KBLab/rixvox huggingface dataset:
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Jag vill börja med att hälsa Ylva Johansson välkommen som statsråd och som ansvarig för en av befolkningens allra viktigaste frågor. Det är sannerligen en stor utmaning, och många av oss har stora förväntningar på Ylva Johansson.
Jag har tidigare sagt i denna kammare att jag är näst intill generad över hur den sittande regeringen har negligerat och nonchalerat de grupper av personer som inte själva kan tala för sig. Jag tycker att det är beklämmande.
I den föregående interpellationsdebatten tog Ulrik Lindgren upp frågan om vård i livets slutskede. Människor med psykisk sjukdom är ett annat sådant område. Människor får inte den vård och behandling som de behöver.
Det känns svårt när personer med psykisk sjukdom som söker vård blir avvisade därifrån. Då kanske vissa av dem begår våldshandlingar som de inte skulle ha begått om de inte hade varit sjuka. Dessa handlingar kommer man aldrig i livet ifrån. Det är väldigt allvarligt.
Det finns tyvärr många exempel på sådana händelser som har inträffat i Sverige. Det svar som jag har fått på min interpellation handlar om Anders Miltons utredning. Problemet är att regeringen inte gör som han säger.
Jag frågade om Ylva Johansson var beredd att tillskapa 1 000 nya vårdplatser. Enligt Anders Miltons förslag är det vad som behövs inom psykiatrin. Om man nu har inrättat en psykiatrisamordnare med ett så viktigt uppdrag måste väl regeringen vara lyhörd för vad han säger.
Regeringen avsatte inte alls de pengar som Anders Milton behövde. Det känns kanske fel att just Ylva Johansson som nyss har tillträtt ska få skulden, men det är väl en utmaning så god som någon för ett nytt statsråd att verkligen lita till den expert som man har tillsatt.
Då handlar det om både resurser och idéer om hur man ska tillskapa de vårdformer som behövs. Sedan vill jag ställa en fråga om vårdgaranti, vilket vi borgerliga partier har krävt i flera år. Vi hade också ett gemensamt borgerligt förslag 2002.
Menar Ylva Johansson att en psykotisk patient ska behöva vänta i tre månader på vård? Det är klart att det är jättebra med en vårdgaranti, men här handlar det om att kunna erbjuda hjälp nu till de människor som är i behov av akuta insatser. När det gäller denna överenskommelse, vet man att den blir av?
Det står att man ska träffa en överenskommelse med Landstingsförbundet och Svenska Kommunförbundet. Hur ska människor som är i behov av vård i dag kunna vara säkra på att det blir av? Man måste ju handla nu. Läget är akut.
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Jag förstår dilemmat, och jag hoppas att Ylva Johansson också förstår oss - vi som har stått här och talat om den här frågan i åratal. Ibland tar tålamodet slut.
När vi - Cristina Husmark Pehrsson, Erik Ullenhag, Gunnar Nordmark och jag - som politiker gör en bedömning så gör vi det utifrån att vi har en kunskap om hur det ser ut i landet. Vi bor i olika delar av landet, och vi läser rapporter. Det finns en man som jag vet har mycket stor kunskap, och det är Sten Levander.
Han bor nere i Skåne, och han är professor. Han säger att psykiatrin har misskötts i 20 år. I den delen har Ylva Johansson rätt; detta är inte någon dagsaktuell nyhet precis. Sten Levander påstår - och jag vet inte om det finns någon som kan detta bättre än han - att 80 % av dem som behöver vård inte får den vård som de behöver inom psykiatrin.
Om det är så är det en katastrof. Vi alla har ett ansvar för detta. Kommunerna har det, och landstingen har det. Men jag tycker att regeringen har ett mycket stort ansvar.
Det har gjorts olika utredningar även om psykiatrin, men jag har inte upplevt att regeringen har tagit till sig de förslagen. Jag känner att vi inte har tid att vänta, Ylva Johansson! Människor framför våra fötter lider 24 timmar varje dygn. Det är ångest, oro och förtvivlan.
