Patrik Björck (S):
Det är sant; vi är fortfarande ett land som i internationell jämförelse sticker ut. Jag förstår att jämställdhetsministern i till exempel FN-sammanhang kan så att säga göra fördel jämställdhetsfrågorna. Jag vill inte ta ifrån jämställdhetsministern det, och jag ska vara ärlig och säga att jag förstår det. Jag ställer dock mycket högre krav. Det är ungefär som när finansministern säger att svensk arbetslöshet är bra jämfört med Greklands.
Då ställer jag mycket högre krav. Jag jämför såklart inte Sveriges jämställdhetsfrågor med vilka länder som helst i världen, utan jag jämför med de bästa. Jag jämför dessutom Folkpartiet med de bästa, eftersom Folkpartiet har en stolt historia. Min besvikelse hade naturligtvis inte varit så stor om Folkpartiet inte hade haft en så stolt historia. Det är alltså bakgrunden. Svenska Dagbladet hade för några veckor sedan en artikel om kvotering.
Där stod det: "Norge blev 2005 först i världen med detta när man införde regler om minst 40 procent kvinnor i bolagsstyrelserna. De företag som inte följer reglerna har staten rätt att upplösa. Totalt är andelen kvinnliga styrelseledamöter i norska bolag i dag 44 procent - i Sverige bara en fjärdedel. Och den förändring som sker går mycket sakta. Mellan 2010 och 2012 ökade andelen kvinnor i svenska bolagsstyrelser med endast 1,9 procentenheter."
Sedan står det något intressant, herr talman. Det är ändå så när man ska jämföra sig att det är spännande att se om det är vi som är annorlunda som vill ta till lagstiftning eller om det kanske faktiskt är så att vi är annorlunda som inte tar till lagstiftning. Artikeln fortsätter: "Flertalet länder i Europa däribland Italien, Frankrike, Nederländerna, Finland, Danmark, Spanien och nämnda Norge har redan någon form av lagstiftning för att få bolagen att ta in fler kvinnor i styrelserna.
Ett lagförslag inom EU är också på gång även om det mött motstånd." I den kontexten, herr talman, blir det inte så väldigt extremt, märkvärdigt eller en revolutionär metod att lagstifta.
Det verkar i stället vara ganska mainstream och så att säga normaliteten i Europa, och det verkar vara så att många känner frustration över att det går så långsamt med jämställdheten i näringslivet. Det är inte bara jag och jämställdhetsministern, utan det är många som känner det runt omkring i Europa. Till skillnad från oss är dock de andra beredda att göra någonting, men det är ju inte jämställdhetsministern. Det är det som är så anmärkningsvärt.
Jag skulle tycka att det normala hade varit att Sverige gick före även i denna fråga. I många frågor ligger vi, precis som jämställdhetsministern är inne på, i framkant - långt i framkant. Vi kan vara stolta över vårt jämställdhetsarbete i Sverige. Åtminstone historiskt kan man vara det också som folkpartist. Nu håller vi dock på att sacka efter, och det är det som är problemet: Från en topposition håller vi på att tappa, och dessutom tappar vi initiativet.
Vi borde naturligtvis, jämsides med Norge, ha gått i täten för jämställdhet även i näringslivet och inte som det nu är liksom sträva emot och gå emot EU-arbetet. Vi är inte de som går först. Vi skulle ha varit före EU i de här frågorna! Det är det som är mitt krav på jämställdhetsministern och regeringen: att man går före, att man är konstruktiv, att man vill någonting, att man visar en god vilja och att man inte nöjer sig med att det inte händer någonting.
Det måste vi ändå vara överens om: Tittar man på situationen som den ser ut i dag i näringslivet händer det ingenting. Eller - ursäkta mig, herr talman - det händer mycket, mycket lite, om jag ska vara precis.