Jennie Nilsson (S):
Det har varit en lång och intressant debatt så här långt. För mig som socialdemokrat är det extra viktigt att ha en näringspolitisk debatt eftersom jobben är vår viktigaste fråga. Jobb, att ha ett jobb, ger en inkomst och därmed förutsättningar för egen försörjning. Det ger förutsättningar för individer att göra egna val.
Jobben är också förutsättningen och grunden för hela vårt välfärdssamhälle. När man diskuterar näringspolitik, när man diskuterar jobbpolitik, vad som ger effekt, vad man borde göra och hur prioriteringarna för framtiden borde se ut är det extremt viktigt att man tar sin utgångspunkt i verkligheten - den verklighet som är, inte den verklighet som man önskar var.
Om man ska titta på den verklighet som är och ta sin utgångspunkt i nuet får man börja med att konstatera några fakta. I dag är arbetslösheten över 8 procent. Den är historiskt hög; den har varit så under väldigt lång tid. Det är det största bekymret med arbetslösheten, att den har bitit sig fast på höga nivåer. Ungdomsarbetslösheten är än värre.
Vi har en ungdomsarbetslöshet som ligger konstant på runt 25 procent. Den gör det i lågkonjunktur och i högkonjunktur. Det är givetvis ett jättestort bekymmer, och det borde engagera var och en av oss som sitter i denna sal varje dag i varje debatt som handlar om jobb.
Samtidigt - och det är här det blir riktigt komplicerat i någon mening, riktigt obegripligt för många, skulle jag vilja påstå - har vi en situation där företag rapporterar att de har svårt att hitta personal med rätt kompetens. Hälften av företagen i den senaste undersökningen uppgav att de hade haft problem att rekrytera personal med rätt kompetens.
En femtedel av företagarna uppgav att problemet hade varit så allvarligt och så stort att det hade lett till att de hade misslyckats med att rekrytera. Arbetstillfällen, jobb, går därmed förlorade i Sverige i dag, samtidigt som vi har en jättehög arbetslöshet. Det kan i min värld inte vara tecken på en lyckad politik.
Arbetsmarknadens funktionssätt har allvarligt försämrats med den här regeringen. Går vi sedan vidare och tittar på andra viktiga nyckeltal och andra viktiga fakta som borde ligga till grund för hur man utformar sin politik på det näringspolitiska området kan vi konstatera att antalet nyregistrerade företag 2012 visade på en minskning med 10 procent.
Sverige behöver fler och växande företag, inte färre. När det gäller förutsättningar, som ofta diskuteras när man diskuterar näringspolitik och grunden för att man ska få fler nya och växande företag, finns det en ganska stor samstämmighet i debatten om behovet och vikten av att satsa på forskning och innovationer.
Och vi är ganska bra på det i Sverige. Vi satsar förhållandevis mycket pengar på forskning. Vi har en förhållandevis hög kvalitet på den forskning som bedrivs i Sverige vid internationella jämförelser.
Men på ett område mäler vi ut oss, och det är hur många av forskningsresultaten som sedan blir till varor och produkter som når en marknad och betalande kunder, som blir till export, skatteintäkter och så vidare. Här ser det inte alls lika bra ut. Här finns bevisligen stora problem. Man brukar tala om det som den svenska innovationsparadoxen.
De som kan de här frågorna lyfter ofta fram ett antal olika problem som man menar är en del av grunden till problemet. Ett sådant problem är tillgången till riskkapital, framför allt i de tidiga skedena. Det är lätt att tänka sig att det finns en brist på riskkapital. Men stämmer det?
Man kan konstatera att av de 17 miljarder som avsätts i statligt riskkapital låg 6 miljarder i princip outnyttjade under förra året. Av de fonder som är regeringens tillskott till riskkapital och riskkapitalsystemet, som ju har en antingen geografisk inriktning eller branschinriktning, kan man konstatera att merparten, nästan 4 miljarder av de 6 miljarderna, ligger outnyttjade.
Det är pengar i en lågkonjunktur som har nämnts flera gånger i debatten som skälet till problemen på arbetsmarknaden. I en lågkonjunktur lyckas regeringen inte få riskkapitalet som ändå finns att verka och möta de behov som finns. Det är givetvis ett jättestort problem.
Därför vill vi socialdemokrater att man tar utgångspunkt i det som är verkligheten. Vi vill att man satsar på strategisk samverkan, att man samlar de aktörer som har ett intresse av de här frågorna - politiken, akademin, näringslivet och parterna - med utgångspunkt i gemensamma framtidsutmaningar.
Som ett steg i detta vill vi satsa på innovationsråd. Vi vill dessutom höja statusen på innovationsfrågorna så att de hamnar på högsta politiska nivå.
