KBLab/rixvox huggingface dataset:
Rickard Persson (MP):
Jag skulle gärna kommentera det Tina Ghasemi sa nästan sist, att erfarenheten visar att en bortre tidsgräns minskar sjukskrivningstalen. Ja, men det är kanske för att människor blir utförsäkrade som sjukskrivningstalen minskar. Det är inte för att de blir friska.
Detta är den stora skillnaden, när vi nu bollar med statistik. Tina vet mycket väl att Försäkringskassan har varit inne i en process. Det var den här regeringen som såg till att Försäkringskassan fick mycket mer resurser för att sköta sitt rehabiliteringsuppdrag, som man tidigare inte hade lyckats med under en följd av år då ni satt i regeringsställning. Vi tillförde resurser.
På Försäkringskassan är man fortfarande inne i en fas där man rekryterar folk och ska hinna i kapp och minska antalet ärenden per handläggare, så att man klarar av sitt rehabiliteringsuppdrag. Det tar lite tid. Nu har Försäkringskassan börjat komma i kapp med ett antal saker.
Jag tror att detta ger effekt när vi nu tillskjuter resurser, så att Försäkringskassan klarar av det man ska. Ni gjorde aldrig det. Som jag sa i mitt anförande var Försäkringskassans handläggare överbelastade med ärenden. Då hinner de inte med allt. Jag tror att det kommer att förbättras betydligt nu.
Vi ska vara optimistiska. Regeringen kommer att återkomma med fler åtgärder om sjuktalen inte minskar ännu mer och vi uppnår målet om nio dagar.
Rickard Persson (MP):
Solveig Zander sa att jag är negativt inställd till att människor gör egna val på fondtorget. Det är inte riktigt sant. Solveig Zander kanske noterade - eller kanske inte noterade - att jag sa att det också finns en bild där PPM-systemet för många har fungerat väl och gett en god avkastning.
Men man måste ändå säga att legitimiteten för systemet haltar när det är så extremt få människor, under 1 procent, som gör ett aktivt val på grund av att systemet är oöverskådligt, svårbegripligt och kanske inte i alla delar transparent. Då har vi ett problem; det tror jag att också Solveig Zander håller med om. Det är bland annat detta vi försöker åtgärda.
Vi är överens i Pensionsgruppen om att vi genom de olika åtgärdsförslag vi nu lägger fram ska komma till rätta med en del av denna problematik. Då kanske en del känner sig föranledda att göra aktiva val. Den bild du gav av min inställning var lite missvisande.
Rickard Persson (MP):
Förslaget, som innebär att det inom bostadsbidraget införs ett nytt särskilt bidrag för barn som bor växelvis och att underhållsstödet vid växelvist boende avskaffas, är en modernisering av de behovsprövade stöden för särlevande föräldrar. Det innebär att man bättre anpassar stöden efter föräldrarnas ekonomiska situation och kostnadsansvar.
Den nuvarande situationen får till följd att två föräldrar med likvärdiga förutsättningar blir olika kompenserade inom ramen för bostadsbidraget när barnet bor växelvis hos dem, och det känns minsann verkligen inte modernt.
Analyser visar att föräldrar med barn som bor växelvis och som får både bostadsbidrag och underhållsstöd vid växelvist boende sammantaget får en större ekonomisk ersättning än föräldrar som har barn boende i hushållet hela tiden. Underhållsstöd vid växelvist boende premierar således en viss boendeform för barnet framför andra.
Det är inte heller rimligt. Regeringens förslag innebär därför att en viss boendeform inte premieras, och barnets folkbokföring får inte en avgörande betydelse för rätten till stöd. Beloppsgränserna för när den bidragsgrundande inkomsten ska medföra en minskning av bostadsbidraget till barnfamiljer ska höjas.
Väl att märka rör detta samtliga hushåll med barn inom bostadsbidraget, alltså inte bara dem som har barn som bor växelvis. Det tycker jag är bra. Regeringens förslag torde enligt min uppfattning också innebära en förenkling för föräldrarna vid ansökan och även för Försäkringskassans handläggning.
