KBLab/rixvox huggingface dataset:
Rossana Dinamarca (V):
Jag noterar att Sofia Larsen inte vill svara på frågan vad hon och majoriteten tänker göra för att hindra varslen som ligger på lärare i dag. Pengar löser inte allt, men det är nog rätt viktigt att ha lärare i skolan för att över huvud taget kunna garantera eleverna någon som helst utbildning av kvalitet. Men det är dem ni vill ha bort.
Ni tror att det löses med tidigare betyg, försittningar och avstängningar, att det är det som ska ge de ökade kunskaperna. Men där har Sofia Larsen och regeringen fel. Det är lärarna som gör skillnad i skolan, och dem vill ni inte ha i skolan.
Ni vill inte ens ha dem som finns i skolan, och ni vill inte ha fler av den varan, vilket jag tycker är väldigt märkligt. Den här regeringen har konsekvent bedrivit en politik som verkligen står för utslagning där man inte ska kunna få en gymnasieutbildning som ger någon nytta när man kommer ut från den utan som leder rakt till arbetslöshet.
Det är en urholkad gymnasieskola för en ganska stor del av eleverna som börjar där. Jag vill återkomma till frågan, eftersom det kan vara intressant att få svar på den: Vad gör ni åt de 2 700 lärare som i dag är varslade och för att förhindra varsel? Det räcker inte med pengar år 2010. Pengarna behövs i dag.
Rossana Dinamarca (V):
Det finns många frågor som jag skulle kunna ta upp med Christer Nylander, men jag ska ändå försöka hålla mig till det som handlar om den ekonomiska politiken. Christer Nylander sätter ganska stort fokus på läraren; att man ska höja statusen och förbättra lärarutbildningen och att det är viktigt med lämpliga lärare i skolan. Men samtidigt står vi i ett läge just nu där man varslar lärare.
Skolan behöver fler lärare, men ni gör ingenting för att förhindra de varslen. I ett tidigare anförande pratar man om att det är ett sjunkande elevantal. Men om vi skulle låta de lärare som är varslade i dag vara kvar skulle vi ändå inte uppnå den lärartäthet som vi hade läsåret 1990/91. Det är inte så att vi har för mycket lärare.
Eller man kanske tyckte från den här regeringens sida att det finns för många lärare som tar upp syre i klassrummen - inte vet jag. Man har också i anföranden här tidigare pratat om hur mycket pengar man ger. Det har varit 18 miljarder och 25 miljarder. Men det som kommunerna får nästa år är 7 miljarder.
SKL har kritiserat och sågat sättet att beräkna när man pratar om de här fantasisummorna och har sagt att man använder samma siffror om och om igen och i olika sammanräkningar. Men det som det de facto handlar om är 7 miljarder. Konjunkturinstitutet säger att det skulle behövas 12 miljarder till kommunerna. Men detta är återigen 2010. Christer Nylander! Vad gör ni för att hindra de lärarvarsel som ligger i dag?
Rossana Dinamarca (V):
Det har varit svårt att få majoritetspolitikerna att svara på frågan som ställs, nämligen: Vad gör den här regeringen för att hindra de varsel som ligger i dag? Hur ser vi till att de varslade lärarna kan stanna kvar i skolan? De satsningar som Christer Nylander nämner här är ju gamla saker. Det är satsningar som ni har gjort tidigare. Det är inga nya satsningar.
Jag förstår att SKL sågar det här förslaget. Man förmår inte ens göra någonting i dag. Man hänvisar hela tiden konsekvent till att det här är en global kris. Javisst, det är det. Men det finns också ett nationellt ansvar. Det går att påverka den ekonomiska politiken. Men vill regeringen påverka den?
Eller är det den råa kapitalismen som vi står inför och som vi har att bevittna, att det är så här det fungerar? Den som klarar sig klarar sig, och den som inte gör det är det synd om. Låt mig komma tillbaka till den fråga som jag vill ha svar på, nämligen: På vilket sätt förhindrar ni att 2 700 varslade lärare kan förlora jobben?
Rossana Dinamarca (V):
Jag vill först börja med att påminna Oskar Öholm om den gymnasiereform som vi rödgröna hade tänkt skulle starta vårterminen 2007. Det var er utbildningsminister som stoppade den. Det var inte så att vi var så nöjda med den gymnasieskola som ni förlängde. Vi såg att det fanns problem och att det behövde göras någonting.
