KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eva Olofsson (V):
Jag fick inget svar på om en tillgänglighetslagstiftning är en prioriterad fråga för Moderaterna av Margareta B Kjellin. Jag får väl ställa frågan igen. Jag vill fråga Margareta B Kjellin om personlig assistans. Vi är överens om att vi inte gillar regeringsrättsdomen. Jag har hört Margareta säga det flera gånger. Det är ingen annan som kan ändra den än vi politiker.
Måste inte målet vara att ändra den om inte det ska hända som hände den 30-åriga kvinnan i Gävle och läkarsekreteraren som jobbade vid Karolinska? De är nu långtidssjukskrivna respektive förtidspensionerade. Det borde vara dyrt - mycket dyrare än en fungerande personlig assistans. De hade jobb. De gjorde en insats. De fick en lön. De betalade skatt.
De mådde säkert bra av att ha jobb. De hade personliga assistenter, det vill säga människor som också fick jobb och betalade skatt. Man pratar ofta om kostnaderna för personlig assistans.
Men om man ser vad det skulle kosta när den inte fungerar och vad det kostar att krascha människors liv och rent samhällsekonomiskt på olika plan, är frågan om man inte ska sluta att tala om personlig assistans som så förfärligt dyr och se på vad den genererar i att människor kan jobba, kan vara ute i samhällslivet, kan studera för att senare få jobb, kan vara bra föräldrar.
Finns det inte utifrån detta anledning att lyfta fram det här perspektivet? Vi ska begränsa fusket, självklart, både det som är rent kriminellt och det som människor gör. Det finns heller ingen anledning att riskkapitalbolag ska tjäna skjortan på personlig assistans. Skulle vi inte lyfta fram det samhällsekonomiskt lönsamma i den personliga assistansen också?
Eva Olofsson (V):
Det är välgörande att Maria Lundqvist-Brömster är så tydlig med att det ska till en lagstiftning om bristande tillgänglighet och diskriminering. Jag har också hört Erik Ullenhag, folkpartist och ansvarig minister, säga att det är vad man vill. Jag har också hört honom vädja till funktionshindersrörelsen att driva ett aktivt opinionsarbete så att det blir verklighet.
I stället för att fråga vad du tycker i den här frågan tänker jag ta upp frågan om ledsagarservice med dig. Vi har fått tydliga signaler från Synskadades Riksförbund om att allt fler människor som är gravt synskadade eller blinda inte får ledsagarservice.
Socialstyrelsens rapporter har också visat på att det ser väldigt olika ut och att det fattas riktlinjer beroende på vilken kommun man bor i. Vissa kommuner tar ut väldigt höga avgifter så att det blir riktigt ekonomiskt kännbart. I andra kommuner är det gratis. Och så har vi kommunerna som tycker att man inte bara ska betala sin egen kostnad om man till exempel ska ta del av kulturarrangemang eller sportarrangemang utan också betala sin ledsagares kostnad.
Vi vet att många människor med funktionsnedsättning har en ganska skraltig ekonomi. Jag skulle därför vilja veta vad Folkpartiet vill göra för att vi ska få en ledsagarservice som fungerar. Människor ska inte utestängas från möjligheten att leva ett självständigt liv, ta del av livet, promenera, träffa vänner, tal del av kultur och annat viktigt på grund av att de till exempel inte kan betala en hög avgift.
Eva Olofsson (V):
Om det är en dom som ligger de gravt synskadade i fatet kan man fundera på om det inte behövs annat än frivilliga överenskommelser. Men jag tycker att det skulle vara bra med nationella riktlinjer. Det skulle också vara bra om avgifterna reglerades på något sätt. Det skulle inte åsamka kommunerna stor skada om det blev tydligt att de inte får låta någon betala också för ledsagarens deltagande.
Jag skulle också vilja ta upp frågan om den personliga assistansen. Som alla har sagt var det Bengt Westerberg och den dåvarande regeringen som införde den med ett brett parlamentariskt stöd. Då får man hoppas på ett lika brett parlamentariskt stöd nu så att inte den personliga assistansen urholkas och människor förlorar den personliga assistansen.
