KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Lindholm (MP):
Nu sade Anti Avsan inte det, utan han sade att man höjde från 6 till 15, men vi ska inte bråka om det. Det är helt klart att det handlar om den här ordleken. Det är den som Anti Avsan påstår skulle vara ett faktafel. Det kommer vi naturligtvis inte att kunna reda ut och bli ense om.
Men faktum är att det som står i lagen är att tillståndshavaren som driver den här verksamheten har en skyldighet att säkerställa ett visst belopp. Jag har läst den där gröna väldigt noggrant även om det är ett tag sedan, så jag vet att det finns olika typer av kärntekniska verksamheter med olika nivåer.
Som jag också påpekade är det så att utöver de 12 miljarderna har konventionsstaterna en överenskommelse som vi nu ingår att klara ytterligare 3 miljarder. Därutöver är det så att säga det enskilda landet som får stå för det. Att sedan anläggningshavaren skulle ha försäkringar därutöver är ingenting som vi styr med den här lagstiftningen, utan det är naturligtvis upp till anläggningshavaren. Det är klart att om de kan skaffa fram andra resurser finns ju det.
Nu fick jag inte hålla mitt föredrag som jag hade tänkt, och då kanske Anti Avsan hade förstått mer vad det handlar om. En sådan här typ av radiologisk olycka berör kostnader som ligger så oerhört långt över de pengar vi pratar om här.
Även de eventuella försäkringar som anläggningshavaren har omfattar belopp som inte rör sig i närheten av de summor som en sådan här olycka handlar om. Det som jag driver som tes är att när de här tillgångarna är tömda, och de skulle de ju vara även vid ett ansvarsgenombrott, töms de ju när ägaren drabbas.
Därför kommer vi ändå i slutändan att ha ett stort samhälleligt ansvar, och det är det jag tycker att vi borde försöka minska.
Jan Lindholm (MP):
När Yvonne Andersson påstod att jag på något sätt skulle ha vilsefört kammaren då jag tog upp hur många barn som berörs av vräkningar var jag tvungen att begära replik.
Jag talade så sent som i går med de ansvariga på Socialstyrelsen och Konsumentverket om just det projekt som regeringen gett dessa myndigheter, med Socialstyrelsen som huvudman, i syfte att minska antalet barn som berörs av vräkningar.
Jag har alltså fått färska siffror som lades ut på hemsidan i går och som gäller fram till och med den 31 december 2009. Antalet barn som berördes av vräkningar ökade från 2008 till 2009 med 36 barn, från 3 004 till 3 040. Att påstå att inga barn längre berörs är därför fel. Det var 3 040 barn som berördes av vräkningar förra året.
Det jag ville poängtera med att ta fram dessa siffror var att projektet inte har lyckats minska antalet barn som berörs av vräkningar nämnvärt. Under de år som projektet har pågått har antalet legat på lite drygt 3 000 barn per år. Någon skillnad har det alltså inte blivit. Jag var snäll mot regeringen när jag sade att det kan ses som positivt eftersom antalet begärda vräkningar har ökat med några hundra.
Då kan det vara bra att antalet barn inte har ökat med mer än 36 från 2008 till 2009. Det skedde en kraftigare och snabbare ökning under den förra regeringen. Det kan också vara en poäng i debatten.
Jan Lindholm (MP):
Jag tycker att man ska vara mer ödmjuk i politiken än att påstå att något är fel. Jag skulle kunna kommentera, men jag sade i mitt anförande att jag skulle låta bli det. Jag kanske skriver en artikel sedan om saker som har sagts. Jag kommer att läsa protokollet mycket noga.
Jag har i debatten hört uttalanden där det är tydligt att den som har fordran i dessa sammanhang går före och att egendom är viktigare än människor. Det framgår tydligt i texten. Den diskussionen hade jag dock tänkt att vi skulle slippa denna gång. Men den är intressant, för det handlar om politiska värderingar, och jag tar gärna upp den tråden senare.
Det är lite märkligt att Yvonne Andersson påstår att den här regeringen har gjort insatser för att minska barnens utsatthet.
