KBLab/rixvox huggingface dataset:
Amineh Kakabaveh (-):
Det är inte så att vi skrämmer bort eller att det är osanna påståenden. Jag sitter själv som ersättare i stadsdelsnämnden i Skärholmen. När detta infördes var direktören jätteorolig. Han sade att det är skattemedel. Jag vet inte hur man klarar det. Det var inte alls tal om hur man ska finansiera det. Det är ett exempel. Valfrihet ska jag tala om. Valfrihet för vem?
Är det för välbeställda kvinnor som tjänar 25 000-35 000 kronor och som ska vara hemma för att vårda sina barn för 3 000 kronor? Nej, det är sant att det inte är dessa. Det är de kvinnor som jag nämnde i mitt förra inlägg. Det är faktiskt ensamstående kvinnor och kvinnor som har varit utanför arbetsmarknaden.
I går var jag i Botkyrka och träffade representanter för socialtjänsten och några fackliga aktivister. De är helt enkelt väldigt oroliga över den situation som kvinnor har i dag. Man lämnar in hundra ansökningar per vecka, men man får inte jobb. Det ger psykisk påverkan. Man kan inte klara av det med den arbetsmarknadspolitik som högern har infört. Det blir omöjligt.
Då går man tillbaka till att det är lika bra att sitta hemma med barnen och slippa de fysiska och psykiska påfrestningarna. Det handlar också om språkutveckling. Hur ska invandrade barn lära sig svenska under dessa tre år? Det är väldigt påfrestande. När föräldrar lämnar barn på dagis efter tre år har dessa barn väldigt svårt att anpassa sig. Det handlar om pedagogik.
I hemmet har man ett helt annat förhållningssätt i fråga om barnuppfostran än när det gäller det moderna samhällets sätt att uppfostra barn. Det är två helt olika världar. Det här är olyckligt för barns uppväxtsituation.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar statsrådet för svaret. Jag är inte nöjd med svaret, eftersom det är långt ifrån vad jag frågat om.
Det är naturligtvis väldigt bra och viktigt, och gläder mig också, att regeringen har gett ett uppdrag till Ungdomsstyrelsen att kartlägga de kunskapsluckor som finns hos myndigheterna.
Men tyvärr far många barn och unga illa i Sverige och utsätts för övergrepp i form av arrangerade äktenskap och tvångsäktenskap. Orsaken till varför jag själv engagerade mig i frågan är att jag första året efter min utbildning till socionom började jobba på en skola i norra Botkyrka. Där fanns ett antal 16-åriga flickor som var gravida och gifta.
Jag frågade: Vad gör ni i skolan? De svarade: Vi kommer hit för att vi ska få studiemedel. Detta är våra barn. Jag var borta förra veckan i tre dagar i Irak. Jag hade tre telefonsamtal och nio sms på min telefon. Det är barn under 18 år som är bortlovade sedan de var 13 år. Nu ska de fylla 18 år, och då ska äktenskapet ske.
Det är väldigt svårt för myndigheter att upptäcka arrangerade äktenskap och tvångsäktenskap och veta om de har skett med våld eller hot. Det är därför viktigt att det finns en straffbestämmelse som gäller alla barn under 18 år.
Sverige är det första landet i världen som har ratificerat och värnar om barnkonventionen, kvinnokonventionen och våra lagar som gäller barn under 18 år. Varför blir ansvaret för föräldrarna helt plötsligt annorlunda för barn under 18 år? Föräldrar har ansvar för sina barn så länge de är under 18 år. Varför gäller det bara en 16-åring?
Remissen handlar om att det ska vara straffbart att gifta bort 16-åringar. Varför gäller det inte upp till 18 år? Länsstyrelsen är den myndighet som ger dispens. Jag har deras annons på hemsidan.
De jobbar för de ungdomar som inte fogar sig i tvångsäktenskap och arrangerade äktenskap. Det är väldigt bra. Några av dem som arbetar i teamen är mina kolleger. De menar att det är barn i åldern 16-18 år som far illa. Det finns många aspekter man måste tänka på. Jag vet att det är en svår problematik.
Därför behövs det skärpta lagar som gäller alla barn oavsett bakgrund. De universella principerna i de svenska lagarna måste gälla alla barn oavsett vilken bakgrund de har. I vårt land Sverige där man värnar om de principerna gäller de inte för alla barn.
