Emma Henriksson (KD):
Det betänkande vi nu debatterar är ett motionsbetänkande som har fler motioner än de flesta som brukar debatteras i den här kammaren. Jag tror att vi räknade ihop det till 220 stycken. Det kan inte uppfattas som något annat än en signal om att hälso- och sjukvården ligger väldigt många människor och många riksdagsledamöter varmt om hjärtat. Det handlar om livet - hela livet.
Förutsättningarna för god hälsa är att vi känner att vi kan lita på hälso- och sjukvården och att den finns där när vi får krämpor av litet eller stort slag och framför allt när vi drabbas av de mest allvarliga sjukdomarna.
Som kristdemokrat vill jag verka för en hälso- och sjukvård som har hög kvalitet och stor tillgänglighet och som ger trygghet och likvärdig och jämställd vård över hela landet. Det är utgångspunkten för oss i vårt politiska arbete, och det är vad vi hade för ögonen när vi hade ansvaret för detta område i regeringsställning under de senaste åtta åren.
Nu är det en annan tid och en annan regering - en regering som kom oförberedd. Dess första åtgärd var i princip att lägga fram en proposition - inte om hur vården skulle utvecklas utan om hur valfriheten för patienterna ska börja avvecklas.
Propositionen var så illa förberedd att man, efter att vi i socialutskottet gjort det som regeringen skulle ha gjort - se till att den kom till Lagrådet för synpunkter, fick det synnerligen beska beskedet att beredningsprocessen var så undermålig att propositionen inte kunde ligga till grund för riksdagsbeslut.
Detta ledde till att regeringen tvingades dra tillbaka sin proposition, och senast i dag på förmiddagen föranledde det en utfrågning av det ansvariga statsrådet i KU. För mig blir det tydligt vilka skillnader i prioriteringar som det här blottar. Vänstern styrs av en manisk vilja att styra och ställa och begränsa utvecklingen.
De upprörs mer av vinst än av dålig kvalitet och ser mellan fingrarna när offentligt driven verksamhet låter skattebetalarnas pengar rinna iväg utan kontroll, men de är beredda att ta till snart sagt varje medel för att stoppa möjligheterna att gå in och investera i välfärden och satsa egna resurser.
De vill sätta käppar i hjulet för engagerad personal och andra aktörer som är beredda att göra det de kan för att utveckla den viktiga vården. Vi har en helt annan ingång.
För oss är inte vårdens ägarformer något annat än ett medel för att uppnå en god vård - en vård som finns tillgänglig och håller hög kvalitet, som är likvärdig och jämställd i hela landet och som ges de bästa förutsättningarna att utvecklas på ett sätt som kommer alla patienter till del. Hälso- och sjukvården ska styras av patientens behov.
Då är en solidarisk finansiering lika självklar som att vården ska ges efter behov. Under de två senaste mandatperioderna har vi sett klara förbättringar. Vi har gått från dålig tillgänglighet i sjukvården till bra tillgänglighet. Vi har gått från långa vårdköer till korta vårdköer.
Vi har gått från stora kunskapsluckor när det gäller vårdens resultat till att vi nu mäter och kan redovisa både framsteg och de områden som är särskilt bekymmersamma. Vi har gått från nästan obefintlig valfrihet för patienterna till en värld där patienten verkligen står i centrum och där vi nu till och med har en ny patientlag för att säkerställa det.
Det är lätt att glömma hur det var när Socialdemokraterna senast satt vid makten. Då var köerna långa. Men ingen visste hur långa, för det mättes inte ens. Det var före den lagstadgade vårdgarantin. Frågan är om någon vågar ifrågasätta vårdgarantin i dag, men den var ifrågasatt när den kom. Nu är det självklart att det är patientens rätt.
Det var före kömiljarden, som har varit nödvändig för att minska vårdköerna och för att patienter ska få vård i tid. När det gäller valfriheten i primärvården är patientens inflytande något som, åtminstone hittills, har blivit en naturlig utveckling. Det var före satsningen på de mest sjuka äldre. Vi satsade över 4 miljarder på detta område, som hade varit väldigt eftersatt.
Det var innan patientsäkerhetsarbetet prioriterades på ett strukturerat sätt. Det var före strategin för jämlik vård, som den förra regeringen - vår regering - tillsatte 2012. Det var innan apoteksomregleringen, innan vi ökade utbildningsvolymerna när det gäller sjuksköterskor och läkare och före den nationella strategin för cancersjukvården. Också den var ifrågasatt, men nu är den en självklarhet.