Ungefär hälften av de föräldrar som har låga inkomster och som får underhållsstöd vid växelvist boende får också bostadsbidrag. Som det är nu fattas två beslut som vilar på olika grunder när den sökande ansöker om både bostadsbidrag och underhållsstöd vid växelvist boende. Beslut om bostadsbidrag utgår från de uppgifter den sökande lämnar om förväntad inkomst.
Beslut om underhållsstöd vid växelvist boende utgår däremot från den sökandes senaste taxerade inkomst, vilket som bekant kan vara en upp till två år gammal uppgift. Båda inkomstuppgifterna ligger sedan till grund för beslut om stöd och bidrag för en och samma ekonomiska situation. Slutsatsen kan bara bli att det är ett onödigt merarbete som förekommer.
Den sökande ska skriva två ansökningar, och Försäkringskassan ska fatta två beslut baserade på två olika inkomstuppgifter. Genom att harmonisera dessa två stöd borde arbetsbördan minskas för både den enskilde som ska ansöka och Försäkringskassans handläggare. Besluten kan då också upplevas som mer rättvisa och rättssäkra av den sökande. Jag tycker därför att detta är en bra reform. Fru talman!
Jag yrkar därmed bifall till utskottets förslag i betänkandet.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Solveig Zander, för det inlägget! Jag kan konstatera att utförsäkringar inte heller gör människor friskare, för att svara på den delen. Det är inte så att man blir friskare därför att man efter en viss tid behöver föras över till Arbetsförmedlingen och genomgå en arbetslivsintroduktion fast man inte är i stånd att göra det.
Det jag skulle vilja komma tillbaka till är: Ja, vi har ett antal pågående utredningar inom det här området. Vi har bland annat den parlamentariska socialförsäkringsutredningen, som kommer med sitt betänkande i slutet av januari. Jag har en förhoppning om att det kommer att finnas saker där som vi kan ta vidare gemensamt.
Vad som också har pågått under hösten är en dialog till exempel med arbetsmarknadens parter om hur de kan ta en större del i arbetet, inte minst när det gäller det förebyggande arbetet och tidig rehabilitering på arbetsplatsen för återgång i tjänst. Dessa samtal kommer att fortsätta.
Men jag tror inte att någon gynnas, framför allt inte de som är sjuka, av fler snabba påhitt från politiken. Jag tror i stället att vi behöver ta ett ordentligt grepp när det gäller sjukskrivningarna med utgångspunkt i utredningar, forskning och evidens och faktiskt satsa på det som vi vet fungerar.
Några delar som vi vet är viktiga och där vi behöver satsa mer framåt är till exempel en mer arbetsfokuserad hälso- och sjukvård. Det är också att åstadkomma ett förstärkt förebyggande arbete. Det hade också varit att utöka forskningen kring kvinnors ohälsa, där regeringen ville satsa en hel del på Arbetsmiljöverket i den delen. Det är satsningar som nu inte kommer att bli av.
Annika Strandhäll (S):
Jag blir lite förvånad när jag lyssnar till dig, Solveig Zander, eftersom du hela tiden talar om att vi på något sätt fokuserar på att folk ska fortsätta att gå väldigt länge i sjukskrivning. Det som jag säger är precis tvärtom, nämligen att vår målsättning är att se till att man får insatser ännu tidigare än vad man får i dag. Vad vi talar om här är till exempel kvinnor och psykisk ohälsa.
Där visar forskningen mycket tydligt att det är oerhört viktigt med tidiga insatser. Det är också oerhört viktigt att man, även om man är dålig, i den mån det är möjligt har en fot kvar på sin arbetsplats så länge det någonsin går. Vad vi säger att vi behöver förstärka är det förebyggande arbetet ute på arbetsplatserna. Vi har tidigare i dag talat om den situation som inte minst kvinnor har på många arbetsplatser - kvinnor som befinner sig i människonära yrken.
Det är många gånger dessa kvinnor som vi nu ser ökar i statistiken. Faktum är att sjukskrivningarna har ökat sedan 2010. Jag skulle därför kunna ställa en fråga till er. Varför har inte ni gjort mer under dessa fyra år för att hålla tillbaka sjukskrivningarna i stället för att hålla fast vid åtgärder som uppenbarligen inte leder mot målet?