Vi har en gradering med en 16-årsgräns för när äktenskap är förbjudet.
Amineh Kakabaveh (-):
Anledningen till att jag sade att jag inte var nöjd med svaret är att jag kan hänvisa till de olika remissinstanserna, som också har tyckt att straffbestämmelserna är för tillåtande när det gäller barnäktenskap och att åldersgränsen 16 år är för låg. Många tycker att den måste vara 18 år.
RFSU, Roks, Ungdomsstyrelsen och Sveriges kvinnolobby, för att bara nämna några exempel, föreslår också att bestämmelsen mot tvångsäktenskap med barn måste skärpas. Det enda sättet är att skärpa lagstiftningen för att helt enkelt skydda barn och ungdomar från övergrepp när det gäller tvångsäktenskap och barnäktenskap.
Jag själv kommer från ett land i Mellanöstern, och det är i många andra delar av världen, inte bara i Mellanöstern, Iran, Irak, Syrien och Nordafrika, som detta förekommer. Det är faktiskt många familjer, många klaner som gifter bort sina barn via arrangerade äktenskap för att helt enkelt lösa olika familjära angelägenheter. För att skapa fred använder man flickorna och pojkarna.
Detta sker även i vårt land, i Sverige. Som ministern nämnde är många barn skräckslagna under sommarloven och julhelgerna. Till stor del är sommaravslutningens tid tvångsäktenskapens tid. Det behövs nya resurser på plats.
Om en myndighet beviljar dispens för barnäktenskap är det konstigt utifrån olika aspekter. Jag möter kvinnor i dag som är i min ålder, så det här är inte ett nytt fenomen.
Detta problem har funnits, och det har inte bara med den gamla regeringen att göra, även om vi är självkritiska. Jag är själv här i dag från Vänsterpartiet. Man ska helt enkelt erkänna sina misstag. Men misstagen har inte skett bara tio år tillbaka.
Jag har faktiskt kolleger i min ålder - jag är 36 år - som blev bortgifta i Turkiet, i Syrien och i Nordafrika när de var 13 år, och de är svenska kvinnor. Jag menar att man inte bara kan skjuta över ansvaret på den tidigare regeringen.
Det här är vårt ansvar, oavsett vilken färg regeringen har och oavsett myndighet, skola, socialtjänst, polis eller åklagare, enligt den lagstiftning som finns och som vi värnar om. Lagstiftningen ska gälla alla barn, oavsett hudfärg, ögonfärg eller vilket land man kommer ifrån. Jag har grannar, åtta personer som bor tillsammans.
De bor hos sina svärföräldrar eller föräldrar tills de har fyllt 18 år trots att de är gifta och trots att de har barn. Därför registreras aldrig detta hos skattemyndigheten eller någon annan myndighet. Därför behövs det extra resurser för att skydda både tjejer och pojkar, för det är de som är vår framtid.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag skulle vilja börja med att tacka ministern för svaret. Det gläder mig att ministern håller med mig om att det är viktigt att öka kvinnors deltagande och inflytande i arbetet med att förebygga, hantera och lösa konflikter. Jag har ställt två frågor till utrikesminister Carl Bildt: Vad avser ministern att göra för att kvinnors deltagande ska öka i konflikthantering och fredsprocesser?
Vilka åtgärder avser ministern att vidta för att FN:s resolution 1325 implementeras i den rådande konflikten mellan Palestina och Israel? Ministern har gjort en rad redogörelser gällande vad andra organisationer och kvinnorörelser har gjort.
Beträffande regeringens ansvar nämner ministern inte de åtaganden som Sverige har gjort eller aktivt kommer att göra för att kvinnors deltagande i fredsprocessen i Palestina och Israel ska öka.
Tyvärr har både Sverige och EU totalt bortsett från FN:s säkerhetsråds resolutioner 1325 och 1820 i den aktuella och angelägna situationen i Gaza- och Palestinakonflikten - precis som tidigare. Det är inte första gången. Fru talman! Låt mig ta några exempel från Dagens Nyheter och annan press.
