KBLab/rixvox huggingface dataset:
Barbro Westerholm (L):
Det här är en väldigt viktig diskussion eftersom den rör så många. Köer är inte det enda skälet. RFSU har visat att i dag får drygt 50 % av kvinnorna möjlighet till medicinsk abort, men 70 % skulle vilja ha det.
Det är alltså väldigt många däremellan som inte får den möjligheten. Det beror på att man kommer för sent till vården. Det finns ett väl så tungt skäl, tycker jag. Den medicinska utvecklingen går framåt med stormsteg, inte minst inom reproduktionsområdet.
In vitro -fertilisering är någonting som har kommit för att stanna, och med goda resultat. Vi börjar kunna ställa diagnoser på befruktade ägg. Gynekologerna kommer in på områden som inte var deras förr. Det tar av deras tid.
Då tycker jag att man ska se över vad andra yrkesgrupper kan göra som läkarkåren gör i dag.
De erfarenheter vi fick 1975 av barnmorskornas utbildning för preventivmedelsrådgivning och p-pillerförskrivning var ju väldigt goda och även kostnadseffektiva. Gynekologerna fick då möjlighet att göra andra saker på den tiden.
En av världens främsta experter, Marc Bygdeman, har utvecklat detta i Sverige. Han möter barnmorskor varenda dag och vet vilka möjligheter som finns att utbilda den kategorin, kanske inte alla, för den här verksamheten. Jag har samma fråga som Mona Sahlin.
Barbro Westerholm (L):
Fallolyckor bland äldre är ett allvarligt problem. Därom är vi överens. Men Fixar-Malte löser bara en del av problemet. Det finns mycket mer att göra. Räddningsverket har tagit itu med frågan på ett föredömligt sätt.
År 2003 kom man ut med en äldreskadeatlas som visar på hur olika distribution det är av fallskadorna över landet och som borde tända ett ljus hos kommuner och landsting att analysera varför olyckorna är flera i en kommun än i en annan om nu klimat och sådant är likartat.
Analys och forskning kring dessa data men också användande av Socialstyrelsens individbaserade läkemedelsregister, där det går att koppla fallskadepatienterna till läkemedelsregistret och se om det är läkemedelsbehandling som ligger bakom, är något man kan göra. Sedan kan man använda sig av pensionärsorganisationernas försäkringsregister för att få information. Precis som Ylva Johansson säger kommer snart juletid.
Rapporter om julgransolyckorna strömmar in till försäkringsbolagen i januari. Sedan kommer gardinbytesskador någon gång i april, maj tillsammans med fönsterputsskadorna. Sedan kommer vindskivor och takpannor och hängrännor som ligger bakom skador. Man kan använda den här informationen för att få kunskap om var de här olyckorna inträffar.
Utredningen Senior 2005 tog allvarligt på den här frågan och föreslog därför inrättande av en äldresäkerhetsdelegation på samma sätt som finns inom barnsäkerhetsområdet. Ylva Johansson fick en fråga om inrättande av en sådan under sin ministertid, men jag kan inte se att det hände någonting med det förslaget, som jag tror hade varit värdefullt att förverkliga.
Nu har visserligen Räddningsverket, Socialstyrelsen och pensionärsorganisationerna tagit saken i egna händer. Ganska nyligen hade man ett möte om hur man kan samarbeta. Pensionärsorganisationerna är beredda att föra ut information om vad man ska tänka på i hemmet och dess närmiljö för att undvika att skada sig själv.
Ändå vore det av värde att skapa en sådan delegation därför att mycket av detta arbete nu sker rent ideellt, och man behöver lite då och då resurser för att komma vidare. OECD har ägnat den här frågan ett stort intresse.
Fallskador är inte bara ett svenskt problem, utan de förekommer lite överallt. Här ser man Sverige som något av ett föregångsland. Vi har visat de här frågorna större intresse än många andra länder. Jag hoppas därför att vi ska komma fram till bra lösningar och kunna visa vilka åtgärder som är de mest effektiva både för den enskilde och för skattebetalarna.
Det är några idéer att kanske nappa på här, och kanske får jag ett svar i dag eller senare.
