KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anders W Jonsson (C):
Hans Hoff och Socialdemokraterna avvisar på ett ganska enkelt sätt den centrala frågan om hur man ser på beroendesjukdomar: Är det en sjukdom som liksom alla andra sjukdomar ska behandlas av sjukvårdshuvudmannen? Sverige skiljer sig på ett avgörande sätt från i stort sett alla andra länder.
Det finns ett ytterligare OECD-land där man har principen att socialtjänsten ska behandla beroendesjukdomar medan sjukvårdshuvudmannen, landstinget, ska betala alla andra. Många menar att detta är en av förklaringarna till att Sverige i dag tappar i resultat, inte minst vad gäller narkotikaberoende men även vid de andra beroendesjukdomarna.
Enligt Hans Hoffs beskrivning sa ett omfattande antal remissinstanser nej till förslaget, men jag vet att antalet inte var så omfattande. Endast en liten del av SKL, framför allt kommunsektorn, och Akademikerförbundet SSR var starka motståndare till att landstingen skulle få ansvaret.
Jag vill fråga Hans Hoff varför man inom Socialdemokraterna fortsatt väljer att särbehandla just dessa sjukdomar och säger att socialtjänsten här ska ha huvudansvaret medan vid alla andra sjukdomar, såsom cancer, diabetes, psykiska sjukdomar och demens, ska den som står för vetenskap och beprövad erfarenhet, nämligen sjukvårdshuvudmannen och de sjukvårdande instanserna, ha behandlingsansvaret.
Vari består den ideologiska grunden för att vi ska fortsätta att särbehandla de människor som har drabbats av en beroendesjukdom?
Anders W Jonsson (C):
Orsaken till att detta har hamnat hos kommuner och socialtjänst beror på en diskussion i Sverige från tidigt 70-tal. Man sa då att beroende bara är orsakat av sociala missförhållanden och om man åtgärdar dessa sociala missförhållanden, vilket man kan göra inom socialtjänsten, slipper man ifrån beroendet. Detta är bakgrunden till att vi har denna mycket märkliga hållning i Sverige. I dag är dock vetenskapen ganska överens om att det här handlar om en sjukdom precis som andra sjukdomar.
Det finns ett starkt genetiskt inslag och förstås också en miljökomponent. I dag ser man att det behövs både sociala och medicinska insatser. Så här är det för flera andra sjukdomsgrupper. Ingen säger ju att kommunerna ska ha huvudansvaret för exempelvis demens, psykisk sjukdom eller ett antal neurologiska sjukdomar, där det också krävs stora insatser från socialtjänsten.
Det blir därför så tragiskt att Socialdemokraterna sitter fast i att inte våga ta ställning. De vågar inte säga att beroendesjukdom är en sjukdom som alla andra, och att det här krävs omfattande insatser från hälso- och sjukvårdens sida och förstås även ett nära samarbete. Nej, Socialdemokraterna är beredda att peka ut just denna grupp och säga att beroendesjukdom beror bara på miljöfaktorer och att socialtjänsten ska ha huvudansvaret för behandlingen.
Jag hoppas att den rörelse som nu finns - inte minst inom SKL där man inser att kommunerna inte klarar av det här - också kommer att leda till att Socialdemokraterna omprövar sitt ställningstagande. Resultatet av den hållning som Socialdemokraterna har blir att man inte går fram med ytterligare förändringsförslag, och därför får människor tyvärr inte den vård som de har rätt till och som människor i de flesta andra länder får.
Anders W Jonsson (C):
Kristina Nilsson använde hela sitt anförande till att berätta att det här är ett bra förslag. Det håller jag med om - det är ett bra förslag. Det var det sista förslaget som Alliansen tog initiativ till, sommaren 2014, eftersom det här är ett område där vi hela tiden måste fundera på vad vi kan göra bättre och vilka förändringar vi kan göra. Bekymret efter 2014 har varit att vi sitter med en regering som på det här området över huvud taget inte tar initiativ till något lagstiftningsarbete.