Vi har en regeringsrättsdom sedan 2009, som du mycket riktigt sade.
RBU - Riksförbundet för Rörelsehindrade Barn och Ungdomar - Stiftarna av Independent Living i Sverige, Handikappförbunden som är en paraplyorganisation, Föreningen JAG, DHR Förbundet för ett samhälle utan rörelsehinder, Hjärnskadeförbundet Hjärnkraft, Personskadeförbundet RTP, Intressegruppen för assistansberättigade och redaktören för Fulldelaktighet.nu har i en debattartikel i dag på Newsmill vädjat till politikerna att rösta på reservationen.
Vi kan inte vänta längre, därför att det är så många människor som nu drabbas och får sina liv förstörda genom att de förlorar assistansen. Visst, man ska ta reda på saker. Men vi har väntat på rapporter som kom i juni 2011 och i augusti 2011. Nu ska vi vänta på ytterligare rapporter, och sedan ska vi se om vi eventuellt behöver göra något.
Under tiden är det väldigt många människor som drabbas, som inte kan gå till jobbet, vara föräldrar eller leva det liv de vill. Många har ångest av att behöva hamna i den situationen.
Eva Olofsson (V):
Jag har för mig att innan de stora institutionerna kom var det många människor med funktionsnedsättning som, om de inte hade anhöriga som kunde ta hand om dem, hamnade på fattighuset tillsammans med många fattiga människor, med gamla människor och med sjuka människor. Jag blir ganska orolig när jag hör Roland Utbult.
Jag tolkade utskottet på det sättet att det i alla fall finns en fördel med att man säger att det ska gå snabbare. I flera partier - Folkpartiet, Miljöpartiet, kanske Socialdemokraterna, hoppas jag, och Centern - finns det i alla fall en öppenhet för att det kanske behövs en förändring av lagstiftningen. Men det finns tydligen inte hos KD. Det är KD som sitter på departementet med ansvarig minister.
Det är en ansvarig minister som i flera debatter faktiskt har bemött det faktum att många har förlorat sin assistans med att hänvisa till att andra har fått fler timmar. Men det hjälper inte dem som har drabbats av regeringsrättsdomens snävare tolkning och blivit utan assistans att vissa andra har fått fler timmar, som jag berättade om. De förlorar kanske sina jobb och blir förtidspensionärer.
Jag berättade om en pojke vars mamma fick ta över hela ansvaret, och hela familjen har det jättejobbigt med en utsliten mamma och syskon som kommer i kläm. Jag skulle därför vilja fråga Roland Utbult följande: Är du inte bekymrad över att man har snävat in på personlig assistans och att det är tuffare tolkningar? Försäkringskassan måste följa regeringsrättsdomen.
Men när man också säger att intentionerna om att kunna leva ett jämlikt och delaktigt liv som andra uppfylls tycker jag inte att det är så. Tycker du det? Jag skulle gärna vilja ha svar på dessa frågor eftersom jag blir mycket orolig över ditt inlägg.
Eva Olofsson (V):
Då skulle jag vilja ställa en fråga till dig, Roland Utbult. David Lega är kommunalråd i min hemstad Göteborg. Jag hörde honom i en debatt före valet. Då sade han att han inte var för att vi skulle ha en lagstiftning om diskriminering när det gäller bristande tillgänglighet. Jag hoppas därför att du inte lyssnar för mycket på honom utan att KD har en annan inställning i den frågan. Du säger att du har tillit till Försäkringskassan, Socialstyrelsen och andra.
Vilken tillit har du till Ingrid Burman och Jonas Franksson från HSO som var hos utskottet och sade att detta drabbar människor mycket hårt? De ser det och hör det från funktionshindersorganisationerna, och de märker det från de medlemmar som de har i sitt brukarkooperativ och hos andra assistansanordnare som nu mister sin assistans. Det blir personliga katastrofer. Man kan inte leva sitt liv som andra. Vilket förtroende har du för dem som sitter här på Mynttorget?
