KBLab/rixvox huggingface dataset:
Börje Vestlund (S):
Får jag börja med att säga att jag inte har ställt mina frågor med anledning av Stockholmsregionen. Jag vill betona det. Frågorna är inte ställda så. Jag skriver "inte minst" i Stockholmsregionen i en av mina frågor. Den andra handlade om miljöministerns uppfattning om vad just Klimatberedningen hade kommit fram till. Jag vill betona det. Sedan har jag bara fått svar på detta med Stockholmsregionen.
Det tycker jag vittnar om hur regeringen hanterar det här snarare än om hur vi hanterar det. Till slut nämner Åsa Torstensson att vi behöver en ny kollektivtrafiklagstiftning. Jag tror att alla vi som sitter i den här salen är överens om det. Det var det jag ställde frågor om.
Det är det vi borde ha ägnat debatten åt i stället för att gräla om de närmaste tio årens investeringsplaner. Hur ökar vi kollektivtrafikresandet? Den frågan fick jag inget svar på. Där är Åsa Torstensson mig svaret skyldig. På vilket sätt stimulerar man kollektivtrafikresandet? Det fick jag tyvärr inte heller svar på.
Åsa Torstensson säger att Socialdemokraterna inte inser att bra vägar är viktiga för kollektivtrafiken. Det måste Åsa Torstensson ha drömt att vi har sagt. Det har vi aldrig påstått.
Jag har ganska lång erfarenhet av bland annat kollektivtrafikfrågor inom socialdemokratin, och jag har aldrig hört att någon har uttryckt det. När man pratar om investeringar finns oftast fokus på spårsidan eftersom det är fler än kollektivtrafiken som använder vägarna. Av någon anledning har man inte varit riktigt tydlig med att de behövs för kollektivtrafiken.
Det är inte någon speciellt socialdemokratisk uppfattning. Slutligen vill jag också säga att Moderaternas kollektivtrafikpolitik är ganska nyvunnen. Det var inte alls så många år sedan de sade att kollektivtrafiken inte alls behövs.
Börje Vestlund (S):
Jag ber att få tacka för svaret. Det här var ju verkligen ett svar som ger besked. Däremot delar jag naturligtvis inte statsrådets uppfattning. I mina kontakter har jag tagit del av att det är vad taxinäringen vill. Jag tycker att det är beklämmande att vi har ett statsråd som inte vill göra något åt taxifusket.
Jag tycker att det är mycket beklagligt. Det är allvarligt, och det gör inte att vi får ett seriöst företagande här i landet. Statsrådet säger att det inte skulle vara förenligt med grundläggande dataskyddsprinciper.
Det går väl att hitta en annan lösning på just det problemet. De seriösa företagen tömmer ju taxametrarna i dag. Det gör inte de andra företagen, eftersom det inte finns någon regel om det. Sedan går Åsa Torstensson in i en mycket intressant diskussion och säger att det här skulle vara en aktivitet för att minska företagens regelbördor. Man vill i alla fall inte påföra mer.
Det säger den regering som har påfört flest och avskaffat minst regler på väldigt länge. Ni kan väl knappast slå er för bröstet och säga att ni har lyckats med den politiken. Jag ska efter den här interpellationsdebatten på ett seminarium om regelförenklingar med Näringslivets regelnämnd.
De har inga vackra ord att säga om det antal regler som den här regeringen har infört och avskaffat. Det här är bland de högsta nivåerna vi har haft på mycket länge. Jag behöver inte gå in särskilt mycket mer på mitt område i näringsutskottet, men det är faktum. Det har också redovisats från Näringslivets regelnämnd.
Jag ska inte dra in andra statsråd i detta, men jag hade en exakt likadan debatt i tisdags. Den handlade om kassaregister.
Jag kan bara konstatera att den här regeringen i så fall återigen måste ha rekord i att, i stället för att införa ordentliga regler som gör att seriösa företagare kan konkurrera på en sund marknad, underlätta för fuskare att klara sig fram i näringslivet.