Barbro Westerholm (L):
Ansvaret för att förebygga fallskador ligger framför allt hos kommuner och landsting, men de behöver kunskaper om vad som är effektivt och inte minst kostnadseffektivt i våra dagar. Det är därför som jag tycker att idén om en äldresäkerhetsdelegation, som fanns i Senior 2005, är en möjlighet. Och Ylva Johansson säger inte nej till den.
Ni övervägde att det kunde vara den instansen som ska samla kunskapen från olika håll och se till att den sprids, inte bara till kommuner och landsting utan också till pensionärsorganisationerna och till pensionärsgruppen som sådan. Det är en stor utmaning jag har fått att vara ordförande för Seniorboendedelegationen.
Det är klart att i arbetet om äldres boende i framtiden kommer också boendemiljöfrågor, såsom en riskfri bostad, att ingå. Så, Ylva Johansson, du kan vara säker på att vi som sitter på allianssidan gör vad vi kan för att äldre människor inte ska råka illa ut.
Jag kan tillägga att det som är bra för äldre också är bra för andra generationer och inte minst för barnfamiljer.
Barbro Westerholm (L):
Vad gäller långbänk är skillnaden mellan partnerskapslagen och den könsneutrala äktenskapslagstiftningen att det var en parlamentarisk utredning som genomförde partnerskapslagen. Alla partier som då fanns här i riksdagen hade en möjlighet att framföra sitt i utredningen.
När det gäller den könsneutrala äktenskapslagstiftningen var det en enmansutredning. Jag vet av erfarenhet av olika utredningar att det då tar längre tid. Då blir remissinstanserna så väldigt viktiga för att få bredden på synpunkterna. Jag tycker inte alls att det här är någon lång remisstid och behandlingstid.
Om vi tar den parlamentariska utredningen Senior 2005 som kom 2004 var det inget åtgärdat av dess förslag från Socialdemokraternas sida när ni lämnade makten 2006. Nu har vi i alliansen tagit fatt i en del. Så jag tycker inte att vi ska hålla på och diskutera långbänkar här. Här är tydligt sagt från statsministern att det kommer en proposition.
Jag har grävt med riksdagens utredningstjänsts hjälp för att se vad man kan göra om man, vilket jag hoppas att man inte landar i, inte är överens i hela regeringen, hur man då kan lösa problemet. Det har jag publicerat på DN Debatt. Då har folk lite nyvaknat sagt: Jaså, kan vi göra så? Man är så van vid en enpartiregering.
Barbro Westerholm (L):
Jag har för vana att inte uttala mig å andra människors vägnar. Jag uttalar mig utifrån det jag vet och det jag själv tycker. Jag tycker inte åt andra. Hur det har hanterats i Regeringskansliet, vilka diskussioner som har förts om remisstider och sådant har jag ingen aning om.
Därför ska jag inte kommentera det. Men statsministern har ju svarat klart att han är beredd att komma med den här lagstiftningen, att lägga en proposition på riksdagens bord. Jag litar på honom. Det vore väl konstigt annars. Skulle jag inte lita på min egen statsminister?
Jag antar att ni hos Socialdemokraterna litade på er statsminister när det begav sig. Men det få ni tala om själva.
Barbro Westerholm (L):
Innan jag kom in i riksdagen hade jag från en annan plattform anledning att kommentera EU:s grön- och vitböcker inom det sociala området och inom hälso- och sjukvården. Genomgående finner man att vuxna behandlas som en klump. Man ser inte att äldre människor kan ha andra behov än yngre människor.
Det är likadant i den här vitboken. Den handlar om fetma, och det är ett allvarligt problem. Det är ett problem som har uppstått genom att människan inte har anpassat sig till dagens situation med rik tillgång på födoämnen och med allt mindre av fysiskt arbete.
För 200 år sedan var vi anpassade för den vardag som vi levde i med knapphet på mat. Vi skulle utstå svält, och vi hade tungt arbete. Människan anpassade sig till dessa förhållanden. Nu råder inte dessa förhållanden längre. Då blir fetman naturligtvis ett problem.