Det är det som gör att vi i Alliansen tycker att när man nu lägger fram detta bra förslag, då måste vi i riksdagen säga att här är det uppenbart att det under tre år inte har hänt någonting. Inga initiativ har kommit från regeringen för att reformera patientsäkerhetslagstiftning eller patientlagstiftning, trots påstötning från både Riksrevisionen och inte minst Myndigheten för vård och omsorgsanalys.
Min fråga till Kristina Nilsson handlar om att ni i betänkandet säger: Nej, vi behöver inte besluta om det här - alltså att regeringen borde se över patientlag och patientsäkerhetslag - eftersom vi har tillsatt en utredning som heter Samordnad utveckling för god och nära vård. Men det direktivet handlar ju om någonting helt annat. Patientlagen finns över huvud taget inte nämnd. Den utredningen handlar inte om patientsäkerhet.
Den handlar om primärvården. Därför undrar jag hur den utredaren ska kunna svara på frågor och lägga fram förslag på det här området när ni inte har skrivit in det i direktiven. Varför är Miljöpartiet och Socialdemokraterna i regeringen så helt handfallna vad gäller att ta initiativ och tillsätta utredningar på detta oerhört viktiga område?
Anders W Jonsson (C):
Det var ju inte svar på frågan. Produkten som vi beslutar om i dag är alltså resultatet av ett arbete som alliansregeringen drog igång sommaren 2014 efter ett oerhört intensivt reformarbete under åtta år. Det här är på något vis det sista resultatet av alliansregeringens arbete vad gäller patientlag och patientsäkerhetslag.
Från och med hösten 2014 har det inte tillsatts en enda utredning från regeringens sida som har någonting att göra med patientsäkerhet eller patientlag, det vill säga att flytta makten från tjänstemän och byråkrater till patienten - ingenting, inte en enda utredning, trots att både Riksrevisionen och Myndigheten för vård och omsorgsanalys har sagt att man fortlöpande ser ett antal saker som fungerar dåligt.
När man får den typen av signaler måste man som regering säga: "Ja, vi ser att här finns det bekymmer i lagstiftningen. Här måste vi tillsätta en utredning som ser över patientsäkerhetslag och patientlag. Vi har ju fått signaler på båda dessa områden." Det är så reformarbete fungerar. Man kan inte luta sig tillbaka och vänta på att någonting ska hända.
Det är därför min fråga till Kristina Nilsson är: Varför kan ni inte tycka som vi i Alliansen - att man borde tillsätta en utredning illa kvickt för att se över både patientlag och patientsäkerhetslag? Ska det gå ytterligare år utan att någonting händer på det här området? Slutligen det mest märkliga: Ni säger att orsaken till att ni inte ska tillsätta en utredning är att regeringen nyss har tillsatt en utredning som håller på med något helt annat, nämligen primärvården.
Det är i och för sig också viktigt, men det står inte ett ord i de direktiven om patientsäkerhetslag eller patientlag. Det är för mig och säkert många fler fullständigt obegripligt varför Socialdemokraterna och Miljöpartiet är så fullkomligt ointresserade av patientlag och patientsäkerhetslag att de inte är beredda att sätta spaden i marken och påbörja utredningsarbetet för att om några år kunna leverera förslag som stärker det här området.
Anders W Jonsson (C):
Jag tackar Karin Rågsjö för att hon väljer att ta replik. Jag försöker avgränsa det här till debatten som det faktiskt handlar om, nämligen ett problem som vi har i kopplingen mellan hälso- och sjukvård och kommunernas äldreomsorg, det vill säga socialtjänsten. Där är det här förslaget som alliansregeringen beslutade om att plocka fram en viktig del. Det är en viktig men liten del.
Ser inte Karin Rågsjö och Vänsterpartiet det här betydligt större problemet? För den här utsatta och ganska stora gruppen, mest sjuka äldre, gäller två helt olika lagstiftningar. Vi har hälso- och sjukvårdslagen här, och vi har socialtjänstlagen där. De här lagarna pratar över huvud taget inte med varandra.
