KBLab/rixvox huggingface dataset:
Torbjörn Björlund (V):
När jag bestämde mig för att gå in i den här interpellationsdebatten, kanske för att få lite svar på mina frågor, var utgångsläget lite grann EU. Det är en sådan fråga som vi ständigt drabbas av, vill jag påstå, och naturligtvis även vår regering. I svaret som jag har läst nu på morgonen kan jag se att det finns tveksamheter från regeringen men inget svar på varför man inte reagerar.
Och det är inte första gången, utan regeringen har varit väldigt flat och passiv i de här frågorna på många sätt. Den fråga man ställer sig är varför det finns anledning att ha olika regler för olika företag, om arbetsmiljöarbetet inte är lika viktigt för alla företag och för alla anställda, för arbetsmiljöarbetet är ju i första hand till för att skapa bra arbetsmiljö för dem som är anställda i företagen. Små företag har problem.
Vi vet att de definitivt har mindre tid att hålla på med regelverk, blanketter och sådana saker. Men i det sammanhanget bör man också definiera vad som är små företag, för man måste veta var gränsen går, och det är inte så lätt. Dessutom är det så att om man har olika regler för olika stora företag - det här har vi varit inne på förut ett antal gånger i debatterna - vilka signaler skickas då ut till företag och anställda?
Och hur hög status har arbetsmiljöarbetet, framför allt det förebyggande arbetsmiljöarbetet? Det vill jag veta om ministern över huvud taget reagerar på. Om man nu accepterar den här regelförändringen är det viktigt att motivera varför man gör det. Då måste man motivera varför man gör skillnad på företag och företag och anställda och anställda. Det är det som är kontentan och slutsatsen.
Naturligtvis tycker jag att man skulle ha en mycket mer kritisk hållning till EU i förslagen. Det har vi varit inne på förut också. Innan Lissabonfördraget gick igenom hade vi chans att göra massor av saker för att från svensk sida ställa ett antal kritiska frågor och kanske till och med få ett förbehåll för att kunna göra andra saker. Arbetsmiljöområdet är inte så prioriterat, men det finns ändå med där.
Man hänvisar bara till EU:s roll i många sammanhang i stället för att ta fram en svensk linje och säga: Det här driver vi. Vi är medlemmar i EU, och det kommer att påverka oss lång tid framöver. Men frågan är vad det finns för svensk linje inom EU för att det här inte ska genomföras. Det skulle jag vilja ha svar på.
Torbjörn Björlund (V):
En av anledningarna till att vi talar med arbetsmarknadsministern är att han är svensk representant för dessa frågor. Gruppen som har tagit fram detta finns det ingen anledning för oss att tala med. Det är ministerns och regeringens inställning till detta som är viktig för oss att veta; det är dem vi har som motpart. Frågan är hur stor oro ministern egentligen känner för de förändringar som kan komma.
Framför allt gäller det att man har svårt att hitta detta med uppföljning som en del av det förebyggande arbetsmiljöarbetet. Genom att veta vad som händer kan man ta beslut om framtida arbete för att förebygga. I dag, med de förändringar som genomförs när det gäller arbetsmiljöarbetet, är det mycket svårare att ha uppföljning. Kraven är mycket lägre.
Det måste man ha med i diskussionen eftersom inställningen till EU är olika mellan olika partier, och EU:s inverkan på detta är stor. Vi funderar på hur man genom informationsinsatser skulle kunna komma åt detta. Det finns ett anslag i en dokumentation från regeringen om det.
Vi kan glömma smileys, för det är väl borta nu, men hur ska man jobba för att få förebyggande arbetsmiljöarbete att fungera? I Vänsterpartiet har vi många idéer om detta. Vi vill till exempel ha en tillsyn på nordisk nivå. Det är kvar för regeringen att få i sjön. Likaså kan man skapa något slags belastningsregister där företag som inte har skött sig hamnar. Då får de svårt att klara sig.
Det måste finnas två delar, dels att förebygga med information, dels att lyfta fram de insatser som finns. Framför allt måste man lägga in mycket mer pengar för att göra detta. Om man ska nå fram måste det läggas mycket mer resurser på det.
