KBLab/rixvox huggingface dataset:
Marie Nordén (S):
Jag tackar ministern för svaret och skulle önska att jag kunde känna mig trygg med det. Tyvärr spretar beskeden från regeringen. Det finns anledning att ifrågasätta regeringens strategi i den här frågan. Det är just det som är anledningen till att jag ställt min interpellation till ministern och till att vi i dag debatterar den. Det är mycket som står på spel för min del av landet - det vill säga för Jämtland, eller för den delen skogslänen.
Det är så mycket som 3,5 miljarder kronor som när det gäller Jämtland och uppåt står på spel om vi inte gör ett bra jobb. De signaler som kommer från regeringen och också från andra håll, bland annat från EU-minister Birgitta Ohlsson, är inte riktigt som de besked som ministern här i dag ger.
Birgitta Ohlsson har tidigare meddelat att regeringen tillsammans med likasinnade länder driver på för en kraftigt bantad EU-budget. Som ett led i detta ska EU:s strukturfonder användas endast där behovet är störst. Precis som ministern säger i sitt svar går redan i dag drygt 80 procent av strukturfondsmedlen just till de länder som bäst behöver pengarna.
När regeringen ganska starkt trycker på denna del kan man naturligtvis undra om procentantalet ska öka och om resurserna till länder och regioner, till exempel Sverige, ska minska. De likasinnade länder som tillsammans med Sverige tidigare drivit på för en minskning av budgeten har dock ändrat strategi när det gäller att minska budgeten.
I dag står Sverige helt ensamt beträffande den linjen; vi har inga vänner när det gäller att minska budgeten. De andra länderna har gått med på en frysning av budgeten därför att man anser att EU:s strukturfonder är så pass viktiga. Vi har samma inställning som regeringen - att EU:s budget borde minska och att stora delar av den borde reformeras, inte minst den gemensamma jordbrukspolitiken.
Men då Sverige till slut som enda land, utan några vänner i frågan, fortsätter att vidhålla att budgeten ska minska måste det väl leda till en ganska stor isolering och till att inflytandet över processen och förhandlingarna minskar.
Givet är också att om Sverige som enda land kräver en minskad budget för sammanhållningspolitiken ger det signaler till kommissionen om att det finns ett utrymme för att minska också strukturfondsmedlen till Sverige - ett scenario som inte verkar oroa vare sig finansministern eller EU-ministern. Men utifrån vad regionminister Hatt här säger borde det oroa henne.
Tror ministern att det är en hållbar och möjlig linje att fortsätta att driva frågan om att minska omfattningen av sammanhållningspolitiken och EU:s budget totalt sett då Sverige är det enda landet som driver den linjen?
Och borde inte all kraft läggas på att få en utformning som stärker Sveriges position och som möjliggör att strukturfonderna i Sverige utvecklas, inte avvecklas som många i dag känner en stor oro för?
Marie Nordén (S):
Nu är det med ministern jag debatterar, och jag är glad att det är en minister från Centerpartiet som har ansvaret för dessa frågor och inte Moderaterna, som har linjen att det i grund och botten handlar om att man inte ska ha den här typen av stöd till resten av landet.
Finn Bengtssons försök att slå sönder vår argumentation om behovet av strukturfondsresurser i hela landet, och framför allt i de norra, glesare delarna, framgår ganska tydligt. Vi har inte på något sätt ifrågasatt behovet av att vara solidarisk i EU. Vi säger inte nej till den nivå vi ligger på i dag när det gäller de fattigare länderna med de största behoven.
Det som fick mig att skriva interpellationen var att det kom så spretiga besked från regeringen. Vi tycker att det är viktigt att det finns en tydlig linje som är öppen för alla så att man vet att det inte sägs en sak till oss i riksdagen och någonting annat i de slutna rummen, att man inte får olika besked vid olika möten av olika representanter för regeringen.
Det som oroar mig är att Sverige faktiskt är ensamt. Eller är det så att de andra står kvar vid sitt krav att sänka EU:s budget? På den frågan vill jag att ministern svarar ja eller nej.
