Maud Olofsson (C):
Jag kan ha respekt för om en del socialdemokrater har svårt att förstå ett nytt arbetssätt. Det som skedde förut när det var kris var att man presenterade paket. Den som var duktigast på att ordna paket var väl Björn Rosengren. Jag har gått tillbaka och tittat på resultatet av det. Det är ju skrämmande hur mycket pengar man har kastat i sjön genom att göra populistiska utspel.
Det vi tänkte när vi såg den globala finanskrisen komma, när vi såg hur den drabbade hela Sverige var ju att det finns en massa resurser i våra system. Det är inte seriöst att stå här och säga att det inte finns några pengar. Bara i den senaste budgeten, tillsammans med A-propositionen, satsade vi 40 miljarder kronor, och ni påstår att det inte finns resurser. Om ni har en sådan slarvig syn på 40 miljarder kronor ska ni inte ha att göra med skattebetalarnas pengar över huvud taget.
Det är min slutsats. Det som är det nya arbetssättet är att om vi har en nationell politik där vi ger resurser till Arbetsförmedlingen, där vi ger till Almi, där vi ger till Försäkringskassan och så vidare har det en regional struktur och logik. Om det ska fungera väl för den enskilde medborgaren som blir arbetslös, som behöver låna till företagen, som behöver hjälp från de här systemen måste någon koordinera och samordna insatserna lokalt och regionalt.
Utöver det jag har nämnt finns det en massa resurser i strukturfondsprogram och annat som vi kan använda och som ska användas i de här situationerna. Vad samordnarna ska göra är att koordinera, samordna och se till att människor inte hamnar mellan stolarna utan kan få den hjälp som de har rätt att få. Det har också ett syfte att man kan samordna lokalt, regionalt och nationellt.
Det är helt rätt, en del av de regelverk som vi har behöver justeras från tid till annan, och vi gör också det. Jag vill påpeka att en tredjedel av de förslag som har kommit in från samordnarna redan är genomförda. En del tittar vi vidare på för att se vad vi kan göra. Det är alla möjliga åtgärder. Men en tredjedel är redan genomfört och var det redan i och med A-propositionen.
Jag tycker också att det är viktigt att säga att ju mer vi kan koordinera våra insatser desto effektivare blir de. Här har vi också kommuner och regioner som har sin dagordning och sina verktyg. Kan vi koordinera dem är det väldigt bra. Vad har vi då gjort?
Det är inte heller seriöst att säga att ingenting har hänt: arbetsmarknadspolitik plus 4 miljarder, utbildning och yrkesutbildning plus 2 miljarder, forskning och innovation 15 miljarder, infrastruktur 11 miljarder utöver den ordinarie planen, 2 miljarder till Almi så att de kan låna ut mer pengar, ytterligare 3 miljarder till SEK så att de kan hjälpa till med exportkrediter. Listan på åtgärder som vidtas är otroligt lång.
Men poängen är ju att när de kommer ut i verkligheten måste de också användas och koordineras. Det är det som är samordnarnas uppdrag. Sedan tror jag att det är viktigt att säga att det egentligen är två spår vi måste klara av att hantera just nu i den här krisen. Det ena spåret är att hjälpa människor som akut blir arbetslösa, som behöver utbildning eller vad det kan vara för någonting. Där finns det insatser och resurser som vi kan använda.
Det andra är framtidsspåret, det vill säga hur de nya jobben kommer. Vad gör vi för någonting? Där har vi forskning och utveckling, innovation, klusterbildningar - alla de här sakerna som det också finns resurser för att jobba med. Båda de här spåren innebär ju arbete som samordnarna kan organisera lokalt och regionalt. Till sist tycker jag att det är viktigt att säga att det inte finns någon sedelpress.
Jag har nu haft interpellationsdebatter ett antal gånger, och jag konstaterar att ni hela tiden säger att det är för lite, det behövs mer. Det är för lite. Det behövs mer. Min fråga till er är: Var har ni sedelpressen gömd någonstans? Fortsätter ni så här får ni inte bara en global finanskris och en jobbkris, ni kommer att få en statsfinansiell kris också. Det är väl ändå inte meningen.