag tror att det är 135 000 män och i huvudsak kvinnor som arbetar som undersköterskor och vårdbiträden inom vård och omsorg. Det är en kategori som drar ett enormt lass. Och det gör de under förutsättningar som jag tycker att vi ska reflektera över, också när det inte är pandemi och kristid. Det handlar om timanställningar, löner, förutsättningar, villkor och många gånger för låg eller kanske bristfällig vårdutbildning.
Om man i grund och botten saknar den vårdutbildning som krävs och utbildning i de hygienkrav och rutiner som borde gälla i verksamheten blir det såklart extra ansträngande i de här situationerna. Att utkräva ansvar ska naturligtvis göras på många olika sätt. Men jag tror inte att det just nu tjänar någon att säga vems fel det var att beredskapslagren inte räckte till. Den diskussionen återkommer jag gärna till.