Vad vi vill göra är att stärka de tidiga rehabiliteringsinsatserna och skapa förutsättningar för Försäkringskassan att ännu tidigare kunna satsa sina resurser på att faktiskt se till att människor får åtgärder i tid. Dessutom behöver vi stärka arbetsgivarnas ansvar ute på arbetsplatserna för att stödja medarbetarna för en tidig återgång i arbete.
Det är så man får tillbaka människor till arbetslivet.
Annika Strandhäll (S):
Jag tackar dig, Roland Utbult, för ditt inlägg. Jag håller med dig om att de diakonala verksamheterna och det civila samhället gör mycket stora insatser i dag. Jag hoppas också få komma tillbaka till det under dagens debatt. Samtidigt är det så att när man är som svagast behöver samhället vara som starkast.
Vi måste ha system i Sverige - vi är ett välfärdssamhälle - som kan finnas där för människor när de befinner sig i sina svåraste stunder. Vid mitt samtal med diakonerna fick de ge mig sin bild av det som de ser runt om i Stockholm i dag och berätta om sitt arbete. Jag sade att vi naturligtvis har en ambition.
Vi ser att det behövs förbättringar för dem som har det sämst ställt. Därför föreslog regeringen bland annat ett höjt underhållsstöd på 300 kronor per månad och barn som en del i detta. Vi lär återkomma till det när vi debatterar den delen av våra utgiftsområden.
Men vi föreslog också en höjning av sjukpenningen för arbetslösa och en höjning av sjuk- och aktivitetsersättningen som några steg för att förbättra för dem som har det absolut sämst ställt.
Annika Strandhäll (S):
Rehabilitering är naturligtvis A och O. I ett första steg har vi också varit tydliga med att vi inte vill ha tillbaka den tid vi hade då människor förtidspensionerades bort från den svenska arbetsmarknaden. Det är inte bra, och en sådan återgång vill vi naturligtvis inte se. Rehabilitering är A och O, och vi har i dag flera tidsgränser i sjukförsäkringen.
Vi tror att de tidsgränserna behöver ses över; de kan med största säkerhet förbättras. Vi tror att de behöver förstärkas, kanske på så sätt att man säkerställer att människor faktiskt får rätt åtgärder i rätt tid. Vi vet också i dag, med det samordningsuppdrag Försäkringskassan har, att det ibland tar väl lång tid innan man kommer igång med rehabiliteringen.
Det behöver vi förändra, och det behöver vi förbättra. Rehabilitering är alltså A och O för att få tillbaka människor till arbetsmarknaden. Det ska vara en bra och individanpassad rehabilitering där såväl samhället som arbetsgivare naturligtvis har ett ansvar för att tillgodose att det fungerar på ett bra sätt.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Lars-Arne Staxäng, för kloka frågor! Vi är helt överens om att det är fler arbetade timmar i svensk ekonomi som vi behöver åstadkomma. Vi behöver öka inte minst kvinnors arbetskraftsdeltagande. När det gäller premiepensionerna är vi på väg in i en utredning. Jag tror att det var Lars-Arne Staxäng som nämnde det tidigare.
Vi ska precis tillsätta en utredare som ska titta på premiepensionssystemet med de utgångspunkter som vi har kommit överens om i pensionsgruppen. Vi står bakom den överenskommelsen och ser fram emot att den utredningen så snart som möjligt ska kunna komma igång och att vi ska kunna fortsätta att ha en konstruktiv dialog i premiepensionsfrågan. Jag hoppas att det är klara besked.
När det gäller Pensionsåldersutredningen är det mycket riktigt så som du säger, Lars-Arne. Det är en central fråga för oss hur vi åstadkommer ett mer hållbart och längre arbetsliv. Samtidigt vet ju Lars-Arne Staxäng precis som jag att det är en fråga som inte är fullt så enkel som den verkar på papperet. Det handlar om hur trygghetssystemen möjligtvis ska följa med en höjd pensionsålder.
Det handlar om att fortsätta samtalen som vi har inlett med arbetsmarknadens parter. Jag kan glädja Lars-Arne Staxäng med att de under hösten har uttryckt ett tydligt intresse för att fortsätta och intensifiera sådana diskussioner. Det ser jag fram emot.
