KBLab/rixvox huggingface dataset:
Pia Steensland (KD):
I februari frågade jag socialförsäkringsministern om regeringen kommer att hålla sitt löfte om att vidta åtgärder för att kompensera de familjer som drabbades av försämrade villkor när omvårdnadsbidraget infördes. Statsrådet svarade: Regeringen har tagit detta på största allvar, och vi bad också Inspektionen för socialförsäkringen att noga följa Försäkringskassans rättstillämpning. Inspektionen har nu presenterat sin analys.
Vi studerar detta noga och är beredda att agera för att våra medborgare ska ha den ekonomiska trygghet de förtjänar. Vi har dessa system för att medborgare som är i behov av stöd ska få stöd. Det var väldigt tydligt från regeringens och riksdagens sida att lagändringen inte skulle innebära en mer restriktiv hållning. Detta löfte kommer vi att hålla.
Min fråga i dag blir därför: Vilka åtgärder har socialförsäkringsministern vidtagit sedan februari för att de drabbade familjerna ska återfå den ekonomiska trygghet de förtjänar?
Pia Steensland (KD):
Ungefär 145 000 människor står i dag i vårdkö längre än vad vårdgarantin tillåter. För att kapa vårdköerna har Kristdemokraterna lagt fram ett förslag om en nationell vårdförmedling. Enkelt uttryckt innebär det att det ska upprättas en webbportal där patienter och vårdgivare kan se var det finns ledig vårdkapacitet. Glädjande nog fick förslaget stöd i riksdagen när vår budget gick igenom.
Vi skickade också med en peng för att täcka patienternas resekostnader. Denna ersättning är nödvändig för att alla ska ha råd att nyttja vårdförmedlingen. Men, fru talman, när regeringen nyligen presenterade hur de kommer att genomföra förslaget visade det sig att de valt att införa reseersättningen först nästa år. Jag vill därför fråga socialministern: Anser regeringen och Socialdemokraterna att det är rimligt att plånbokens storlek ska avgöra vem som kan få vård i tid?
Pia Steensland (KD):
Det är ju det här som riksdagen har begärt: att regeringen ska införa den nationella vårdförmedlingen och att patienten ska få reseersättning för att kunna utnyttja systemet. Min fråga kvarstår: Varför har regeringen valt att inte gå vidare med reseersättningen nu? Är det rimligt att bara de rika kan söka vård och att de som har det sämre ekonomiskt ställt får vänta med att få vård?
Pia Steensland (KD):
Under Socialdemokraternas ledning har drygt 2 500 personer med omfattande funktionsnedsättning förlorat sin rätt till personlig assistans, detta då Försäkringskassan efter regleringsbrevet 2016 började tolka gamla domar mycket mer restriktivt än tidigare. I dag ger exempelvis i princip endast den tid som assistenten berör naken hud under ett toalettbesök rätt till assistans. Detta är ovärdigt.
Jag är därför glad över att en majoritet i riksdagen nyligen gjorde det enda anständiga och gav stöd till Kristdemokraternas förslag om att samtliga hjälpmoment för alla grundläggande behov ska ge rätt till personlig assistans. Tyvärr har socialministern uttalat att regeringen inte kommer att verkställa riksdagens vilja. Jag vill därför fråga socialministern varför en socialdemokratisk regering säger nej till att människor med omfattande funktionsnedsättning ska ha rätt till assistans under ett helt toalettbesök.
Pia Steensland (KD):
Alternativet till att inte få tillräckligt med assistans om man har en omfattande funktionsnedsättning är institution eller ett livslångt anhörigberoende. Det är ett samhälle som vi i Kristdemokraterna inte ställer upp på. Rätten till assistans handlar om mänskliga rättigheter. Det handlar om rätten att leva ett liv i frihet precis som alla andra.
Min fråga kvarstår därför: Varför vill inte Socialdemokraterna verkställa riksdagens vilja att säkerställa att samtliga grundläggande behov ska vara assistansgrundande i sin helhet?
Ann-Sofie Alm (M):
Tack, Kadir Kasirga, för frågan! Det är förvånande att man i dag från socialdemokratiskt håll tar upp hur man som parti ställer sig till ett ungdomsförbunds utspel. Jag tänker inte minst på vad som till exempel händer i Malmö.
