Ali Esbati (V):
Jag är glad över att höra fler av de saker som ministern säger och kanske särskilt ta fasta på att bidragsbrott i framtiden inte bara ska kunna begås av individer utan också av de företag som begår sådana brott. I många fall kan de brotten vara grövre och då bör de kunna bli lagförda enligt lagen, om den nu ska finnas kvar i den formen.
Vi är ju också eniga om att det var en hel del - för att säga det milt - problem med den upphandlingshysteri som tvingades på Arbetsförmedlingen under den tidigare regeringen. Som jag sa inledningsvis finns det en hel del kvar av det arvet som inte försvinner automatiskt.
Det handlar om hur reglerna ser ut och hur man inom myndigheten ser på sitt eget arbete kontra de arbetslösa, även om det har påbörjats en resa. Ministern nämner också ordet balans, och där vill jag komma in. Jag tycker att vi har ett bra och rimligt samtal och vill då passa på att göra ett inspel om vad balansen kan innebära och även problematisera en del saker.
Det blir ibland lite abstrakt, och man talar om problem som man ska se över. I den granskning som Dagens Arbete gjorde finns ett exempel på någon som kan drabbas väldigt hårt av det jag kallar stelbentheten i aktivitetsrapporteringen. Det handlar om en person som på grund av funktionsnedsättning har fått hjälp hos Arbetsförmedlingen med att fylla i sina blanketter.
Men det blir något strul med adresseringen av vissa papper, och han får sitt stöd indraget. Trots att hans tidigare handläggare på Arbetsförmedlingen förklarar situationen väljer enheten för ersättningsprövning på Arbetsförmedlingen att avslå och driver ärendet vidare. Visserligen får personen till sist rätt i förvaltningsrätten, men det handlar om massvis med tid och energi som har lagts ned under processen.
Det har tveklöst varit belastande för personen i fråga - i det här fallet en person med funktionshinder som försöker att ta sig in på arbetsmarknaden och som har behov av samhällets stöd för detta. Sådan stelhet måste man komma ifrån. Det är även väldigt intressant att läsa intervjun med Arbetsförmedlingens biträdande generaldirektör, Clas Olsson, i samma granskning.
Han är säkert en samvetsgrann och oförvitlig statstjänsteman med ambition att följa regelverket som det ser ut. Han medger att det angående kontroll av företagen kan finnas brister och tillägger: "Det är en avvägningsfråga hur mycket resurser vi ska lägga på kontroller jämfört med service." Det är i och för sig en helt rimlig fundering. Men när det gäller kontroll av arbetslösa säger han: "Det är inte särskilt dyrt. Det ingår i ordinarie verksamhet.
Att det går att ha så mycket kontroll beror på att det är enkelt." Bägge dessa uttalanden är säkerligen korrekta, men problemet är att det finns en massa andra kostnader för denna kontroll, och de registreras inte i Arbetsförmedlingens budget. Detta handlar om ett annat perspektiv än det byråkratiska, nämligen det politiska. Vilka signaler sänder man? Vilken syn förmedlas på arbetsmarknadspolitiken och på relationen mellan myndigheterna och den som råkar hamna i arbetslöshet?
Det finns ytterligare en aspekt. När det handlar om pengar och ekonomiska bestraffningar eller sanktioner får de olika effekter beroende på vilken situation människor har som utgångspunkt. För människor med väldigt små marginaler kan en liten ekonomisk sanktion betyda väldigt mycket. Det måste man också ta hänsyn till, om man nu talar om balans i systemet.