Andreas Carlgren (C):
Wiwi-Anne Johansson har ställt flera frågor till mig om hanteringen av det historiska kärnavfall som vi nu äntligen funnit en slutlig lösning för. Jag ska i denna debatt besvara alla frågorna. Låt mig börja med att vara väldigt tydlig på några punkter.
Transporten från Studsvik till Sellafield för en dryg månad sedan är inte början på något nytt - den markerar dessbättre ett slut på något gammalt. Den svenska politiken sedan över 20 år ligger fast. Sverige ska inte upparbeta använt kärnbränsle, och Sverige ska ta hand om sitt eget kärnavfall.
För att försäkra oss om detta har vi skrivit till Statens kärnkraftinspektion, SKI, och Statens strålskyddsinstitut, SSI, och bett dem komma med en redovisning över allt det radioaktiva material som finns i landet som på ett eller annat sätt inte passar in i det svenska avfallsprogrammet och därför kan komma att kräva särskild behandling.
Det var för att kunna fullfölja våra åtaganden i alla dessa avseenden som vi skickade det så kallade R 1-bränslet till Sellafield. Jag ska kort beskriva bakgrunden till detta avfall. R 1-bränslet är ett kärnbränsle om totalt 4,8 ton och kommer från den nedlagda forskningsreaktorn R 1 vid Kungl. Tekniska högskolan, KTH, på Drottning Kristinas väg.
Detta bränsle är ett arv från 50- och 60-talet och det dåvarande svenska kärntekniska forskningsprogram som AB Atomenergi bedrev tillsammans med FOA och KTH. Det är alltså lämningar av statlig verksamhet från en tid då det svenska kärntekniska programmet hade andra ambitioner än i dag.
AB Svafo, som ägs av Studsvik Nuclear AB, har åtagit sig att omhänderta detta avfall åt staten. Det svenska avfallsprogrammet kan inte ta hand om R 1-bränslet i sin nuvarande form. Detta har varit känt länge. Många regeringar innan den nuvarande har vetat om detta utan att göra särskilt mycket åt saken.
Bränslet är nu också i dålig kondition, och att fortsätta mellanlagra är inte en hållbar och långsiktig lösning. SKI har i ett yttrande till regeringen påtalat det olämpliga i en fortsatt lagring av bränslet.
Regeringskansliet har tidigare undersökt olika tänkbara möjligheter att slutligt ta om hand detta historiska arv och kommit fram till att den enda säkerhetsmässigt acceptabla lösningen är att skicka materialet för bearbetning till Sellafield. Motsvarande mängd material återförs efter bearbetning till Sverige för slutförvar här.
Som jag sade i min inledning är den svenska hållningen i dessa frågor sedan många år tillbaka att vi inte ska upparbeta svenskt använt kärnbränsle samt att vi ska ta hand om och slutförvara vårt eget kärnavfall. Dessa principer ligger fast. Det avfall vi nu skickar till Sellafield utgör mindre än en promille av den totala mängd använt kärnbränsle som det svenska kärnkraftsprogrammet kommer att generera.
Det är alltså en mycket liten andel som dessutom kräver en speciell sorts hantering. Det har varit känt under hela prövningsprocessen att det inte är samma atomer som kommer tillbaka till Sverige efter bearbetningen. Det vore i många stycken processtekniskt omöjligt. Dessutom måste restprodukterna passa in i systemen för avfallshantering såväl i Storbritannien som i Sverige.
Av dessa anledningar görs ett visst byte av material. De avfallsprodukter som Sverige tar hem motsvarar det material vi skickar iväg vad avser mängd och aktivitet. Detta regleras i avtalet mellan Sellafield och AB Svafo och har varit centralt i tillståndsprövningen.
Wiwi-Anne Johansson menar att vi bryter mot lagen då vi lämnar kvar avfall som det inte finns ett slutligt förvar för i Storbritannien. I strålskyddslagen finns skrivningar om i vilka fall en utförsel av radioaktivt avfall inte är tillåten men eftersom Sverige tar hem motsvarande mängd avfall som vi skickar till Sellafield är det inte fråga om en utförsel av avfall.
Wiwi-Anne Johansson undrar också om jag avser att förhindra att detta ärende blir prejudicerande och liknande transporter inte upprepas. På denna punkt råder ingen tvekan från min sida. Det svenska kärnavfallet ska tas om hand inom landet. Det här är ett sätt att avsluta att svenskt kärnavfall transporteras utomlands.
Att Sellafield har en problematisk historia är jag den förste att skriva under på. Jag och flera av mina företrädare och nordiska kolleger har riktat skarp kritik bland annat mot de utsläpp som sker vid anläggningen. Men vi ska också vara medvetna om att denna kritik har lett till flera säkerhetshöjande åtgärder vid Sellafieldanläggningen som kraftigt reducerat utsläppen av bland annat teknetium-99.