KBLab/rixvox huggingface dataset:
Bo Bernhardsson (S):
Det efterlyses att jag ska vara lite mer positiv eller uppskattande, och jag är inte omöjlig. Jag ska säga så här: Jag är glad att regeringen inte genomförde den politik som Hans Wallmark skulle vilja se genomförd. Det kan ju vara en sorts uppskattning.
Det är klart att jag är nöjd med att delar av det förslag som Pressutredningen kom med och som det tidigare togs beslut om ser ut att bli genomfört, men jag kan omöjligtvis vara nöjd med resten vad gäller storstadspresstödet. Statsrådet säger att jag borde erkänna att regeringen gjort vad man har kunnat. Ja, det är möjligt. Men i så fall borde ni ha kunnat mer.
Det är inte så att jag står här och säger att vi ska strunta i kommissionen. Det är kanske lite väl tufft uttryckt. Däremot borde vi ha hävdat tidigare svenska positioner med kraft, om jag uttrycker det så. Jag är fullständigt övertygad om att det hade varit möjligt, och i så fall hade man liksom stängt diskussionen. Det kan jag aldrig bevisa, men jag är övertygad om att det är så. Det har citerats rätt mycket av Neelie Kroes.
Jag började kanske själv, men jag kan också fortsätta. Hon säger till exempel så här: "Kommissionen vill inledningsvis klargöra att den inte har för avsikt att ändra det svenska presstödet på något särskilt sätt. - - - Kommissionens avdelningar har deltagit i de pågående diskussionerna i en anda av ömsesidigt samarbete men det är de svenska myndigheterna som beslutar om vilka ändringar som bör införas i systemet."
Det finns fler citat i samma anda, där jag uppfattar att kommissionen känner sig lite besvärad av att man hamnar i skottgluggen och mellan raderna säger att man hade accepterat det här om Sverige hade betraktat det som avgörande.
Bo Bernhardsson (S):
Jag måste envisas lite och be om bättre förklaringar. Varför vill man inte ha obligatorisk ursprungsmärkning? Man går så långt i majoritetstexten att man säger att det ska uppmuntras. Man understryker när det gäller ursprungsmärkning av frukt och grönsaker att det har starkt stöd hos såväl producenter som handel.
Det är också en information som efterfrågas av konsumenterna. För mig är det lite svårt att förstå varför man inte tar steget och säger att ursprungsmärkningen är så viktig som information till konsumenterna att vi förordar en sådan lösning. Är det inte i själva verket så att detta är någon sorts vaktslående av producentintresset?
Man vill inte lägga det kravet på producenten. Bengt-Anders Johansson säger att det kommer att leda till konkurser bland småföretagare. För mig är inte det heller riktigt begripligt. Skulle märkning av ursprunget leda till att småföretagen gick i konkurs? Vad är de egentliga skälen till att man inte tar detta steg?
Bo Bernhardsson (S):
Det är väl det riksdagen är till för, nämligen att få en tydlig diskussion. Detta är en fråga där vi inom socialdemokratin och oppositionen har haft en bestämd åsikt under ganska lång tid. Därför är det naturligt att vi markerar det när grönboken kommer upp. Det är ingen ny diskussion; den har pågått ett tag. Det är logiskt för oss att hålla fast vid vår ståndpunkt.
Man kan ta andra exempel. Den borgerliga majoriteten har ständigt den tillbakalutade hållningen att det ska vara frivilligt. På andra områden är man beredd att sätta hårt mot hårt. Jag ska inte diskutera arbetsmarknadspolitik i kväll, men så är det ju. Men när det gäller producentintresset och företagen ska det gå lugnt till. Man ska inte fatta bestämda beslut utan säga att detta ska vara frivilligt.
Vi har andra exempel. När det gäller transfetterna har vi samma diskussion. Vi vill att man ska förbjuda transfetter enligt dansk modell. Det har vi diskuterat i kammaren. Häromdagen kom det en rapport från Livsmedelsverket som har undersökt förekomsten av transfetter. Man säger att det har blivit något bättre. Det är samma sak där. Jag frågar mig, varför inte?