Organisationen Kvinna till Kvinna kritiserar utrikesministern för att han helt ignorerar kvinnor i sina tal, pressutskick, bloggar och framträdanden. I de totalt 25 tal av Carl Bildt som finns utlagda på UD:s hemsida nämns kvinnornas roll i fredsbyggandet endast en enda gång.
Av 276 pressmeddelanden om fred och säkerhet finns inte ett enda som berör kvinnornas situation.
Och under alla sina täta resor till konfliktregioner har Sveriges företrädare, utrikesministern, aldrig träffat några representanter för kvinnoorganisationer.
Det är helt skamligt för Sverige, som ska vara världens mest jämställda land. Man försöker lösa konflikter i andra delar i världen men har helt enkelt inte civilsamhälls- eller kvinnoperspektivet. Ministern lägger ansvaret på parterna i det konfliktdrabbade Israel och Palestina.
Kvinnor är i Mellanöstern, Afrika, Latinamerika och andra delar av Asien och världen i sig en riskfaktor för makthavande, eftersom dessa alltid är rädda för kvinnors uppror och vetande. Kvinnor har alltid osynliggjorts i alla sammanhang. Staterna har stor vilja till detta och gör det. De diskriminerar kvinnorna. I situationen i Palestina och Israel är kvinnorna och barnen de mest utsatta vi vet.
En palestinsk kvinnorättsaktivist sade till mig under Vänsterpartiets kongress: Amineh, visst är det farligt och hemskt med ockupation, men det är lika farligt med våld mot kvinnor och hedersrelaterat våld. Men det är knäpptyst när det gäller de frågorna.
Ministern nämner att Hamas och Palestina ska ta ansvar, men hur kan de göra det när man inte ens räknar kvinnor som hela människor i de här länderna? Kvinnan är halv: hon kan äga hälften så mycket som en man och är värd hälften så mycket i vittnesrätt och arvsrätt. Hur kan man involvera dem i de här processerna?
Amineh Kakabaveh (-):
Jag är oerhört glad över debatten här i dag. Jag hoppas den kommer att fortsätta. Man kan inte prata så mycket på fyra eller åtta minuter. Man kan lyfta upp några frågor och några aspekter. Man lägger ansvaret på två parter som tidigare i år har varit i krig. Det är inte så svårt att se i tv-rutorna.
Vilka som är med i fredsprocessen när ministrar från EU, USA och andra ministrar kommer till andra delar av världen? Jo, det är män. Det är män som skakar hand. Där har vi också vår utrikesminister och Sveriges företrädare. Man glömmer bort det. Det är jätteviktigt att komma ihåg det. Var är kvinnorna när vi är vid sittande bord?
Det behöver inte bara vara när man löser konflikter utan också när man kommer och träffar människor och frågar hur systemet fungerar. Jag går tillbaka till det jag tidigare lyfte fram om olika delar i världen. Jag själv är från Mellanöstern. I de länderna föds man som kvinna tyvärr som halv människa. Det är lagligt.
Du är aldrig som kvinna hel och fullständig eftersom du alltid har en överförmyndare över dig. Hur skulle kvinnor kunna delta i en fredsprocess med en sådan attityd och sådana värderingar? Det handlar om politik och manliga arenor. Det är tyvärr så.
Det är viktigt att ta på sig de feministiska glasögonen så fort man är ute ur landet så att man verkligen ser sin roll. Det handlar om de aspekter som ministern lyfter fram. Sverige har en jätteviktig roll med tanke på att regeringen har en konkret handlingsplan för genomförande av resolutionerna. Man kan tala om resolutionerna i sig och säga att det finns det och det.
Men det spelar ingen roll att det finns svart på vitt om man inte genomför dem. Det är det viktigaste. Det viktigaste är inte att de finns utan hur man i det praktiska arbetet ser till att det verkligen löser sig. Jag själv tror på det civila samhället. Kvinnor är hälften av befolkningen i varje land. I många delar av världen är de i majoritet, eftersom männen dör i krig.
I Gaza, Palestina, Iran och Irak och också i Afghanistan är kvinnor i majoritet. Men i de länderna hörs och syns de inte. De osynliggörs av sina regeringar. Det är därför som man ropar här: Tryck på! Tryck på när Carl Bildt, någon annan minister eller Fredrik Reinfeldt kommer!