Om undersköterskan vill genomföra en åtgärd utifrån hälso- och sjukvårdslagen kan hon bestämma det själv, men ser hon att det finns ett större omvårdnadsbehov ska hon plötsligt kalla in en biståndshandläggare som ska titta på det. Det finns mycket man måste göra, men för mig och Centerpartiet och även Alliansen är det uppenbart att det vi måste börja göra är att titta på lagstiftningen, för det är faktiskt vårt ansvar. Det är det som det här beslutet i utskottet nu innebär. Här finns förslag.
Det pågick en utredning under alliansregeringens tid som man sedan var snabb med att lägga ned. Man hänvisar nu till Anna Nergårdhs utredning, men den handlar över huvud taget inte om det här problemet. Det jag undrar är hur Vänsterpartiet egentligen ser på problemet att vi i riksdagen har ställt till med bekymmer för en mycket utsatt grupp för att vi har två helt olika lagstiftningar - socialtjänstlagen och hälso- och sjukvårdslagen - som inte pratar med varandra.
Nu säger en minoritet - tack och lov är det en minoritet - att man inte behöver göra någonting åt det utan att Anna Nergårdh kanske kan titta på det om hon får ett tilläggsdirektiv. Vi kan inte vad gäller lagstiftningen acceptera att det fortsatt finns stora bekymmer. Jag skulle vilja veta specifikt hur Vänsterpartiet ser på just den frågan, för det här är faktiskt vårt ansvar här i riksdagen.
Anders W Jonsson (C):
Det blir högt och lågt i den här diskussionen från Karin Rågsjös sida. Jag tycker att det vore intressant att se om inte Centerpartiet och Vänsterpartiet kunde närma sig varandra lite grann i just den här specifika frågan, nämligen: Finns det ett behov av en lagändring eller inte? Det är uppenbart att gamla människor far illa. De som har ett stort behov av omvårdnad och av sjukvård far mycket illa på många ställen. Det finns många anledningar till det, men en av dem är att vi sitter fast med två olika lagstiftningar.
Vi ser ett behov av att man måste skriva lagen utifrån verkligheten och de människor som faktiskt är berörda. Det var det vi i alliansregeringen drog igång. Vi sa till Göran Stiernstedt att titta på det här med de medicinskt färdigbehandlade som ligger länge på sjukhus. Vi har nu levererat och kan besluta om detta, men det räcker inte. Man måste också se över annan lagstiftning för att se till att de mest sjuka äldre aldrig ska tillåtas falla mellan stolarna.
Jag är inte så naiv att jag tror att om vi bara ser till att skriva en ny äldrelag som kan överbrygga klyftan kommer det att vara frid och fröjd. Så enkelt är det inte. Det vi kan göra från riksdagens sida är att åtminstone se till att lagstiftningen inte medverkar till att det är stora problem för de mest sjuka äldre i ett läge där det är kommun här och landsting där och socialtjänstlag här och hälso- och sjukvårdslag där.
Jag tror att Centerpartiet och Vänsterpartiet skulle kunna mötas i frågan om behovet av en lagförändring.
Anders W Jonsson (C):
Det ska jag försöka förklara för Catharina Bråkenhielm. Göran Stiernstedt tillsattes för att utreda hur vi skulle få en effektivare vård. Samtidigt hade alliansregeringen identifierat två andra problem. Det handlade om situationen för de mest sjuka äldre, där vi såg behov av en gemensam äldrelag. Samtidigt hade vi problemet med de medicinskt färdigbehandlade.
För att få ett snabbspår för det valde vi att ge Göran Stiernstedt ett tilläggsuppdrag, den 27 februari 2014 - om jag inte missminner mig. Vi ville nämligen snabbt ta fram ett förslag för att kunna gå vidare med lagstiftning på det området. För den andra delen tillsatte vi Äldreutredningen. Den skulle titta på vilka förändringar i lagstiftningen som behövs göras för att åtminstone inte lagen gör så att de mest sjuka äldre slits isär.