Torbjörn Björlund (V):
Jag har ett lite intressant påpekande. Denna interpellation är ställd av en kvinna, men det är nästan bara män som deltar i debatten. Jag satt och pratade med min partikamrat Marie Engström om detta. Det visar kanske att det finns problem även inom idrotten när det gäller hur detta fungerar. Jag hoppas att det blir fler kvinnor framöver. Jag vill säga något om symboliken i att man i statsbudgeten faktiskt har gjort en förändring när det gäller pengar till idrotten. Man har flyttat pengar så att de går från statsbudgeten i stället för från Svenska Spel.
Det är en symbolisk sak för att visa att man stöder idrotten på en mer fast grund och en bättre grund än tidigare. Om man inte gör något åt denna problematik kommer det att bli problem när det gäller trovärdigheten för vilken regering som helst när det gäller dessa saker. Jag tycker att man ska ta till sig att det finns ett stort stöd för denna verksamhet hos medborgarna.
Jag tror inte att detta blir en så stor valfråga. Men den kan finnas med i debatten under hösten. Det finns en inarbetad kultur. Det finns hävdvunnet hur man ska kunna hantera ekonomin inom det ideella föreningslivet, framför allt inom idrotten. Det gäller därför att lyssna. Finansministern var inne på att vi ska lyssna på idrottsrörelsen. Jag hoppas verkligen att man gör det.
Men jag hoppas också att man vågar ta striden och att man inte ställer sig vid sidan om grusplanen i kylan och tittar på utan att man går in i matchen och tar detta med EU. Det handlar faktiskt om att ta en match mot EU och de direktiv och propåer som läggs fram. För mig är det oerhört viktigt att man i varje situation går in och tar en match mot EU just i dessa frågor. Jag tror att man kan tjäna mycket på det när det gäller att få förståelse för verksamheten inom idrotten.
Jag hoppas verkligen att detta blir någonting som man tar en strid om och lyfter nävarna och tar en fajt.
Torbjörn Björlund (V):
Jag tycker att det finns för många exempel där den här regeringen försöker tänka kreativt men hamnar fel därför att man inte förbereder ordentligt. Man har inte utrett saker och ting tillräckligt. Man har för dålig kunskap. Jag tycker att detta är ett exempel på det. Man pratar bara om rakt samband och anslag. Det är inte det vi pratar om i det här fallet. Det handlar om att hitta resurser.
Det är resurserna som är viktiga. Arbetsmiljöverkets generaldirektör säger till och med själv att det är ett problem att vi har sänkt antalet inspektioner från 28 000 år 2006 till 21 000 år 2009. Det skapar problem på arbetsmarknaden där man inte har kontroll över arbetsmiljön och den problematik som uppstår. Det kanske uppstår nya saker också. Jag tycker definitivt att den här regeringen har tappat detta.
Alla pratar om en nollvision för dödsolyckor, men man måste också följa upp det med ordentlig kunskap och ordentliga resurser. Det handlar om resurser i det fallet också. Det handlar om att hitta människor som gör det här. Det kostar också att utbilda människor. Därför måste man hitta de här resurserna. Det är väldigt märkligt att säga att 10 miljarder inte skulle räcka till mer. I dag har man ungefär 300 miljoner. Om man får 10 miljarder är det klart att det räcker till mycket mer. Man skulle kunna utbilda hur mycket folk som helst. Man måste inse vad som är effektivt i dag.
Det krävs också förbud och förordningar. Jag tycker också att Danmark är ett bra exempel. Där har man verkligen fler inspektörer än vad vi har i Sverige. De når upp till ILO-standarden, vilket vi inte gör. Det är väldigt tragiskt för svenska arbetstagare som inte får den här tillsynen och möjligheten att göra någonting.
När man har partsöverläggningar och ska försöka hitta en överenskommelse skulle man väldigt enkelt kunna göra om detta till en haverikommission för att se vad som verkligen har hänt. Man skulle kunna gå igenom den statistik och den kunskap som finns ordentligt, framför allt på facklig nivå. Där är kritiken skarp. Vad gör ni åt det här? Följ mitt råd, snälla ministern, och tillsätt en kommission!