Moderaterna har inte diskuterat de förslag som enskilda företrädare för Moderata ungdomsförbundet och Moderatkvinnorna har presenterat tillsammans med en utredare i en tidningsartikel. För mig låter detta ganska främmande. Men allt är som sagt värt att diskutera.
När Kadir Kasirga ställde sin fråga till mig inledde han med att säga att jag hade en intressant inledning på mitt anförande.
Detta är ett typexempel på hur man kan se Socialdemokraterna sätta statens förträfflighet före tron på människans inneboende kraft att kunna bestämma över sitt eget liv och att kunna ta ansvar för de egna handlingarna. Det går en tydlig skiljelinje där. Jag tror på människan.
Jag tror att föräldrar gör det absolut bästa val de kan för sitt barn, och jag tycker inte att staten ska lägga sig i det.
Ann-Sofie Alm (M):
Jag tror att kvinnors ställning bäst stärks genom en jämställd arbetsmarknad. Låt familjerna bestämma över den egna vardagen! Låt dem bestämma över hur de ska ta hand om sina barn! Jag tror att man blir nöjdare, lyckligare och får mer kraft som människa om man får göra det.
Jag tror också att det finns många alternativa vägar och konkreta reformer för att nå äkta jämställdhet. Det handlar bland annat om ekonomisk jämställdhet. Man kan exempelvis utöka karriärmöjligheterna för kvinnor. Genom fler jobbskatteavdrag kan man få fler i arbete.
Man kan få fler och mer RUT-avdrag för att möjliggöra fler jobb. Och man kan på riktigt slänga Reepalus utredning och allt därikring i papperskorgen. Där har vi definitivt något som stänger ute kvinnor från arbetsmarknaden. Vi ska slutligen inte peta i föräldraförsäkringen genom att kvotera vad människor vill.
Det är fel väg att gå. Vi behöver mer flexibilitet.
Ann-Sofie Alm (M):
Tack, Kadir Kasirga, för ditt anförande!
Jag tänker också fråga dig: Vet du vad den kommer att kosta när ni har förhandlat fram att den bara är tre dagar i stället för en vecka, som ni lovade era väljare? Jag skulle även vilja fråga dig: Vet du vad den kommer att kosta AB Sverige, alltså hur mycket hela vår bnp kommer att minska när veckan är fullt utbyggd?
Finansministern stod här i talarstolen och sa: Vem vill inte ha en extra familjevecka på sommaren? Jag undrar om det inte finns lite bättre saker att satsa dessa miljarder på. Jag skulle också vilja fråga Kadir Kasirga: När kvoteringen sedan är införd, vad ska ni då göra för att stärka kvinnors egenmakt?
Vad ska ni då göra för att stärka jämställdheten i Sverige? Och vad ska jag svara mina döttrar när de frågar mig varför det fortfarande är så att män tjänar mer än kvinnor för samma arbete?
Ann-Sofie Alm (M):
Jag tackar för försöket till svar, Kadir Kasirga. Våra barn är värda alla miljarder, säger han. Jag kan berätta att bnp kommer att sjunka med 53 miljarder. Jag kan berätta att föräldraveckan kommer att kosta 7 miljarder.
Barnen har rätt till sina föräldrar. Men ledamoten talar om detta som att det är Socialdemokraternas portalparagraf. Det stämmer helt enkelt inte när man läser vad ni egentligen vill.
Jag undrar fortfarande hur Socialdemokraterna tänker stärka kvinnan som individ. Det talas fortfarande om att Socialdemokraterna vill stärka systemen. Men systemen skapar ingen jämställdhet. En myndighet är inte heller svaret på jämställdheten.
Jag måste upplysa ledamoten om att svaret på jämställdheten är att se varje människa som en individ, att ge alla människor lika rättigheter, lika skyldigheter och lika möjligheter. Först då kan vi uppnå äkta jämställdhet.
Ann-Sofie Alm (M):
Jag tackar statsrådet för de sanningar som hon levererar - inblandat i lite annat. Jag har en bekymmersam fråga. Försäkringskassan är en av våra största och viktigaste myndigheter.
Ledning och styrning spelar en avgörande roll för enskilda människor. Det är enskilda människor som ofta befinner sig i en utsatt situation.
