KBLab/rixvox huggingface dataset:
Morgan Johansson (S):
Vi har inga meningsskiljaktigheter i synen på hur viktig cykeltrafiken är. Det är en självklarhet att den ska utvecklas, och därför har regeringen inlett arbetet med cykelstrategin. Det handlar ibland om vilken teknik man ska använda sig av för att komma framåt. Vi har redan en exproprieringslagstiftning.
Lotta Finstorp säger att det tar lång tid att genomföra och är krångligt, men ska vi lösa det genom en ny lag som ska beredas kommer det att ta ännu längre tid. I de aktuella lägena måste stat och kommun vara beredda att använda sig av exproprieringslagstiftningen. Det tror jag är det effektiva systemet.
Det är mycket mer effektivt än att tillskapa nya lagar för att lösa ett problem som redan kan lösas med en annan lagstiftning. Sedan får man se vad man kommer fram till i Näringsdepartementet i arbetet med cykelstrategin. Men det är i så fall en senare fråga. Använd den lagstiftning som finns. Det är min signal till dem som planerar cykellederna.
Det har man hittills inte kunnat lösa.
Morgan Johansson (S):
Anti Avsan har frågat mig vilka omständigheter och fakta som ligger till grund för mitt ställningstagande att det ska föreligga en rätt att vara kvar i Sverige när man har begått brott med ett straffvärde på mellan sex och tolv månaders fängelse.
Han har också frågat om jag kan instämma i bedömningen att det är rimligt att använda det utrymme som finns i Sverige för att i första hand ta emot människor som är laglydiga och om jag kan instämma i bedömningen att det i de fall det rimligen inte kan avgöras om det längre fram i tiden föreligger verkställighetshinder är lämpligt att frågan avgörs när verkställighet av utvisningen aktualiseras. Slutligen har han frågat vilka omständigheter och fakta som ligger till grund för mitt ställningstagande att åklagare inte ska ha en skyldighet att ta upp frågan om utvisning.
Jag vill börja med att förtydliga att det inte finns någon ovillkorlig rätt att vara kvar i Sverige för personer som begått brott med ett straffvärde på mellan sex och tolv månaders fängelse. Det handlar alltid om en bedömning i det enskilda fallet av om en utvisning är en rimlig rättsverkan av det brott som begåtts. Det är en bedömning som domstolarna har att göra och där det ingår ett flertal avvägningar. Ett grundläggande krav är att utlänningen döms till en svårare påföljd än böter.
Om den som döms inte tidigare har gjort sig skyldig till brott ställs det som huvudregel högre krav på brottets allvar. Av förarbeten och praxis framkommer att straffvärdet för brottet normalt sett ska överstiga fängelse i ett år. Domstolen kan dock besluta om utvisning även om brottet har ett lägre straffvärde, till exempel om det rör sig om brott mot barn, mened eller övergrepp i rättssak. Den ordning vi har i dag är väl avvägd och säkerställer en rimlig proportionalitet mellan brott, påföljd och särskild rättsverkan i form av utvisning.
Det bör krävas ett mer allvarligt brott eller en risk för fortsatt brottslighet för att man ska besluta om utvisning, särskilt i fall där det rör sig om tidigare ostraffade personer. Ett beslut om utvisning ska inte fattas om det står klart att det finns hinder för att verkställa beslutet. Det är därför befogat att den domstol som överväger att besluta om utvisning tar hänsyn till om det finns sådana omständigheter. För att få underlag inför bedömningen kan domstolen inhämta yttrande från Migrationsverket.
Slutligen ser jag inte att det behöver införas en skyldighet för åklagare att yrka utvisning i alla brottmål där det kan vara aktuellt. Vid utredningar som rör allvarlig eller upprepad brottslighet som begåtts av en person som inte är svensk medborgare ska åklagaren enligt myndighetens riktlinjer alltid överväga och ta ställning till frågan om utvisning. Om åklagaren kommer fram till att brottsligheten är sådan att utvisning kan komma i fråga ska han eller hon som regel framställa ett sådant yrkande.
