KBLab/rixvox huggingface dataset:
Fredrik Schulte (M):
När det gäller arbetslösheten står Peter Persson här i talarstolen och säger att det var 260 000 arbetslösa år 2006 och att det nu är 400 000 arbetslösa. Vi har fört den här debatten i åtta år, och jag är rädd för att vi kommer att få föra den i minst åtta år till. Det som Göran Persson gjorde var att han förtidspensionerade bort människor. Han såg till att sopa undan människor under mattan så att de inte syntes i statistiken.
Då såg det fint ut, och han kunde stå och säga: Titta så låg arbetslösheten är! 150 000 människor som var förtidspensionerade under Göran Perssons tid förde vi tillbaka på arbetsmarknaden. Det är klart att det kommer att synas i statistiken. Men vi var mer besjälade av att hjälpa människor tillbaka till ett jobb än av att vi skulle kunna stå här och skryta om låg arbetslöshet.
Det intressanta är egentligen inte arbetslösheten, utan det intressanta är hur många människor som står utanför totalt sett oavsett om de är arbetslösa, förtidspensionerade eller sjukskrivna eller om de lever på försörjningsstöd. Det är detta Peter Persson inte tycks ta till sig och som Socialdemokraterna inte har tagit till sig under de senaste tio åren. Jag är orolig för att vi kommer att vara fast i diskussionen i tio år till.
Om man tittar på budgeten ser man att den post under denna mandatperiod som Socialdemokraterna och Miljöpartiet har satsat mest pengar på är en post som man kallar för beräkningstekniska justeringar och som man inte kan förklara vad det är. Jag har frågat Magdalena Andersson vad det är för något, men hon har inte svarat på det utan har skjutit interpellationen på framtiden. Det handlar om att man ska återföra människor till förtidspension.
Man ska få människor som är arbetslösa att bli förtidspensionerade eller sjukskrivna och på så sätt lämna arbetsmarknaden så att det ser fint ut i statistiken och så att arbetslösheten blir låg.
Fredrik Schulte (M):
De senaste 100 åren har vi haft en politisk debatt i Sverige som i stor utsträckning har handlat om, mycket tack vare Socialdemokraternas retoriska och politiska skicklighet, att den stora konflikten mellan Moderaterna och Socialdemokraterna gäller hur mycket man vill tillföra välfärden.
Moderaterna har målats ut som ett parti som vill sänka skatterna, vilket får till följd att välfärden reduceras. Den retoriken har kommit ganska mycket på skam, fru talman, under de senaste åtta åren. Då hade vi nämligen en alliansregering som förmådde göra både och. Den förmådde både att sänka skatterna och att satsa på välfärden.
Vi har byggt ut välfärden på flera punkter under den tidigare borgerliga regeringens tid vid makten. Det bevisar just att det argument som ständigt har nötts i debatten inte stämmer. Det är faktiskt så att man kan klara av att både satsa på välfärden och sänka skatterna. Tricket bakom det handlar om att få fler människor i jobb.
Det handlar också om att se en skillnad på välfärd och välfärd. Alla människor i Sverige och alla partier i riksdagen är överens om att vi ska ha ett grundläggande trygghetssystem som hjälper alla människor vid arbetslöshet. Om man hamnar i sjukdom ska samhället finnas där, och man ska vara säker på att man kan klara sin finansiering. Det är en sak.
En annan sak är: Ska det löna sig att jobba eller inte? Ska människor känna att de faktiskt får någonting extra, att lönen ger mer pengar i plånboken än bidragen? Gör de inte det hamnar man i en situation där man kommer att skapa en kultur av att det är okej och acceptabelt att leva på det offentliga. Människor kommer att bli mer kräsna.
De kommer att välja mer kräset bland de jobb som finns tillgängliga när de är arbetslösa. De kommer att söka färre jobb. Det är lättare att fastna i utanförskap och så vidare. Trots att det här motbevisades under den tidigare borgerliga regeringens tid fortsätter den nuvarande socialdemokratiska regeringen med samma retorik: Vi höjer skatterna för att satsa på välfärden.