Man känner sig missanpassad, och man känner sig inte accepterad av omgivningen. Man känner sig frustrerad och som en belastning. Eftersom Ylva Johansson nämner primärvården kan jag säga att jag personligen tror att varenda vårdcentral borde ha en person med psykologisk eller psykiatrisk kompetens. Jag tror att vi behöver vårdteamet för att hitta personer som kanske söker för ont i magen men som i själva verket lider av någonting annat.
Det har Kristdemokraterna krävt i ganska många år. Enligt Landstingsförbundet har man ett krav på att vi behöver 200 specialister till för att klara av psykiatrin. Sten Levander känner sig orolig över att det inte finns specialister inom psykiatrin. Det finns icke folk som tar över. Man har inte prioriterat den verksamheten.
Det behövs en långsiktig lösning där vi garanterar att det finns specialister inom psykiatrin även i framtiden. Precis som Ylva Johansson tror jag att vi måste ha kunskap, kunskap och åter kunskap, för problemen är mångfasetterade.
Min fråga är: Vad tänker statsrådet göra åt att även Landstingsförbundet anser att vi behöver 200 nya specialister?
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Så här i mitt sista inlägg vill jag tacka både för svaret och framför allt för det här samtalet. De här frågorna är ibland av den kalibern att jag tycker att vi bör föra samtal och inte hårda debatter. Jag är övertygad om att vi i grunden är överens, men orden och engagemanget måste utmynna i handlingskraft.
Det är viktigt att vi nu ger Ylva Johansson möjlighet att visa handlingskraft. Jag såg i statistiken att mellan 2002 och 2003 försvann 289 vårdplatser inom psykiatrin. Det behöver upprustas.
När det händer sådana fruktansvärda våldsbrott där vi alla far illa hör jag många som bara ropar på strängare straff. Jag vill ha vård och förebyggande åtgärder så att dessa människor slipper begå dessa våldsbrott. Jag är säker på att de inte vill begå dem. Det behöver vi som politiker se till.
Vi vill alltså försöka förhindra och förbättra. Kristdemokraterna har lagt nästan 1,7 miljarder extra på psykiatrin. Det är alltså ganska mycket mer än regeringen. Jag ser fram emot Ylva Johanssons förslag på psykiatriområdet. Jag lovar att Kristdemokraterna kommer att stödja alla bra förslag.
Jag hoppas att vi kan hjälpas åt så att det går ut signaler härifrån till landsting och kommuner om att vi är överens om att detta ska prioriteras. Enligt det prioriteringsbeslut vi fattade 1997 är faktiskt psykiskt sjuka i prioriteringsgrupp 1.
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Det är spännande varje gång man hör Vänsterpartiet från talarstolen argumentera för en god sjukvård. Det är mycket i det Elina Linna säger som jag håller med om utifrån ett patient- och trygghetsperspektiv. Men sedan finns det frågor jag inte förstår.
Min första kommentar är, nu när Vänsterpartiet har ett tiotal reservationer i betänkandet: Hur känns det när man har samarbetat med regeringen kraftfullt under tolv år att ändå känna att man behöver lägga så många reservationer till ett betänkande som majoriteten skriver under? Lobotomifrågan är en fråga som har varit en följetong.
Elina Linna vet väl att en av mina kolleger som nu inte är i riksdagen, Dan Ericsson, och jag också, har haft uppe den frågan många gånger. Hur är det då när man inte förmår regeringen att satsa på detta när man har satsat på andra liknande patientgrupper och gett dem pengar? Är det så att Vänstern inte har prioriterat den här frågan? Är man kallsinnig från regeringen? Varför är det inte redan genomfört?
Sedan handlar det om den ideliga diskussionen om privat, som Elina Linna gärna säger. Jag säger alternativ, entreprenörer, mångfald. Alla personalorganisationer som jobbar i vården har ju uttalat sig för en ökad mångfald. Varför håller alltid Vänsterpartiet emot och värnar organisationen mer än patienterna och personalen? Varför i hela världen?
Hur kan man hålla på med det här 2006? Folktandvården är väl ett bra exempel, där ett ordentligt alternativ finns, där det finns en mångfald. Vad jag vet har det inte skadat våra tänder att det har varit en mångfald. Det är snarare regeringens flathet när det gäller högkostnadsskydd.