De besked som jag har fått är att de fem tidigare vännerna med vilka vi tillsammans drev linjen att sänka budgetnivån har backat och sagt att de går med på att frysa budgeten, att det är där de har landat, men där kanske ministern kan ge ett tydligt besked, ja eller nej.
Jag tycker att det är viktigt att vi ser till att de resurser som ska finnas i den totala budgeten, på vilken nivå de än må landa, kommer rätt områden till del så att de knappa 20 procent som blir över fördelas på ett sätt som gynnar de regioner som behöver dem bäst. Det är från en sådan region som bland annat jag kommer.
Jag vet att det finns ett behov av att se över regelverket för strukturfonderna och att man behöver utveckla och se vilka krav man ska ställa på de projekt som ska få stöd. Det är inte så att det inte ska göras någonting åt det, för vi vet att det finns mycket kritik mot hur pengarna fördelas. Det är något som vi hela tiden måste utveckla så att man känner ett förtroende för de resurser som vi har att förfoga över.
Återigen: Det är viktigt med solidaritetstanken. Självklart ska vi dela med oss, och det gör vi också. Vi vet att EU som projekt har bidragit stort till att utveckla många fattiga länder i Europa när det gällt ekonomin men också demokratin.
Men om regeringen inte ser att det finns ett utrymme och en möjlig väg att reducera EU:s budget och sammanhållningspolitikens budget borde man rimligtvis släppa den tanken och gå vidare.
Då borde man i stället lägga resurser och energi på att skaffa allierade så att vi kan driva linjen att försvara den mängd pengar som ska komma till Sverige, som ligger på en rimlig nivå, och se till att vi har vänner som driver samma linje.
Det tycker jag känns mer angeläget än att av princip hålla fast vid en linje som alla är överens om men där vi inte kommer att lyckas få ned sammanhållningspolitikens budget.
Marie Nordén (S):
Jag vill börja med att tacka ministern för debatten. Det känns som en angelägen debatt, och den kändes nödvändig att ta och att också sprida den utanför utskottssammanträdena. Det är viktigt att vi får ett tydligt besked från regeringen, och det tycker jag att vi har fått från minister Hatt i dag. Jag tycker också att det är angeläget att vi använder skattebetalarnas resurser på ett bra sätt.
Vi stöttar regeringen i dess arbete med att minska budgeten om det är möjligt. Att reformera jordbrukspolitiken är nödvändigt, och naturligtvis ska vi se till att vi har en sammanhållningspolitik som faktiskt står just för att hålla samman både länder och hela Europa.
Det handlar om att både vara med och utveckla de fattigaste delarna och att låta innovationer och näringsliv växa och stöttas i de lite rikare länderna. Solidariteten är något som vi delar. Det tycker vi är lika viktigt. Jag har inte fått svar på frågan om den linje som Sverige driver med att försöka reducera EU:s budget.
Även om jag håller med om den linjen måste man också lägga krut på det som är möjligt. Jag vill naturligtvis veta om Sverige är ensamt eller ej. Har vi några allierade i det arbetet? Jag hoppas att vi kan följa upp det här arbetet. Hur det än är finns det fortfarande frågetecken när det gäller var vi kommer att landa och hur det kommer att se ut i framtiden. Kommer Sverige att få ta del av resurser på den nivå som vi i dag ligger på?
Tror ministern att det är möjligt att driva den linje som regeringen i dag driver, där man tror att man kan reducera budgeten men ändå se till att de delar av landet som behöver resurserna på den nivå de ligger på i dag fortfarande kan få dem?
Marie Nordén (S):
Jag vill börja med att tacka ministern för svaret. Sedan måste jag tyvärr beklaga det svar som ministern gav till byborna i Silsjönäs i Strömsunds kommun i Jämtland då de ansökt om att förlänga den allmänna vägen 982. Det här är lokalt så att det bara skvätter om det. Det handlar om en förlängning på 860 meter, fram till skogen.
Nu är det så att den allmänna vägen slutar mitt i byn och ingen kan förklara varför. Den här vägstumpen blev enskild väg i mitten av 80-talet. Då fanns det bidrag från kommunen, men det upphörde i början av 2000-talet. Statligt stöd för enskild väg utgår endast om vägen är en kilometer eller längre.
