KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
Jag vill ta ett konkret exempel: Johan Ullman, en av våra mest produktiva uppfinnare, som har satsat mycket på arbetsmiljöuppfinningar för att förbättra arbetsmiljön och minska arbetsskador. Ullman Mouse är en mus som man har till datorn som ska förhindra musarm. Den värderades till över 800 miljoner kronor. Det är bara en av hans uppfinningar. Det är sammanlagt miljardbelopp som hans uppfinningar värderas till.
Trots att han har gjort en så fantastisk uppfinning som Ullman Mouse dömdes han att betala 1 000 kronor per dag i tio år till Gylling, det företag som stal hans patent. De behövde inte betala någonting alls till honom för att de hade stulit detta patent med flera, utan det var han som skulle betala till dem. Han fick patentsätta sitt hus.
De lyckades se till att han fick näringsförbud. Han kunde alltså inte fortsätta jobba. Även om han hade gjort det hade de tagit intäkterna från nya patent. Han fick inte heller ha kreditkort eftersom han var försatt i personlig konkurs med näringsförbud. Hela hans familj lamslogs av denna process, och han var mycket nära självmord. Han kämpar nu vidare för att få upprättelse, men det är en lång väg.
Det är en enorm rättsskandal att detta kan hända gång på gång. Han är ju inte ensam. Vi vet vad problemet är. Jag har nämnt det tidigare. Vi måste tillämpa lagen, och Ekobrottsmyndigheten måste bekämpa dessa brott. Det behövs en fond som staten står för som kan stå upp mot dessa företag, och det behövs en patentförsäkring för uppfinningarna. Regeringen har sagt att det är för dyrt med en fond.
Men hur dyrt är det inte för uppfinnarna vilkas privata ekonomi drabbas. Detta är en av de viktigaste framtidsfrågorna. Jag hoppas att regeringen agerar.
Hillevi Larsson (S):
Det som hände 2007, efter det att den borgerliga regeringen hade tagit över, var att inte bara den solidariska principen mellan a-kassorna försvann, utan man höjde också avgiften för samtliga a-kassor. För de enskilda medlemmarna blev det alltså en högre kostnad.
Dessutom tog regeringen bort möjligheten att dra av på skatten både när det gällde fackföreningsavgiften och a-kasseavgiften. Det är rätt väsentligt i sammanhanget, för om man tittar på kronor och ören är det ganska stor skillnad för den enskilde. Som exempel kan jag nämna att man före 2007 betalade mellan 90 och 100 kronor till a-kassan.
Efter skatteavdrag blev det ungefär 60 kronor. När systemet ändrades kunde den siffran stiga från 60 kronor till 360 kronor. Det är naturligtvis olika i olika fall, men det är ett exempel på hur det kunde slå. Bakgrunden till det var en förhoppning om att det skulle ge jobb, åtminstone lät det så i retoriken.
Dessutom skulle det ha en lönedämpande effekt, vilket jag i och för sig kan sätta ett frågetecken för. Det är ju inget mål i sig att sänka lönerna. Om vi tittar på de två målen, att minska arbetslösheten och hålla tillbaka löneutvecklingen, kan vi se att det inte har fungerat.
Framför allt har arbetslösheten skenat iväg; det har bara blivit värre och värre. Man får vara glad att regeringen nu ändrar sin politik, åtminstone när det gäller solidaritetsprincipen. De som jobbar inom områden med hög risk för arbetslöshet ska inte behöva betala högre avgift än de som jobbar inom områden med lägre risk för arbetslöshet.
I det tidigare systemet var det en solidaritetsprincip. Den togs bort, men nu återinförs den. Det vore intressant att höra ministerns analys av detta. Har man kommit fram till att det inte var något bra tillvägagångssätt? Kanske kan man till och med tänka sig att gå vidare och försöka reparera de skador i a-kassan som uppstått. Vi har till exempel taket i a-kassan, som är alldeles för lågt.
