KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eva Sonidsson (S):
Jag tror inte att många av oss här vill försvara oseriös lotteriförsäljning över huvud taget. Men när problemet uppdagades 2006, då man tillsatte utredningen, var det inte just lotteriförsäljning som var det största problemet. Jag tror inte att det är lotteriförsäljning som är det största problemet när en försäljare ringer till gemene man.
Snarare handlar det om elabonnemang, telefonabonnemang och försäljning av hälsokostpreparat och andra onödiga saker som man kanske inte behöver. Det upplever nog gemene man som det största problemet. Lotterförsäljning uppmärksammades 2016 då man såg att det fanns oseriösa försäljare även där. Det ska man absolut inte försvara.
Men nu har vi gett regeringen i uppdrag att fortsätta att utreda lotteriförsäljning och andra tjänster som man behöver titta på. Jag tycker att det är väl så bra att vi har fått fram utredningen om att det ska vara skriftlighetskrav vid telefonförsäljning i allmänhet. Sedan får man återkomma med lotteriförsäljningen. Jag tycker att det är ett stort problem att det finns oseriösa aktörer på marknaden som inte följer regelverket.
Eva Sonidsson (S):
Då skulle man behöva distansavtalslagen. Lotter ingår inte i den lagen, precis som med den här lagstiftningen. Det är inte bara att säga att det ska förbjudas eller regleras. Skulle man vara orolig för att spelmissbrukare blir uppringda av någon som vill sälja lotter, då måste man förbjuda även alla spelbutiker att sälja lotter. Det är samma sak där.
När du går på Konsum eller Ica kan du köpa hur många trisslotter eller andra lotter som helst. Ska man undkomma det krävs det en stor förändring över huvud taget och inte bara när det gäller telefonförsäljning.
Eva Sonidsson (S):
Visst är det vi som ändrar lagarna; så är det ju. Men vi har ju inte kunnat få fram en proposition från regeringen under de tolv år som det tagit att få fram skriftlighetskrav. Vi har gett regeringen ett uppdrag och gjort ett tillkännagivande till dem att de ska återkomma med förslag om hur man ska komma till rätta med skriftlighetskrav också vid telefonförsäljning av lotter.
Försäljarna söker naturligtvis inte upp bara dem som har spelproblem, absolut inte. De ringer väl efter andra premisser; jag har ingen aning. Men jag tycker ändå att det är viktigt att vi har fått igenom den här lagen. Nu får vi ta nästa steg och ta fram en lag om lotteriförsäljning och paketresor.
Eva Sonidsson (S):
Vad gäller tiden känns det som att den här frågan har varit aktuell under många år. Den har i princip varit aktuell i tolv år. Den har inte varit färdig i just det här dokumentet så länge, men det är i alla fall i något år. Jag tror att de flesta branscher har förstått att det kommer att bli en förändring och att de därmed har haft tid och möjlighet att förbereda sig på en förändring i en snar framtid.
Vi har sett till konsumenternas rättigheter och möjligheter att skydda sig i dessa frågor. Det är det vi har tittat på, och det är det utredningen har fokuserat på. Men jag tror nog att branschen har haft möjlighet och full förståelse för att förbereda sig för ett ikraftträdande ganska snart.
Eva Sonidsson (S):
Tack, Ola, det värmer! När det gäller försäkringsbolag, som du nämnde, känner jag att det är en bransch som de flesta kunder ringer upp. Det är ytterst sällan, tycker jag, som man blir uppringd av ett försäkringsbolag. Oftast har man köpt en vara, en bil, ett hus eller en lägenhet eller vad det nu är, och då måste man ha försäkring från första dagen.
Där känner jag att det är vi som tar kontakt med säljaren och inte tvärtom, som det kanske är i många andra sammanhang med elabonnemang, telefonabonnemang och så vidare. Vi har som sagt värnat konsumenternas intressen, och vi tycker att det är viktigt att lagen träder i kraft så snart som möjligt så att vi känner att nu har vi satt stopp.
Det här har legat och grott ganska länge, kan jag säga, så jag tror att många branscher har känt till att det ska genomföras. I och med det har de kunnat börja förbereda sig.
