KBLab/rixvox huggingface dataset:
Stefan Attefall (KD):
Tack för inläggen! Jag vill gärna understryka att Teres Lindberg liksom Handelskammaren, myndigheter, Hyresgästföreningen och många andra aktörer är duktiga på att måla problemen. De är ganska välkända. Vi har i 20 års tid byggt hälften av vad andra jämförbara länder har gjort per capita.
Vi har stora ungdomskullar just nu, vi har en inflyttning till storstäderna och vi har en befolkningsökning i landet som skapar dessa problem, som på sina håll är rent ut sagt akuta. Vi har en enorm utmaning. Jag kan också hålla med om Handelskammarens beskrivning att det är en dysfunktionell bostadsmarknad i Stockholmsregionen inte minst.
När jag kom till det här jobbet hösten 2010 föresatte jag mig en sak, och det var att inte bara prata om problemen utan också ge mig in på vad vi konkret gör åt dem. Det är precis det vi håller på med. Oskar Öholm nämnde det beslut som ska fattas i kammaren i morgon om en skärpt bostadsförsörjningslagstiftning. Före jul kommer det propositioner om hur vi ska få fram fler ungdoms- och studentbostäder och lagändringar som vi ska göra i riksdagen.
Boverket gör också en del jobb. På så sätt ska vi få fram fler studentbostäder, fler ungdomsbostäder, billigare och fler bostäder i centrala lägen samt bostäder som i större omfattning är byggda mer flexibelt och för olika plånböcker. Vi tar bort regelverk för att skapa bättre förutsättningar att bygga student- och ungdomsbostäder. Vi har ett intensivt arbete. Det kommer förslag i början på nästa år kring en kortare, snabbare och enklare planprocess.
Vi tittar på bullerproblematiken, där statliga myndigheter tolkar riksdagsbeslut från 1997 på två olika sätt, vilket har blivit en hämsko inte minst när man bygger i tätortsnära och kollektivtrafiknära miljöer. Vi kommer med förslag på enhetliga byggregler, och jag hoppas att Socialdemokraterna ställer upp bakom det. Vi har en rad andra förslag, exempelvis på andrahandsuthyrningsområdet, för att få en bättre och smidigare process.
Vi har ytterligare utredningar och uppdrag på gång som kommer att landa hos regeringen under den kommande halvårsperioden. Allt detta sker för att göra processen från idé till spaden i backen kortare, snabbare och enklare, vilket kommer att både öka bostadsproduktionen och förbilliga och förbättra konkurrensen. Jag vill påstå att det är den största reformagendan på årtionden som pågår just nu i svensk bostadspolitik.
Här har vi då ett parti som heter Socialdemokraterna som vill ta över regeringsmakten. Man läser era motioner. Vad vill ni? Vad föreslår ni? Det är tomt så det skriker om det. Det är oerhört magert med er egen politik. Frågan till Teres Lindberg blir: Vad vill Socialdemokraterna konkret göra som är annorlunda än det som alliansregeringen håller på med? Kan Teres Lindberg beskriva det?
Och vad skulle de förslag som jag då misstänker att Teres Lindberg kommer att rada upp här specifikt råda bot på här i Stockholm med? Ni har väl ett batteri av åtgärder eftersom ni anser att ni är regeringsdugliga och att ni kan ta ansvar för Sverige. Visa då detta! Teres Lindberg blir kanske den första socialdemokratiska riksdagsledamot som kan beskriva det här för mig - var så god!
Stefan Attefall (KD):
Jag tycker att det är frejdigt av Teres Lindberg att föreslå att vi ska bygga bostäder både på Bromma flygplats och på Bogesundslandet. Det är möjligt att det finns en stark politisk vilja från henne att göra detta, och hon får kanske börja med att övertala sina partikamrater om det. Men jag håller med om att det krävs politiskt engagemang och ledarskap.