Det finns procentsiffror på hur andelen barn som berörs av vräkningar har minskat år för år i förhållande till de begärda vräkningar som årligen redovisats.
Några distrikt i landet för manuell statistik, så det kan finnas något litet fel i detta. Under början av 2000-talet lyckades man minska antalet berörda barn med 5-15 procent.
Sedan vi fick denna regering har antalet fall i förhållande till de vräkningar som begärts ökat med 1,23 procent, 1,18 procent och nu senast 2009 med 2,61 procent. Jag tycker därför inte att man kan säga att man har varit framgångsrik i detta, men jag kan se omständigheter som gör att det inte var så enkelt.
Jan Lindholm (MP):
Jag ska inte förlänga debatten eftersom jag är nöjd med svaret. Låt mig som avslutning ge en kort rekommendation. Om det finns tid över, gå in och titta på Epas hemsida och läs deras text om inomhusmiljö och cancerrisker. Jag tror att det är bra om ministern i olika sammanhang kan, när det passar, ta upp den tråden och prata med forskare om den.
Jag menar inte att ministrarna ska sitta vid sina skrivbord och bestämma vad det ska forskas om, men jag tror att det spelar stor roll vad ledande politiker pratar om när prioriteringar sker i samhället. Ministern kan naturligtvis gå in på mp.se/janlindholm och klicka på Inomhusmiljö och titta på presentationerna från seminariet den 11 november, som jag vet att ministern inte kunde komma till. Där var bland annat en amerikansk forskare som har jobbat med bakgrunden till den speciella lagstiftning som finns för just spädbarn.
Små barn med sköra lungor är oerhört sårbara när det gäller dålig inomhusmiljö. Dessa toxiner är dessutom vävnadsnedbrytande. Klena lungor gör att sjukdomar lätt gör entré genom trasiga lungblåsor. Titta på det!
Jan Lindholm (MP):
Först vill jag tacka för svaret, som jag i och för sig tycker är lite väl försiktigt. Det ska naturligtvis inte falla någon sorts kritik på statsrådet för att utrikesministern inte kunde svara på interpellationen. Jag ställde den till utrikesministern eftersom han brukar delta i Nordiska rådets sessioner, och jag kan tänka mig att svaret kanske hade blivit något annorlunda om det hade kommit från honom.
Jag noterar att statsrådet delar min oro för klimatförändringarnas effekter för människor som lever i fattigdom. Jag noterar även att statsrådet anser att konsekvenserna av klimatförändringarna riskerar att bli störst i utvecklingsländerna.
Jag hoppas dock att statsrådet även delar min oro för människor som inte anser sig som fattiga men som bor i låglänta deltaområden och riskerar att översvämmas och även min oro för alla dem som inte bor i utvecklingsländer men som ändå redan drabbas av klimatförändringarna.
Det är till exempel alla de som har fått sina hem nedbrända i Grekland, i Australien och i Kalifornien på grund av extrem torka. Det är en effekt av klimatet. Det var alla de äldre människor i södra Frankrike som dog en sommar för tre år sedan när man hade extrem hetta på grund av klimatförändringarna. Det gäller flera av de människor som redan lämnat sina låglänta söderhavsöar.
De var välutbildade och levde inte alls i fattigdom på sina öar. Jag vill med detta nyansera den bild som ministern ger av att det bara skulle vara fattiga utvecklingsländer som drabbas av klimatförändringarna. Vi som lever i moderna, så kallade utvecklade samhällen är väldigt beroende av komplicerade strukturer som mycket väl kan slås ut och drabba oss hårt.
Vi vet att kraftigt regn kan få sjöar att svämma över även i vårt land, och flödet i våra vattendrag kan bli så kraftiga att både järnvägar och vägar spolas bort. Kraftledningsstolpar kan rivas ned, elledningar slitas sönder och fjärrvärmenät förstöras. Viktig infrastruktur kan rasa samman, och vi är väldigt sårbara.