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Det ständiga argumentet för Vänsterpartiet mot mångfald är att vinsten är ett sådant jätteproblem. Men vad jag vet är inte vinsten det stora problemet ute i de svenska kommunerna och landstingen, utan det är underskott. Pengarna räcker inte.
Jag förstår inte att man gör detta till en fråga och på så vis bromsar utveckling, kvalitetsuppföljning och att rekrytera nya krafter som vill ha alternativa driftsformer.
Framtidens sjukvård kommer inte att fungera om man värnar monopolet och inte förmår att ta bort skygglapparna och se att unga studenter ska välja vårdyrket för att de vill göra något mera och vara entreprenörer.
När det gäller de borgerliga partierna och Vänsterpartiet är det klart att det är roligt nu när man har sett hur Leif Pagrotsky och Göran Persson har mejslat ut skillnaden mellan de borgerliga partierna att också se skillnaderna mellan Vänsterpartiet, Miljöpartiet och Socialdemokraterna som dock har regerat i tolv år.
Visst har vi lite olika vinklingar, men de är ju inte så stora menar jag, utan vi är säkra på att vi i en ny regering kommer överens om detta. Det har vi visat förut att vi har gjort. Den syn som Allians för Sverige har för Sverige är ett framtidsland med trygg sjukvård för alla, med mångfald och patienten i centrum.
Vi vill inte fortsätta att värna en gammal organisation framför patienterna, utan vi vill skapa möjligheter för vården som en framtidsbransch. Det känns oerhört fräscht, och det känner jag mig taggad att få vara med och göra.
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Jag måste börja med frågan om skatterna och de miljarder i skattesänkningar som återkommer i Socialdemokraternas retorik. Så här enkelt är det: Vi och alliansen vill att denna miljon människor som inte har gått till jobbet i dag också ska komma i jobb.
Och om de kommer i jobb kommer skatteintäkterna i Sverige att öka trots att de kommer att minska per person. Det innebär väl ingen farlig och svår matematisk ekvation att förstå det. Alltså handlar det om att när fler kommer i jobb så behöver inte var och en betala lika mycket i skatt, och ändå får vi in skattemedel.
Vad Kristdemokraterna har sagt är att på sikt vore det bra om även Sverige hade ungefär liknande skattebördor att bära som övriga Europa. Självklart ska vi betala skatt! Och vi som står här, som har en hygglig lön, vi ska betala mer skatt än de som har låga inkomster. Hela vår skattepolitik har ju utgått ifrån det.
Vi ska ha solidarisk finansiering. Det är viktigt att komma ihåg detta. Sedan vill jag ställa en fråga till Conny Öhman. Den gäller prioriteringsbeslutet som togs här i Sveriges riksdag 1997. Alla partier var överens om prioriteringsbeslutet. Varje gång vi har fått rapporter, tillsammans och var och en för sig, har vi sett att det egentligen inte har hänt så hemskt mycket med anledning av det. Vad har Conny Öhman att säga?
Varför har det inte hänt så mycket när det gäller att följa upp riksdagens beslut?
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Jag vet ju i själ och hjärta att Conny Öhman och jag tycker likadant i de här frågorna: De med nedsatt autonomi, som inte själva kan tala för sig, ska prioriteras. Jag vill gärna komma tillbaka till psykiatrin igen, eftersom det också är en grupp i sammanhanget. Där har jag hört att Conny Öhman också har erkänt att det inte fungerar. Här har vi inte nått lika långt.
Min fråga gäller då våra barn och barnpsykiatrin, som är särskilt eftersatt. På sina håll i landstingen tar det minst tre månader, ofta sex månader, att få en vårdplats när man har blivit bedömd av en barnpsykiater och bedöms behöva vård.
Hur kommer Conny Öhman att agera för att barnpsykiatrin ska prioriteras i Sverige framöver?
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Jag kanske ska kommentera lite av det sista Jan Emanuel sade. Jag som har varit i den här riksdagen i många år vet att Socialdemokraterna har arbetat emot en vårdgaranti under väldigt många år. Så det är inget ovanligt att man inte tror att det går. Man måste ju ha som ambition att göra det så snabbt som möjligt.