Vägen plogas av SCA om det pågår skogsavverkning. Då fungerar det. Men när det inte pågår någon avverkning på vintern resulterar det i att de boende inte får posten framkörd om det är för halt. Det är också så att sopbilen vänder vid en tomt på den allmänna vägen.
Det säger sig självt att varken ambulans eller räddningstjänst kan ta sig fram på oplogad eller för hal väg. Väghållningsmyndigheten, Vägverket Region Mitt, menar att det finns bättre förutsättningar att bedriva en rationell väghållning om man kan ploga genom hela byn och då vända på en vändplan ca 860 meter längre fram. Det tillstyrkte länsstyrelsen och även Strömsunds kommun.
Men Trafikverket, dåvarande Vägverket, var av en annan åsikt och princip. Regeringen väljer att ignorera samtliga lokala yttranden och går på Trafikverkets förslag att avslå ansökan. Vägverkets argument, att antalet fast boende efter vägen är för få, får naturligtvis byborna att undra, med all rätt anser jag, om de inte räknas som fullvärdiga medborgare.
Det här är precis deras egna ord. Principen att alla ska behandlas lika, som ministern trycker på, är just vad byborna i Silsjönäs också efterfrågar, att få samma rättigheter som andra samhällsmedborgare, att få hjälp att känna sig trygga genom att posten och sopbilen kan komma fram och att ambulans och räddningstjänst ska kunna komma till undsättning om olyckan skulle vara framme.
Jag tycker att det fanns anledning för ministern att ställa sig frågan om beslutet som togs på 80-talet, som ingen riktigt vet varför, var ett riktigt beslut och om det i sig inte borde kunna rättas till.
Jag undrar också tillsammans med byborna i Silsjönäs om situationen som den är inte anses orimlig och om det lokala inflytandet och yttranden från kommuner och länsstyrelser gör någon skillnad när regeringen ska ta beslut.
Marie Nordén (S):
Lagar kan förändras. Jag trodde att det skulle vara positivt när det fanns en vilja att se över lagstiftningen vad gäller just miljöhänsyn och rationalitet. Man hamnar i en himla knipa. Jag menar inte att dessa människor är ensamma på något sätt, men de är utsatta på så sätt att de inte har möjlighet att söka något stöd.
De är naturligtvis i ett läge där de är tacksamma för de bidrag de kan få, om det är möjligt att få ett bidrag. Det är ganska mycket pengar det handlar om för några få hushåll som har hamnat i ett läge där en väg mitt i en by utan förklaring plötsligt blev enskild.
Man har hamnat i en situation som jag kan tänka mig känns ganska Kafkaliknande när man inte förstår varför. De säger själva: Vi bor inte vid skogen. Är det inte där den allmänna vägen skulle sluta och gå över till enskild?
Det jag tycker känns viktigt i detta är att väcka frågan för dessa bybor, för de känner sig väldigt desperata. De känner också att de inte fick svar på sina frågor när de skrev sitt brev till regeringen och att de är hänvisade till att lösa detta på egen hand, för det finns ingen som är beredd att tillsammans med dem ta ansvar för denna situation.
På sikt tycker jag naturligtvis också att det är viktigt att man tittar på lagstiftningen och på hur mycket det de lokala myndigheterna säger i sina remissvar ska räknas. Jag tycker att det är olyckligt att man inte har lyssnat på de remissvar som gavs.
Jag hoppas alltså att ministern tar med sig detta, ser över lagstiftningen och ser om miljö och rationell väghållning kan vara en del av detta när man förändrar lagstiftningen framöver.
Marie Nordén (S):
Det var ganska många som kände något slags förhoppning när regeringen gav beskedet att man skulle göra en översyn. Det har inte blivit riktigt rätt, även om ministern redan innan översynen hade satt i gång var väldigt tydlig med att han inte såg några större problem. Men en liten förhoppning väcktes ändå hos många.
Regeringen har ständigt återkommit till att arbetslinjen är viktig, att det är ett problem att så många lever på bidrag. Man har målat upp en bild av att det utanförskap som fanns för ganska många människor genom att de av olika orsaker inte kunde arbeta skulle minska med den här regeringen. Nu har det tyvärr inte blivit så; det har vi sett svart på vitt.
