KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ana Maria Narti (FP):
Det är mycket lätt att angripa ett parti genom att bara läsa vissa bitar ur dess dokument. I våra dokument finns det väldigt många klara och tydliga ställningstanden som förbättrar för studenterna. Vi vill plocka bort gränsen för fribelopp, och det betyder att studenterna kan få mycket bättre villkor.
Vi vill också höja incitamenten för studenterna att studera snabbt genom att införa vissa avskrivningar av skulder när studenterna når bra resultat. Så aritmetiken ser inte ut precis som utbildningsministern beskriver den. Jag undrar vad som ligger bakom att man sätter grupp mot grupp.
Varför ska de yngsta, som arbetar konsekvent och som studerar under en kort tid, ha den svåraste ekonomiska situationen i studiesystemet? På den frågan har jag inte fått svar, för det finns inget svar.
Jag vill också påminna om att vi med vår utbildningspolitik inte skulle ha så många människor med korta utbildningar i krisartade situationer. Vi skulle nämligen ta itu med de stora svårigheterna med inlärningen redan i grundskolan, vilket utbildningsministern mycket väl vet.
Som avslutning vill jag påminna om att Einstein var 26 år när han blev Einstein. Det är oerhört viktigt att ta vara på de ungas begåvning och deras energi och vilja att skapa.
Ana Maria Narti (FP):
Tack, Tobias, för att du tar upp en så viktig fråga, och tack statsrådet. Vi träffas för jag vet inte vilken gång i ordningen för att diskutera en fråga som inte verkar ha någon lösning. Vi har ändrat lagen. Vi har pratat. Vi har haft utbildningssammankomster. Men ingenting händer.
Till skillnad från Tobias Billström måste jag säga att jag tror på den nya lagen om åtgärder mot etnisk diskriminering i arbetslivet. Jag gör det för jag vet att situationen för minoritetsgrupper i USA aldrig någonsin skulle ha förbättrats utan Bill of Rights.
I mitten av 60-talet var en stor del av de asiatiska invånarna i USA fortfarande utan medborgarskap. De fick inte medborgarskap. Diskrimineringen var rutinmässig.
Svarta eller indianer kunde aldrig tänkas förekomma bakom luckan i en bank, alltså som anställda på banken. Efter införandet av Bill of Rights har strukturen i yrkeslivet förändrats i hela USA, och i dag behövs kanske inte längre positiva åtgärder där.
Vi befinner oss på den plats där USA låg i mitten av 60-talet. Det finns ett mycket tydligt exempel på systematisk diskriminering från i somras. En del lärare hade fått behörighet.
De var före detta Ericssonanställda ingenjörer och alltså formellt likvärdiga alla andra sökande av arbete inom skolan. De kallades inte ens till intervju. Det är faktiskt ett brott mot lagen om åtgärder mot etnisk diskriminering.
Frågan är: Varför kan man helt och hållet bortse från en lag? Om det gällde LAS, lagen om anställningsskydd, skulle ingen personalchef eller arbetsgivare ens våga tänka tanken att man glömde bort den lagen. Samma sak när det gäller sexuella trakasserier eller MBL.
Vi kan tycka om eller inte tycka om arbetsrätten, men den finns, och den bör följas. Varför tar man ingen som helst hänsyn till den lagen i svenskt arbetsliv? Det är helt obegripligt.
Och jag tycker inte att ett politiskt parti har rätt att försvara denna systematiska undanträngning av en lag som redan trätt i kraft. Min första fråga till statsrådet är därför: Vad kan vi göra för att lagen äntligen ska börja respekteras? Man låtsas nämligen att den inte finns.
Ana Maria Narti (FP):
I augusti 2004 är det tio år sedan jag började försöka jobba praktiskt för att hjälpa arbetslösa akademiker från andra länder. Jag måste säga att min syn på problematiken har blivit allt mörkare. Det spelar ingen roll vilka stora ord vi använder.