Jag brukar faktiskt också lyfta fram Stockholm som ett exempel på en kommun som relativt väl har klarat bostadsbyggandet. Jag skulle vilja påstå att det nog är en kombination av de olika majoriteterna som har funnits i Stockholm. Men bostadspolitiken har varit ganska högt på agendan i Stockholm under många år, till skillnad från hur det har varit i andra kommuner som har både blått och rött styre och som inte har haft denna prioritering. Det finns alltså möjlighet att göra mer inom befintliga ramar. På denna punkt delar jag helt Teres Lindbergs uppfattning. Min uppmaning är också att det går att göra mycket.
Man bör också förenkla regelverket. Sedan vill jag också upplysa om att byggandet för närvarande faktiskt ökar i Sverige. Vad Handelskammarens undersökning indikerar är att sysselsättningen i byggindustrin minskar. Det är en eftersläpande effekt. Men vi har också sett att byggandet kommer att öka och minska beroende på konjunktureffekter, finanskris och liknande. Men jämfört med omvärlden ångar Sverige på bra. Och jämfört med hur det har varit under finanskrisen är vi på väg åt rätt håll nu.
Nu gäller det att få denna utveckling att lägga sig på en trendmässigt och långsiktigt hög nivå, inte genom åtgärder som blåser upp siffrorna ett enskilt år utan som långsiktigt gör att Sveriges bostadsbyggande läggs på en betydligt högre nivå, på normaleuropeisk nivå historiskt sett. Dithän kommer vi om vi fortsätter att reformera regelverket.
Det politiska ledarskap som Teres Lindberg efterlyser hoppas jag att hon kommer att visa här i kammaren när hon röstar och när hon jobbar för att genomföra alla de konkreta lagförslag som kommer att läggas på hennes bord. Då får vi se om ledarskapet finns där eller inte.
Stefan Attefall (KD):
Karin Åström har frågat mig när jag avser att hörsamma riksdagens begäran och återkomma med en proposition när det gäller regionalt utvecklingsansvar. Regeringen har varit tydlig med att eventuella landstingssammanslagningar och överförande av ansvaret för det regionala tillväxtarbetet till landsting eller kommunala samverkansorgan ska kunna ske när det finns brett stöd för sådana förändringar. Sådana förändringar ska vara väl grundade och noggrant analyserade utifrån ett verksamhetsperspektiv.
De ska beakta statens roll på regional nivå samt utgå från länens unika förutsättningar. Regeringen har sedan 2009 beviljat ansökningar om att föra över ansvaret för det regionala tillväxtarbetet till landstinget i Halland och till Gotlands kommun och i två propositioner till riksdagen lämnat förslag om förändringar när det gäller regionalt utvecklingsansvar. Riksdagen sade nyligen ja till regeringens förslag om regionalt utvecklingsansvar i Jönköpings, Örebro och Gävleborgs län.
För två veckor sedan föreslog regeringen i proposition att även landstingen i Östergötland, Jämtland och Kronoberg ska överta det regionala utvecklingsansvaret. Regionfrågan är mångfasetterad. Det handlar bland annat om att den regionala nivån ska vara ordentligt förberedd ur ett verksamhetsperspektiv. Det handlar också om hur ansvaret bäst ska kunna fungera utifrån länets unika förutsättningar.
Regeringen gjorde därför bedömningen hösten 2013 att inte förändra kompetensfördelningen mellan stat och landsting i de län som inte har kommunala samverkansorgan, det som brukar kallas regionförbund. Den statliga förvaltningens organisation bör vara ändamålsenlig med en tydlig ansvarsfördelning. Organiseringen av den statliga förvaltningen är ett viktigt styrinstrument för regeringen. Hur organisationsförändringar genomförs är avgörande för att uppnå syftet med förändringarna och begränsa kostnaderna.
Interpellationen handlar om de län där man inte har kommunala samverkansorgan. För att genomföra så pass omfattande förändringar behöver noggranna analyser göras. Regeringen noterar riksdagens tillkännagivande och kommer att återkomma till riksdagen.