Catharina Bråkenhielm verkar tro att Göran Stiernstedts hela utredning kommer att lösa det problemet. Så är det inte. Det här var nämligen en väldigt liten del där han lämnade ett delbetänkande. Det blir därför fullständigt obegripligt, för alla som är lite insatta i det här, när Catharina Bråkenhielm säger att man har tillsatt Anna Nergårdh för att utreda hur vi ska lösa det här mellan socialtjänst och kommuner och landsting. Gå hem och läs hennes direktiv!
Det står inte ett ord om kommuner där. Det står inte ett ord om socialtjänst och omvårdnad. Det Anna Nergårdh ska göra är att titta på hur vi kan ta de delar som rör hälso- och sjukvården och inte minst primärvården i Göran Stiernstedts utredning och göra verkstad av det. Det är något helt annat, Catharina Bråkenhielm. Därför kvarstår min fråga. Varför lade ni ned Äldreutredningen?
Om ni inte hade gjort det hade vi i dag haft ett förslag på en lagstiftning som skulle utgå från de mest sjuka äldre och utan det här lagstiftningsmässiga problemet. Det är två helt olika lagar med två helt olika logiker. Varför lade ni ned den utredningen? Ser ni inte behovet av att förändra lagstiftningen för att anpassa den till verkligheten?
Anders W Jonsson (C):
Jag försöker inte misstolka någon medvetet. Det här lagförslaget, som vi ska besluta om i dag, handlar om de medicinskt färdigbehandlade. Vi i Alliansen såg ett problem. Vi tillsatte en utredning. Det är i dag framme vid riksdagsbeslut. Vi ser dock att det här är ett mycket större problem när det gäller samarbetet mellan kommun och landsting. Där handlar det om hälso- och sjukvårdslag och socialtjänstlag.
Alliansen pekar på att vi måste göra något lagstiftningsmässigt också. Om jag tolkar vänstersidan rätt, Catharina Bråkenhielm, menar ni att det räcker med Anna Nergårdhs utredning eftersom hon utreder hälso- och sjukvården och primärvården. Och om hon gör tillräckligt mycket där kommer primärvården att fungera jättebra, och då har vi inte särskilt stora problem längre. Jag hoppas också att hon kommer med kloka och bra förslag. Det har inte riktigt varit så hittills.
Men även om vi skulle ha en suveränt fungerande primärvård i Sverige skulle vi fortsätta ha problem med att kommuner och landsting har två helt olika lagstiftningar med två helt olika logiker som en undersköterska ska tillämpa, i stunden hemma hos den gamla och multisjuka. Det är det som utskottet och snart även riksdagen säger att regeringen måste ta itu med.
Det finns inte någon utredning i dag som tittar på det mycket stora problemet. Det finns en utredning som tittar på primärvården. Det är helt rätt. Men när det gäller det här, som jag ser det, betydligt större problemet har vi inga svar alls från regeringen. Man väljer i stället att hitta på väderkvarnar och att förbjuda privatisering av Linköpings sjukhus och så vidare.
Det vore bättre om regeringen fokuserade på det som är riktigt stora problem, nämligen att de mest sjuka äldre inte sällan faller mellan stolarna i dag. Det beror på att regeringen inte kan komma med förslag på lagstiftning utifrån de problem som människor faktiskt har.
Anders W Jonsson (C):
Jag tänker inte kommentera flygskatten eftersom jag tycker den frågan ligger lite utanför ärendet. Exemplet med specialdestinerade bidrag till förlossningen visar tydligt svårigheten med systemet att försöka styra. Jag sticker inte under stol med att det finns problem inom den svenska förlossningsvården, men Sverige har världens lägsta mödradödlighet - och Sverige har också en låg spädbarnsdödlighet.
Men sedan var det frågan om vad som kan göras åt förlossningsskadorna och vilka metoder som ska användas. Det vore betydligt bättre att i det läget satsa ytterligare på att kvalitetssäkra de öppna jämförelserna. En metod som är oerhört effektiv är att förlossningskliniken i Östersund kan se att i Skellefteå har man hittat en lösning. Där finns ett otroligt skarpt verktyg.
