KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jens Orback (S):
Jag skulle vilja uppmärksamma Nina Lundström på att regeringen har gett Statens skolverk i uppdrag att se över läroböcker och då särskilt uppmärksamma eventuella uttryck för diskriminering och andra former av kränkningar. Det uppdraget ska redovisas senast den 31 december 2006.
Efter det avser regeringen att överväga behov av åtgärder med hänsyn till de resultat som granskningen kommer fram till.
Den principiella hållningen är väl rätt klar i den lagstiftning som gäller nationella minoriteter, att ge ett skydd och ge en möjlighet att utveckla sin kultur, att behålla sitt språk och utveckla det och föra det vidare som en del av Sverige, en del av den svenska historien.
Jag kan också nämna att regeringen tillkallade i maj en särskild delegation med uppdrag att följa till exempel utvecklingen av boendefrågor och också titta på behovet när det gäller språkliga minoriteter.
I övrigt kommer jag tillbaka till det som jag delvis tog upp i början, nämligen att det här nu är under prövning.
Jag har precis som Nina Lundström haft förmånen att besöka olika skolor, bland annat skolan här i Stockholm, och ser att det finns väldigt starka behov att ge ett bra stöd till den sverigefinska minoriteten att behålla sitt språk.
Det finns en väldig kraft i det som jag som integrationsminister ibland talar mig varm för, nämligen att bli integrerad i det svenska samhället. Jag kunde höra att på den sverigefinska skolan var rastspråket inte alltid finska utan ofta svenska.
Det finns krafter som rör sig i motsatta riktningar, och jag som integrationsminister tycker att det är bra att rastspråket på våra skolor är svenska. Men företrädare för den sverigefinska minoriteten har naturligtvis rätt i att vi måste lägga stor kraft på att försvara möjligheten att föra det finska språket vidare i den sverigefinska minoriteten.
Jens Orback (S):
Jag ska fatta mig kort. Skolverket har tittat på modersmålsundervisningen och kommit med ett förslag om att det till skillnad mot tidigare inte ska behöva vara fem personer för att man ska få modersmålsundervisning, utan bara en person, oberoende av var i landet man bor. Den frågan bereder vi nu inom Utbildningsdepartementet. Det är framför allt en kostnadsfråga.
Kommunerna ser att de har möjlighet att göra detta om de får skälig ersättning. Vi har haft en del olika synpunkter på friskolorna. Vi har uttryckt en oro för att religiösa friskolor nu får carte blanche .
Däremot ser vi med andra ögon på minoritetsskolor som Nina Lundström uttrycker det.
Jag ser ett stort behov av att stärka den finska minoritetens möjligheter att bevara sin kultur och sitt språk, inte bara för dem själva utan för att de så genuint är en del av Sverige, Sveriges historia och Sveriges framtid.
Jens Orback (S):
Jag har inte så mycket att säga om det som Ana Maria Narti har sagt från talarstolen. Jag delar synen att föreningslivet eller det civila samhället är en enormt viktig resurs och skulle kunna vara en ännu viktigare resurs, inte minst i integrationsarbetet. Därför har vi också avsatt medel till exempel för ömsesidigt mentorskap.
Det kan låta som något litet. Men när man är ute och träffar människorna i dessa projekt där till exempel PRO-are i Salem arbetar tillsammans med somalier ser man att man här uppnår resultat med väldigt små resurser.
Därför arbetar jag också med förslag om att kunna ge uppdrag till föreningar att verka som jobbagenter eftersom jag vet att en stor brist hos nyanlända är just kontakter på arbetsmarknaden. En sådan förening är Mabi, fotbollsklubben i Malmö.
Medlemmarna hittar via sina föräldrar och sponsorer praktikplatser och anställningar för människor som är nyanlända men också för människor som har varit arbetslösa under en väldigt lång tid.
Jag är väldigt glad därför att Stockholms Arbetarekommun häromveckan tog ett beslut om att just ge stöd till jobbagenter inom föreningslivet som ska se till att hjälpa inte minst nyanlända med ett bättre nätverk. Jag nöjer mig med detta så länge och väntar med spänning på Ana Maria Nartis förklaring om de starka orden.