Då finns det fortfarande saker att förändra. Herr talman! Jag skulle vilja ställa två frågor. Jag menar att i Socialdemokraternas Sverige ligger de största misslyckandena, förutom jobben som är ett jättemisslyckande, hos våra äldre och våra barn.
Min fråga är: Vad har den socialdemokratiska regeringen gjort för äldres psykiska tillstånd? Det är fortfarande 40 % av alla som jobbar inom äldrevården som inte har adekvat utbildning för det jobbet. Det har varit så under åtminstone de senaste 10-12 åren.
Det andra är att Socialstyrelsens rapporter och larm och Folkhälsoinstitutets rapporter under åtminstone fem år - det kanske är längre - har sagt att barnens fysiska hälsa är bra i Sverige, men den psykiska hälsan försämras och är ett hot.
Min fråga är då: Om Socialdemokraterna inte har lagt fram några förslag under de här snart tolv åren som man har regerat, vad är det som gör att medborgarna och vi i oppositionen ska tro att man gör det sju åtta månader före ett val? Det måste ju finnas någonting som Jan Emanuel kan säga, som att nu kan ni lita på oss, det har ni inte kunnat på tolv år men just i dag kan ni lita på vad jag säger.
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Det är också ett sätt att försöka lyfta över fokus för att slippa svara på en fråga. Jan Emanuel vet att på de två minuter jag har till mitt förfogande kan jag inte gå in i och tala om de sakerna. Jag skulle ändå vilja påstå att regeringen lägger fram det ena förslaget efter det andra som kan öka problemen. Jag tänker inte minst på Svenska Spel och hur man arbetar nu. Ändå vet man att spelberoende är ett svårt problem.
Man måste ta sitt ansvar när man sitter i regeringen, är Göran Persson och har 20-22 statsråd vid sin sida. Då måste man ta ansvar. Jan Emanuel Johansson talade om Strindberg. Det är ju spännande. Jag vill gärna tala om jultomten, som jag gillar. Men nu heter jultomten Göran Persson eller Jan Emanuel Johansson. Jag tror ju inte på jultomten.
När det är valår kommer jultomten och serverar olika julklappar. Folk vill veta vad det är i det stora röda paketet med vita snören som är lockat och krusidulligt och ser så vackert ut. Någon öppnar det och ser att det är tomt. Det är ju innehållet, verkstaden och förslagen som folk vill lyssna till.
Jag hade varit väldigt glad om jag hade stått här i dag och inte behövt svartmåla någonting. Tyvärr är mycket av verkligheten inom psykiatrin i dag ganska mörk. Det är mörkt för många människor, för många anhöriga och för väldigt många grannar. Vi pratar om Plattan och hemlöshet.
Jag deltog vid ett tillfälle förra året i en diskussion om detta. När de berättade hur många år det kan ta innan de kan få en bostad blev jag djupt berörd och undrade: Lever vi egentligen i ett välfärdssamhälle? Vad är det som konkret gör att vi ska lita på Jan Emanuels ambitioner i dag?
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Jag vill börja med att tacka Andreas Carlgren för svaret. Det är också vår första interpellationsdebatt, och den är spännande. Jag är naturligtvis glad för andan i svaret och miljöministerns ambition för Östersjön.
Men jag känner mig oerhört bekymrad över Östersjöns vatten, inte enbart eftersom jag bor där utan för att detta känsliga hav är ett av de mest förorenade haven i världen.
Jag är inte någon professionell miljöpolitiker, men jag känner att vi måste göra allt vad vi kan som är relativt enkelt att göra för att minska på övergödningen. I fråga om övergödningen finns de svenska miljömålen.
Vi vet att ett av de stora problemen faktiskt är fosfor i tvättmedel. När jag nu har fått kunskapen om att både Norge, Tjeckien och Tyskland redan har förbjudit fosfat i tvättmedel tycker jag att det vore fräscht om vi också gjorde så.
Den regering som - lyckligt nog - har fått lämna ifrån sig makten har inte varit särskilt handlingskraftig. Det har varit brist på ledarskap inom miljöpolitiken. Eftersom man inte har haft några muskler har man inte kunnat göra något. Men nu är det en annan regering där både miljöministern, statsministern, socialministern och många flera har muskler. Ta på ledartröjan, gå framåt och se till att det händer något.