I stället avstår man från att införa de regler som inte jag har hittat på - om jag hade hittat på dem hade jag förstått om statsrådet hade varit emot dem - utan som branschen har efterfrågat under mycket lång tid. Detta vill statsrådet inte se.
Jag tycker att det är beklämmande i den situation som vi befinner oss i, och när vi vet att taximarknaden är en av dem som det finns mest oseriösa företagare i. Vi vet genom mätningar från bland annat skattemyndigheten att det förekommer väldigt mycket fusk i denna bransch.
Men redskapen för detta verkar statsrådet över huvud taget inte vilja ta i. Uppenbarligen står statsrådet på fuskarnas sida.
Börje Vestlund (S):
Det är naturligtvis inte det enda förslaget som jag har förespråkat heller, men det är ett av de medel som statsrådet har på sitt område att kunna reglera. Det är därför jag också har tagit upp det i det här sammanhanget. Självklart är polisresurser viktiga för att klara det här.
Det finns andra saker som man förmodligen också behöver göra - enklare skattedeklarationer med mera - men det är inte statsrådet som ansvarar för detta, och därför har jag valt att ställa frågor om de saker som statsrådet ansvarar för i den här interpellationen. Med en dåres envishet hävdar Åsa Torstensson att det enkla sättet är att slå av taxametern. Ja, det är sant. Det är riktigt sant. Det är det enklaste sättet.
Men problemet är att kassaregister som är riggade och taxametrar som inte läses av och som man inte kan fuska med har inneburit att vi som vanliga konsumenter kan tro att vi har gjort en korrekt affär, och sedan visar det sig att den i verkligheten är svart som natten. Det är ju det som är problemet.
Jag är helt övertygad om att det alltid på marginalen kommer att finnas sådana som åker taxi och betalar svarta pengar rent av, men då vet de i alla fall att det är svarta pengar. Det gör inte saken bättre, men det gör i alla fall att man åtminstone är medveten om det. Det är man inte alltid som det ser ut i dag. Det är ju branschen som kräver det här. Det är inte bara jag.
Åsa Torstensson hänvisade bland annat till Ekobrottsmyndigheten. Även de har i sitt remissvar sagt att detta är någonting som man gärna ser som en lösning för taxibranschen. Men uppenbarligen är det så att Åsa Torstensson inte är intresserad av att lösa de här problemen på ett sätt som är bra för hela taxibranschen.
Börje Vestlund (S):
Det finns anledning att i vissa ämnen återkomma med jämna mellanrum. Ett sådant ämne är hatbrott.
Även om man har lagt om systemet för att mäta hatbrott vet vi att det har varit problem med att dessa brott inte har synts. Vi vet att de har utretts dåligt. Inte minst när det har kommit till rättegång har man inte bevakat detta. Det finns undantag.
Stockholms läns polisdistrikt har varit duktiga på detta. Det finns också exempel från bland annat Kristianstad där man har tagit itu med detta.
Det som är allvarligt är att även om statsrådet nu påstår att man inte har avskaffat hatbrottsutbildningen vid Polishögskolan har ändå den omorganisation som har varit och som har inneburit att man har stoppat in en annan del medfört att den blandats upp med fler bitar.
Det har inneburit att man också har minskat betoningen på hatbrott till förmån för annat, till exempel diskrimineringsbrott. Därför känner man inte längre att man har samma stöd. Det är inte längre samma prioritering av hatbrott som tidigare. Det är också gott och väl att man tänker att det ska finnas en redovisning.
Vad är det då som ska framgå av redovisningen? Vad är det som kvantifieras? Jag är helt övertygad om att om man får ett uppdrag kommer man också att säga att man har utfört det, men värdet av det kan vi se först när vi vet vad som kvantifieras. På vilket sätt har man arbetat med hatbrotten?
På vilket sätt har man utvecklat det? Detta tycker jag är oklart i det här sammanhanget. Visst är det bra med utvecklingsarbete, men fortfarande ökar antalet hatbrott.
De konkreta åtgärderna från regeringens sida inskränker sig till ganska få saker. Man ska göra en redovisning, och man anser att det prioriteras. Men på vilket sätt gör man det, och hur ska man kunna arbeta med hatbrotten i framtiden? Det skulle jag vilja veta.