På vissa områden har politiken till uppgift att vara tydlig och skapa bra förutsättningar för konsumenterna att göra val. Konsumenterna förväntar sig ofta att vi ska föra bort sådant som inte bör finnas på marknaden. De ska inte behöva träffa några val när det gäller transfetter eller giftiga ämnen. Det finns en tillbakalutad hållning.
Jag tror inte att den är särskilt fruktbar. Ibland måste man sätta ned foten.
Bo Bernhardsson (S):
Jag måste envisas. Claes Västerteg tror på konsumentmakten. Det är alldeles uppenbart. Den kan spela en viktig roll. Han säger att frivillig märkning kommer att ge effekt. Jag tolkar det som att Claes Västerteg tror att det är viktigt med den information som märkningen kommer att ge konsumenterna för att de ska kunna göra rätt val.
Det blir obegripligt varför man då inte kräver obligatorisk ursprungsmärkning. Vi är uppenbarligen överens om att det skulle vara nyttigt med märkning. Det är bra för konsumenterna med dem som gör det frivilligt. Varför ska inte alla göra det? Det måste vara ännu bättre för konsumenterna.
Bo Bernhardsson (S):
Att uppnå obligatorisk märkning tar naturligtvis tid. Det tar den tid det tar om vi går in för det. Under tiden kan de som vill märka frivilligt. Det är väl inget förlorat genom att kräva obligatorisk märkning. Sedan frågar Claes Västerteg vad det är som gynnar dem som vill vara i framkant, om det verkligen är obligatorisk märkning? Ja, är det inte det?
Varför skulle det gynna de producenter som vill ligga i framkant att några inte behöver ange varifrån produkten kommer? Det är för mig ganska svårt att förstå. Det måste väl gynna dem som vill vara i framkant och verkligen vill uppge varifrån varan kommer att också andra tvingas göra det. Jag antar att det annars blir ett slags ojämlikt marknadsförhållande. Jag tycker det i varje fall.
Vi är uppenbart överens om att konsumentinflytandet är viktigt för att styra marknaden i rätt riktning. Som jag sade i mitt anförande är det viktigt att politiker, där de kan, understöder det. Det kanske viktigaste sättet att understödja just konsumentinflytandet är att se till att informationen är tillräcklig och likvärdig för alla. Det tycker jag måste vara en rätt självklar utgångspunkt.
Jag kommer nog att gå härifrån i kväll och fortfarande vara lite fundersam över varför de borgerliga partierna är så tillbakalutade i den här frågan. Konsumenterna vill ha det. Väldigt många av producenterna vill ha det. De som vill ligga i framkant försäkrar jag vill ha det. Dessutom vill LRF ha det. Det kan väl vara ett argument, kanske.
De borgerliga partierna vill inte ha det. De säger nej, det kan ta för lång tid. Det tar den tid det tar, men vi borde vara överens om att sätta i gång processen och ställa kravet.
Bo Bernhardsson (S):
Jag ska börja med att tacka för svaret, som sig bör. Jag kan sedan inte undvika att säga att jag tycker att det är ett ganska märkligt svar jag har fått. Jag ställer en fråga om det kommunala självstyret på skolområdet och vilka möjligheter man har att hävda det. Jag illustrerar min frågeställning med två exempel. Det första rör hur skolpengen, om det vill sig illa, kan hanteras av privata bolag i skolsektorn.
I det här fallet gäller det NKI-skolan i Lund som för över en generös skolpeng i Lund till exempelvis Göteborg, där man har en helt annan nivå på skolpengen. Det handlar ju om vilka politiska ambitioner man har i olika kommuner.
Det andra exemplet jag tar upp handlar om att man på Skolverkets hemsida nu kan ta del av rådgivning till kommunerna som handlar om att de måste höja sin beredskap att ta hand om elever från nedläggningshotade skolor. Jag kan inom parentes tillägga att det bara är några veckor sedan som ett antal borgerliga kommunpolitiker gick ut med ett krav på ett stopp för etablering av friskolor.