Torbjörn Björlund (V):
Vi står här och säger samma saker, tycker jag. Det är upprepningar gällande situationen i Israel och Palestina. Jag hör svaret från utrikesministern när det gäller sanktioner och varför man inte helt enkelt kan isolera Israel på något sätt. Det har hänt förut i världshistorien att det har gjorts, kanske inte alltid med framgång, men många gånger med framgång.
Resonerar man olika när det gäller olika stater? Vad är det för skillnad mellan olika terroriststater, som Nordkorea är, som vissa tycker att Kuba är och som vissa faktiskt tycker att Israel är? Varför gör man inte samma sak och inför samma sanktioner på samma sätt? Varför ser man inte till att stater som terroriserar andra folk utsätts för sanktioner? Det handlar om Israels sätt att agera. Vi pratar om Västbanken.
När jag har varit nere har Ramallah varit den plats där man kunnat vara och ha det något så när drägligt. I övrigt är det svårt. Framför allt runt muren är det oerhört svårt. Det finns väldigt få ställen där man kan vara utan att märka det här dagligen. Jag fick mig ännu ett exempel till livs när jag var där nere. I en israelisk domstol hade den israeliska staten dömts till att öppna en väg som var stängd för palestinier. Vad gör man då?
Jo, då bygger man en mur mellan väghalvorna. Det innebär att man inte kan svänga vänster om man ska åka in till Jerusalem. Man måste åka ända bort till Ramallah och vända för att komma tillbaka till Jerusalem. Det är ytterligare ett exempel på trakasserier som den israeliska staten systematiskt genomför för att hela tiden påvisa för palestinierna att det är vi som bestämmer. Det kallar jag för terrorism - statsterrorism. Det måste man på något sätt införa sanktioner mot.
Det finns andra saker som man skulle kunna ta upp just när det gäller vapenimporten. Vi har inget embargo och inte några sanktioner mot vapenimporten heller till Israel än så länge. Det innebär att vi kan öppna upp för vapenimport i alla fall, om det skulle bli tillfälle.
Torbjörn Björlund (V):
I det här betänkandet om elkänslighet har Vänsterpartiet inga reservationer. Jag yrkar alltså bifall till utskottets förslag. Däremot har vi ett särskilt yttrande. Jag tänker därför ta upp ett par saker som jag tycker ändå är viktiga att lyfta fram. Detta är nämligen inte en enkel fråga. Frågan om relationerna mellan elektromagnetiska fält och ohälsa är en svår fråga som också ständigt är aktuell.
Människor exponeras dagligen för olika typer av strålning. Allt fler serviceinrättningar i samhället bygger sitt tjänsteutbud på att kommunikationen alltmer ska ske via mobiltelefoner eller via Internet. Fler och fler ställer sig därför frågan vilken påverkan den ökade förekomsten av elektromagnetisk strålning har på hälsan, både på kort och på lång sikt.
Strålsäkerhetsmyndigheten och Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap följer forskningen på detta område. Jag tycker att de trots allt har intagit en relativt ödmjuk inställning till detta problem, vilket är bra. I detta sammanhang är det också värt att notera att det finns två olika hälsoproblem i detta sammanhang som man kanske inte ska blanda ihop för mycket.
Dels kan man bli utsatt för strålning under längre tid och utsättas för hälsorisker som ökad risk för cancer eller andra sjukdomar på längre sikt. Dels finns fenomenet med människor med elöverkänslighet som redan i dag upplever starka symtom när de kommer i kontakt med elektromagnetisk strålning.
Detta visar att det inte går att bortse från att det kan finnas hälsorisker i samband med exponering för elektromagnetiska fält. Vissa forskare och en del av vetenskapen menar att det fortfarande finns en del metodologiska problem med detta, alltså att själva forskningsförfarandet har vissa problem. En del av forskningen får också mycket splittrade omdömen från andra forskare. Det är ett problem i sig.