Bekymret med tillfälliga pengar till de svenska förlossningsklinikerna är prioriteringen. Därmed säger riksdagen att just förlossningsskador är viktigare än allting annat. Jag är inte säker på att man i varje landsting upplever att det är den allra största medicinska utmaning man sitter med.
Det kanske snarare är hur man ska ta hand om de multihandikappade barnen och barn- och ungdomshabilitering, eller det är kanske hur man ska sköta eftervården av de cancersjuka. När regeringen och riksdagen går in och på det viset "pinpointar" att alla landsting ska prioritera just precis denna medicinska grupp högre än allt annat vänds plötsligt prioriteringsordningen upp och ned.
Om det finns en vilja att göra någonting åt förlossningsskador finns det betydligt mer effektiva sätt att åstadkomma samma resultat, nämligen riktade utbildningssatsningar via Socialstyrelsen samt tydliga uppföljningar med öppna jämförelser och kvalitetslistor. Då går det att nå målet - inte med hjälp av tillfälliga statsbidrag till förlossningsvården.
Anders W Jonsson (C):
Jag tycker att det här replikskiftet är ganska intressant eftersom det visar två helt olika sätt att se på hur vi ska styra den svenska hälso och sjukvården. Från Centerpartiets sida ser vi att den svenska hälso och sjukvården håller världsklass på de flesta områden. Men det finns ett antal mycket svåra problem och stora utmaningar.
Vi tror inte att all visdom finns här i riksdagshuset eller för den delen i Regeringskansliet eller att vi kan styra svensk hälso och sjukvård genom att här fatta beslut och säga att i dag ska vi minsann satsa på förlossningsvården, men i morgon kanske vi satsar på diabetesvården och dagen därefter på ungdomarna med neuropsykiatriska diagnoser. Det fungerar inte, utan man måste använda helt andra ekonomiska styrmedel.
Vi måste se till att landstingen har erforderliga ekonomiska resurser. Det gör vi genom en bra ekonomisk politik som gör att fler människor kommer i arbete, att företagen kan anställa och så vidare. Det är kanske det viktigaste vi gör. Men sedan måste vi ge landstingen redskap.
Där är just kvalitetsregistren ett av de absolut viktigaste, för där kan man plötsligt se att omhändertagandet av ungdomar med neuropsykiatriska diagnoser funkar fantastiskt bra i Blekinge medan det i Norrbotten är en katastrof. Då blir det inte bättre av att vi sitter här i riksdagen och säger att nu bestämmer vi att på just precis den diagnosen och den behandlingen ska vi satsa specialdestinerade bidrag.
Det blir bättre genom att vi tillhandahåller de kvalitetsverktyg som gör att sjukvårdshuvudmannen verkligen kan utföra sitt uppdrag. Det är mycket möjligt att det är just förlossningsvården som skulle behöva betydligt större resurser. Men det stora problemet där är bristen på barnmorskor, och det är ingenting man löser genom att satsa några hundra miljoner här. Det löser man genom utbildningssatsningar.
Anders W Jonsson (C):
Jag uppskattar att Anna-Lena Sörenson begärde replik så att jag får möjlighet att utveckla den stora skillnaden. För det första vad gäller de riktade statsbidragen sa jag två gånger i mitt anförande att båda regeringarna, alla regeringar, har varit lika goda kålsupare. Det förekom alldeles för mycket av riktade statsbidrag även under alliansregeringens tid.
Därför tycker jag att det hade varit en fördel om både den förra alliansregeringen och den nuvarande rödgröna vänsterregeringen hade kunnat ta till sig Riksrevisionens kritik och säga: Det här måste vi göra någonting åt. Det här är inte ett bra sätt att styra svensk hälso och sjukvård. Vi säger inte helt nej till riktade statsbidrag. De behövs i vissa speciella fall.
Men om man går på Riksrevisionens påpekande, vilket utskottets majoritet nu gör, får man ett tydligt ramverk för hur de ska användas och när de ska användas. För det andra handlar ett av de viktigaste beslut vi fattar här i kammaren om hur vi ska se till att kommunsektorn har tillräckligt stora ekonomiska resurser. Där är det bara att läsa boksluten för den svenska offentliga ekonomin.
