Tobias Billström (M):
Kalle Larsson har frågat mig om jag är beredd att vidta åtgärder för att Sverige ska frånträda Dublinförordningen och låta asylsökande själva fatta beslut om vilket land som ska handlägga asylansökan. Han har också frågat vilka åtgärder jag är beredd att vidta för att skyndsamt stoppa överföringar till Grekland med hänvisning till Dublinförordningen, så att asylprövningen i stället sker i Sverige.
Dublinförordningens syfte är att garantera att den som kommer till EU och söker asyl får sin sak prövad i någon av medlemsstaterna. Förordningen har löst ett tidigare problem inom Europa, där det hände att asylsökande fick resa från stat till stat utan att deras asylansökningar prövades i sak - så kallade refugees in orbit .
Grundprincipen för förordningens ansvarsregler är att en person som flyr sitt hemland ska söka skydd i det första land där han eller hon har möjlighet till det. Det finns dock en rad andra kriterier som kan vara viktigare vid fastställandet av vilken medlemsstat som är ansvarig för prövningen. Förordningens ikraftträdande 2003 innebar till exempel att var den sökandens familj och släktingar befinner sig fick ökad betydelse som ansvarsgrund jämfört med vad som gällde enligt den tidigare Dublinkonventionen.
Mot bakgrund av den problematik som rådde innan Dublinregelverket fanns finns det all anledning att hålla fast vid den nu rådande grundprincipen för ansvarskriterierna. Jag vill också framhålla att FN:s flyktingkommissariat UNHCR, i det svar som Kalle Larsson hänvisar till, välkomnar antagandet av Dublinförordningens ansvarskriterier.
Dublinförordningen bygger på det faktum att alla medlemsstater är bundna av 1951 års Genèvekonvention om flyktingars rättsliga ställning, som utgör grunden för den internationella asylrätten. Alla medlemsstater är rättsstater med samma förutsättningar att tillvarata asylsökandes rättigheter.
Genom det europeiska samarbetet har vi mellan 1999 och 2005 antagit ett regelverk med miniminormer på EU-nivå, regler som lyft upp standarden för asylprövning och asylmottagande i många medlemsstater.
Genom denna första fas av harmoniseringen av EU:s asyllagstiftning har vi också skapat en gemensam rättslig grund och framför allt ett system för övervakning - genom kommissionen och ytterst EG-domstolen - av att reglerna genomförs och tillämpas i hela unionen. Nästa steg mot ett fördjupat europeiskt samarbete är ett gemensamt asylsystem med gemensamma regler, som vi förutsett till utgången av år 2010.
Regeringen stöder aktivt strävan mot ett sådant system, baserat på en fullständig och allomfattande tillämpning av Genèvekonventionen och andra för asylområdet relevanta folkrättsliga instrument. Jag är övertygad om att även detta gemensamma system ska innebära en fortsatt förbättring både för de individer som söker skydd här och för medlemsstaterna.
De bilder från Grekland som vi sett i medier och som Kalle Larsson utgår ifrån i sin fråga indikerar det UNHCR redan rapporterat, nämligen att det finns klara problem vad gäller mottagningsstandarden för den kraftigt ökande strömmen av migranter. Nya anläggningar byggs nu i Grekland. Den misshandelsincident från 2006 som visades har däremot inte något direkt samband med mottagningsvillkoren och rörde inte heller asylsökande.
Händelsen har för övrigt, enligt den information jag har fått, lett till snabba rättsliga påföljder. Sådana händelser är förstås inte acceptabla men kan samtidigt inte heller tas till argument för att inte gå vidare med ett förstärkt europeiskt samarbete. Vad gäller Kalle Larssons andra fråga, om att stoppa överföringar till Grekland, vill jag framhålla att regeringen inte har den roll som Kalle Larsson tycks förutsätta i frågan.
Det är Migrationsverket och, vid överklagande, migrationsdomstolarna som självständigt har att handlägga asylärenden individuellt och utifrån detta besluta om hur relevanta bestämmelser ska tillämpas.