Ulrika Heie (C):
När man tittar ut genom fönstret och ser hur solen skiner och känner värmen vet man också att nu stundar snart studenttider. Det är studentsången Sjungom studentens lyckliga dag . Mösspåtagning har redan skett i Stockholm, vilket är en tradition som inte riktigt finns hemma hos mig, där man väntar till studentdagen. Men det är lite trevligt med olika former av traditioner. Det handlar om väldigt mycket glädje och lust.
Nu är tiden med gymnasieskolan förbi, och man får möjligheten att ge sig ut i livet. Att få möjlighet att ta gymnasieexamen medan det råder en fantastisk högkonjunktur, det finns gott om jobb och det finns gott om utbildningsplatser är en ynnest som jag tror att många ungdomar känner en stor tillförsikt med. Icke förty finns det ändå ett stort antal ungdomar som inte alls känner samma glädje.
De kanske inte har köpt en mössa av olika anledningar. De harvar på i en gymnasieskola som inte ger det stöd som den borde ge. De kämpar år ut och år in med olika delar av kurserna som de inte når målen i. Fru talman!
Att i dag hantera en proposition som heter En gymnasieskola för alla men som tyvärr har så tunt innehåll känns lite tråkigt. Jag kan förstå att Caroline Helmersson Olsson använde åtminstone sex och en halv minut av sitt inledningsanförande till att tala om andra saker som är viktiga när det gäller gymnasieskolan än just det betänkande vi har på bordet i dag.
Det vore lite kul om vi ändå kunde diskutera mer av de formerna och de olikheter i förslagen som vi lyfter fram i debatten. Det kan vara lite märkligt att de förslag som vi debatterar just i dag tog hela fyra år att få fram. Utbildningsministern, som i och för sig inte är ansvarig för gymnasieskolan, sa ändå att man skulle vända utvecklingen på 100 dagar.
Det må så vara att bytet av gymnasieminister mitt under mandatperioden och kanske en lång startsträcka för nuvarande ministern gjorde att det har tagit lite tid. Om vi tittar på förslagen handlar det till exempel om garanterad undervisningstid på introduktionsprogrammen. Det är klart att det har oroat oss alla när vi har sett att det kunnat skilja mellan 13 och 25 timmar.
Det är klart att med 13 timmar i veckan är det inte konstigt om man känner en stress över att inte nå målen och de kunskapskrav som finns. Därför är det så viktigt i det förslag som Centerpartiet och hela Alliansen står bakom att vi ställer kvar på kvaliteten i de frågorna och inte faller för att göra olika former av undantag. I det som exemplifierades verkar det så oerhört självklart.
Men vi vet att det finns väldigt många olika exempel på ställningstaganden där det inte alls kommer att vara så självklart som när det gäller att kunna lära sig simma. En annan fråga som är viktig och där jag inte riktigt förstår att inte majoriteten i utbildningsutskottet vill bifalla det som allianspartierna lyfter fram handlar om ökat ansvar för att utreda både giltig och ogiltig frånvaro. Den frågan är också långt ifrån ny.
Den ogiltiga frånvaron, den långa frånvaron - de elever vi ibland kallar för hemmasittare - är ett problem vi har känt till sedan 80-talet och på olika sätt försökt att adressera. Gymnasieutredningen var klar 2016, och det är tre utredningar som ligger till grund för det här betänkandet som också handlar om frånvaron.
Det förvånar att den först kommer nu och att den dessutom bara handlar om att utreda frånvaro och inte som Alliansen föreslår att ha en plan för åtgärder så att man tar det ett steg längre. Jag kan göra listan längre, men jag stannar där. Att det skiljer mellan 13 och 25 timmar för vad som anses som heltidsstudier låter hur märkligt som helst.
Att följa upp den garanterade undervisningstiden är en självklarhet. Båda regeringsföreträdarna har redan talat här i debatten, så jag förväntar mig inte en ytterligare kommentar eller en replik. Men jag hoppas på det. Man måste också tala om det som är bra. Förslaget som ligger i propositionen handlar om att 23 timmar bör vara den garanterade undervisningstiden.
Det kommer att ge helt andra förutsättningar än för de elever som i dag har 13 timmar i veckan. En annan sak som också är en viktig del i propositionen och som förtjänar att lyftas fram än mer handlar om programinriktat val. När jag tittar på den delen tror jag att det kommer att bli en viktig del som vi ska lyfta fram. Det kan öka motivationen och möjligheten att komma in på det nationella programmet.
När det gäller både de högskoleförberedande programmen och yrkesprogrammen ser vi möjligheten att korta den vägen. Andra delar som är bra handlar om stödbestämmelser som ska gälla i förhållande till kravnivåer som finns i gymnasiesärskolan.
I det här sammanhanget vill jag ställa en fråga i ett ämne som hela utskottet är engagerat i, nämligen om möjligheten för ungdomar som har gått gymnasiesärskolan till fortsatta studier. Jag vet att företrädare för regeringspartierna driver frågan hårt.
En tredje bra sak i propositionen är vikten av att elever har rätt att fullfölja utbildningen på ett introduktionsprogram utifrån såväl utbildningsplan som individuell plan om man till exempel flyttar till en annan kommun. Det är ytterligare en bra sak. Det finns också onödiga delar i propositionen. Det handlar till exempel om mentorer.
De olika remissinstanserna har lyft fram att mentorer finns i gymnasieskolan i dag, och en reglering skulle försvåra för rektor att ändå lägga upp arbetet med alla dem som jobbar i skolan på ett så bra sätt som möjligt. Vi brukar lyfta upp vikten av rektors tydliga ledarskap och att de instrument som man behöver finns tillgängliga.
Utskottets nuvarande majoritet lyfter upp problemet med att alltför många elever inte fullföljer gymnasieskolan. Det finns givetvis många olika orsaker. Det är synd att propositionen bara tar upp några delar och inte blir en del av en större helhet, även om Caroline Helmersson Olsson talade om att det kommer mer.
Frånvaro är en del av problemet, och på sikt kan den leda till att man hamnar utanför arbetsmarknaden, att man utsätts för ökad psykisk ohälsa eller att man hamnar i utanförskap. Jag vill i det här sammanhanget lyfta upp Alliansens förslag om en tvåårig yrkesskola.
Det handlar om att korta vägen till ett arbete, att arbetet ska finnas inom räckhåll. Vid 16-17 års ålder känns fem eller sex år på gymnasieskolan som en oerhört lång tid. Först ska man klara ett introduktionsprogram, sedan ett programinriktat val för att så småningom hamna i ett nationellt program. Då bör det finnas också kortare vägar. Caroline Helmersson Olsson sa själv att alla inte ska bli akademiker.
Här finns en möjlighet att satsa på yrkesämnen, som givetvis ska vara påbyggbara på olika sätt för att man ska bli behörig till yrkeshögskola samt till universitet och högskola. Men människor är olika. Att bara ha en enda bred väg att köra på eller att ge olika möjligheter är en viktig fråga. Jag har redan nämnt att Alliansen vill gå längre i fråga om frånvaron.
Det räcker inte med att utreda, utan det ska finnas en plan för hur frånvaron ska åtgärdas. Fru talman! Jag ser att jag har överskridit min anmälda talartid, och jag avslutar därför med att yrka bifall till reservation 4.