Jag anser att åklagaren, som är väl insatt i omständigheterna, kan avgöra när ett sådant yrkande ska framställas.
Morgan Johansson (S):
Jag tror att Anti Avsan och jag är överens om grundförutsättningarna. Signalen ska vara väldigt tydlig: Om du begår brott i Sverige och inte är svensk medborgare ska du också kunna utvisas. Frågeställningen gäller var man ska dra gränsen. När Anti Avsan nu kommenterar mitt interpellationssvar noterar jag att han lite grann glider ifrån den framställning han gjorde i interpellationen.
I interpellationen skrev han nämligen att det finns en rätt att vara kvar i Sverige om man får ett fängelsestraff som är på mellan sex månader och ett år. Det är ju fel. Det finns ingen rätt att vara kvar i Sverige om man får ett straff som ligger på mellan sex månader och ett år.
Det är inte korrekt, utan det är en bedömning domstolen gör i det enskilda fallet baserat på vilket brott det handlar om och även omständigheterna. Brott med ett lägre straffvärde kan då också medföra utvisning. Till exempel kan ficktjuvar utvisas, vilket också sker. Anti Avsan vet ju hur förhållningssättet är, juridiskt utbildad som han är.
Han vet också att det inte är några nya regler som tillkommit. Jag förstår faktiskt inte alls varför han i interpellationen talar om mitt ställningstagande. Det är för det första fel i sak. Det finns ingen rätt att få vara kvar i Sverige om man döms till fängelse mellan sex månader och ett år, utan det bedöms i varje enskilt fall. För det andra är detta inga regler som jag har hittat på.
Det är regler som har funnits i Sverige under många år, under såväl borgerliga som socialdemokratiska regeringar. Man har hela tiden sagt att regelverket är väl avvägt. Så sent som den 1 maj 2014 gjordes några mindre justeringar av detta lagrum av den tidigare borgerliga regeringen och Beatrice Ask. Hon valde då att inte ändra lagrummet i sak.
Jag noterar också att Anti Avsan själv satt i justitieutskottet under förra mandatperioden och då röstade emot förändringar på just de punkter som han nu för upp. Riksdagen behandlade nämligen motioner i den riktningen. När han nu är i opposition ändrar han sig plötsligt och misstolkar dessutom, enligt min uppfattning, regelverket. I varje fall är det vad interpellationen ger uttryck för.
Slutligen vill jag säga något om åklagarnas ansvar. Åklagarna ska självklart yrka på utvisning när det är motiverat. Jag tror inte att vi har några som helst meningsskiljaktigheter om detta. Men min uppfattning är att det måste vara åklagarnas bedömning. Jag litar på våra åklagare, och jag vill inte skriva dem på näsan i alltför stor utsträckning. Det är jag inte intresserad av.
Jag litar på att de gör korrekta och väl avvägda bedömningar. Det är viktigt att vi låter proffsen vara proffs när vi har med svensk statsförvaltning att göra. Och åklagarna är proffs. Låt oss därför lita på dem.
Morgan Johansson (S):
Mikael Eskilandersson har frågat statsrådet Åsa Regnér om hon inom kort kommer att agera för att införa medling i samband med vårdnadstvister. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Det är viktigt att det finns goda förutsättningar för föräldrar att kunna komma överens i frågor om vårdnad, boende och umgänge. Det är nämligen i de allra flesta fall bäst för barnet. Vårdnadslagstiftningen har därför på olika sätt utformats så att föräldrar ska kunna nå enighet i frågor som rör barnet.
Bland annat kan föräldrar få hjälp med att nå en samförståndslösning inom ramen för de kommunala samarbetssamtalen. Det finns också en möjlighet för domstolen att låta en medlare försöka få föräldrarna att komma överens. Det pågår arbete med att på olika sätt se över och stärka föräldrars möjligheter att nå samförståndslösningar vid vårdnadstvister. Socialstyrelsen har i uppdrag att utvärdera samarbetssamtalen och lämna förslag till eventuella åtgärder.
