Anders Borg (M):
Låt mig till att börja med säga att det är bra att Fredrik Olovsson delar min syn att den ekonomiska politiken är en gemensam angelägenhet och att vi ska ha en rak och öppen dialog med andra medlemsländer kring detta. Det har varit Sveriges roll rakt igenom Europasamarbetet. Vi har faktiskt inte väjt för att framföra kritik mot länder, och vi har framför allt inte väjt för att göra det även mot stora och starka länder. Det tror jag har varit klokt.
Det gjordes när Tyskland och Frankrike valde att manipulera stabilitets- och tillväxtpakten, och Sverige ska vidmakthålla den tydligheten. Det är en del av ett fungerande Europasamarbete, och självklart ska vi också hela tiden försöka ge allmänheten en så rimlig och bra information om det ekonomiska läget som möjligt. Jag kan försäkra Fredrik Olovsson om att han inte behöver oroa sig för min relation till Wolfgang Schäuble. Den är utomordentlig. Vi har ett nära samarbete och när det gäller bankunionen också en betydande samsyn.
Jag ska också säga att det har även regeringen och Socialdemokraterna, och det är jag väldigt glad för. Det tycker jag är positivt. Jag ska även säga att den enigheten i EU-nämnden faktiskt var bredare än bara Socialdemokraterna och innefattade även Miljöpartiet och Vänsterpartiet. Det enigheten tror jag beror på att hela denna frågeställning rör rätt fundamentala frågeställningar om hur vi värnar Sverige. Vi ska värna vårt banksystem och våra offentliga finanser.
Vi ska skydda våra skattebetalare, och vi ska naturligtvis inte acceptera rollen som någon typ av andra rangens medlemsnation i EU. Om detta är vi överens, och det är klart att det utifrån svenska intressen också ligger ett högt värde i att upprätthålla en europeisk union snarare än att få en splittring mellan en eurozon och de länder som står utanför.
Sverige ska vara en konstruktiv kraft i de här förhandlingarna, och det kommer vi att vara på mötet i Ekofin i nästa vecka och även på stats- och regeringschefsmötet. Jag ska dock samtidigt säga att jag inte alls är säker på att detta slutar i att vi kommer överens redan i nästa vecka, utan det kan säkert blir ytterligare turer innan dess. Greklands situation är utomordentligt prekär. Man har en konkurrenssituation som är sämre än den Sverige hade 1992.
Man har en skuldnivå som ligger på nära nog 190 procent av bnp. Man räknade med att uthållighet skulle kräva att man låg på 120 procent till 2020, och alla kalkyler visar att det är relativt osannolikt att man ligger där. Det är därför man har flyttat fram detta till att man nu ska ligga på en högre nivå 2020 och så småningom, därefter, nå ned till lägre siffror.
Den grekiska regeringen har lagt fram de propositioner och de beslut som krävs i betydande utsträckning. Dock ska vi komma ihåg att skuldnivån ligger 20 procent högre eftersom man bland annat inte har uppfyllt de krav på privatiseringar som man tidigare åtagit sig.
Problemet med Grekland är att även om regeringen lägger fram propositioner och även om de propositionerna röstas igenom i parlamentet så vet vi av erfarenhet att det inte nödvändigtvis betyder att de påverkar den faktiska verkligheten i termer av skatteintäkter, uppbörd och annat.
Grekland är i ett sorgligt tillstånd och står inför mycket besvärliga politiska och sociala val som det är väldigt svårt att se några bra vägar ut ur. Kommer det här programmet att lyckas? Kommer euroländerna att vara beredda att gå vidare med ytterligare åtgärder? Kommer IMF så småningom att säga att man uppfyller det? Det är en hög grad av osäkerhet kring det, och vi får naturligtvis följa den utvecklingen.
Jag tror att vi alla önskar att Grekland hittar någon typ av fungerande väg ur detta. När det gäller vad de själva ska fatta för beslut är det ytterst den grekiska regeringen som tillsammans med parlament och befolkning måste göra val, och då får man se vad det till slut landar i. Vad det handlar om för tidsförlopp måste ytterst den grekiska regeringen svara på.