En sak som jag trodde att regeringen skulle se över när man har en arbetslinje var att de som är i arbete inte ska gå tillbaka till bidrag, om man nu kallar sjukförsäkring eller stödet till utförsäkrade bidrag.
Men då undrar jag: Varför såg inte ministern ett behov av att se över just situationen för deltidssjukskrivna som är i arbete? Jag har ett exempel. En kvinna som har en whiplashskada, som knappt är erkänd, kan inte jobba mer än 50 procent. Hon har en 100-procentig anställning, men hennes arbetsförmåga just nu är 50 procent.
Hon hoppas kunna gå upp till 75 procent. Men om två månader är hennes tid som deltidssjukskriven slut. Det innebär att hon kan komma att stanna på 50 procent och vara tvungen att klara sig ekonomiskt på det, vilket är tveksamt.
Men om hon följer de riktlinjer som regeringen har satt upp ska hon säga upp sig från sitt arbete, ställa sig till arbetsmarknadens förfogande och under tre månader inte vara försäkrad utan gå tillbaka till Arbetsförmedlingen. Vi kan bara konstatera att hon har gått på rehabilitering och fortsätter att arbetsträna.
Hon gör det hon kan för att komma tillbaka och jobba så mycket som möjligt. Precis som hon vill ingen stå utanför arbetsmarknaden. Jag vill fråga: Varför ser ni det inte som ett problem att man går från arbete till bidrag? Tycker inte ministern att det är ett problem att man så hårt ska följa tidsgränserna?
Varför föreslår ni inte någon förändring?
Marie Nordén (S):
Precis som Monica Green sade: Det är ingen som har sagt att det är enkelt. Ministern säger att det är svårt för den sjukskrivne att förstå systemet. Det är inte så konstigt. Men jag tycker att ministern måste fundera över konsekvenserna när man låter handläggaren vara den som slutgiltigt tar beslutet om personen ska vara sjukskriven eller inte.
Om det är något som de sjukskrivna i dag känner en otrolig frustration över så är det att den behandlande läkarens utlåtande i princip inte räknas. Jag har alltid varit kritisk mot försäkringsläkare, även under den tid som vi hade ansvaret. Jag har alltid känt att det har varit ett glapp där som har ställt till stora problem.
Läkare som inte ens behöver ha träffat personen i fråga kan komma med ett beslut som står över den behandlande läkarens. Men i dag har man dragit det ännu längre. Det gäller de som i dag på något sätt ska förhålla sig till lagstiftningen, som ministern säger är tydlig. Men det är ju att lagstiftningen är tydlig som är problemet!
Lagstiftningen fungerar inte och är inte anpassad till den verklighet som människor lever i. På grund av de nya regelverk som regeringen inte är beredd att förändra går människor från arbete till bidrag och - precis som Monica Green beskrev så bra - försvinner ut ur systemet. Det tycker jag att ministern borde se som ett problem.
Jag måste fråga ministern: Varför räknas inte läkarnas utlåtande i dag? Varför låter man det vara något ganska underordnat? Många läkare vittnar i dag om att de inte har något inflytande över sina patienters situation och möjlighet till sjukskrivning.
Marie Nordén (S):
Många väljer SJ, tåget, därför att de vill resa miljövänligt, men många väljer tåget därför att de har inget annat alternativ. De är hänvisade till att åka tåg eller ibland buss om inte tåget går. Vi säger inte att antalet aktörer i sig eller fler aktörer som kör tåg är problemet.
Problemet är att man nu bygger upp ett system där SJ kan stå tillbaka och välja bort vissa turer som inte passar, och det kommer att bli trångt på spåren. När man säger att man har ett resenärsperspektiv är man inte riktigt ärlig när man vet att det inte har ställts krav på att det ska finnas ett fungerande biljettsystem där hela sträckan kan bokas.
Det krävs inte heller att de nya tågoperatörerna ska vara samordnade så att de har tidtabeller som är anpassade till varandra. Den samordningen görs bara om det finns en vinst att hitta. Det är inte ett sätt att sätta resenären i centrum. Många är nöjda med SJ, och många tycker om att åka tåg.