Jens Orback (S):
Ana Maria Narti började med att göra en jämförelse med organisationer som samlar in pengar. Där finns ju en stiftelse för insamlingskontroll. Det är så att säga en frivillig överenskommelse mellan dessa organisationer, och det har vi ingenting emot. Men det är ingen statlig utvärdering.
Jag förstår hur Ana Maria Narti resonerar, men jag håller inte med om att staten eller bidragsgivaren kan gå in och sätta en kvalitetsstämpel på eller göra en kvalitetsgranskning av det som den frivilliga organisationen uträttar. Däremot ska vi vara väldigt varsamma i fråga om att föreningar ska bygga sin verksamhet på demokratiska grunder.
Det handlar om nyansskillnader. Därmed tycker jag att detta med avtal inte riktigt är i överensstämmelse med det fria föreningslivets sätt att verka. Vi ska ge utrymme och stöd för det fria föreningslivet, ett föreningsliv som ska bygga på en hög grad av integritet.
Man kan många gånger se på de föreningar som har hamnat i diskussions- och granskningsfållan. Och det är viktigt att man granskar att pengarna inte missbrukas om de kommer från staten. Men det är sedan också föreningslivet som väljer en ny styrelse och en ny vd.
Och det är föreningslivet självt som ska styra den inriktningen som ska bygga på demokratiska värden.
Däremot finns det socialt företagande som mer närmar sig ett avtal, till exempel om en PRO-förening också sköter en del av fritidssysselsättningen för pensionärer i ett äldreområde. Då närmar vi oss ett avtal där vi också kan titta på hur kvaliteten var i detta arbete.
Men att staten eller någon annan myndighet ska säga att den föreningen eller den organisationen inte bedriver sitt arbete på ett riktigt sätt tror jag blir väldigt svårt. Jag vill avsluta det här inlägget med att säga att det förekommer ett ofantligt arbete inom de ideella föreningarna.
Ersta Sköndal har räknat ut att 560 miljoner timmars arbete utförs ideellt. Sedan finns det också många som arbetar för en låg ersättning. Om man satte en timlön på 100 kr för de 560 miljoner timmarna skulle det handla om 56 miljarder kronor.
Det stöd som utbetalas till föreningslivet blir då bara en bråkdel med hänsyn till allt det arbete som utförs ideellt.
Man har också räknat ut att ungefär 8 % är ideellt arbetade timmar av det totala avlönade arbetet i vårt samhälle, så jag kan inte nog understryka det viktiga arbete som utförs av vår ideella sektor.
Jens Orback (S):
Om Ana Maria Narti menar att socialdemokratin inte har sin utgångspunkt hos gräsrötterna och i folkrörelserna måste jag å det skarpaste protestera. Jag tycker inte att resonemanget riktigt går ihop för Ana Maria Narti. Hon säger att det ska vara medlemsstyrt. Men man kan inte se hur många medlemmar man har.
Sedan ska man bedöma kvaliteten på arbetet. Jag tror att det blir väldigt svårt. Bara den här diskussionen, där vi ändå försöker närma oss en gemensam hållning, visar att det är väldigt svårt att utvärdera en annan rörelses kvalitet. Jag tycker att vi ska ha ett stöd som ger en möjlighet att ha ett stort och aktivt civilt samhälle och en stor folkrörelseaktivitet.
När det gäller de mer konkreta frågorna har vi just nu en folkrörelseutredning som ska presentera generella system för bidragsgivning. Den integrationspolitiska parlamentariska kommittén ska också titta på just bidragssystemet för föreningar bildade på etnisk grund.
I den gruppen sitter också representanter för Folkpartiet med, så jag tror att vi kan vara säkerställda; den här diskussionen kommer att fortsätta. Kanske kan vi göra våra nyansskillnader ännu tydligare när jag får reda på vad Ana Maria Narti riktigt menar.
I diskussionen än så länge ställer jag mig skeptisk till att det ska vara avtalsbaserat och till att vi ska kunna mäta den exakta kvaliteten därför att kvaliteten på en förenings uppdrag kan man ha väldigt många olika synpunkter på.
Jens Orback (S):
Till att börja med är jag glad att jag och Martin Andreasson har så pass stor likhet i vår syn att vi kan bilda en bottenplatta för diskussionen. Martin Andreasson säger nämligen att han inte har något att invända i sak mot mitt svar, men han vill ha ytterligare åtgärder på plats.
