Johan Hultberg (M):
Den som bara läser Jens Holms interpellation, eller bara läser Maciej Zarembas artikelserie för den delen, får en ganska skev bild av den svenska skogen och den svenska skogspolitiken. Ingenstans, inte med ett ord, nämns allt gott som görs och att mycket går i rätt riktning, trots att sanningen är just den att det mesta faktiskt blir bättre. De svenska skogsägarna och de svenska skogarna med uppemot 30 000 arter är alla beroende av olika typer av miljöer.
Därför ställer svensk skogsvårdslagstiftning krav på miljöhänsyn i den brukade skogen. Därför avsätter svenska skogsägare frivilligt stora arealer skog med höga naturvärden. Och därför går staten in och skyddar viktig natur genom naturreservat och nationalparker. I den politiska debatten fastnar vi dock ofta i frågan om just skydd av skog och hur mycket skog som formellt behöver skyddas.
Men det viktigaste är, tycker jag, att ytterligare utveckla miljöhänsynen inom skogsbruket. Mycket görs redan i dag, men mycket behöver också göras ytterligare. Trots det kan vi se att utvecklingen går åt rätt håll. Andelen hård död ved ökar. Likaså ökar andelen äldre lövrik skog och äldre skog överlag. Att också virkesförråden i de svenska skogarna ökar och har gjort så sedan 1920-talet bör jag kanske också nämna, för Jens Holm lär ju knappast göra det.
Jag behöver kanske också nämna skogens betydelse för ekonomin och för klimatet, för jag tror att Jens Holm kommer att utelämna även den.
Holm hävdar att den nuvarande svenska skogspolitiken, som infördes i bred majoritet 1903, inte fungerar, trots att det var då som miljömålet jämställdes med produktionsmålet och trots att miljöarbetet sedan dess på allvar tagit fart med frivilliga avsättningar, certifiering, gröna skogsbruksplaner och ett alltmer ambitiöst arbete för att komma till rätta med till exempel problemen rörande körskador.
Att mycket fortfarande måste bli bättre är jag den förste att hålla med om, men jag upplever ett stort och ett växande engagemang för Sveriges över 300 000 skogsägare. Jag blir bekymrad över den misstro och den bristande respekt som Jens Holm uppenbarligen visar Sveriges skogsägare och äganderätten.
Jag tror nämligen att en förutsättning för att utveckla det svenska skogsbruket ur såväl ett miljö- som ett produktionsperspektiv är att skapa delaktighet, sprida kunskap och engagemang. Det görs inte genom att, som Jens Holm har motionerat om här i riksdagen, avgiftsbelägga skogsbruket eller tvångsomvandla frivilliga avsättningar.
Det är uppenbart och anmärkningsvärt att såväl Jens Holm som Helena Leander i ökad utsträckning vill styra vilken enskild skogsbruksmetod den enskilda skogsägaren ska välja. Jag håller med om att det har varit ett olyckligt ensidigt fokus på trakthyggesbruk i Sverige. Därför välkomnar jag mer forskning kring alternativa skogsbruksmetoder.
Jag tycker att det är märkligt att man här från riksdagens talarstol tvärsäkert uttalar sig om fördelarna med en alternativ skogsbruksmetod, trots att kontinuitetsskogsbruk är dåligt beforskat, trots att vi inte vet vilka effekter det får på tillväxten eller för klimatet. Vi vet ju att svenskt skogsbruks främsta bidrag i klimatarbetet handlar om att leverera förnybar råvara. Och vad händer med tillväxten i en skog som brukas som kontinuitetsskogsbruk?
Det vet vi inte, och där är oppositionen svaret skyldig. Jag tycker att det är märkligt att man försöker gör en metod till ett mål. Det är som om vi inom matematikundervisningen skulle sätta ett mål om vilken didaktik som ska användas i stället för vilket kunskapsmål som ska nås. I skogspolitiken ska vi naturligtvis formulera miljömål, men vi ska inte göra enskilda skogsbruksmetoder till mål. Den svenska skogspolitiken med frihet under ansvar är värd att värna och utveckla.