KBLab/rixvox huggingface dataset:
Penilla Gunther (KD):
I mitt anförande ställde jag ett antal frågor om hur staten och därmed regeringen ser på olika frågor gällande dess bolag och hur man hanterar dem. Jag hade också ett antal exempel, som Per-Arne Håkansson säkert hörde. Ett av exemplen gällde företag under avveckling.
Jag vet att Socialdemokraterna gärna talar om "utförsäljning" och använder den typen av ord, men här kan vi ju konstatera att den socialdemokratiska regeringen med stöd av Miljöpartiet faktiskt har bidragit till att minst tre bolag är under avveckling - tror vi i alla fall.
Det som skulle vara stommen för Saminvest, den efterlängtade fond-i-fond-lösningen för det statliga riskkapitalet, står nämligen inte med på listan under ordet "avveckling". Det är klart att det är en av de frågor jag funderar över. På Saminvests hemsida står inte ett ord om hur det är tänkt med dessa bolag.
Det verkar som att de är fresh and free och bara ska fortsätta, precis som om ingenting har hänt. Jag undrar också över det som stod i samma betänkande, Staten och kapitalet , om Gröna fonden. Denna beslutade vi inte om, men Almi har fått precis de pengar som skulle krävas för att göra den insatsen.
Jag säger inte att detta är fel, men jag undrar över handhavandet av det hela. Vi har inte beslutat det här, men regeringen gör det ändå, lite grann i smyg. Om man råkar läsa ett pressmeddelande får man veta det.
Penilla Gunther (KD):
Jag kan bara konstatera att detta var ett av de märkligaste svar jag kunde få från Per-Arne Håkansson. Jag vill gärna höra från honom var beslutet togs att skapa dotterbolag till Saminvest av just de bolag från vilka man skulle ta kapital för att ha som start och dela ut till andra.
Regeringen har tidigare varit väldigt tydlig med att Inlandsinnovation inte skulle fortsätta att finnas. Min kollega Helena Lindahl har debatterat detta ett antal gånger här. Regeringen gjorde dessutom förra året ett ryck där man helt plötsligt skulle omvandla Fouriertransforms verksamhet från bilindustrin till att omfatta life science-frågor, vilket folk motsatte sig, av naturliga skäl.
Det är ju inte bara för ett bolag att byta bransch - i så fall får man väl bilda ett nytt bolag. Jag vill väldigt gärna veta varifrån Per-Arne Håkansson har fått idén om att det i förlängningen skulle vara ett dotterbolag som ska stötta upp Saminvest. När vi ändå står här vill jag också passa på att fråga Håkansson om det som ni har på gång med flygskatten: Hur skulle detta kunna gynna det statliga bolaget Swedavia?
De regionala flygplatserna runt om i landet - till exempel den i Skellefteå - som inte är statligt ägda har inte alls samma förutsättningar som de flygplatser som ägs av Swedavia.
Men icke förty är det så att en flygskatt inte skulle gynna de passagerare som vill flyga inrikes när det redan i dag är dyrt. Därmed skulle det även drabba Swedavia och dess avkastning. Hur är detta tänkt?
Penilla Gunther (KD):
Jag tackar statsrådet för svaret. Naturligtvis är det avsevärda pengar som satsas på detta område, och Forte är väl känt och har gott renommé.
Själva innehållet i min fråga gäller ett beslut som togs medan jag själv var ordförande i Nordiska rådets välfärdsutskott 2015.
Jag hade då fått propåer från olika nordiska forskare - faktiskt från hela Norden - och de tog själva initiativ till att vilja ha ett nätverk och ett forskningssamarbete.
Det var inte så att de krävde att en massa pengar skulle anslås, utan de ville mer eller mindre få ersättning för resor för att de skulle kunna mötas. Det ledde till ett förslag som togs upp i välfärdsutskottet. Det togs också upp under Nordiska rådets session och tillstyrktes.
Sedan gick det helt plötsligt mycket snabbt. Man fick besked från Nordiska ministerrådet bara någon månad efteråt. Det brukar sällan gå så fort.
Det sas att Nordens välfärdscenter inte jobbar med detta, utan man jobbar mycket med forskningskoordinering, kunskapsspridning och så vidare. Så är det absolut. Det skulle i och för sig räcka. Men man ansåg inte att det skulle finnas resurser till någon form av forskning.