Vidare har Allmänna barnhuset tilldelats medel för att pröva en försöksverksamhet med så kallade samverkansteam som ska stödja föräldrar och barn i samband med en separation. Därutöver arbetar 2014 års vårdnadsutredning med frågor som rör medling och andra samförståndslösningar.
Utredningen ska ta ställning till hur medlingsförfarandet kan utvecklas och förbättras, om det finns andra sätt att ytterligare stärka föräldrars möjligheter att nå samförståndslösningar inför och under en domstolsprocess och om det ska införas en skyldighet för föräldrar att delta i samarbetssamtal eller medling innan en domstolsprocess inleds. Utredningen ska redovisa sitt uppdrag i oktober 2016. Det pågår alltså arbete på olika håll med att stärka föräldrars möjligheter att nå samförståndslösningar vid vårdnadstvister.
När resultaten av detta arbete presenteras kommer regeringen att ta ställning till hur vi bör gå vidare.
Morgan Johansson (S):
Lite egendomligt är det att Mikael Eskilandersson verkar så dåligt informerad om den utredning vi talar om i den här interpellationsdebatten, liksom bakgrunden till den. Det är märkligt eftersom han själv sitter i referensgruppen till just den här utredningen. Han vet mycket väl hur utredningen kom till.
Han läser högt ur den socialdemokratiska motion från 2013 som faktiskt är en del av bakgrunden till att utredningen nu finns, men han glömmer att läsa förslaget till själva uppdraget till regeringen.
Uppdraget till regeringen skulle enligt denna socialdemokratiska motion vara följande: "Mot denna bakgrund bör regeringen ges i uppdrag att följa upp den nya lagstiftningen och utvärdera hur lagskärpningen om riskbedömningarna fallit ut och utvärdera om mammor och pappor behandlas jämställt av rätten. Utgångspunkten för hela översynen av den nya lagstiftningen ska vara barnets bästa. Regeringen bör därefter komma med förslag på hur man ska komma till rätta med att så många fall går till domstol."
I motionen finns alltså ingen låsning kring det Mikael Eskilandersson gärna vill läsa in, nämligen att det ska vara obligatorisk medling. Det uppdrag man i motionen ville ge regeringen var att utvärdera detta, följa upp och se vad man kan göra med det. Det var också precis det den dåvarande regeringen tog initiativ till, bland annat efter behandlingen av den motionen.
Det är den utredning som nu sitter och som Mikael Eskilandersson själv är med i. För mig som statsråd är det viktigt att säga att jag inte vill föregripa resultatet av den utredningen. Den ska i stället vara fri att inte bara göra själva uppföljningen utan också se på vilka vägar man skulle kunna ta för att förbättra situationen. Det kan finnas lite olika vägar att gå. I väntan på att vi får betänkandet i oktober 2016 har vi även tagit andra initiativ.
Det gäller bland annat utvecklingen av de kommunala samarbetsavtalen - där ska Socialstyrelsen göra en särskild utvärdering - och projektet med Allmänna Barnhuset och samverkansteam i dessa situationer. I den situationen är vi alltså.
Vår inriktning är att försöka se till att på ett bättre sätt hitta lösningar i de här situationerna, men jag vill inte och kan inte föregripa den utredning som Mikael Eskilandersson som sagt själv är en del av.
Morgan Johansson (S):
Det kan man väl kanske förstå från ledamotens inställning, alltså att han vill ha det på det sättet. I sin interpellation antyder han dock att vi skulle ha ändrat någon politik. Vad jag säger är att den motion vi skrev för några år sedan handlar om att utvärdera och följa upp detta för att se vilka lösningar man kan hitta. Utredningen i den fråga vi nu diskuterar, det vill säga medling i vårdnadstvister, är inte på något sätt bakbunden.