Då är mitt svar att Delegationen för mänskliga rättigheter har precis det uppdrag som Martin Andreasson efterlyser.
Jag ska vara mer konkret genom att säga att vi har tydliggjort det på det sättet att delegationen också ska samråda och samverka med HomO, med RFSL och med Forum för levande historia, alla de som besitter en viktig kunskap när det gäller HBT-personers situation.
Ombudsmännen ingår också i en särskild referensgrupp som ska knytas till delegationen. När det gäller frågan om att gradera olika diskrimineringsgrunder vill jag säga att regeringen menar att alla diskrimineringsgrunder har samma värde.
Det är därför, i ljuset av det, som vi nu diskuterar en sammanhållen diskrimineringslagstiftning och också för en diskussion om att eventuellt slå samman de olika ombudsmännen till en ombudsman.
Jag tror att det är bra med den granskning som har gjorts, dels av Socialstyrelsen, dels av RFSL, där man har graderat olika kommuner. Jag ser att den kommun som Martin Andreasson bor i, Solna, kom nästan lika högt upp som Stockholm.
När det sedan gäller att i olika texter beskriva de olika diskrimineringsgrunderna mer eller mindre, om Martin Andreasson tar det till intäkt för att vi tycker att det ena är viktigare än det andra, kan jag konstatera att man i Folkpartiets valplattform nämner bland annat etnisk diskriminering och diskriminering när det gäller kön.
Men man väljer att inte lyfta upp HBT-frågor där. Då undrar jag: Är det ett uttryck för att man inte fäster samma avseende vid HBT-frågor som vid till exempel etnisk diskriminering? Jag hoppas och tror att det inte är på det sättet.
Men i sådana fall är det nog på samma sätt som när Martin Andreasson försöker föra fram någon form av kritik mot regeringen när det gäller att vi inte i alla avseenden har specificerat vikten av olika diskrimineringsgrunder i MR-handlingsplanen.
Jens Orback (S):
Nu ska jag göra ett försök att göra Martin Andreasson nöjd på alla punkter, så får vi se om jag överträffar Sven-Erik Österberg i den förra debatten - även om jag tyckte att ni hade rätt likartade synpunkter där också.
Till att börja med ska könsidentitet vara med i den arbetsgrupp som ska få i uppgift att dels överväga förekomst och omfattning av diskriminering på grund av sexuell läggning, dels lämna förslag på indikatorer på olika områden. Könsidentitet ska vara med också där.
Du ställde också en konkret fråga om socialtjänsten och Socialstyrelsens rapport. HomO har nu i sitt arbete att följa upp den studien och titta på vad som händer. Martin Andreasson tyckte att jag var petig.
Ändå tyckte jag att jag ställde precis samma fråga till dig som du ställde till mig: Om man inte tar upp en viss fråga i en text, innebär det då att den inte är tillräckligt prioriterad? Jag tycker nog att likabehandlingen bör göra att jag kan få ställa samma frågor till Martin Andreasson som han ställer till mig.
Jag håller helt med Martin Andreasson: Vi kan tala storstilat om mänskliga rättigheter, allas lika rättigheter och HBT-personers lika rättigheter, men det är i kommuner och landsting som mycket av den här politiken förverkligas.
Jag ställer därför väldigt stora förhoppningar till att MR-handlingsplanens intentioner och löften också möjliggörs genom att denna delegation blir ett väldigt bra hjälpmedel för kommuner och landsting att uppmärksamma HBT-personers rättigheter och möjligheter ute i kommunernas och landstingens alla olika verksamheter.
Jens Orback (S):
I den här MR-handlingsplanen har vi också sagt att vi ska ha en dialog från regeringens sida med politiska företrädare och andra företrädare från kommuner och landsting. Då kanske det finns skäl att ha en sådan dialog också med Solna. Martin Andreasson tog också upp skolan.
Det är naturligtvis så att lagen om förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling också omfattar diskrimineringsgrunden sexuell läggning. Jag vill avslutningsvis säga att jag tycker att det är viktigt att vi går vidare med arbetet för allas lika rättigheter, oberoende av sexuell läggning och sexuell identitet.