När våra kustvatten har blivit två grader varmare klarar vi inte längre av att kyla reaktorhärdarna, och då måste vi stänga våra kärnkraftverk. Jag tror inte att jag i min interpellation har ställt krav på omförhandling av flyktingkonventionen, eftersom jag är medveten om att biståndsorganisationer, FN och alla som arbetar med det ser just den risk som ministern pekar på.
Jag inser att det var en dålig formulering från min sida.
Jag skulle egentligen vilja veta hur regeringen ser på den rekommendation som Nordiska rådet tog på sin session år 2007. Där rekommenderade vi att de nordiska länderna ska ta ett gemensamt initiativ inom EU för att lyfta upp frågan till FN på lämpligt sätt och starta ett globalt rundabordssamtal med världens ledare kring hur vi hanterar dessa frågor.
Det tar ju många år att hitta strukturer för det.
Jan Lindholm (MP):
Jag har gjort samma erfarenhet som ministern har gjort i Bangladesh när det gäller hur ett land jobbar med att förbereda sig.
I mitt fall gäller det Egypten, där man på nationell nivå har väldigt stora planer för hur man ska kunna rädda stora delar av Nildeltat, medan man ute i verkligheten, så att säga, i Nildeltat konstaterar att de gamla åkerjordarna redan är så försaltade att det i praktiken är omöjligt att rädda och behålla någon livsmedelsproduktion där.
Där kommer ett av de största livsmedelsproducerande områdena i Afrika att vara förlorat. Jag måste säga, herr talman, att jag är ganska nöjd med att jag får en positiv respons från ministern när det gäller det här lite långsiktiga resonemanget som jag försöker föra in. Jag hoppas att ministern tar med sig det tillbaka till regeringen.
Jag kan väl också säga att jag gärna skulle se att ministern tog upp frågan om Nordiska rådets rekommendation från sessionen 2007 om att de nordiska länderna gemensamt ska agera på internationell nivå. I rekommendationen nämns EU som en lämplig nivå. Nu är ju inte Norge ett EU-land - men man har skrivit under den här. Men det kanske inte är något hinder.
Jag tror att vi är ganska överens om att det är bra att vara förutseende och att starta den här typen av diskussioner. Jag har gjort rätt många försök att hitta de arenor inom FN-systemet där den här diskussionen redan förs. Jag vet att det pågår lite sporadiskt. Jag var inte i Köpenhamn; jag kunde inte komma dit.
Men jag blev orolig när jag såg det här initiativet från en som sade sig företräda Afrika, för jag är lite rädd att vi får en felaktig diskussion om det inte är de rika som erbjuder möjligheten.
Jan Lindholm (MP):
Många av dem som i dag sitter på ensliga platser runt om i vårt land där de har hittat sin radioskugga, ofta i något kraftigt kuperat landskap, är de som vi har att tacka för att vår industri klarade övergången från tung basindustri till högteknologi. Jag tycker att det är skandalartat att vi i riksdag och regering inte lyssnar på dessa människor.
Många tror att det handlar om människor som av olika skäl vill vara utanför samhället. Men har man rest runt och träffat dem vet man att många av dem är före detta ingenjörer på Saab eller Ericsson. De kan också ha varit ansvariga för datautvecklingen på Försäkringskassan eller något stort försäkringsbolag.
Jag tycker att vi borde lyssna på den kunskap de människorna har som har satsat sitt liv och sin energi på att se till att vårt samhälle blev modernt.
Anser regeringen rent krasst att de ungefär 3 000 personerna som är allvarligt skadade av strålning från elektriska installationer av olika slag inte längre har något värde över huvud taget?
Anser man att de ett par hundra som varje år tillkommer i den här gruppen är någon form av svinn i befolkningen som man får lov att räkna med? Då kan man undra om det finns några andra motiv som man skulle kunna föra fram för att regeringen skulle förstå att det är viktigt att följa EU-parlamentets begäran.
Nu har vi hittills bara diskuterat dem som behöver informationen för att klara livhanken. Det är det som det handlar om för dem. Det är de som behöver den här informationen för att kunna någon gång ibland resa till vänner och bekanta utan att utsätta sig för alltför stora hälsorisker. Det finns ett annat intresse också. Det finns en turistnäring i det här landet. Det är inte så ovanligt att man arrangerar event där en del i spänningen är att vara utanför mobiltäckningen. Det är en variant.