Tryck på när nu Sverige ska bli ordförande i EU! Tala om att det är viktigt med kvinnors röst i alla krigsdrabbade länder, och i det här fallet Gaza, Palestina och Israel. Det är det civila samhället som blir lidande.
Det går inte att tala om två parter eftersom de inte är jämbördiga. Palestina skyddar sig samtidigt som man förtrycker kvinnorna. Det handlar om Israel med sin makt och den struktur som också struntar totalt i kvinnorna. Det är väldigt ojämbördiga parter vi talar om.
Det är mycket olyckligt att man inte ser kvinnornas situation där, hur det är och i vilken utsträckning de själva är förtryckta.
Amineh Kakabaveh (-):
Det är roligt och framför allt viktigt att prata om kvinnors möjligheter att påverka sitt eget liv, sitt eget land och fred och säkerhet. Jag tycker inte att man ska nöja sig med att utbilda kvinnor och skicka kvinnor som kör lastbil. Men självfallet är det viktiga exempel.
Jag ska ta ett exempel när det gäller Irak och biståndet. Jag brukar åka till Irak några gånger om året, till den kurdiska delen. Där finns massor med organisationer från västvärlden som stöder kvinnoorganisationer. Men kvinnornas deltagande i politiken och i den demokratiska processen är tyvärr väldigt liten. Varför?
Talabani, Barzani och den irakiska regeringen säger till kvinnorna: Nu har ni makt! Ni jobbar faktiskt. Ni jobbar inom de här kvinnoorganisationerna. Det är bara kvinnor som jobbar med det, och det ska man nöja sig med. Man måste se det hela i det perspektivet. Det är inte bara en enda sak, utan man måste ha ett helhetsperspektiv på bistånd när det gäller kvinnor och det civila samhället. Det är viktigt.
Det är likadant i Afghanistan och säkerligen också i Palestina. Där har jag inte varit, men jag hör ju att det finns så många starka kvinnor i Iran, Irak, Palestina, Israel och även i Afghanistan. Men när de inte får vara sig själva och inte får någon arena att träda fram på som representanter för starka kvinnor blir de passiva och ska skyddas.
Då blir det som ministern lyfter fram - Carl Bildt skyddar kvinnorna. Självfallet ska de som behöver skydd också skyddas, men kvinnor ska inte vara passivt agerande utan mer aktiva.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar ministern för svaret. Jag skulle vilja börja med att ta upp ett par exempel från när vi hade rödgrön majoritet här i riksdagen på hur situationen såg ut i kommuner och landsting. Under den förra rödgröna mandatperioden i Stockholm fick man ett SL-kort som norm i biståndet.
Månadskort för den lokala trafiken ingick i normen för dem som uppfyllde villkoren för bistånd. Med den borgerliga majoriteten är detta inte längre en självklarhet. Så snart högern tog över makten tog man bort månadskortet från normen utan att ens ha beslutat om nya riktlinjer.
Många stockholmare blev fångar i sina stadsdelar, och de har inte längre råd att åka tunnelbana och buss för att handla, gå till doktorn, hälsa på vänner, följa med sina barn till simhallen eller ta del av det kostnadsfria inträdet på stadens museer.
Särskilt besvärligt har de det som är utan rätt till ersättning för resor med kollektivtrafik och som bor i områden där det knappt finns en riktig mataffär och där man måste åka kollektivt eller med bil för att till exempel köpa kläder och medicin. Inte ens alla arbetslösa får månadskort för att kunna ta sig till Arbetsförmedlingen eller gå på anställningsintervjuer.
Många har inte dator hemma utan använder Arbetsförmedlingens datorer för att söka jobb, uppdatera sin cv och kolla e-posten för att se om de fått svar på jobbansökningar. Herr talman!
Vi anser att bistånd till lokala resor med kollektivtrafik eller, där det inte fungerar, med bil för att kunna ta del av offentlig och kommersiell service, kultur och fritidsaktiviteter ska garanteras enligt riksnormen för både ungdomar och vuxna. Särskilt viktigt är det ur ett barnperspektiv. Barn behöver ofta en vuxen med sig för att kunna delta i olika aktiviteter.
