KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Strandhäll (S):
Jag tackar Johan Forssell för denna interpellation om ett ämne som är oerhört angeläget. Vi ser att den psykiska ohälsan ökar i hela landet. Det är den vanligaste orsaken till sjukskrivning för både män och kvinnor sedan 2006. Inte minst bland unga kvinnor ser vi att andelen som hamnar i psykisk ohälsa ökar starkt.
Tittar man på folkhälsan överlag, som i stort förbättras, är detta det område där vi inte ser förbättringar utan tvärtom. Därför är detta en starkt prioriterad del av det åtgärdspaket som regeringen lade fram för ett år sedan. Precis som Johan Forssell säger är detta en ytterligt komplex fråga som kräver åtgärder av flera olika slag.
Därför har regeringen under hösten, som en komplettering till det åtgärdspaket som vi lade fram för ett år sedan, tecknat avsiktsförklaringar med såväl samtliga arbetsgivarorganisationer som samtliga fackliga organisationer på den svenska arbetsmarknaden.
Inriktningen hos dessa avsiktsförklaringar och de åtaganden som parterna har gjort handlar just om att stärka det förebyggande arbetet ute på arbetsplatserna men också den arbetsplatsnära rehabiliteringen.
Det handlar om att man ska börja arbeta mer proaktivt med till exempel företagshälsovårdsresurser för att kunna förebygga arbetsmiljöer som riskerar att skapa en stress och ohälsa som leder i denna riktning.
Vi har också fått den nya föreskriften om social och organisatorisk arbetsmiljö på plats, som tar sikte just på den psykiska ohälsan och på att man ska undersöka dessa arbetsmiljöer. Vi har tillfört medel till Arbetsmiljöverket för att stärka inspektionerna i de kvinnodominerade verksamheterna, som är mest drabbade. Regeringen har också satsat särskilda medel på forskning om kvinnors arbetsmiljö.
Vi avsätter 1 miljard kronor per år 2016-2019 för insatser inom psykia-tri och psykisk hälsa och har i fråga om detta allokerat särskilda resurser till just primärvården, som man ofta vänder sig till.
Dessutom har vi en överenskommelse med Sveriges Kommuner och Landsting kring en bättre process när det gäller att stötta behandlingar av KBT-slag och psykodynamiska behandlingar vid psykisk ohälsa. Vi har tillfört 500 miljoner kronor för detta. Mycket görs alltså i dag, men jag tror också, som Johan Forssell säger, att mer kanske behöver göras.
Framför allt delar jag tankegången att när du kommer 90 dagar in i ett sjukfall minskar sannolikheten mycket för att du ska komma tillbaka till arbetsmarknaden igen. Därför menar jag att mycket mer behöver hända innan man kommer till en aktivitet från Försäkringskassans sida.
Regeringen kommer därför att återkomma efter årsskiftet med förslag om att stärka individens rätt till rehabilitering tidigt i ett sjukfall. Då pratar jag inte om den rehabilitering som kommer efter 90 dagar utan om den arbetsplatsnära rehabiliteringen, som ska ske betydligt tidigare och som forskningen visar oss är det som är mest framgångsrikt för att få tillbaka människor i arbete.
Där ligger regeringens fokus just nu när det gäller åtgärder.
Annika Strandhäll (S):
Vi måste som sagt vara noga i det här, och jag kan konstatera att när jag tillträdde som socialförsäkringsminister hösten 2014 hade sjukpenningtalet stigit med 55 procent och kostnaden ökat från 21 miljarder till en bit över 30 miljarder.
Precis som Johan Forssell säger var den prognosticerade kostnaden för sjukpenningen 2020 52 miljarder. Det är en svindlande summa, och det måste man ha med sig att det är.
Sedan har vi kunnat se att efter att regeringen nu har implementerat sina åtgärder - för vi implementerar faktiskt åtgärder i verkligheten - för att komma till rätta med ökningen som har pågått sedan 2010 säger den absolut senaste prognosen att vi kommer att landa på runt 40 miljarder till 2020.