Jag vet ärligt talat inte om frågan har varit uppe i själva ministerrådet, eller är detta helt enkelt ett tjänstemannautkast och att man inte tycker att man ska bekymra ministrarna med detta förslag? Jag vet inte hur det är, och det känner jag är mycket otillfredsställande. Jag har fått propåer från andra runt omkring som undrat vad som hände med förslaget.
Det gick till och med igenom på sessionen, men sedan försvann det bara på något sätt. Då minskar också motivationen och incitamenten för att man ska agera på nordisk nivå om det ändå inte spelar någon roll. Det tycker jag personligen är ganska farligt för demokratin.
Då blir det något slags skensammankomst som man har när man träffas vid Nordiska rådets sessioner. Jag avslutade mitt uppdrag i presidiet för Nordiska rådet i april. Jag känner mig därför ganska fri att ändå följa upp det som jag själv har varit med att besluta om.
Min fråga kvarstår alltså: Hur kunde man få igenom detta?
Penilla Gunther (KD):
Ja, det är rätt uppfattat. Jag tackar statsrådet för den utmärkta genomgången. Det är precis detta som har efterfrågats. Det som jag tycker är lite sorgligt i denna historia är just att det har funnits en vilja hos dem som är aktivt engagerade att ha detta nätverk.
De tog själva detta initiativ efter denna konferens och sa att de tyckte att detta var kul, intressant och viktigt och att de skulle kunna utbyta erfarenheter från hela Norden. Forskningsresultaten finns redan på respektive universitet, sjukhus och forskningsinstitutioner. Det handlade mer om att dessa främsta forskare behöver mötas på något sätt.
Man kan säga att det årliga narkotikaforumet naturligtvis kan vara ett forum. Men här var det lite bredare än så. Vi vet, inte minst med anledning av den tidigare interpellationsdebatten om alkohol, att detta är gränslöst. Därmed får vi också de bekymmer som alkoholen och andra droger medför.
Det är klart att alla nordiska länder inte hanterar dessa frågor på liknande sätt. Men vi har fortfarande i Norden, och förhoppningsvis även en lång tid framöver, en rörlighet mellan länderna med arbetskraft och annat som jag tror skulle göra att detta faktiskt skulle ha gynnat den gemensamma missbruksvården i de olika länderna.
Vi ska också komma ihåg att Norden består av tre självstyrande områden som inte har egna resurser utan är beroende av länderna runt omkring.
Inte minst Grönland har ju stora problem med missbruk; när jag var där för två år sedan blev jag verkligen både ledsen och allvarligt bekymrad över många av de sociala situationerna.
Om vi hade fått till det här nätverket och om Sverige hade kunnat bidra till att dra i de här tåtarna tror jag att vi kanske hade kommit lite högre upp med den här diskussionen om alkohol och droger - även inom EU. Detta är nämligen någonting som berör oss alla.
Vi har också många goda forskare på området, så vi har definitivt inget att skämmas över - tvärtom. Att vi gemensamt kanske skulle kunna vara en nordisk föregångare på det här området i EU är ju någonting jag gärna hade sett bli verklighet.
Problematiken som jag upplever den är just det här att när vi går igenom olika saker i Nordiska rådet vet man sedan inte riktigt var det hamnar. Det känns som att alla eller ingen har ett ansvar för att det följs upp. Det är ju någonting som måste tas tag i, känner jag, från regeringens sida.
Frågan till statsrådet är därför: Hur går vi vidare med detta? Om det egentligen inte är pengar det handlar om, hur kan vi göra någonting åt det?
Penilla Gunther (KD):
Tack för det positiva beskedet, statsrådet! Jag tror verkligen att det kommer att glädja dem som har varit initiativtagare till detta att få höra att ministern ämnar komma tillbaka med någon typ av åtgärd.
Jag tänker alltid att vi som politiker ska vara väldigt glada när folk tar egna initiativ, vill hjälpa till och vill göra bra saker. Det var så tydligt på konferensen och på mötet att man ville jobba ihop.