Har du varit nere och talat med dem som sitter där i en bur för att visa vad det innebär att bli fånge i sitt eget hem om man blir av med sin assistans? Vilket förtroende har du för det tiotal organisationer som skrev en debattartikel på Newsmill i dag? Har du inget förtroende för dem som själva har haft personlig assistans och blivit av med den och som berättar vad det innebär? Det skulle jag vilja veta.
Eva Olofsson (V):
Jag vill egentligen fråga Mats Gerdau samma fråga som jag hade förra gången vi debatterade. Det finns en grupp människor som lever här i Sverige som saknar hälso- och sjukvård.
Det är ett oändligt lidande som pågår varje dag, när människor har gömt sig därför att de inte har fått asyl och av olika skäl väljer den tuffa tillvaro det är att leva gömd, eftersom de inte anser sig kunna åka hem. Det är människor som är papperslösa. Jag har varit på Rosengrenska en gång till. Det är de som på ideell basis hjälper papperslösa i Göteborg.
Där kommer det hundratals människor, vuxna och barn. Många har behov av direkt sjukvård och har större problem ibland. Man har också svåra trauman och upplevelser som man behöver hjälp med. Personer från Rätt till vård-initiativet har varit i utskottet. Jag antar att du till skillnad från mig hade möjlighet att vara med.
Du har lyssnat på alla de synpunkter som man har från läkare, sjuksköterskor, tandläkare, socionomer och allt vad det är som står bakom Rätt till vård-initiativet. Jag vill fråga dig: Är det på väg en rätt till sjukvård även för dem? Detta är en viktig mänsklig rättighetsfråga. Vi har fått kritik för detta, men det viktigaste är ju alla människor som far illa under tiden.
Det finns en utredning som inte har gått ut på remiss som innehåller bra förslag. Vad händer nu, för att dessa människor ska få den rättighet som de ska ha?
Eva Olofsson (V):
Jag vill återgå till min replik på Mats Gerdau, som ändå sitter i regeringen. : Nej, det gör jag inte.) Man bereder och bereder den här frågan, men under tiden tar barn och vuxna stryk. De får inte den sjukvård som de har rätt till. Hur länge ska man hålla på och bereda? När kommer det ut? Varför kan man inte skicka ut den utredning som finns på remiss? Det är ju normalt. Då hade man fått in synpunkter från en himla massa håll som man hade kunnat ta med i beredningen. Det är inget normalt förfarande.
Det är en utredning som är bra. Den sitter man bereder och låter inte alla möjliga andra instanser, som landsting, kommuner, läkarförbund, vårdförbund etcetera, tycka till om, för att få in synpunkter, om det finns något som brister i utredningen. Varför ligger man på utredningen? Varför kommer den inte ut? Varför ska de här människorna vänta? Det undrar jag, Mats Gerdau.
Sedan kan jag kort svara dig om det andra, men jag vill att du svarar på den fråga som jag ställer till dig i den replik som jag tog på dig. Det handlar om hur vi ser på sjukvård efter behov, på jämlik sjukvård, på vad skattepengar ska användas till och på vem som ska ha makten över sjukvården, om det är valda instanser eller om stora riskkapitalbolag ska ge sig in i hälso- och sjukvården.
Vilken makt kommer de bolagen att få? Man kan se hur Stockholms läns landsting avlövar själva landstinget, den offentliga verksamheten, och slår sönder vårdkedjorna. Du frågade. Javisst, gör man det. Du sade något väldigt roligt. Först sade du: Okej, här har vi en kömiljard, här går det så bra, och det är inga väntetider. Men sedan sade du att specialisterna måste privatiseras eftersom folk satt hemma och väntade och hade ont och inte kom till doktorn. Jag fick inte ihop de två delarna, Mats Gerdau.
Självklart handlar det om att vi lägger ut stora akutsjukhus som stora företag får. Alla vet att det var jättesvårt för någon annan att ta över efter Capio. Den makten vill vi inte ge till riskkapitalister, och vi vill också ha skattepengarna till hälso- och sjukvården.
