Sofia Damm (KD):
Den 26 januari hölls den EU-politiska debatten här i kammaren. Ryssland hade flyttat fram sina positioner men ännu inte startat ett fullskaligt invasionskrig mot Ukraina. EU kändes ganska trött, och den svenska regeringens inställning till EU kändes ungefär lika trött. EU:s arbete hade under två års tid i mångt och mycket handlat om hanteringen av covid-19-pandemin - om vaccin och återhämtningspaket. Det rådde fortsatt oenighet om migration.
Och det var ständig kamp med Polen och Ungern om rättsstatens principer. Lite mer än hundra dagar in i Rysslands oprovocerade anfallskrig mot Ukraina kan vi konstatera att EU ändå tog sig samman och kom samman.
EU kom samman på ett sätt som har förvånat inte bara oss själva utan troligtvis också Vladimir Putin - vapenleveranser och humanitärt stöd till Ukraina och historiskt hårda sanktioner gentemot Ryssland. Fru talman! Vi är nu inne på det sjätte sanktionspaketet, som det visserligen satt långt inne att enas kring, för det är naturligtvis enklare att fatta beslut som får stora konsekvenser för Ryssland men inte för oss själva.
Men den punkten är förbi. Om man menar allvar med att tömma Putins krigskassa måste sanktioner till som också slår hårt mot enskilda EU-länder. Vägen till ett oberoende av den ryska oljan och gasen får naturligtvis stora konsekvenser. Trots detta gäller det att fortsätta med den hårda linjen.
Därför är det lite svårt att förstå att Macron och Scholz börjar varna för risken att Ryssland förödmjukas. Det är en linje som är väldigt svår att sympatisera med i det skede vi befinner oss i. Nu får vi se vilket Rysslands nästa drag blir i fråga om oljan. Om Putin säljer den del som EU stoppar till andra intressenter har vi inte lyckats med det centrala: att tömma krigskassan. Fru talman!
Kopplat till pandemin och EU:s förmåga att stå emot framtida kriser tog diskussionen om strategisk autonomi fart under 2021. Det är absolut rimligt att identifiera områden där beredskapen och den samlade motståndskraften behöver stärkas. Tänk exempelvis om EU aldrig hamnat i sitt osunda energiberoende! Men EU:s autonomi stärks inte av isolering och protektionism.
Öppenhet, internationella relationer och frihandel är fortsatt en förutsättning för EU:s konkurrenskraft såväl som för dess motståndskraft. Medan EU tappade i konkurrenskraft under 2021 fortsatte däremot Kina att flytta fram sina positioner och därigenom öka sitt globala inflytande.
Vi såg dessutom under förra året hur Kina utövade påtryckningar på Litauen genom att blockera landets exportvaror när Litauen som första EU-land lät Taiwan öppna ett representationskontor under namnet Taiwan snarare än Taipei Mission. Det var en konflikt som blev en angelägenhet för hela Europeiska unionen, och EU måste fortsätta att visa att inget enda EU-land står ensamt mot auktoritära påtryckningar.
I EU:s närområde på västra Balkan har Kina investerat miljarder i infrastruktur och gjort direktinvesteringar i de sex länder som aspirerar på EU-medlemskap. Särskilt nära band har knutits med Serbien, vilket inte minst var påtagligt när landet blev ett av de första att ta emot kinesiskt vaccin under pandemin. Flera av länderna är också en del av den nya Sidenvägen, Kinas gigantiska och långsiktiga infrastrukturprojekt.
När det gäller Kina ser vi naturligtvis samma mönster som i andra delar av världen, exempelvis i Afrika, det vill säga stora lån till stora infrastruktursatsningar utan krav på reformer. Under EU-toppmötet i oktober gjordes ett försök att revitalisera EU:s relationer till länderna på västra Balkan. Det var viktigt.
Balkan har ibland lite slängigt refererats till som EU:s stökiga bakgård som måste hållas efter bättre för att problemen inte ska spilla över. Här är det tydligt att EU har andra intressen än övriga när det gäller krav på rättsstatliga och demokratiska reformer. Men vi ser tilltagande nationalistiska strömningar, och länder såsom Ryssland och Kina har inte alls något emot att befolkningen känner frustration och delvis börjat vända EU ryggen.
Det är av största vikt att vi knyter länderna på västra Balkan närmare oss. Den plats som inte vi tar kommer någon annan att ta. Det uppstår aldrig vakuum i utrikespolitik. Fru talman! När vi blickar tillbaka på 2021 är det uppenbart att i skuggan av pandemin ökade oron i vår omvärld. Rysslands vapenskrammel vid den ukrainska gränsen ser vi resultatet av nu.
Utvecklingen i Belarus, med regimens flygplanskapning och utnyttjandet av migranter för att destabilisera och skapa oreda vid EU:s yttre gränser, är ytterligare exempel på allvarliga händelser för det europeiska säkerhetsläget under föregående år. För att EU ska klara av att agera samlat i en minst sagt orolig tid krävs det också reformer. Många aspekter av utrikesfrågorna innehåller i dag krav på enhällighet bland medlemsländerna, vilket begränsar EU:s möjligheter att agera.
Det finns ett förslag från EU-kommissionen om att minska möjligheten till enskilda länders veto, bland annat när det gäller mänskliga rättigheter. Vi vill att Sverige agerar kraftfullt för att ett sådant förslag genomförs. Jag yrkar därmed bifall till reservation 11 under punkt 8 om beslutsordningen i utrikes- och säkerhetspolitiken. Fru talman! Avslutningsvis vill jag ändå blicka lite framåt. Det är ju valår.
De partier som kommer i regeringsställning när väljarna har sagt sitt är de som ska sitta vid förhandlingsbordet i Europeiska rådet. Då spelar det roll vilka visioner och vilket driv man har. Det är helt nödvändigt att de som leder Sveriges EU-arbete kommer in tidigt i processer, så tidigt att de själva är med och sätter agendan. Att Sverige ska säga nej till dåliga förslag är självklart. Men för att kunna säga ja till bra förslag, politik som är bra för Sverige och för resten av EU, måste vi ha visioner och målsättningar.
Denna mandatperiod har vi haft en regering som helt enkelt alltför ofta varit sena på bollen och alltför ofta agerat röstboskap i stället för spjutspets. Vem som sitter i regeringen och leder EU-arbetet, när vi nu dessutom ska leda arbetet under en ordförandeskapsperiod, spelar roll.