Poängen är att jag är ute efter en principdiskussion om effekterna av bolagiseringen och de privata intressena på skolområdet i förhållande till det kommunala självstyret. När då statsrådet Björklund svarar mig att han inte kan kommentera enskilda ärenden och därför inte närmare kan gå in på den skolkoncern som jag pekar ut tycker jag faktiskt att det är ett märkligt svar.
Det kan ju inte vara svårt att se att vad jag efterlyser och vill ha är en principiell diskussion om de frågeställningar som sätts i fokus genom vad som har hänt inom NTI-koncernen. Min följdfråga blir - även om det blir lite vid sidan av diskussionen - om inte statsrådet Björklund har missuppfattat vad ministerstyre är för någonting. Eller vad är skälet till att man inte skulle kunna gå in i en sådan här diskussion?
Det begriper inte jag. Vi har sett att effekterna av privatiseringen och bolagens inträde i den offentliga sektorn delvis är att transparensen minskar och att meddelarskyddet inte gäller på samma sätt, det vill säga att debatten delvis tystnar.
Jag kan tolka detta så att nu har den tystnaden stigit rakt in i riksdagens kammare. När jag ställer en fråga om ett privat bolag som alldeles uppenbart har en principiell räckvidd får jag svaret att det kan inte ministern diskutera eftersom han inte diskuterar enskilda ärenden. Nu skulle jag vilja ha ministerns syn på den principiella frågan. Är det här ett problem för det kommunala självstyret? Jag tycker att det är det.
Är det ett problem att ett bolag kan ta skolpengen från Lund, som är betydligt högre än den som finns i Göteborg, och lägga alltihop en påse och använda på olika ställen där bolaget har verksamhet? I min värld innebär det att den kommunala demokratin sätts ur spel. Politikerna i Lund har en högre ambitionsnivå än man har i Göteborg, men det privata bolaget sätter detta ur spel.
Det är ett exempel. Det finns fler.
Bo Bernhardsson (S):
Låt oss börja med de olika ambitionsnivåerna. Under den förra perioden regerade Socialdemokraterna i Lund, Jan Björklund. Vi hade samma höga ambitionsnivå när det gällde skolan. På den punkten finns det ingen större oenighet i Lund i alla fall. Vi satsade på skolan i Lund. Det gjorde Socialdemokraterna, och det har de borgerliga fortsatt med när de tog över efter valet 2006. Vi måste nog ta detta sakta så att det blir begripligt.
I min värld är det en väldig skillnad på om eleven går till Malmö för att söka utbildning och tar med sig det stöd som vi vill ge till utbildning i Lund och om ett bolag tar skolpengen som ges till elever i Lund och för över till elever i Göteborg. För mig är det en väldigt annorlunda omfördelning.
Politikerna i Lund svarar inför medborgarna och eleverna i Lund, Jan Björklund. När vi har en ambitionsnivå som innebär att vi vill satsa på skolan ger vi det till eleverna och medborgarna och svarar inför dem i allmänna val. Om eleven då går till Malmö, vilket var ditt exempel, tycker jag inte att det är särskilt utmanande, även om jag kan ha synpunkter på skolpengen som idé. Men det är en annan diskussion.
Det är fortfarande eleven som är medborgare i Lund som får fördelen. Men om NTI-skolan tar resurserna som vi har gett till skolverksamhet i Lund, lägger i en enda påse och sedan delar ut i de tio kommuner där man är verksam är det, i min värld i alla fall, en helt annan diskussion.
Jag är lite förundrad över att statsrådet inte också ser den skillnaden, för den är avsevärd. Den kommunala demokratin innebär att man har en dialog med medborgarna där man är verksam politiskt.
