Krister Hammarbergh (M):
Det här med teknik är roligt. Det är alltid spännande att följa den tekniska utvecklingen. Det är nya prylar som man har nytta av och sådant som gör livet enklare. Teknikutvecklingen innebär faktiskt inte bara prylar, utan både snabbt och långsamt påverkar den samhället runt omkring sig.
Inte minst har datorernas intåg och mikrochippets intåg inneburit stora förändringar i samhället. Mer fart blev det naturligtvis med internetrevolutionen. Detta innebär att nya yrken tillkommer. Och gamla yrken försvinner för att de inte längre fyller någon funktion. Vem hade trott att Posten skulle kunna försvinna? Det är egentligen ett resultat av internet.
Alla minns vi hur konstigt det egentligen var när vi ställde oss i kö under lång tid bara för att få glädjen att betala våra räkningar. Det är ett minne blott. Samhällsutvecklingen sätter fart. Men det innebär också andra konsekvenser. En av konsekvenserna är att vi människor i Sverige i allt mindre utsträckning väljer att ta ut kontanter. Bankomaten var ett fantastiskt tekniskt påfund.
I dag försvinner bankomaterna i allt större utsträckning just eftersom de inte fyller någon större funktion. Vi använder inte kontanter. Även det får konsekvenser. Det får konsekvenser för människor som är mindre ärliga, människor som vill begå brott. Färre kontanter innebär mindre möjligheter till brottsutbyte på traditionellt sätt. Det är ingen större idé att försöka hitta ett kassaskåp och spränga det, för i regel finns det ingenting i det.
Även brottsligheten anpassar sig till den tekniska utvecklingen. Och brottsligheten anpassar sig väldigt fort just nu. De senaste åren har vi sett en explosionsartad utveckling. För att man ska kunna få ett brottsutbyte går man i viss utsträckning från det traditionella brottet och söker sig mer in i den digitala världen. Brotten börjar begås även på internet. Det här är en nyhet också för oss som konsumenter. Vi är illa rustade. Vi är illa mentalt rustade.
Vi har lärt oss att låsa dörren till lägenheten. Men många gånger är vi som konsumenter väldigt dåliga på att låsa om oss just när det gäller den digitala världen. Det handlar om tillgången till våra konton, tillgången till våra bilder och möjligheten att kartlägga våra beteenden. Ibland kan man kanske också använda sig av utpressning. Den utvecklingen exploderar nu. I dag debatterar vi en skrivelse från regeringen om en granskningsrapport från Riksrevisionen.
Jag tycker att Riksrevisionen har skrivit en väldigt bra rapport just om den it-relaterade brottsligheten. Man har koncentrerat sig på bara tre områden. Det gäller it-bedrägerier. Det gäller så kallad barnpornografi eller övergrepp mot barn på internet. Och det gäller attacker mot infrastrukturen. Resultatet är beklämmande.
Brottsuppklaringen är ungefär hälften jämfört med övrig brottslighet - och redan där är brottsuppklaringen alldeles för låg. Det är också så att siffrorna i rapporten redan är inaktuella. Det är en ökning av antalet anmälningar med 800 procent, med ett mörkertal som vi inte har någon aning om. Rapporten är skriven 2015. Detta har förmodligen redan i dag passerat över 1 000 procent. Jag tror inte att det är en felaktig gissning.
Hur pass rustat är då rättsväsendet för det här? Ja, resultatet i rapporten är beklämmande. Det finns ett ställe som har lyckats och som får beröm. Det är den avdelning som jobbar mot övergrepp mot barn på internet, så kallad barnpornografi. I övrigt är betyget sämre än underkänt. Det betyder att vi måste göra någonting.
Detta är den stora utmaningen vad gäller brottsbekämpning under de kommande åren, och det är någonting som vi behöver ha en samlad strategi för. Vilka är slutsatserna? Ja, Riksrevisionen har slutsatser på flera punkter. Det krävs förändrade arbetssätt. De är felaktiga. Det går för långsamt. Det går för trögt. Det finns inga nationella riktlinjer eller metoder, det vill säga ingen har tagit ett helhetsgrepp. Kompetensen är allmänt låg.