Men vi ser att det inte fungerar när det inte finns ett sammanhållet tågsystem, att tågen på något sätt är ihopkopplade. Det är det viktigaste. Det som oroar många nu är att det är trångt på spåren. Det är en av orsakerna till att det inte fungerade i vintras och vintern innan. Belastningen på tågsträckorna är redan så hög.
När fler aktörer kommer in blir det ännu högre belastning. Det är ingen överraskning att vintern kommer, och vi kommer att få snö till hösten igen. SJ har alltid varit ett skämt. Vi har alltid skämtat om att tåget inte går i tid och att vi inte litar på SJ, men vi åker ändå.
Det kommer att bli trängre på spåren, och det kommer att bli fler aktörer. Det kommer att ställa till problem. Det beror på att vi inte ställer de riktiga kraven. Vi skulle kunna gå in och styra detta bättre genom att ställa samordningskrav, att se till att aktörerna jobbar tillsammans med ett fungerande tidtabellssystem. Man ska inte bara titta på sin enskilda sträcka.
Där kan regeringen ge direktiv till bland annat SJ. Samtrafiken ska hålla i detta. Därifrån jag kommer är det inte lika attraktivt att köra, och där kommer det inte att bli trängre på spåren. Snarare har vi sett att det finns ett mindre och mindre intresse från SJ eller annan tågoperatör att köra.
Man ser inte samhällsnyttan. Man tycker inte att det är ett problem att de resenärer som inte kan ta tåget hänvisas till bilen eller flyget. Gång på gång ser vi i norra delen av Sverige hur förutsättningarna förändras, att tågtrafiken prioriteras om, att X 2000 flyttas från jämtlandssträckor till exempelvis kusten i västra Sverige. Vissa nattåg dras in.
Man borde vara tydligare som ägare att ställa krav på att det inte bara är vinsten som ska vara central. Det måste ställas andra krav. Jag vet att det inte går att ställa dessa krav på de nya aktörerna, men det går att ställa dessa krav på de aktörer vi äger, SJ, det vill säga ta ansvar. Här borde möjligheten att inte bara ha vinstkrav ses över.
Marie Nordén (S):
Det sista ministern sade stämmer, nämligen att det blir problem om vi bara lyfter in fler operatörer på spåren. Det är precis det vi håller på att göra när de sträckor som finns öppnas. Det är inte för att komplettera eller för att skapa ett mer sammanhängande system för tågen. Nu fylls de tider som finns över på spåren. Det kommer att ställa till problem. Det kommer att dröja ett tag innan vi får se effekterna men det kommer att bli problem.
Det är positivt att vi börjar ha en diskussion med SJ om vinstkraven över en längre period. Det är bra. Men vi ser att vinst som drivkraft inte per automatik leder till att det blir bättre kvalitet eller att kundnyttan är drivet i verksamheten.
Om det hade varit så hade det skett större förändringar. Man vet att man har en trogen kundkrets som faktiskt inte har något annat val än att sätta sig i SJ:s tåg - i tåg, SJ är inte det enda bolag man väljer. Det finns inte så många alternativ. Det är viktigt att se på vad som har hänt under åren, att se på sin roll i vad som har hänt.
Det är lätt för oss att vara efterkloka, men hellre det än att inte vara klok alls. Vi ska också erkänna att vi är en del i att dessa förändringar har skett, att det finns en avreglerad situation genom avregleringen av Banverket. Men vi måste också vara en del av lösningen.
Det finns ett annat sätt att se på tågtrafiken, ett annat sätt att se på SJ och ett samhällsansvar. Vi vill att fler ska åka tåg, och vi vill att SJ ska ha en viktig roll i detta. Jag är glad att det finns en öppning för en förändring, men jag hade önskat att regeringen kunde gå längre och vara lite mer villig att se över vinstkraven för SJ.
Marie Nordén (S):
Vad ska man säga? Jag kan börja nästan där ministern slutade, att det finns abonnenter som väljer andra förbindelser. Ja, det stämmer. Det finns ju en uppsjö av olika valmöjligheter för många av oss. Men nu pratar vi ju om dem som inte har några valmöjligheter. Det är dem vi vill uppmärksamma med den här debatten.
