KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ann-Christin Ahlberg (S):
Tack för svaret, ministern! Det är bra att även ministern tycker att detta är en viktig fråga. Att det har varit fler interpellationer om unga människors arbetsvillkor och situation i arbetslivet tyder också på att det är en väldigt viktig fråga. Ungdomsarbetslösheten är också fortfarande hög. För mig är det viktigt att vi inte glömmer bort att det finns många unga människor med barn som också har ett försörjningsansvar.
Det handlar inte alltid om tonåringar som är arbetslösa eller tvingas finna sig i att ta vad som erbjuds, utnyttjas och måste stå till arbetsgivarens förfogande när han kallar; det handlar också om många som har barn och därmed också ett annat ansvar att kunna försörja sig och sin familj. Många unga föräldrar är också ensamstående.
I debatterna låter det ofta som att ungdomar får vara glada över och ta vad de får, för då kommer de in på arbetsmarknaden. Man börjar ofta med en visstidsanställning, ibland på några timmar, ibland på några dagar eller några månader. Det kan vara okej om man är ung och bara behöver lite fickpengar, men så är det inte för alla.
Ibland pratar vi om "unga" tills de är upp till 25-26 år, ibland ända upp till 30 år. När ska man då kunna känna att man vågar bilda familj och flytta hemifrån? Fru talman! Hillevi Engström säger i sitt svar att löner ska hanteras av parterna, och det håller jag med om. Men så säger inte andra företrädare för ministerns regering.
Häromdagen gav finansminister Anders Borg uttryck för synen att ingångslönerna i kommuner och landsting är för höga. Centerpartiet tycker att unga ska tjäna två tredjedelar av en riktig lön. Folkpartiet tycker att det ska vara hälften av en riktig lön fram till 23 års ålder. Vilka signaler sänder det?
Lägger man sig inte i lönerna då, arbetsmarknadsministern? I min hemkommun är ingångslönerna 16 500 kronor på heltid. Och som ung är det inte så vanligt att man får heltid, utan man får arbeta de timmar man får. Det är dessa löner som regeringen tycker är för höga.
Att försörja sig på det när man har familj är väldigt svårt. För dem som kan det förstår man att det får väldigt stora konsekvenser. Att barnfattigdomen ökar kan man också förstå. Alla barn kan inte få följa med på skolresa eller åka skridskor eftersom mamma och pappa inte har tillräckligt med pengar.
Tycker regeringen att det är rätt signal att sända ut till unga människor att deras arbetsinsats ska reas ut? Staten har ju redan subventionerat anställningarna för de unga. Vi står inför en stor arbetskraftsbrist inom kommun- och landstingssektorn redan 2014. Hur ska regeringen hantera den? Vilka unga människor lockas dit med de signalerna?
Enligt Statens folkhälsoinstitut har de allra yngsta föräldrarna sämre hälsa. Vi vet att vart sjätte förskolebarn lever under fattigdomsstrecket, och vi vet att unga föräldrar inte har kommit upp i så hög lön och lever i en ekonomiskt svår situation.
Jag undrar vad arbetsmarknadsministern kommer att göra för att förbättra arbetsvillkoren för unga så att de kan ha möjlighet till egen försörjning, möjlighet att flytta hemifrån och möjlighet att köpa bostad och bil och kanske bilda familj.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag tackar arbetsmarknadsministern för svaret. När det gäller jobbskatteavdraget vill jag bara säga att man kan göra med statistik som med mycket annat: Man ser det som är upplyst och det man vill se. Men för den som inte har så mycket inkomst blir det ju ingenting av jobbskatteavdraget. Det är vi som har jobb och höga löner som har fått de stora vinsterna med det.
Handlar mjölk gör man för pengar, inte för procent eller något annat. Där tycker jag att Hillevi Engström kan vara mer objektiv och se mer på hur unga människor faktiskt har det. De har små inkomster och små möjligheter att få heltid. Vi vet också att unga människor som har barn har en mycket tuffare ekonomisk situation än många andra.