Det gäller en grundläggande mänsklig rättighet, rätten att inte bli osynliggjord i arbetslivet. Den grundläggande mänskliga rättigheten respekteras inte i Sverige, punkt. Kompletterande kurser för akademiker är för få och för inkonsekventa.
AMS vänder sin enorma struktur - Titanicbåten AMS - flera gånger under decenniet. Då ändras alla regler och bestämmelser. Sedan sitter akademiker som har börjat en utbildning utan finansiering för resten av utbildningen. Detta händer just nu i Linköping.
Det finns ingen samordning mellan dessa oerhört stora och tunga offentliga system. Statsrådet och jag har tusen gånger diskuterat frågan: Varför är de fristående invandrargruppernas insatser så lite uppmärksammade? I alla delegationer och arbetsgrupper saknas invandrarorganisationerna.
Varför fortsätter man använda sig av synen att invandraren bara är en åtgärdspunkt, ett objekt? Varför tar ni inte vara på vår energi och vår lust att skapa oss en bättre situation i Sverige i dag?
Ana Maria Narti (FP):
Tack Kristdemokraterna! Tack statsrådet! Det är faktiskt absolut omöjligt att tvivla på att vi alla är förenade i viljan att stoppa judehatet.
Till skillnad från de andra som talar här har jag egna direkta minnen av en vardag med judehat eftersom jag är född 1936. En bild kommer jag mycket klart och tydligt ihåg.
Det var en affisch med en jude med lång näsa och mycket långa klor, och det droppade blod från klorna.
Den rumänska fascistiska propagandan hade tagit upp den otroliga lögnen om att judar mördar kristna barn genom att suga deras blod och använda deras blod i ritualer.
Att en sådan bild återkommer i dag i vardagen är en fruktansvärd chock. I somras i Frankrike fick jag av en slump träffa en riktig fascist. De finns där som ni mycket väl vet tack vare Nationella fronten.
Han försvarade öppet självmordsbombarna från Mellanöstern. Detta visar hur komplext problemet har blivit i dag. Fascister kan förenas med extremvänstern och fanatiska islamister i hatet mot judarna och USA.
Jag vill lyfta upp diskussionen till en högre nivå. Annelie Enochson har rätt. Det här är inte bara en fråga om inrikespolitik och opinionsbildningen här. Det är i allra högsta grad en fråga om internationell politik och juridik.
I april vid Interparlamentariska unionens sammankomst i Santiago de Chile lyckades jag införa en ny punkt i en resolution om demokrati.
Det betyder religiös fanatism, ateistisk intolerans och väpnad klasskamp. Jag tycker att detta borde vara svensk offentlig politik i dag.
Ana Maria Narti (FP):
Jag tycker att dagens diskussion är mycket viktig och att vi arbetar mycket bra tillsammans här över alla partigränser och blockgränser. Jag vill lyfta fram frågan om den här nya, fruktansvärda alliansen av mörka krafter - extremvänster, extremhöger plus religiös fanatism.
Detta är oerhört farligt. Det är fråga om vår vardag och vårt arbete var och en i sin miljö. Det är också fråga om internationella, mycket kraftiga ställningstaganden.
Jag vill också påminna om att vi för inte så länge sedan hade en eurokampanj som var mycket annorlunda än våra vanliga valkampanjer och folkomröstningskampanjer. Jag har aldrig träffat på så mycket hat under en vanlig politisk kampanj. Jag har fått höra att jag vill sälja Sverige, att jag vill införa diktatur i EU och sådant.
Det var massor med hjärnspöken som hade satts i rörelse. Invandrargrupper som arbetade för ja till euron berättade för mig att de hade blivit anklagade för att vara fientliga till Sverige därför att de jobbade för ja-sidan. Vi har alltså problemet här och nu med den här mörkeralliansen.
Om vi lyckas få till stånd en internationell överenskommelse om att all politik som bygger på hat och våld ska bekämpas kan vi också komma överens med distributörer av Internet och TV om en självsanering. Det finns möjligheter.