Ibland känner jag att det poppar upp småpåvar i Myndighets-Sverige, men ingen tar ledningen. Andreas Carlgren har en fantastisk möjlighet att visa hur det ska vara. Jag är väl medveten om att som det ser ut runt Östersjön är det allra bästa att vi direkt får en gemensam strategi på området.
Det förstår jag också. Men ibland säger vi att vi är bäst i Sverige. Vi går före. Vi visar hur det ska vara. Varför kan vi inte göra det på det här området? Jag är säker på att det skulle öka möjligheten att få igenom detta på EU-nivå. Skulle det inte vara bra att göra det? Kemikalieinspektionen verkar ha missförstått sitt uppdrag.
Inspektionen fick ett uppdrag att utreda och analysera förutsättningarna för ett nationellt förbud mot fosfater i tvättmedlen.
Men man har i stället svarat att man inte tycker att det ska göras och inte heller svarat på frågan om förutsättningarna för det. Det är bekymmersamt. Jag är så säker på att det här är rätt metod att jag inte bryr mig så mycket om vad Kemikalieinspektionen har sagt. Men jag är lite otålig, och jag har därför en fråga.
Hur lång räknar miljöministern att remisstiden behöver vara för denna remiss? Kan det inte bli en snabbremiss? Det har regeringen redan gjort. Den kanske inte behöver vara en månad över jul och nyår, men den kanske kan vara ett par tre månader så att vi kommer loss. Vill Andreas Carlgren komma loss?
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Tack så mycket, Andreas Carlgren, för det tydliga beskedet. Jag har också en fråga. Om jag har förstått saken rätt har Naturvårdsverket, som är ett statligt verk, i havsaktionsplanen anfört problem och sagt att det skulle vara komplicerat för reningsverken att införa ett förbud i Sverige.
I andra länder har man inte, så långt jag har kunnat forska, haft några negativa effekter av det. Om man har den åsikten att det kan bli problem är det klart att det kan vara en broms. Jag undrar om Andreas Carlgren har någon synpunkt på det.
Jag vet, vill jag säga till kammarens ledamöter, att Andreas Carlgren har fått en julklapp. Han fick i går en julklapp av Svenska Naturskyddsföreningen om fosfatfritt tvättmedel. Jag tycker att det skulle vara jättespännande att få en redovisning.
Andreas Carlgren har nog inte hunnit tvätta med det än, men under julhelgen när man ska ha allt rent och fint kanske han kan testa tvättmedlet och se om kostymen eller tröjan blir lika ren. Det är väl ingen tvekan om att Bra Miljöval är någonting som drar allas våra ögon till sig. Och har då en minister testat ett sådant tvättmedel måste det bli en storsäljare.
Jag tror på många sådana här små ageranden. Jag tycker att det är bra att Svenska Naturskyddsföreningen uppvaktar. Det är bra att man arbetar på många områden. Det är självklart att vi både regionalt och lokalt och nationellt måste jobba med de här frågorna. Jag tror att vi skulle bita oss i svansen ordentligt om vi avstår på någon nivå när vi tycker att frågan är så angelägen.
Jag har en fråga till: Finns det något annat som miljöministern ser att vi skulle kunna agera med för Östersjöns hälsa?
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Jag ser verkligen fram emot fortsatta interpellationsdebatter, frågesvar och gärna rundabordssamtal, för jag tror att vi alla, även en socialpolitiker som bor i Kalmar län, kan hjälpas åt för att nå vårt mål. Jag vill passa på att önska Andreas Carlgren och hans familj en riktigt god jul. Koppla av nu, för det blir tufft nästa år!
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Jag ber om ursäkt för att jag är sen, finansministern, men tiden går ibland så fort i riksdagen. Det gjorde den i dag. Jag vill tacka för svaret. Frågan är utomordentligt viktig. Jag kommer från Kalmar län, ett glesbygdslän som på sina håll har hög arbetslöshet. Det kan gälla en familj som kanske har en villa. En av föräldrarna blir arbetslös.