Då hjälper det inte att bara peka på det som vi som är i medelåldern och kanske har vuxna barn får mer av. Jag tror att det är många mer än jag som hade familj innan de var 25 år. Det ska vara en självklarhet även i dag. Kanske hade ministern också barn innan hon var 25 år.
Då vet man hur det är: Man måste ha en inkomst som går att lita på. Och innan man vågar skaffa ett barn till måste man än en gång fråga sig om man har det. Därför är det oerhört viktigt med trygga anställningar. Detta har inte regeringen sett till, utan man har försämrat dem.
Jag träffade några unga mammor förra veckan som berättade att de hade fått nytt schema utan att själva ha haft möjlighet till inflytande och påverkan. Det var på kvällar och helger.
När de sade till arbetsledaren att detta inte var riktigt okej och inte vad de ville fick de svaret: Jag trodde att ni ville jobba kvällar och helger, för ni har ju småbarn. Det är den syn arbetsgivaren ger till unga kvinnor med småbarn i dag. Ska de kunna kombinera arbetsliv och familjeliv?
Barnomsorgen är inte ens anpassad efter att människor arbetar kvällar och helger. Det finns alltså mycket att göra på svensk arbetsmarknad, speciellt för unga människor och speciellt för kvinnor som är ensamstående. Det går inte att försörja sig på lägstalöner. Årets lägstalön är 16 500.
Det är det din partikamrat i Moderaterna, om jag säger så, kallar för högt. Det är en förutsättning att man har heltid. Så kan det inte vara. Vi socialdemokrater tycker att man ska ha sjysta villkor.
Vi tycker också att man ska bygga ut barnomsorgen så att även dessa unga kvinnor och män kan få barnomsorg om de nu tvingas ta dessa kvälls- och helgpass. Det är nämligen inte så lätt för dem att avstå från det som erbjuds, för då har de ingen försörjning alls.
Kvinnorna sade också att man hade sänkt deras sysselsättningsgrad för att de blivit för gamla. De var 26 och 27 år. Nu har man nämligen tagit in nya unga kvinnor, för dem får man bidrag för, berättade de för mig.
När de passerar ett visst åldersstreck då de kanske förväntas ha barn är risken alltså stor att de får lägre sysselsättningsgrad. Så var det för dessa kvinnor, och de stod i den situationen att de funderade på hur de skulle kunna försörja sig och hur de skulle våga planera fler barn. Deras enda räddning var att de inte var ensamstående.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Tack, ministern, för ett väldigt glädjande svar för väldigt många barnskötare! Det är inte så ofta jag står här i kammaren och debatterar med ministern och kan säga att jag är väldigt glad över det svar som jag har fått. Men plötsligt händer det!
Bakgrunden till att jag skrev interpellationen är att många barnskötare som har sitt dagliga arbete i förskolan har känt sig hotade i sin yrkesroll. De har i många år fått höra att deras tjänster ska göras om till förskollärartjänster eller att kommunerna inte anställer barnskötare för att man har tagit sådana politiska beslut.
De har fått nöja sig med visstidsanställningar eller vikariat tills tjänsterna kan tillsättas med en förskollärare, ofta på en lägre sysselsättningsgrad, vilket innebär att det är svårt att få en lön att leva på. Blir man arbetslös baseras också ersättningen på detta.
Det har alltså varit en väldigt tuff tid för många barnskötare som har fått höra och uppleva det här, och de har många gånger även känt sig kränkta över att deras yrkesroll inte har dugt i förskolan.
Men precis som ministern säger i svaret har barnskötarna varit en jätteviktig del i den utveckling som har skett inom den svenska förskolan, en förskola som vi alla har varit väldigt stolta över, även om förskolan nog ändå kan utvecklas lite så att den passar i modern tid. Jag har också träffat väldigt många ungdomar som läser på barn- och fritidsprogrammet.