Oskar Öholm säger här lite raljant att vi skulle stå för: Att om det bara blir som förr så blir det bra. Det är exakt det som din regering sysslar med. Det är att gå tillbaka till hur det var förr när utbildning bara var till för en liten klick i samhället.
Ni går ifrån idén om en skola för alla och en rättighet till utbildning för alla. Det är rätt intressant att Öholm lyfter fram att socioekonomisk bakgrund spelar så stor roll. Det pekas där på bland annat det fria skolvalet. Det är något som vi vill utreda och har en majoritet bakom oss för att utreda. Men ni vill inte utreda det. Det går att snacka, men det handlar också om att göra.
Jag vill slutligen fråga Oskar Öholm vilken förklaring han har till varför allt fler elever ratar den blivande yrkesutbildningen. Vi har tagit upp ett par exempel här.
Rossana Dinamarca (V):
Jag vet inte om Oskar Öholm hörde vad jag sade. Men varken vi eller Socialdemokraterna eller Miljöpartiet var nöjda med den gymnasieskola som vi hade. Det var därför som vi hade en plan på en ny gymnasieskola som skulle ha trätt i kraft från och med våren 2007. Men den stoppade Björklund det första han gjorde, i princip, när han tillträdde som skolminister. Det var alltså inte så att vi inte såg de brister som fanns. Men ni lät det fortgå.
Ni lät ett dåligt gymnasium fortsätta. Det ansvaret måste ni ta. Jag tycker att man måste vara betydligt noggrannare med att sätta in stöd även för elever i gymnasieskolan. Jag tycker att man alldeles för lättvindigt ser på gymnasieskolan som en frivillig skolform. Vi vet ju att det är väldigt svårt att klara sig både i samhällslivet och i arbetslivet utan en gymnasieutbildning.
All forskning pekar på att det man minst måste ha är en gymnasieutbildning. Det räknas i dag som en grundläggande utbildning. Det sades inte minst i går på den kommunala skolriksdagen, som har pågått under de två senaste dagarna. Oskar Öholm vill inte riktigt dra några slutsatser av att till exempel 30 procent sviker när det gäller Nuntorps naturbruksgymnasium. De väljer inte den skolan.
Men det finns fler siffror. Det är inte bara där det är så, utan antalet ansökningar till yrkesutbildningarna minskar generellt. Att vi upplyser om att man faktiskt får en urholkad utbildning handlar inte om att svartmåla. Jag tror att eleverna är så pass smarta att de vet detta. De vill inte stå där när de har gått ur gymnasiet och tänka: Oj, nu känner jag för att göra någonting annat, men nu är jag helt bakbunden.
Jag kan inte göra någonting. Den här gymnasieutbildningen tillät mig inte att ha flera dörrar öppna.
Rossana Dinamarca (V):
Matematik kan inte ha varit Roger Haddads starkaste ämne i skolan. Yrkeseleverna får 100 poäng engelska, de studieförberedande 200. Yrkeseleverna får 100 poäng matte, de andra 200. Yrkeseleverna får 100 poäng svenska, de andra 300. Yrkeseleverna får 50 poäng samhällskunskap, de andra 100 respektive 200 poäng.
Kan Roger Haddad förklara för mig på vilket sätt detta är precis samma sak? I samma veva skulle jag vilja att Roger Haddad förklarade för mig varför det är mindre viktigt för yrkeseleverna att kunna svenska och ha kännedom om litteratur.
Vi vet att om man själv läser som vuxen tenderar man att också läsa för sina barn, och det spelar oerhört stor roll för läsutvecklingen, skrivutvecklingen och språkutvecklingen, vilket den nuvarande regeringen talat ganska mycket om och lagt stor vikt vid. Vad tror Roger Haddad händer om man gör som det föreslås?
Rossana Dinamarca (V):
Nu vände Roger Haddad. Tidigare stod han i talarstolen och sade att det inte kommer att vara någon skillnad, att de får samma kunskaper, både de som går yrkesprogram och de som går studieförberedande program. Nu säger han att det inte är lika viktigt och att man kan gå utökat program. Därför frågar jag återigen: Varför ska just yrkeseleverna behöva läsa tre och ett halvt år det som de andra läser på tre år?