Det är inte ofta vi får uppleva att det just blir så genuint och att vi faktiskt ser att man är beredd att lägga ned tid för att det ska bli någonting. Jag kan alltså bara tacka för svaret. Jag ser fram emot att få någon typ av besked om hur detta kommer att tas upp.
Jag vet att många har varit intresserade av den här debatten och säkert kommer att kolla på den på nätet, och de kommer som sagt säkert också att vara tacksamma för det besked ministern ger.
Penilla Gunther (KD):
Tack så mycket för svaret! Vi vet ju att stroke är en av våra stora folksjukdomar. Det sägs att det är ungefär 30 000 per år som får en stroke. En person var 17:e minut drabbas alltså av en mer eller mindre allvarlig stroke i det här landet.
Stroke hör också ihop med hjärtsjukdomar och neurologiska sjukdomar, och det är klart att det också är en stor samhällskostnad - ungefär 18 miljarder per år enligt kvalitetsregistret Riksstroke.
Internationellt sett är stroke den största orsaken till funktionsnedsättning och den tredje största orsaken till dödsfall. Det är absolut en stor folksjukdom, och därför handlar det om snabb vård och behandling när man får en stroke men också om en väldigt snabb möjlighet till rehabilitering.
Jag känner en person som knappt hade fyllt 60 år, en egen företagare med verksamhet, alltid aktiv, som helt plötsligt fick en väldigt stor stroke. Personen bor lite utanför tätort och har inte möjlighet att få rehabilitering mer än möjligen en gång varannan vecka.
Med en sådan brist på träning går det inte att återhämta sig och lära sig leva med de funktioner man hade tidigare. Oavsett hur välvilliga anhöriga är och försöker hjälpa till så mycket det går måste det naturligtvis finnas sjukgymnaster och andra som kan gå in och hjälpa till mycket fortare och oftare.
Vi vet att det finns många, inte minst äldre, som kan få rehabilitering via hemtjänst och hemsjukvård liksom skjuts till olika vårdcentraler med sjukgymnast och annat när de bor hemma. Men så fort de hamnar på ett äldreboende liksom försvinner den där möjligheten till rehabiliteringsinsatser, något som är väldigt märkligt.
Detta har jag märkt inte minst på min egen mor som nu är 86 år och har haft ett par stroke. Den möjligheten försvann just för att hon bor på ett äldreboende. Det kändes väldigt märkligt, för där finns det ändå personal dygnet om, och det borde finnas en reguljär möjlighet till både arbetsterapeut och sjukgymnast. Men så ser det inte ut över landet, och där har vi egentligen grunden till min fråga.
Vi är ju överens om det på något sätt självklara i hälso- och sjukvårdslagens portalparagraf, alltså att alla ska få vård i rätt tid, oavsett vem man är och var man bor i landet.
Vi ser dock gång på gång, oavsett vilken sjukdom vi pratar om, oavsett om det är kroniska sjukdomar, folksjukdomar eller mer sällsynta diagnoser, att den här problematiken finns hela tiden. Frågan är hur vi åtgärdar det. Rehabilitering borde ju också finnas för olika åldrar på olika sätt.
Hur tillgodoser vi detta behov? En person i aktiv ålder och en pensionär som kanske har uppnått en aktningsvärd ålder har inte riktigt samma behov alla gånger.
Penilla Gunther (KD):
Den utredning som ska lämna sitt slutbetänkande om nationella riktlinjer den 1 juni är jätteviktig. Jag ser verkligen fram emot vad som skulle kunna göras med det. Jag har varit med i ett antal sammanhang de senaste åren där man säger att nationella riktlinjer är jättebra. Men de uppdateras inte tillräckligt.
Därför vill man mer eller mindre inte använda dem i landsting och regioner. Sedan finns det alltid de som tycker att de ändå gör saker bäst själva. Det är en annan fråga. Själva riktlinjerna och standardiserade vårdförlopp inom inte minst cancervården är jätteviktigt.
Jag tror också att det skulle kunna överföras på många andra insatser för olika typer av sjukdomar. Jag medverkade på en konferens om prostatacancer för någon månad sedan. Där var en läkare med som talade just om att i England är national guidelines obligatoriskt.
Som patient kan man också ställa frågan till behandlande läkare hur man har fått sin vård kontra riktlinjerna. Man har ett patientinflytande där man tydligt ser de insatser som görs kontra det som är beslutat.