Socialdepartementet varnade Försäkringskassan för allvarliga konsekvenser efter att allmänna handlingar angående möten mellan statsrådets statssekreterare och den dåvarande generaldirektören Begler lämnades ut till TV4. Herr talman!
Jag är nyfiken på om statsrådet kan svara på vilka allvarliga konsekvenser det skulle få om Försäkringskassan framgent lämnade ut allmänna handlingar i enlighet med offentlighetsprincipen.
Ann-Sofie Alm (M):
Tack, Annika Strandhäll, för svaret! Jag skulle egentligen gärna vilja höra vad statsrådet menar med allvarliga konsekvenser och vad det betyder. Men jag tänker i stället fråga om ministern skulle vilja svara på den fråga som jag ställde i mitt anförande.
Ministern har varit tydlig från talarstolen här om skillnaden i pension mellan kvinnor och män. Kvinnor får 6 000 kronor mindre i pension än vad män får. Jag tog upp familjeveckan i mitt anförande.
Kvinnor tar ut 74 procent av den totala tiden, och kvinnor är lediga i stort sett i femton månader men tar bara ut betald tid genom föräldrapenningen för nio och en halv månad. Det är en ganska enkel matematik att det i slutändan handlar om att det blir minskad pension.
Jag undrar om statsrådet ser att det finns en ökad risk i att man nu förlänger föräldraförsäkringen med familjeveckan och att det blir en ytterligare kvinnopensionsfälla.
Ann-Sofie Alm (M):
Jag har begärt replik för att jag är personligen förvånad och häpen över den frenesi som Nooshi Dadgostar lägger ned på att håna och svartmåla riksdagens beslut.
Jag hörde Nooshi Dadgostar från talarstolen säga att ytterkantshögern hade kuppats bort i statsministeromröstningen. Jag hörde henne säga att Centern och Liberalerna röstade på rasisterna.
Jag önskar av Nooshi Dadgostar en förklaring på den beskrivning av Moderaterna och Kristdemokraterna som hon har levererat här i dag. Vi kan börja där.
Ann-Sofie Alm (M):
Jag hör inte den förklaring jag ville ha. Jag hör heller inte den ursäkt av Nooshi Dadgostar som jag tycker hade varit på sin plats. Däremot ska jag förklara för dig varför det var så viktigt med budgetbeslutet i förra veckan. Det är för att över en halv miljon människor bor i de bostadsområden som är utsatta.
De kan inte vänta på att vi bildar en regering. De kan inte vänta på att polisen får de resurser som ska vara. Barngrupperna kan inte vänta på att bli mindre. Det behövs budget för det. Vi har avsatt 400 miljarder för mindre barngrupper.
När det gäller Jämställdhetsmyndigheten behöver vi inte en myndighet för varje samhällsproblem. Vi behöver lösa problemen. Därför är det viktigt att vi har en budget på plats.
Ann-Sofie Alm (M):
Tack, Emilia Töyrä, för frågorna! När det gäller jämställdheten och föräldraförsäkringen är det ett ganska stort grepp man måste ta. Vår föräldraförsäkring har tidvis förbättrats men lades i stort sett fram för en annan tid. Det är ett annat samhälle som växer fram nu.
Vi måste se till att de generella uttagen i föräldraförsäkringen inte blir generella utan att det verkligen blir ett jämställt utfall av föräldraförsäkringen.
De reformer som vi skulle vilja se är att man tittar på ekonomiska incitament i stället för att kvotera och gå in i familjernas egen, privata sfär och bestämma hur de ska göra. Man kanske kan dela på pensionspoängen, till exempel.
När det gäller det livslånga perspektivet behöver man se att den ekonomiska jämställdheten är vad man ska eftersträva, inte uttaget av dagar. Det kan hända många saker i ett barns liv med föräldrarna. En förälder kan falla bort av olika orsaker - man kan till exempel skiljas.
Det här är någonting som påverkar barnet först och främst men också den ekonomiska jämställdheten, främst för kvinnor. Det är kvinnor som tar den största delen av ansvaret när det gäller att ta ut de extra dagarna.
Det måste man komma åt på ett annat sätt än att kvotera, för man når aldrig riktig jämställdhet på det viset.
