Finn Bengtsson (M):
Det var ett långt och bra svar från ministern och långa och bra frågor från oppositionen. Jag vill tacka Ann Arleklo för interpellationen om en samlad politik för hemlösa. Hemlöshetsproblemen är ett pinsamt fenomen för ett välfärdssamhälle som det svenska. Människor förmenas rätten till en bostad, vilket borde vara uteslutet att acceptera för ett samhälle som vårt, inte minst med tanke på de stolta ambitioner om rättvisa och lika möjligheter som ofta hörs från den här talarstolen.
Jag välkomnar verkligen den breda palett av åtgärder som äldre- och folkhälsoministern föreslår i det klargörande svar som vi har fått här i dag. Den här regeringen har, till skillnad från den tidigare regeringen, tagit ett mycket aktivt grepp. Redan i början på mandatperioden hade man lagt upp en strategi på tre års sikt på det sätt som beskrivs i ett långt och utförligt svar från ministern.
Det handlar om att aktivt agera för att lösa hemlöshetens problem. Till skillnad från interpellanten upplyser ministern vidare i sitt svar om hur många och vilka av alla samhällets nödvändiga kompetenser som behöver samarbeta för att göra en sådan lösning möjlig och arbetet framgångsrikt.
Att förminska det här problemet till ett primärt bostadspolitiskt problem, som interpellanten och partikamraten gör här i talarstolen, är att förskjuta ett mycket svårt och allvarligt problem ifrån sin komplexitet och därmed sin lösning till ett försvar av en bostadspolitik där det finns en mycket intressant historik att titta tillbaka på.
Jag är tillräckligt gammal för att komma ihåg att den legendariske Tage Erlander förlorade regeringsmakten tack vare en misslyckad socialdemokratisk politik. Jag tvivlar fortfarande på att socialdemokratisk detaljstyrning av bostadssektorn kommer att leda till ett förbättrat läge på bostadspolitikens område. Men det är inte det som är fokus för den här debatten, utan den handlar om de hemlösa. Låt mig ta upp ett annat gigantiskt och ännu mer tragiskt misslyckande från socialdemokratins tid vid makten under senare år.
Jag tänker på den kanske mest utsatta hemlösa gruppen, nämligen de som har drabbats av psykisk sjukdom. Denna kammare beslutade 1995 om den så kallade psykiatrireformen som hade ett mycket vällovligt syfte med ett brett parlamentariskt stöd i den här församlingen. De skulle komma ut från sina sjukhus och vistas ute i samhället. De hade varit förvisade till inlåsning och en gammaldags psykiatrisk vård.
Det var Socialdemokraterna som hade regeringsmakten då, och ni förvaltade den i ytterligare drygt ett decennium. Denna makt och detta ansvar behöll alltså Socialdemokraterna under väldigt lång tid. Riksdagen hade beslutat om en strategi som nu skulle förverkligas i praktiken. Hur gick det då? En sällan skådad mängd människor med behov av fortsatt stöd och hjälp på grund av sina psykiska besvär förpassades utan uppföljning till misär i eget boende.
Sjukvården och socialtjänsten ute i kommuner och regioner var oförmögna att ta sitt gemensamma ansvar. Fastighetsägare kan naturligtvis inte ta ansvar för att psykiskt funktionshindrades behov av stöd och hjälp kvarstår.
Detta är en uppgift för sjukvården och socialtjänsten tillsammans, och ytterst åvilade det den socialdemokratiska regeringen och riksdagsmajoriteten att hantera denna fråga, vilket man alltså totalt brast i. Riksrevisionen kom med en svidande kritik som en beskrivning av försummelsen på detta område. Herr talman! Därför framstår det för mig närmast patetiskt att höra att detta primärt skulle handla om en bostadspolitisk fråga.
Vi har ett mycket allvarligare problem att ta tag i. Genom sin breda palett av åtgärder låter alliansregeringen det ansvariga departementet, Socialdepartementet, ta ledningen i frågan för att de mest utsatta och drabbade, de som samtidigt är sjuka, inte ska komma i kläm i en sådan här diskussion som primärt inte bör vara bostadspolitisk utan socialpolitisk.