Bo Bernhardsson (S):
Jag kan tillföra en sak till diskussionen, nämligen att Jan Björklunds borgerliga kolleger i Lund tycker att det är ett problem. Jag ska inte ge mig in på att tolka dem alltför mycket, men lite i alla fall. Jag tror att de gör det precis av det skäl som jag anger. Om man har en skolpolitisk ambition i Lund är det inte rimligt att pengarna som man ger till skolan hanteras på det här sättet.
Jag tror att jag har den borgerliga alliansen i Lund med mig ganska långt i den här frågan. Det är inte alla företag - jag tar detta som exempel i en principiell diskussion - som tycker som NTI-skolan. Jag har ett pressklipp här där man citerar vad Kunskapsskolan i Sverige säger. De har också verksamhet på olika ställen. Dess vd Per Ledin säger att han ser helt annorlunda på den här saken.
Olikheterna reflekterar vad politikerna beslutar på respektive ställe. Det måste påverka verksamheten. Detta är alltså en person som har förstått poängen med den kommunala demokratin, enligt min uppfattning, även om han är verksam i ett aktiebolag.
Det här gör att vi till exempel, fortsätter han, får nöja oss med enklare lokaler i Göteborg än på andra ställen. Jag är trots allt lite överraskad. Sedan kan man diskutera hur långt man ska ha kommunalt självbestämmande på skolområdet. Den diskussionen pågår ju hela tiden, men det är en annan fråga.
Om man nu har det kan jag tycka att ministern är förvånande obekymrad och tar väldigt lätt på saken. Det här kan vi ju vidga till sjukvården när de privata aktörerna och bolagen kommer in där. När era valfrihetsmodeller har fått ännu större genomslag kan detta bli effekten mellan olika landsting och mellan olika kommuner. I min värld innebär detta att det kommunala självstyret sätts ur spel.
Enligt min uppfattning är det inget litet problem om man vill ha kommunalt självstyre.
Bo Bernhardsson (S):
Jag ska börja med att tacka jordbruksministern för svaret.
Jag borde kanske vara tillfreds med att Eskil Erlandsson försäkrar att förändringarna i regleringsbrevet till Skogsstyrelsen inte är ett uttryck för eller ska ses som bevis för att balansen har förändrats mellan de två jämställda målen, produktionsmål och miljömål. Jag är emellertid inte riktigt övertygad om att jag ska känna mig lugn.
Jordbruksministern säger i sitt svar bland annat att regeringen inte vill tona ned de viktiga dubbla målen utan att skälet till förändringen är "dels att den enhetliga verksamhetsstrukturen, som gällt för samtliga regleringsbrev, har utgått i och med budgetpropositionen 2008/09 . dels att alla myndigheter . ska utgå från sin instruktion när de skriver sin årsredovisning".
Ursäkta mig, Eskil Erlandsson, men kan jag få detta förklarat för mig? Vad är det som sägs i denna förklaring? Jag måste säga att jag har svårt att hänga med. Varför går det med andra ord inte längre att vara lika tydlig som tidigare i regleringsbrevet med att säga att, som det hette tidigare, en grundläggande uppgift är att göra en avvägning mellan de två jämställda skogspolitiska målen? Det var vad som stod i regleringsbrevet tidigare.
Nu har vi hört en förklaring - den som jag läste upp - till varför det varit nödvändigt att förändra det. Jag förstår inte den argumentationen. Kan jag få den förklarad lite bättre för mig? Det heter som bekant "ingen rök utan eld". Jag förmodar att det också gäller i skogen. Jag känner mig alltså inte lugnad av försäkringarna att ingenting egentligen har hänt. Varför känner jag mig inte lugn?
Jo, det grundar sig nog på en del erfarenheter, bland annat på att den borgerliga regeringen i snart sagt alla sammanhang har en tillbakalutad hållning när det gäller politikens uppgift att faktiskt, där det är nödvändigt, reglera och styra. I stället förlitar man sig på de fria marknadskrafterna och på spontana initiativ.