Varför ska det bli svårare för yrkeseleverna att tillgodogöra sig en fullvärdig utbildning? Det här är något som inte bara elever ratar inför höstens val. Även arbetsgivare och fackföreningsrörelsen säger att dessa yrkesutbildningar inte håller måttet. Det handlar inte om att alla ska bli akademiker.
Jag försökte säga det förut. Det är inte det som nödvändigtvis måste vara målet, men kunskap är viktigt. Kunskap är viktigt för arbetslivet, för samhällslivet, men också om man vill läsa vidare. Roger Haddad ger exempel på att yrkeseleverna kan använda sitt individuella val. De ska alltså inte få någon möjlighet till estetisk verksamhet?
Det handlar om ämnen som är oerhört viktiga för det kreativa tänkandet, det som man brukar säga är viktigt också för företagsamheten. Det ska inte yrkeseleverna ha. Jag undrar varför man vill göra den uppdelningen. Jag har mina aningar. Jag antar att man från regeringens sida inte är särskilt intresserad av att utbildning ska vara en rättighet för alla, utan den ska vara förbehållen en klick i samhället.
Det är verkligen att gå tillbaka i historien.
Rossana Dinamarca (V):
I går började försäljningen av majblommor, och vi såg ett pressmeddelande från Regeringskansliet om att man skulle köpa en. Det här förpliktigar också. Vi har i övrigt alla de andra dagarna sett hur man bedriver en politik som gör att barnfattigdomen ökar. Det är en barnfattigdom som handlar om 220 000 barn, och det är en ökande siffra.
Det är ett faktum, och det är framför allt i skolan som det blir extra tydligt. Det finns många exempel på att barn inte kunnat delta på utflykter. Det handlar inte alltid om att lärare inte är engagerade, det handlar om att föräldrar och barn gör allt för att dölja sin fattigdom.
Därför behövs ökad kunskap om detta, och det behövs en lagstiftning som är tydlig. Jag vill gärna att Jan Björklund svarar på om det kan finnas ett tak. Det är dags att sätta in ett tak, vad som ska gälla. Jag vill att det ska vara så att man inte tar ut några avgifter. Precis som Jan Björklund kan jag tycka att det är viktigt med skolutflykter.
De kan vara värdefulla erfarenheter och ge goda kunskaper. Men de måste vara till för alla, det ska inte bero på pengarna. Det handlar sällan om - som Jan Björklund uttryckte det - att man inte vill betala som förälder utan om att man inte har den möjligheten.
Det kan te sig för oss två som en liten kostnad att fixa en matsäck, men det är de små utgifterna tillsammans som blir ett problem. Jag ska ta ett exempel från mig själv som förälder. I november förra året fick vi ett brev från skolan där man skulle ha skridskoåkning. Man bad föräldrarna om att skicka med skridskor.
Man skulle åka två gånger - före jul och efter. Jag följde med vid ett av dessa tillfällen. Det var två barn som inte hade skridskor, och de satt vid sidan av rinken i två timmar. Det här är inte acceptabelt. Regeringen har en politik som är lite å ena sidan och å andra sidan. Varför ska det ligga på föräldrarna att bekosta det som är så värdefullt?
Rossana Dinamarca (V):
Det här handlar om vad man utsätter barn för. Som barn gör man allting för att dölja den situation man lever i. Man är i allra högsta grad medveten om sina föräldrars dåliga ekonomiska situation. Jag träffade en åttaåring för ett tag sedan som hade hål i både tröja och byxor och var ledsen för att hans pappa var sjukskriven och hade väldigt dåligt med pengar. Han berättade att hans pappa var så ledsen och ville att han skulle vara glad igen.
Jan Björklund drar upp ett exempel med pannkakor och undrar om det är så farligt. Men vore det inte bättre att skolan stod för de där matsäckarna, att man hämtade sin matsäck där på morgonen? Då blir det inte någon utsatthet för barnen. Jag tycker att det blir en lite raljant ton när man inte ser detta. Du och jag, Björklund, har råd att fixa de där pannkakorna och kanske till och med lite extra.
Men tänk att det är lov och man är på fritis, och så frågar några av barnen: Får jag ta med mitt Nintendo DS? Ett Nintendo DS kostar runt 1 500 kronor. Det är inte alla som kan ha det. Här blir det väldigt tydligt vilka som har och vilka som inte har. Detta är en situation som vi måste undvika att utsätta barn för.
