KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carl Bildt (M):
Jag beklagar att Magdalena Streijffert inte kommer att vara här under hösten för att diskutera denna fråga. Jag vill dock ta tillfället i akt och gratulera till anledningen till att jag beklagar att hon inte kommer att närvara. Vi kommer säkert att ha anledning att diskutera Burma. Jag tror att vi är ense om det allra mesta. Det är viktigt att vi visar att vi har ytterligare instrument i vår arsenal.
De är inte många vad gäller restriktiva åtgärder, men vi har dock restriktiva listor, resor och sådant, och om vi ser att människor är inblandade i sådant som vi kanske tycker strider mot fundamentala principer kan vi ingripa genom att göra vissa begränsningar där. Det är ett instrument som vi faktiskt har. Samtidigt är det viktigt, som Magdalena Streijffert sade, att vi utvecklar morötterna, eller vad det nu kan vara för vegetabiliskt ord vi ska använda i detta sammanhang. Burma är ett oerhört fattigt land.
Det är ett av de länder i världen som får minst bistånd av humanitär karaktär, och jag tycker inte att det i längden finns anledning att bestraffa människorna på grund av att de lever under en eländig regim. Jag tror att nyckeln till mycket kommer att ligga i hur regimen väljer att behandla de så kallade valen som ska äga rum 2010.
År 2010 är en övergång till någonting annat. Om vi genom ett internationellt engagemang kan lirka den övergången i någon riktning tror jag att vi kanske kan göra någonting viktigt. Här är stödet till FN-processen, som vi är överens om, avgörande.
Det faktum att vi hade en betydande framgång i överläggningarna i Hanoi, när vi fick viktiga aktörer som Indien och framför allt Kina att skriva under formuleringar som var mer långtgående än tidigare och dessutom engagera den burmesiska regimen till en dialog, kanske inte förändrar världens gång, men med de mått som vi mäter diplomati tycker jag att det var en betydande framgång.
Nu avvaktar vi utfallet av rättegången och kommer att på ett eller annat sätt reagera med anledning av det.
Carl Bildt (M):
Jag har ingenting att tillägga. Jag tycker att den historien visar just det som vi har anledning att notera: Detta är ett samhälle där det finns en betydande bredd, där en auktoritärt inriktad regim kan ägna sig åt att försöka förbjuda och begränsa. Den lyckas i viss utsträckning, men det finns gränser för vad som kan göras.
Låt mig inte från hiphopperspektivet men från ett annat perspektiv bara notera att Iran är ett av de länder i världen som har störst antal bloggare. Det visar den kraft som finns i det civila samhället. Både hiphop och bloggning kan vara krafter för MR och demokrati.
Carl Bildt (M):
Olle Thorell har frågat mig om jag ämnar vidta några åtgärder för att Sverige ska underteckna avtalet om förbud mot klustervapen i Oslo i december. Som jag tidigare konstaterat i kammaren kan klusterammunition skapa och har skapat allvarliga humanitära problem. Därför har det varit Sveriges övergripande målsättning att få till stånd en ambitiös och effektiv internationell reglering av klusterammunition.
Ett led i detta arbete har varit vårt stöd och vår medverkan i den så kallade Osloprocessen. Denna har nu lett fram till konventionen om klusterammunition som öppnas för undertecknande i Oslo den 3 december. Sverige kommer då att underteckna.
Sverige har också sedan länge stött arbetet kring klusterammunition inom ramen för FN:s konvention om konventionella vapen, CCW, en ramkonvention med bifogade protokoll som syftar till att förbjuda eller begränsa användningen av vapenkategorier som kan anses vara ytterst skadebringande eller har urskillningslösa verkningar. Ett antal länder med betydande arsenaler av klusterammunition - enligt vissa beräkningar omkring 90 procent av världens totala innehav - står utanför den process som lett till konventionen om klusterammunition.
Flera av dessa länder medverkar däremot i arbetet inom CCW. Dit hör USA, Ryssland, Kina, Sydkorea, Indien, Pakistan, Israel med flera. Sverige kommer därför att fortsatt vara pådrivande i CCW-förhandlingarna.