Det gäller inte minst på jordbruksministerns eget område. Jag kan exemplifiera med att kraven på att förbjuda eller sätta en låg gräns för transfetter möts med just denna argumentation. Det får lösas på frivillig väg. Detsamma gäller krav på ursprungsmärkning av livsmedel, där man också hänvisar till att det ska ske frivilligt.
På det skogspolitiska området möts kraven på att införa skogsbruksplaner med att det här är någonting som branschen och de privata intressena själva måste lösa. Det ska ske spontant och frivilligt, inte genom politisk aktivitet och politiskt engagemang och med regleringar. Där anser jag att det är nödvändigt.
Jag skulle dessutom kunna lägga till att det här kommer till ännu större uttryck i dag när den borgerliga regeringen vägrar att bedriva krispolitik. Man gör det för att rädda bankerna och finansmarknaden, men inte för att klara tryggheten för löntagarna och folket. Men det var i någon mån ett sidospår. Jag skulle vilja ha förtydligat det som uttrycktes tidigare.
Vilket är egentligen skälet till att man nu i det här läget inte kan vara tydlig på den här punkten, att de skogspolitiska målen ska avvägas och att de ska väga lika tungt?
Bo Bernhardsson (S):
Jag går inte riktigt med på att jag bytte ämne, även om jag gjorde en utvikning. Jag sökte stöd i andra exempel för den tes som jag försöker driva här, nämligen att man är alltför obenägen att styra och ibland reglera när det behövs och att man då i stället förlitar sig på marknadskrafterna själva.
Det var det jag sökte stöd för genom att ta andra exempel. Frågan kvarstår. Visst, ministern kan hitta stöd i andra skrivningar för att de här målen ligger fast och ska väga lika tungt.
Men det är fortfarande rimligt att fråga sig varför man tonar ned kravet i regleringsbrevet om det inte är ett sätt att vika ned sig för de intressen som menar att de miljöpolitiska kraven har vägt för tungt. Den misstanken ligger ganska nära till hands.
Ett skäl att i den här frågan hålla upp trycket när det gäller miljökraven är att trycket på de skogliga resurserna kommer att öka framöver. Det handlar om att öka tillväxten i skogen och produktionen. Det är industrialisering, modernisering och ökad konsumtion i andra delar i världen som ligger bakom trycket på skogsråvara och att använda skogen.
Det handlar också om att klimathotet är en faktor som ökar trycket. Det är vettigare att använda trä som byggmaterial och skogsråvara som bränsle jämfört med att gräva upp och förbränna fossilt material. Just nu innebär den ekonomiska kris vi just upplever på sätt och vis en lättnad i trycket. Men vi hoppas att det snart ska vara överståndet.
Vi har ett ökat tryck på skogen och att utvinna biomassa för att använda det för olika syften. Att man i det läget väljer att tunna ut kraven för att upprätthålla miljömålen, som det går att uppfatta i regleringsbrevet, är ganska märkligt och felaktigt. Man kan kanske grubbla lite mer filosofiskt över detta.
Det räcker inte att slå fast att mål är jämställda. Vi kan slå fast det i grundlagen. Nu gör jag en utvikning igen, jordbruksministern, och byter ämne lite. Vi kan slå fast i grundlagen att män och kvinnor är fullt jämställda i alla sammanhang. Vi kan skriva det i grundlagen. Men det hjälper inte att slå fast någonting i övergripande deklarationer.
Det gäller att med olika metoder, instruktioner till myndigheter och engagemang visa att man vill förverkliga det övergripande målet. Det är på den punkten vi har börjat tveka om regeringens avsikter. Jag skulle därför vilja att jordbruksministern besvarar dessa frågor.
Med vilka nya kraftfulla metoder vill jordbruksministern hävda balansen mellan miljömål och produktionsmål? För att ta ett exempel har miljömålsarbetet bromsats upp. Det utreder man nu, och man har lagt det åt sidan. Jag menar att det är som en eftergift åt dem som tycker att det har blivit för starkt fokus på miljöarbetet.