Det är naturligtvis för mycket, men jämförelsevis går det definitivt i rätt riktning. Sjukpenningtalet för ett år sedan var prognosticerat till 12,7 till 2020. Regeringens mål är 9. I den senaste prognosen som jag mottog från Försäkringskassan pekar man nu på att det kommer att landa på 9,9 till 2020.
Då är regeringens åtgärdsprogram inte ännu fullt genomfört. Vi kan se att inflödet i sjukförsäkringen har halverats det senaste året. Till det ska också läggas att vi har åtaganden från arbetsmarknadens parter som jag tror oerhört mycket på och som handlar om att åstadkomma det som också var regeringens syfte med förslaget till hälsoväxling, som vi lade fram tidigt under året.
Det är viktigt att påpeka, Johan Forssell, att vi lade fram ett lagförslag om hälsoväxling för att regeringen i ett läge då sjuktalen ökar inte kan sitta på händerna, utan man måste göra vad man kan. Samtidigt som regeringen presenterade det förslaget gav vi också arbetsmarknadens parter en möjlighet att som ett alternativ sluta sådana här avsiktsförklaringar. Regeringen skulle då avstå från sitt lagförslag. Arbetsmarknadens parter tog upp den kastade handsken och presenterade det här för regeringen.
Det som man har åstadkommit är egentligen det som hälsoväxlingsförslaget skulle åstadkomma, nämligen att få fler insatser tidigt i ett sjukfall. Det är min bedömning att det är där man behöver lösa detta. Jag har också noterat det reformpaket som Moderaterna och Johan Forssell pratar om att man vill lägga fram.
Samtidigt kan jag konstatera att under de år som ni regerade, inte minst de sista fyra åren, skenade sjuktalen och kostnaderna. Ni utförsäkrade 100 000 personer men fick inte kontroll på sjuktalen.
Jag tror därför inte på att man gör människor friskare på det sätt som ligger i Moderaternas förslag och som handlar om att man återigen ska införa en bortre parentes som visade sig vara helt ineffektiv och som dessutom tar sikte på fel ände av sjukfallet.
Jag tror inte heller på att man med ett hot om fler karensdagar eller försämrad ekonomi gör människor friskare, utan insatserna måste göras på arbetsplatserna och tillsammans med dem som drabbas av ohälsa för att man så snabbt som möjligt ska komma tillbaka till arbete igen. Sedan ska försäkringen fungera - det är en sak - men det är inte där vi löser problemet med den ökande psykiska ohälsan.
Annika Strandhäll (S):
Det är intressant att Johan Forssell talar om facit. Jag förstår inte hur man kan få en utveckling som handlar om att sjuktalen har ökat med 55 procent eller att kostnaderna har stigit från 21 till över 30 miljarder till att vara ett positivt facit.
Det har skett samtidigt som man, under samma tidsperiod, för första gången i Sverige har infört en bortre tidsgräns i sjukförsäkringen och utförsäkrat 100 000 personer. Det är inget bra facit. Det är inte på det sättet man gör människor friskare.
Jag tror återigen att det är viktigt att påpeka att det för regeringens del handlar om att försöka åstadkomma en förändring, på riktigt, och inte bara uppnå en prognos om 9,0 till 2020. Vi ska de facto ha fått arbetsplatser i Sverige där människor är friskare och inte behöver bli sjuka.
Och om man skulle bli sjuk ska man för det första kunna känna sig ekonomiskt trygg och för det andra få stöd och hjälp så tidigt och snabbt som möjligt, för att kunna komma tillbaka till hälsa och arbete igen. Det är regeringens målsättning. Vi hoppas att vi framöver ska slippa ha så här starkt varierande sjuktal som vi har haft under lång tid i Sverige. Det är inte bra för någon. Regeringen kommer inte att göra motstånd.
Om det läggs fram bra och genomtänkta förslag är det klart att regeringen kommer att ta dem till sig med glädje. Men det måste handla om att lösa det här på riktigt, inte bara om att utförsäkra människor eller försämra de ekonomiska förutsättningarna för sjuka. Det tror jag nämligen inte på. Vi ska lösa det här. Vi är på rätt väg. Vi kommer förhoppningsvis att klara det.