Ska man som läkare avvika från de riktlinjerna får man i så fall gå till överordnade för att få bekräftat att det är okej. Med den spridda skur av landsting och insatser som vi har i det här landet hade det varit otroligt välkommet både för patienter och för professionen i sig.
Man har åtminstone något som man kan förhålla sig till. Tar vi just strokepatienterna är de nu på något sätt spridda i alla åldrar känns det som. Det har blivit alltmer medelålders personer och personer i yngre medelåldern som drabbas av stroke.
Det har säkert sin orsak i stressrelaterade situationer både hemma och på jobbet. Oavsett orsak måste människor kunna vara säkra på att de får den vård de behöver eller rehabilitering. Då finns det en fråga som jag vill fortsätta att ställa till statsrådet.
Förra året ändrade Världshälsoorganisationen klassificeringen för stroke. Tidigare klassificerades det som en neurologisk sjukdom. Men så ändrade man det till att vara en kardiovaskulär sjukdom, en hjärt-kärlsjukdom. Det har blivit lite stressigt för dem som är engagerade i detta.
Helt plötsligt är det andra typer av läkare och behandlande personal inom professionen. Man brukar inte jobba ihop över de områdena. Frågan är om Sverige skulle kunna agera för att man ska kunna återklassificera det som en neurologisk sjukdom. Det har att göra med vilken typ av rehabiliteringsinsats människor får.
Penilla Gunther (KD):
Jag fortsätter där ministern slutade. Som jag har uppfattat det är detta ett helt nytt tänk. Frågan är hur Sverige har agerat i processen, för jag antar att WHO skickar ut någonting i förväg.
Den kunskapen har inte jag, men förvisso är detta ett beslut som ändå är fattat i klassificeringsfrågan. Då blir det ändå så att sjukvården hanterar stroke med annan personal och på andra sätt.
Det ena behöver kanske inte vara mer rätt eller fel än det andra, men som det hittills har varit i Sverige har man sett att vissa sjukdomar och tillstånd hör nära samman. Det handlar till exempel om hjärtflimmer och stroke.
Men att detta skulle vara en kardiovaskulär sjukdom i sig är väl någonting som jag helt enkelt tror att många är lite förvånade över. Jag själv hade nog inte trott att man skulle klassificera det på detta sätt, utan det är väl en neurologisk sjukdom.
Jag är tacksam för att ministern tar med sig frågan och på något sätt kan återkomma och se om detta är rätt eller fel. Om det inte känns rätt, och om strokeförbund och andra som agerar i de här frågorna för patienternas skull upplever att detta inte är bra kanske också Sverige kan agera för en ändring i frågan.
Penilla Gunther (KD):
Jag har en fråga till statsrådet Mikael Damberg. Den senaste tiden har det varit en ganska stor debatt kring detta med välfärdsföretag. I många fall handlar det faktiskt om kvinnors möjligheter att starta och driva företag på samma villkor som män.
Vi kan titta på upphandlingsregler, inte minst: När kommunerna ska bygga en skola eller annan fastighet går det ut på upphandling till olika byggföretag - ofta har man inte så många att välja på - men det pratas sällan eller aldrig om vilken vinst dessa byggföretag får ta ut. Detta kan då jämföras med om man gör en upphandling av vård- och omsorgstjänster. Jag vill därför ställa frågan till statsrådet: Hur ser man på jämställdhet?
Detta ska ju vara en feministisk regering, men i det här fallet visar det sig att man har helt olika syn på företagande. Ska det inte vara samma villkor?
Penilla Gunther (KD):
Jag kan inte vara nöjd med svaret, av följande anledning: Hade man från kommunernas sida varit mer noggrann med upphandling av just den typ av tjänster jag nämnde hade ju inte bara mer pengar gått över till kvinnors löner i vård- och omsorgssektorn, utan man hade även kunnat utnyttja kvalitetsbegreppen mer i offentlig upphandling. Min fråga kvarstår alltså.
Hur ska man kunna främja kvinnors företagande när dessa ojämlika villkor förekommer?
Penilla Gunther (KD):
Det är flera saker som jag skulle kunna nämna kring det som du sa i ditt anförande, Lorentz Tovatt. Men det jag intresserar mig allra främst för är det som du avslutade med om sociala företag. Det betyder uppenbarligen olika för olika personer.