Eva Sonidsson (S):
Det första kan jag ju inte ha någon synpunkt på, för det var ju inte mig som Said Abdu replikerade på där. När det gäller detta med tiden vill jag säga som jag gjorde i förra replikskiftet. Jag tycker att det är viktigt att värna konsumenten i detta. Det är precis det vi gör. Vi värnar konsumentens rättighet och trygghet. Man ska känna sig trygg med ett avtal som man har skrivit på, i stället för att man bara har sagt ja eller nej till det på telefon.
Precis som Caroline Szyber sa tidigare förekommer det att man svarar "ja" på en fråga, och så klipps det sedan in i ett annat sammanhang. Det är tråkigt att oseriösa försäljare förstör för dem som är seriösa - det finns ju faktiskt de som är seriösa. Jag har själv varit prenumerant på lotter. Då har jag ringt upp och sagt att jag vill avsluta prenumerationen, och det har gått jättebra. Det har inte varit några problem, och de har inte alls varit påstridiga.
Jag tror att branschen håller på att rätta in sig, så att det blir seriösa avtal framöver. När det gäller detta med tiden för ikraftträdandet tycker jag att det är viktigt att vi håller fast vid att den ska vara kort när det gäller en lag som stärker konsumentskyddet.
Eva Sonidsson (S):
Jag tror att det är lite svårt att jämföra partistöd och det som den här lagen handlar om. Det är ett ganska stort spann däremellan. Men det är klart att allt behöver förberedas. Om man har haft en lång tid att förbereda sig går det att ha kort tid till ikraftträdandet. Det har man haft om det har varit en utredning och lagförslaget har funnits framtaget. Det här förslaget har ju ändå legat som produkt ett tag. Vi ska värna konsumentens rättigheter.
Ett kort ikraftträdande är ganska viktigt. Lottförsäljning på kredit är jag personligen emot. Det kan ju finnas vissa som tycker att det är bekvämt, men vi vet vad det kan bli för problem om man har krediter och köper fler och fler lotter.
Ann Arleklo (S):
Fru socialförsäkringsminister! Jag tackar så mycket för svaret på min interpellation. Men jag anser inte att jag har fått svar på min fråga, om regeringen planerar att ersätta borttagandet av arbetsgivarnas medfinansiering samt ansvar för rehabiliteringsutredning med andra insatser som kan säkra att arbetsgivarna även fortsättningsvis bidrar i arbetet med att minska ohälsan.
Regeringens budgetproposition föreslår att arbetsgivarnas medfinansiering av sjukpenningskostnaden avskaffas. Vidare avskaffas arbetsgivarnas rehabiliteringsansvar. Sammantaget innebär det att arbetsgivarnas drivkrafter att hjälpa sjuka medarbetare tillbaka till arbetslivet riskerar att kraftigt minska.
I samband med att medfinansieringen infördes sänktes arbetsgivaravgiften så att reformen är kostnadsneutral för arbetsgivarkollektivet. De arbetsgivare som har många sjukskrivna får högre kostnader jämfört med arbetsgivare som har färre sjukskrivna och arbetar aktivt med rehabiliteringsfrågorna och snabb återgång i arbete på minst deltid.
Tanken med reformen har alltså hela tiden varit att minska de långvariga sjukfallen och att ge arbetsgivaren ett tydligt incitament att bidra i det arbetet. Men samtidigt ska inte arbetsgivaren kunna drabbas av orimligt höga kostnader. Därför innehåller medfinansieringen ett högkostnadsskydd som innebär att de första 12 000 kronorna i medfinansieringsavgift är ett fribelopp som inte behöver betalas.
Medfinansieringen innehåller också ett kostnadstak som innebär att ingen arbetsgivare behöver betala mer än 4 % av lönesumman i medfinansieringsavgift. Detta tak och golv utgör högkostnadsskyddet. Dessutom införde den tidigare socialdemokratiska regeringen målet att antalet sjukdagar skulle halveras fram till 2008, ett mål som den borgerliga regeringen valt att inte ställa sig bakom.
Jag befarar att arbetsgivarnas incitament för att aktivt delta i rehabiliteringsarbetet kraftigt kommer att minska när medfinansieringsansvaret nu slopas och likaså ansvaret för att göra en rehabiliteringsutredning.