Det är människor som vill titta på kartorna för att se vart de kan åka för att slippa telefonin för att de helt enkelt tycker att det är spännande. Det finns också många som kommer till Sverige och vill försäkra sig om att de inte hamnar utanför.
Det är minst lika intressant att informationen finns sammanställd enhetligt någonstans när man åker på semester från Holland eller Tyskland med en husbil till Sverige. Man ska då kunna övernatta och planera sin resa så att man kan koppla upp sig och jobba de timmar som man kanske behöver varje dag för att klara sitt företag.
Så det finns helt andra skäl som man skulle kunna använda för att motivera att det här är en väsentlig information. Jag tycker att ministern tar det lite lättvindigt när jag påpekar att Sverige riskerar att bli ett svart hål på den europeiska kartan. Det här är information som är av samma vikt som väginformation och väderinformation för den som planerar en resa.
Det gäller alltså både dem som har problem med att tekniken stör deras hälsa och människor som har nytta av att veta att tekniken fungerar där de tänker resa.
Jan Lindholm (MP):
Jag tycker att det är magstarkt och lite oförskämt att försöka påstå att det skulle finnas någon vilja till ovetenskaplighet från min sida. Det är det som är kritiken mot Strålsäkerhetsmyndighetens brist på vilja att redovisa minoritetsåsikter i forskarvärlden, att det är ovetenskapligt. De följer alltså inte EU-reglerna. Man är som myndighet skyldig att redovisa minoritetssynpunkter, alltså att redovisa den vetenskapliga osäkerheten i sitt påstående. Det finns över 3 000 forskarrapporter som WHO har registrerat.
Det finns ett biouniversitetsinitiativ och det finns en holländsk rapport som diskuteras ganska mycket, men all den information som ifrågasätter det självsäkra påstående som Strålsäkerhetsmyndigheten har på sin hemsida saknas. Man är inte vetenskaplig om man inte redovisar osäkerheten i sitt påstående. Det innebär att de domstolar som dömer tittar på fakta men inte får tillgång till underlaget.
De kan alltså inte själva göra en riskbedömning. När man gör en riskbedömning måste man ha tillgång till vad uttalandet baserar sig på. Då måste man veta vilka minoritetssynpunkter som finns. Jag tycker att det är allvarligt att jag får den kritiken ibland. Jag vill avsluta snabbt. Jag har en bok här. Ministern säger: "Jag är fullt medveten om att det finns människor som upplever problem" relaterade till strålningsfrågor. "Upplever"! De som har skrivit den här boken är några av de mest kända pedagogerna i landet. De har djupintervjuat ett antal människor.
Det är inte så att man "upplever". Det är faktiskt människor som kämpar för sitt liv det handlar om. Det här är ett allvarligt problem. Det här är människor som har satsat på Sverige, som har jobbat stenhårt med att utveckla den teknik som sedan visat sig vara skadlig för dem själva just därför att de har lagt ned nästan hela dygnet på den. De har jobbat övertid. De har jobbat nätter. De har varit entusiaster. Och så händer det på bara några dagar när de har ansträngt sig för mycket. Alla vi som jobbar hårt, som ministern gör och som vi alla i den här församlingen gör, måste vara aktsamma.
Läs den här boken! Den är väldigt nyttig. Här finns en del av de tydliga, tidiga signaler som man bör känna till för att man inte ska drabbas själv.
Jan Lindholm (MP):
Jag ska först vända mig till Sven Bergström och till ministern. Ni behöver inte vara oroliga för att mitt engagemang för Västerdalsbanan skulle ha något speciellt med valåret att göra. Jag engagerade mig för Västerdalsbanan tio-tolv år innan jag ens funderade på att bli politiker 1987. Det är alltså ett gammalt och långt engagemang.
