Christina Oskarsson (S):
Jag vill först och främst tacka Ann Arleklo som har skrivit den här interpellationen om hemlöshet så att vi får chans att belysa hur det ser ut i samhället för alla som inte har någonstans att bo. Statsrådet Maria Larsson har i sitt svar redovisat den treåriga strategin mot hemlöshet och utestängning från bostadsmarknaden, som regeringen presenterade i februari 2007 och som innehåller fyra olika mål.
Jag tycker att det är bra att regeringen har en strategi mot hemlöshet. Och som statsrådet säger i sitt svar är hemlösheten en fråga som inte enbart kan lösas av socialtjänsten. Hemlösheten beskriver ju inte en person utan den situation som en person befinner sig i för en kortare eller längre tid.
Ta till exempel annonsen från Stockholms stadsmission som beskriver Birgitta, 48 år. Hon har en önskelista. På önskelistan står det att hon skulle vilja ha en egen dörr. Hon önskar att hon inte ska få hiv. Hon önskar sig ett varmt bad. Hon önskar att hon ska våga ringa till sina barn.
Det är ett exempel på hur hemlösheten kan se ut. Men det kan också vara en ungdom som inte har någonstans att bo eller en barnfamilj som nyss har blivit vräkt och inte vet vart den ska ta vägen. I dag har socialtjänsten det yttersta ansvaret för personer som saknar bostad och är hemlösa. Men socialtjänsten kan inte ensam lösa problemet med hemlösheten.
Socialtjänsten har inte verktyg för att påverka bostadspolitiken och därmed också lösa problemet med hemlösheten. Arbetet med bostadsfrågor tar dessutom resurser från det som är socialtjänstens egentliga uppdrag, nämligen behandlingsinsatser och annat stöd till de personer som är i behov av detta.
Precis som Ann Arleklo citerade från Socialstyrelsens skrift kan många gånger olika former av socialt stöd vara nödvändigt för att en person ska klara av sitt boende och, som Ann Arleklo tar upp i interpellationen, en boendesamordnare. Men hemlösheten är också i allra högsta grad en bostadspolitisk fråga.
Det handlar om bostadsbyggande och om bostadsmarknadens sätt att fungera. Ann sade också att kravet för att få ett första hand ställs allt högre, och då växer de grupper som inte passar in på vanliga bostadsmarknaden. I stället hamnar dessa människor hos socialtjänsten trots att de inte har några andra problem än just bostadslöshet.
Att inte ha en bostad innebär en stor osäkerhet, oavsett vilka andra problem man har, och inverkar negativt på möjligheten till ett bra liv i övrigt. Det handlar till exempel om att kunna sköta ett arbete, studier och sin hälsa eller att kunna ta hand om sina barn.
Statsrådet nämner också i sitt svar att regeringen vidtagit åtgärder för att så många som möjligt ska bo så bra och säkert som möjligt och tar då upp stöd till kommuner som lämnar hyresgarantier som förvärvsgarantier vid köp av privatbostäder och att regeringen har utökat möjligheten till andrahandsuthyrning.
Men det kan väl ändå inte vara ministerns och övriga regeringens mening att dessa förslag ska lösa alla problem som finns med hemlöshet? Det är ju bostäder som saknas. På flera orter i landet har byggandet av hyresbostäder helt upphört och aktuell statistik visar att antalet påbörjade byggen av hyreslägenheter i stort sett har halverats sedan 2006.
Jag vill fråga Maria Larsson vilka åtgärder regeringen kommer att vidta utöver den strategi som regeringen presenterat för att hemlösheten ska minska.