Roland Utbult (KD):
I dag behandlar vi ett viktigt ämne i civilutskottet som berör varje medborgare i vårt land, alltså familjerätten. Familjer är en av samhällets viktigaste grundpelare. Sveriges utveckling avgörs av hur vi i dag tar hand om våra barn och unga och hur mycket vi satsar på deras uppväxt. Jag yrkar bifall till civilutskottets betänkande CU8 och avslag på reservationerna.
Under de följande minuterna vill jag beröra tre frågor med den gemensamma nämnaren att barnets perspektiv aldrig får glömmas bort eller förkastas. Om jag börjar med frågan om gode män vet vi alla att det är en viktig funktion för de kanske allra svagaste i vårt samhälle.
Uppdraget som god man innebär ett stort ansvar att ta hand om en annan person och den personens egendom och sörja för att det gagnar den enskilde. Det är därför bra att kraven och tillsynen har ökat genom beslut här i riksdagen. Regeringen har också tillsatt en utredning som ska föreslå ytterligare åtgärder som förbättrar situationen för gode män.
Men det är också viktigt att det inte blir så många krav att man inte vågar ta uppdraget. De här personerna ska stöttas. De gör ofta en volontär insats, och det är viktigt att vi ger dem så många verktyg som vi kan i deras viktiga funktion. I utskottet har vi tagit upp huruvida brukaren eller dennes anhöriga ska kunna få ut information om en god mans personliga historik.
Man kan förstå att tidigare begångna misstag av en god man ska få komma fram i ljuset, men det finns en viktig avvägning gällande integriteten. Och det kan tala för att uppgifter ur belastningsregistret hålls undan från den informationen. Det är ju någonting som överförmyndaren har möjlighet att se över så att den gode mannen är som det heter "en rättrådig, erfaren och i övrigt lämplig man eller kvinna".
En annan fråga i betänkandet är laglottens vara eller icke vara. Vi kristdemokrater tycker att laglotten fungerar bra och ser inget motiv till att ta bort den i dess nuvarande form. Det finns debattörer som vill det med motiveringen att personen som lämnar arvet själv ska få avgöra vart pengarna ska gå. Men laglotten har ju den funktionen att dels bevara kvarlåtenskapen till de närmaste släktingarna, dels skapa rättvisa mellan bröstarvingarna.
Jag har roat mig med att lyssna på förra årets debatt om familjerätten. Där lyfte tredje vice talman Jan Ertsborn från Folkpartiet och min föregångare i utskottet Otto von Arnold fram frågan om särkullbarnens arvsrätt kontra efterlevande makes arvsrätt. Det var intressant att lyssna på, liksom på alla andra som gjorde inlägg i den debatten.
Svensk familjerätt bygger på ett antal viktiga principer. En av de främsta principerna är att alltid se till barnets bästa. Det är logiskt, då vi vill skydda den svagare parten. Lagstiftningen har också ändrats under åren och anpassats till andra former av familjebildningar än den traditionella kärnfamiljen utan att släppa på den bärande principen om barnets bästa.
Sveriges utveckling avgörs av hur vi i dag tar hand om våra barn och unga och hur mycket vi satsar på deras uppväxt. Vårt mål är ett samhälle där frihet förenas med omsorg om dem som lever i utsatta situationer, ett samhälle som stöder familjen och skapar förutsättningar för ett blomstrande närings- och föreningsliv. Det är alltså för barnets bästa som laglotten bör finnas kvar. Herr talman!
Att vara pappa är fantastiskt. Vi är i dag ca 1 300 000 pappor i Sverige, varav 500 000 lever i skilda relationer. Vi kristdemokrater tror ju på familjen som en viktig grundpelare i samhället. Det finns de som anser att familjen är en gammaldags, otidsenlig institution som inte längre fyller någon funktion i ett modernt samhälle.