Ann-Sofie Alm (M):
Det är helt sant. Vi vill driva fram förändringar och reformer för att jämställdheten ska öka. Men det är reformer som kräver stora utredningar. Vi har inte utrett det här än, så det måste vi göra, och det ska vi också göra. Vi hoppas verkligen på ert stöd i det arbetet, för det är viktigt att vara nyfiken på olika sorters jämställdhetsreformer.
Ann-Sofie Alm (M):
Det här är ett vittnesmål: Han fortsätter. Han knackar på dörren till mitt klassrum. Jag kollar på honom i två tre sekunder och fattar att det är på riktigt. Men jag hinner inte göra något förrän han hugger mot magen. Den här fruktansvärda händelsen utspelade sig på Kronan, en skola i Trollhättan. En ensam mördare gick in och tog tre liv.
Den enda anledningen till att den bestialiske mördaren kunde ta endast tre liv var att polisen var där på fyra minuter. Men vad hade hänt om den hänsynslöse mördaren hade gått in på en skola i Bengtsfors? Polisen har 1 timme och 35 minuter dit, enkel väg. Politik är på riktigt, och politik spelar roll. Fru talman! Jag har två frågor till finansministern. I en tid då otrygghet och brottslighet ökar behöver vi fler poliser.
Hur ska regeringen stärka polisen när man samtidigt tar av deras budgetresurser? Och när bedömer finansministern att en höjning av polislönerna blir av?
Ann-Sofie Alm (M):
I valrörelsen kom då Stefan Löfvens valfläsk, nämligen en extra familjevecka. Sverige har dubbelt så höga kostnader för föräldraförsäkringar som snittet inom OECD. Politik är prioriteringar, och familjeveckan är ett tydligt exempel på en dålig sådan. Varifrån ska pengarna tas? Den tränger undan finansieringen av försvaret. Den tar pengar från polisen.
Sjuka människor får inte vård i tid. Företagare får lägga ned sina verksamheter eftersom de utsätts för brott. Är det verkligen viktigare, statsministern, med valfläsket, nämligen att friska, arbetsföra människor ska vara lediga en vecka i stället för att säkerställa medborgarnas trygghet att få det stöd och den hjälp de behöver?
Ann-Sofie Alm (M):
Jag vill börja med att tacka ministern för svaret. Jag tvivlar inte på att ministern ser att saker behöver göras, och jag tycker att det är positivt att regeringen ser att en nationell handlingsplan kan vara en lösning. Jag menar att det är just en nationell handlingsplan som måste till. Fru talman! Jag hade dock gärna sett att justitie- och migrationsminister Morgan Johansson hade tagit den här debatten.
Detta är nämligen något som vi i dagligt tal lite slarvigt kallar bortgifte eller barnäktenskap, och även om det naturligtvis är en jämställdhetsfråga - det måste jag säga - är det en jämställdhetsfråga som alltid handlar om grova, systematiska brott. Det är brott som kommer att upprepas i generationer om vi inte gör någonting åt det.
Det handlar om ohyggliga brott där flickor som är alldeles för unga tvingas till ett frihetsberövat liv som ägodel till en äldre man, som därmed har fri tillgång till hennes kropp. Vi talar om frihetsberövande, fru talman. Vi talar om ett liv utan rättigheter och med upprepade våldtäkter mot barn, liksom misshandel.
Vi talar om ett så stort svek från både familj och samhälle att det krävs att flickan har en helt omänskligt stor själ och ett otroligt hjärta för att kunna förlåta. Fru talman! Vid sommarens slut i år hade 44 barn blivit bortförda och bortgifta mot sin vilja.
Siffran 44 kommer från Länsstyrelsen i Östergötlands län, där den nationella stödlinjen för hedersförtryck fått denna vetskap genom samtal. Mörkertalet är naturligtvis mycket stort. Även om denna kriminella företeelse har förekommit under många år har skyddsnätet i Sverige, ytterst kommunerna, inte vetskap om hur många barn det handlar om.
Man vet inte hur många som förs ut ur landet för att giftas bort, hur många som gifts bort inom landet eller hur många som är i riskzonen. Ännu färre tjänstemän vet hur de ska hantera saken när ett brott är begånget. Det förebyggande arbetet i kommunerna och alla de sammanhang där människor möts måste stärkas. Kommunerna, skolan, socialtjänsten, polisen, tandläkarna, vården - alla behöver föra statistik över försvunna barn.