Eva Olofsson (V):
Först vill jag instämma i allt det du sade om rätten till abort, Barbro. Jag kan instämma i det Mats Gerdau sade också. Jag tycker att det är väldigt viktigt att vi har kvar kvinnors rätt till abort och att barn ska födas önskade. Jag skulle egentligen vilja ställa samma fråga till dig som till Mats Gerdau, om rätt till sjukvård för papperslösa och flyktingar.
Jag tycker inte att jag har fått något svar från Mats Gerdau mer än att man bereder och bereder. Det är egentligen en skam att vi har det som vi har det, att de här människorna inte har rätt till sjukvård.
En del landsting har tagit det här beslutet på egen hand, men även där landstinget har tagit beslutet är det väldigt mycket som sker på ideell basis och många människor som inte får den sjukvård de ska ha över huvud taget. När kommer det ett förslag som ger gömda och papperslösa rätt till hälso- och sjukvård?
Eva Olofsson (V):
Jag bor ju i ett landsting, Västra Götaland, som har infört rättigheter, men så länge vi inte har en tydlig nationell rättighet kan vi ändå konstatera att det finns en rädsla för att personalen inte ska förstå och känna till. Människor blir ibland fel bemötta och de vågar inte riktigt.
Fortfarande är det så att de ideella, som Läkare i världen och Rosengrenska, för i Stockholm har landstinget också tagit det beslutet, bedriver en väldigt stor del av den sjukvård som de här människorna behöver och har rätt till. Jag hoppas verkligen att den rätten kommer. Det blir många gånger en kostnad av att inte ha rätten till sjukvård.
Det händer ju att människor får sjukvård i ett alldeles för sent skede därför att de inte fångas upp av den ordinarie sjukvårdsapparaten. Jag hoppas verkligen att rätten till sjukvård kommer och att man faktiskt ser på den kostnaden också. Sedan skulle jag vilja ställa frågan om de patienter som har ME. Det är en grupp som är väldigt hårt drabbad i dag. Jag känner personligen människor som har drabbats av den här sjukdomen och vet att man har tvingats utomlands för att få den specialisthjälp man behöver.
Och jag vet att den enhet i Stockholm som har startat har fått en lång kö med en gång. De kan inte ta emot alla som inte har kunnat tas om hand av sjukvården i övrigt. Jag vet av de mejl jag har fått att man hade väldigt stora förväntningar på att fler partier än Vänsterpartiet skulle säga någonting i den här frågan. Jag har fått förklara för många att en motion inte innebär att förslaget går igenom i riksdagen utan att man uppmärksammar frågan.
Men jag skulle vilja ställa frågan till dig, Barbro Westerholm: Vad tycker Folkpartiet och du att man ska göra för dem som har drabbats av ME?
Eva Olofsson (V):
Jag vet inte om Isabella Jernbeck har tagit del av Konsumentverkets rapport om vad konsumenterna tycker. De fick ett uppdrag av regeringen att följa det. Där kan man läsa på s. 11 vad de personer som de har pratat med tycker är viktigast när det gäller apoteket.
Det är att personalen har goda kunskaper om läkemedlet, 49 procent, att personalen har utbildning som apotekare eller farmaceut, 40 procent, att man får veta hur medicinen verkar i kombination med andra läkemedel, 35 procent, att de läkemedel man fått på recept finns i lager, 35 procent, och att man får råd när man är osäker, 33 procent.
Sedan är det att det tar kort tid att ta sig till butiken, det vill säga att det finns många apotek, och det är 2 procent. Om vi sedan tittar på hur konsumenterna uppfattar det som de tycker är viktigt har siffrorna sjunkit drastiskt.
I fråga om information, rådgivning och service när det gäller receptbelagda läkemedel har andelen av befolkningen som instämmer i påståendet att personalen är kunnig om receptbelagda läkemedel minskat från 83 till 65 procent.
Andelen som instämmer i påståendet att apotekspersonalen kan ge råd om receptbelagda läkemedel har också minskat, från 77 till 56 procent. Det är alltså när det gäller de saker som är allra viktigast för konsumenterna som man upplever den största försämringen. Är det inte något att ta på allvar? Har man då verkligen gjort det bättre för konsumenterna? Du hävdade att det var huvudskälet för den här förändringen.