Carl Bildt (M):
Olle Thorells lite snäva beskrivning av regeringens aktivitet i ärendet är inte alldeles felaktig. Det har sin bakgrund i det som jag erinrar om i interpellationssvaret, nämligen att Osloprocessen nu leder fram till en konvention som inte omfattar 90 procent av världens klustervapen och som förmodligen omfattar 100 procent av dem som har använt sådana vapen, men däremot inte omfattar 100 procent av dem som har använt klustervapen i modern tid.
Det innebär inte att dess symboliska betydelse ska underskattas, men om man tror att det är ett avgörande framsteg för att bli av med klustervapen tror jag faktiskt att man gör ett misstag. Det är därför jag hela tiden när vi diskuterar detta i denna kammare understryker - och fortsätter att göra det nu - behovet av förhandlingar inom FN-ramen, där alla är med. Det innebär självfallet att de förhandlingarna är mycket svårare.
Det är svårare att få länder som har klustervapen att avskaffa dem än att få länder som inte har klustervapen att underteckna ett avtal om att avskaffa dem. Det ligger i sakens natur. Det finns ett antal länder som har olika klusterammunition och som också omfattas av detta avtal. Norge och Sverige har gjort olika typer av prövningar. Finland har gjort en annan prövning och som bekant kommit till en annan slutsats.
Ammunition som uppfyller kriterierna för klusterammunition spelar nämligen en mycket väsentlig roll i det finska försvaret, och därför kommer Finland inte att underteckna. Norge har gjort vissa avvägningar. På frågan när vi kommer att ratificera avtalet är väl svaret att vi nu får be Försvarsmakten att titta på detta. Olle Thorell säger att han inte kan förstå när vi ska använda bombkapsel 90. Den ska vi använda om Sverige anfalls. Så enkelt är det.
Det är ett vapen som ligger i förråd till dess att vi behöver försvara Sveriges territoriella integritet. Det är inte aktuellt de närmaste veckorna, försiktigt uttryckt, men vi har ett försvar för den eventualiteten. Detta är ett vapensystem som för vissa typer av insatser är av central betydelse. Då måste vi skaffa ett annat vapensystem för att ersätta det.
Ett icke oväsentligt antal hundra miljoner kronor måste tillföras för att ta fram ett vapensystem som klarar av den typen av målbild som är aktuell i det här sammanhanget. Det måste vi be försvaret att titta på, vilket i sin tur påverkar tidpunkten för när vi kan ersätta bombkapsel 90 med ett nytt vapensystem som uppfyller de krav vi har i det svenska försvaret.
Jag ser inte detta som ett problem i något större nedrustningssammanhang av den enkla anledningen att bombkapsel 90 är i moratorium till dess att någon anfaller Sverige, och om någon anfaller Sverige tror jag att vi har aningen större problem att syssla med än just detta.
Carl Bildt (M):
Jag hoppas att jag också kan räkna med att Socialdemokraterna kommer att ge ett starkt stöd till det fortsatta arbetet inom CCW-processen. Det som jag tror att vi är relativt överens om är att det kan låta heroiskt men kanske är mindre heroiskt att nedrusta Sverige. Det är svårare i detta fall att nedrusta USA, Israel, Ryssland eller Kina, de som faktiskt är användare av klustervapen.
Men det är det som är det viktiga för att komma åt vapen som inte är mer eller mindre omänskliga men som har en blindgångarproblematik. Det är inte vapnet i sig utan blindgångarproblematiken som egentligen skapar problem när det gäller klustervapen, en blindgångarproblematik som vi övertar vad gäller andra vapen. Artilleriammunition av äldre karaktär är egentligen farligare från denna utgångspunkt än bombkapslar och denna typ av klusterammunition är.
Vad gäller tidsplanen gav jag inget konkret besked. Så var det. Olle Thorell säger att vi ska återkomma med en tidsplan angående skrotning av BK 90. Jag vill gärna återkomma med en tidsplan om skrotning och ersättning samtidigt. Det är det som gör att jag tror att vi ömsesidigt ska titta lite på när vi kan ta fram det systemet. Det är inte gjort i en handvändning.