Stefan Attefall (KD):
Regeringen har inte gett några löften om det ena eller det andra tidigare. Men det är korrekt att regeringen har skickat ut ett förslag på remiss som bland annat inkluderade att Norrbotten skulle kunna bilda en region. Det som sedan har hänt är att regeringen har gjort en samlad bedömning efter att ha hanterat dels remissomgångarna, dels de ansökningar som kommit in från en rad olika län, sammanlagt nio.
Vi har också tittat på ett antal länsstyrelsefrågor och gjort en samlad bedömning av detta. Vi konstaterade då att för de län som hade fört över ansvaret för regionala utvecklingsfrågor från länsstyrelsen, alltså staten, till regionala samverkansorgan, så kallade regionförbund, var vi i det läget beredda att löpa linan ut till regionbildningar.
Däremot var vi inte beredda att gå vidare med de län som staten fortfarande hade kvar det regionala utvecklingsansvaret för. Sett över en längre tid har det skett en utveckling av dessa frågor som gör att vi har fler och fler regioner.
Vi har också haft en omfattande diskussion runt om i landet om att län kanske kan gå samman för att bilda gemensamma regioner, och vi vet att man i flera områden säger att den diskussionen ska fortsätta även efter valet. Denna diskussion lever på olika sätt. Men i detta läge var regeringen inte beredd att gå längre än så här. Det var det som meddelades samlat i den artikel som Karin Åström hänvisar till.
Man kan diskutera detta, och man ha olika uppfattningar. Men det var den bedömning regeringen gjorde, och på den har vi levererat propositioner till riksdagen. Sedan har riksdagen uttalat en önskan om att vi ska gå vidare och gå snabbare fram med att exempelvis bilda region även för Norrbotten, och där kommer vi självklart att analysera riksdagsbeslutet och återkomma till riksdagen i sinom tid.
Stefan Attefall (KD):
Vi kanske ska använda orden med viss försiktighet. Jag kan förstå att man upplever besvikelse över att ett antal förväntningar inte infriats, men att säga att vi har svikit norrbottningarna för att vi inte har hörsammat den här ansökan tror jag är att gå väl långt. Det handlar faktiskt om att titta på allt det som händer i Norrbotten. Jag tror personligen att Norrbotten just nu är i ett känsligare läge än många andra län när det gäller att kasta sig in i stora omorganisationer på det här området.
Inte minst med den stadsomvandling som sker i Kiruna och de stora investeringar som görs bland annat i gruvnäringen och på många andra områden tror jag att man ska vara lite försiktig med nya organisationsförändringar - som dessutom, om jag förstår Karin Åström rätt, helst ska ske oerhört snabbt och dramatiskt. Norrbotten har, som Karin Åström säger, säkerligen hyllmeter med utredningsmaterial. Ni har under lång tid diskuterat regionalt samarbete.
Ni har till och med skickat in en ansökan till regeringen om att få bilda ett fyrlänssamarbete med Västerbotten, Västernorrland och Jämtland. Även om inte alla de delarna av regionerna var med i den slutliga ansökan var diskussionerna långt framskridna om att bilda en Region Norr. Det var sedan den diskussionen tog slut som man kom fram till att man ville skicka in ansökan om att bilda en egen region i just Norrbotten.
Västerbotten, som också har bildat ett regionalt samverkansorgan, har inte skickat in en ansökan medan Jämtland har gjort det. Det finns alltså olika lösningar i norra Sverige. Att man då inte på en gång har beviljat Norrbottens ansökan tycker jag inte är så dramatiskt som Karin Åström får det att framstå som.
Det viktiga är att vi bedriver en bra verksamhet och att vi ser till att de oerhört goda förutsättningar som just nu råder i Norrbotten kan utvecklas med fullt stöd och full kraft och uppbackning från både statliga myndigheter och berörda kommuner och landsting. Jag tycker alltså att det är lite dramatiska ordval som Karin Åström använder sig av.
Norrbotten kommer att utvecklas positivt, och Norrbotten kommer säkert att fortsätta diskussionerna om hur kommuner och landsting ska organisera sig i relation till staten. Den diskussionen får vi återkomma till. Men den samlade bedömning som regeringen gjorde förra hösten var att man i det här läget inte vill gå vidare med att ytterligare förändra kompetensfördelningen mellan staten och regionala organ.