Låt mig också säga att jag trots allt är stolt över det arbete som utförts. Vi har en HomO. Vi har sett till att homosexuella kan prövas för adoption. Vi har partnerskap. Vi har sagt att vi ska ha könsneutrala äktenskap. Homofobi har varit ett prioriterat området för många, bland annat för Forum för levande historia. Skolverket ser nu över läromedlen.
Vi ser över kursplanen som rör sex och samlevnad. Vi ska se över skyddet för transpersoner och så vidare, och så vidare. Det ska alltså inte finnas några skäl att tvivla på regeringens ambitioner på dessa områden. Jag tycker att det varit en värdefull diskussion med Martin Andreasson när det gäller hur vi ska gå vidare i arbetet med att ge fulla mänskliga rättigheter åt HBT-personer.
Gunilla Carlsson (M):
Vi är helt överens om att det pågår en humanitär katastrof. Människor är på flykt för sina liv. I spåren följer brända byar och våldtagna kvinnor i ett i övrigt sargat och otillgängligt land. Det råder inte bara osäkerhet utan också brist på mat och hälsovård. Det finns fler än hundra flyktingläger där människor lever i stor nöd.
Sverige har ju drivit på. Jag var bland de första att tacka Laila Freivalds för att hon personligen reste dit, och jag tackar också för svaret i dag. Med sin kunskap och sitt engagemang har Sverige kommit att få en väldigt viktig roll i FN, och inte minst i EU, för att nu vara pådrivande. Jag framställde den här interpellationen för att få tillfälle att diskutera lite mer om principerna.
Folkmord är förbjudet enligt 1948 års folkmordskonvention. Denna konvention förpliktar parterna att åtala personer som gjort sig skyldiga till detta brott inför nationell eller internationell domstol. Det är en viktig poäng att det folkrättsliga förbudet gäller både stater och personer.
För att det ska betraktas som ett folkmord måste en stat eller en person med avsikt att helt eller delvis förinta en nationell, etnisk, rasmässigt bestämd eller religiös grupp som sådan - och här kommer det andra kravet - ha genomfört vissa bestämda gärningar såsom att medlemmar av gruppen dödas, tillfogas svår kroppslig skada eller att de påtvingas levnadsvillkor som helt eller delvis leder till gruppens undergång.
Alla dessa moment måste vara för handen för att det ska vara ett folkmord. En del har ansett att denna definition är rätt så snäv. Den omfattar inte politiska grupper. Det är också svårt att bevisa uppsåt. Jag anser att övergreppen i Darfur faller under definitionen av folkmord. Det har skett storskaliga övergrepp mot i första hand personer av afrikansk etnisk bakgrund.
Det rör sig främst om personer från zaghawa-, fur- och masalitstammarna som attackeras av Janjawidmilisen som är sammansatt av dessa stammars traditionella fiender av arabisk härkomst. Janjawidmilisen, understödd av regeringsstyrkor, har förstört byar, livsmedel och åkermark. Sudans regering har förhindrat humanitär hjälp till dem som utsatts för övergreppen, vilket har lett till ytterligare död och lidande.
Trots internationellt tryck har Sudans regering inte stoppat övergreppen. Det är därför som jag tycker att det är viktigt att föra denna principdiskussion i dag. I interpellationssvaret sägs ingenting om varför situationen inte är folkmord, men att regeringen behandlar förbrytelserna i Darfur som folkmord. Jag tycker att det är oklart vad denna skrivning innebär i sak.
Om förbrytelserna behandlas som ett folkmord, är det då folkmord eller inte? Vi har tidigare diskuterat den här frågan, men jag tycker att definitionen är viktig. Det hade varit en poäng om Sverige med sin kunskap, med sin ställning och med utrikesministerns personliga engagemang hade antagit denna definition och drivit saken hårdare för att vi med kraft skulle kunna gå in och göra större och bättre insatser i Darfur.
Gunilla Carlsson (M):
Jag tycker faktiskt att frågan om folkmord eller inte är ganska viktig. Om vi nu har ett internationellt regelsystem och en folkmordskonvention, varför kan vi då inte använda den? Och varför kan då inte en regering som säger sig vilja gå i bräschen för detta, och som anordnar stora konferenser, ta bladet från munnen? Jag kommer ihåg den debatt som var tidigare.