Jag tror att vi talar om en process som kan vara ett decennium och om kostnader i storleksordningen väl över 1⁄2 miljard för att göra detta. Det är ett rätt betydande åtagande som vi gemensamt har gjort. Vi som bryr oss om svensk säkerhetspolitik har en skyldighet att se till att vi får ett ersättningssystem. Det är åtskilliga länder som arbetar på detta, till exempel Tyskland.
Jag tror att det faktum att Finland över huvud taget inte undertecknar avtalet har att göra med att de kommer att ägna betydande tid åt att se efter om ersättningssystem är möjliga innan de går in på detta. Vi har anledning att både tekniskt och politiskt samverka med dem, för all del också med Norge, som har ett motsvarande problem när det gäller att finna ersättningssystem i sin försvarsmakt.
Carl Bildt (M):
Olle Thorell har frågat mig hur jag avser att agera för att Sverige skyndsamt ska kunna ratificera konventionen om förbud mot klustervapen. Som jag tidigare konstaterat i kammaren kan klusterammunition skapa, och har skapat, allvarliga humanitära problem.
Därför har det varit Sveriges övergripande målsättning, i enlighet med den så kallade Oslodeklarationen, att få till stånd en ambitiös och effektiv internationell reglering av klusterammunition som förbjuder användning, tillverkning, överföring och lagring av sådan ammunition som skapar oacceptabla skador för civila. Ett led i detta arbete har varit vårt stöd och vår medverkan i den förhandlingsprocess som ledde fram till antagandet av konventionen om klusterammunition, CCM, i Dublin i maj 2008.
Sverige har samtidigt fortsatt att stödja förhandlingarna om en reglering av klusterammunition inom ramen för FN:s konvention, 1980, om konventionella vapen, CCW, - en ramkonvention med bifogade protokoll som syftar till att förbjuda eller begränsa användningen av vapenkategorier som kan anses vara ytterst skadebringande eller som har urskillningslösa verkningar. Många länder med betydande arsenaler av klusterammunition stod utanför den process som ledde till konventionen om klusterammunition.
Dit hör USA, Ryssland, Kina, Sydkorea, Indien, Pakistan, Israel med flera. Ett antal av EU:s medlemsstater har valt att inte underteckna konventionen och föredrar en förhandlingslösning inom CCW:s ram. Sverige har aktivt deltagit i CCW-förhandlingarna och avser att så göra även under de fortsatta överläggningarna 2010.
Konventionen om klusterammunition öppnades för undertecknande i Oslo den 3 december 2008, och Sverige undertecknade då konventionen. Regeringen har därmed signalerat sin avsikt att ratificera konventionen. Som en konsekvens av undertecknandet har Försvarsmakten att planera för en utfasning av bombkapsel 90 då denna ammunition omfattas av konventionens förbud. Vidare pågår inom Regeringskansliet beredningen av de författningsändringar som krävs för ett svenskt tillträde till konventionen.
Regeringen avser att återkomma till riksdagen med förslag vad gäller konventionens ratificering, liksom i fråga om konkret utfasning av bombkapsel 90.
Carl Bildt (M):
När Olle Thorell kom in på den frågeställning som också finns, det vill säga detta med investeringar, sade han att det inte är gjort i en handvändning att ta ställning till det. Det är mycket riktigt; så är det. Konventionen innehåller ett antal olika artiklar där det inte, för att använda samma formulering, är gjort i en handvändning att ta ställning till exakt vad som är den juridiska innebörden, exakt vilka åtaganden vi ska ikläda oss och exakt vilka konsekvenser det leder till.
Skrotningen av klustervapen är väl i denna del enklare. Ersättningssystem kan vara betydligt svårare, och det är osannolikt att vi kommer att utsättas för en invasion under den närmaste tiden. Dock upprätthåller vi i alla fall ett starkt försvar, bland annat med Gripensystemet, därför att det är den yttersta nationella självständighetsgaranti vi bedömer att vi behöver.