Tvärtom ser man där över bland annat frågeställningen om obligatorium eller något slags skyldighet. Då tycker jag att man i utredningen får väga för och emot i den situationen. När man har lämnat sitt betänkande och det har varit en remissrunda kommer regeringen att ta ställning till de förslag som kommer därifrån, precis som vi gör i alla andra lagstiftningsärenden. Men försök inte säga att vi på något sätt står för en annan politik nu än vad vi gjorde i opposition!
Tvärtom är det vi nu gör en uppföljning av precis den motion vi lade fram 2013.
Morgan Johansson (S):
Det låter på Mikael Eskilandersson som att det inte finns något stöd alls i de här situationerna, men så är det ju inte. Vi har de kommunala samarbetssamtalen. En väg är att försöka vidareutveckla dem. Det finns en möjlighet för domstolen att försöka få föräldrarna att komma överens. Det finns också det Allmänna Barnhusets projekt när det gäller samverkansteam.
Sedan är då frågeställningen hur man ska kunna gå vidare med medlingsförfarandet. Det som skiljer mig och Mikael Eskilandersson åt är att han har låst sig för en modell, nämligen den norska modellen, och den vill han ha igenom till varje pris. Jag har som statsråd tillsatt en utredning som ska se över lämpligheten med den modellen. Det är först efter det att en sådan process är färdig som regeringen kan ta ställning i den delen. Så fungerar det när vi stiftar lag i Sverige och när vi ger ett utredningsuppdrag på det här sättet.
Jag skulle vilja säga att utredningen har fått ganska fria tyglar att se på vilka olika modeller man skulle kunna använda sig av. Det gemensamma intresset är förstås att försöka underlätta för både barn och föräldrar som är i en sådan här situation, som är en av livets mer jobbiga situationer att ställas inför.
Morgan Johansson (S):
Mikael Eskilandersson har frågat mig varför regeringen motsätter sig att införa gemensam vårdnad som norm och om jag avser att på annat sätt värna ett litet barns rätt till båda sina föräldrar. Vid alla beslut som rör barn ska det finnas ett tydligt barnperspektiv. Att barnets bästa ska vara avgörande för beslut om vårdnad framgår uttryckligen av lagstiftningen. När en domstol bedömer vad som är bäst för barnet ska barnets behov av en nära och god kontakt med båda föräldrarna beaktas särskilt.
I lagstiftningen understryks alltså att båda föräldrarna har betydelse för barnets välbefinnande och utveckling. Tidigare gällde en ordning som i praktiken innebar en presumtion för gemensam vårdnad. Denna presumtion kom senare att ifrågasättas. År 2006 infördes därför en bestämmelse om att domstolen särskilt ska beakta föräldrarnas förmåga att samarbeta i frågor som rör barnet vid bedömningen av om vårdnaden ska vara gemensam. Det har gjorts gällande att detta riskerar att leda till en ökad konfliktnivå mellan föräldrarna.
Gemensam vårdnad är i de allra flesta fall en ur barnets synvinkel mycket bra vårdnadsform. Det är för barnets skull viktigt att båda föräldrarna är delaktiga i barnets förhållanden och tar ansvar för barnet, vilket även barnkonventionen ger uttryck för. Målsättningen bör vara att föräldrarna ska ha gemensam vårdnad i samtliga fall där detta är bäst för barnet. Om en förälder motsätter sig gemensam vårdnad, är det samtidigt viktigt att en prövning alltid görs av de skäl föräldern framför. Det pågår för närvarande arbete med att se över reglerna om vårdnad, boende och umgänge.
2014 års vårdnadsutredning har i uppdrag att kartlägga och analysera hur reglerna om gemensam vårdnad tillämpas och ta ställning till om reglerna behöver ändras eller andra åtgärder bör vidtas för att stärka barnrättsperspektivet. Utredningen ska redovisa sitt uppdrag i oktober 2016. Som uttalas i utredningens direktiv bör det inte ske en återgång till den tidigare ordningen som innebar en presumtion för gemensam vårdnad.