Där man redan hade gjort den kompetensfördelningen var man dock beredd att löpa linan ut eftersom det innebär att vi kan få bort de kommunala samverkansorganen. De infördes ju en gång i tiden som en försöksverksamhet och inte som något med permanent status. Jag tycker att man måste se det här över tid och ta diskussionerna steg för steg. Jag är helt övertygad om att vi kommer att återkomma till just Norrbotten längre fram.
Det har vi fått en hälsning om från riksdagen, och den kommer vi självklart att beakta i vårt fortsatta arbete.
Stefan Attefall (KD):
Jag håller med om att det händer mycket spännande i Norrbotten. Det är extra skojigt eftersom jag har mina rötter på mammas sida i Norrbotten. Det jag tror att man ska ha klart för sig är att det viktigaste är verksamheten. Vad blir det för verksamhet i praktiken? Då kanske inte organisationsformerna, särskilt inte på kort sikt, alltid är viktigast att diskutera. Det är snarare att hitta bra kontinuitet, bra verksamhet och bra samverkan mellan olika nivåer.
Jag för en ständig dialog med landshövdingen i Norrbotten. Jag vet också vilket viktigt arbete länsstyrelsen bedriver. Men jag tror att Karin Åström lite grann underskattar den omorganisation man skulle tvinga fram om man skulle göra stora förändringar, åtminstone på kort sikt. Jag förslår att hon gör ett studiebesök och diskuterar just de här sakerna med länsledningen i Norrbotten. Det är ju inte så att det finns x personer som bara över en natt byter arbetsgivare från stat till kommun.
Många arbetsuppgifter är fördelade på olika personer. Det krävs omorganisationer, och det krävs formella uppsägningar om inte människor säger upp sig själva. Det innebär en rad olika förändringar som gör att man måste göra sådana saker under ordnade former. Det är skillnad när man redan har överfört det här till ett kommunalt samverkansorgan. Då har man oftast någon sektion som man kan lyfta från ett kommunalt organ in i ett annat kommunalt organ. Det är ur både facklig synpunkt och arbetsgivarsynpunkt mycket smidigare och enklare.
Jag skulle alltså vilja vädja till Karin Åström att inte underskatta de frågorna. Jag är som sagt helt övertygad om att Norrbotten kommer att utvecklas positivt. Vi ska självklart beakta riksdagens beslut och återkomma så fort det är praktiskt möjligt.
Stefan Attefall (KD):
Jag tror att Lars Mejern Larsson kan lugna många i Värmland och på andra ställen genom att redogöra för statistik och fakta. Då ser man att det sammantaget går åt rätt håll. Samtidigt måste vi självklart ha ögonen på där det sker förändringar och se om det är tillfälligheter eller om det är långsiktiga förändringar.
Som jag sade var det 45 som avled på arbetsplatsen 2012. Det är det minsta antalet någonsin bortsett från 2009 då det var 41. Vill jag vara lika retorisk som Lars Mejern Larsson försöker vara när det gäller denna regering kan jag säga att det dog fler under socialdemokratisk tid under makten. Ska jag då anklaga Socialdemokraterna för att vara cyniska och strunta i arbetsmiljön?
Nej, det skulle aldrig falla mig in att använda den typen av anklagelser. Jag tror att man jobbade seriöst med frågorna då, vilket man också gör nu. Anslaget till Arbetsmiljöverket är på 505 miljoner kronor. Det har ökat ganska rejält de senaste åren. Det är på den nivån som det var i mitten av 00-talet, alltså lite lägre än den ganska tillfälliga höjningen som gjordes av Socialdemokraterna runt 2005. Innebär det att Sverige var ett u-land på arbetsmiljöområdet i början av 2000-talet när Socialdemokraterna styrde?