Annika Strandhäll (S):
Vi har en i många delar ganska ny arbetsmarknad med nya utmaningar.
Jag tror att man behöver ha en ganska pragmatisk hållning och också ett nytänk kring flera av de frågor som vi har diskuterat i dag för att hitta smarta lösningar tillsammans med arbetsmarknadens parter när det gäller att stimulera människor att till exempel komma in tidigare på arbetsmarknaden. Det finns sådana idéer.
Detta har också varit en viktig fråga som parterna fört in i det fortsatta arbetet för ett längre arbetsliv, precis som parterna också har tagit upp frågan om möjligheter till omställning under arbetslivet. Där behöver vi tillsammans med fack och arbetsgivare formulera vad som är politikens roll när det gäller att stötta detta och vad som är arbetsmarknadens parters roll. Jag är övertygad om att man behöver underlätta för människor här.
När vi nu diskuterar ett längre arbetsliv skulle jag gärna vilja passa på att säga - det kan ju vara någon som tittar på den här interpellationsdebatten - att jag ofta får höra att vi skulle kunna lösa detta genom att höja avgifterna i pensionssystemet och att det skulle vara tillräckligt för att vi skulle klara av finansieringen av de framtida pensionerna. Jag tror att det är viktigt att säga att detta inte är en möjlig väg.
För det första skulle det bli alldeles för dyrt, och för det andra skulle det få genomslag först om 40 år. Vi måste se pragmatiskt på hela den här frågan och sätta ned foten politiskt. Nu har vi arbetat. Vi fick klart avsiktsförklaringen i höstas. Jag ser fram emot att vi i pensionsgruppen nu under våren kommer att fortsätta arbeta med tidsplanen för ett genomförande.
Annika Strandhäll (S):
Christina Örnebjär har frågat mig om jag kommer att ta några initiativ för att underlätta för föräldrar till barn med kronisk sjukdom eller funktionsnedsättning att delta i att lära upp personal i förskola och skola hur de ska hantera barnets behov. Christina Örnebjär har även frågat mig om jag tar några initiativ för att underlätta för föräldrar att avstå från förvärvsarbete för att stödja sina barn i skola och förskola när den personal som kan barnets behov är frånvarande.
Som nämndes i svaret på Christina Örnebjärs interpellation 2015/16:710 delar jag Christina Örnebjärs syn att barn med diabetes ska ha en säker skoldag och precis som alla barn ha rätt till en likvärdig utbildning i en trygg miljö.
Sedan Christina Örnebjärs föregående interpellation i frågan har rättsläget förtydligats genom dom i Högsta förvaltningsdomstolen, som fastställer förvaltningsrättens dom, och därmed Försäkringskassans avslag i det aktuella ärendet.
Kommunerna är ansvariga för att alla barn ska kunna gå i skola och ska erbjuda barn över ett år förskola i den omfattningen som behövs med hänsyn till förälderns förvärvsarbete, oavsett om barnet är i behov av stöd, och vad gäller egenvård är det hälso- och sjukvården som avgör vilken åtgärd som kan utföras som egenvård i varje enskilt fall.
Barns rätt till stöd i förskola och skola är en förutsättning för att barn och föräldrar ska kunna känna sig trygga samt för att föräldrar ska kunna förena familj och arbete. Föräldraförsäkringen och den tillfälliga föräldrapenningen ger föräldrar möjlighet till kompensation för förlorad arbetsinkomst när föräldern tillfälligt måste avstå från arbete i ett antal olika situationer när barnet är sjukt eller behöver besöka läkare.
För att ge alla barn en säker vistelse i förskolan och skolan är det viktigt att personalen inom hälso- och sjukvården, förskola och skola samt föräldrarna samarbetar så att egenvården fungerar så tryggt och bra som möjligt.
Socialstyrelsen har haft regeringens uppdrag att kartlägga hur hälso- och sjukvården arbetar när det gäller egenvårdsinsatser, och myndigheten drar slutsatsen att den behöver ta fram tydligare information om hälso- och sjukvårdens ansvar för bedömning, information och samråd med andra aktörer vid egenvårdsinsatser. Regeringen ser behov av att belysa möjligheten att kombinera arbete och föräldraskap.