Jag måste få nämna en man som förlorade sitt fasta teleabonnemang när Telia plockade bort det fasta marknätet. Hans mobiltäckning är så dålig att man har tvingats tvångsförflytta honom till ett äldreboende nere på byn tills man har löst frågan.
Det ska väl ändå inte vara så att jag ska behöva vända mig till honom och säga: Det enda sättet för dig att få din rätt är att du ska kräva din rätt.
Varför ska inte Telia kunna ta det ansvaret för de här abonnenterna och faktiskt kunna garantera dem en telefonianslutning som fungerar och inte låter som om man pratade i en plåtburk, som en man beskriver det i Bräcke, där hans mamma har fått den nya telefonin.
Det känns inte som att det är så det ska behöva vara, för de människor som har drabbats hårdast är faktiskt äldre människor som bor i glesbygd, som har bott där i hela sitt liv och hoppats på att leva kvar där så länge som möjligt, så länge de kan. Där borde regeringen kunna ställa högre krav på Telia. Jag tycker inte att Telia agerar ansvarsfullt. Den här mannen har tvångsförflyttats.
Han hoppas att någon gång kunna flytta tillbaka, men man vet inte när. Det är också företagare som har drabbats genom en sämre anslutning där kunder inte kommer fram och de inte kommer ut till sina kunder. När jag möter de människor som har drabbats är deras enda känsla och tanke: Vi räknas inte.
Vi är för få för att vi ska kunna få någon större uppmärksamhet även om man skriver om det i medierna hemma. Visst är det en oundviklig utveckling, och det är bra att den nya tekniken kommer in. Men man kan göra det på ett annat sätt och mer ansvarsfullt än vad Telia har gjort.
Det gäller inte bara i inledningsskedet, utan det fortsätter att dyka upp situationer där man inte innan har kontrollerat: Kommer det mobila nätet att vara så pass starkt att det fungerar? Återigen handlar det om människor, och många är äldre, som inte har något val. Det är inte den gruppen vi talar om. Vi ska alltid jobba med ny teknik, och vi ska få Telia att göra det.
Men det duger inte att säga: Ni får ta ansvar själva för detta och vända er till Post- och telestyrelsen. Man kan vända på det och säga: Telia får ta ansvar för sina kunder och se till att inte koppla bort dem från resten av världen innan de har ett fullgott alternativ. Det kravet borde man kunna ställa på Telia.
Marie Nordén (S):
I grund och botten handlar debatten om hur man värderar glesbygdens villkor och om hur vi ska skapa förutsättningar för boende och företagande i glesbygd. Precis som flera har sagt här finns tekniken att skapa en bättre täckning. Men resurserna saknas, precis som Isak From beskriver i sitt senaste inlägg.
Som ministern säger har vi under flera år satsat stora resurser för att just ha en stor täckning för både nät och mobil i hela Sverige. Även om utvecklingen stannade av under några år när man valde att lägga ansvaret på marknaden har vi kommit i gång igen när man har förstått att staten måste ta ett ordentligt ansvar för detta. Man lämnar nu det gamla kopparnätet.
Anledningen till att jag ville debattera med ministern är att jag känner att man borde kunna ställa högre krav på Telia, som äger nätet. Det finns andra sätt att hantera detta på. Även om det kanske inte är så många som kommer i kläm tycker jag att det är tillräckligt många för att vi inte ska vara nöjda och för att vi ska känna att det inte får gå till så här.
Vi kan inte lämna dessa människor i sticket. Återigen tycker jag att vi ska vända på det. Vi ska inte hänvisa de äldre personer som kommer i kläm till Post- och telestyrelsen och säga: Ni får faktiskt kräva er rätt! Vi kan i stället säga till Telia: Ni måste göra det här bättre!
Det är inte rimligt att ni stänger ned det fasta kopparnätet innan ni har en fungerande lösning för dessa personer. Det tycker jag är det minsta man kan begära. Det handlar om att alla ska kunna känna sig trygga. Även om, som ministern sade, det kanske bara är ett tiotal som kommer att stå utanför denna lösning och kanske blir tvångsförflyttade som den äldre farbrodern nu har blivit kan jag inte acceptera det. Det borde inte heller ministern göra.