Där framgår tydligt att ja, skatterna sänktes med 140 miljarder under perioden 2006-2014. Men 2014 hade vi all time high vad gällde skatteintäkter i Sverige. För kommunsektorn var det plus 200 miljarder på intäktssidan. En del av det var de generella statsbidragen, som ökade med 40-45 miljarder, men en betydande del av det ekonomiska tillskottet handlade om att fler människor kom i arbete.
Det är detta som är själva grunden för hur vi stöttar hälso och sjukvård i Sverige, inte de riktade statsbidragen - som nu har tagits till en ny höjd i det att den nuvarande regeringen använder dem som ett sätt att köpa Vänsterpartiets röster genom att låta Vänsterpartiet diktera vad som är de stora medicinska behoven just precis nu. Det är beklagligt.
Anders W Jonsson (C):
Det sista är snarast ett exempel på hur jag menar att vi från riksdagens sida ska styra hälso och sjukvården och den kommunala sektorn, nämligen genom lagstiftning där vi säger: Vilka rättigheter har den enskilda individen? Jo, man har rätten att välja primärvård och specialistvård oavsett var man bor. Det är de styrmetoderna vi ska använda.
Det vi ska komplettera med för att se till att få bort de regionala skillnader som vi har och som är ytterst besvärande är att bli mycket duktigare vad gäller kvalitetsregister, för är det någonting man är i hälso och sjukvården är det tävlingsinriktad. Man tycker inte om att vara den som är sämst, utan man vill vara bäst.
Ser vi då till att det finns tillräckligt bra register där man kan se hur man ligger till på just den här medicinska diagnosen i förhållande till andra kliniker är det ett mycket bättre styrinstrument än att plötsligt komma på att nu ska vi ha riktade statsbidrag för förlossningsvården under några år, och sedan kanske vi väljer riktade statsbidrag för någonting annat beroende på att Vänsterpartiet kräver det för att rösta ja till vår budget. Det är så vi i Centerpartiet vill styra svensk hälso och sjukvård.
Anders W Jonsson (C):
Jag är också väldigt oroad över att utvecklingen i Sverige går åt fel håll vad gäller köer och en alltmer ojämlik sjukvård. Men man måste också göra en analys: Vad beror det på att sjukvården i dag blir mer och mer ojämlik? Jo, det är framför allt köerna. Får vi köer i sjukvården eller brödköer i Venezuela drabbar det de svagaste i första hand. Den som är rik eller har kontakter tar sig alltid fram.
Då måste man göra något åt köerna, och där finns det över huvud taget inga förslag. Vänsterpartiet och Karin Rågsjö, Socialdemokraterna och Miljöpartiet har inga problem med att köerna ökar, så länge alla står stilla i kön och inte försöker hitta en egen lösning. Det är ju där vi måste sätta in åtgärderna.
Jag tycker att det är spännande att höra att Karin Rågsjö, och säkert också Socialdemokraterna och Miljöpartiet, måste söka sig till OECD, Spanien och USA för att hitta argument för att just denna lagstiftning nog är nödvändig i Sverige. Jag kan förstå att man måste söka sig så långt bort i ett läge där Lagrådet säger att detta redan finns reglerat i hälso- och sjukvårdslagen och att det inte finns några bevis alls för att det behövs några förändringar.
Jag vill återigen förklara för Karin Rågsjö hur kösituationen fungerar. Bollnäs sjukhus har kapacitet att operera 300 knän, men landstinget i Gävleborg köper bara 200 knäoperationer.
Om överkapaciteten på 100 då används så att någon stackars patient från något sossestyrt landsting i Sverige med jättelånga köer kan åka till Bollnäs och få sitt knä opererat innebär det inte att människorna hemma i det egna landstinget får det sämre. Det innebär tvärtom att de kommer längre fram i kön.
Jag vill inte att fler människor ska skaffa privata sjukförsäkringar, men det vill jag åstadkomma genom att se till att vi får bort köerna i svensk sjukvård.