Just nu är jag mest nyfiken på Miljöpartiets och din egen definition av sociala företag.
Penilla Gunther (KD):
Jag kunde också ha ställt samma fråga till David Lindvall från Socialdemokraterna. Han nämnde också sociala företag. Jag lyfter den här frågan därför att det finns en officiell definition här. Det finns fyra kriterier för att ett företag ska kunna vara ett arbetsintegrerande socialt företag. Detta har näringsministern och jag dryftat ett antal gånger, och där är vi helt ense, det vill jag poängtera.
Att det görs en satsning med 50 miljoner till Tillväxtverket är jag naturligtvis väldigt glad över. Jag ställde frågan därför att det är lika viktigt för mig som för näringsministern och andra att vi rör oss med korrekta definitioner.
Arbetsintegrerande sociala företag skiljer sig från det som vi traditionellt sett annars kallar för socialt företagande då en del av överskottet går till välgörande ändamål eller liknande.
Det stora, viktiga skillnaden som jag gärna vill poängtera och som jag hoppas att ni tar del av när ni är ute på studiebesök och annat är ju poängen med att skapa arbete för dem som deltar i företagandet och kanske också är med och skapar företaget.
Tyvärr är det många som missar delen med arbetsintegrering när man pratar om sociala företag, vilket gör att de som är seriösa, ASF, missar sina affärsmöjligheter därför att man inte förstår skillnaden.
Jag vill inte tillrättavisa, men jag vill gärna upplysa om att ni som är regeringsföreträdare har en viktig roll här att föra ut den korrekta definitionen. Det skapar arbete.
Penilla Gunther (KD):
Jag ställde några frågor till statsrådet i mitt anförande. Jag upplevde inte riktigt att jag fick svar i ditt anförande, Mikael Damberg, så därför tänker jag utveckla frågorna och ställa dem igen. Jag tror att vi har ett gemensamt intresse av en fortsatt utveckling av industrin i Sverige.
Jag är själv uppvuxen på en bruksort, och det är klart att jag förstår betydelsen för hela landet av en livskraftig industri.
Nyindustrialiseringen kan gälla moderna, högteknologiska företag inom den något mer moderna rymdforskningen, där vi har en roll att spela inom Europa och övriga världen.
Nu ser vi att en planerad strategi bara blir en skrivelse med lite oklart innehåll.
Men näringsministern måste ändå kunna tala om hur viktig den här industrin är för Sverige: Ska vi nöja oss med att det bara blev en tummetott här, eller ska vi faktiskt försöka få till stånd en strategi, så att dessa företag får veta sina förutsättningar den närmaste framtiden? Jag återkommer senare med mina frågor om gruv- och mineralindustrin.
Penilla Gunther (KD):
För att hinna med att svara på ministerns frågor börjar jag med detta med Vinnova. Det är väl inte så konstigt om vi anser att det går att fördela stödet till företag och företagare på ett helt annat sätt än bara genom Vinnova, som regeringen sätter stor tilltro till? Ministern nämner nästan bara storföretag som drar nytta av Vinnovas satsningar. Volvo är ett exempel.
Jag tror att Volvo är så livskraftigt att man själv skulle kunna finansiera det labb som det talades om i ett tidigare inlägg. Det är ju inte i första hand dessa företag som vi ska stötta med offentliga medel. I så fall ska det ske i samarbete med mindre och medelstora företag på ett mycket tydligare sätt.
När det gäller Växa-stödet var idén ursprungligen att folk med enskilda firmor skulle kunna anställa en person. Själva definitionen av enskild firma är att man är en enskild person som väljer att driva företag. Att då anställa någon är otroligt administrativt krångligt. Tro mig, jag vet.
Jag har haft enmansföretagare i familjen och kan verkligen tala om att detta inte är någon framgångsfaktor. Även om man senare har utökat det hela är själva idén från början inte särskilt väl genomtänkt. Men jag ville också hinna med att ställa min fråga om vår traditionsrika gruv- och mineralindustri, som jag är rädd att jag inte heller denna gång får svar på.