Vi tycker att genomgången här visar att det fortfarande krävs mer resurser för forskning om hälsoeffekter och elektromagnetisk strålning. Vi tycker också att det borde finnas mer patientnära forskning, alltså att man forskar mer på dem som verkligen är elöverkänsliga och visar symtom och att man följer dessa personer så att man får en nära forskning på ett bättre sätt.
Vi anser alltså att vi bör utöka forskningen om elektromagnetisk strålning och hälsa. Hur det sedan ska genomföras är ett uppdrag för regeringen. I vårt särskilda yttrande påpekar vi att det återstår för regeringen att redovisa hur detta ska gå till.
Torbjörn Björlund (V):
När Hans Backman står här och pratar lyfter han fram vissa frågor som jag tycker är belysande för hur den borgerliga alliansregeringen egentligen tänker. En sak som han lade mycket tid på var Idrottslyftet. Men vi ska komma ihåg att Idrottslyftet är utvecklingspengar. Det är jättebra pengar; det finns behov av dem. Men den grundläggande verksamheten bygger inte på sådana pengar. Det är ingen som har kommenterat detta med kommunernas ekonomi än, vad jag vet.
Peter Johnsson var inne på hur det ser ut i verkligheten. Vilken verklighet bygger vi i dag? Vilket samhälle bygger vi? På något sätt ska vi motverka en sak med utvecklingspengar när den grundläggande politiken leder åt ett annat håll. Den motsättningen finns i den borgerliga politiken. Det skapar samhällen med större klyftor och med fler människor som inte har pengar att lägga på idrott. Vi tar ifrån dem möjligheten att få stöd och pengar till att idrotta. Det är det som är problematiken.
Man klär in detta i vackra ord; detta ska alla komma i åtnjutande av. Men i praktisk politik blir det på ett annat sätt. Detta är oerhört stötande på många sätt. Likadant är det när man kommer in på stora idrottsevenemang. Jag tycker att de är jättebra, men man måste också komma ihåg att i den här utvecklingen finns den rent kommersiella idrotten i centrum.
Ju mer vi kommersialiserar idrotten, desto svårare blir det för den ideella sektorn att ta utrymme. Det kan gynna den ideella sektorn också, genom att man får uppmärksamhet och fler som vill idrotta, men om det inte finns möjlighet att idrotta i alla fall får det motsatt effekt.
Detta är någonting som denna regering har jätteproblem med att lyfta fram och få något slags konsekvens i. Jag skulle vilja veta hur Hans Backman tänker när det gäller att se till att alla som kan och vill idrotta verkligen får möjlighet att göra det rent ekonomiskt.
Torbjörn Björlund (V):
Jag känner igen det resonemang som Hans Backman för fram: Vi har haft en finanskris, kommunerna har haft överskott och så vidare. Men hur tänker man i de kommuner där man håller igen? Man är rädd, för att man inte vet hur mycket pengar man kommer att få. Det sker ett år i taget. Som ansvarsfull kommunpolitiker vågar man inte göra någonting. Man får ett överskott i stället. Det är klassisk kommunpolitik.
Det som är förvånande är att ni verkligen inte vill se problemet: Barn med föräldrar som har jobb - inte alla, för en del är lågavlönade, men många - kan idrotta, men så fort föräldrarna är arbetslösa eller sjuka tas möjligheten bort. På väldigt många håll hamnar man där. Det är det som är klassklyftan och problematiken. Hur gör vi för att ge alla barn möjligheten? Med den politik som denna regering för går inte det. Det är uppenbart.
Flera har varit inne på hur det ser ut. Plånboken avgör mer och mer vilka som kan och får idrotta, oavsett vad man vill. Det är något genomgående, även när det gäller idrottsverksamheten. Det blir kosmetika när man pratar om att jobbskatteavdraget ger fler möjlighet att göra saker. Det ger också fler som inte får möjlighet att göra det. Klyftorna blir större. Det är detta som är dilemmat.
