Finn Bengtsson (M):
Jag tackar Gabriel Wikström för svaret. Som nämns i svaret är det väldigt många av aktiviteterna som berör grund- och vidareutbildning av läkare. Nu är det fråga om fortbildning. Även med dagens regelverk för grund- och vidareutbildning av läkare har man efter avslutad specialistutbildning normalt sett en större andel år framför sig som specialistläkare. Under den tiden utvecklas vården.
Vi brukar säga att medicinsk kunskap förnyas vart tionde år. Utan fortbildning blir man hjälplöst föråldrad i sin kompetens. Det skapar en ojämlik vård. Vissa håller sig uppdaterade genom eget engagemang, medan andra inte gör det eller gör det på ett sämre sätt. Det kan innebära att man inom samma profession bedriver helt olika verksamhet, som ibland kan ha bristande kvalitet.
Frågan är vem patienten blir exponerad för och om patienten får uppdaterad behandling, diagnossättning och så vidare. Det är därför viktigt att man bejakar möjligheten till fortbildning. Problemet är följande: Fram till mitten av 90-talet - det minns jag väl - bistod läkemedelsindustrin med omfattande utbildningsinsatser och fortbildning av läkare. Det fanns rimligen en del etiska komplikationer med detta som man försökte reglera.
Det gjorde man så småningom, men från och med i år gäller att läkemedelsindustrin inte får bistå med någon fortbildning över huvud taget. Paradoxen är att sjukvårdshuvudmännen inte har plockat upp bollen vare sig vid den första regleringen eller nu när externa pengar helt saknas. Man har ingen budget för fortbildning.
Även om svaret belyser att det finns ett regelverk som tvingar sjukvårdshuvudmännen att ta ansvar har man de facto alltså inte ens budgeterat för detta. Då tas inget ansvar.
Min fråga till statsrådet gäller det brev som inkom till statsrådet i februari från Läkarförbundet, Sveriges Farmaceuter, Svenska Barnmorskeförbundet, Svensk sjuksköterskeförening, Sveriges Tandläkarförbund och Vårdförbundet.
De föreslog ett lite skarpare agerande från regeringen, nämligen att man åter ska kräva en föreskrift från Socialstyrelsen om reglering av vårdpersonalens fortbildning. Detta är skarpare än att Ivo ska följa upp dagens regelverk, som uppenbarligen redan från början inte tillgodosetts.
Min fråga är: Kan statsrådet tänka sig att hörsamma kallelsen eller uppropet från dessa fackorganisationer, som berörs av ett rimligt krav på fortbildning, och se över om Socialstyrelsen kan få ett vassare vapen för att se till att huvudmännen avsätter pengar i sin budget? På det sättet behöver man inte problematisera kring att staten skulle tillföra resurserna.
Som statsrådet säger tillför staten en hel del resurser, framför allt under grund- och vidareutbildning. Om lagen nu säger att fortbildning är ett krav på arbetsgivaren - sjukvårdshuvudmännen - och vi inte får det att fungera måste vi använda lagstiftningsvapnet igen, kanske i form av en föreskrift snarare än en lagändring.
Man kan i och för sig överväga att skriva in ett krav i patientlagen, patientsäkerhetslagen eller till och med hälso- och sjukvårdslagen så att fortbildning av läkare och annan sjukvårdspersonal blir ett ansvar som sjukvårdshuvudmän och arbetsgivare inom vården inte på några villkor får undandra sig utan måste bistå med.
Man har en egen skatteuppbörd och egna resurser som vida överstiger statens resurser, så man borde klara av det.