Samtidigt behöver vi vara väldigt överens om att satsa på arbetslivet här och nu för kvinnor som befinner sig i det, de kvinnor som nu bidrar till att sjukskrivningarna i Sverige ökar med utgångspunkt inte minst i psykiska diagnoser. Det handlar om hur arbetslivet organiseras i kvinnodominerade miljöer, och det handlar om de förutsättningar och villkor man har.
Där behöver vi skaffa oss mer kunskap genom satsningar på och forskning om kvinnors arbetsmiljö, och vi behöver skapa förutsättningar för kvinnor att orka hela vägen.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Lars-Arne Staxäng, för det inlägget! Det känns skönt för mig att konstatera att vi har ett gemensamt engagemang för den grupp av pensionärer som har det sämst ställt, för de har det riktigt tufft. Även där, som vi har sagt tidigare i debatten, har vi en tydlig jämställdhetsproblematik. Det är väldigt många kvinnor som befinner sig i den gruppen.
Jag tar också tacksamt emot engagemanget för att fortsatt hitta åtgärder som vi kan rikta till de här grupperna för att se till att de får en bättre situation. Det tror jag är helt avgörande. Ett sådant förslag som regeringen lade fram och som skulle ha förbättrat för de pensionärer som har det sämst ställt var att börja ta steg för att ta bort den skillnad i beskattning som vi har mellan löntagare på svensk arbetsmarknad och pensionärer.
Det hade varit en betydande åtgärd för de pensionärer som har det sämst ställt.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Barbro Westerholm, för ett klokt inlägg i viktiga frågor! Det engagemanget delar jag verkligen. Den regering som nu sitter har tydligt uttalat att den är en feministisk regering, att jämställdhetsfrågorna ska genomsyra varje politikområde och att man ska ha det perspektivet med sig.
Just frågan om kvinnors arbetsmiljö är en av de frågor som är högt prioriterade. Det var också därför vi föreslog en fortsättning på den satsning som den förra regeringen inledde på kvinnors arbetsmiljö kopplad till Arbetsmiljöverket. Verket har inlett den satsningen på ett alldeles utmärkt sätt med den granskning som man gjorde av 52 kommuner 2013.
Man jämförde arbetsmiljön inom en kommun i en mansdominerad och en kvinnodominerad verksamhet och kunde tydligt se vad det är som skiljer och hur det påverkar förutsättningarna för kvinnor att arbeta längre.
Jag vet att det också pågår diskussioner om hur man kan utveckla arbetslivet. Att kunna ställa om under arbetslivet är en nyckelfråga för att orka arbeta längre. Det behövs starkare incitament för att klara sådana omställningar. Där är arbetsmarknadens parter oerhört viktiga samtalspartner.
I förhandlingarna om det huvudavtal som inte blev av kom de ganska långt när det handlar om till exempel en kompetensstiftelse för att understödja och underlätta omställningen under arbetslivet.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Barbro Westerholm, för att du fortsätter att lyfta fram väldigt intressanta frågor.
Det är mycket riktigt som du säger, och Pensionsåldersutredningen pekade också tydligt på åldersdiskrimineringen på arbetsmarknaden i Sverige och de konsekvenser den får för möjligheten att arbeta längre och att också få ett bra avslut på sitt arbetsliv, där man känner att ens kunskap och kompetens tas till vara.
Vi vet till exempel att ganska många år innan man går i pension tenderar löneutvecklingen att avstanna för äldre arbetskraft på svensk arbetsmarknad - detta säger jag apropå hur arbetsgivare många gånger värderar dem som är äldre. Detta är verkligen sådant som jag tror att vi måste ta itu med och också belysa tydligt.
Det är helt orimligt - vi befinner oss i ett Sverige där varje hand kommer att behövas på arbetsmarknaden. Bara välfärdssektorn kommer fram till 2020 att behöva anställa 420 000 nya arbetstagare. Då säger det sig självt att man också måste orka ta vara på den arbetskraft man har och på den kompetens som finns.
Kanske måste man som arbetsgivare också våga tänka kreativt på hur man kan hitta lösningar som kan bidra dels till att äldre arbetskraft med sin kompetens kan bidra till att slussa in nya i verksamheten, dels till att de kanske kan få andra och mer spännande arbetsuppgifter i slutet av livet och verkligen låta sin kompetens blomma ut.