Sedan handlar det naturligtvis också om en politik för att minska barnfattigdomen och se till att barnens föräldrar har en rimlig levnadssituation. Som sagt är det framför allt i skolan som barnfattigdomen blir extra tydlig. Jag blir väldigt beklämd när Jan Björklund inte vill ta tag i det.
Jag tycker inte att skolan ska ta ut några som helst avgifter, om det nu är pannkakor eller vad det kan handla om. Det är de små avgifterna sammanlagt som blir ett problem för en familj.
Rossana Dinamarca (V):
Verksamheten ska organiseras så att ingen känner sig utanför, säger Jan Björklund. Men på vilket sätt gör man det då? Det är inte bara matsäcken det handlar om; det kanske handlar om en biobiljett, en teaterbiljett eller en museibiljett. Jag tror inte att det handlar om att lärare eller rektorer är korkade, men det finns en okunskap om barnfattigdomens villkor. Därför hade det varit önskvärt om regeringen hade kunnat vara tydligare.
Det vi såg med den gamla skollagen var att den inte var tillräckligt tydlig, och den nya skollagen har inte blivit tydligare. Det hade varit bra om Jan Björklund åtminstone tydligt hade sagt: Detta är högstanivån för vad det får kosta under ett läsår. Men inte ens det kan Jan Björklund sträcka sig till.
Låt oss återigen ta det här matsäcksexemplet: Varför är det inte rimligt att skolans bespisning erbjuder varje elev en matsäck innan man sticker på morgonen? Vad är problemet med det? Vi betalar ju ändå med skattemedel för skolluncherna. Det handlar om de sammanlagda små utgifterna.
De är små för dig och mig, Jan Björklund, men det finns 220 000 barn som lever i fattigdom på grund av att deras föräldrar inte har ekonomi. Då är 20 spänn eller 50 spänn väldigt mycket pengar, särskilt om man dessutom har flera barn.
Jag vet att detta inte går att driva så långt som att reglera vilka kläder barn ska ha på sig, men den verksamhet som skolan erbjuder måste vara avgiftsfri. De här skolutflykterna, museibesöken och vad det kan vara är viktiga för alla barn; det säger Jan Björklund själv. Men låt då alla kunna vara med på samma villkor!
Sätt inte barn i en situation där de skäms och väljer att hitta på saker som de gjort under en utflykt eller ett skollov därför att de inte vill visa sin fattigdom!
Rossana Dinamarca (V):
Jag ska inte vara så långrandig. Jag har en ganska enkel fråga som väcktes när Annika Eclund sade att det räcker att man bara har lite erfarenhet av att ha varit med barn. Tycker du att det är rimligt att vi lägger samhälleliga resurser på verksamheter där man ställer knappt några krav alls på att följa någon läroplan eller ställa höga krav på personal?
Är det verkligen rimligt att vi lägger pengar på sådant, samtidigt som ni här med näbbar och klor kämpar emot att göra en satsning på barnomsorg på obekväm arbetstid? Är det rimligt att göra den typen av satsningar på sådant som inte styrs av några som helst krav, att i princip en au pair skulle kunna köra i gång en verksamhet?
Rossana Dinamarca (V):
Valfrihet är ett begrepp som man lätt svänger sig med. Jag menar att om det är någon som står för ökad valfrihet är det den här sidan. Det är vi som vill öka tillgången till förskolan. Det är vi som säger att vi vill ha rätten till 30 timmar per vecka i förskolan. Det är vi som säger att man ska ha rätt till barnomsorg på obekväm arbetstid, för att alla barn ska ha rätten till pedagogisk verksamhet och utveckling.
Det är vi som säger att vi ska ha en ökad kvalitet i förskolan. Det är ingen som förbjuder någon att vara hemma med sina barn. Det finns ingenting som säger att man inte får ha sina barn hemma. Det är inget tvång att ha sina barn i förskolan. Man har sin fulla rätt att ha sina barn hemma om man känner för det.
Men frågan är om vi ska lägga samhälleliga resurser, skattemedel, för att i princip vem som helst ska kunna sätta i gång en verksamhet som bara handlar om att tjäna pengar på att man inte följer någon läroplan och inte har någon utbildad personal. Jag tycker att det är ett helt orimligt sätt att använda pengar.