Ana Maria Narti (FP):
Tack arbetslivsministern! Det förekommer en intressant effekt av våra upprepade dialoger. Jag har en känsla av att vi lever på två olika planeter.
Enligt arbetslivsministern är allt bra med de utlandsfödda akademikerna och deras chanser har ökat avsevärt. Jag ska återge vad som står i en mycket känd offentlig rapport, Integrationsrapport 2003 , men jag skulle också kunna citera den från 2002.
Det är rapporter som egentligen borde ha som rubrik Segregationsrapporter. De är alltid mycket mörka, och de visar på ständiga försämringar för invandrarbefolkningen. Här och där finns en liten ljusglimt, men absolut inte när det gäller de utländska akademikerna.
På s. 100 i Integrationsrapport 2003 står det att 30 000 felsysselsatta eller icke-sysselsatta utrikesfödda akademiker befinner sig i landet - 30 000!
Om man nu tar det som står i AMS dokumentation för en säker siffra har kanske 3 000 fått en förbättrad yrkesposition den senaste tiden. Det betyder att vi behöver så där tio år innan frågan löses.
Det finns också andra mycket dystra slutsatser i de analyser som vetenskapsmännen har gjort angående den invandrade befolkningen och de som har en hög utbildning bland dem.
Det är alltså mycket långa perioder som akademiker födda utanför Sverige och med examina från andra länder måste kämpa för att närma sig yrket. Ibland är det 9-10 år. Har Sverige råd med detta?
Det kostar inte bara i diskvalifikationseffekt. När en människa som har höga kunskaper inte får använda sig av sina kunskaper, förlorar människan långsamt delar av sin kvalifikation.
Men det är också så att de här människorna som skulle kunna jobba, och som då skulle betala skatt, skulle tillföra Sverige en del kunskaper som kanske inte finns här. Jag har ett sådant exempel som jag ofta brukar ta upp, en läkare från Somalia, utbildad i före detta Sovjetunionen.
Man försökte på arbetsförmedlingen tvinga henne att stanna kvar i en sjukvårdsbiträdessituation, för det var mycket bättre för arbetsförmedlingen då personen inte längre fanns bland de arbetslösa. Statistiken var fin.
Men den personen gör ett fantastiskt jobb på frivillig basis i dag genom att informera somalier om hiv/aids och om sexualhälsa. Varför använder man sig inte av denna persons vilja att bidra till förbättringar i hälsoläget hos invandrarbefolkningen?
Ana Maria Narti (FP):
Tack, arbetslivsministern! I min interpellation lyfter jag fram också mycket konkreta aspekter. Det finns akademiker från andra länder som har passerat 50. De har inte rätt till studiestödsmedel enligt regelsystemet.
Varför släppa fram dem med AMS hjälp, med utbildningsbidrag eller aktivitetsstöd eller vad det nu är för något, en termin eller två terminer och lämna dem mitt i vägen? De kanske bara behöver några månader till.
Man kan inte ha så oerhört stela bestämmelser när det gäller en befolkning som är så otroligt varierad. Vissa är mycket duktiga på vissa områden men saknar vissa kunskaper. Vissa är bra på data men inte på engelska.
De har ingenting att leva på. De kan inte ta studiestödsmedel, för de är för gamla. Men en person, en akademiker, som börjar jobba och tjäna pengar i början på 50-årsåldern kan fortfarande producera väldigt mycket bra för Sverige under nästan 20 år. Gäller det läkare är det i dag 20 år - mellan 50 och 70.
Den personen skulle i sig vara en vinst för Sverige om hon eller han fick genomföra sin utbildning. Det här upprepas på olika ställen. Det finns olika bestämmelser i olika delar av landet. Vissa arbetsförmedlingar och vissa länsarbetsnämnder accepterar tre terminer. Vissa accepterar bara två terminer, och vissa vill ha bara en termin.