Men, fru talman, det är inte så. Jag har haft den här debatten många gånger med finansministern. Den här gången har jag tryckt upp en liten affisch, en liten plansch. Den visar hur regeringens satsningar fördelas. Den blå delen av kakan visar hur mycket av regeringens skattehöjningar som går till vård, skola och omsorg.
Den röda visar hur mycket som går till annat än just vård, skola och omsorg. Då kan ni se att det är 75 procent som går till annat. Då undrar man: Vad är allt det andra? Jo, fru talman, det ser vi på det diagram som jag visar nu.
Mer än hälften av det övriga, nästan 60 procent, är bidragshöjningar, satsningar på subventioner och satsningar på arbetsmarknadspolitik som inte fungerar. Det här är andemeningen i den politiska debatten. Socialdemokraterna försöker skapa bilden av att de nu satsar på välfärden. Men det gör de inte. De bygger upp ett bidragssamhälle, och det kommer inte att vara bra för Sverige långsiktigt.
Fredrik Schulte (M):
Svaret på den frågan är mycket enkelt. Det är precis som om jag startar ett företag. Då kommer jag att behöva investera pengar i detta företag. Det gör att jag kortsiktigt kommer att ha mindre pengar. Men om detta företag går bra kommer jag att ha mycket mer pengar. Logiken fungerar på ett snarlikt sätt i detta fall. När vi sänker skatterna kommer det tillfälligt att innebära att staten får mindre pengar i plånboken. Långsiktigt kommer det däremot att innebära att staten får mycket mer.
Man måste alltså balansera det långsiktiga och det kortsiktiga. I det kortsiktiga perspektivet måste man ha balans i de offentliga finanserna. Nu har vi haft ett par år då den tidigare alliansregeringen och Socialdemokraterna var helt överens om att vi skulle stimulera ekonomin.
Jag visar mitt diagram en gång till som visar det underskott som alliansregeringen skapade och det underskott som Socialdemokraterna föreslog i opposition. Det är nästan precis lika mycket.
När Magdalena Andersson talar om att hon ville se tillfälliga satsningar är det roliga i kråksången att det som hon då ville se i satsningar var permanent höjda bidrag. Det extra negativa med det är att människor fastnar i utanförskap och bidragsberoende.
Till skillnad från skattesänkningar, som stimulerar ekonomin och ger en positiv bieffekt, får höjda bidrag bara en negativ bieffekt. Det är därför som argumentationen inte går ihop. Regeringen föreslår skattehöjningar och säger att de går till välfärden, men de går till bidragen. Regeringen säger att man ska rädda de offentliga finanserna, men man är nu på väg att stjälpa de offentliga finanserna på grund av flyktingkrisen.
Regeringen säger att Alliansen spenderade för mycket pengar när man i själva verket ville spendera lika mycket själv men på skattesänkningar som skulle gå till bidrag. Argumentationen går inte ihop.
Fredrik Schulte (M):
Det är i kriser som det politiska ledarskapet verkligen testas. När vi hade en alliansregering som fick hantera en av de största globala ekonomiska kriserna sedan andra världskriget prövades Anders Borgs ledarskap som finansminister.
Under 2007-2008 kom det ständiga propåer från Socialdemokraterna om att regeringen måste spendera och satsa mer, men Anders Borg höll tillbaka. Tack vare att han visade det ledarskapet kunde regeringen tackla finanskrisen på ett bra sätt. Vi sparade i goda tider för att kunna hantera dåliga tider. Nu prövas Magdalena Anderssons politiska ledarskap.
Det är inte en finanskris. Tvärtom ser svensk ekonomi ut att gå allt bättre. Däremot råder det en flyktingkris. Den kommer att kosta mycket pengar, och den kommer att belasta samhällets olika system på många olika sätt - särskilt på välfärdsområdet.