Men det som jag saknar när det gäller EU:s arbete är att man ska se frågan om näringstillförsel och fysisk aktivitet i ett bredare perspektiv och titta lite mer på olika generationers problem. Jag som nu arbetar mest med äldrefrågor är ganska oroad över den undernäring som vi ser hos äldre människor.
Den äldre människans förmåga att tillgodogöra sig föda och näringsämnen försämras med åren. Dessutom är det inte så roligt att äta längre på grund av att man har blivit ensam, och den matlåda som man får levererad kanske inte är det som man mest längtar efter. Då blir man undernärd.
De som får plats i de särskilda boendena kommer alltför ofta dit i ett väldigt dåligt tillstånd beroende på att de är undernärda.
Därför är jag glad över att utskottet i sina avslutande rader tar upp att vi förväntar oss att regeringen i den folkhälsoproposition som ska komma senare också tar upp problematiken kring undernäringen eftersom vi då har en mer heltäckande syn på frågan.
Barbro Westerholm (L):
Först vill jag från allianssidan tacka Lars-Ivar Ericson för den här tiden. Du har representerat klokskap och kunskap och spritt trevnad omkring dig. Tack för det. Sedan övergår jag till betänkandet. Det känns bra att vi har en enighet i riksdagen om den restriktiva alkoholpolitiken. Det är viktigt i Sverige, men det är också viktigt för EU.
Jag är glad över att Sverige under ordförandeskapet kommer att rikta strålkastarljuset på alkoholen den 21 och 22 september då det blir en EU-konferens här. Jag kommer att ta upp en enda fråga. Det är i min egenskap av talesman i äldrefrågor för Folkpartiet.
Frågan tas upp på s. 13 i det andra täta stycket, sista meningen: "Att det alkoholförebyggande arbetet inriktas på kvinnor, och då även äldre kvinnor, är viktigt då den alkoholrelaterade sjukligheten har ökat bland äldre kvinnor." Det här är en referens till utskottets betänkande för två år sedan och till en motion som Rosita Runegrund väckte.
Rosita Runegrund sitter här i kammaren. Sedan det här skrevs visar statistiken att dödligheten i skrumplever bland äldre kvinnor ökar och att den alkoholrelaterade sjukligheten ökar. Det har kommit en studie av Agneta Grimby som rör över tusen änkor i Göteborgsområdet.
Det har visat sig att en tredjedel av änkorna har tagit till alkohol för att döva sorgen och saknaden efter den bortgångne maken. Det här är signaler som vi måste ta på allvar. Vi möter nu en ny generation äldre och äldre kvinnor med helt andra umgängesvanor med alkohol. Det här har tagits upp av Nordiskt center för alkohol- och drogforskning.
Man har gått igenom vilken forskning som finns, och man har konstaterat att den är diffus. Intresset för att forska om äldres alkohol-, drog- och läkemedelsvanor är svagt. Det är moraliskt laddat att gå in på det området, och det kommer i skymundan.
NAD, som namnet förkortas, har lyft fram att vi här måste skärpa oss och så tidigt som möjligt upptäcka vilka förebyggande insatser som ska göras just för äldregruppen. Det kan vara helt andra saker än vad det är för yngre. Jag vill med det här inlägget lyfta fram den här delfrågan i ett mycket större alkoholpolitiskt sammanhang.
Den har kommit i skymundan. Slutligen yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet.
Barbro Westerholm (L):
Det behöver göras en rad saker, men vi behöver inte göra allt genom tillkännagivanden här i riksdagen när vi ser att saker och ting händer ändå. Socialstyrelsen prioriterar nu äldrefrågor.
Jag vet att Socialstyrelsen inbegriper HBT-frågorna här, och då är det i det vida perspektivet med kunskapshöjande insatser för personal. Om vi går till boendena har vi lyft fram det i det här gemensamma betänkandet, så det remissbehandlas nu i Regeringskansliet.
Här kan jag tillägga att i Stockholm är det nu på väg ett äldreboende för just HBT-personer. Det berättade Ewa Samuelsson, som har hand om äldrefrågorna i Stockholm, så sent som i går. Här kommer det alltså att ske saker utan att vi behöver hålla på med tillkännagivanden.