Det kan absolut inte fungera på det här sättet. Människorna är olika. De har gått genom olika svårigheter. Vissa är mycket skuldbelagda därför att de behövde ta utrustningslån när de började leva i Sverige. Vissa kommuner lägger ansvaret för vidareutbildning på individen, och då måste människan ha pengar och ta lån för att komplettera till exempel studierna i svenska.
Därför kan de inte längre skuldsätta sig. Vi måste komma ihåg att de här människorna redan har en utbildning. Vi kräver inte att svenska studenter som har avslutat sina utbildningar ska göra om dem. Men det kräver vi av många akademiker från andra länder. Då måste vi också skapa praktiska förutsättningar för att detta ska bli möjligt.
Ana Maria Narti (FP):
Det är uppenbart att vi behöver en analys - vi som jobbar inom politiken. Vi behöver en analys av finansieringen av studietiden när det gäller de kompletterande utbildningarna.
Jag upprepar: Vi kräver inte att svenska studenter som har avslutad studiegång och har tagit sin examen ska göra om mycket stora delar av sin utbildning. Men det kräver vi av akademiker från andra länder. Det går alltså inte att jämföra.
De här människorna ställs inför en situation som inte existerar för vanliga studenter i Sverige. Därför skulle stödfinansiering under utbildningstiden från AMS lösa problemet. Det gäller att komma in i yrket, och ingenting annat.
Det gäller att inte hålla människorna passiva och isolerade utanför arbetslivet. Det gäller att ge dem en möjlighet att lära känna arbetsmiljön och yrkesvillkoren i Sverige och komma in i yrkesrollen.
Just detta - att människorna är väldigt olika, har olika kunskaper, olika nivåer och olika behov - gör det näst intill omöjligt att lösa problem med massprogram.
Ana Maria Narti (FP):
Tack Mariam och tack utbildningsministern för en intressant diskussion. Jag skulle vilja börja med att ge en lite bredare blick över friskolornas historia, eftersom jag var en av de mycket få som på 80-talet kämpade för sverigefinländarnas rätt att bilda egna skolor.
På den tiden betraktades de här minoritetsskolorna som ett hot mot demokratin. Nu vet vi att de i sig inte utgör något hot utan tvärtom är en stark stimulans och ett fantastiskt redskap för minoriteternas möjligheter att förstärka sin identitet och alltså bättre kommunicera med omvärlden, om allting fungerar bra.
Men tyvärr är kommunikationen mellan majoritetsbefolkningen och minoriteterna oerhört bristfällig i Sverige. Jag rekommenderar meddebattörerna varmt att läsa, om de inte har läst den hittills, inledningen till utredningen om brandkatastrofen i Göteborg.
Den visar med dramatisk tydlighet att det finns grupper i det svenska samhället som inte har en aning om hur det här samhället fungerar.
Föräldrarna till de stackars barnen som dog eller blev så fruktansvärt drabbade av branden kunde inte ens ta reda på om barnen låg på sjukhus. Vad skulle man göra i en sådan katastrofsituation? Detta är faktiskt huvudproblemet för integrationen i dag, också i skolan.
Om vi inte har grupper av människor som tillhör samma kultur som olika minoritetsgrupper, men som är starkt engagerade i demokratiarbetet, kommer vi aldrig att ha den bra kommunikation som vi behöver. Då kommer det att hända konstiga saker, därför att isolerade grupper kan mycket lätt i sin frustration vända sig åt fel håll.
Detta kan mycket väl hända i skolan. Då är det väldigt svårt för en svensk skolinspektör eller en svensk kommunalpolitiker att verkligen förstå vad som händer. Vi behöver de aktiva demokratiskt inspirerade invandrargrupperna, minoritetsgrupperna, som själva ska bidra till att förbättra kommunikationen och öppna den här ytan.
Ana Maria Narti (FP):
Det verkar bli en spännande diskussion i dag. Som ledamot i utbildningsutskottet skulle jag vilja understryka att alla är överens om att absolut alla skolor ska följa Sveriges lagar och att alla skolor, oavsett vilken sorts skolor det är, ska bygga sitt arbete på våra grundläggande etiska principer.