Visst finns det andra banor som är viktiga, inte minst dubbelspåret mellan Falun och Borlänge som är en katastrof nu när vi börjar komma ur lågkonjunkturen. Det är synd att man inte satte i gång att bygga det förra året medan det var lågkonjunktur. Jag tycker att det är synd att ministern bara ser detta som en lågtrafikerad bana.
Jag försökte ge visionen att även om vi hade fem tågsätt som gick Stockholm-Sälen tur och retur dygnet runt och fem andra tågsätt som gick tur och retur dygnet runt under helgerna från Göteborg skulle vi i bästa fall kunna klara 20 procent av trafiken. Vi vet att om tio år kommer beläggningen att ha ökat ännu mer.
Det handlar inte om att tro att en mycket stor järnvägssatsning skulle minska trafiken på vägarna, utan det handlar om att slippa bygga motorvägar dit därför att trafikvolymerna är så enorma under bytesdagarna. Man kan kanske med viss ökad styrning minska dessa trafiktoppar genom att få andra bytesdagar än just under helgerna.
När det gäller att länet skulle ta ett ökat ansvar försökte jag i mitt förra anförande visa att det är en nationell angelägenhet, inte minst ur trafiksäkerhetssynpunkt, även om olyckorna inte inträffar i Dalarna i första hand. Men dessa helger är våra värsta trafikhelger.
Jan Lindholm (MP):
Jag gick hit mest för att lyssna på debatten - jag hade inte alls för avsikt att anmäla mig för att tala. Men när jag hör en vice statsminister uttala sig om mitt parti så som vice statsministern gjorde tycker jag att jag inte kan sitta här och låta sådana ord passera utan att kommenteras.
Jag kanske är lite snarstucken, för jag brukar reagera på det sättet när ministrarna sprider lögner om Miljöpartiet att jag tycker att de inte kan få stå oemotsagda.
Vice statsministern påstår här att vi skulle vara oansvariga gentemot den svenska basindustrin och gentemot fackföreningarna och att det skulle vara svårigheter för Socialdemokraterna att hantera Miljöpartiet därför att vi skulle vilja avveckla kärnkraften utan att ha ersatt den.
Då kan jag meddela vice statsministern att sedan Miljöpartiet bildades 1981 har vår linje varit väldigt tydlig: Kärnkraften ska avvecklas i den takt den kan ersättas med långsiktigt hållbar energiförsörjning. Det har alltid varit och är fortfarande vår linje. Att vi sedan har helt olika uppfattningar om hur snabbt det kan ske är en helt annan fråga.
Vi har i flera olika utredningar visat hur man kan göra det med olika tidsperspektiv. Man kan faktiskt bestämma sig för vad man vill, om vice statsministern inte visste det. Man kan faktiskt bestämma vilken utveckling man vill ha, och sedan kan man se: Vilka beslut krävs för att nå dit? Vilka stimulansåtgärder behövs? Vilka lagstiftningsbeslut behövs för att komma dit man vill? Sedan det kanske inte alltid ser så trevligt och snyggt ut.
Det är klart att det krävs väldigt stora uppoffringar för att klara klimatutmaningarna nu. Det krävs väldigt stora uppoffringar för att ställa om energin om vi vill göra det väldigt snabbt. Vi har alltså visat på möjligheter att göra det till exempel på tio år. Vi har visat hur man kan göra det till och med på fem år. Men det kräver naturligtvis väldigt stora investeringar.
Jag tycker att det är väldigt tråkigt när man använder någon form av egenkonstruerad bild av mitt parti när man talar om mitt parti. Ministern kanske inte visste att det satt en miljöpartist här i kammaren, och jag skulle egentligen inte ha varit här, som sagt var. Nu står jag ändå här.
Ministern har fått väldigt många frågor, och det kanske är fel av mig att lägga på ytterligare frågor. Men jag har en stund kvar.
Här nämndes civilutskottets beslut och att man i går justerade sitt betänkande om skadeståndsansvar för kärnkraften, och jag tycker att det skulle vara intressant att före debatten nästa vecka höra den ansvariga ministerns tolkning av begreppet "obegränsat ansvar".