Dessutom får kommunerna det svårare att stödja dem som har behov och som har små inkomster när det gäller idrottsverksamhet, och då finns inte de pengarna heller. Det dilemmat går inte att lösa om man inte ändrar politik. Detta är det stora dilemma som idrottsrörelsen står inför.
Även om EU:s olika påfund kommer att påverka idrottsrörelsen är det detta som är den stora stötestenen när det gäller idrottsverksamheten.
Torbjörn Björlund (V):
När jag för ett tag sedan talade med Jonas Sjöstedt om den här interpellationen blev jag intresserad av att få veta lite grann i denna brännande fråga. Efter att ha sett det svar som försvarsministern nu avgett blir jag inte förvånad - vi har ju sett det förut - men svaret är väldigt kort och egentligen intetsägande. Allting förnekas, men de frågor som Jonas Sjöstedt ställt här kommer försvarsministern säkert att försöka svara på.
Också jag har några kommentarer och även några frågor i sammanhanget. I långa stycken är svenskt försvar på väg att omdanas. Vi håller ju på att ta bort värnplikten och få in en yrkesarmé. Det gäller också annat som kopplas till utvecklingen av vårt försvar - EU-kopplingen och en större koppling till samarbete exempelvis med Nato och därmed kanske också med USA. Det framkallar ett antal frågor om underrättelseverksamhet tillsammans med andra länder.
Det finns ett hemlighetsmakeri kring detta som reser en massa frågor om vad vi kan få ut, vilken information vi kan få om det som händer och hur utbytet sker samt om det faktiskt är så att Sverige deltar i utbyte av information som drabbar människor som kan vara oskyldiga och som drabbar människor som finns runt omkring dem som kanske är skyldiga.
I fråga om det här samarbetet i Afghanistan, om det nu finns ett sådant, en brännande fråga i Sverige, kan man se hur vi i Vänsterpartiet många gånger får rätt i vår slutsats om att saker som görs - om det nu är så att dödspatruller åker ut och urskillningslöst dödar människor - får motsatt effekt.
Det skapar en mycket större förståelse och sympati för de talibaner i Afghanistan som i dag är motståndare framför allt till USA. Vad ligger i detta? Vad gör vi i Sverige, och vad tycker vi i Sverige om detta? Står vi upp för de mänskliga rättigheterna, folkrätten och sådant, eller är vi medlöpare i en process som i dag kanske pågår?
Detta är naturligtvis viktigt med tanke på framtida aktiviteter både i Afghanistan och på andra ställen. Vår försvarsmakt måste på något sätt ta ställning till hur vi arbetar, hur vi gör, och till vilka vi samarbetar med och vilka vi tar ställning för. De frågor som Jonas Sjöstedt här lyft fram är definitivt centrala i sammanhanget. Är det så att vi har ett samarbete? Är det så att svenska specialförband finns med på ett sådant sätt att det innebär att vi samarbetar med andra makter - underrättelsesektioner?
Framför allt är, tycker jag, kopplingen till USA besvärlig. USA är en stormakt som på alla sätt visar vad de vill i världen. I alla lägen vill de försvara sina intressen. Det gör, anser jag, att det hela blir mycket problematiskt. Därför skulle också jag här vilja ha svar på de frågor som Jonas Sjöstedt ställt.
Torbjörn Björlund (V):
Jag tycker att man ser att detta är en fråga som är besvärande för försvarsministern. Det är som Jonas Sjöstedt säger: Anfall är bästa försvar. Man får på sätt och vis en känsla av att det finns något slags bakgrund som inte går att lyfta fram - något slags hemlighetsmakeri.
Ibland, när vi förut har haft debatter med andra ministrar, har jag fått känslan att detta gränsar till ett litet hyckleri - man kan inte avslöja saker, för de är besvärande. Det försvarsministern kallar mediespel är faktiskt berättigade frågor. Vad är det som händer, och vad gör svensk försvarsmakt i dessa frågor i Afghanistan?
Har vi ett samarbete som egentligen inte är rättfärdigat, ett samarbete som på något sätt är kontraproduktivt? Det finns ju där. Vad händer i Afghanistan? Vad händer med de svenska styrkor som finns där om stödet för talibanerna växer? Detta har varit vår fråga i många år. Vänsterpartiet var det parti som först lyfte frågan om talibanerna och vad som hände där. Det förtryck som finns har också funnits just i talibanernas Afghanistan.