Vi har gått i främsta ledet i kampen mot folkmord, och jag pratar om Rwanda. Men efter folkmorden i Rwanda - i efterhand sade man att det var ett folkmord, och jag tror att utrikesministern i dag säger att det var ett folkmord - har det utvecklats en praxis som gör att bevisföringen möjligtvis blir ännu lättare.
Jag undrar varför man är så rädd för att använda den internationella lagstiftningen som bjuder till att vi ska agera i tid. Det som förenar oss borgerliga partier är att vi nu säger att vårt verktyg för att uttrycka detta är att vi vill att det klassificeras som ett folkmord, för då kan man också ställa krav på andra än bara på utrikesministern att skicka dit medarbetare, erbjuda hjälp och börja ta tag i den grundläggande frågan i tid.
Jag tycker att det inte bara finns en folkrättslig anledning utan också en moralisk. Det är därför som jag har velat ställa den här frågan. Vad är det då som skiljer Rwanda och Srebrenica från Darfur i dag? Kan vi inte diskutera det? Varför kan vi inte klassificera det som ett folkmord och därmed vara bland de första länderna inom EU som faktiskt kräver detta? Ska det behöva vara så att andra länder eller FN först ska uttala detta och sedan ska vi hänga med efteråt?
Varför kan vi inte ta initiativ till att agera och agera i tid? När utrikesministern i augusti skrev på DN Debatt och liknade detta vid en folkmordssituation var det sprunget ur ett djupt engagemang. Där rapporterades att 30 000 hade dödats. När vi i dag diskuterar detta i Sveriges riksdag har uppemot 50 000 människor mist sina liv. Hur många till måste mista livet innan utrikesministern är beredd att klassificera detta som ett folkmord?
Gunilla Carlsson (M):
Kenneth G Forslund väljer den klassiskt digitala Natodebatten. Men jag kan återigen påminna om att alliansen har skrivit ihop sig. Ni borde också berätta att det är tack vare alliansens stöd som den socialdemokratiska minoritetsregeringen så aktivt kan delta som en partner i Natosammanhang, till exempel i Afghanistan, men också i många andra sammanhang. Vi hörde ingenting om de viktiga Natofrågor som vi nu har framför oss.
Jag frågade bland annat om global partnership, vad det är för diskussion som förs av oss som partnerland och där socialdemokratin har ansvaret för de svenska relationerna med Nato. Vi skulle också kunna ta frågan om Natos engagemang i Darfurprovinsen i Sudan där Nato nu vill avsätta kraft och kapacitet för att träda till utsatta människors hjälp. Jag skulle vilja fråga Socialdemokraterna om situationen i Darfur.
Från alliansens sida är vi väldigt glada över att vi i betänkandet fick in detta med utsattheten - mer än 2 miljoner människor är på flykt, och mer än 100 000 människor är dödade - och över enigheten om detta när vi också ser en utmaning för säkerhetspolitiken, för den här konflikten riskerar att sprida sig i regionen. I mitt anförande sade jag också att vår säkerhet är beroende av andras säkerhet och utveckling. Ingen annanstans kan det vara tydligare än i Afrika. Därför har jag med tanke på den utveckling vi nu ser en fråga.
FN:s sändebud Egeland har förvägrats tillträde, likaså vår nuvarande utrikesminister Jämtin. Samtidigt har vi framgångsrikt genom FN-systemet medverkat till att vi har fått fram beslut som handlar om en skyldighet att skydda. I utskottstexten är vi överens och skriver att utskottet förväntar sig att Sverige nu mer aktivt inom EU och FN driver frågan om en ökad internationell närvaro till skydd för den utsatta civilbefolkningen i Darfur.
Jag vill därför fråga Socialdemokraterna vad ni tänker göra när vi nu ser att den sudanesiska regeringen begår övergrepp på civilbefolkningen och förvägrar internationell närvaro.
Gunilla Carlsson (M):
Inom alliansen är det fyra olika partier som har lite olika takt i Natofrågan, men vi har skrivit ihop oss om att vi tycker att det bland annat är bra att Nato och EU utökar sitt samarbete. Vi har skrivit ett gemensamt dokument som vi kan regera på, men ni är helt beroende av två Natofientliga partier, partier som vill lämna EU.
