Ali Esbati (V):
Jag tackar Jonas Sjöstedt för frågan och Maria Larsson för svaret. I det väldigt allmänt hållna svaret när det gällde kollektivavtal ger dock inte ministern intryck av att det skulle vara problematiskt att privatiseringarna har lett till att många arbetsgivare inom hemtjänstverksamheten saknar kollektivavtal, vilket är det Jonas Sjöstedt har frågat om.
Det tycker jag vittnar om ett mer allmänt problem i hur regeringen ser på utvecklingen på den svenska arbetsmarknaden i allmänhet och utvecklingen för dem som arbetar inom välfärdssektorn i synnerhet. Jonas Sjöstedt nämner i sin interpellation en granskning som har gjorts i Stockholm, där det visar sig att hälften eller mer av hemtjänstföretagen saknar kollektivavtal.
Det är svårt att veta varför ministern inte riktigt vill kommentera det i sak; hon pratar i stället i allmänna ordalag om att det är viktigt att de som äger och driver företag inom välfärdssektorn har ett långsiktigt och seriöst engagemang.
Kanske tänker hon sig att orden ska leda till att vinstdrivande företag på något sätt får sig en tankeställare - det är väl mindre troligt - eller också beror det på att ministern inte vet, eller inte tycker att det spelar så stor roll, vad det innebär att anställda saknar kollektivavtal. Det spelar stor roll. Det betyder att viktiga försäkringar av olika slag ofta saknas - och det i en bransch där vi vet att det ofta är väldigt tungt att arbeta.
Det betyder att man kan gå miste om tillägg för arbete på obekväm arbetstid och gå miste om övertidsersättning, vilket kan betyda enormt mycket för slutlönen - och det i en bransch där betalningen från början ofta är väldigt låg. Det kan också, som Jonas Sjöstedt var inne på, betyda helt orimligt långa resor som man inte får betalt för. Det betyder att man får en väldigt lång arbetsdag och en oacceptabelt låg timlön.
Det här är arbetsförhållanden som alltså kan råda samtidigt som pengarna till den tjänst som ska utföras kommer från det offentliga. Som det företag som vunnit upphandlingen lägger man över kostnaden för att klara av sina åtaganden på de anställda. Det här är anställda som ofta har en utsatt situation i samhället och i arbetslivet; ofta är det kvinnor med invandrarbakgrund som på det här sättet kommer i kläm.
Ministern pekar på olika utvärderingar som säger att de äldre är nöjda, men vi vet ju att det finns stora metodproblem med den typen av undersökningar. Det påpekar bland annat Socialstyrelsen själv. Det kan vara problemet att de mest utsatta inte svarar eller problemet att många befinner sig i beroendeställning till den som frågar.
Inte minst kan det vara så att de som är i vinstdrivande verksamhet är mer beroende av att få de rätta svaren, så att säga, vilket ställer dem som svarar i en svår situation. Bilden är också en annan när vi pratar om objektiva faktorer som går att mäta tydligt, som till exempel personaltätheten.
Då är bilden en annan; då är det lägre personaltäthet i den här branschen när det kommer till de vinstdrivande företagen - och det i en situation där det helt uppenbart spelar roll om man har lägre bemanningsgrad. Vi vet nämligen att det inte fungerar som till exempel i industrin, där man kan hävda att man har en snabbare och bättre maskin. Det är själva den tid de anställda får med de hjälpbehövande som är tjänsten.
Då är det klart att man får den typ av situationer som Jonas Sjöstedt beskrev. Dessutom ska vi komma ihåg att det till och med där finns anledning att tro att det finns problem som inte upptäcks, eftersom många kommuner inte genomför kontroller efter att upphandlingen är färdig.
Situationen är alltså att vinstmotivet påverkar själva tjänsten, men det har Maria Larsson ingenting särskilt att säga om - mer än att det är fint och bra med valfrihet. Det skulle vara fint att få veta hur ministern egentligen ser på detta och på det privatiseringstvång som kan komma fram i den utredning som har genomförts, Framtidens valfrihetssystem - inom socialtjänsten , där det kan bli ännu mer tryck på att privatisera.