Finn Bengtsson (M):
Tio motioner i detta betänkande, varav fem från moderata ledamöter, med väsentligen samma ambitioner har inneburit att utskottet efter hörande av Socialstyrelsen och Statens medicinsk-etiska råd kommit fram till att regeringen bör återkomma redan före sommaren i frågan om hur tillgången på organ och vävnader för donation avseende transplantation kan förbättras i vårt land.
Utgångspunkten är en otydlighet gällande regelverk liksom rutiner och donations- och transplantationsorganisatoriska frågor som råder i dag. Otydligheten i lagstiftningen har uppkommit på grund av en mycket snabb teknisk-medicinsk utveckling som gör att diskrepansen mellan behoven av transplantation, och därmed donerade organ, och möjligheten att rättssäkert och samtidigt tidsenligt kunna utnyttja tillgången till sådana organ är hjälplöst på efterkälken.
Som Barbro Westerholm redan konstaterat slår vi med detta förslag in öppna dörrar eftersom regeringen redan arbetar med frågan för fullt. Herr talman! Hälso- och sjukvårdslagen bygger på tre huvudsakliga etiska principer, som i sin tur har följande inbördes hierarkiska ordning; människovärdesprincipen, behovs- och solidaritetsprincipen samt kostnads- och effektivitetsprincipen.
Utom allt tvivel är såväl behovs- och solidaritetsprincipen som kostnads- och effektivitetsprincipen motiverande för en ändring av lagstiftningen för att underlätta organdonation och transplantation. Men hur är det med människovärdesprincipen? Jag vill lyfta fram det resonemang vi för på temat i vår motion So411.
Fakta visar, som vi har hört i debatten, att svenska folkets vilja att donera organ och vävnader efter sin död uppgår till fyra femtedelar av befolkningen medan anslutningen till dagens frivilliga donationsregister endast ligger på under en femtedel av befolkningen. Problemet är att i allt väsentligt har denna diskrepans bestått över åren trots att de teknisk-medicinska möjligheterna att rädda liv med hjälp av transplantation dramatiskt ökat.
Folk lider och dör i onödan medan den rådande ordningen inte på ett adekvat sätt har kunnat ta till vara möjliga organ och vävnader tillgängliga för transplantation. Bland de politiska åtgärder som därför föreslagits märks en förfrågan i samband med situationer som majoriteten av medborgarna återkommande ställs inför, exempelvis i samband med den årliga allmänna självdeklarationen eller vid körkortsutbildning.
Men, herr talman, organdonationsförfrågan är för viktig för att bli förknippad med något negativt. Enbart krav på en "organdeklaration" vid exempelvis den allmänna självdeklarationen eller vid körkortstagning riskerar att inte ge den positiva klang som ett sådant erbjudande till en bredare allmänhet bör förknippas med för att locka potentiella donatorer att ta steget fullt ut och anmäla sig.
Av samma anledning är inte ekonomiska incitament bra styrmedel för att öka antalet organdonatorer. Om samhället vill ta ett ansvar för att öka tillgången till organ och ge möjlighet till transplantation under goda etiska premisser är det viktigt att förstå psykologin som är inblandad i ett aktivt beslut som att ta ställning till att donera organ om man skulle avlida.
För den stora majoritet detta berör, men som ännu inte tagit aktiv ställning på uppmaning från olika kampanjer för detta, förefaller det just som att det behövs en process att aktivt ta ställning till den för de allra flesta hypotetiska situationen: "Nu är jag plötsligt död och vad händer då?" Med det svenska folkets goda vilja att i de allra flesta fall indirekt svara ja på frågan om organdonation som princip bör kanske inte frågan ställas på det sätt som sker i dag.
Om vi i stället vänder på problemet, så att de allra flesta vill donera men inte vill svara på frågan så länge frågan förefaller inaktuell och hypotetisk - även om det inte är så - kanske det hittills närmast olösliga problemet för att få fler organdonatorer kan närma sig en konstruktiv lösning. Förslaget utgår från att det finns en inneboende vilja att låta sina organ doneras om man oväntat skulle förolyckas och vara aktuell för sådan donation.
Då gäller denna princip underförstått för personen i fråga, såvida man inte antingen aktivt själv sagt nej till detta under sin livstid eller anhörig inte vill låta det ske. Den senare gruppen ska naturligtvis inte tvingas uppge orsaker till ett sådant beslut, än mindre få det dokumenterat i öppna handlingar utan enbart i sådana som är underkastade den professionella transplantationsorganisationens göromål.
Det är alltså principiellt viktigt att man själv under sin livstid, och anhöriga efter ens oåterkalleliga tillstånd av etablerad hjärndöd, på ett fullständigt avidentifierat sätt inom ramen för transplantationsorganisationen kan neka organdonation.
Det viktiga med detta konstaterande är att vi har frihet att säga obetingat nej, och det bör ses som en självklar mänsklig rättighet inom ramen för våra friheter som individer i ett fritt samhälle, inte minst om religiös övertygelse eller annat ligger bakom beslutet.
Men minst lika viktigt är att den grupp av individer som detta berör med all sannolikhet kommer att vara betydligt mer begränsad än vad som är fallet i dag, när man aktivt måste ta ställning till sin kropps vara eller inte vara i oförändrad form före begravning när det egna dödsfallet för många inte ens är inom det riktigt känslomässigt rimliga att förhålla sig till. Herr talman!
Mycket riktigt har det visat sig att i andra länder som har anammat detta koncept med en omvänd ordning vid medgivande för organdonation, till exempel Spanien, också klart leder ligan om möjliga transplantationer som kan genomföras. Därför har Spanien de kortaste köerna till vanliga livsavgörande transplantationer för mottagaren.
Jag vill med detta inlägg och de kommentarer jag har fogat till ett i övrigt klokt utskottsbetänkande yrka bifall till förslaget i betänkandet och fästa regeringens uppmärksamhet på att analysera den möjlighet som har berörts i detta inlägg vid en förändring av regelverket för organdonation.