En sådan förändring gynnar alla som bor i samhällen eller stadsdelar med begränsad service, oavsett om de lever i storstaden eller i glesbygden. Herr talman! Man kan fråga sig varför just lokala resor ska vara en fråga för kommunerna. Ministern kan väl förklara varför vissa ändamål ska lagregleras och inte andra.
Varför är det viktigare att lagreglera rätten till arbetsresor än rätten till att åka och handla mat, köpa medicin på ett apotek, besöka en vårdcentral, ett bibliotek eller en simhall med sina barn? Det är många fler än de arbetslösa som får ekonomiskt bistånd.
De som är arbetslösa och söker jobb kan enligt lagen få resorna betalda, vilket är mycket bra. De som får arbetsresor kan samtidigt använda respengarna till andra ändamål, vilket är bra. Men de som är sjuka, inte är arbetsföra, de strukturellt diskriminerade, kan aldrig få några arbetsresor.
De behöver laggaranterade lokala resor för övriga ändamål på samma sätt som de arbetsföra.
Amineh Kakabaveh (-):
Låt mig belysa några statistiska uppgifter från Stockholms stad vad gäller SL-kortet för att få lite klarhet i detta. Det är inte självklart att barnperspektivet verkligen alltid tas hänsyn till.
Enligt FN-stadgan och den svenska lagstiftningen ska barnperspektivet vara i centrum i alla beslut vi politiker fattar samt vid beslut på myndigheter. Tyvärr är det inte så i verkligheten.
Enligt Utrednings- och statistikkontoret är konsekvensen av den förda politiken - om man tar Stockholm som exempel - att i december 2006 hade 86 procent av hushållen med ekonomiskt bistånd i Stockholms stad registrerade utgifter för SL-kort medan den siffran i november 2008 vara nere i 48 procent.
Andelen hushåll med ekonomiskt bistånd som får räkna med SL-kort i normen varierar kraftigt mellan Stockholms stadsdelar, beroende på var jobbtorgen finns. Låt mig ge ytterligare några exempel. Snittet för hushållen är 48 procent. Minst andel hushåll med SL-kort finns på Södermalm där andelen är 29 procent.
I Rinkeby och Tensta är andelen 36 procent. Högst andel hushåll med SL-kort finns i Enskede, Årsta och Vantör. Vad gäller hemlösa där är andelen 59 procent. De människor som under förra mandatperioden fått bistånd för kollektivresor står utanför denna möjlighet och är därmed instängda i sina områden.
Om man är arbetsför kan man få den möjligheten, även om det inte alltid är en självklarhet, men de människor som inte kan arbeta, som är sjuka, drabbas av segregation och utanförskap. Samtidigt har ju regeringens ambition hela tiden varit att arbeta och kämpa mot utanförskapet, som ju är ett allvarligt problem.
Både ur kvinnoperspektiv och barnperspektiv ser man att det är kvinnorna som är bundna till dessa områden. Det kostar till exempel 80 kronor att ta sig in till centrum och tillbaka från Norsborg, Tensta, Rinkeby. Det är ett stort dilemma också för en familj.
Som socialarbetare har jag blivit vittne till att man först skickat barnen för att se att inte konduktören finns på plats så att föräldrarna sedan kunnat gå förbi spärren. Det är de tvungna till eftersom barnen vill åka till stan, simhallen eller andra fritidsaktiviteter.
Om man har ambitionen att bekämpa arbetslöshet, utanförskap och segregation är det kontraproduktivt med en politik som gör att människor inte kan få möjlighet att ta del av det som finns i storstaden Stockholm eller någon annan ort.
Det gäller även glesbygden där man inte har möjlighet att ta sig till en större ort för att köpa medicin och kläder. Det är alltså inte en självklarhet även om man säger att det ska vara så enligt riksnormen. Verkligheten är alltid annorlunda.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tror att socialtjänsten i alla tider har gjort en väldigt individuell bedömning, inte bara under den här mandatperioden. Man utgår från den lagstiftning som finns. Men lagstiftningen tolkas på olika sätt. Det kan vi också förstå.
Dessutom är det med tanke på den ekonomiska situationen för många stadsdelar och många kommuner, både i Stockholm och i andra delar av landet, så att man ser över situationen när det gäller att betala bistånd enligt socialtjänstlagen. De som är hårdast drabbade är de sjuka och icke arbetsföra.