Jag sade i mitt anförande att det finns en uppslutning kring vår säkerhetspolitiska doktrin där slutsatsen i alliansrapporten ändå är att Folkpartiet medger detta men skulle vilja gå något längre. Det är helt annorlunda än vad ni kan visa på er så kallade regeringssida. Men låt mig återgå till de viktiga och brännheta frågorna. Varför ska vi alltid fastna i en debatt om digitalt ja eller nej till Nato? Låt oss i stället titta på de säkerhetspolitiska utmaningarna i världen. Jag tog upp en konflikt, Darfur i Sudan.
Det verkar som att ni bara har bekymmer med att hantera den rent praktiskt. Det är en konflikt som pågått i mer än två år och som lamslår hela världssamfundet. Socialdemokraterna har nu så småningom en nyinkommande utrikesminister med en lång erfarenhet av FN-systemet. Ska jag tolka ert svar som att ni över huvud taget inte har diskuterat situationen och att ni inte inser att det finns en uppslutning kring responsibility to protect ?
Är ni inte, när vi ser att ett folkmord pågår, beredda att på ett annat sätt än tidigare agera från socialdemokratins och den svenska regeringens sida för att möjliggöra ett mandat från det internationella samfundet för att inte bara sända observatörer utan också aktörer för att skydda de utsatta människorna i Darfur och berätta för den sudanesiska regeringen att det här kan vi inte tolerera på 2000-talet?
Gunilla Carlsson (M):
Jag ville bara ta tillfället i akt och tacka Birgitta Ahlqvist för att hon lyfter fram en livsavgörande fråga ur en säkerhetspolitisk aspekt. Frågan om nedrustning och icke-spridning av massförstörelsevapen har ju, som jag också sade i mitt huvudanförande, sällan varit så aktuell som nu, men den är också svårgripbar. Risken är att tekniken blir tillgänglig inte bara för stater.
Många stater som förfogar över teknik eller vill omfamna den är bräckliga, hotas av brottssyndikat och annat, men vi ser också väldigt mycket utomstatliga organisationer som riskerar att kunna komma i förfogande av massförstörelsevapen. Det är väldigt roligt att det är min tidigare kollega från Europaparlamentet som just lyfter fram frågan.
Därför skulle jag bara vilja säga att jag tycker att det är synd att vi i detta parlament inte har kunnat ha en mer seriös hantering av Moderaternas yrkande. Det går ut på att Sverige bör vara pådrivande för att EU ska utarbeta en strategi för hur man inom ramen för FN ska agera när ett land som till exempel Iran eller Nordkorea bryter mot icke-spridningsavtalet. Trovärdigheten i våra system och avtal som vi nu har måste upprätthållas.
Även om vi ser nya hot måste vi se till att icke-spridningsavtalet fullföljs och att man kan agera gentemot Iran just nu för att ha trovärdigheten i den här frågan. Jag har inte svaren på hur man bör agera. Men jag hade önskat att vi skulle kunna diskutera lite mer i riksdagen. Vad finns det för sanktionsmöjligheter?
Hur ska vi kunna agera i tid innan det blir för sent och innan en fundamentalistisk regim i Iran får tillgång till den här typen av förfärliga vapen i en väldigt instabil region? Det hade jag önskat att vi hunnit diskutera mer i utskottet.
Gunilla Carlsson (M):
Jag tackar utrikesministern för svaret på frågan om flygstridsövningen. Sverige drog sig ur övningen Volcanex, eller Spring Flag, i ett väldigt sent skede. Det sker en prövning från fall till fall, sades det här. Men saken är ju den att beslutet sammanföll väldigt olyckligt i tiden med andra händelser.
Det är därför som vi i oppositionen har väldigt många frågor kring det här, men också för att själva övningsdeltagandet bortförklarades på ett mycket märkligt sätt. Jag tolkar nu utrikesministerns svar som att det var okej att delta i flygstridsövningen Maple Flag för ett år sedan i Kanada, men att det däremot inte är okej att i år öva fred tillsammans med Israel. Det är lite märkligt.