Den kommer också att innebära ökade utgifter för staten. Kommer Magdalena Andersson att kunna hantera situationen? Kommer Magdalena Andersson att kunna hålla i de offentliga finanserna så att det när det i framtiden kommer en ekonomisk kris, en ekonomisk lågkonjunktur, kommer att finnas resurser att tackla den situationen? Låt oss konstatera framför allt två saker.
Den första är att regeringen inte har klarat av att hantera kärnan i flyktingkrisen. Man har inte förmått att agera kraftfullt politiskt för att bromsa de stora flyktingströmmar vi nu ser. För bara några timmar sedan presenterade regeringen nya förslag till åtgärder för att bromsa flyktingkrisen. De förslagen kommer inte att räcka.
Det kommer även i fortsättningen att vara ett stort inflöde av flyktingar i en kraftigt ansträngd situation för mottagningssystemet. Den andra saken är att finansministern har tappat kontrollen över de offentliga finanserna.
Om Migrationsverkets prognoser slår in kommer det att kosta staten 100 miljarder mer under budgetperioden. Prognoserna kommer, men vi har inte fått något svar över huvud taget från finansministern om vad hon vill. Finansutskottet har kallat in finansministern för att redovisa vad prognoserna får för effekt på de offentliga finanserna.
Hon kommer dit och ger en allmän utläggning om att flyktingkrisen kommer att innebära tuffa ansträngningar. Det finns inget tydligt ledarskap som visar om finansministern vill att överskottsmålet ska nås, som enligt lag ska följas. Hon kan inte ge besked om hon vill nå ett balansmål och vilket år det målet ska inträffa.
Finansministern har inte gett några som helst prognoser om vart hon vill eller hur hon ska ta sig dit. Jag har i den här interpellationen ställt ett par frågor till finansministern som hon inte har svarat på. Är hon beredd att senarelägga reformer i budgeten till framtiden? Det har hon inte svarat på. Kommer hon att föreslå skattehöjningar för att hantera situationen? Det svaret har jag inte heller fått.
Vi har fått ett allmänt vagt svar om att man tittar på besparingar. Fru talman! 100 miljarder på fyra år är mycket pengar. Det är den största besparingen sedan 90-talskrisen. Det finns inget ledarskap, och det ges ingen tydlig signal. Finansministern har uppenbarligen tappat kontrollen över de offentliga finanserna.
Fredrik Schulte (M):
Det här löjliga, nästan barnsliga, sättet som finansministern argumenterar på visar hur jag träffar en öm tå här. Det är ingen som tror sig kunna se in i framtiden. Vi är däremot många som är oroliga för Sveriges framtid, att Sverige är på väg in på fel spår och att finansministern inte klarar av att tackla de antagligen ganska tuffa utmaningar som vi ser framför oss. Och varför är vi det?
Jo, därför att först skrotar Magdalena Andersson överskottsmålet, en ryggrad i det offentliga finansiella ramverket som ska se till att vi kan spara i goda tider för att kunna stimulera ekonomin i dåliga tider. Det raserar finansministern.
När vi nu står inför en flyktingkris som sannolikt kommer att belasta offentliga finanser på ett svårt sätt kan inte finansministern visa något ledarskap och tala om vad det är hon vill. Vill hon att vi, nu i en tid av relativt god ekonomi, ska strunta i att bygga upp en buffert för framtiden? Vill hon nå ett balansmål? Vill hon nå ett överskottsmål?
Hur lång tid kommer det att ta innan man når det eventuella mål man uppställer? Vi får inga som helst svar. Den enda slutsats man kan dra av det är att finansministern har tappat kontrollen över de offentliga finanserna. Det är oroväckande, och det är ingen härinne i kammaren som tror sig veta precis hur det kommer att utspela sig.
Men vi är oroliga för att finansministern inte kommer att klara av att hålla i rodret, och det finns väldigt mycket som tyder på det, inte minst oseriositeten i finansministerns agerande här i kammaren.