Samtidigt står ni här och undrar om vi ska lägga ett par miljoner på barnomsorg på obekväm arbetstid, där det uppenbarligen finns ett enormt, riktigt behov.
Rossana Dinamarca (V):
Det var intressant att höra på Nyamko Sabuni och för den delen också de andra alliansföreträdarna. De talar om hur de värnar skattemedlen samtidigt som de bara kan kasta i väg dem på vad som helst. Jag vet inte om Nyamko Sabuni försvarar vårdnadsbidraget eller vad hon gör. Hon säger: Det är inte så många som använder det. De som använder det är framför allt kvinnor. Vi har inte sett så många män som använder det.
Om det nu är så att det inte var så bra, ta bort det då! Varför ska vi lägga skattemedel på någonting helt värdelöst? Sedan talar hon fint och gör en historiebeskrivning. Man skulle nästan kunna tro att det var de borgerliga som infört barnomsorg över huvud taget i Sverige. Hon talar om hur allt detta kom till. Då var det bara vård och omsorg, och nu har det utvecklats till någonting annat. Samtidigt har man barnomsorgspengen.
Det är en tillbakagång till det som en gång var från början. Vi har förstått efteråt att förskolan kan vara mycket mer. Vi ska ställa höga krav. Då inför man någonting där man struntar fullständigt i kraven. Vilka är det som då kommer i kläm? Det är så klart barnen. Det är de som går miste om en vettig pedagogisk verksamhet.
Det är de som går miste om att kunna få en bra utveckling och ett riktigt avstamp i det livslånga lärandet som vi talar om. Det är inte att dränera pengar att ha barnomsorg på obekväm arbetstid. Det är det däremot när man gör den här typen av dåliga reformer. Att ha barnomsorg på obekväm arbetstid är att se till att vi har en barnomsorg som motsvarar den arbetsmarknad som vi har i dag. Det handlar om hur man använder resurser.
För de 15 000 platser som vi har finansierat har vi använt RUT-avdraget. RUT-avdraget kommer i princip bara höginkomsttagare till del. Det är ett sätt att prioritera.
Rossana Dinamarca (V):
Ni får ursäkta mig, men jag undrar om det egentligen är förskoleministern jag står och talar med. Att lägga pengar på barnomsorgspeng och vårdnadsbidrag är ett slöseri med pengar. Att lägga dem på barnomsorg på obekväm arbetstid är en satsning. Det handlar naturligtvis om när behoven finns. Det ska inte finnas en förskola som är öppen på kvällar och helger om det inte finns ett behov. Det är dumheter som Nyamko Sabuni håller på med här. Det talas om att man inte skulle ha en pedagogisk verksamhet.
Det är inte så att barnen bara är där mitt i natten, utan det handlar om helger och kvällar. Då är kanske Nyamko Sabuni och handlar på stormarknaden, eller hon kanske sitter på vårdcentralen på kvällen. Det är föräldrarna till barnen som behöver barnomsorgen som ska serva dig. Det är de barnen de handlar om. De behöver också pedagogisk verksamhet dagtid på en helg eller på kvällen.
Vi ska ställa höga krav på den verksamheten. Vad gäller barnomsorgspengen får jag be Nyamko Sabuni att läsa den egna propositionen som regeringen lade fram för några år sedan. Där står det uttryckligen att man inte behöver följa någon läroplan. Det finns inga krav på personalen över huvud taget annat än att man har lite erfarenhet. Jag skulle kunna sätta i gång en verksamhet eftersom jag har två barn.
Det ger mig erfarenhet. Om jag har jobbat som au pair skulle jag kunna starta en verksamhet. Det är exakt det vi ser runt om i landet där dessa verksamheter har startats. Vi har i Västsverige en ökänd man som har anlitat somaliska kvinnor för att sätta ihop barngrupper så att han kan tjäna pengar. Vad har det inneburit för utvecklingen av dessa barn när det gäller till exempel språk och integration?
Det har inte varit särskilt lyckat. Om vi ska använda våra skattemedel ska vi göra det på satsningar och inte slöseri.
Rossana Dinamarca (V):
Den här regeringen har snart suttit i sex år, och tyvärr händer inte så mycket. Vi ser snarare att orättvisorna ökar. Man har inte lyckats vända den utveckling som man inför valet 2006 hade stora planer på att göra någonting åt. Det har inte hänt så mycket.