Ska det vara frivilligt eller ett tvång för kommunerna att inrätta trygghetsboenden? En majoritet - dit alliansen hör - är övertygad om att det här ska ske på frivillig väg, eftersom det ser så olika ut i landet med olika behov i olika kommuner.
Dessutom är det så att om man för in detta som ett tvång så blir det under socialtjänstlagen, och vilken biståndsbedömare skulle jag vilja ha som ska avgöra om jag är tillräckligt orolig och ångestladdad för att komma i fråga för ett sådant boende?
Barbro Westerholm (L):
Detta är ett motionsbetänkande, och där har man hållit texten ganska kortfattad. Bakom dessa ord ligger naturligtvis mycket mer. Det kanske kan vara svårt att associera när man sitter i opposition vad som ligger bakom de texter som kommer i Värdighetsgarantiutredningen och i en rad andra förslag som är på väg till riksdagen.
Det kommer ni att se när det kommer i form av propositioner. Det är också så att Socialstyrelsen har kommit med steg ett i vad som behöver göras.
När nu Socialstyrelsen alltså prioriterar äldrefrågorna kommer steg två som man vidtar gentemot kommunerna vars självbestämmande i de här frågorna vi ändå måste respektera, eftersom det ser så olika ut på olika ställen. Det är min kommentar till detta.
Barbro Westerholm (L):
Det här är en viktig debatt vi för i dag med svåra etiska ställningstaganden, där olika synsätt bryts mot varandra. I Folkpartiet ser vi olika på saken. Så är säkert fallet också i andra partier. Folkpartiets landsmöte 2007 ställde sig bakom det som hälso- och sjukvårdslagen säger, nämligen att människors självbestämmande ska respekteras också vid livets slut.
Däremot stödde man då inte det som brukar benämnas läkarassisterat självmord. I den frågan har därefter ny kunskap kommit fram i samband med Smers arbete som ställer frågan i ny belysning och som måste diskuteras. Smer inledde våren 2006 ett arbete om patientens möjlighet att bestämma över sin död.
Det resulterade hösten 2008 i en skrivelse till regeringen om vissa åtgärder som behöver vidtas. Bakgrunden till att Smer tog upp frågan var att två totalförlamade män efter många år i respirator inte ville leva längre och ville avsluta sin respiratorbehandling. Socialstyrelsens chefsjurist ansåg att avslutande av behandlingen kunde betraktas som dråp.
Den ene mannen reste till Schweiz och avslutade sitt liv där. Den andre mannen dog av skottskada under omständigheter som gjorde att polisen lade ned förundersökningen. Vid överläggningen med företrädare för Socialstyrelsens etiska råd framkom att det var att se som ett brott mot hälso- och sjukvårdslagen att inte tillmötesgå de båda männens önskan om att få slippa respiratorbehandlingen och få ett skonsamt livsslut.
Vi får inte tvångsbehandla patienter utom i psykiatrin och då under lagreglerade former. Smer har besökt Nederländerna där deras etikråd ordnade ett tvådagarsseminarium där alla olika parter och uppfattningar presenterades i fråga om den holländska lagstiftningen.
Smer ordnade därefter ett seminarium där företrädare för olika medicinska specialiteter bland annat redovisade att de i enstaka fall då döden varit ofrånkomlig och döendet varit förenat med svårt lidande skrivit ut läkemedel som patienterna kunnat avsluta sina liv med. Det är dock sällan patienterna använder läkemedlen, men de upplever en trygghet i att ha dem till hands.
Som en röd tråd i Smers skrivelse går patientens rätt till självbestämmande när det gäller att påbörja eller avsluta en behandling. För patienter som inte är beslutskapabla kan livstestamente eller vårddirektiv vara till hjälp för vårdpersonal och anhöriga att komma fram till hur man ska ställa sig till behandling eller inte.
Smer tog också upp behovet av utveckling av och tillgång till palliativ vård samt hur så kallad terminal sedering ska erbjudas och genomföras på ett säkert sätt. Det är bra att Socialstyrelsen nu har tagit initiativ till att utreda det här vidare.