Fredrik Schulte (M):
Vi hade en snarlik debatt för bara några minuter sedan, och det finns ingen anledning att upprepa den. Finansministern sa att hon har halverat underskottet, men jag vill återigen påpeka och betona att det inte är hon som har halverat underskottet. Det är Alliansens budget som har gällt i princip fram till slutet av sommaren.
Finansministern tar åt sig äran för något hon inte kan ta åt sig äran för. Om hennes budget hade gått igenom hade vi haft ett större underskott. Enligt Migrationsverkets prognoser kommer flyktingkrisen att kosta mycket pengar. Finansministern har signalerat en sak sedan tidigare, nämligen att hon vill genomföra vissa besparingar.
Och nu talar hon om en bankskatt. Bara för att sätta saker och ting i rätt proportion handlar det enligt Migrationsverket om 100 miljarder på fyra år. Om vi skulle spara in dessa pengar skulle det vara den största besparingen sedan budgetsaneringen på 90-talet. Om vi skulle ta in dessa pengar med en bankskatt skulle nog ett antal banker i Sverige gå omkull, för så mycket pengar inbringar den inte. Jag ska inte förlänga debatten.
Jag ville bara göra dessa påpekanden. Det vore bra om finansministern kunde kommentera ungefär hur stora besparingar och skattehöjningar hon förväntar sig att hon behöver göra och hur mycket en bankskatt kan inbringa.
Fredrik Schulte (M):
Det är skönt att Magdalena Andersson verkligen tror på sin politik och att den skulle få så positiva effekter. Frågar man svenska folket är det bara 5 procent som tror på finansministerns jobbpolitik. Det är färre än de som tror på spöken och att utomjordingar går runt omkring oss. Frågar man Finanspolitiska rådet, Konjunkturinstitutet och Svenskt Näringsliv ser man att alla är mycket samstämmiga i att regeringens politik skapar färre jobb.
Förra mandatperioden sa samma oberoende bedömare att den dåvarande alliansregeringens politik skulle ge fler jobb. Det är skönt att vi har en finansminister som åtminstone har självförtroende i det hon gör. Men alla andra bedömare är rörande överens om att de effekter som Magdalena Andersson hoppas på inte finns.
Skattesänkningar må vara mer permanenta åtgärder. Men det är bidragshöjningar också. En av de stora satsningar som Magdalena Andersson gör under sin tid som finansminister är att höja bidragen, höja a-kassan. Men under hennes tid i oppositionen var det en ännu större andel av hennes satsningar.
Det hade lett till att vi hade fått se en återgång till den politik som vi hade under Göran Perssons tid, när vi betalade 30, 40 eller 50 miljarder mer i sjukskrivning, mer i olika typer av utanförskapskostnader därför att människor fastnar i bidragsberoende, fastnar i utanförskap. Den typen av argumentation håller inte.
Faktum kvarstår, att vi hade nästan exakt samma nivåer på hur mycket vi ville stimulera ekonomin. Om Magdalena Andersson tror att bidrag stimulerar ekonomin är det illa för Sveriges finanser.
Fredrik Schulte (M):
Magdalena Andersson försöker, som så många andra socialdemokrater, måla upp en bild av att det finns en konflikt gällande om vi ska ha en välfärdsstat i Sverige eller inte. Så är det inte. Moderaterna vill satsa på välfärden, och vi föreslår satsningar på framför allt skolan. Vi gör det på ett lite annorlunda sätt, för vi tror inte på att förstöra den svenska modellen på det sätt Magdalena Andersson tangerade.
Vi ska inte ha en ordning där politiker sitter och säger att en viss grupp lärare ska tjäna si och så mycket, utan det ska arbetsmarknadens parter avgöra. Det är bland annat därför vi är kritiska till just den satsning på skolan finansministern presenterar. Vi vill i stället säga så här: Vi behöver en speciell karriärväg för de duktigaste och skickligaste lärarna. De duktigaste och skickligaste lärarna ska kunna tjäna väldigt mycket pengar.