Då bör vi också se till att vi har någorlunda fungerande vapensystem för dem, och därför är ersättningsfrågan inget som kan klaras av i en handvändning eller med ett enkelt inlägg i riksdagen. Den måste tvärtom redovisas. Varför vi inte har redovisat antalet är en god fråga som jag inte har något riktigt bra svar på och som jag ska be att få återkomma till. Jag kan nämligen inte personligen se några avgörande argument för att vi inte kan redovisa detta, om det nu är en skyldighet. Det har vi ännu inte gjort, och jag antar att det är på grund av att det också ligger i beredning.
Det som sker nu är att de rättslärda tittar på de olika artiklarna, och investeringsförbudet tillhör det de tittar på. Det finns en del angående samarbetsförhållandena mellan olika länder som man också måste titta på utifrån juridisk utgångspunkt. Detta ska i sin tur sedan bli föremål för remissbehandling. Därtill kommer att vi självfallet anmodat Försvarsmakten att inkomma med ett underlag för hur det kan gå till och hur olika ersättningssystem kan utformas.
Ett sådant underlag, hemligstämplat dess värre eftersom det handlar om framtida vapensystem, finns. Där finns alternativ som kostar mellan mycket pengar och väldigt mycket pengar, som vi har att ta ställning till på ett eller annat sätt. Sedan är det rimligt, tycker jag mot bakgrund av det engagemang som riksdagen har, att vi på ett eller annat sätt återkommer till riksdagen och redovisar detta. Som jag har sagt är den utfasningsprocess som sker i olika länder utdragen och tar mycket lång tid.
Det handlar till stor del om länder som inte har klustervapen eller inte avser att använda klustervapen. Samtidigt fortsätter vi förhandlingarna med de länder som faktiskt har klustervapen och ännu inte har för avsikt att avskaffa dem. Det är där de verkliga problemen ligger. Framför allt är det den äldre typen av vapen som har orsakat problemen. De kanske inte riktigt ligger i den kategorin.
Carl Bildt (M):
Jag får också önska god fortsättning med både det ena och det andra. Slutligen vill jag bara säga att jag håller helt med - det är klart att man kan göra två saker samtidigt. Vi driver på FN-spåret, och sedan fortsätter vi arbetet med förberedelserna för ratificeringen. Det finns aspekter på detta som inte, med Olle Thorells egen formulering, är gjorda i en handvändning. Då ska vi göra det med sådan svensk grundlighet att vi vet vad vi gör också när det gäller de andra delarna av detta, och vi ska hålla riksdagen kontinuerligt informerad om arbetet.
Carl Bildt (M):
Nikos Papadopoulos har frågat mig om min bedömning av förhandlingarna för att återförena Cypern och vilka åtgärder som jag avser att vidta för att bidra till en lösning av Cypernfrågan. Sverige fäster betydande förhoppningar till de officiella förhandlingar som inleddes den 3 september 2008 mellan de turk- och grekcypriotiska parterna för att lösa Cypernfrågan under FN:s översyn.
Vi uttrycker vårt stöd för ledarnas gemensamma målsättning om att upprätta en bizonal, bikommunal federation med politiskt likaberättigande, i enlighet med relevanta resolutioner från FN:s säkerhetsråd. Detta partnerskap ska ha en federal regering och en enhetlig internationell identitet samt en turkcypriotisk respektive en grekcypriotisk konstituerande stat, vilka ska vara av lika status. Vi delar FN:s bedömning att det finns skäl att se utsikterna för en lösning med försiktig optimism.
Den politiska konstellationen på ön för en återförening är mycket gynnsam, med två lösningsvänliga ledare med nära personliga band som visat stort politiskt mod genom att själva axla ansvaret för förhandlingarna, understödda av FN. Under de hittills dryga femtiotalet avhållna förhandlingsmötena har parterna närmat sig varandra på flera viktiga frågeområden, bland annat vad gäller den framtida federationens styrelseskick.
Jag uppmanar parterna att visa starkt ledarskap och göra sitt yttersta för att föra förhandlingarna mot ett slutskede under de närmaste månaderna, där det turkcypriotiska valet i april framstår som en viktig restriktion för processen. Sedan förhandlingsstarten i fjol har Sverige verkat för att Cypernfrågan ges en framträdande plats på den internationella dagordningen och intensifierat den politiska dialogen med parterna.