Åtgärder får inte reduceras till införande av ekonomiska drivkrafter riktade mot försäkringstagarna med lägre ersättning till sjuka och äldre samtidigt som arbetsgivarna eller andra som deltar i rehabiliteringsarbetet fråntas sitt ansvar. Fru talman!
Vi liksom regeringen uppmärksammade inte minst under valrörelsedebatten att det finns människor i vårt samhälle som lever i ett utanförskap. Men om vi nu är överens om utanförskapets baksidor, varför ska då inte alla grupper vara med och ta ansvar för att alla kommer med?
Min fråga till statsrådet kvarstår, för jag kan inte tänka mig att statsrådet tror eller tycker att Försäkringskassan har bättre kännedom om hur det är på arbetet än arbetsgivaren och de fackliga representanterna.
Ann Arleklo (S):
Jag delar mycket av statsrådets synpunkter. Vi har precis i dag haft Anna Hedborg i socialförsäkringsutskottet som har dragit sitt förslag. Men vad jag vill koncentrera mig på är att man nu river upp den reform som bara har några år på nacken. Fru talman!
Som jag ser det är det detta att arbetsgivaren finns med i ett tidigt skede som är den stora poängen med arbetsgivarnas medfinanisering och ansvar för rehabiliteringsutredningen. Att som arbetsgivare redan efter några veckor kunna sätta sig ned tillsammans med den enskilde medarbetaren, samtala, och gå igenom den uppkomna situationen och sedan skriva en rehabiliteringsutredning är ett mycket verksamt instrument.
Jag vet det. Till för bara några månader sedan arbetade jag som avdelningschef inom sjukvården i Helsingborg, och jag hade just den här uppgiften. Många har ett tufft jobb. Personalen blir inte yngre, och ohälsan drabbar många av oss i takt med att vi blir äldre. Det kan handla om kroniska sjukdomar, förslitningsskador, depressioner eller utbrändhet.
Ibland kom vi mycket snabbt överens om åtgärder. Det kunde vara att vi bestämde att vi snabbt behövde se till att företagshälsovården kommer in, och så tog vi de kontakterna. Eller också såg vi att vi behövde samla en gemensam träff med alla inblandande, och det kunde vara ansvarig läkare, försäkringskassa, företagshälsovård, arbetsgivarrepresentanter och fackliga företrädare, eller vilka som nu var involverade.
För att vara helt ärlig kan jag säga att de gånger som det drog ut på tiden var när Försäkringskassan inte kunde hitta tider för träff. Annars kunde det gå väldigt fort. Så var det i alla fall i Helsingborg. Ibland behövdes det bara små åtgärder, som att testa med en ny arbetsstol eller en bättre dataskärm, att göra en schemaändring så att man slapp börja tidiga morgnar eller jobba sena kvällar.
Men ibland behövdes det naturligtvis mer genomgripande förändringar. Min poäng är att som arbetsgivaransvarig känner jag mina medarbetare, och jag kan på ett tidigt stadium ta samtalet om hur vi kan underlätta arbetet för att successivt återgå till arbetet.
Detta tillfälle för det naturliga samtalet försvinner nu och läggs utanför arbetsplatsen, den plats som jag anser är den självklara, naturliga arenan för detta viktiga arbete.
Jag ser en risk i att regeringens politik för sjukförsäkringar kommer att innebära att ohälsan ökar ännu mer genom att arbetsgivarnas medfinansiering avskaffas och genom att regeringen också avskaffar arbetsgivarens rehabiliteringsansvar. Sammantaget innebär det att arbetsgivarnas drivkrafter att hjälpa sjuka medarbetare tillbaka till arbetslivet kommer att minska.
Det kommer framför allt att drabba kvinnor, eftersom kvinnors ohälsa är betydligt större än mäns.
Ann Arleklo (S):
Vi ledamöter i socialförsäkringsutskottet fick före jul en dragning om Försäkringskassans verksamhet. Jag fick då veta att besparingar och eventuella uppsägningar var i antågande. Det bekräftades ju av generaldirektör Curt Malmborg, som i tisdags i TT sade att Försäkringskassan ska minska antalet anställda med ca 1 400 under 2007.