Vi ska locka duktiga, kompetenta och klipska människor att bli lärare, och det gör man genom att specialsatsa på de lärare som är absolut vassast. Det är vår modell för hur vi på sikt ska få en bättre skola. Sedan vill vi även satsa på mer matematikundervisning i skolan och på en tioårig grundskola. Det är saker som finansministern inte alls är med på. Vi är dock i grunden överens om att man ska satsa på skolan och på välfärden.
Problemet är, fru talman, att det inte är dit pengarna går. Magdalena Andersson höjer skatterna med 154 miljarder, och 75 procent av dem går till bidrag och subventioner. 75 procent går till att bland annat höja a-kassan för dem som inte arbetar så att det blir mindre lönsamt att arbeta. Alla som jobbar förlorar.
De gamla som vill jobba lite längre förlorar, och de som står långt ifrån arbetsmarknaden och behöver enkla jobb förlorar. 1 miljon inkomsttagare förlorar - snart sagt alla som jobbar förlorar. Det är där konflikten ligger. Välfärden är vi överens om; det är det bidragssamhälle du vill återupprätta vi tvistar om, Magdalena Andersson.
Fredrik Schulte (M):
Liksom i den förra debatten är vi alla helt överens om utbildningens betydelse för en stark ekonomi och stark välståndsökning i Sverige.
Som jag sa i den förra debatten tycker jag därför att det är tråkigt att regeringen väljer att avvisa de olika satsningar som vi moderater lägger fram och vill se på den svenska skolan och som är forskningsbaserade.
De absolut viktigaste satsningarna för att få en bra skola handlar om att man ska börja skolan mycket tidigare. Sverige är ett av de länder i västvärlden där eleverna börjar senast i skolan. Därför tycker vi att det är rimligt att man ska börja redan från förskolan så att vi får en tioårig grundskola. Vi måste också ha mer undervisningstid, särskilt i matematik. Där ligger svenska elever efter. Därför vill vi satsa mer på fler timmar i matematikundervisning.
Forskningen visar tydligt att ju fler timmar man spenderar i skolan, desto bättre blir utfallet. När vi nu är överens om utbildningens stora betydelse och inverkan på konkurrenskraften måste vi också kunna titta på vad det är för andra saker som påverkar konkurrenskraften. Där spelar skatten roll. Den är inte den enda och helt avgörande faktorn, men den spelar roll.
Regeringen föreslår nu kraftigt höjda marginalskatter för 1 miljon inkomsttagare i Sverige. Det innebär att man kommer att minska intresset och incitamenten för dessa människor att jobba längre. För vissa inkomstgrupper kommer marginalskatten att bli uppemot 80 procent.
Vi kan som exempel ta en läkare som tjänar 50 000 kronor i månaden. Han eller hon kommer, om han eller hon jobbar en timme övertid, att för varje hundralapp bara få behålla 20 kronor.
Då är frågan: Kommer den här läkaren som jobbar och sliter och har ett ganska tufft jobb att orka jobba en extra timme när vederbörande förlorar 80 procent i skatt? Nej, det är klart att det kommer att innebära att man jobbar färre timmar. Den här åsikten är inte en åsikt som bara jag står här och predikar, utan det här är den ekonomiska forskningseliten helt överens om.
Jag tycker att finansministern borde ringa till en av sina partikompisar och tidigare finansminister, Kjell-Olof Feldt, som gjorde en blocköverskridande uppgörelse om skattesystemet för att pressa ned marginalskatterna just för att uppmuntra fler att jobba mer.
Höga marginalskatter innebär också att människor kommer att vara mindre intresserade av att utbilda sig och mindre intresserade av att satsa på karriären, därför att man får behålla ganska lite av den extralön som man får av att jobba och slita hårt och utbilda sig. Det är dessutom så att samhället håller på att förändras. Vi blir alltmer globaliserade. Och dagens ungdomar är ganska olika Magdalena Anderssons generation.