Att kombinera arbete och föräldraskap kan vara särskilt utmanande för föräldrar till barn med kronisk sjukdom eller funktionsnedsättning. Regeringen har i februari 2016 tillsatt en utredning som ska göra en översyn av föräldraförsäkringen, och i detta ingår även den tillfälliga föräldrapenningen.
Regeringen genomför därtill flera satsningar för att förstärka elevhälsan, öka personaltätheten i skolan och minska barngruppernas storlek i förskolan.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Christina Örnebjär, för en mycket viktig interpellation! Föräldrar till barn med diabetes hör av sig även till mig och pekar på problematiken i detta.
Precis som Christina Örnebjär säger är vi i ett läge nu där också Högsta förvaltningsdomstolen har sagt att som lagen är utformad i dag är den tolkning som Försäkringskassan har gjort för hur lagen kan nyttjas ganska klar, det vill säga det är inte möjligt att använda den tillfälliga föräldrapenningen för detta inom lagens ramar som det ser ut i dag.
Sedan vi talade om detta sist, eller åtminstone vet jag inte om jag lyfte upp det som ett argument förra gången, har Socialstyrelsen under den här tidsperioden haft regeringens uppdrag att kartlägga hur hälso- och sjukvården arbetar när det gäller egenvårdsinsatser.
Den här kartläggningen visar bland annat precis det som Christina Örnebjär beskriver, att patient och föräldrar ofta får rollen som bärare av information om egenvård till andra eller måste hjälpa till på det sätt som vi har sett att man gjort inom ramen för den tillfälliga föräldrapenningen under ganska lång tid.
Socialstyrelsen drar därför slutsatsen att myndigheten behöver ta fram tydligare information om hälso- och sjukvårdens ansvar för bedömning, information och samråd med andra aktörer vid egenvårdsinsatser.
Att hälso- och sjukvården och skolan tillsammans med föräldrarna kan säkerställa en trygg miljö runt barnet tror jag är otroligt viktigt. Det är ingenting som vi ska tumma på utan tvärtom vara mycket tydliga med och förstärka även framöver. Däremot, precis som jag också sa i mitt svar på den här interpellationen, har vi också just nu en pågående översyn av hela föräldraförsäkringen.
Där finns också den tillfälliga föräldrapenningen med. Inte minst mot bakgrund av det arbete som Christina Örnebjär med flera har lagt ned på att lyfta fram hur verkligheten ser ut är det en fråga som självklart finns med i översynen av den tillfälliga föräldraförsäkringen.
Om det nu inte ryms inom lagens ramar i dag är det någonting som vi behöver ta hänsyn till kopplat till hur det ser ut. Den frågan finns som sagt med i det fortsatta arbetet.
Annika Strandhäll (S):
Den nivå vi har när det gäller diabetes bland barn och unga är verkligen slående. Det gäller också den ökningstakt som vi har sett över tid.
Jag har den största respekt för den oro som föräldrar uttrycker, och för den svårighet som många målar upp när det gäller att lösa den ledighet man känner att man behöver för att säkert kunna lämna sitt barn i skolan eller förskolan.
Därför finns den frågan med i översynen av den tillfälliga föräldrapenningen. Som tidsplanen ser ut just nu kommer utredningen att lägga fram förslag i höst, för att det ska vara möjligt för regeringen att lägga fram förslag under mandatperioden.
Christina Örnebjär beskriver också det som Socialstyrelsen delvis har kommit fram till i sin kartläggning, nämligen att samspelet mellan föräldrar, hälso- och sjukvård och skola brister i någon mån.
Det är å ena sidan hälso- och sjukvårdens ansvar att bedöma i vad mån man kan lägga över ansvaret för egenvården på skolan eller förskolan - om det är säkert att göra det. Det är å andra sidan skolans och rektorns ansvar att allokera tillräckliga resurser för de barn som har de behoven i skolorna eller förskolorna. Det handlar dock inte bara om det.