De har frågat mig varför de efter tre års gymnasieutbildning inte kan få en anställning som barnskötare utan måste läsa vidare till ett helt annat yrke på högskolan. Om man jämför med hur det när man utbildar sig inom vården så är man undersköterska efter de tre åren på gymnasiet och då anställningsbar, ofta direkt efter skolan.
Här är något som är fel, för i stället för att anställa utbildade barnskötare - som man gör med undersköterskor - anställer man inom förskolan personal som har någon annan utbildning som kan kopplas till förskolans värld men som inte är adekvat för förskolan.
Då får arbetsgivarna ett problem lite längre fram, för förr eller senare blir de fast anställda och har inte den utbildning man ska ha för förskolan, och då behöver personalen utbildning för att fortfarande ha en hög kompetens.
Därför är det också viktigt att betona att det behövs ytterligare grupper i förskolan. Det kanske inte bara ska vara förskollärare och barnskötare utan ännu fler. Precis som ministern säger behöver förskolan både förskollärare och barnskötare eftersom de har olika kompetenser och kan komplettera varandra med sina olika utbildningar.
Det handlar ju både om omsorgspedagogik och om inlärningspedagogik. Den svenska förskolan har varit unik, accepterad och önskvärd hos både föräldrar och barn, och då tycker jag att vi ska fortsätta satsa på det.
Men återigen har vi problemet att få ut till barnskötarna som grupp att detta faktiskt är ett framtidsyrke så att man vågar satsa på det och så att det inte blir som det beslutats i många kommuner.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Det är oerhört viktigt att vi sänder ut från både riksdag och regering att det inte finns några statliga intentioner som innebär en strävan efter en viss personalkategori i förskolan. Både förskollärare och barnskötare är viktiga framtidsyrken.
Det måste satsas på såväl en bra förskollärarutbildning som en utbildning som ger en barnskötarexamen som arbetsgivarna också tycker är bra och som uppfyller de krav de har.
I denna debatt är det särskilt viktigt att lyfta fram Kommunal och Lärarförbundet, de två fackliga organisationerna, och att de sedan länge har varit överens om att båda yrkena behövs och bidrar på sitt sätt till en bra förskola.
Kompetensen som båda har i sina yrkesutbildningar och i sitt yrkesutövande är viktig för hela förskolan.
Precis som ministern sade sänder de i dag ut ett gemensamt brev till samtliga landets kommuner om förskolan och hur de ser på förändringarna i den nya läroplanen som träder i kraft redan om en månad, den 1 juli. Ministern tog också upp i sitt svar satsningen på Förskolelyftet. Det är bra. Det ger barnskötare och förskollärare möjligheter till fortbildning.
Det är alltid bra att få kompetensutbildning och fortbildning. Det är viktigt att man som barnskötare kan känna stolthet för sitt yrke och att det är ett framtidsyrke. Man ska känna att man behövs i framtiden men samtidigt inte behöva känna att man måste utbilda sig till förskollärare.
Yrket barnskötare ska innebära en kompetens. Det talas oerhört mycket om att få utbildning och få validera sina kunskaper, men det är viktigt att få vara kvar i sitt yrke som barnskötare om man så vill. Det är också viktigt att få validera sina kunskaper och få komplettera till förskollärare.
Det är bra för båda yrkesgrupperna. Vi är överens om att det är så oerhört viktigt med de olika yrkesgrupperna. Men det finns ett annat politiskt bekymmer att rätta till, nämligen att barnskötarna måste få tryggare anställningar.
Det finns fler visstidsanställningar bland barnskötare, och det är lägre sysselsättningsgrad bland barnskötare. Det är inte heller acceptabelt om man tycker att det är en viktig yrkesgrupp, och frågan måste tas på allvar.
Det är viktigt för yrkesgruppen med till exempel heltidstjänster för alla som önskar, att få bestämma sin sysselsättningsgrad och få en fast anställning. Det är oerhört viktigt för den som vill utvecklas i sitt yrke att ha en fast anställning.