Det finns sedan tidigare ett tillkännagivande, efter initiativ från Alliansen, om att man ska titta på kompetensen inom rättsväsendet. Det brådskar, för här handlar det om en genomgående kritik mot hela kedjan i rättsväsendet, från polis till åklagare. Domstolar nämns inte i den här rapporten. Men jag tror inte att det är en vågad gissning att även domstolarna behöver en ökad kompetens på området.
Det gäller alltifrån hur man från polisens sida tar upp en brottsanmälan till hela processen därefter. Det råder brist på specialisering. Det är alltså få specialiserade enheter. Man är dålig på samverkan. Förutsättningarna med en ny polisorganisation är bättre, men fortfarande finns det uppenbarligen mentala hinder. Det internationella samarbetet har allt övrigt att önska. Det hänger naturligtvis inte bara på Sverige.
Det är inte bara vi som är dåliga på detta. Men det här måste öka om vi ska ha möjlighet att stävja den här brottsligheten. Arbetet är ineffektivt. Det saknar enhetlighet. Det här är naturligtvis alarmerande. Man lämnar ett antal rekommendationer till Polismyndigheten och Åklagarmyndigheten. Hade man granskat fler myndigheter hade det sannolikt kommit fler rekommendationer. Det handlar om att kunna identifiera vilka utvecklingsbehov som finns.
Det handlar om att se på personalförsörjningen. Det handlar om att se till att grundutbildningen uppdateras så att den är lite mer modern när det gäller den tekniska utvecklingen. Det handlar om att se till att nationella arbetssätt kommer till, att de förankras och att de används. Det handlar om att titta på strukturer och om att titta på hur man kan förbättra den internationella samverkan. Det är samma kritik och samma rekommendationer gentemot Åklagarmyndigheten.
Hade jag suttit i en regering hade jag blivit väldigt oroad när jag såg detta. Nu när jag sitter i opposition blir jag oroad över att vi har en regering som inte tycks vara ett dugg oroad över den här utvecklingen. Regeringens slutsats och åtgärd med anledning av detta är att man följer arbetet.
Sedan tar man i ordentligt: Regeringen överväger att vid behov begära närmare redovisning av hur Riksrevisionens rekommendationer tas om hand. Det verkar, herr talman, som att regeringen inte har läst rapporten över huvud taget. Förstår man inte behovet efter att ha tagit del av rapporten finns det anledning att vara oroad. Regeringen tycker att den har visat nog handlingskraft.
Det här är slutbehandlat. Man har uppenbarligen kommit till vägs ände. Mer behöver inte göras. Vid behov ska man överväga om det här är ett problem. Det här gör mig som sagt oroad. Vi har från Alliansens sida suttit och funderat på hur vi skulle motionera i fråga om detta, i en följdmotion. Det har varit viktigt. Vi har tittat på olika typer av punktprogram.
Man kan naturligtvis ha hemställanspunkter för var och en av dessa åtgärder, men vår slutsats är att det är uppenbart att vi måste få en samlad strategi och en helhet i det här arbetet om vi ska lyckas. Det är ganska bråttom, och vi bör göra detta nu. Vad som är märkligt är att det här inte är ett tillkännagivande. Normalt sett borde riksdagen ge en tydlig order till regeringen. Det blir inte så.
Så här tycker nämligen inte Socialdemokraterna - de tycker inte att det behövs någon samlad strategi. Så här tycker inte Miljöpartiet. Så här tycker inte Vänsterpartiet. Och så här tycker inte Sverigedemokraterna. Sverigedemokraterna placerar sig i regeringens famn och tycker att det här räcker. De tycker inte att vi behöver göra någonting. Det förvånar mig, inte minst med tanke på den debatt som vi hade för någon vecka sedan där man från Sverigedemokraternas sida försökte påvisa vilken handlingskraft man har.
Men när det verkligen gäller att stävja brottsligheten ids man inte ens anmäla sig till talarlistan i en viktig och aktuell debatt. Herr talman! Jag yrkar bifall till Alliansens förslag i justitieutskottets betänkande.