Carl Bildt (M):
I fråga om den senare delen har det sin bakgrund inte minst i att länsstyrelserna i Sverige har en mycket starkare ställning och mycket större resurser i sig än vad motsvarande organ i Norge har. Man kan titta på de samlade resurserna, som vi lägger på detta i ett mer begränsat område än vad som gäller i Norge. Jag tror att vi kan klara oss relativt väl i den jämförelsen. Jag tycker att vi har uppvisat en betydande aktivitetsnivå i de här frågorna inom Barentssamarbetet och nu i det arktiska samarbetet.
Jag är själv lite förvånad över att detta är första gången på, vid det här laget, snarare fem år som jag har fått någon fråga eller någon interpellation från någon ledamot i denna kammare om dessa frågor som för vår del är viktiga. Jag kan se på mitt eget reseschema som utrikesminister.
Det handlar inte bara om varma och sandiga ställen, utan jag har besökt Kiruna, Tromsö, Kirkenes, Murmansk, Salekhard i norra Sibirien, Hammerfest, Reykjavik, Nuuk och Gällivare - för att bara ta några av de icke huvudstäder, i allt väsentligt, med Reykjavik som undantag, som jag har besökt för att diskutera utvecklingsperspektiven i detta viktiga område. Jag vill bara försäkra att vi självfallet försöker att engagera också de berörda svenska länsstyrelserna.
Per-Ola Eriksson och Chris Heister, som inte heller ska glömmas bort, från Umeå, var till exempel med oss nere i Bryssel när vi presenterade råvarutillgångarna uppe i norr för den europeiska politiska miljön. De var självfallet också med, åtminstone Per-Ola Eriksson, när vi var i Murmansk i samband med inledningen av detta arbete.
Sedan är det viktigt att säga, även om jag råkar vara utrikesminister, att huvuddelen av detta arbete ligger på andra departement och på näringslivet och på forskarmiljön och på de olika regionala myndigheterna. Vi kan - och det försöker vi göra - stimulera och bereda vägen för detta samarbete. Jag tycker själv att något mindre har gjorts under de senaste 15-20 åren än vad jag hade hoppats på.
Jag var av olika skäl inblandad i början av detta samarbete, också omedelbart efter dåvarande Sovjetunionens fall. Jag hade hoppats att vi skulle ha kommit längre när det gäller att bygga ut till exempel transportmöjligheter i de nordliga delarna av Skandinavien och gentemot Kolahalvön än vad vi faktiskt har gjort. Jag hade hoppats att vi skulle ha kommit längre när det gäller att bekämpa en del av miljöförändringarna. Jag säger detta utan att vilja lägga detta tidigare svenska regeringar till last.
Jag tror att problemen i allt väsentligt har funnits på andra områden. Men jag tycker att det nu finns en ny kraft i intresset för de arktiska frågorna, om jag vidgar perspektivet. När vi hade ministermöte i Arktiska rådet i Nuuk på Grönland i förra veckan hade vi under huvuddelen av en dag den ryske utrikesministern Sergej Lavrov där, föga sensationellt, för han har varit med på de tidigare mötena också.
Men för första gången hade vi USA:s utrikesminister Hillary Clinton där, under nästan två dygn. Vi hade USA:s inrikesminister där, och vi hade ledande senatorn från Alaska där, förutom självfallet urbefolkningsrepresentanter från de olika delarna av området. Det tycker jag visar - icke bara detta, kanske inte ens främst - att de senaste åren har inneburit en ökad fokusering på detta.
Jag kan försäkra Sven-Erik Bucht att när vi lämnar över ordförandeskapet i Barentsrådet i höst, vid ett ministermöte i Kiruna, kommer vårt engagemang alls icke att minska. Jag tror att vi har skapat en god bas för att fortsätta arbetet med de här frågorna.