Eva Olofsson (V):
Jag tror nog att både Ystad, Båstad och Botkyrka hade apotek också före omregleringen. Du får väl bevisa för mig att de inte hade några apotek då. Vad jag ifrågasätter är att det är antalet apotek som är den högsta lyckan för människor. Det människor säger är: När jag kommer till apoteket vill jag att min medicin finns, eller så vill jag ha besked om vilket annat apotek jag kan få den på.
Man säger att man vill ha personal som har tid att ge information, råd, stöd och att prata. Upplevelsen är att personalen nu har mindre tid med det man ägnade sig åt förut. Den fackförening som organiserar många säger att det är mindre tid för de anställda att sätta sig in i nya läkemedel, och man säger att man känner en ökad stress.
Det är samma personal, visst, men man är uppdelade på fler ställen och mindre arbetsplatser. Det påverkar naturligtvis kompetensen, och det kan också påverka den tid, de möjligheter och det utrymme man på ett mindre apotek har för att ge råd, stöd och information. Jag tycker att detta visar på att det man efterfrågar inte är att det ska vara öppet hur länge som helst överallt eller att det ska vara hur många apotek som helst. Naturligtvis ska man ha bra öppettider och tillräckligt många apotek.
Det hade man kunnat ändra genom direktiv till statliga Apoteket AB, som man ju bestämde över. I stället privatiserade man och sålde ut det. Vi ser nu att konsumenterna uppfattar att det som faktiskt är viktigast för dem har blivit sämre. Det tycker jag är allvarligt. Det fanns ingen massrörelse som krävde privatiserade apotek. Det var något som ni borgerliga drev igenom mot vad de flesta svenskar faktiskt tyckte och tänkte.
Eva Olofsson (V):
I Konsumentverkets rapport - det var ju de som fick specialuppdraget att fråga konsumenterna - har man tagit upp det här med att förbättra tillgängligheten till personal med farmaceutisk kompetens. Det handlar kanske inte bara om att de inte finns utan om att de kanske ska ha den tid som behövs för olika saker. Man har tagit upp det här med förköpsinformation och rådgivning inför köp av läkemedel.
Och man har tagit upp bristande tillgänglighet till lokalerna. Jag har fått information från Synskadades Riksförbund om att tillgängligheten för dem som är blinda och gravt synskadade också har blivit sämre på flera håll. Jag har också varit och pratat med Farmaciförbundet, som organiserar många som jobbar på apotek.
De rapporter de fått från sina medlemmar har handlat om minskad tid för utbildning och för att sätta sig in i frågorna och ofta om en ökad stress. Farmaciförbundet har föreslagit en kompetensplattform, att man skulle göra ett samlat jobb för att få en ökad och bra kompetens för alla som jobbar på apotek.
Jag vill gärna höra av Barbro Westerholm om det finns några tankar på att på olika sätt försöka satsa när det gäller just kunskapen och kompetensen. Det är ju ett område som kan bli hotat. Apoteket AB hade naturligtvis stora resurser för att jobba med kompetensfrågor om man ville. Man kan jämföra med en massa mindre apotek eller kedjor. Det finns kanske i och för sig de som är stora, men alla är inte lika stora.
Är det här med en kompetensplattform en bra idé, eller finns det andra förslag?
Eva Olofsson (V):
Ja, men det är alltså inga speciella insatser när det gäller kompetensen så långt, utan det kommer att fixa sig. Jag tänkte ställa en annan fråga. Vi har receptfria läkemedel som man kan köpa på ett helt annat sätt. Vi har våra dubier i Vänsterpartiet. Det finns faktiskt brister här. Man skulle behöva titta över listan igen och se om det är rätt mediciner där.
Det skulle behöva vara ett bassortiment, så att man inte hamnar i det här att man försöker anpassa till barn sådant som är för de vuxna. Man kanske inte klarar av det, och det finns ingen att fråga. Det skulle vara bra med en tillståndsprövning, så att man lättare kan ställa krav och dra in tillståndet om någon inte sköter sig. Är Folkpartiet och Barbro Westerholm nöjda med detta som det ser ut i dag eller behöver man utvärdera, titta närmare och förändra något?