Börje Vestlund (S):
Låt mig stanna upp vid detta med statistiken. Jag reagerade naturligtvis också kraftigt när man kunde se en ökning med 50, 60 eller 70 procent. Alla kloka inser att det inte har varit en så kraftig ökning på bara ett år, utan det har att göra med att man har ändrat i statistiken.
Men jag tror ändå att vi i det här sammanhanget kan anta att det har varit en ökning och att det blir vanligare och vanligare. HBT-personer blir mer och mer öppna, inte bara i storstäderna utan också på fler och fler håll i landet.
Detta lockar naturligtvis fram kriminella gäng som kan vara intresserade av att skada HBT-personer. I det här sammanhanget kan man se både positivt och negativt, och det tror jag att vi är överens om.
Naturligtvis är det viktigt att det finns bra exempel på att man har börjat arbeta med de här frågorna. Jag kan ge beröm - om det är till den nya regeringen eller till den gamla kan diskuteras - för ett fall i Kristianstad som var ett bra exempel på hur man ska arbeta med hatbrott.
Där hade man haft främlingsfientliga gäng som hade gått fram ganska hårt. Där anmälde man hatbrott, och det höll. Det är på det sättet man ska arbeta med sådant här. Men det är kvantifieringen av hur många fall där man använder begreppet hatbrott och hur man tar fram det ur polisutredningarna som är det viktiga.
Jag kan inte se något av detta i redovisningen. Ansatsen kan måhända vara bra, men hatbrotten fortsätter trots allt att utvecklas och bli fler. Kanske ska vi, som justitieministern säger, se det som positivt att fler vågar anmäla. När det gäller just hatbrott är det ju egentligen inte ett hatbrott utan en misshandel som man anmäler.
Sedan är det personalen, det vill säga polis och åklagare, som ska bedöma om det är ett hatbrott eller inte. Därför blir det en lite annorlunda debatt än den som ledde till att vi fick högre kompetens om till exempel våldtäkter för ett antal år sedan. Då ökade antalet våldtäktsanmälningar, men då anmälde man verkligen våldtäkter. Här är det fråga om ren misshandel eller andra typer av grova våldsbrott.
Där kan jag inte se av statsrådets redovisning om det har ökat eller minskat eller på vilket sätt det går att se en utveckling av att man faktiskt använder sig av möjligheten som man fick för ett antal år sedan. Där ser jag inte vad som har hänt. Jag ser inte heller vad som har hänt när det gäller om man har gjort någon utvärdering av utbildningen på Polishögskolan.
Ger den samma kunskaper och samma möjligheter att få utbildning i de här frågorna? Det gäller också rättsväsendet i övrigt. Har man startat med utbildning där? Jag delar även där statsrådets uppfattning.
Det handlar inte bara om dem som går på Polishögskolan utan naturligtvis också om alla poliser som finns där ute redan i dag, alla åklagare som finns i verksamheten i dag och alla domare som finns i verksamheten i dag. Det är den största gruppen som behöver ha utbildning och kunskap om detta. Har man sett till att de har fått utbildning? Jag tycker inte att det framgår klart.
Börje Vestlund (S):
Det var just att detta var så viktigt som jag hörde Maud Olofsson säga i valrörelsen och före valrörelsen. Men ändå är det så när Maud Olofsson kommer till makten att 95 av 150 förslag innebär fler regler och inte minskade regler. Regelbördan har ökat under Maud Olofssons tid. Det är inte så att den har minskat.
Det är en sak att man ville ha organisationen på plats och arbeta för att minska bördan. Men den har ökat, fru talman, och inte minskat. Då måste man fråga sig om det stämmer när man har ökat regelbördan med 95 av 150 förslag. Hur är det då med den berömda handlingskraften? Var tog den i så fall vägen? Det är gott och väl att få en organisation på plats.
Men någon gång måste det inte bara handla om organisation. Det kan inte bara handla om formen. Det måste också handla om de konkreta förslagen. Dem kan man se på en lista. Jag kan för övrigt informera statsrådet om att Näringsdepartementets lista inte finns utlagd på hemsidan.