Kommer nu den utredning som ministern aviserade på Svemins höstmöte, om förenklingar i prospektering, så att även denna näring kan fortsätta att växa ytterligare ett par generationer i Sverige?
Penilla Gunther (KD):
Jag tänkte hänga på Hanif Balis tankar om den splittrade samarbetsregeringen, vars partier faktiskt inte alls tycker likadant i dessa frågor.
Jag vill ställa en fråga tillbaka till David Lindvall om hur det är tänkt att det i framtiden skulle se ut vad gäller mineralpolitiken om ni får chansen att regera tillsammans igen, vilket jag inte tror att ni vill.
Med hänvisning till den utredning som Naturvårdsverket har gjort om förbud mot uran kan vi i vårt eget betänkande läsa följande om den nämnda rapporten: "Avslutningsvis konstaterar verket att det inte finns något miljötillstånd eller någon beviljad bearbetningskoncession för uran i Sverige och att effekterna av ett förbud mot utvinning av uran därför blir små."
Ja, så är det för ingen av oss har väl egentligen avsikten att det skulle brytas uran. Men vad ni uppenbarligen inte har förstått är att om man bryter andra metaller och mineraler kommer en del uran med på köpet. Frågan är bara vad vi gör då.
Ska vi stoppa tillbaka det i jorden, lägga ett nät över och hoppas att vi kan plantera något över så att det inte syns och märks längre? Eller ska vi faktiskt kunna använda det på något sätt? Jag hoppas att David Lindvall och Socialdemokraterna är medvetna om att vi dessutom importerar 1 500 ton uran per år.
Om vi kunde använda det här för att få upp de innovationskritiska metallerna kanske det också är vettigt att inte införa detta förbud. Annars skulle vi inte få upp något annat heller.
Penilla Gunther (KD):
Jag kan upplysa David Lindvall om att vid ett seminarium här i riksdagen för några månader sedan kunde bland annat en professor i geologi påtala det faktum att det faktiskt förhåller sig så att om man bryter annat kommer också uran med. Jag kanske alltså skulle kunna säga "Var så god och läs på".
Det kom även en utredning en månad efter den utredning som Karolina Skog på Miljödepartementet beställt av Naturvårdverket, som kanske inte har den främsta kompetensen på området. Det var en rapport som Mikael Damberg hade beställt från Tillväxtanalys. David Lindvall kanske har läst den.
I den sägs något helt annat, nämligen att gruvnäringen ska utvecklas och att vi måste ha en mer tillgänglig brytning här i Sverige för att vi har de tillgångar som vi har.
Om vi ska tro på Naturvårdsverket, som David Lindvall så gärna vill göra, sägs det att det saknas miljöskäl för ett uranförbud. Inte ens att det skulle vara bra för miljön kan vi alltså förlita oss på. Jag säger det återigen: Det finns nog inget parti som egentligen strävar efter att vi ska bryta själva uranet.
Men min fråga kvarstår när det gäller vad vi ska göra med det uran som i så fall kommer med upp när vi bryter annat. Vad ska vi göra med det?
Penilla Gunther (KD):
Det här är intressant ur många aspekter, Lorentz Tovatt. Om det nu vore så att det fanns tillstånd eller att någon över huvud taget hade visat intresse för att bryta uran i Sverige skulle jag förstå det du säger.
Då skulle också den oro som du säger finns ute i landet på vissa orter förmodligen vara befogad. Men nu finns det inte något sådant i hela Sverige. Det står dessutom i vårt betänkande. Jag läste upp det förut i ett av mina anföranden. Var någonstans finns oron, och vad består den i?
Vilka bolag är det i så fall som är intresserade av att utvinna uran i Sverige? Mig veterligen finns det som sagt inget bolag som har fått tillstånd, om det ens har funnits intresse. Det beror till stor del på att det över huvud taget är så svårt att få tillstånd för att göra någonting i det här landet.
Bara för att undersöka möjligheterna till en fyndighet av vilken mineral det vara månde ska man i princip visa en arbetsplan för hela prospekteringen. Det är ett enormt miljöarbete som tar mellan 5 och 15 år. Mina frågor kvarstår. Var någonstans i Sverige finns oron? På vilka orter?
Vilka bolag är det som i så fall har begärt tillstånd för att bryta just uran i det här landet?