En annan viktig sak som Christina Örnebjär lyfter upp är den oro som en hel del personal känner när de arbetar med att vara behjälpliga med egenvårdsinsatser. Det är inte minst viktigt.
Som regelverket är utformat i dag har arbetsgivarna ansvar för att se till att personalen har den kompetens som krävs men också att man känner sig trygg med att utföra arbetsuppgifterna. Det finns uppenbarligen flera saker att jobba vidare med.
Vi jobbar vidare med spåret att se över den tillfälliga föräldrapenningen, hur den kan nyttjas och hur den bör kunna nyttjas. Men vi jobbar också vidare med det andra spåret som har blivit tydligt, inte minst i de här fallen, nämligen att samspelet behöver bli bättre - oavsett. Det handlar också om att skapa en trygghet för föräldrarna.
Jag tänkte på precis det exempel som Christina Örnebjär lyfte upp och som jag också möts av ofta: oförutsägbarheten, den plötsliga förändringen, som man många gånger möter när det handlar om barn med diabetes. Jag förstår att man kan känna sig väldigt orolig inför den, både som förälder och som personal i skola eller förskola. Jag tackar för en bra interpellation.
Jag är övertygad om att Christina Örnebjär kommer att ligga på i den här frågan framöver. Det är bra och viktigt; det är många som är berörda.
Annika Strandhäll (S):
När jag läste Christina Örnebjärs interpellation noterade jag detta. Några av orsakerna till att vi ser över hela föräldraförsäkringen är att samhället har förändrats, att arbetslivet har förändrats. I dag arbetar ofta båda vårdnadshavarna heltid, deltar på heltid på arbetsmarknaden.
Det förutsätts också. I dag är ganska många föräldrar ensamstående. Vi vet att det är en grupp som är ekonomiskt utsatt, till exempel. Regeringens ingång i översynen av föräldraförsäkringen har handlat om hur vi ska åstadkomma en mer modern föräldraförsäkring som svarar upp emot de behov vi ser i dag.
Det gäller mer jämställdhet, att vart femte barn växer upp i en stjärnfamilj - som inte ser ut som en kärnfamilj - och att arbetsmarknaden har förändrats; det ställs andra krav. Jag noterade att Christina Örnebjär lyfte upp det här med kontaktdagar och nämnde det i samband med LSS, till exempel.
En spännande tanke som jag vet att Föräldraförsäkringsutredningen tittar på är att klustra föräldraförsäkringen på ett annat sätt. Det skulle kunna finnas möjlighet till kontaktdagar eller barndagar som kan nyttjas på ett annat sätt än i dag, kanske också högre upp i åldrarna. Många tonårsföräldrar pekar på vikten av att kunna vara närvarande i barnens liv på ett annat sätt.
Det är spännande att vi tillåter oss att ha en lite mer kreativ debatt och inte bara behöver fokusera på att allt måste vara som det alltid har varit utan att vi kan justera våra socialförsäkringar efter verkligheten och de behov som människor faktiskt har. Tack för en bra debatt!
Annika Strandhäll (S):
Katarina Brännström! Jag delar synpunkten att det här är otroligt viktiga frågor, inte minst för alla de kvinnor som drabbas av sjukskrivning. Jag är också helt överens med Katarina Brännström om att arbetsgivarna har ett stort ansvar.
Inte minst visar forskning och studier att det är tidigt i sjukfall, i samråd med arbetsgivarna och med möjlighet att anpassa arbetet på arbetsplatsen, som vi har störst möjlighet att få tillbaka människor till hälsa och arbete. Det räcker att du kommer tre månader in i en heltidssjukskrivning för att sannolikheten att du ska komma tillbaka till arbetsmarknaden ska minska med 70 procent.
Det är därför som vi i regeringen i det åtgärdspaket som vi har lagt fram och i det arbete som vi nu har med arbetsmarknadens parter trycker väldigt hårt på tidiga insatser. Det handlar också om satsningar på samverkan mellan arbetsgivare, hälso- och sjukvård, Försäkringskassan och individen för att man snabbt ska komma tillbaka. En av de 25 åtgärderna är att vi har förändrat det försäkringsmedicinska beslutsstödet.