Det man gör skapar ibland lite kaos, som med lärarlegitimationen, eller också lägger man fram förslag som egentligen inte spelar någon större roll, som att förbjuda mobiltelefoner. Jag vet inte för vilket år i ordningen som Skolverket bland annat påpekar problemet med det fria skolvalet.
Det kan man helt blunda för, vilket den borgerliga sidan verkar göra, eller också kan man ta tag i den frågan och titta på den på allvar. Som jag sade i mitt anförande beslutade den här riksdagen för över ett år sedan att utvärdera de stora skolreformerna, bland annat det fria skolvalet, men ingenting händer.
Det kanske är lämpligt att ställa frågan till utskottsordföranden som rimligen borde vara den som har kunskap nu när inte utbildningsministern behagar vara här. Vad är det som händer? När kommer den? Är den inte viktig nog? Skolverket, men också PISA, har pekat på de här reformerna som anledningar till varför likvärdigheten brister i skolan. Är det okej att vissa elever ska gå i de här dåliga skolorna?
Om inte, vad tänker Moderaterna och den här regeringen göra åt det?
Rossana Dinamarca (V):
När det är någonting man vill kritisera har den borgerliga majoriteten en tendens att säga att den socialdemokratiska regeringen minsann inte var bättre. Jag har lärt mig att man ska jämföra sig med dem som är bättre än en själv och inte med dem som är sämre. I stället för att skylla ifrån ska man ta ansvar för det man har.
När jag sade att det inte händer så mycket menade jag någonting som är positivt för att öka likvärdigheten och öka andelen elever som når målen.
Det handlar också om att göra saker på de områden där det, om och om igen, pekas på brister som ni inte vågar ta tag i. Det är inte första gången som Skolverket påpekar detta med det fria skolvalet, att vi har fått alltmer homogena elevgrupper och att det är direkt kunskapshämmande.
Det handlar inte bara om att några ska få välja en bättre skola, utan det handlar om alla elever, även de som man brukar kalla de duktiga eller de studiemotiverade. Det här inte bra för dem heller utifrån ett kunskapsperspektiv. Då måste man hitta andra lösningar. Då måste man visa politiskt mod, vilket jag menar att ni inte gör.
Ni ägnar er i stället åt en massa frågor som handlar om att mäta hit och dit, mobiltelefoner, kepsar eller vad det nu kan vara. Det är helt irrelevanta frågor när det gäller att uppnå målet om att alla elever ska kunna nå målen i skolan och ha rätt till en utbildning.
Rossana Dinamarca (V):
Roger Haddad försöker här ge sken av att vi på den rödgröna sidan vill sänka kraven. Så är det inte. Vi har i stället sagt att samma behörighetskrav bör gälla oavsett om man söker till ett yrkesprogram eller man söker till ett högskoleförberedande program. Vi har sagt att åtta ämnen ska gälla för båda - detta för att det inte ska vara så vattentäta skott mellan programmen. Man kan ju ändra sig under studietiden.
Man kan ha börjat på ett yrkesprogram men vill kanske gå över till ett högskoleförberedande program. Ni gör det mycket svårare när det gäller att ha den möjligheten. Jag har också roat mig med att lite grann titta på hur det sett ut när det gäller ansökningar till yrkesprogrammen. I Västerås, som Roger Haddad kommer från, har antalet ansökningar till yrkesprogrammen minskat med hälften jämfört med hur det var förra året.
Det är inte så att vi på den rödgröna sidan hittat på att det är viktigt att ha högskolebehörighet, utan det är någonting som eleverna själva säger. Och därefter väljer man. Det är alltså eleverna som tycker att det här är viktigt. De ser också på hur deras möjligheter för framtiden ser ut. Arbetsmarknaden ställer mycket högre krav.
Det räcker inte att ha grundskoleutbildning, utan för att kunna gå ut på arbetsmarknaden krävs minst gymnasieutbildning och då en fullvärdig gymnasieutbildning. Ingen femtonåring vill låsa in sig i ett fack. Roger Haddad minns kanske från sitt eget gymnasieval; man väljer för att kunna ha så breda möjligheter som möjligt.
Det är väldigt tydligt från elevernas sida att de ratar den urholkning av gymnasieskolan som ni gjort.