Det är då som man vågar satsa på sitt yrke och framtiden.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Det är oerhört viktigt att vi fortsätter att utveckla förskolan. Förskolan har också många gånger fått tuffa direktiv genom att barngrupperna blir större och att barnomsorgen inte alltid är anpassad efter verkligheten med de öppettider som föräldrarna har behov av. Speciellt ensamstående mammor har mycket bekymmer.
Det som är oroväckande är att många kommuner har fattat politiska beslut att barnskötarna ska bort. Det är oerhört viktigt att vi hjälper till att signalera att det inte ska vara så. Barnskötaryrket kommer att bli ett framtidsyrke och ska inte bort. Det är viktigt. Konsekvenserna har blivit att mängden outbildad personal har ökat.
Det är inte heller bra om vi vill ha hög kvalitet på förskolan. Det är oerhört viktigt att vi ger våra ungdomar som går på barn- och fritidsprogrammet ett löfte att de när de avslutar sina utbildningar blir godkända som barnskötare, att de får ett slags examen.
Det ska inte vara upp till arbetsgivaren att bedöma om de är anställningsbara som barnskötare. Nu har det hängt på arbetsgivarna. Om arbetsgivarna inte tycker att utbildningen har varit tillräckligt lämplig för att bli anställd på förskolan har arbetsgivarna haft ett ansvar som de inte har tagit att förändra utbildningen så att den passar den svenska förskolan.
Vi har ett gemensamt ansvar att utveckla utbildningen för barnskötarna och förskollärarna för hela förskolan.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Tack för svaret, ministern! Det är ett svar som låter som att ministern jobbar väldigt aktivt med jämställdhetsintegrering i Regeringskansliet. Det finns en väl utbyggd organisation, vad jag förstår, för hur det ska genomföras med handlingsprogram, styrdokument och pengar. Det låter väldigt bra, tycker jag. Men hur fungerar det i verkligheten?
Jag är nämligen inte riktigt lika nöjd med det här svaret när jag ser vad det har varit för svängar, vändningar och beslut i politiken. En rad politiska beslut har tagits som inte har gynnat jämställdheten utan snarare har ökat klyftorna mellan kvinnor och män. Låt mig ta några exempel!
Vi kan ta Anders Borgs uttalande om att lägstalönerna är för höga inom kommun- och landstingssektorn. Där jobbar väldigt många kvinnor, och det är absolut inga höga löner. Jag vet också att många kvinnor där inte ens får heltid, så det är inte lätt att kunna försörja sig på de lönerna. Vi står inför ett väldigt stort rekryteringsbehov i framtiden inom den sektorn.
Hur ska vi kunna få in männen i den sektorn när man skickar de signalerna? Vi vet i dag att kvinnor diskrimineras i arbetslivet, och så har det varit länge. Men det görs inte tillräckligt mycket i fråga om det. Det handlar om lön, arbetsmiljö, visstidsanställningar med mera.
Vi har sett att regeringen har infört en föräldrabonus som inte har gjort att fler män har tagit ut nämnvärt mer föräldralediga dagar. Vi ser privatiseringen av välfärdstjänster. Det har inte heller gynnat kvinnor på något sätt.
Vi har sett hur detta med a-kassan slår hårdare mot kvinnor än mot män. Vi har ett vårdnadsbidrag där vi kan ifrågasätta hur man tänkt. Vi har ett RUT-avdrag som gör att man kan köpa sig de tjänster man inte vill göra - sådant som kvinnor har tidigare gjort oavlönat. Vi har fått en sämre sjukersättning - och vi vet att kvinnor är mer sjuka än män.
Vi har också fått ett jobbskatteavdrag som ger mer till männen än till kvinnorna och som får ytterligare konsekvenser när man är föräldraledig eller sjuk.