Vi är tydligen överens om den övergripande målsättningen, även om det har tunnats ut i regleringsbrevet. Hur ska ministern följa upp och mäta att det verkligen lyckas? Vilka metoder tänker han använda för att med kraft hävda miljömålet i skogspolitiken?
Bo Bernhardsson (S):
Jag får en fråga av Bengt-Anders Johansson där han är orolig för att socialdemokratin är på väg att lämna samsynen om skogspolitiken. Ska det här tydas som ett tecken på det? Jag tror han uttrycker det ungefär så. Nej, det ska det inte.
Jag har väckt interpellationen av precis motsatt anledning, nämligen att förändringen i regleringsbrevet ger en viss oro, eller i varje fall reser frågeställningen, för att regeringen är på väg att lämna samsynen och tona ned de miljöpolitiska målen. De ska ju väga lika tungt som produktionsmålen. Det är därför jag har väckt interpellationen.
Jag ska avsluta med att citera jordbruksministern från debatten i juni om den skogspolitiska propositionen inför beslutet här i riksdagen. Uppgörelsen med Sveaskog för att klara biologisk mångfald och avsättningen av skogar kommenterade jordbruksministern så här: "Detta minskar som jag ser det trycket på det småskaliga enskilda jordbruket att behöva avstå mark för naturändamål."
Ministern fortsatte: "Samtidigt vill jag betona att detta också är en stark uppmaning till större privata skogsbolag och kyrkan att i motsvarande grad öka sina ansträngningar så att vi kan nå upp till de av riksdagen fastställda miljömålen." Det är bra. Min fråga är: Hur har det gått? Har uppmaningen till de privata skogsägarna och kyrkan villfarits?
Har man varit tillmötesgående så här långt? Min allra sista fråga är: Tror jordbruksministern att förändringarna i regleringsbrevet - även om ministern vill att det ska tolkas som att de inte är alltför stora - ger bra signaler för att understödja den här uppmaningen? Hur har det gått så här långt?
Bo Bernhardsson (S):
Elisabeth Svantesson säger att solvensregelverket inte garanterar att ett försäkringsbolag inte kan gå i konkurs. Det är alldeles sant. Men det är ändå lite uppochnedvända världen här, för det är faktiskt en moderat ledamot jag diskuterar med. Är inte marknadens idé just att det finns en risk för att man går i konkurs om man inte sköter sig?
Det är någonstans en av grundpelarna, tycker jag. Varför ha så bråttom med detta? Tycker inte Elisabeth Svantesson att en del av de frågeställningar som vi för fram, och där vi anser att man behöver mer tid, är relevanta? Här finns det en uppenbar risk för att man ännu mer kopplar loss risktagandet från ansvarstagandet.
Har man en marknad där ett bolag inte kan gå i konkurs har man egentligen ingen marknad, utan man har satt den ur spel. Detta är förstås nödvändigt när det gäller bankers kärnverksamhet, och det skulle vi kunna ha en större diskussion om. Det är omöjligt att tillåta att banksystemet slås ut, men när det gäller andra marknader är det knappast så. Då har man ju ingen marknad.
Ser inte Elisabeth Svantesson de här motsättningarna och motsägelserna?
Bo Bernhardsson (S):
Om det finns marknader och företag som lurar skjortan av kunderna vill det till andra typer av regleringar och politiska insatser, kanske till och med mer långtgående än de här, som ju innebär att om man lurar skjortan av kunderna lyfter politikerna av kostnaderna för risktagandet, så att man kan fortsätta att lura skjortan av kunderna ganska riskfritt.
Det är ju någon annan, det vill säga konsumenterna, försäkringstagarna eller ytterst skattebetalarna, som betalar. Jag hävdar inte heller att det finns ett enkelt svar på detta.
Det finns ett konsumentintresse som är starkt, men jag hävdar att det är ganska tvivelaktigt att rusa i väg i den här riktningen, för det finns en risk för att man faktiskt förvärrar obalansen på marknaden mellan ansvarstagande och risktagande.