Annika Lillemets (MP):
Det var många intressanta saker på en gång. En skyddad infrastruktur som är statligt kontrollerbar kan lösa de problem som uppstod med haveriet hos Tietoenator häromåret. Det är ett sätt att undvika sådana. Jag vill belysa några frågor till. Regeringens handlingsplan för e-förvaltning anger att de nya grunderna för it-baserad verksamhetsutveckling i offentlig förvaltning ska utformas enligt målet så enkelt som möjligt för så många som möjligt.
För att uppnå regeringens intentioner krävs att myndigheterna upplåter informationstillgångar för kopplingar mot internet. Dessa kopplingar öppnar också upp för dataintrång. När it-systemen blir öppnare och mer mobila och när datadelningen ökar måste företagen byta säkerhetstaktik.
Det finns en intressant undersökning - Global Information Security Survey - som är utförd av konsultföretaget Pricewaterhouse Coopers och en amerikansk tidning, CSO, som visar på högst relevanta rön även för svenska myndigheter. Undersökningen, som bygger på svar från fler än 9 600 chefer, visar att företagen ökar investeringarna i säkerhet, men att antalet attacker ändå ökar och att kostnaderna för dem stiger kraftigt.
Trots detta anser en stor majoritet av vd:ar och it-chefer att deras säkerhet är effektiv. Men var femte tillfrågad vet inte ens hur många incidenter deras företag har drabbats av. Företagen tvingas leka kurragömma med hackare. De installerar ny teknik som inte möter hoten samtidigt som tekniktrender leder till nya riskbilder och så vidare. Det finns förstås också möjligheter att skydda sig, och det finns all anledning att dra lärdom av detta även för svenska myndigheter.
Jag vill påminna om det stora datorhaveriet hos det privata företaget Tieto, som levererade tjänster till ett flertal stora företag och myndigheter, till exempel Bilprovningen, Apoteket och Stockholms stad. Det var för två år sedan nu. Vad har regeringen gjort sedan dess för att hindra att vi återigen hamnar i en situation där ett privat företag gör prioriteringen av vilka kunder, däribland samhällskritiska aktörer, som först ska komma i gång igen?
Hur tänker it-ministern och försvarsministern - för detta har ni naturligtvis diskuterat - att tillräcklig säkerhet ska kunna uppnås utan en skyddad kommunikationsinfrastruktur som staten har kontroll över? Ger det verkligen bästa möjliga krisberedskap att överlåta ansvaret för prioriteringar i ett krisläge på privata aktörer? Vågar regeringen förlita sig på att privata aktörer tar samhällsansvar och gör de investeringar som krävs?
Kan man verkligen säkra viktiga samhällsfunktioner utan en statligt ägd, opererad, styrd och prioriterad infrastruktur för kommunikation? Hur ska regeringen kunna ta sitt ansvar för krishantering om man avhänder sig kontrollen över data- och telekommunikation? Det är ett fundamentalt säkerhetspolitiskt problemkomplex som måste hanteras skyndsamt.
Som jag ser det vore den utredning som nu ska göras ett lämpligt forum att slå två flugor i en smäll, eller vill regeringen ha en egen, separat utredning om hur man ska skapa den skyddade infrastruktur för kommunikation som faktiskt behövs? Det är därför jag tar upp Tieto Enator. Det handlar inte om att jämföra äpplen och päron, utan det är bara äpplen eller möjligen bara päron. Ska vi bara lämna frågan obesvarad?
Hur ska vi kunna säkra statens digitala tillgångar? Det är ett stort och växande problem när det gäller övervakning av globala nätverk. Det har framkommit med all önskvärd tydlighet det senaste halvåret att detta sker i mycket stor omfattning. De flesta länder i världen gör det eller bygger upp möjligheten att göra det i framtiden. Eftersom det är underrättelseorganisationer som bedriver den här spaningen är även myndigheter och deras information ett eftertraktat byte.
Här krävs samordning och en strategi för skyddad kommunikation. Hur tänker ni göra?