Barnen är etablerade i skolan, på dagis och i fotbollslaget. Sedan mitt i arbetslösheten ges möjligheten till ett jobb kanske i Stockholm eller i Umeå. Familjen tänker: Visst, vi försöker ordna med veckopendling. Många av oss i riksdagen veckopendlar ju, och det fungerar bra.
Men sedan känner man att ekonomin kanske är ett hinder eftersom det kommer att bli dubbelt boende och långa resor. Man känner att ekonomin inte klarar det. Vad kan detta resultera i? Ja, antingen blir man permanent arbetslös, eller också söker den andra föräldern jobb på kanske samma plats. Men man har svårt att sälja villan.
Det är kanske inte någon efterfrågan på just den orten. Anledningen till att jag drar det fallet är att jag vet att många i dag är i den situationen. Redan första gången jag hörde Anders Borg tala om att vi till och med från dag 1 ska känna ett ansvar för att söka jobb höll jag med om det, till hundra procent.
Det är bara det att den ambitionen också kräver, tror jag, trygghetssystem som de facto gör det möjligt för hela Sverige att leva. När det gäller den familj i Kalmar län som jag lite grann försökt att skissa kring är det faktiskt bra för länet om de kan bo kvar. Banken slipper kanske en svår ekonomisk situation med ett hus som inte blir sålt.
Hela Sverige kan leva - vi är rörligare. Därför framställde jag den här interpellationen. Naturligtvis håller jag med regeringen om arbetslinjen. Det är bara det att det sett till Sverige som helhet kan kännas komplicerat. Självklart tycker jag att det är bra att Anders Borg har en utredning att visa.
Men hade det inte varit smart om man hade försökt att ta hela paketet på en gång och talat om för familjerna vad som gäller om man till exempel måste ha dubbelt boende under en längre tid, resor eller någonting sådant - detta för att redan från första början skapa trygghet?
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Rörlighet på arbetsmarknaden är det numera möjligt att ha. För 20 år sedan var det väl nästan omöjligt att tänka sig att man skulle kunna pendla längre sträckor. Men eftersom vi nu på de allra flesta ställen har en möjlighet till pendling blir detta så mycket lättare att marknadsföra. Visst kan man behöva flytta.
Men om det gäller en hel familj är det ju inte bara en person det handlar om, utan det handlar om flera personer. Jag säger inte att det är fel att flytta barn. Men det finns lägen där det är klokt, tror jag, att inte hals över huvud flytta hela familjen. Kanske har man ett par tre barn som är fästa vid sin skola, vid sina kompisar och vid sitt fotbollslag.
Det är därför som den rörliga arbetsmarknaden måste ses utifrån en helhet när det gäller familjernas situation. Vidare tycker jag att det är viktigt att alliansregeringen för politiken så att det blir en bred företagspolitik. Det gäller ju hela Sverige.
Men sedan är verkligheten sådan att det är lättare att få en snabb tillväxt av företag i storstadsområden. Det tror jag att vi är överens om. Däremot är det något svårare i Umeå, Skellefteå, Åsele och vad nu platserna heter. Likadant är det nere i Småland, kanske i Emmaboda eller i Västervik.
Det känns ändå som att vi gemensamt har ambitionen att se till att folk kommer i arbete. Att det fruktansvärda utanförskapet för så många människor är helt oacceptabelt i vårt land håller jag också med om. Ganska bra tillkommer nu jobb allteftersom.
Jag är inte något proffs på arbetsmarknadspolitik, men jag är jätteglad över alla nya jobb som kommer. Då är de här förslagen helt klart väldigt viktiga. Det är ju också en signal. Vill den här regeringen ha en rörlighet måste vi också skapa förutsättningar för att det ska bli en rörlighet. Därför undrar jag: När tror Anders Borg att det kan vara klart för regeringen att sätta ned foten i den här frågan?
Utredningen har lämnat sitt betänkande. Vilken tidsmarginal ser Anders Borg för när det här kan vara klart? Båda vet vi att vissa saker kan man göra snabbt om man vill. Andra saker tar längre tid, och man har kanske inte så bråttom med dem. Känner alltså finansministern att det här är en viktig fråga att så att säga sätta ned foten i?