Gör inte frågan så enkel. Vi måste jobba seriöst med dessa frågor. Låt oss återgå till lagen om offentlig upphandling, som jag ansvarar för. Nu vässar vi de lagliga instrumenten genom de förhandlingar vi drivit i EU och genom det vi gör på hemmaplan med upphandlingsstöd och svensk lagstiftning. Vi skapar bättre instrument för den som gör offentlig upphandling att se till att också arbetsmiljöfrågor vägs in på ett relevant och bra sätt. Det ska vi välkomna. Det gäller att göra verkstad av denna lagstiftning.
Vi får också hjälpas åt att se till att de som genomför offentlig upphandling och ställer olika typer av kvalitetskrav också följer upp dem. Här har vi en stor bristsituation i dag och tyvärr kanske även framgent om vi inte bättrar oss på alla punkter.
Stefan Attefall (KD):
Det finns ett utkast till den rapporten, men det finns inget officiellt dokument. Malmö stad, som tydligen har varit uppdragsgivare, har inte lagt ut den på sin hemsida som en färdig rapport som man officiellt vill skylta med. Inte heller SKL har gjort det. Det är någonting här som gör att man inte riktigt vågar stå för rapporten. Kan det tyda på att man inte tror att förbundsjuristens analys håller hela vägen?
Vår bedömning är i alla fall att den inte gör det. De grundläggande principerna är att om man inte vill upphandla offentliga välfärdstjänster har man full rätt att avstå från det. Det gäller till exempel en kommun eller ett landsting. Det är i praktiken det som är Vänsterpartiets linje. Ni vill inte att människor ska få välja mellan olika utförare.
Men om man lägger ut en verksamhet på entreprenad - antingen enligt lagen om valfrihet eller LOU - då får man inte diskriminera olika typer av företag. Däremot kan man främja förutsättningarna för en non-profit-organisation att delta genom att se till att till exempel inte ha ett för omfattande upphandlingsanbud som gör att det blir svårt för en organisation att delta.
Man behöver inte heller ställa extremt höga krav på ett företags eget kapital i det företag som ska lämna in ett anbud. Det finns en mängd olika regler vid kommunala upphandlingar som försvårar för non-profit-organisationerna att konkurrera på sjysta villkor. Det gäller också hur man utformar kvalitetskraven. Där ska man göra hemläxan bättre.
När vi förstärker upphandlingsstödet ska staten också bli bättre på att ge goda råd om hur man kan göra och på att sprida de goda exemplen. Men kärnan i diskussionen handlar inte om lagen om offentlig upphandling, inte om EU:s direktiv, utan den handlar om att Vänsterpartiet inte vill att äldre ska få välja vem som kommer hem till dem och utföra hemtjänst eller att man ska få välja vårdcentral. Där ligger ju kärnan.
Det är där som problemet finns. Att trixa med juridiska spetsfundigheter kring lagen om offentlig upphandling - jag är övertygad om att det finns många som är väl insatta i LOU och vet hur den ska tolkas - är ju att komma in på ett sidospår, när Vänsterpartiet egentligen bara är ute efter att begränsa människors valmöjligheter och återgå till att allt ska skötas av kommuner och landsting.
Erkänn det, och försök inte att använda lagen om offentlig upphandling som något slags stickspår för att ge sken av någonting annat!
Stefan Attefall (KD):
Jag vill stödja non-profit. Jag vill ha mer sådan verksamhet i Sverige, och vi jobbar med att se hur vi kan skapa bättre förutsättningar för det. Det måste dock ske med beaktande av de regler vi har och med beaktande av icke-diskriminering och liknande. Det jag vill säga till Ulla Andersson är att hon ska vända sig till SKL och fråga om de står bakom rapporten, eller utkastet till rapport.
Fråga om Malmö kommun står bakom rapporten så att vi vet om det finns några officiella aktörer som faktiskt ställer sig bakom den och säger att det är rätt tolkning enligt deras uppfattning. Då kan vi få en officiell diskussion. Det finns som sagt bara ett utkast till rapport som ingen ännu har ställt sig bakom. Vi menar att man överdriver tolkningen.
