Helena Bouveng (M):
I dag debatterar vi ett motionsbetänkande om barnfattigdom. Det är en företeelse som har många namn, stor komplexitet och är en utmaning för oss alla. Jag tror att vi över partigränserna är rörande överens om att alla våra barn ska få en bra start i livet. Enligt RUT finns det inte mindre än tretton olika sätt att mäta om barn lever i fattiga familjer.
Jag ska inte redogöra för alla, men det visar att det finns många olika sätt att se på barnfattigdom, vilket både kan förvirra och vara motsägelsefullt. Talar vi om relativ fattigdom, det vill säga mindre än 60 procent av medianinkomsten, är exempelvis Rumänien ett land där få barnfamiljer kan anses vara fattiga.
Mäter man i absoluta tal, det vill säga låg inkomststandard där hushåll inte anses ha tillräckligt med resurser för att uppnå lägsta rimliga levnadsstandard, är antal fattiga hushåll i Rumänien ofantligt många. I Sverige, ett välfärdsland, är det i princip det rakt motsatta. I Sverige har den absoluta fattigdomen gått från 13 procent 1999 till 5 procent 2008. Många barn har fått det bra.
Rädda Barnen har valt ett annat sätt att mäta ekonomiskt utsatta barnfamiljer. Man använder ett mått där personer med antingen låg inkomststandard eller ekonomiskt bistånd anses vara fattiga. Antalet familjer som försörjdes via socialbidrag var som störst 1997. Det var en tid när incitamenten att övergå från bidrag till arbete var som lägst.
År 1997 var ett bottenår då hela 22 procent av barnen i Sverige ansågs leva i fattigdom, enligt Rädda Barnen. Under Göran Perssons regering var det alltså hela 432 000 barn som klassades som fattiga, vilket är nästan dubbelt så många barn som i dag. I dag är vi nere i under 12 procent.
Att barnfattigdom inte skulle höra hemma i Socialdemokraternas Sverige torde klinga falskt i det flestas öron. Fru talman! Låt mig vara tydlig. Att det tidigare var värre innebär inte att den nuvarande situationen är acceptabel. Moderaterna och Alliansen har arbetat och arbetar stenhårt för ett sammanhållet Sverige där våra barn oavsett familj får en bra start i livet.
Oppositionen kräver i betänkandet en nationell handlingsplan mot barnfattigdom. Läser man betänkandet visar regeringen tydligt att vi hoppar över "plan" och går direkt till "handling". För att bekämpa att barn lever och fastnar i ett utanförskap krävs en helhetssyn. Detta blir tydligt när hela fem utskott är involverade i frågan. Åtgärder som vidtagits är höjningen av bostadsbidraget för barnfamiljer.
Det innebär för de flesta 300 kronor mer i månaden. Det är ett riktat bidrag som ger en träffsäkerhet mot just barnfamiljer. Likadant är det med flerbarnstillägget i barnbidraget. Det är ett stöd till dem som behöver det mest. Förra veckan aviserade regeringen att införa korttidsarbeten vilket innebär en trygghet för arbetstagare och att man kan undvika arbetslöshet.
För barnfamiljer som riskerar att vräkas från sin bostad är det nu tillsatt en utredning om hur vi kan förebygga detta. Ett förslag som jag tycker låter tilltalande är det förslag som Magdalena Andersson lade fram förra veckan, nämligen att pengarna till hyran ska gå direkt till fastighetsägaren - det är en ordning som tidigare rått - allt för att barn ska känna trygghet i sina hem. Vi kommer nu fram till det som gör skillnad i det långa loppet och det som är den verkliga utmaningen.
Det är för det första ordning och reda i statens kassa. Det har vi i Sverige. Jag kanske inte behöver nämna hur det ser ut i världen runt omkring oss. För det andra är det viktigt att de som tjänar minst får ekonomiskt utrymme och att det lönar sig att gå från bidrag till arbete.