Jag tycker inte om det krångliga ordet värdegrund. Det är enklare att prata om etik och moral. Det finns ingen fara i det. Vi vill inte uppfostra omoraliska unga varelser, eller hur? Men varför har förslaget om kommunal kontroll över fria skolor fallit flera gånger?
Därför att kommunerna är konkurrenter till de fria skolorna. Deras makt skulle bli absolut och mycket lätt att hantera godtyckligt. Det är inte bra för någon - varken för kommunen eller för de fria skolorna. Framför allt är det inte bra för barnen och föräldrarna i kommunerna. Sedan måste jag också påminna om två saker.
Vi ska inte drabbas av TV-panik. Det är väldigt farligt när vi tar det som visas i rutan för absolut sanning. Jag skulle gärna vilja ha en ordentlig undersökning av hur man hanterar de här frågorna.
Stigmatiseringsfaran, att peka på invandrarna som ett slags hot för samhället, är faktiskt inte bra för debatten i samhället. När det gäller den goda kommunikationen mellan minoriteter och majoriteter finns det en enda metod: Låt människorna komma fram och utöva sina demokratiska rättigheter!
Det händer ofta inte eftersom kommunerna sätter sig på invandrarna och tror att om de tar hand om invandrarna blir allting perfekt. Det är inte ett demokratiskt förfaringssätt.
Ana Maria Narti (FP):
Tack, utbildningsministern! Just nu befinner vi oss i en lite rolig situation. Det är inte första gången vi diskuterar det här - jag tror att det är tredje gången. Det var inte till utbildningsministern som jag skickade interpellationen, utan till integrationsministern. Frågan bollas till olika ansvariga, men kommer tillbaka till samma nivå. Vi är lite grann som en katt som springer efter sin egen svans.
Det händer ingenting. Det finns mycket konkreta svårigheter.
En svårighet är att till exempel högskolan i Malmö eller Lärarhögskolan lyckas finansiera, med stöd från AMS, mycket längre studieperioder än 40 veckor, medan andra sådana kurser i regel fastnar med 40 veckor.
Då finns det studerande som har börjat sina studier och som plötsligt inte har en chans att avsluta dem. Detta är ett mycket allvarligt problem. Varför har utbildningsministern gett pengar till Linköping om han inte varit säker på att studierna i Linköping kan avslutas på ett någorlunda förnuftigt sätt?
Det är bortkastade pengar när någon börjar sin utbildning men inte har en chans att avsluta den. Detta har att göra med aktivitetsstödet. Man kunde inte blunda inför sådana fakta när man började med detta.
I Malmö finns den bästa möjliga överenskommelsen mellan länsarbetsnämnden och högskolan. Också därifrån kommer kritiska synpunkter, som har att göra med att det inte är högskolan, alltså inte personer som är direkt kompetenta att rekrytera studerande bland utländska akademiker, som rekryterar dem.
Det är arbetsförmedlingen, där det sitter människor med en mycket lägre kompetens på området.
Om man inte löser problemet med samverkan mellan AMS - som agerar som de vill; de börjar bli en stat i staten - integrationsministern och utbildningssystemet kommer största delen av dessa akademiker fortfarande att falla mellan stolarna. Sedan har vi problemet med siffrorna.
I integrationsrapporten 2003, som borde kallas segregationsrapporten 2003, står det att det är antagligen 30 000 personer med akademisk utbildning från andra länder som antingen är fel sysselsatta eller undersysselsatta. 30 000!
Hur många år behövs det, med de mycket små kurser som finns, för att 30 000 människor ska börja närma sig sina yrken? Det behövs antagligen tio år.
Då kan de här människorna definitivt ha slagits ut på grund av den diskriminering som innebär ett förbud att komma in i yrket. I praktiken har vi i Sverige ett slags förbud för människor som kommer från andra länder.