Så länge kvinnor tar mer föräldraledigt får det en negativ utveckling för dem eftersom man får betala mer skatt när man är föräldraledig och tar sitt föräldraansvar. Vi ser att otrygga anställningar ökar. Man gör inget åt det utan har tvärtom förändrat lagstiftningen åt det hållet.
Det är färre välfärdstjänster, som vi vet att kvinnor är mer beroende av än män för att kunna försörja sig och få makt och inflytande i samhället. Hur har det gått och vad har man gjort i Regeringskansliet? Vilka genusanalyser har man gjort?
Är ministern nöjd med dessa resultat och den utveckling som regeringen åstadkommit med dessa politiska beslut?
Ann-Christin Ahlberg (S):
Det lät på ministern som att Ann-Christin Ahlberg har ett eget ideologiskt parti. Jag hör till Socialdemokraterna, och vi har en stark ideologisk idé om vad som är bra för hela samhället, för alla, och inte bara för några få. Denna idé står jag för och ställer upp på.
Det händer att en enskild politiker kan uttala sig lite klumpigt eller dumt och att det inte är förankrat.
Men när Sveriges finansminister uttalar sig på en stor konferens för kommun- och landstingsfolk kan man inte se det som en enskild politikers uttalande utan som ett uttalande av Sveriges finansminister. Det vore konstigt annars.
Finansministern var tydlig med att de lägsta lönerna var för höga, och han sade att det var dåligt att förhandlarna inte lyckats hålla dem nere. Vi vet mycket väl att det är kvinnorna som har dessa löner. Att man har öppnat för privatisering har inte gett kvinnor mer i lönekuvertet på något vis.
För inte så länge sedan mötte jag två kvinnor som jobbade på ett äldreboende i privat regi. De gick på vikariat, för det fanns inga fasta tjänster. Man hade dessutom lönesänkt dem med över 1 000 kronor och sänkt deras sysselsättningsgrad. Det var valfrihet för dem.
Att kunna välja mellan två arbetsgivare i kommunen gynnade dem inte alls utan tvärtom. Otryggheten i deras avtal var ännu större. Man kan räkna på jobbskatteavdraget precis hur som helst, men det är kronor och ören man handlar för. Det är kronor och ören man betalar hyra med.
Det är med kronor och ören man betalar tennisskor till barnen, och det är kronor och ören som gör det möjligt att låta barnen åka på skolresa eller inte. Därför är det viktigt att man inte bara klumpar ihop det, att det riktas till en grupp. Sanningen är att det är pengarna som avgör.
Procent hit eller dit kan man inte betala med. Som riksdagsledamot får jag mycket mer pengar med jobbskatteavdraget. En barnskötare får dock inte många kronor mer i plånboken. Dessutom säger man att lönerna inte behöver höjas på grund av jobbskatteavdraget.
Detta får förödande konsekvenser för kvinnor med låga löner eftersom pension, sjukersättning och a-kassa baseras på den faktiska lönen. Här genererar jobbskatteavdraget inget, men det går att prata bort. Vi står inte för en politik där man sänker lönerna.
Vi vill ha både sjysta arbetsvillkor och bra löner som man kan leva på.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Det är två parter på svensk arbetsmarknad som ska sköta lönesättningen. En del är vi också en part i, nämligen den offentliga sektorn. Så visst kan vi påverka löneutvecklingen där.
Jag har träffat kvinnor som tvingas byta arbetsgivare av en eller annan orsak oavsett om de får lägre eller högre lön. Det finns de som blir uppsagda från ett arbete för att vinsten inte är tillräckligt stor på företaget. Då får man söka det jobb som är ledigt. Det kanske inte medför högre lön.
Valfrihet är viktigt, men alla har inte valfrihet. Det är bara att beklaga att ministern inte har mött några av de kvinnor som tvingas ta ett jobb som ger lägre lön. Jag träffar ganska många sådana. De hade önskat få mer stöd av oss politiker när det gäller att få en lön som det går att leva på.