Vi pratar hela tiden om att det är jättebra att många människor är i arbete. Men det är inte dem vi pratar om i dag, utan om dem som inte har den möjligheten utan är sjuka. Detta har man dragit in. Det är inte heller så att alla har kommit in på arbetsmarknaden. I Botkyrka beräknas 2 000 under det här året och nästa, och 15 000 ska komma tillbaka till socialtjänsten.
Det är korttidsanställda och visstidsanställda, särskilt ungdomar och framför allt människor med invandrarbakgrund. Det är lite olyckligt. Det är inte att bekämpa utanförskapet utan att verkligen medverka till det. Är man inte i de här stadsdelarna vet man inte heller hur det är. Jag sitter i stadsdelsnämnden i Skärholmen. Jag vet.
Den stadsdelen är kanske inte lika hårt drabbad som andra stadsdelar på grund av att Jobbtorget finns, och där är man också enig till både höger och vänster om att det är viktigt att barnen och föräldrarna ska få möjligheter. Men enligt den statistik som jag har är det ingen självklarhet, tyvärr.
Amineh Kakabaveh (-):
Först vill jag tacka utbildningsministern för svaret. I ett sekulärt och demokratiskt land som Sverige förväntas alla dess invånare omfattas av normen om allas lika värde och lika behandling. Sverige är ett av de första länderna i världen som har antagit och implementerat FN:s barnkonvention i sin lagstiftning.
Barnperspektivet innebär att alla barn och ungdomar, oavsett ursprung och kön, har rätt till utbildning, lek och utveckling. Vidare har de rätt till skydd mot alla former av övergrepp, psykiska såväl som fysiska.
Barnperspektivet finns implementerat i den svenska skolans värdegrund som följaktligen vilar på ett fundament av demokrati, mänskliga rättigheter och allas lika värde.
Skolans arbete kring pojkars och flickors lika villkor utgår ifrån att jämställdhet är en demokratisk och mänsklig rättighet i enighet med FN:s konvention om de mänskliga rättigheterna och konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor. Barns rätt att själv bilda sin egen identitet fri från religiös indoktrinering borde vara given.
Religionen får aldrig tillåtas komma in och styra barns och ungdomars utveckling, liv och hälsa, men det är ett faktum att religionen har en stor påverkan på barns liv i dagens Sverige. Enligt skollagen ska verksamheten i skolan utformas i överensstämmelse med grundläggande demokratiska värderingar.
De som verkar inom skolan ska särskilt främja jämställdhet mellan könen samt att aktivt motverka alla former av kränkande behandling. Enligt skollagen är alla barn mellan 7 och 16 år skolpliktiga. Undervisningen i grundskolan är obligatorisk för alla barn i Sverige, men tyvärr gäller inte det i dagsläget.
Ingen har rätt att hindra att barn deltar i obligatorisk undervisning, inte ens barnens föräldrar. Men att så sker är en självklarhet för många barn och ungdomar då de inte får delta i vissa lektioner, till exempel sex- och samlevnadslektioner.
I läroplaner för grund- och gymnasieskolor stadgas att undervisningen ska vara icke-konfessionell, det vill säga icke-religiös. Religionen är missionerande, och det ingår i deras verksamhet att övertyga andra människor. Det vet vi, ministern.
Man kan fråga sig om det ur elevens perspektiv är någon skillnad om påverkan sker under lektionstid eller på rasten. Syftet är detsamma, att eleverna ska anamma en viss trosinriktning. Möjligheten för eleverna att själva ta ställning blir starkt kringskuren. Herr talman!
För barn i förskolan finns inget skydd alls mot religiös indoktrinering, och med regeringens politik kommer ännu fler tveksamma verksamheter för barn i förskoleåldern att kunna etableras med hjälp av skattemedel.
Verksamheten i de religiösa skolorna handlar inte bara om religionens förkunnelse och att få barnen att bekänna sig till en ideologi. Jag vill ställa en fråga till ministern. Ministern har själv i olika sammanhang sagt att han är emot det religiösa och kommer att begränsa det. Jag var på debatten i Almedalen. Vad anser ministern själv om detta?