En del av dem kommer att bli fullständigt besvikna och ge upp en gång för alla. Kunskap är en färskvara: Jobbar man inte inom sitt område förlorar man sina kunskaper.
Ana Maria Narti (FP):
Det ska finnas liknande villkor mellan studenter och de annorlunda studenterna, som redan en gång har studerat. Men det är ingen som kräver att en människa med svensk utbildning från ett svenskt lärosäte ska göra om sin utbildning. Villkoren är inte lika. Villkoren är fullständigt olika.
Att då kräva att de inte ska få tillgång till kompletteringsutbildning därför att de absolut måste gå på CSN:s lån betyder att fördjupa diskrimineringen, att ge ännu mera näring åt de negativa trender som skapar segregation.
De här människorna har inte bara redan en utbildning, och också väldigt ofta arbetslivserfarenhet från sitt eget område, utan också skulder som en vanlig svensk eller invandrad student inte har. Det finns någonting som heter utrustningslån.
När man kommer till sin första bostad i Sverige tar man ett lån för att kunna leva i sin nya bostad. Och det finns kommuner som tvingar människor som kommer till Sverige, flyktingar, att betala kurserna. Jag har ett exempel som är ganska förskräckligt i sammanhanget.
Det gäller kurserna i sjukvårdssvenska som alla läkare och sjuksköterskor måste gå igenom för att över huvud taget komma in i systemet för läkar- och vårdverksamhet. De kurserna avslutas med ett prov.
Om en person missar en poäng i provet är den personen tvungen att göra om hela kursen och betala för den.
Hur många invandrare som är socialbidragstagare, kör taxi eller klipper biljetter i tunnelbanan har råd att gång på gång betala tusentals kronor för att gå kurs i sjukvårdssvenska?
Att kräva att alla akademiker som måste komplettera sina utbildningar ska gå på CSN-studiestöd efter de här 40 veckorna är bara ett sätt att fördjupa segregationen. De här människorna har skulder. De har en utbildning. Många av dem har yrkeslivserfarenhet. Detta skapar en särskild situation för dem, och det måste man ta hänsyn till.
De kostar också om de inte gör någonting. Varför ska man betala socialbidrag till dem för att de ska sitta hemma och vara passiva och bli aggressiva, besvikna, kanske hatiska?
Ana Maria Narti (FP):
Studiemedelssystemet gäller i alla fall människor som redan har utbildning, som redan har yrkeserfarenhet och som man jämställer med nolläget.
Man talar väldigt mycket i Sverige om validering, men problemet med valideringen är att man hela tiden bara jämför med poäng och arbetsmoment i den svenska utbildningen och att man inte tar den minsta hänsyn till den andra kunskapen, den som inte finns i Sverige. När jag kom till Sverige kunde jag väldigt mycket om rysk film och om italiensk film.
Jag kunde väldigt mycket om Ingmar Bergman också, vilket inte var populärt på 70-talet. Jag var en av de första som försvarade Ingmar Bergman i Sverige. Det var väldigt intressant på den tiden när man var så revolutionär att man ville kasta ut den där borgerliga filmmänniskan som gjorde obegripliga filmer.
Jag kunde väldigt mycket om skådespelarpedagogiken och om textanalyser, men jag kunde inte mycket om Drottningholmsteatern, som jag har lärt känna sedan dess och som jag älskar. Jag var glad åt att lära mig om pilsnerfilm och om Drottningholm. Det var ingen som var glad över mina kunskaper, och väldigt lite har förändrats på denna nivå.
Den somaliska läkarkvinnan, som skulle kunna hjälpa somaliska kvinnor att inte föda för små barn och inte hamna i situationen att de får gå igenom spädbarnsdöd, stöter fortfarande på tusentals hinder på väg till läkaryrket. Och det gäller inte dem som ska komma in just nu.
Det gäller 30 000 akademiker som redan är här och som är felsysselsatta eller undersysselsatta.