Bara 10 procent av löntagarna får 80 procent av sin tidigare lön. Det gjordes en generell höjning av avgiften till alla a-kassor. Dessutom slopades avdragsrätten för fackföreningsavgiften och a-kasseavgiften. Det vore intressant att titta lite närmare på detta. Om nu effekterna inte blivit de tänkta kanske man kan reformera a-kassan i större omfattning.
Det är trots allt en halv miljon som har lämnat a-kassan, och med den höga arbetslöshet vi har är risken stor att de människorna hamnar i försörjningsstöd eller blir försörjda av sin partner. Det är en dold fattigdom som har ökat, men den syns inte i statistiken. Har man en partner som har inkomst får man leva på honom eller henne. Det leder till ökad fattigdom för hela familjen.
Att så många lämnat a-kassan har inte bara ökat fattigdomen för dem som halkat ur och sedan blivit arbetslösa, utan det har också inneburit en belastning på kommunernas ekonomi. Kommunerna måste ge försörjningsstöd till dem som tidigare hade a-kassa, vilket gör att det blir svårare att få pengarna att räcka till välfärden, till skolan, vården och omsorgen. Det är ytterligare en anledning att se till att fler har möjlighet att vara med i a-kassan.
Hillevi Larsson (S):
Om vi tittar på siffrorna ser vi att de går åt fel håll. Vi kan se att arbetslösheten har ökat ända sedan regeringen tog över makten. Vi kan också se att resultaten i skolan har sjunkit. Båda dessa områden är extremt viktiga och hänger dessutom ihop. Slutsatsen är att vi måste pröva någonting nytt. Det vi har gjort hittills fungerar inte.
Därför tycker jag att det är bra att regeringen nu ändrar differentieringen i a-kassan mellan områden där det är hög risk för arbetslöshet och områden där det är låg risk för arbetslöshet. Men vi behöver gå vidare på det spåret, för a-kassan är ju förstörd i många avseenden. Det är bara en av de saker som har försämrats med a-kassan. I dag ökar inkomstförsäkringarna.
Allt fler tecknar inkomstbortfallsförsäkringar. Eftersom det är så få som når upp till 80 procent av sin tidigare lön i a-kassa tecknar man antingen privata försäkringar eller försäkringar via sitt fack. Det är inte ens alla som vet om fullt ut hur mycket facket kan erbjuda, och då döljer man också de försämringar av a-kassan som har skett.
Man kan fråga sig: Varför ska folk betala till privata försäkringar, vare sig det sker via facket eller med en egen försäkring? Det blir en ökad kostnad för den enskilde förutom den höjda a-kasseavgiften. Det här går dessutom stick i stäv med jobbskatteavdraget. Det blir inte så mycket kvar i plånboken när alla försämringar räknas in.
Jag hoppas att regeringen omprövar hela sin politik, inte minst när det gäller försämringarna i a-kassan. Jag hoppas att man återupprättar a-kassan och kallar den vad den är, en försäkring och inte ett bidrag. Förhoppningsvis kan vi få fler att gå med igen.
Hillevi Larsson (S):
Problemet uppstod egentligen på allvar 2007, för det var då regeringen ändrade reglerna för visstidsanställningar. Det underlättade för arbetsgivarna. Problemet är inte bara allmän visstid och att man inte motiverar varför man behöver visstidsanställda, utan problemet är staplandet av olika typer av visstidsanställningar som gör att de kan pågå i all oändlighet.
TCO gjorde en beräkning som visade att 65 000 personer i Sverige hade haft visstidsanställning hos samma arbetsgivare i fem år eller längre. Även om man misstror siffran handlar det inte bara om hur många det är - det är svårt att komma ifrån att det uppenbarligen är rätt många - utan det handlar också om möjligheten att utnyttja det här.
Grundfrågan är om det enligt regelverket är möjligt att stapla visstidsanställningar på varandra i all oändlighet, och det är uppenbarligen möjligt. Det är också det som har satts i system och det som EU-kommissionen har reagerat mot. Enligt EU:s regelverk ska man inte kunna utnyttja möjligheten till visstidsanställning hur länge som helst. Det handlar om den enskildes trygghet på arbetsmarknaden.