Jobbskatteavdraget kanske inte är hela lösningen, men det innebär 800 kronor mer i plånboken efter skatt för en ensamstående kvinna i den offentliga sektorn. Det är pengar som gör skillnad i hennes oro för riktiga kläder till sina barn. Jobbskatteavdraget har dessutom enligt RUT minskat antalet ekonomiskt utsatta familjer med drygt 1 procent, och antalet fattiga barn till ensamstående föräldrar med ca 2 procent.
Jag tror, för det tredje, att det inte finns en enda forskare eller rapport som inte säger jobb, jobb, jobb. I dag är 194 000 fler personer sysselsatta än 2006. Det är 156 000 färre i utanförskap.
Reformer som är genomförda och som har lett till att fler har ett arbete är nystartsjobb, etableringsreform för nyanlända, halverad arbetsgivaravgift för unga, RUT- och ROT-jobb och nu senast halverad krogmoms. Det är reformer som oppositionen säger nej till.
Hur kan ni motsätta er reformer som faktiskt leder till att fler människor kommer i arbete när hela forskarkåren är enig om att det på lång sikt är den enda vägen att förhindra att barn växer upp i fattiga familjer? Det gäller inte minst våra nya svenskar som alldeles tydligt är överrepresenterade bland familjer med låg inkomst. För denna grupp är vägen till arbete på tok för lång. Det leder till att man stannar i ett bidragsberoende alltför länge.
Det gäller inte minst kvinnor med utländsk härkomst. Alliansregeringen tittar nu på hur etableringsreformen kan utvecklas så att dessa kvinnor snabbare kommer in på arbetsmarknaden. För mig är det helt uppenbart att oppositionen sviker våra nya svenska kvinnor och deras barn genom att säga nej till reformer som möjliggör ett snabbt inträde på arbetsmarknaden.
Det är ett nej som inte bara innebär ett fortsatt utanförskap för föräldrarna utan också ett ärvt utanförskap för deras barn. All forskning visar att risken för ärvt utanförskap är mycket stor. Ett arbete betyder inte bara tryggheten i att kunna försörja sig själv och sin familj. Det innebär också stora sociala förbättringar för barnen.
Vi kan se att skolresultaten blir bättre, och det innebär kunskaper som ger framtidstro för barnen. Skolan ger goda förutsättningar att komma in på en bra bana i vuxenlivet. Att man går från ett utanförskap till arbetsgemenskap leder till att föräldrarna blir viktiga förebilder för sina barn, och ett starkare nätverk gentemot omvärlden skapas.
Ett nätverk är oerhört viktigt oavsett om det gäller barnens skola, fritidsaktiviteter eller kunskap om det svenska samhället. Det ger kunskaper som inte alltid går att hitta på kommunens hemsida. Regeringen har försett utbildningsväsendet med hela 6 miljarder de kommande åren. Fru talman! Inte minst för barnens skull arbetar nu regeringen för att det ska bli ännu mer lönsamt att gå från försörjningsstöd till arbete.
Beräkningen av försörjningsstödet ska förändras så att endast en del av arbetsinkomsten påverkar bedömningen av rätten till ekonomiskt bistånd. För en del familjer kan det visa sig att det inte lönar sig ekonomiskt att gå från bidrag till arbete om alla delar räknas in. Tanken med reformen är att det ska löna sig att ta tillfälliga jobb eller gå upp i arbetstid. Alliansens prioritering de kommande åren är tydlig.
Vi vill ha ett sammansatt och jämlikt Sverige där nyckeln är arbete. Insatserna för jobb och välfärd för de människor som kommit i kläm i krisens spår är viktigast. Mot detta står en socialdemokrati som säger nej till vår jobbpolitik och hotar tusentals jobb. Deras nej slår direkt mot dem med svag förankring på arbetsmarknaden och mot dem med de lägsta inkomsterna.
En ökad barnfattigdom är inte bara i ekonomiska termer utan också sociala som bitit sig fast i generationer. Med detta, fru talman, yrkar jag avslag på samtliga motioner och bifall till förslaget i betänkandet.