Vi har fört samtal med båda ledarna i Stockholm, och både jag och statsrådet Malmström har besökt ön. Sverige har också bland annat stött ett större seminarium om säkerhetsaspekterna av en lösning. Turkiet och Grekland spelar en viktig understödjande roll i lösningssträvandena på Cypern. Det är min uppfattning att framsteg i de turkiska EU-medlemskapsförhandlingarna har en positiv påverkan på förhandlingsprocessen på ön. Jag avser att vidmakthålla mitt starka engagemang för en snar lösning på Cypernfrågan.
Carl Bildt (M):
Jo, det får man väl säga att det har gjort. Min bedömning är att atmosfären i samtalen mellan de två ledarna är relativt god. Dock ska det sägas att de bägge sedan har att hantera sina respektive inrikespolitiska situationer, där det både på den grekcypriotiska sidan och på den turkcypriotiska sidan finns de som faktiskt är emot en överenskommelse.
Det kryssande mellan dessa olika opinioner som både president Christofias och den turkcypriotiske ledaren Talat har att göra är ibland både komplicerat och för den omvärld som har att notera detta ibland något irriterande. Vi har sett det som vår uppgift att ge dem klart stöd, att uppmuntra dem till de kompromisser som är nödvändiga.
Vi har som sagt haft utförliga samtal också med ledarna i både Ankara och Aten. Ankara är något mer betydelsefullt i detta sammanhang av skäl som vi inte behöver gå in på. Jag har talat utförligt både med premiärminister Erdogan och framför allt under de senaste månaderna med utrikesminister Davutoglu om detta. Jag hoppas innerligt att detta kommer att gå. Det kommer också att lösa åtskilliga andra frågor.
Det nämndes Ankaraprotokollet, som det så vackert heter, där Turkiet har förbundit sig att öppna upp sina hamnar för fartyg och flygplatser för flyg från republiken Cypern. Det har man ett legalt åtagande att göra. I och med att man inte har gjort det har vi fryst åtta kapitel i de pågående medlemskapsförhandlingarna.
Det kan då i ärlighetens namn sägas att Turkiet påpekar att vi från Europeiska unionens sida icke har gjort det som vi beslutade att göra i samband med en folkomröstning 2004, där lösningen avvisades på den grekcypriotiska sidan, det vill säga att öppna upp för direkt handel mellan Europeiska unionen och den norra delen av ön. Detta har blockerats inom ministerrådet, och vi har inte kunnat gå vidare med det.
Det finns ingen formell koppling mellan detta, men från turkisk sida gör man en politisk koppling mellan detta. En överenskommelse skulle självfallet lösa alla dessa problem och skulle enligt min mening ge betydande möjligheter till bättre ekonomisk utveckling för bägge delar av Cypern. Vi är beredda att på olika sätt bidra till den lösning som kan komma till stånd. Det kan komma att bli kostnader i ett inledande skede. Det ska man inte alls bortse från.
Då tycker jag att vi ska vara beredda att hjälpa till. I det medelfristiga eller längre perspektivet är det ingen tvekan om att en lösning skulle innebära mycket betydande, också ekonomiska, fördelar för alla medborgare på Cypern.
Carl Bildt (M):
Jag önskar också god fortsättning. Cypern är som bekant ett rätt komplicerat ställe - om jag uttrycker saken med stor försiktighet. När Cypern fick självständighet 1960 efter betydande förhandlingar och problem skedde det bland annat med ett så kallat garantiavtal. Det gav Turkiet och även Storbritannien som före detta kolonialmakt vissa rättigheter.
Dessa rör också de brittiska militärbaser som finns på cypriotiskt territorium. År 1964 inträffade de etniska motsättningar som ledde till att FN-trupper sändes till Cypern. Svenska FN-trupper var verksamma i bland annat Famagustaområdet under rätt lång tid och gjorde betydande insatser. FN-trupper finns fortfarande kvar efter alla dessa år, dock inte med svensk medverkan. År 1974 inträffade de tragiska händelser som påbörjades av den grekiska överstejuntan, militärjuntan, i Aten.
