Yasmine Posio (V):
Dagens värld är präglad av djupa orättvisor. Klyftorna är stora mellan fattiga och rika länder, mellan fattiga och rika människor och mellan kvinnor och män. Den nya rapporten Time to c are från hjälporganisationen Oxfam visar att världens 2 153 dollarmiljardärer äger mer än 60 procent av jordens befolkning. De 22 rikaste männen äger mer än alla kvinnor i Afrika - som om dessa män arbetat och ansträngt sig mer än alla Afrikas kvinnor.
Det är dags att krossa myten om att rika människor är rika därför att de har jobbat mer. De är rika därför att systemet är riggat för dem. Det finns tillräckligt med resurser för att utrota fattigdomen och ge alla människor ett värdigt liv, men i stället för en rättvis fördelning hamnar merparten av världens resurser fortfarande hos de rika. De 2 000 rikaste dollarmiljardärerna fick dagligen 23 miljarder kronor, medan den fattigaste halvans inkomster minskade med 4 miljarder per dag.
Genom Agenda 2030 har Sverige förbundit sig att arbeta för att uppnå alla de globala målen. Detta inkluderar mål 10, att minska ojämlikheten inom och mellan länder. Detta förpliktar till att arbeta för att den del av befolkningen som har lägst inkomster i vårt land successivt ska uppnå och upprätthålla en inkomsttillväxt som är högre än det nationella genomsnittet. Det handlar alltså inte enbart om att bidra till att minska ojämlikheten i världen utan även om att ta ansvar för att göra det i Sverige.
Nu ingår det inte i statsrådet Erikssons arbetsuppgift att minska ojämlikheten i Sverige, men däremot ingår statsrådet i en regering som uppenbarligen blundar för mål 10 i Agenda 2030. I stället för att arbeta för minskade klyftor har regeringen infört skattesänkningar som gynnar samhällets rikaste och därmed bidragit till en ökad ojämlikhet i Sverige. På samma sätt förhåller det sig i utrikespolitiken, då regeringen sätter svenska företags export före mänskliga rättigheter.
För varje krona som går till bistånd försvinner mer i skatteflykt. Ändå röstar regeringen inte för lagar som skulle ge bättre insyn och kunna förhindra denna skatteflykt. Sveriges regering accepterar dessutom handelsavtal som leder till att ojämlikheten mellan fattiga och rika inte bara befästs utan dessutom ökar. Detta har statsrådet Eriksson heller inte huvudansvaret för.
Men när det gäller bistånd är Eriksson högst ansvarig, och ändå görs avräkningar på 2,3 miljarder från biståndet till flyktingmottagning. Dessa 2,3 miljarder hade i stället kunnat gå till organisationer som arbetar för att minska ojämlikheten i världen.
Enligt nuvarande bestämmelser medger OECD-Dac avräkningar enligt vissa regler, men att möjligheten finns är inte detsamma som att det är det riktiga att göra, speciellt inte eftersom avräkningarna används som medel att täppa igen bortfallet av intäkter till statsfinanserna bland annat på grund av slopandet av värnskatten. På statsrådet Erikssons svar låter det som att Sverige inte skulle kunna ta emot flyktingar om inte vi gjorde avräkningar på biståndet, men vi vet alla att så inte är fallet.
Bara den slopade värnskatten är 6 miljarder kronor. Dessa 6 miljarder hade kunnat användas till att slopa avräkningarna för mottagande och varför inte till ett additionellt klimatbistånd, som vi faktiskt kom överens om i Parisagendan. Nej, att som statsrådet Eriksson ställa avräkningarna mot att Sverige inte skulle ta emot flyktingar över huvud taget håller inte om en vill leva upp till åtagandena i Agenda 2030.
I stället krävs att regeringen med alla till buds funna medel arbetar för att få bort ojämlikheten. Ett sätt är att ta bort de rikas skattelättnader och i stället se till att 1 procent av bni verkligen går till bistånd.