Jag erkänner gärna att vänsterregeringen gör klokt i att låta cancerstrategin fortsätta. Det var också innan vi tillsatte tillsynsmyndigheten Inspektionen för vård och omsorg, som på ett tydligare sätt markerar att vi har ett samlat ansvar för att följa upp vad som händer i sjukvården. Det var före tandvårdsreformen och miljardsatsningarna där. Och det var innan psykiatrisatsningen och PRIO-arbetet utvecklades. Fru talman! Jag kan fortsätta.
För det var också före den nationella strategin för att förebygga och behandla kroniska sjukdomar. Reumatiker, astmatiker och andra med kroniska sjukdomsbesvär hade alldeles för länge fått en placering i sjukvården som inte var prioriterad, trots de omfattande behov och besvär som en kronisk sjukdom innebär. Vi har också fortsatt satsningarna på öppna jämförelser och kvalitetsregister. Fru talman!
Resurserna till hälso- och sjukvårdsområdet var ett prioriterat område för oss när vi var i regeringsställning, trots att vi under våra åtta år hade en finanskris. Ni minns hur det var 2008. Trots det har de samlade utgifterna på välfärdsområdet ökat med 45 miljarder. För enbart hälso- och sjukvårdsområdet handlar det om 22 miljarder, räknat i fasta priser. Fru talman!
Vi gjorde mycket för att komma till rätta med vårdens utmaningar. Även om jag som kristdemokrat är glad över det utvecklingsarbetet och att det är tydligt att fokus var viktigt finns det fortfarande mer att göra. Vården är inte jämlik ännu, och det finns fortfarande problem med överbeläggningar, patientsäkerhet och vårdköer. Det är jag den första att erkänna. Framtiden ställer dessutom sjukvården inför ytterligare utmaningar.
Den blir alltmer högspecialiserad och högteknologisk, mer beroende av avancerad utrustning och specialistutbildad personal. 21 olika landsting med olika ekonomiska och demografiska förutsättningar har det redan svårt, och de kommer att få det ännu svårare framöver att leverera jämlik vård till hela befolkningen. Allt talar för att den modell vi har i Sverige i dag för att sköta vården måste stöpas om för att klara de utmaningar som vården står inför i framtiden.
Staten bör ges ett ökat ansvar för att säkra en god, effektiv och jämlik vård i hela landet. Vi värnar patientens rätt till en bra och jämlik vård, inte dagens sätt att organisera vården. Staten bör ta ansvar för sjukhusvården. Den nationella vårdgarantin har varit starkt bidragande till att korta väntetiderna i vården. Den bör fortsätta att utvecklas.
Vårdgarantin med gränserna 079090 bör i ett första steg ersättas med en yttre tidsgräns på 120 dagar som omfattar hela vårdkedjan, det vill säga tiden från första kontakt, specialistbedömning, diagnos, provtagning, röntgen och så vidare till genomförd åtgärd. Vi vill också att landstingen inrättar en vårdplatsgaranti som ger varje patient rätt till vård på rätt klinik med rätt kompetens.
Det är min förhoppning att riksdagen så småningom kan samlas kring den inriktningen, även om jag förstår att alla partier inte har kommit hela vägen på den resan än. Fru talman! Mot bakgrund av de stora utmaningar som fortfarande finns inom hälso- och sjukvården är det djupt bekymmersamt att det vänsterregeringen nu gör - utöver att fullfölja några av de processer som alliansregeringen påbörjade - innebär att det har lagts en våt filt över utvecklingen på vårdområdet.
De som redan nu driver viktiga vårdverksamheter, har nöjda patienter och nöjd personal och många gånger använder skattebetalarnas pengar till större nytta än offentligt driven verksamhet - och dessutom vågar skjuta till eget kapital - har hamnat i limbo.
Det är inte för att sjukvårdsministern, statsministern eller ens någon landstingsdirektör har några synpunkter på den vård som de levererar, utan därför att man har fokuserat på form, inte på kvalitet och utveckling. Fru talman! Jag står såklart bakom samtliga våra reservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall bara till Kristdemokraternas reservation 3 och den gemensamma alliansreservationen 21.