Det gör de flesta andra departements men tyvärr inte de från Näringsdepartementet och Jordbruksdepartementet som är rätt väsentliga i de här sammanhangen. Maud Olofsson säger att vi vill höja skatter för företagen.
Hur kan Maud Olofsson säga det när det första hon gjorde var att höja arbetsgivaravgifterna för alla företag för att sedan dela ut lite här och lite där? Vad får de företag som inte kommer att omfattas av sänkningen av arbetsgivaravgifterna för incitament att anställa och driva sina företag vidare?
Detta är ingenting som generellt sett ger företagen en bättre situation. Låt mig också säga en sak som jag inte hann med i mitt förra anförande. Det är väldigt lätt att säga att man ska minska regelbördan. Men när man tittar vad man har gjort sedan konsekvensförordningen trädde i kraft den 1 januari 2008 är det ganska oklart på vilket sätt det minskar reglerna.
I något fall säger man att det gör det. Företagen uppfattar det inte så. Det gäller till exempel fjärrvärmepropositionen. Där uppfattar företagen att de får en ökad regelbörda. De får mer av statistikuppgifter och mer av att redovisa i förhållande till vad de har i dag. På vilket sätt kan man då säga att man förenklar för företagen när man inför ett nytt regelverk?
Maud Olofsson tog upp att det skulle bli enklare för de sociala företagen. Det är mycket möjligt att det blir det. Men vi har inte sett någonting av det. Vi kan inte se någonting av på vilket sätt de sociala företagen eller något annat företag skulle få en mycket bättre situation.
Vi kan hela tiden konstatera att det enda vi vet med säkerhet är att regelbördan har ökat för företagen sedan Maud Olofsson blev näringsminister och inte minskat. Det är det som på något sätt är pudelns kärna. Man pratar och pratar och pratar. Men man kan inte prata bort regler, fru talman. Regler måste minskas genom att man ändrar regelverk.
Man kan inte bara säga att de ska minska, för då försvinner de inte. Man måste komma med konkreta förslag på hur man ska få bort dem, och det har vi sett väldigt lite av så här långt i alla fall.
Börje Vestlund (S):
Man ska inte kommentera dem som inte har ytterligare replikrätt, men låt mig säga en sak. Jag roade mig häromdagen med att gå in på företagarorganisationernas hemsidor apropå det som Lars-Ivar Ericson sade om den företagsfrämjande politiken. På många sidor står det ungefär så här: Vi tror fortfarande på regeringen, men nu börjar det snart bli dags att leverera.
Det är en sammanfattning av det som står på många sidor - jag ska inte säga på de flesta, för jag har inte gjort någon statistisk undersökning. Men det står så på väldigt många sidor. Jag tror också att strukturellt arbete ger effekt. Där är vi överens, Maud Olofsson och jag. Men det innebär att man inte bara kan ägna sig åt strukturer. Någon gång måste man sätta i gång och leverera.
Nummer ett av det som Näringslivets regelnämnd har sagt är: Sedan regeringen tillträdde har reglerna blivit krångligare. Nummer två är: Med de förslag som eventuellt kan komma minskar regelbördan med 10 miljarder. Det är vad Näringslivets regelnämnd har sagt. Det måste man vara tydlig med. Jag tänker inte ta diskussionen om hushållsnära tjänster i sak.
Men vi kan konstatera att man inte kan säga att man inför lite nya regler bara för att det är bra för företagen. Då har man de facto tappat fokus på hela debatten. Det tredje som jag tycker är viktigt att komma ihåg är att långtidsarbetslösheten bland ungdomar ökar, fru talman. Den minskar inte.
Det finns mycket att säga om det, men det är inte riktigt det som är ämnet för den här debatten. Den handlar snarare om hur vi ska få ned regelmängden för företagen. För vår del innebär det att vi tycker att man ska minska reglerna med 25 procent. Vi tycker att det är en viktig fråga.
Däremot kan vi aldrig ställa upp på en politik där man har en regering som bara ägnar sig åt organisation och inte konkret åt vilka regler som ska tas bort.
