Ulla Andersson (V):
Jag tänker fortsätta på den linje som jag hade i mitt förra inlägg. Det handlar framför allt om lagar och avtal när staten är arbetsgivare. Staten ska vara ett föredöme som arbetsgivare. Det som nu gör mig orolig är att staten inte är något föredöme.
Staten är ingen förebild utan i det här fallet faktiskt något som jag hoppas inte ska finnas bland arbetsgivare och som arbetstagare inte ska behöva utsättas för. Det är mycket allvarligt när staten missar en MBL-förhandling som rör anställningstryggheten för 700-800 personer och när staten är indragen i en tvisteförhandling och eventuellt kommer att ställas inför Arbetsdomstolen.
Detta är mycket grundläggande i den kritik som jag har mot det som sker på Försäkringskassan. De anställda upplever dessutom att det finns en munkavle och att man inte törs tala om den oro som man känner för de konsekvenser som dessa olika förslag får för den egna arbetssituationen och framför allt för brukarna.
Den som arbetar på Försäkringskassan ser som sin uppgift att den enskilde brukaren ska omfattas av trygghet och ha en tydlig och genomskinlig process. Det påverkar, som jag tidigare sade, hur brukarna uppfattar demokratin i det samhälle som vi lever i. Därför är detta mycket allvarligt.
Till detta kommer också det som pågår just nu och som jag fick höra om när jag var uppe i Hudiksvall för ett tag sedan, nämligen att de anställda till och med klockas för att se hur lång tid det tar att behandla ett ärende. Vi kan dessutom läsa i ST:s fackliga tidning att anställda uppmanas att säga upp sig för att de anses vara lågproduktiva. Detta är inget som en offentlig arbetsgivare ska ägna sig åt.
Vi ska ge människor resurser och möjligheter att utvecklas i sitt arbete. Statsrådet har inte heller svarat på min sista fråga om statsrådet tänker avsätta ytterligare pengar för att möjliggöra en meningsfull omställning för dem som berörs. 300 miljoner kronor som du har gett i en anslagskredit är pengar som Försäkringskassan senare måste betala tillbaka. Dessa pengar används till att säga upp människor och inte till en omställning.
En ansvarsfull arbetsgivare hade använt omorganisationen på ett sådant sätt att man möjliggjort en omställning för de människor som berörs av uppsägningar. Det hade varit en bättre personalpolitik än den vi nu kan ta del av. Det är de facto så att statsrådet i den budget som kom i höstas lade besparingar på ytterligare 270 miljoner.
Detta har fått flera konsekvenser som man från Försäkringskassans sida inte har varit beredd på, varken från arbetsgivar- eller arbetstagarhåll, utan man blev ställd inför fullbordat faktum. Dessutom låg besparingarna så att de varsel som skulle läggas skulle vara klara den 1 januari, vilket var en omöjlighet.
När man sedan som facklig företrädare vill förhandla om frågorna får man höra att om det ska förhandlas tar det ännu längre tid och då kommer ytterligare neddragningar och varsel att behöv läggas. Det är i sig mycket oroväckande. Jag hoppas att du kommer att lämna ett bättre svar än det skriftliga och det som du tidigare har gett i debatten.
Du sade i ST:s artikel att du inte hade något att göra med vad de gör med personalen. Det är en oroväckande inställning från ett statsråd. Har man ett övergripande personalansvar bör man signalera när saker och ting inte står rätt till. Som arbetsgivare måste man ta sitt ansvar och följa de lagar och avtal som parterna har kommit överens om.
Det är det minsta vi kan begära.