Det är viktigt att vi vågar satsa på sådant som utbildning så att man kanske kan kompetensutbilda sig till ett annat yrke. Det är fler saker som regeringen har gjort och som ministern inte vill tala om i den här debatten.
Det hade varit spännande att tala om vårdnadsbidraget och om hur man ska få fler män att vilja stanna hemma och ta ett föräldraansvar under den tid barnen är små. Det har inte alls gått i rätt riktning. Det går alldeles för långsamt.
Vi vet att vårdnadsbidraget ökar skillnaderna när det gäller ansvar för och kontakt med barnen, och att det förlänger vägen till arbete för många kvinnor genom att de stannar hemma. Det minskar också möjligheten till karriär, inflytande och makt i samhället.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag tackar jämställdhetsministern för svaret. På vissa områden kan jag hålla med jämställdhetsministern. Jämställdhetsintegrering är en central strategi och ett arbete som måste vara sådant att man tar ställning och tittar på detta innan man genomför olika förändringar i politiken.
Att integrera ur ett jämställdhetsperspektiv i alla verksamheter som bedrivs i stat, kommuner och landsting är också en bra förutsättning. Jag håller även med om att kampen mot mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och förtryck samt prostitution och människohandel för sexuella ändamål måste bekämpas och satsas resurser på. Det behövs dock mer.
Inte med ett endaste ord nämner ministern ojämställdheten inom arbetslivet eller några satsningar på detta område. Det är en viktig del för att kvinnor ska få möjlighet att både försörja sig själva och få inflytande och makt över sina egna liv.
Vi vet att kvinnor diskrimineras i just arbetslivet med bland annat sämre löner, deltider, visstidsanställningar och en väldigt tuff arbetsmiljö. Visserligen kan det i regeringen här och var finnas en verklighetsbeskrivning av hur ojämställdheten yttrar sig på olika sätt, till exempel i budgetpropositionens jämställdhetsbilaga.
Men den förändring som regeringen lyfter fram som jämställdhetssatsningar har i stället lett till att jämställdheten har minskat. På punkt efter punkt har regeringen drivit en politik som inte bryter kvinnors underordning utan tvärtom ökar klyftorna mellan kvinnor och män.
Som exempel har jobbskatteavdraget ökat inkomstklyftorna mellan kvinnor och män. Neddragningar inom kommunala omsorgstjänster drabbar i betydligt högre grad kvinnor än män - som anhöriga, som anställda och som vårdtagare. Nedmonteringen av de gemensamma trygghetssystemen, som a-kassan och socialförsäkringen, drabbar i högre grad kvinnor än män. Med vårdnadsbidraget ökas skillnaden i ansvar och kontakt med barnen mellan män och kvinnor.
Jämställdhetsbonusen har blivit ett fiasko. Försäkringskassan har visat att den inte hade någon större effekt på fördelningen av föräldradagarna mellan kvinnor och män. Avdraget för hushållsnära tjänster har inte på något sätt motverkat problemen med den ojämlika fördelningen av hemarbetet mellan kvinnor och män utan tvärtom snarare cementerat dagens rådande ordning. Fru talman!
Förändringarna av arbetslöshetsförsäkringen, sjukförsäkringen och föräldraförsäkringen kan se ut som könsneutrala förändringar, men i praktiken har konsekvenserna blivit ökade klyftor mellan kvinnor och män. Regeringens nedmontering av trygghetssystemen har historiskt finansierats av stora skattesänkningar. Dessa skattesänkningar har varit konstruerade så att de gynnar män.
En stor omfördelning av pengarna har skett från fattiga till rika och från kvinnor till män. Regeringen har inspirerats av Robin Hood, skulle jag tro, men gjort precis tvärtom. Tittar vi på det totala inkomstbortfallet och denna förändring blir bilden ännu tydligare. Mellan 2006 och 2009 har gapet mellan kvinnors och mäns genomsnittsinkomster ökat med 12 800 kronor om året.
Det är därför min oro över jämställdhetsarbetet är stor.