Det är viktigt att det sker på ett säkert sätt, för det är tillgången till palliativ vård och terminal sedering som gör att vi i Sverige inte behöver den nederländska eutanasilagstiftningen. Smers majoritet kom fram till att man också med regeringen måste ta upp behovet av utredning av juridiken och konsekvenserna kring läkarassisterat självmord.
Socialministern säger nej till det här under motivering att förtroendet för sjukvården skulle minska om en sådan möjlighet blev införd under strikt reglerade former.
Barbro Westerholm (L):
Det gäller detta om läkarassisterat självmord skulle sänka förtroendet för hälso- och sjukvården. Det kommer en studie i Scandinavian Journal of Public Health ganska snart som visar att 83 procent av ett slumpurval av befolkningen anser att förtroendet för sjukvården skulle vara oförändrat eller öka om läkarassisterat suicid skulle bli möjligt.
Jag vill i det här sammanhanget påminna om att en fjärdedel av de självmord som begås i Sverige i dag begås av personer som är 65 år eller äldre. Det är drastiska självmord. Här måste vi undersöka vad som har legat bakom. Kunde självmorden ha förhindrats, eller hade dessa äldre kunnat få ett skonsammare livsslut?
När det gäller livstestamenten har två statliga utredningar enhälligt föreslagit att vi ska lagstifta om sådana, och nu ligger frågan hos Justitiedepartementet sedan 2004. Under tiden breder användningen av hemmagjorda livstestamenten ut sig. Det finns i Sundsvall och Kristianstad, bland annat på initiativ av de lokala pensionärsorganisationerna.
Alzheimer Europe har utarbetat ett som används i Finland och som man vid Ersta-Sköndal håller på att utveckla för svenska förhållanden. Interpellationsdebatter är för korta för så här allvarliga ämnen.
Jag vill avsluta med att citera den engelska 1700-talsläkaren och medicinetikern John Gregory som 1772 påpekade att det är läkarens plikt att vara mänsklig samt att "det i lika hög grad är läkarens plikt att lindra smärta, att göra dödens väg lätt, när den är oundviklig som att bota sjukdomar". Detta tycker jag är viktigt att komma ihåg när vi diskuterar livets slut.
Barbro Westerholm (L):
Det är väldigt bra att vi får den här diskussionen om dövblindas situation och behov av tolkar. I tisdags ordnade Förbundet Sveriges Dövblinda en eftermiddag om just behovet av tolkar och över huvud taget de behov som människor som är dövblinda har av olika skäl.
Det var där en forskare, Kerstin Möller, som redovisade sin avhandling som just behandlar dövblindas situation. Hon underströk att det är en heterogen grupp. Vi har barn som föds dövblinda. Vi har ungdomar och vuxna som successivt förlorar syn och hörsel, och vi har äldre som också gör det.
Det är olika behov i de olika grupperna. Hon redovisade också, som Lennart Axelsson var inne på här, de lagar som vi har stiftat här i riksdagen. De har alla haft det goda syftet att göra det bättre för människor med funktionshinder, och i det här fallet människor med dövblindhet. De har varit välmenta, men de är inte samordnade och har tillkommit vid olika tider.
Detsamma gäller också finansieringen. Det är därför bra att Socialstyrelsen och Arbetsförmedlingen, såsom statsrådet redovisar här, har tagit tag i frågan och pekar på problematiken. Jag ser av svaret att utredningarna nu bearbetas i Socialdepartementet. Det är alldeles utmärkt att man ser problemet.
Det är viktigt att man följer den nya fördelningsmodellen. Jag förutsätter att Socialstyrelsen fortsätter att blicka in i den så att vi ser hur det fungerar. Vi ska inte börja ändra i nya system för tidigt. Det är bra med det stöd som har kommit för Arbetsförmedlingen som statsrådet redovisade här.
Jag tror att Hjälpmedelsinstitutet här har en väldigt viktig roll att spela. Det har fått ganska stora anslag under senare år för att pröva olika hjälpmedel. Det jag kan mest om är hjälpmedel till äldre personer, men det gäller även andra. Det handlar om att föra ut kunskaper till olika delar av landet om vilka hjälpmedel som är bra eller inte.