Om vi tittar i backspegeln ser vi att problemet uppstod när regeringen ändrade reglerna 2007. Då borde det vara rimligt att göra en förändring. Det har gått lång tid sedan 2007. EU-kommissionen har kritiserat Sverige i många år, och nu börjar den tappa tålamodet. Risken är att vi kommer att ställas inför EU-domstolen i denna fråga.
Om regeringen ser problemet, för jag hoppas att man inte sopar det under mattan, varför gör man ingenting? Det är bara att ändra regelverket. Då slipper vi dessutom att ställas inför EU-domstolen.
Hillevi Larsson (S):
Om man tittar på det här från de sjukas sida ser man att det är mycket tufft att tvingas sälja allt man har och söka försörjningsstöd. Men även ur socialtjänstens perspektiv och kommunernas perspektiv är det tufft. Det är många socialsekreterare som nu vittnar om en väldigt tuff arbetsmiljö. Socialtjänsten har ju inte bara hand om dem som har försörjningsstöd.
Man tar hand om utsatta barn och ungdomar och om missbruksproblem och alla möjliga sociala problem som är väldigt svåra och viktiga att lösa för de människor det handlar om. Belastningen leder till att de inte hinner med. De hinner inte träffa dem som får försörjningsstöd, och de hinner inte träffa utsatta familjer.
Det är dubbel anledning att se till att de som är sjuka får vara inom sjukförsäkringen och inte inom socialtjänsten. Det är inom Försäkringskassan som vägen till rehabilitering är nära. Inom socialtjänsten har man inte alltid kompetens att klara detta. Risken är att det ställs höga krav.
När jag har besökt socialtjänsten har man sagt att när det gäller någon som är sjuk men som får försörjningsstöd ställer man höga krav på att de ska söka jobb. Man berättade till exempel om en ung kille. Dagens uppdrag för honom var att gå och handla. Han hade sådan extrem ångest och social fobi att det gjorde honom helt utmattad att gå och handla. Man hade jobbat och kämpat med honom, och det gick lite lättare, och han kunde klara lite fler uppgifter på en dag.
Om han skulle söka ett jobb var han utslagen en hel vecka på grund av det. I hans fall handlar det mer om behovet av rehabilitering. Det är detta jag vill komma till: Låt de sjuka få rehabilitering! Låt dem få vara inom sjukförsäkringen och få sjukersättning i stället för försörjningsstöd!
Hillevi Larsson (S):
Ja, vi kan konstatera att de som har drabbats av försämringarna har blivit fattigare - det är ett faktum. Vi kan framför allt konstatera att regeringen fördelningsmässigt har gett betydligt mer i kronor och ören till dem som redan har mycket och mindre till dem som redan har lite. Även om man inte bara talar om den ökade fattigdomen kan man fråga sig hur logiskt detta är med tanke på att kostnaderna inte försvinner.
Det som framför allt har skett är en övervältring av kostnader som tidigare legat på staten till kommunerna och naturligtvis till privatpersoner. Föräldrar får försörja sina vuxna barn, och partner får försörja den i paret som har förlorat a-kassan och sjukförsäkringen. Det här har inneburit en kostnad för många kommuner, och det går ut över välfärden - skola, vård och omsorg.
Den här politiken är alltså någonting som slår mot alla i förlängningen genom sämre välfärd. Det är dessutom så att många människor vill ha trygghet. Snabba skattesänkningar är inte det viktigaste för många människor, utan de vill ha den här tryggheten. Många fackförbund har försökt lösa det genom att själva teckna privata försäkringar för sina medlemmars räkning.
Det syns kanske inte mer än i form av avgiften för medlemmarna, men det är likväl privata försäkringar för att kompensera för försämringarna i de offentliga försäkringarna. Det finns också arbetsgivare som försäkrar sina anställda, till exempel med sjukförsäkringar eftersom de är oroliga för att vården inte fungerar. Det finns enskilda som försäkrar sig själva med privata försäkringar. Då får man ju ändå en kostnad.
Kostnaden försvinner alltså inte, utan den hamnar i förlängningen på den enskilde. Jag vill avsluta med det Dagens Industri skrev: att det är lika vansinnigt att försämra a-kassan på det här sättet som att kalla att ta ut föräldraförsäkring för utanförskap.