Det innebär att det sedan årsskiftet just för psykiatriska diagnoser rekommenderas betydligt kortare sjukskrivningstider och deltidssjukskrivning, vilket jag tror är viktigt. Nu handlar det om att få hälso- och sjukvården att använda sig av detta, så att människor inte ska behöva gå in i långa heltidssjukskrivningar. Däremot är det så här när det gäller den bortre tidsgränsen: Det visade sig att 2 procent av dem som blev utförsäkrade kom tillbaka till arbetsmarknaden.
Mellan 70 och 80 procent snurrade runt i försäkringen. Jag tror inte att det är där vi ska fokusera, Katarina Brännström. Jag tror att vi ska fokusera mer på friska arbetsplatser och se till att människor inte går in i långa sjukskrivningar. Och för dem som av en eller annan anledning har hamnat där ska det finnas adekvat stöd och hjälp. Men vi ska förhindra så många som möjligt från att hamna där. Det är min bestämda åsikt. Tack så mycket för en bra debatt!
Annika Strandhäll (S):
Lotta Finstorp har frågat statsrådet Ardalan Shekarabi vilka slutsatser statsrådet drar av resultaten i rapporten om att sjukfrånvaron är lägre i privat välfärdsverksamhet jämfört med i offentlig välfärdsverksamhet, och vilka åtgärder detta föranleder från statsrådets sida. Frågan har överlämnats till mig. Sjukfrånvaron har ökat med närmare 80 procent sedan 2010. Sjukfrånvaron har ökat inom alla sektorer på arbetsmarknaden.
I den rapport från Försäkringskassan som Lotta Finstorp hänvisar till framgår att antalet sjukfall är störst inom kommunerna, följt av landstingen, staten samt den privata sektorn. Enligt Försäkringskassan kan en del av skillnaderna i sjukfrånvaro mellan olika sektorer förklaras av arbetsmiljöproblem i verksamheter såsom vård, skola, omsorg och socialtjänst inom den kommunala och landstingskommunala sektorn.
Andra förklaringar kan vara skillnader i organisation och ledarskap, anställningsformer och avtalsförhållanden, de anställdas köns-, ålders- och utbildningssammansättning samt verksamhetens inriktning och innehåll. Att skillnader i sjukfrånvaro inom en viss bransch beror på just privat eller offentlig driftsform är dock inget som Försäkringskassans rapport visar. Driftsformen är således endast en av flera förklaringsfaktorer.
Regeringens mål är en långsiktigt låg och stabil sjukfrånvaro för både kvinnor och män. Avgörande för en sådan utveckling är att arbetsmiljön förbättras. Detta gäller särskilt den psykosociala arbetsmiljön på kvinnodominerade arbetsplatser i vård, skola och omsorg. Jag vill därför lyfta fram betydelsen av de nya föreskrifterna från Arbetsmiljöverket om organisatorisk och social arbetsmiljö.
Föreskrifterna kommer att vara ett verktyg för att förebygga sociala och organisatoriska arbetsmiljörisker och att tydliggöra ansvaret för dessa frågor. Jag kan konstatera att det har blivit ett ökat fokus på dessa frågor i och med de nya föreskrifterna. Även om sjukfrånvaron varierar mellan olika sektorer och branscher behöver det vidtas åtgärder inom samtliga sektorer på arbetsmarknaden.
Det är därför glädjande att arbetsmarknadens parter för såväl den landstingskommunala som den statliga och privata sektorn på ett mycket positivt sätt svarat på regeringens initiativ om partsgemensamma insatser för friskare arbetsplatser och minskad sjukfrånvaro. Inom samtliga dessa sektorer vidtas nu, utifrån de avsiktsförklaringar som parterna kommit överens om, insatser för att möta respektive sektors särskilda utmaningar.
Att insatserna är anpassade till situationen inom respektive sektor och bransch är en förutsättning för att nå önskvärt resultat. Jag har återkommande möten med arbetsmarknadens parter för att följa upp parternas arbete och diskutera pågående, planerade och framtida åtgärder som bidrar till friskare arbetsplatser och en långsiktigt stabil sjukfrånvaro.