Jag ser en stor risk för att handläggningstiderna kommer att öka och att avstämningsmötena kommer att försenas. Man kan fråga sig vilken service de sjukskrivna arbetstagarna kommer att få. Fru talman! Jag vill avslutningsvis tacka för debatten. Jag kan konstatera att vi har olika syn på vikten av arbetsgivarens roll när det gäller rehabiliteringsansvaret.
Min oro för regeringens politik i denna fråga kvarstår. Jag kommer naturligtvis även fortsättningsvis att med stort intresse följa den här frågan.
Ann Arleklo (S):
Det gläder mig att statsrådet och jag, till skillnad från Finn Bengtsson är överens om att detta i högsta grad är en bostadspolitisk fråga. Jag vill nu fokusera på barnens situation. Ingen ifrågasätter att barn behöver ett hem. De behöver någonstans att vara och ha sin säng och sina saker, de behöver kunna ta hem sina kompisar och de behöver kunna känna trygghet. Olika dokument betonar barnens rätt till en bostad och bostadens betydelse för barnen och deras familjer.
Även barnkonventionen ger stöd för barnens rätt till en bostad. Därför är det inte alls konstigt att det finns en allmän uppfattning i vårt land att barnfamiljer inte vräks. Men i slutbetänkandet av Utredningen om vräkning och hemlöshet bland barnfamiljer från 2005 görs bedömningen att minst 1 000 barn vräktes under 2004 och att mellan 1 500 och 2 000 barns liv påverkades av en vräkning under 2001.
Barnombudsmannen pekar på att barnen ofta blir osynliggjorda i den här situationen. Hon pekar på tre typexempel då barnen drabbas extra hårt av hemlöshet. Herr talman! För det första är det där barnet under 18 år faktiskt själv är hemlöst därför att situationen i familjen är så horribel och svår att man inte kan gå hem. Man väljer att bo hos kompisar eller övernattar på gator och torg.
För det andra finns det barn som lever med frånskilda föräldrar men har den förälder som man inte lever med på gator och torg som hemlös. Barn har rätt till sina föräldrar, så även om de inte dagligdags lever tillsammans med dem vill de ha kontakt och slippa oroa sig ständigt för sin hemlösa förälder. Barnen inte bara oroar sig; de skäms också. De är rädda att möta sin hemlösa förälder på stan. De tycker det är skämmigt.
Man är med andra ord rädd om sina föräldrar, man skäms över situationen och man får ett utanförskap. För det tredje handlar det om barn som lever med en förälder som blir vräkt. Föräldern får ge sig ut på gatan med barnen i släptåg. Man kanske inte kan gå kvar på den skola man har haft nära. Man får bo tillfälligt. Det finns ingen trygghet. Herr talman! Det är oerhört viktigt att man går in och hjälper de här familjerna tidigt.
Tidiga insatser skulle spara mycket mänskligt lidande och samhälleliga kostnader. I slutbetänkandet från Utredningen om vräkning och hemlöshet bland barnfamiljer påpekar man att barnperspektivet i det bostadssociala arbetet lämnar en hel del övrigt att önska. Det förekommer knappast någonsin att socialarbetare samtalar med barn i ärenden om ekonomiskt bistånd i samband med att familjer hotas av vräkning.
Det är heller inte ovanligt, påpekar man i utredningen, att barnfamiljer omdefinieras till att bli ensamstående utan barn i samband med en vräkning. Ett barn som bor tillsammans med den vårdnadshavare som blir vräkt flyttas över till den andra föräldern, och därigenom är det inte en barnfamilj som blir vräkt. Detta sker utan att man prövar om förändringen i boendet är till barnets bästa enligt föräldrabalkens regler. Herr talman!
Jag vill därför ställa en fråga till ministern utifrån den allmänna uppfattningen att inga barnfamiljer vräks i vårt land. Hur ska ministern göra för att detta ska bli verklighet?
Ann Arleklo (S):
Jag vill återigen tacka för denna mycket viktiga debatt. Hemlöshetsproblematiken är oerhört komplex. Schablonbilden av en hemlös som den alkoholiserade mannen på en parkbänk stämmer inte alltid. Det är en bild av hemlöshetens ansikte. Det finns också människor med psykiska problem som behöver hjälp. Det kan gälla ekonomiska problem eller handla om dålig hälsa.