Hillevi Larsson (S):
Jag ifrågasätter inte försäkringsbolagens läkares kompetens. Ofta har de hög kompetens och jobbar även inom den offentliga vården. Det jag ifrågasätter är deras lojalitet eftersom de är betalda av försäkringsbolagen. Och det är inga små summor de får, utan det handlar om miljonbelopp.
Det är någonting grundläggande fel i systemet när läkare som är köpta av försäkringsbolagen har så stort inflytande över om den skadade får sin skada erkänd som trafikskada och framför allt över om man får ekonomisk ersättning för sin skada.
Därför föreslår jag ett oberoende organ, och det jag undrar är: Vad är det som är så farligt med att skadade människor skulle ha rätt till en oberoende bedömning av sina skador? Det innebär inte en automatisk rättighet till ersättning. Det kommer att ske en prövning i varje enskilt fall, och det finns beviskrav som i dag är väldigt högt ställda - till och med för högt ställda, tycker jag.
Att man med utgångspunkt i det regelverk som finns skulle få rätt till en oberoende bedömning tycker inte jag är speciellt långtgående. I dag är det ju så att de som vill ha en egen bedömning får betala för den själva, och det kostar flera tusen. Dessutom finns det risk att den bedömningen blir överkörd i rättsprocessen, där försäkringsläkarna har ett orimligt stort inflytande över utgången.
Därför tycker jag att det är en rimlig idé att man skulle ha rätt till en oberoende bedömning. Det borde gälla alla personskador. Eftersom det här är Jan Ertsborns kanske sista pass som talman i en debatt vill jag tacka honom för ett fantastiskt arbete. Jag känner honom väl från civilutskottet. Han har varit mycket bra som talman. Han har stått bakom en mycket bra utredning när det gäller de överskuldsattas situation.
Om jag blir omvald kommer jag att fortsätta driva de frågorna och kämpa för att utredningen förverkligas. Tack så mycket!
Hillevi Larsson (S):
Vi har parlamentarism här i Sverige. Det betyder att den svenska riksdagen är Sveriges högsta beslutande organ. Regeringen tillsätts av riksdagen och kan också avsättas av riksdagen, och regeringen ska fullfölja riksdagens beslut. Det är alltså inte tvärtom, att regeringen står över riksdagen, utan det är faktiskt riksdagen som står över regeringen.
Därför är det otroligt viktigt för demokratin att regeringen också följer riksdagens beslut.
I en sammanställning från Riksdag & Departement kan man se att 32 av 42 tillkännagivanden som gjordes förra året, det vill säga beslut från riksdagen direkt riktade till regeringen att verkställa, fortfarande väntar på behandling.
Det är en ganska stor andel, och det finns riksdagsbeslut som har legat i många år utan att bli genomförda. Ofta handlar riksdagens beslut om att utredningar ska tillsättas. Men i en del fall handlar det om skarpa riksdagsbeslut, det vill säga att man helt enkelt vill att regeringen ska genomföra någonting. Som exempel kan jag nämna kravet på personalliggare inom byggbranschen.
Jag kan nämna fas 3 som ett annat exempel. Ungefär 35 000 människor befinner sig i fas 3. Det är arbetslösa människor som jobbar gratis på heltid. Chansen att komma ut i arbete från fas 3 är mycket liten. Riksdagen beslutade att denna åtgärd inte fungerar. Därmed ska nya anvisningar till fas 3 stoppas.
Man ska alltså inte skicka fler arbetslösa dit. Trots det har detta bara fortsatt, och fas 3 har vuxit år efter år. I detta fall handlar det inte bara om att regeringen har förhalat riksdagsbeslut, utan det handlar om direkt trots mot riksdagsbeslut.
Det märks inte bara i form av att det tar lång tid att genomföra riksdagens beslut, utan det märks genom att ansvarig minister har sagt rent ut att man inte vill stoppa anvisningarna till fas 3. Man tycker att det är en bra åtgärd och att fas 3 ska fortsätta som förut. Det finns alltså inte ens en intention att genomföra riksdagens beslut. När man jämför de olika departementen kan man se att det finns skillnader i genomförandet.