Börje Vestlund (S):
Jag har bara två talarminuter så jag får skynda mig. De debatter som Lars-Ivar Ericson hänvisat till lyssnade vi också på. De handlade om hur många kronor man satsade i det här sammanhanget. Där har den nuvarande regeringen inte varit de som drivit upp beloppet. Snarare finns det väl anledning att se över hur man ska saluföra Sverige.
Stora insatser gjordes även under förra mandatperioden men kanske inte på just Indien och Kina, utan det handlade mycket om bland annat Japan och Sydkorea. Jag tycker därför att det finns anledning att föra ett resonemang om detta. Som storstadsbo måste jag faktiskt få säga att de stora turistströmmarna i vårt land, herr talman, trots allt inte gäller landsbygdsturismen.
Även den går det att utveckla, men det är i våra stora städer som vi i varje fall i internationella sammanhang har vår turism. Det måste vi ha klart för oss. Man säger: Visst ska vi ha stora evenemang. Det är jättebra. Också vi i oppositionen håller verkligen med om det.
Men då kan man ställa frågan varför regeringen inte stöttat friidrotts-EM i Göteborg och skidskyttet i Östersund. Det är lätt att säga att det är jätteroligt med sådana evenemang; det tycker nog alla. Men varför stöttar man inte dem? Varför ska regionen i fråga behöva ta hela det ansvaret? Maud Olofsson och jag har så många gånger diskuterat frågan om regelförenklingar, men jag återkommer gärna med en interpellation om det.
Här handlar det om hur man ska samverka med branschen, men det tänker jag inte ägna så mycket mer tid åt. Däremot vill jag ägna tid åt följande. Om nu Sverige ska saluföras kan man fundera över varför insatserna minskas när det gäller norra Polen och när det gäller Tyskland och varför man lägger ned så att vi missar möjligheterna att göra detta på ett naturligt sätt genom våra ambassader.
Börje Vestlund (S):
Jag vill tacka statsrådet för att vi kunde ta den här debatten så pass snabbt med tanke på all kommunikation mellan regeringen och riksdagens centralkansli. Att vi kan få till stånd debatten är bra av flera skäl. Ett skäl är den felaktighet jag hittade efter att jag hade skrivit interpellationen; på grund av den felaktigheten drog jag tillbaka interpellationen.
Jag kunde dock inte i min vildaste fantasi drömma om att situationen skulle vara så radikalt förändrad när jag rättade till felaktigheten och sedan lämnade in en ny interpellation. Jag tänker framför allt på de 71 fall av aids som upptäckts, varav 53 inte ens visste om att de hade aids.
Det är mycket, mycket alarmerade, och vi måste därför ha en rejäl diskussion om hur vi på bästa sätt kan förebygga hiv och aids.
Låt mig också säga, herr talman, att vi i vårt land framför allt på 80-talet, men även i början av 90-talet, var framgångsrika, kanske mest framgångsrika i Europa, på att förebygga och få fram bra metoder för hivprevention.
Det fanns egentligen ingenstans där riskgrupper träffades, möttes eller umgicks, som man inte fick information om säkrare sex. Så är emellertid inte längre fallet sedan ett antal år tillbaka, vilket naturligtvis beror på att det inte finns resurser i samma utsträckning. Det finns också anledning att titta på smittskyddslagen, som jag frågat om.
Finns det i detta sammanhang anledning att fundera över ifall de 53 fall som i många år kunnat bära på smitta avstått från att testa sig, från att undersöka om de verkligen hade aids, på grund av den repressiva lagstiftningen? Och finns det i så fall anledning att fundera över hur vi ska hantera detta?
Det har statsrådet inte svarat på. Den andra fråga som jag tycker att statsrådet viftar bort rätt så rejält är frågan om möjligheten att testa sig. En av de saker som vi var tydliga med under 80- och 90-talen var möjligheten till lättillgänglig testning. Det skulle vara lätt att testa sig.