Vi tror i stället att familjen är en viktig byggsten i samhället. I de nära gemenskaperna - familjen är en sådan - utvecklas man till en trygg individ. Vi vill ge föräldrarna mer ansvar och mer tid för sina barn. Och att familjerna ser olika ut behöver jag väl inte kommentera. Många äktenskap och samboförhållanden spricker. Det är tråkigt.
När föräldrar inte längre drar jämnt kan det gå så långt som till en vårdnadstvist. I de här tvisterna står barnet där med sina frågor. Varje år berörs ca 50 000 barn i Sverige av föräldrars separation. Ungefär 7 000 av dem blir föremål för tvist mellan föräldrarna.
En tvist om vårdnad, boende och umgänge innebär stora påfrestningar för ett barn, och såväl socialtjänst som domstol arbetar för att i första hand nå en samförståndslösning. Men det är fortfarande vanligt att vårdnadstvister löses i domstol, och socialnämnden har ett centralt uppdrag att utreda vad som är bäst för barnet.
Det som jag upplever som en smärre revolution under 2000-talet är att barnets perspektiv lyfts upp mycket mer än tidigare. Det diskuteras och utreds även nu vad som skulle hända om barnkonventionen görs till svensk lag.
Mycket talar för att en starkare juridisk ställning för barnkonventionen skulle leda till bättre uppmärksammande av barns rättigheter och till ett starkare skydd. Vi kristdemokrater vill därför inkorporera barnkonventionen i svensk lag, alltså göra den till svensk lag. Problemet med implementeringen av att barnets perspektiv ska vara gällande är att det tar tid.
Det slirar i många kommuner. Socialstyrelsen har ju följt upp 2006 års vårdnadsreform och hur den har slagit igenom i socialtjänstens arbete. Det har bland annat undersökts hur barn kommer till tals. Resultatet av undersökningen är positivt. Jag tillåter mig att tvivla på den uppgiften.
Det är för många berättelser från mammor, pappor och handläggare som säger att barnen inte kommer till tals så som det är föreskrivet i lagen. Visserligen står det i Socialstyrelsens rapport att det finns en del förbättringsområden, men jag tror att det fattas en hel del på det här området.
Det kanske är så att Trondheimsmodellen är ett steg framåt, som flera har nämnt här, att tjänstemän med särskild barnkompetens från familjerätten tar aktiv del i processen för att lyfta barnets perspektiv och nå samförstånd mellan föräldrarna. Vi får se hur utfallet blir av de försök som görs.
2006 års vårdnadsreform syftade till att förstärka barnperspektivet men också till att minska antalet vårdnadstvister som går till domstol, bland annat genom medling. Dess värre har de i stället ökat med 31 procent, och lagändringen 2006 innebar ju att det blev lättare för tingsrätten att döma till enskild vårdnad. Bland annat ville man lättare kunna döma till enskild vårdnad om det fanns våld med i bilden. Men det blev också andra konsekvenser.
Ju lättare det är att vinna en vårdnadstvist, desto lägre är tröskeln för att inleda en. Herr talman! Jag nämnde ju alla dessa pappor, en halv miljon, som lever i skilda relationer. Det finns ett stort antal av dessa pappor som känner sig totalt överkörda av domstolens beslut. Jag tror att det är viktigt att båda föräldrarna finns med i barnets liv.
Låt mig återknyta till FN:s barnkonvention, där det står följande om föräldrar: Föräldrarna ska ge barnet vägledning och råd, men också lyssna på barnet och ta hänsyn till hans eller hennes tankar. Båda föräldrarna har ansvar gemensamt. De ska sätta barnets bästa främst. Föräldrar har rätt till stöd från samhället.
Till sist vill jag framföra att regeringen gör insatser på området, bland annat genom Socialstyrelsen, där tio kommuner startar försöksprojekt med separationsteam. Till dessa separationsteam kan föräldrar och barn vända sig för att få stöd, råd och information i samband med en separation.
Tanken med försöksverksamheten är att utveckla en samverkansmodell som tar sin utgångspunkt i en helhetssyn på familjen. Fokus för verksamheten ska vara barnets bästa. Och det, herr talman, låter som ljuv musik i mina öron!