Jan Lindholm (MP):
I civilutskottets betänkande Barn och föräldrar behandlar utskottet 20 motionsyrkanden från allmänna motionstiden. De tar upp frågor om vårdnad, umgänge, underhållsskyldighet, faderskap och ett antal andra frågor. Majoriteten i utskottet avstyrker samtliga yrkanden med hänvisning till att regeringen har satt i gång olika sorters utredningar på i stort sett alla områden som berörs i betänkandet.
Majoriteten vill inte föregå vad regeringen kommer fram till. Att majoritetspartierna aldrig vågar ha en åsikt i riksdagen utan att först invänta vad regeringens ställningstagande blir är beklagligt. Jag kan inte uppfatta det på annat sätt än att man väljer att degradera riksdagens roll i det demokratiska systemet.
Jag menar att det är rimligt, herr talman, att riksdagen med sina 349 känselspröt ut i landet åtminstone vid några tillfällen snappar upp idéer bättre än vad regeringen gör. Det är inte ett nederlag eller en prestigeförslut för en regering om riksdagen någon gång ibland även vågade formalisera den verklighet som jag tror finns.
Det är rimligt att de folkvalda i en demokrati vid vissa tillfällen begär av den verkställande makten att den utreder vissa frågor eller särskilt beaktar vissa problem som riksdagen uppmärksammar. Jag hoppas att det går till på det sättet inom majoritetspartierna - skam vore det väl annars. Den formella demokratin skulle må bra av att det här ibland synliggjordes.
Vi har nu drygt ett och ett halvt års erfarenhet av hur majoritetspartierna hanterar arbetet i riksdagen, och jag tror att historikerna kommer att beskriva det som en mörk period för vår demokrati. Desto ljusare är det att konstatera att regeringen i sin vårbudget signalerar stora satsningar på infrastruktur. Jag utgår från, herr talman, att det betyder att vi snart kommer att få se en byggstart av dubbelspåret mellan Falun och Borlänge.
I betänkandet behandlas vikten av att regeringen ständigt följer upp hur de nya vårdnadsreglerna tillämpas av domstolarna och socialtjänsten. Jag tycker att utskottet mycket kunde ha valt att låta riksdagen uttrycka det alldeles självklara i den begäran, till exempel genom att till viss del bifalla de nu aktuella tre motionerna även om de spretar lite.
Jag förstår att man inte vill tillstyrka alltför preciserade krav från motionärerna, men jag tror att det hade sett väldigt bra ut för den här mandatperiodens historieskrivning, oavsett vad regeringens uppföljning kommer att visa sig innehålla. En riksdag utan en åsikt i en så självklar fråga är knappast någonting som bidrar till att utveckla demokratin och knappast någonting som lockar människor till politiken.
Krav på att FN:s barnkonvention ska införas i svensk lag har föreslagits ett antal gånger från Miljöpartiets sida, utan någon framgång. I detta betänkande behandlas en s-motion där man vill införliva den europeiska konventionen om barnets rättigheter i svensk lagstiftning. Här väntas ett förslag från regeringens sida, såvitt man kan se i betänkandet.
Eftersom det föreslås i motionen att riksdagen ska efterfråga det som regeringen uppenbarligen redan arbetar med kan jag inte se på vilket sätt det hade varit något problem för majoriteten i riksdagen att efterfråga det förslag regeringen jobbar med.
Man skulle kunna välja att påstå att motionen därmed till viss del är bifallen och därmed ge riksdagen den i mitt tycke självklara rollen i den process som ändå pågår. Oavsett om vi som förtroendevalda tillhör majoritetsunderlaget eller om vi inte gör det har vi ett gemensamt intresse att vårda riksdagen som en arena för en levande dialog och en del i processen i lagstiftningsarbetet.
Att då, som jag uppfattar det, ha en uttalad strävan att göra riksdagens roll så osynlig som möjligt i detta arbete gagnar knappast demokratin. Att barn inte ska drabbas av att vårdnadshavare eller föräldrar är osams tror jag att vi alla är överens om. Vi är också medvetna om att det tyvärr kan vara så att barn ofta drabbas när det är så olyckliga omständigheter.
Extra olyckligt kan det säkert vara, som framställs i en av motionerna, om barn har särskilda behov. Jag menar att det är viktigt att sådana frågor tas upp i riksdagen, att vi ständigt bevakar att barns bästa gäller i den praktik ute i verkligheten som vi lagstiftar om. Det är klart att det finns skillnader i hur man från olika partiers sida vill garantera att barn inte kommer i kläm.
Även här väljer majoriteten att parkera frågan i väntan på ett förslag från regeringen. Jag tycker att det är synd. Det är självklart en fråga som är svår.
Oavsett var man från regeringens sida sätter ned foten i den här frågan tror jag att det kommer att bli svåra diskussioner. Hur man än gör vägval i sådana här frågor finns det risk att det dyker upp nya problem. Herr talman! Jag vill yrka bifall till tre reservationer, nr 3, nr 8 och nr 10 i detta betänkande.
I reservation 3 stöds förslaget i en miljöpartimotion om att regeringen ska utreda om det kan vara så att det skulle gynna barns bästa att under vissa omständigheter få ha fler än två vårdnadshavare. Familjen är inte i dag vad den självklart ansågs vara men kanske inte alltid var en gång i tiden.
I vår globaliserade värld blir barn till i relationer mellan människor med olika kulturer och olika normer. Familjebildning är olika saker i olika kulturer, och varaktigheten i familjebildningarna är inte alltid en självklar sak. På många håll i moderna västerländska samhällen har det blivit allt vanligare att vuxna lever ensamma och även ensamma tar ansvaret för barn.
Vi blir alltmer rörliga på en global nivå. Allt fler växer upp och utbildar sig i mer än ett land, för att sedan vara yrkesverksamma i mer än ett land och kanske pensionera sig på en tredje plats på jorden. Det är därför inte ovanligt att det är andra vuxna än släktingar, morföräldrar och farföräldrar som barnet i fråga kan se som de vuxna som man litar på, tyr sig till och upplever som sin familjebild.
Även barnens nätverk har med åren blivit mycket mer komplexa i vårt moderna samhälle. I vårt gamla och mer stationära samhälle var det oftast mindre komplicerat att hantera de problem som uppstår när en vårdnadshavare går bort. Då fanns det släktband och sociala nätverk som oftast var ganska gemensamma.
I dag är de sociala nätverken och den verklighet som barnet lever i många gånger något helt annat än det som kan relateras till släkt. Jag menar därför att lagstiftningen inte har hängt med i den utveckling som familjebegreppet har genomgått under de senaste åren. För mig är det uppenbart att barnets bästa i vissa fall skulle kunna stärkas och att barnet skulle kunna få fler vårdnadshavare än två.
Jag stannar där i argumentationen, herr talman.