Man kan till exempel se att det är få tillkännagivanden som är slutbehandlade på Justitiedepartementet. Enligt Riksdag & Departement var det inga förra året. Men på Försvarsdepartementet är tre av fyra tillkännagivanden från förra året påbörjade eller genomförda. Man kan se att det kanske är en kulturfråga hur man gör på olika departement.
Därigenom menar jag inte att man ska känna sig utpekad på Justitiedepartementet. Det finns även andra departement där det återstår en hel del att göra. Jag har riktat den här interpellationen till Fredrik Reinfeldt som statsminister, och den är alltså inte riktad till Beatrice Ask. Jag tror ändå att detta är en viktig principfråga.
Även om det inte finns något direkt krav i grundlagen på att man snabbt ska genomföra riksdagens beslut har vi ändå parlamentarism, och i det ligger att regeringen ska genomföra riksdagens beslut. Detta gäller i synnerhet när vi har en minoritetsregering, vilket vi har i dag, där man hela tiden för varje beslut är beroende av en riksdagsmajoritet som man inte har i regeringsunderlaget. Jag tycker ändå att detta är en viktig fråga.
Hillevi Larsson (S):
Man kan alltid tvista om ifall regeringen har genomfört riksdagens beslut, hur man har gjort det och om man verkligen har gjort det fullt ut. För att ta fas 3 som exempel har jag hört arbetsmarknadsministern säga: Vi har följt riksdagens beslut, för fas 3 har blivit så mycket bättre. Därmed kan anvisningarna fortsätta.
Men det finns inget belägg för att det skulle ha blivit bättre, utan det är fortfarande gratisarbete på heltid som inte leder till jobb och som till och med riskerar att tränga ut riktiga arbetstillfällen, för det blir mycket billigare för arbetsgivaren att behålla någon inom ramen för fas 3. Man får 5 000 kronor per månad och person och behöver inte betala någon lön, så det blir billigare än att anställa samma person.
Det har till och med förekommit att man gör sig av med folk och i stället tar in någon från fas 3 eftersom det blir billigare. Man kan i varje fall som här diskuteras tvista om ifall regeringen verkligen genomfört riksdagens beslut. Ja, det är regeringens tolkning, men det görs ofta en annan tolkning hos riksdagen. Den utvärdering som jag läste upp är tidningen Riksdag & Departements utvärdering, och den får stå för dem.
Men jag kan instämma i att i många fall har beslut faktiskt inte genomförts. Även om regeringen hävdar att man har genomfört ett beslut har man egentligen inte gjort det. Här måste mer göras. Det viktiga är respekten för riksdagen och den svenska demokratin. Det borde också vara grunden för regeringen.
Jag vill avsluta med att tacka riksdagens fantastiska personal som gör ett otroligt arbete för att vi och regeringen ska kunna fullfölja vårt jobb och våra debatter här. Jag vill också tacka talmannen och önska glad sommar till er alla. Vi ses kanske till hösten.
Hillevi Larsson (S):
Jag kan börja med att konstatera att jag inte har fått svar på min fråga: Kommer klyftan att växa ytterligare? Möjligtvis kan jag ana svaret: Det fortsätter som förut. Så som det har varit hittills har det varit nya skattesänkningar hela tiden där klyftan mellan pension och lön har ökat. Det varnas för vad som ska hända efter valet. Med en annan politik kommer det att bli massarbetslöshet, och välfärden kommer att försämras.
Men regeringen har haft makten i åtta år, och resultatet är inte speciellt imponerande. Arbetslösheten har ökat under denna tid. Det är orsaken till att bromsen slagit till, vilket slår hårt mot pensionärerna och leder till att pensionerna står och stampar eller till och med backar. Den förda politiken har alltså inte fungerat.
Ska vi fortsätta som förut, vilket är budskapet, blir jag orolig för hur det kommer att sluta. När det gäller välfärden blir människor sjukskrivna i en ökande takt inom vård, skola och omsorg på grund av att personaltätheten har minskat. Det är de sjuka och de gamla som är förlorarna i detta.