Som riksdagen har uttalat så sent som i våras är det då inte heller aktuellt att se över frågan om gemensam vårdnad för ogifta föräldrar från barnets födelse. Regeringens fokus ligger i nuläget på att förbättra de befintliga reglerna om vårdnad, boende och umgänge. Jag ser fram emot att ta del av vårdnadsutredningens betänkande och kommer därefter att ta ställning till hur vi bör gå vidare.
Morgan Johansson (S):
Barn är varken några färskvaror eller försökskaniner, utan barn är individer med egna rättigheter. Lagstiftningens och statsmakternas uppfattning måste vara att när man ska lösa de här situationerna måste det vara inte så mycket föräldrarnas utan barnens intresse som står i fokus. Som jag tolkar Sverigedemokraternas ingång skiljer vi oss åt på den punkten.
Sverigedemokraterna utgår inte bara från föräldrarna generellt utan snarare från mannens bästa i den här situationen, eftersom det hela tiden är det som det handlar om när man diskuterar detta. Ni har till exempel ett resonemang i interpellationen om att statistiskt sett är männen missgynnade i de här situationerna.
Det kan ju vara så att verkligheten ser sådan ut att män betydligt oftare utsätter kvinnor för till exempel våld och övergrepp än tvärtom. Och det kan vara så att det i ett antal fall är bakgrunden till en del av de tvister som vi talar om.
Det kanske åtminstone till en del kan förklara att männen i mindre utsträckning får vårdnaden i sådana här tvister. Den verkligheten måste man ha klart för sig. Ett av förslagen som Mikael Eskilandersson tar upp i interpellationen är gemensam vårdnad av barnen från födseln, också för de ogifta.
Det skulle fungera i de allra flesta fall; det tror jag också. Men det finns situationer där det faktiskt blir orimligt, till exempel när barnet har tillkommit i samband med ett sexuellt övergrepp eller om kvinnan lämnat mannen under graviditeten därför att hon utsatts för våld. Då är det väl ändå inte rimligt att de ska ha gemensam vårdnad, eller tycker Sverigedemokraterna det?
Det är en del av argumentationen för varför man inte har det som utgångspunkt i de här situationerna. Barnets bästa ska hela tiden vara i centrum. Det gäller också för det andra förslag som Mikael Eskilandersson tar upp, där han vill gå tillbaka till ordningen före 2006.
Erfarenheterna av den lagstiftningen var att om man till varje pris försökte tvinga fram en gemensam vårdnad trots att föräldrarna inte kunde samarbeta alls gick det i slutänden ut över barnet. Att leva i en starkt konfliktfylld miljö är påfrestande för alla, särskilt för ett litet barn.
Därför är en återgång till denna ordning inte aktuell, och därför står det också på det sättet i utredningsdirektivet. Vi ser givetvis över andra möjligheter för att förbättra denna situation inom ramen för 2014 års vårdnadsutredning. Men återigen: Det är barnets bästa som står i centrum, inte pappans bästa - eller mammans bästa för den delen heller.
Morgan Johansson (S):
Det är två frågor som interpellanten har ställt till mig och som vi diskuterar. Den ena handlar om gemensam vårdnad från barnets födsel. Här pekar jag på ett par orimliga fall som man kan ställas inför då utgångspunkten inte ska vara gemensam vårdnad.
I de allra flesta fall är det okomplicerat, men som lagstiftare måste vi också se till de fall som ligger utanför ramarna. Det var därför jag tog upp dessa två exempel. Den andra frågan handlar om gemensam vårdnad som norm.
Mikael Eskilandersson borde vara glad över utvecklingen i Sverige de senaste årtiondena. I realiteten är gemensam vårdnad numera norm på ett helt annat sätt än vad det var tidigare.