Vi tycker att ett innovationsråd borde ledas av statsministern för att visa på hur betydelsefullt det är och för att visa på behovet av att alla de många bra saker som ändå görs i Sverige, för det görs många bra saker på det här området i Sverige, verkar i samma riktning och tillsammans. Så sker inte i dag. Vi vill satsa på innovationsupphandling och ta fram modeller för det. Vi tror att det skulle vara väldigt betydelsefullt i det här sammanhanget.
Vi vill göra en översyn av riskkapitalet i syfte att bättre möta de behov som finns. Vi vill också koppla en del av riskkapitalet direkt till de regionala inkubatorerna, så att de får finansiella muskler och därmed kan fungera bättre. Vi vill satsa på utbildning.
Det är inte rimligt i ett läge med hög arbetslöshet att en stor andel av våra företagare inte kan få tag i personal med rätt kompetens. Vi vill avskaffa den andra sjuklöneveckan. Vi vill korta betaltiderna för företag. Och vi vill satsa på ökat exportstöd.
I en lågkonjunktur som drabbar vår närmaste omvärld och där vi ser att det går nedåt på marknader som vi är extremt beroende av och exporterar mycket till är det givetvis angeläget att se till att minska sin sårbarhet. Det behövs riktade insatser för att hjälpa svenska företag ut på nya tillväxtmarknader. För detta har vi föreslagit en särskild satsning.
Detta är ett axplock av våra förslag. Jag skulle kunna stå här och räkna upp fler förslag. Som ett exempel tjänar det ändå att visa på den starka kontrast som finns mot den politik som förs i dag, mot den borgerliga regeringens uppenbara ointresse för de här frågorna. Politiken som levereras fungerar bevisligen inte.
Tittar man på verkligheten, tittar man på facit, tittar man på hur det ser ut på område efter område kan man konstatera att oavsett om det under sju års tid nu har varit högkonjunktur eller lågkonjunktur ligger arbetslösheten fortsatt högt. Kompetensgapet har av flera i debatten identifierats som en av de viktigaste frågorna.
Jag tror att det var Jessica Polfjärd som sade i sitt anförande att när hon möter företag ute är den fråga som de lyfter fram som allra viktigast bristen på rätt personal med rätt kompetens. Om man nu är överens om den analysen, hur kan man komma fram till att det är rätt medicin att minska antalet utbildningsplatser såväl på högskolan som i den arbetsmarknadsinriktade utbildningen?
Nu gör visserligen regeringen, som så många gånger annars, en liten abrovink här. Först minskar man väldigt mycket och lägger sedan till lite grann och kallar det för en satsning. Men det hjälper ju inte. Faktum är att en lägre andel av våra ungdomar kommer att ha möjlighet att läsa vidare på högskolan nu än tidigare. Sverige är det enda land som jag vet i världen som sänker sina utbildningsambitioner. Det är anmärkningsvärt. Sedan kommer det inga förslag från regeringen.
Det blir väldigt tydligt i den här debatten på det näringspolitiska området, det område som vi behandlar i vårt utskott i Sveriges riksdag. Den debatt vi har i dag till exempel handlar ju om att diskutera oppositionens förslag, inte regeringens förslag. Där är det väldigt tomt och fattigt. Jag kan också konstatera att jag har suttit i näringsutskottet i lite mer än ett år nu.
Inte någon gång, trots lågkonjunktur och trots att varslen stod som spön i backen i höstas, har näringsministern besökt näringsutskottet när jag har varit där. Jag tror inte att hon heller har besökt näringsutskottet när jag inte varit där. Inte någon gång har näringsministern varit på plats i kammaren när vi har haft en debatt, inte någon gång! Inte något förslag med direkt bäring på de här frågorna har presenterats för vårt utskott att behandla.
Den enda frågan som man faktiskt har jobbat med och som vi hade väldigt stora förhoppningar på var innovationsstrategin, ett väldigt viktigt verktyg som vi med fördel hade kunnat debattera här i dag. Det hade varit ett konkret förslag från Sveriges regering där man ville någonting, där man tog tag i några av de problem som vi ser på det här området och som vi gemensamt identifierar.
Då väljer regeringen att inte skicka skrivelsen till Sveriges riksdag för förankring, debatt och beslut. Man väljer att inte över huvud taget, åtminstone inte publikt, lägga upp en plan för den här strategin, som ju är en ganska bra vision som de flesta kan ställa upp på.
Man väljer att inte på något sätt redovisa hur man ska få den att tränga ut, verka och få effekt och genomslag. Det är märkligt.
Trots att vi har ett besvärligt konjunkturläge, trots att regeringen lade fram en budget baserad på helt fel prognoser och trots facit och verklighet och resultat av den förda politiken gör man i vårpropositionen som kom häromveckan justeringar på marginalen. Det är mycket märkligt och beklagligt.
Låt mig avsluta med att konstatera att om regeringen bara kunde bli aktiv och intresserad skulle mycket vara vunnet. Har man inga idéer får man gärna ta av våra. Det gör ni lite till och från, men gör det mer så att det händer något. Det förtjänar Sverige, Sveriges företagare och Sveriges befolkning.