De blir beroende av anhöriga som i sin tur försvinner från arbetsmarknaden, vilket förvärrar problemet med arbetslöshet och arbetskraftsbrist. Den nuvarande politiken har nåtts vägs ände. Den är ett misslyckande. Politiskt kan vi inte lova hur mycket som helst. Det är jag villig att erkänna.
Men när det gäller fördelningspolitiken kan vi redan nu säga vem som ska ha de pengar vi förfogar över. Vårt budskap är tydligt: Det ska vara rättvis skatt. Pensionärer ska inte beskattas högre än löntagare. Detta lovar vi att genomföra. Det kan man inte säga om regeringen.
Hillevi Larsson (S):
Tyvärr känns det inte som någon slump att det är så lite som händer med tanke på att Öresundsregionen ligger där den ligger. Om Öresundsregionen hade funnits i Stockholm skulle det ha varit en helt annan aktivitet. Det upplevs som att det är en rätt stor Stockholmsfixering. Om något har hänt i Stockholm är det en riksfråga. Om det inte har hänt i Stockholm är det en regional eller lokal fråga.
Denna fråga är alldeles för viktig för att reduceras till en lokal fråga. Detta är ett riksintresse. När vi kan se att en tredjedel av Sveriges och Danmarks samlade bnp-tillväxt sker i Öresundsregionen förstår man själv hur viktig frågan är. Vi skulle kunna förbättra utvecklingen.
Vi kan redan se en bra integration, men vi skulle kunna riva gränshindren i Öresundsregionen och få arbetstillfällen, tillväxt och en positiv utveckling som skulle komma hela Sverige till del. I detta ligger också skatteavtalet. Det får ses som ett gränshinder, och ett gränshinder som till största delen är till Sveriges nackdel.
Därmed är viljan att omförhandla inte så stor från den danska sidan, men då borde aktiviteten från den svenska sidan för att försöka göra något åt det här vara större. Precis som Leif Jakobsson säger har vi ett riksdagsbeslut på att vi ska agera. Om man inte tycker att frågan är viktig i sig borde man tycka att det är viktigt att följa riksdagens beslut eftersom riksdagen är högsta beslutande organ.
Faktum kvarstår: Detta är ett ekonomiskt bortfall, framför allt för de drabbade kommunerna som får stå för välfärden och som får se intäkterna minska när arbetspendlingen ökar. Jag hoppas verkligen att regeringen tar tag i frågan, för det behövs.
Hillevi Larsson (S):
Redan 1998 bildades Försäkringsmedicinska läkarkollegiet, som nu kallas Försäkringsmedicinska kollegiet. Det var en reaktion mot den ställning de medicinska rådgivarna har. De är faktiskt partiska i rättsprocessen. Det man i kollegiet är överens om är att det måste till någon form av myndighetskontroll och tillsyn.
Sådana krav har kommit också från riksdagens ledamöter. Frågan är om man inte på något sätt kan gå vidare med det. Man kan se det som att de människor som drabbas har betalat in sina premier. De har betalat avgifter för att få ett skydd om de någon gång drabbas av en trafikskada. Men det hjälper inte den dag man råkar illa ut när man inte får den hjälp man borde ha rätt att kräva.
Det borde åtminstone vara en balans mellan försäkringsbolagen och de skadelidande. Det är det inte i dag, utan försäkringsbolagen har pengarna och dessutom de medicinska rådgivarna, som naturligtvis har en stor auktoritet trots att de är partiska. Där borde man naturligtvis skapa en bättre balans.
Då tror jag att tillsyn och kontroll är nyckelord för att reda upp det hela. Oberoende läkare hade inte heller varit helt fel. Man borde åtminstone ge patienten en oberoende läkare som kunde föra talan i domstolen mot de medicinska rådgivarna. I dag är det många som har råkat väldigt illa ut, både ekonomiskt och när det gäller självkänslan, därför att man har blivit misstrodd.
Många orkar inte processa på grund av detta. Jag hoppas att vi kan göra något på det här området.