Det är väl det som är det centrala i det här, att regeringen använder sig av ett begrepp som av väljarkåren och allmänheten, kanske till och med av journalister, uppfattas som väldigt omfattande - trots att ni väljer att sätta ett takbelopp och kalla det beloppet ett obegränsat ansvar. Åtminstone tolkar jurister det så. Det vore intressant att höra hur ministern ser på det.
Jan Lindholm (MP):
Jag tycker att det är intressant med den här regeringen som börjar bli så desperat att den alltid tar till så oerhört stora ord. Man talar om storsläggor, och det är en fullständig katastrof i samhället. Sådana ord brukar Anders Borg använda. Vice statsministern här har säkert tusen gånger nu upprepat att det är den mest ambitiösa omställningsplanen i världen, och ingen kan tycka något annat.
Jag har fortfarande inte hört någon utanför regeringens närmaste sympatisörer på Regeringskansliet som delar den uppfattningen. Andra utanför som inte tillhör regeringen ser inte den bilden. Man är självupptagen i regeringen. Man har svårt att ta till sig vad omvärlden anser om det man gör. Gunnar Andrén fortsatte att måla bilden.
Jag vet inte om det är han själv som har hittat på den eller vem som har formulerat det, men jag kan lova att det inte finns några dokument skrivna från 1982 och framåt när Miljöpartiet började producera rapporter där vi skriver att vi ska avveckla kärnkraften och därmed punkt. Jag kan lova att det inte finns något språkrör för Miljöpartiet som har sagt det heller. Vi har alltid knutit kärnkraftsavvecklingen till just de avvecklingsplaner som vi har producerat.
Vi har visat hur man kan göra det med olika tidsperspektiv. Tidsperspektiven beror på riskbedömningen, hur allvarligt man ser på det. När det gäller statligt stöd som interpellationen handlar om är det inte så enkelt att det bara handlar om pengar. Det handlar också om hur vi rent lagmässigt behandlar de här verksamheterna.
Kan man inte tala om att det obegränsade ansvaret verkligen är obegränsat utan man slipper undan med en ganska liten summa som kanske bara är en tiondel av vad det kostar är det en form av statligt stöd. Jag tycker att det vore ohederligt av ministern att inte här försöka deklarera tydligt att det handlar om ett obegränsat ansvar. Annars är det ett statligt stöd.
Jan Lindholm (MP):
Jag tror inte att det är någon skillnad i vår inställning till den kubanska regeringen. Ministern använder en mängd formuleringar; jag tror alltså att det här inte alls handlar om att ge den kubanska regeringen någon legitimitet. Jag tror att ministern blandar ihop saker lite grann. Nu försökte ministern rätta till det, men det som jag tar upp handlar inte om att ge Kuba en röst.
Jag tog upp Taiwan som ett exempel. Där handlar det om att i det internationella sammanhanget ge Taiwan en röst. Där är man så att säga portad av Kina från internationella forum som FN till exempel. Jag tog upp två dimensioner på detta för att visa att olika typer av utanförskap skapar olika problem. Handel är en typ av problem. Isolering politiskt är en annan typ av problem. Det är intressant.
Sedan har händelserna i Medelhavet utanför Israel och Gaza skett sedan dess. Det är också en dimension i de internationella relationerna. Min erfarenhet är, om jag tittar historiskt, att handel har varit den absolut bästa vägen att öppna dörren till slutna samhällen.
Jag är förvånad över detta från just en borgerlig regering, som normalt sett är intresserad av frihandel och som ser att handel är ett viktigt instrument för att kunna komma in där politik inte kommer in. Så har jag uppfattat det. Min bild av borgerlig politik är att handel är ett viktigt instrument för att kunna komma in där politik inte kommer in. Det är också bakgrunden till att jag framställer denna interpellation.
Jag tror alltså att det är oerhört viktigt att vi får alla med på båten när problemen blir svåra. Vi ser att klimatutvecklingen går snabbt, så det gäller att fort hitta former internationellt där vi kan få alla att vara medarbetare och att inte några sitter utanför.