Myndigheterna behöver också arbeta tillsammans för att följa upp statistiken. Det ska nämligen aldrig någonsin vara oklart att vi i Sverige inte accepterar barnäktenskap eller tvångsgifte. Ingen ska kunna tvivla på att vi ser det som våldtäkt mot barn och som kidnappning. Alla ska veta att det är ett brott man döms hårt för.
Jag har respekt för att ministern anser att detta är någonting som kräver punktinsatser, och det krävs i akuta lägen. Det behövs dock mer än ett 73-punktsprogram som ska bockas av, för det krävs nationell och gemensam handling. Då måste man dock veta hur stort problemet är, fru talman, och jag vill därför fråga ministern om hon vet hur många barn som blivit bortförda och tvångsgifta hittills i år.
Ann-Sofie Alm (M):
Jag ser engagemanget hos ministern. Kanske man ska se min fråga om ministern visste hur många barn som har blivit bortförda som retorisk. Ingen vet ju med säkerhet hur många barn det handlar om. Jag ställde inte frågan av elakhet eller som ett försök att sätta ministern på pottkanten, fru talman.
Jag vill verkligen visa på riktigt att det handlar om en nationell handlingsplan där alla myndigheter arbetar tillsammans till dess att barnet är återfunnet och tryggt och de skyldiga har ställts inför rätta. Handlingsplanen behöver innehålla en vetskap och klara direktiv om hur man hjälper ett utsatt barn som systematiskt har utsatts för övergrepp i hederns namn.
Hur hjälper man barnet tillbaka till ett normalt liv? Men det är naturligtvis lika viktigt hur man förebygger så att det aldrig någonsin ska kunna hända. Jag har lite svårt att förstå att det i vårt upplysta tidevarv bara är några månader sedan vi fattade ett beslut här i kammaren om att alla barnäktenskap ska vara förbjudna.
Det är egentligen oförståeligt att vi väntade så länge med det. Fru talman! Ministern säger i sitt svar att jag pekar på en angelägen samhällsutmaning. Jag skulle vilja understryka att det inte är någon utmaning; det är ett angeläget samhällsproblem som vi måste lösa. I Sverige begås brott mot mänskliga rättigheter. Vi kan inte låta det ske.
Därför, fru talman, skulle jag vilja ställa två frågor till ministern. Vill man göra gemensam sak med oss moderater, för vi har förslag om en gemensam kraftsamling kring en nationell handlingsplan? Och när kan vi i så fall se att det rör sig i frågan och att den hamnar på plats?
Ann-Sofie Alm (M):
Tack för svaret, ministern! Det är mycket allvarligt att jämställdheten hotas av fundamentalistiska och traditionalistiska krafter som aldrig har försvagats och som fortfarande härskar med hjälp av tvångsgifte och förtryck. Det handlar också om kontroll av kvinnors och flickors klädsel. Att blunda för det här är att svika dem som är utsatta.
Men det är också att svika alla våra mammor och våra mormödrar som har funnits före oss och kämpat med både blod och stolthet för att vi ska kunna åtnjuta den frihet och den jämställdhet som vi har i dag. Svenska myndigheter behöver arbeta aktivt för att motverka den här ojämställdheten och beivra brotten mot mänskliga rättigheter.
44 barn är två skolklasser, och mörkertalet är så mycket större. Det är fasansfullt att tänka på. Fru talman! Att barnäktenskapsbrott särskiljs från tvångsäktenskap är bra, för när ett barnäktenskap tillåts har brottet redan begåtts.
Att kunna dra in pass vid oro för barnäktenskapsbrott är också bra. Men, fru talman, innan lagen kan vara i skarpt läge krävs ett digert, gemensamt arbete och gemensam handling från alla i sammanhanget tänkbara myndigheter.
Jag ser fram emot att arbeta tillsammans med ministern framöver tills vi har en fungerande och effektiv handlingsplan som faktiskt gör skillnad för barns trygghet och framtid.