År 1983, för drygt 30 år sedan, var det endast i 37 procent av fallen som det var gemensam vårdnad efter en separation. I över hälften av fallen var det mamman som fick enskild vårdnad.
År 2008 var det gemensam vårdnad efter en separation i 95 procent av fallen. Det är mer än en fördubbling av andelen fall som leder till gemensam vårdnad och en stor förändring.
Det var betydligt vanligare förr att fäderna försvann från barnens tillvaro efter en separation än vad det är i dag.
Nu tar pappor generellt sett del av barnens tillvaro på ett helt annat sätt än vad de gjorde för några årtionden sedan, och det sker på ett mer normalt sätt. Jag tror att det finns två förklaringar till detta. Den ena är att man har avdramatiserat separationer. Det är förstås en svår situation, men det finns strukturer för att klara av den.
Det är också mer vanligt. Den andra handlar om en förändring i jämställdheten. Vi klarar av dessa situationer på ett annat sätt. I realiteten är det vanligaste, det absolut dominerande, gemensam vårdnad.
Men vad händer i de fall som ligger lite utanför det normala, i de fall föräldrarna absolut inte kan samarbeta? Då visar erfarenheterna av den lagstiftning vi hade fram till 2006 att det förr eller senare går ut över barnen.
Därför ska domstolarna väga in också föräldrarnas möjlighet att samarbeta när de tar ställning i vårdnadstvister. Återigen: Det är barnets bästa, det vill säga barnets rätt till en god uppväxt och möjligheter till lugn och ro och utveckling, som ska stå i centrum. Den linjen kommer vi att fortsätta att hålla.
Det är därför som en återgång till den gamla situationen inte är aktuell för vår del.
Morgan Johansson (S):
Inledningsvis vill jag säga att jag inte fick något riktigt bra svar från Paula Bieler om hur man ska göra med dem som kommer till Sverige och söker asyl. De ska inte få lov att söka asyl här, vad jag förstår. De ska kastas tillbaka till Danmark. Vad ska hända sedan då? Ska danskarna kasta tillbaka dem till Tyskland och tyskarna kasta tillbaka dem till Österrike och österrikarna kasta tillbaka dem till Ungern och ungrarna kasta tillbaka dem till Serbien och hela vägen till Syrien?
Är det så Sverigedemokraternas flyktingpolitik ser ut? I praktiken ja. Om alla länder tillämpar den principen handlar det om att kasta tillbaka människor i en krigszon. Vi är naturligtvis inte överraskade, för det blir effekten av Sverigedemokraternas politik.
Vi vidtar givetvis en lång rad åtgärder när det gäller hela den andra diskussionen, nämligen hur vi ser till att de som kommer till Sverige får ett bra mottagande och integreras. Vi vidtar en lång rad åtgärder för det. Jag nämnde bostadsbyggandet, som nu äntligen börjar komma igång. Det är ingen tillfällighet. Det är en effekt av räntorna, men det är också en effekt av att vi visar att vi är beredda att satsa på bostadsbyggandet. Vi går in med ytterligare 6 miljarder kronor per år under de kommande åren.
När det gäller en politik för att alla kommuner ska ta ansvar ställde jag frågan till Moderaternas Johan Forssell. Jag frågade: Är du beredd att ställa upp på det? Uppenbarligen inte. Ni tycker att det är okej att tvinga andra, i olika länder, att ta emot, men när det gäller era egna partikamrater vågar ni inte ta den konflikten. Det beklagar jag. Det skulle ha varit bra att få en uppslutning kring det.
Ni har sett i vår budget vad vi går in med när det gäller tidiga insatser, redan under asylboendet, det vill säga att tidigt lära sig svenska och samhällskunskap. Ni har säkert också uppmärksammat att vi skjuter till pengar till kommunerna. 50 procent höjer vi schablonerna för asylsökande barns skolgång men också för nyanlända.
Vi vidtar kraftiga åtgärder för att försöka underlätta för dem som kommer hit.