Statsrådet lyfte fram frågan om fler tolkar som ett problem. Det är svårt att fylla platserna. Det är oerhört viktigt att man beskriver arbetets innehåll. Det är ett väldigt meningsfullt yrke att vara tolk för dövblinda. Jag vill komma in på äldres situation.
Kerstin Möller lyfte fram äldre som successivt blivit dövblinda. Dödligheten bland dem är högre än bland andra äldre. Det finns inga rena sjukdomsskäl för det annat än att de råkar ut för olycksfall och depressioner när de inte ser och hör längre.
Jag ser att klockan går. Jag kommer i mitt avslutande inlägg att gå in på vad jag tycker att man ska göra för just äldre dövblinda.
Barbro Westerholm (L):
Jag upplever ju inte statsrådets svar som defensivt utan mer som att man måste tänka till om man ska skriva direktiv till en utredning eller om man ska ge uppdrag till någon myndighet och om ett uppdrag av det här slaget ska begränsas till tolkning eller om det ska vidgas till att också innefatta lite andra insatser. Jag vill lyfta fram äldre dövblindas behov.
Omvärlden uppfattar ju att äldre ser sämre och sämre och att det inte är mycket att göra åt, att de hör sämre och sämre och att det inte heller är mycket att göra åt. Därmed kommer de bort i hälso- och sjukvården. De får inte de insatser som de är berättigade till.
Östergötlands landsting har tillsammans med Föreningen Sveriges Dövblinda, Nationellt Kunskapscenter för dövblindfrågor och Linköpings universitet med stöd från Allmänna arvsfonden gått igenom en rad enkla insatser som avsevärt skulle kunna hjälpa de dövblinda.
Det som man kommer fram till, på grund av att ansvaret är splittrat på så många olika händer, är att man skulle behöva ett nationellt handlingsprogram för insatser från olika sektorer för att skapa en bättre situation för den här gruppen. Jag kan tänka mig att detsamma också gäller för andra grupper dövblinda personer.
Barbro Westerholm (L):
Jag håller inte med om att det är ett havererat system. Det man ser när man inför en sådan här reform är de individer som har fått problem. Det ska vi försöka att lösa. Det vi inte ser är alla dem där hälsan tiger still för att de har lyckats komma tillbaka. Vi har en partikollega som arbetar på Försäkringskassan.
Hon har gått igenom hundra fall förra sommaren där människor hade gått sjukskrivna länge men hade kommit tillbaka. Det var inte lätt för alla att gå tillbaka i arbete. Det var lite motsträvigt och så.
Men efter ett tag kom det: Jag behövs, man tror ju på mig. De gick vidare. Men det skriver man inte om i medierna, och de talar man inte om. Innan man dömer ut ett system ska man skaffa sig en helhetsbild av hur det har gått. Det har gått relativt kort tid så här långt.
Nu håller vi på och glider in i en socialförsäkrings- och arbetsmarknadsdebatt. Det kanske också lite är mitt fel eftersom jag gick in i debatten utifrån ett folkhälsoperspektiv. Men herr talmannen har inte avbrutit oss.
Barbro Westerholm (L):
Här finns naturligtvis kommunikationsproblem om vad människor har att förvänta sig och hur det hela är upplagt. Jag vet också väldigt väl att man kan uppfatta information man får på olika sätt. Det kan leda till besvikelse.
Talar vi nu om folkhälsofrågorna i ett brett perspektiv vill jag också lyfta fram företagshälsovården som en väldigt viktig del både när det gäller att förebygga ohälsa men också för att bidra till att människor kan komma tillbaka till sin gamla arbetsplats. Här kommer också rehabilitering in som en viktig faktor att sättas in tidigt.
Det har varit ett stort problem i den gamla sjukförsäkringen att människor gick där år ut och år in och inte fick sina rehabiliteringsinsatser. I dag är tänket ett helt annat. Men vi har ont om människor som är utbildade för rehabilitering av olika slag. Det finns hur mycket som helst att göra.
Jag tror inte att vi har så olika uppfattningar här om vad som behöver göras. Det är vägen dit, finansiering och organisatoriskt som vi har olika uppfattningar om. Men målsättningarna tror jag vi har gemensamt här i kammaren.