Detta tror jag är något vi måste tala mycket mer om i Sverige och sätta mer fokus på, för det är verkligen så att äldre diskrimineras. När det gäller frågan om att det blir dyrare att anställa personer över 65 handlar det egentligen om en grundsyn på att arbetsinkomster ska beskattas på samma sätt och att man ska betala skatt på den lön som man tjänar.
Principen är ungefär densamma som när det gäller att pensionärer inte ska behöva betala mer skatt än de som är i arbetslivet och är löntagare.
Annika Strandhäll (S):
Jag ska börja med detta med friår. Miljöpartiet har sin egen politik som parti, liksom politiken kan skilja mellan partierna i Alliansen när det gäller vad man menar är mer eller mindre verkningsfulla åtgärder för att åstadkomma ett gott arbetsliv. Jag tror att det är viktigt att man deltar. Allt vi har talat om här i dag pekar i den riktningen.
Det handlar om det sätt på vilket socialförsäkringarna är konstruerade och hur vårt pensionssystem är konstruerat. Det är väldigt viktigt att man deltar i arbetslivet så mycket man kan och i så stor utsträckning som möjligt. Å andra sidan skulle jag kunna säga att jag inte är helt förtjust i friår, men jag är inte heller så förtjust i vårdnadsbidrag.
Det är ju en åtgärd som leder till att man inte deltar i arbetslivet fullt ut på det sätt man skulle kunna. 92 procent av dem som ansöker om vårdnadsbidrag är kvinnor. Dessutom finns det en profil på vårdnadsbidraget som innebär att det är fler med annan etnisk bakgrund som ansöker om det.
Vi vet att inte minst invandrade kvinnor är bland dem som har det svårast att komma in på den svenska arbetsmarknaden. Där är min grundläggande inställning att man ska delta i arbetslivet så mycket som möjligt, och jag tycker att vi som politiker ska bidra till det.
När det handlar om huruvida vi skulle förbjuda kommunerna att höja skatten är mitt klara besked att vi har stor respekt för det kommunala självstyret i det här fallet.
Med utgångspunkt från den situation man har lokalt måste man fatta de beslut som man anser nödvändiga i kommunen.
Annika Strandhäll (S):
Jag tackar Solveig Zander för att hon ställer den frågan så tydligt att jag får en chans att svara på den. Först och främst tycker jag att det är väldigt glädjande att konstatera att vi delar åsikten att de frågor som nu ligger på Pensionsgruppens bord är avgörande för Sveriges pensionärer. Jag delar även uppfattningen om just balanseringen. Den pockar på. Där behöver vi ta nästa steg.
Min bild är naturligtvis att jag kallade till ett möte med Pensionsgruppen där vi hade berett alla de här frågorna för att just få till stånd en diskussion om att ta de här frågorna vidare på ett bra sätt. Det mötet avbröts på ett, enligt mitt tycke, ganska olyckligt sätt.
Jag hade uttryckt vid flera tillfällen under hösten att vi från min och regeringens sida såg fram emot att fortsätta samarbetet i Pensionsgruppen med full styrka och full kraft och med en full uppslutning bakom pensionsöverenskommelsen och de frågor som vi har på Pensionsgruppens bord.
Jag tar tacksamt emot den hand som jag uppfattar att Solveig Zander nu sträcker ut i fråga om att fortsätta dialogen om hur vi ganska snabbt kan få till stånd ett möte i Pensionsgruppen.
Annika Strandhäll (S):
Jag tackar för inlägget. Det gläder mig som sagt att det uppenbarligen finns ett stort engagemang för den situation som många ensamstående mammor och pappor har. Det finns föräldrar som är beroende av underhållsstödet.
Det är pengar till föräldrar som verkligen lever på marginalen. 300 kronor är 300 kronor, men i många fall är det fråga om familjer med flera barn, inte minst familjer med annan etnisk bakgrund.
För dem kan dessa 300 kronor per barn och månad innebära en väldigt stor skillnad. Jag tror att vi framöver måste titta ganska noga på den situation vi har i Sverige.