Tjänster av allmänt ekonomiskt intresse innebär exempelvis att man har en aktör som erbjuder låt oss säga 50 eller 30 procent av anställningarna till personer med funktionshinder. Man utför en tjänst som inte finns på marknaden i övrigt och reserverar kontrakten för den typen av verksamheter. Ersta diakoni kan lägga anbud som alla andra. De kan också vara med och konkurrera och få anbud på samma villkor som alla andra.
Problemet är att ställa villkoren så att man skapar goda förutsättningar för non-profit-organisationer och liknande att vinna upphandlingen. Det är ofta där problemet sitter. Jag har själv träffat företrädare för dessa organisationer och sagt: Vad i lagstiftningen är det som är problemet för er? De fastnar alltid på att utformningen av upphandlingsunderlagen gör att de oftast hamnar i en dålig konkurrenssituation samt på att man inte följer upp kvalitetskriterierna tillräckligt tydligt.
Där behöver vi göra mer. Då kan vi främja en god och sund utveckling utan att äventyra EU:s regelverk, som vi har att lyda.
Stefan Attefall (KD):
Jasenko Omanovic har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att det ska finnas tillgång till kvalificerade statliga arbeten i hela landet. Alla beslut om hur förvaltningen ska organiseras vägleds av att förvaltningens organisation ska vara tydlig, ändamålsenlig och kostnadseffektiv. Utgångspunkten ska alltid vara att myndigheterna ska ha goda förutsättningar att bedriva sin verksamhet på ett effektivt och rättssäkert sätt. Detta ska återspeglas även i valet av lokaliseringsort.
Regeringen har i budgetpropositionen för 2014 uttalat att det är viktigt att överväga om statliga myndigheters lokalisering i ökad utsträckning kan få en spridning över landet. Det handlar om att noga pröva om myndigheterna kan lokaliseras utanför storstäderna, i första hand till länscentrum eller andra större orter. En myndighets lokaliseringsort omprövas inte kontinuerligt, utan fastställs i allmänhet genom beslut i samband med nybildande eller större ombildningar av myndigheter.
Att skapa förutsättningar för att kunna bo och verka på landsbygden för den som vill är en viktig fråga som regeringen arbetar med på många olika sätt. En väl fungerande statlig förvaltning har stor betydelse för Sveriges utveckling och den regionala tillväxten. Det sker dock inte i första hand genom att skapa statliga jobb. Det sker genom att staten ger förutsättningar för den privata sektorn att utvecklas, genom god service och tillgänglighet, genom rättssäker myndighetsutövning och genom stöd när det behövs.
Stefan Attefall (KD):
Jag delar den uppfattningen. Därför ligger också ungefär 100 av de 244 förvaltningsmyndigheterna utanför Stockholm. Man kan diskutera om det ska vara 102, 150 eller något liknande som ska ligga utanför Stockholm. Vi kan föra en sådan diskussion. Jag tror att man ständigt ska ha denna diskussion levande och från fall till fall pröva de argument som ibland kanske leder till att man centraliseringsmässigt vill landa i Stockholm.
Man måste också se till att det skapas goda förutsättningar för myndigheten på den ort där den placeras och att det finns goda förutsättningar för arbetskraftsförsörjning och liknande saker. Därför måste man göra det här på ett klokt sätt och inte sprida ut det hela alltför mycket. Man ska fokusera på ett antal utbildningsorter och ett antal länscentrum som finns runt om i Sverige.
Kom ihåg att den stora andelen av befolkningen som jobbar i statliga myndigheter alltså inte finns i Stockholm! Den finns mest i Uppsala och därefter i Norrbotten, Västerbotten och Blekinge. Det område i Sverige där vi i så fall behöver fundera på att öka antalet statliga myndighetsanställda är möjligen sydöstra Sverige. Det är den kanske mest underförsörjda delen av Sverige, om vi ska vara ärliga.
Det är inte i första hand Norrland, utan det är just sydöstra Sverige. Bra verksamhet ska komma i första hand; det är det viktiga. När man sedan väljer organisation och lokalisering ska man göra det med beaktande av att hela Sverige ska leva. På den punkten är vi överens.