Det är alltså också någon slags gränskänsla av hyckleri, att man på något sätt kastar tillbaka till oss att det är så väldigt viktigt med talibanerna när vi i Vänsterpartiet egentligen har drivit frågan längst av alla. Att höja rösten är naturligtvis ett debattknep som kan lura vissa. Frågorna kvarstår - de som Jonas Sjöstedt lyft fram, de som förekommer i debattartiklar i Aftonbladet och i övrigt. Vad händer med svensk försvarsmakt? Vilka samarbetar vi med?
Är det så att vi gör saker som vi inte borde göra när vi i namn av att försvara mänskliga rättigheter och folkrätt gör saker tillsammans med styrkor som inte är under FN-mandat? Det är frågor som borde kunna besvaras av försvarsministern.
Torbjörn Björlund (V):
Jag ska börja med att tacka för svaret. Jag måste säga att det var en väldigt snabb respons på min interpellation. Det tog några dagar, och sedan var det klart med en samordnare. Det tror jag är första gången regeringen har lyssnat på Vänsterpartiet så snabbt. Hoppas det kommer fler tillfällen! Jag har några frågor i alla fall. I dag och just nu är vi inne i en EM-kvalmatch.
Det kanske är därför det är så tomt här och inte så många som vill lyssna. Det finns några saker som jag tycker kan lyftas upp i svaret. Naturligtvis är det jättebra att det här är klart och att det blir en samordnare, men i svaret finns det några saker som kanske är frågetecken fortfarande. Lagstiftningen nämns och exempel på vad som har gjorts. Frågan är om den nuvarande lagstiftningen är tillräcklig. Det kan man fundera på.
Det har diskuterats en hel del hur man ska förhindra och blockera ut saker som händer runt och på idrottsarenorna. Den andra frågan som jag egentligen inte får något svar på är hur man arbetar förebyggande på ett bra sätt, för det är egentligen där vi måste sätta in åtgärderna. Samordnaren måste på något sätt också i sådana fall ha klart för sig att man måste lägga tyngdpunkten där för att få resultat framöver.
Det är klart att man måste ha en organisation och en verksamhet som på olika sätt hindrar det som fortfarande händer på vissa arenor och matcher. Klart är att det här med våld runt idrott och det som kallas huliganism egentligen inte bara är ett idrottsproblem.
Det är mycket större än så; det är ett samhällsproblem, just utifrån att det skapas kulturer och något slags rekrytering till de här grupperna och verksamheterna på andra ställen. Det är inte idrotten som lyfter upp det, utan det är på andra ställen som rekryteringen sker. Det innebär att detta inte bara är ett idrottsansvar, utan det är ett stort samhällsansvar som vi på något sätt måste lyfta upp. Det är det som är frågan.
Hur gör man för att en samordnare på något sätt ska se det här och framför allt, hur bygger man i så fall de här nätverken? Ska man till exempel inkludera skolor, samhällstjänst och socialtjänst så att de på något sätt finns med? Hur hanterar man alkoholfrågorna för att samordnaren ska få förutsättningar att reda ut det här? Det måste alltså tas in en massa saker. Hur gör man för att jobba med detta inne på arenorna och i idrottsföreningarna?
Jag såg också att förslaget är att Per Unckel tar uppdraget. Han är i dag landshövding i Stockholms län. Han är i och för sig gammal östgöte så det kanske finns något i det, men samtidigt är han borgerlig så det är svårt att väga för och emot. Han kanske kan bilda ett nätverk.
Man kanske kan tänka sig att fler, kanske alla, landshövdingar går in i nätverket så att man får något slags rikstäckande nätverk runt de statliga uppdragstagarna där ute. Det finns faktiskt väldigt många över hela landet som kallar sig elitklubbar och som kanske också är det som har problem, så det kan finnas en tanke bakom det. Dessa frågor vill jag ha svar på.