Hillevi Larsson (S):
Jag vill betona att jag utgår från barnets perspektiv i det här och inte från föräldrarnas. Det kan sammanfalla, men det är barnets intresse som det här ska handla om och självklart frivilliga kontakter mellan barn och föräldrar. Jag tycker att hela svaret genomsyras av att det finns ett barnperspektiv och att myndigheterna jobbar bra med dessa frågor. Samtidigt kan man se i forskningen att verkligheten inte ser ut så.
Det fungerar inte. Jag ifrågasätter också om allting verkligen genomsyras av ett barnperspektiv. I den nya fängelselagen som kom 2010 sägs att placeringen på fängelse i möjligaste mån ska anpassas efter jobb, alltså arbetssituationen, inte efter familj och barn.
Man har alltså inte ens med barnperspektivet här, och det är ett dilemma eftersom det kan vara väldigt långa resvägar för barnen beroende på var barnen bor och på vilket fängelse föräldrarna sitter. Självklart måste säkerheten vara en viktig aspekt, men om det går att förena med säkerheten borde man åtminstone tänka på barnperspektivet när det gäller detta.
Organisationen Bryggan startades just av Annelie Björkhagen Turesson som i sin forskning märkte att de här barnen inte har någon hjälp eller något stöd. Därför startade hon Bryggan. Man kan inte säga att Bryggan är ett komplement till annan verksamhet, för det finns ingen annan verksamhet. Det här är det som finns för dessa barn.
När det gäller polisutbildningen har man höjt ambitionsnivån när det gäller våld i nära relationer, vilket är bra. I det sammanhanget har man också fört in moment i utbildningen på Polishögskolan just om barns reaktioner vid våld i familjen.
Men för övrigt finns ingenting om barn i polisutbildningen över huvud taget, trots att polisen kommer i kontakt med barn i många andra situationer än just när det handlar om våld i nära relationer. Ett moment som föreslogs i en utredning redan 1998 finns fortfarande inte med. Det momentet skulle handla om barns reaktioner i samband med gripanden.
Det är nämligen många poliser som tolkar barns reaktioner så att om barnet inte gråter eller skriker utan är alldeles lugnt och passivt, då är det okej. Då mår barnet bra. Men i verkligheten är det så att väldigt många barn reagerar med chock. De blir alldeles paralyserade. De kan inte gråta eller skrika. De stänger sig totalt, och det kan då ge intryck av att de mår bra, fast de är mycket traumatiserade i den situationen.
Kunde man föra in det här i polisutbildningen - det kanske kunde räcka med en eller två lektioner - skulle det innebära mycket för barnen i de här situationerna att polisen förstår deras reaktioner bättre och kan hjälpa och stödja dem. Jag tycker att det är tråkigt efter alla dessa år att ingenting har hänt.
Redan 1998 tänkte man alltså på barnens situation när man tillsatte utredningen om hur man bättre skulle ta hand om barn i situationer där föräldrarna grips. Men fortfarande har ingenting hänt. Det var tre förslag som fördes fram.
Det var att socialtjänsten ska underrättas när föräldrarna grips, det var att barns reaktioner vid gripandet ska föras in i polisutbildningen och att man i arrestantbladet när man arresterar någon ska notera om de har barn och om man har kontaktat socialtjänsten. Ingenting av detta har Rikspolisstyrelsen genomfört efter 15 år, och nu säger ministern att de jobbar aktivt med en ny utredning. Då frågar jag mig: Ska det begravas ytterligare ett antal år?
Jag tycker att det är dags att agera i stället.