Man gjorde en kupp i Nicosia som så småningom ledde till att överstarna i Aten fick backa, och det blev demokrati i Grekland. I den meningen var det bra, men det ledde till att Turkiet gjorde två invasioner med stöd av garantiavtalet från 1960. Det är på denna bas man upprätthåller truppnärvaron. Säkerhetsfrågorna och avtalet från 1960 kommer att bli några av de svåraste frågorna i slutskedet av förhandlingarna.
På den punkten har Sverige försökt bidra med idéer om hur man ska kunna lösa upp det. Jag nämnde det informella seminarium vi hade angående olika möjligheter att se på garantiavtalet i olika skeden - också i ljuset av det faktum att vi hoppas gå mot en utveckling där såväl Cypern i sin helhet som Turkiet blir medlemmar i Europeiska unionen.
Den typ av avtal som garantiavtalet från 1960, som kan förklaras mot bakgrund av den tidens värld, är knappast relevant, önskvärt eller lämpligt mellan stater som är medlemmar i Europeiska unionen. Frågan är hur utvecklingen ska vara fram till detta. Det tillhör de komplicerade slutskedesförhandlingarna. Nu ska man först ta styrelsefrågorna, sedan ägaradressfrågorna och därefter säkerhetsfrågorna.
Jag kan försäkra att vi kommer att försöka ge det stöd till förhandlingsprocessen som vi har möjlighet till.
Carl Bildt (M):
Låt mig börja med frågan om antiterroristlagstiftningen. Jag delar de synpunkter som har framförts. Det ingår i förhandlingarna i anslutningsprocessen till den europeiska unionen att man ska göra revideringar i detta hänseende. Det ingår formellt sett inte i anslutningsprocessen, men det är kanske alldeles avgörande i sammanhanget att vi kan få en politisk utveckling i Turkiet som gör att detta problem läggs till handlingarna och historien.
Där är det så kallade demokratiska initiativet som för närvarande har råkat ut för en del svårigheter av skäl som vi inte har tid att gå in på. Men det tror jag är alldeles avgörande för att detta ska vara möjligt. Kan detta leda till att PKK som är en terrororganisation lägger ned vapnen och inser att det är den politiska processen, inklusive det europeiska närmandet, som kommer att ge kurderna de rättigheter som de har förvägrats tidigare vore det synnerligen bra.
Jag tycker personligen att de tecken som, trots svårigheterna just nu, finns på att utvecklingen är på väg i den riktningen är relativt bra.
Det är viktigt att vi i anslutningsförhandlingarna är tydliga med konkreta krav på förändringar i antiterrorlagstiftningen och att vi ger vårt stöd till de reformansträngningar som den turkiska regeringen just nu står för, även om oppositionen företräder en något annan agenda. Anne Ludvigsson nämnde att oppositionen ligger mycket i militären och domstolsväsendet.
Det gäller framför allt domstolsväsendet som gång efter annan har utnyttjat sina möjligheter till partiförbud, förbud mot enskilda och till den typ av åtal som nämndes. Det har varit mycket mindre av detta än för några år sedan, så utvecklingsriktningen är positiv, men den är inte tillräcklig.
Jag hoppas att det ska vara möjligt att få till stånd författningsändringar som gör att man på ett avgörande sätt ändrar lagstiftningen. Det skulle avsevärt reducera utrymmet att utnyttja de kvardröjande hyperkemalistiska tendenser som kan finnas inom delar av rättsväsendet och som slår till på det ena området efter det andra.
Även i det sammanhanget är det stödet till den europeiska integrationsprocessen och stödet till reformprocessen i Turkiet som är det avgörande. Jag kan försäkra Anne Ludvigsson, och jag tror att hon vet, att dessa frågor är vanligt förekommande i de rätt omfattande kontakter vi har med Turkiet i olika sammanhang i ett brett spektrum av frågor.
Som jag erinrade om i svaret, och som Anne Ludvigsson är medveten om, har vi från svensk sida ett mycket omfattande program i Turkiet för att på gräsrotsnivå kunna påverka dessa frågor och föra utvecklingen framåt. Vi är en nation som inom Europeiska unionen har en mycket stark position när det gäller relationerna till Turkiet.
Därmed har vi också stora möjligheter att påverka den turkiska utvecklingen i fortsatt positiv riktning.