Vi har i dag till exempel på bordet en rapport från Rädda Barnen som belyser att det är oerhört tufft på olika sätt för många i miljonprogramsområdena nu. Fattigdomen för barn växer. Vi kommer säkerligen att behöva vidta många olika åtgärder för att förbättra situationen för dem som har det absolut sämst.
Annika Strandhäll (S):
Du talar om fritidspeng, Tina Ghasemi. Menar du 3 000 kronor per barn och månad? Jag tänker på din jämförelse där. Du får nog förtydliga det för mig. : Jag har ingen replik kvar, så jag kan inte göra det.) Du får återkomma till det sedan, för jag fick inte riktigt ihop det. När vi talar om underhållsstödet är det utformat på ett sådant sätt att det kan gå till det familjen har behov av.
Det kan till exempel vara mat, en vinterjacka, termobyxor, eller om man ska ha någon fritidsaktivitet för den delen till fritidsaktiviteter. Fritidspengen som den är konstruerad, vad jag förstår, är vikt för att gå just till fritidsaktiviteter. För mig är det två väldigt olika saker som vi talar om när man ställer dem emot varandra.
Jag för min del står och talar om familjer som inte får ihop till mat i månaden eller till kläder till barnen. Det är kanske en prioritet för väldigt många. Det är min absoluta uppfattning att man också ska ha råd till fritidsaktiviteter och att barn även i dessa områden ska fullt ut ha rätt att delta i samhället på lika villkor. För mig talar vi om lite olika saker här.
Annika Strandhäll (S):
Jag till tacka Roland Utbult för att han ställer frågan så att jag får en möjlighet att tydliggöra detta. Som det ser ut i dag med vårdnadsbidraget i de utvärderingar som är gjorda kan man se att det finns en överrepresentation bland familjer som står längre från arbetsmarknaden.
Av dem som ansöker om vårdnadsbidrag är det en kvinna på 92 procent av ansökningarna.
När det gäller delen som handlar om att det finns en viss överrepresentation av kvinnor med annan etnisk bakgrund och den problematik som eventuellt skulle kunna finnas med det relaterar det till att det tyvärr är så att det är en grupp som har ännu svårare att komma in på svensk arbetsmarknad.
I de fallen är det kontraproduktivt om de dessutom hamnar i en situation där de uppbär ett vårdnadsbidrag som kanske isolerar dem från möjligheten att komma in på svensk arbetsmarknad och ta del av aktiva insatser för att komma in på arbetsmarknaden under de år som de är hemma med ett vårdnadsbidrag.
Dessutom kanske barnen som finns i de familjerna hade behövt komma i kontakt med svensk förskola för att lära sig språket och sedermera ha med sig det i en snabbare integration in i det svenska samhället. Det är inget misstroende på något sätt mot någon.
Däremot har vi en situation där detta är grupper som står ännu längre från arbetsmarknaden och som har ännu svårare att komma in.
Annika Strandhäll (S):
Om man ska vara riktigt noga har vi i dag i Sverige en individualiserad föräldraförsäkring. Den är individualiserad med en överlåtelserätt. Det är den enda socialförsäkring som är konstruerad på det viset. Det innebär att såväl mammor som pappor har rätt till sina dagar.
Vi har ett ojämställt samhälle där det finns en strukturell ojämställdhet som till exempel innebär att kvinnor ofta har lägre löner när de kommer in på arbetsmarknaden. Det gör att de i samtalet vid köksbordet kanske inte har direkt jämställda förutsättningar när de sätter sig ned och talar. Det är kanske ofta så att kvinnan är den som har den lägre lönen.
Det blir därmed mer ekonomiskt fördelaktigt för familjen ifall det är kvinnan som är hemma. Inte minst i LO-familjer är detta kanske en problematik. Som Roland Utbult själv sade tror också vi att det är oerhört viktigt att såväl mammor som pappor är hemma, inte minst med tanke på barnens rätt.
Man har rätt till båda sina föräldrar även när man är liten och att man har både en far och en mor som är villiga att ta del av ansvaret. Faktum är att för de flesta barn är det i genomsnitt så att kvinnor tar ut 80 procent av all föräldraledighet.
Tycker vi att det är rimligt 2014 med de konsekvenser som vi också har målat upp att det får för kvinnors arbetsliv i övrigt och inte minst för kvinnors pensioner?