Det finns ändå en överkonsumtion och ett missbruk av bland annat receptfria smärtstillande läkemedel.
Eva Olofsson (V):
När det gäller surrogatmoderskap har inte Anders och jag någon anledning att debattera, däremot när det gäller ensamstående kvinnors rätt till insemination. Jag känner själv till personer, jag vet inte om Anders har bekanta eller vänner som när de har kommit upp i 35-årsåldern har upptäckt att de inte har hittat någon att leva med men att de önskar barn.
Man har sett till att man har fått barn genom att åka till Danmark eller att inte använda preventivmedel när man har varit ute och träffat någon som kunde bli pappa. Det här är barn som har haft och som kommer att ha en väldigt bra uppväxt. Jag läste nyligen om en annan kvinna som faktiskt först skaffade sig barnet, sedan hittade hon mannen som kommer att vara pappan i det här barnets liv.
Vi kan lika väl se familjer med två föräldrar där det sker en skilsmässa och där barnet kommer att få växa upp med en ensamstående förälder. Att koppla ihop det här med den traditionella kärnfamiljen - mamma, pappa, barn - hela tiden och betona att det är det som är den gällande normen tycker jag är en väldigt konservativ syn på hur barnet växer upp.
När det gäller könsidentitet är det viktigt att också ha män i sitt liv. Det är många av de här barnen som har en bror till mamman, en god vän, en morfar eller en farfar som betyder väldigt mycket för dem. Det är inte så att man lever i en värld av enbart kvinnor. Jag tycker i stället att vi ska ha en politik som ser till att man kan vara ensamstående förälder oberoende av på vilket sätt man blir det.
Då handlar det i dag om som sådana saker som att höja underhållsstödet för dem som har det dåligt ställt, barnomsorg på obekväm tid, att vi faktiskt planerar för ett samhälle där det går att vara ensamstående. Delad föräldraförsäkring, vore det något för KD kanske?
Eva Olofsson (V):
Nej, det är jag faktiskt inte. Det är viktigt att vi ser att många människor kan vara viktiga i ett barns liv. Pappa och mamma är viktiga. Ibland försvinner mamma, och pappa med andra människor blir viktiga. Ibland är det pappa som försvinner. Det händer oftare - det vet vi. Vi har lagt fram förslag för att göra pappor betydligt mer närvarande.
Ett sådant förslag är att man tar lika ansvar, ett individuellt ansvar, när barnet föds, växer upp och är litet genom en delad föräldraförsäkring. Nu är det mammorna som tar ansvaret på grund av traditionella könsroller och en ojämlik arbetsmarknad. Då knyter inte papporna banden från det att barnen är små. Det är ett av skälen till att pappor försvinner lättare vid skilsmässor.
Jag tror inte att rätten till insemination för ensamstående föräldrar kommer att innebära en explosion där pappor inte spelar någon roll. Jag tror att det handlar om vilken politik vi har för att öka pappors närvaro. Jag tror också att vi behöver bredda politiken. Barn kommer att växa upp i regnbågsfamiljer med fyra föräldrar. Vi måste anpassa lagstiftningen till det. Att det finns fyra människor som älskar barnet är inte negativt.
Det gäller att skapa ett samhälle som gör det möjligt att leva tryggt och bra som ensamstående förälder. Vi vet att det politiskt finns betydligt mer att göra än vad vi har gjort i dag. Det gäller till exempel frågor om barnomsorg på obekväm arbetstid så att den ensamstående bättre klarar ett arbete. Det gäller att se över att de ensamstående föräldrar som har det tufft att klara det ekonomiska kan få bättre ekonomiskt stöd.
Vi har lagt fram förslag om att en ensamstående förälder vid sjukdom kan få hjälp av en barnskötare hemma. Det finns en rad förslag. Många av de ensamstående föräldrarna har bra arbeten och inkomster, och de kommer att klara sig bra ändå.