När Magdalena Andersson gick i skolan var inte idén om att kanske flytta utomlands så aktuell; den låg ganska långt borta. I dag är det många som drömmer om att få lämna Sverige för att plugga och jobba i London, New York eller Shanghai och så vidare. Och om Sverige har väldigt höga marginalskatter, så att de vassaste entreprenörerna och duktigaste killarna och tjejerna känner att de kan tjäna mycket mer pengar någon annanstans, då kommer de att flytta.
Fredrik Schulte (M):
Nej, jag tror inte heller att höginkomsttagare behöver ett jobbskatteavdrag för att gå till jobbet. Men om det är så att man bara får behålla 20 procent av den extra inkomst man får av att jobba en timme extra, varför i hela fridens namn skulle höginkomsttagaren göra det?
Varför skulle läkaren som jobbar 40 timmar i veckan på en hektisk sjukvårdsmottagning jobba några timmar extra när det är ont om personal för att hjälpa det svenska sjukvårdssystemet när vederbörande bara får behålla 20 kronor av varje extra hundralapp? Det är just det här som är argumentet.
Det är ingen som föreställer sig att höginkomsttagare helt plötsligt ska säga: Nej, nu struntar jag i det här. Nu går jag inte och jobbar längre. Vad det handlar om är att marginalskatten slår så hårt mot extra jobbade timmar. På det sättet kommer vi att få en situation där Sverige går tillbaka dit där vi var på 80-talet, då intresset för att göra den där lilla extra insatsen inte finns där.
Det här är som sagt något som Magdalena Anderssons partikompis och tidigare finansminister Kjell-Olof Feldt skriver under på till hundra procent. Jag tycker att hon ska ringa sin gamla partikompis och företrädare Kjell-Olof Feldt, så kan han förklara vad som var bakgrunden till att Socialdemokraterna sänkte marginalskatterna för 20 år sedan. Avslutningsvis måste jag bara säga något om detta med budgetunderskott.
Vi var helt överens om att Sverige skulle låna upp pengar. Alliansen ville sänka skatterna. Socialdemokraterna ville bränna de pengarna på höjda bidrag när vi var överens om lånets storlek.
Fredrik Schulte (M):
Moderaterna tycker att det är mycket angeläget att det lönar sig bättre att utbilda sig till lärare. Det var därför som alliansregeringen under förra mandatperioden sjösatte en reform som vi kallade förstelärarreformen. Det handlade om att 20 000 förstelärartjänster utlystes. Jag minns inte exakt hur många det var.
Det var kanske 30 000 eller 40 000. Dessa tjänster gick till de absolut duktigaste och vassaste lärarna. När man blev förstelärare fick man ett lönepåslag på mellan 5 000 och 10 000 kronor. Det var alltså en kraftig morot för att de smartaste och duktigaste personerna skulle söka sig till läraryrket. Det är den väg som vi ville gå.
I stället har den här regeringen lagt fram ett förslag om att man ska höja alla lärares löner. Det kan vara behjärtansvärt. Problemet är att det är ett stort avsteg från den svenska modellen, det vill säga att löner ska sättas av arbetsmarknadens parter. Med detta förslag riskerar finansministern att få en situation där alla yrkesgrupper kommer att säga: Varför kan inte vi få högre lön?
Deras löneanspråk kommer också att vara legitima. Problemet är att vi i Sverige har en modell där det inte är politiker som ska sätta lönerna. Men nu har finansministern öppnat upp för det och puttat på snöbollen, och den kan mycket väl rulla nedför backen och ställa till med stora problem på den svenska arbetsmarknaden.
Men det grundläggande problemet är att regeringen för en politik som höjer skatterna på jobb och företagande och satsar på bidrag. Det kommer inte att bli bra för framtiden.