Man skulle kunna göra det när man var orolig för sig själv, och man skulle kunna göra det anonymt. Detta är helt och hållet borttaget på de allra flesta håll i landet. Det finns fortfarande kvar på sådana ställen som Venhälsan och Sesammottagningen, men i övrigt finns inte den möjligheten. Man måste ha remiss från en läkare.
Jag trodde att den vårdcentral som jag hade kontakt med kanske hade striktare regler, men det verkar vara en ordning som råder överallt. Detta är allvarligt, eftersom hivsmittan samtidigt ökar. Hivsmittan har ökat med 80 procent bland män som har sex med män.
Det är den största ökning som över huvud taget har skett, vågar jag påstå, förutom när den debuterade naturligtvis. En annan fråga är hur man går vidare med preventionen. Här påstår statsrådet att man ger en del pengar. Men fortfarande är min konkreta fråga: Vad är det man ska göra konkret?
I går ställde RFSU ett krav på att man skulle ha en nationell kampanj mot hivsmitta. Det vore väl ett sätt att ta itu med här. I dag har man en regering som inte vill göra någonting åt de här frågorna. Därför är det viktigt att vi får debattera dessa frågor på ett bra sätt.
Börje Vestlund (S):
Nu är det så att det är Maria Larsson som sitter i regeringen. Det är Maria Larsson som ska komma med de skarpa förslagen, det är Maria Larsson som har myndigheterna i sin hand och det är Maria Larsson som har Regeringskansliet i sin hand. Jag tror inte att man skulle kunna avkräva ett oppositionsparti att det skulle ha samma apparat bakom sig för att kunna vidta de åtgärder som behövs i varje sammanhang. Det är ganska svårt.
I det här fallet är det någonting nytt som har hänt. Det är ingenting som har tickat på och vuxit sakta men säkert. Jag har debatterat de här frågorna med tidigare ministrar. Jag har varit kritisk även mot den socialdemokratiska regeringen, för den gjorde kanske inte tillräckligt mycket.
Men i de debatterna hade jag ganska lite på fötterna, för då hade ökningen inte varit så dramatisk som den har varit framför allt under 2007. Det är nya fakta. Det är 71 nya aidsfall. Vi har inte haft nya aidsfall på många år tack vare bromsmedicinerna.
Ändå säger Maria Larsson: Vi ska utvärdera, vänta och se. Vi ska behandla de här människorna och kanske ett antal tillkommande människor - jag hoppas att det inte är så, men risken är stor - med bromsmediciner. Att äta bromsmediciner är ett problem.
En gissning från min sida är att en av orsakerna till att man har fått mindre respekt för hiv är att man tror på bromsmedicinerna. Men att äta bromsmediciner är ett helvete. Det kan jag lova statsrådet. Maria Larsson säger att man ska återkomma och att man ska ha de här konferenserna. Man kan naturligtvis avvakta.
Det är riktigt som Maria Larsson säger: Man måste rikta kampanjer eller information till varje grupp. Det är väldigt viktigt. Men det är just det som har stannat upp. Det är just där det nästan inte händer någonting. Man har inte resurser för att kunna nå ut till respektive grupp på det sättet.
145 miljoner är mycket pengar, men sanningen om hivpreventionen är att det successivt under ett antal år har blivit lite mindre pengar - inte väldigt mycket mindre, men mindre. Det har gått ned för varje år som har gått. Detta är ett bekymmer när det gäller hivpreventionen. Maria Larsson kan inte presentera konkret vad det är man ska göra.
Man ska ha konferenser och man ska utvärdera, men hur många till ska bli smittade innan Maria Larsson förstår att det här är allvar? Det handlar om att bejaka sex men samtidigt se till att människor kan skydda sig.
Den kritik som har riktats mot smittskyddslagen har handlat om precis det som jag försöker ta upp här: Finns risken att människor inte vågar testa sig och undersöka om de är smittade på grund av att de kommer in i det ganska restriktiva systemet?
Det innebär att man kan bli insydd på nästan hur lång tid som helst för tvångsvård. Man måste informera varje gång. Finns det några slutsatser att dra där? Jag tror att man behöver ha en seriös diskussion kring de frågorna också.