Ann-Sofie Alm (M):
Tack, ministern, för svaret! Jag tror att ministern säkert har goda intentioner, men regeringen missar det väsentliga i min fråga. I svaret utläses att regeringen försöker skydda verksamheten, men lagen om blåljussabotage skyddar inte den enskilda samhällsbäraren som utför sitt arbete och sin plikt.
Blåljussabotagelagen gör det straffbart att störa, hindra eller angripa räddningstjänst på ett sätt som hindrar eller försenar dess arbete. Det är klokt att skapa ett modernt straffrättsligt skydd för blåljuspersonal. Men det finns ytterligare och angelägna förstärkningar att göra, och då kan regeringen inte föra fram blåljussabotage som en sköld.
Man måste ta tag i frågan. All blåljuspersonal har ett särskilt skyddsbehov och bör erhålla tjänstemannastatus. Herr talman! Jag vill ställa ett par frågor till ministern. Väktare, busschaufförer och taxichaufförer har tjänstemannastatus. Anser ministern att det är viktigare att en taxi kommer fram ohotad än att en räddningsstyrka eller ambulans gör det?
Jag vill naturligtvis inte ställa yrkesgrupper mot varandra, för trygghet och säkerhet är viktigt överallt. Men samhället måste markera tydligare mot hot och våld mot samhällets företrädare. Varför är det så svårt för samhället att visa samma respekt för brandmän och ambulanssjukvårdare som för polis?
Vad är det i sak som gör att regeringen verkar ha en ovilja mot att ge dessa tjänstemannastatus med riktigt personligt skydd av värde?
Ann-Sofie Alm (M):
Tack, ministern, för svaret! Det är bra att ni jobbar med frågan. Jag tycker bara att detta borde finnas här och nu. Jag tänker ta mig friheten att bli lite personlig. År 2016, den 26 april, inträffade en trafikolycka på E6:an utanför Munkedal. Räddningstjänsten Mitt Bohuslän hade ryckt ut. Ambulans fanns på plats. Blåljusen snurrade.
Barriärfordonen stod uppställda för att skydda i olycksområdets infart. Vid räddningsarbetet forcerades avspärrningarna av en större personbil i motorvägshastighet. Bilen körde förbi den stillastående kön, rammade det första tunga barriärfordonet och körde in i ytterligare ett fordon innan brandmannen, som stod i räddningsområdet med ryggen åt, träffades.
Kraften och hastigheten i påkörningsmomentet medförde att brandmannen omedelbart omkom. Brandmannens namn var Krister Karlsson. Olyckan medförde naturligtvis ett trauma för räddningstjänsten, för familjen och för andra berörda. Men föraren i bilen fick vara utan körkort i några månader och fick 11 200 kronor i dagsböter.
Om det inte ska uppfattas som att det är acceptabelt att allvarligt skada eller döda dem som har sitt arbete på väg eller blåljuspersonal vid räddningsarbete måste någonting göras. Att det skulle vara legitimt att döda en människa under tjänsteutövning bara för att man sitter i ett fordon är väldigt svårt att ta till sig.
Lagstiftningen måste ses över och straffet höjas, så att respekten, ansvarstagandet och konsekvenstänket på vägarna stärks. Efterlevandeskyddet måste förbättras. När olyckan är framme inom räddningstjänsten är det inte rimligt att efterlevande måste förlita sig på insamling från kollegor och vänner för att de mitt i all chock och sorg ska kunna klara sin ekonomiska vardag.
Att inte räddningstjänstpersonal och ambulanspersonal innehar tjänstemannastatus är för mig obegripligt, herr talman. Jag skulle vilja fråga ministern varför just den frågan inte kom med i blåljussabotageutredningen.
Det är ytterst problematiskt att samhället utanför denna kammare i delar tappar tilliten och allt oftare utsätter räddningstjänst för våld vid tjänsteutövning och att respekten för utryckningsfordon på väg minskar. Men, herr talman, jag tror mig veta att det finns en överväldigande majoritet i denna kammare som är för att vi ska skydda våra samhällsbärare på ett bättre sätt.
Jag vill därför ställa denna fråga till ministern: Vilka övriga åtgärder kan vara till hjälp för att bereda större respekt för blåljuspersonal i samhället och ge tryggare arbetsförhållanden och möjlighet att personalförsörja räddningstjänsten även i framtiden?