Arbetslösheten kan vara en faktor. Även personer med utomnordiskt ursprung är en grupp. Det finns också en grupp hemlösa som inte har några andra problem än just att de saknar en bostad. Unga kvinnor och män är en grupp som framöver riskerar att få det svårt att komma in på bostadsmarknaden. Herr talman!
Från Stockholms socialtjänst har det kommit signaler om en helt ny riskgrupp, nämligen våra äldre. Minnet kanske börjar svikta, och man glömmer att betala sin hyra. Det finns faktiskt gamla människor som inte har någon kontakt med myndigheter för att få hjälp. De kanske inte ens har hemtjänst, som skulle kunna utgöra någon form av skyddsnät.
Orsakerna bakom hemlösheten är många, och därför krävs många olika lösningar. Arbetslöshet, brist på utbildning, segregation och fattigdom är faktorer som har stor betydelse. Hemlösheten rör således många politikområden. Samarbete mellan myndigheter, kommuner och landsting, bostadsföretag och organisationer är en förutsättning för att hemlösheten ska kunna motverkas.
Ann Arleklo (S):
Jag vill börja med att tacka socialministern för svaret på min interpellation, även om svaret mest är en redovisning av vilka psykiatrisatsningar regeringen har gjort. Det handlar inte så mycket om Socialstyrelsens rapport som visar på allvarliga brister i den psykiatriska tvångsvården. Det är utifrån den rapporten som jag ställer min interpellation. Det är ett stort ansvar att vårda med tvång.
Vården av människor som har berövats sin frihet på grund av psykisk sjukdom måste ägnas särskild uppmärksamhet och den vård som erbjuds måste vara av väldigt hög kvalitet. Socialstyrelsen offentliggjorde nyligen en rapport som visar på allvarliga brister i den psykiatriska tvångsvården.
Socialstyrelsens endagsinventering och den analys som gjorts visar att de flesta som vårdades den aktuella dagen endast fick läkemedelsbehandling. Bara en mindre grupp patienter fick också psykologisk behandling och omvårdnads- eller rehabiliteringsinsatser. Socialstyrelsen betonar i sin rapport att vård som ges mot någons vilja måste vara allsidig, planerad och kunskapsbaserad.
Med anledning av de allvarliga brister som inventeringen visar föreslår därför Socialstyrelsen att regeringen bör överväga att stödja huvudmännens arbete med att utveckla innehållet i den psykiatriska tvångsvården. Rapporten visar att de patienter som hade en vårdplan, vilket alla patienter ska ha, fick insatser på fler områden än de som saknade vårdplan.
En vårdplan saknades i 37 procent av fallen. En stor grupp av patienterna hade också barn. Men det var få som fick till exempel familjestöd eller psykologiska insatser. I rapporten pekas också på att andelen personer inom den rättspsykiatriska vården som fick behandling för sitt missbruk har minskat.
Vid den senaste inventeringen 2005 fick 32 procent av patienterna med missbruksproblem behandling för sitt missbruk, men det var endast 22 procent som fick det 2008. Det innebär att ca 80 procent inte fick någon behandling för sina drogproblem under vårdtiden. Den psykiatriska tvångsvården är mycket tungt belastad med en hög beläggning.
Det påverkar vårdmiljö, vårdinnehåll och patientsäkerhet. Därför säger Socialstyrelsen att det är viktigt att alla aktörer hjälps åt för att förbättra situationen inom tvångsvården. Den 6 maj 2008 när denna endagsinventering gjordes tvångsvårdades 3 066 personer. Ca 40 procent av dem hade permission på inventeringsdagen.
Av psykiatrins totalt ca 4 000 vårdplatser upptogs alltså 1 800 av tvångsvårdade patienter. Fru talman! Min fråga till socialministern är: Vad anser socialministern som ansvarig minister om bristerna i den psykiatriska tvångsvården som rapporten så tydligt visar?
Vilka konkreta initiativ tänker socialministern ta för att se till att kvaliteten ökar i den psykiatriska tvångsvården?
Ann Arleklo (S):
Jag utgår från att Socialstyrelsens rapport inte är ett bristande underlag eller desinformation, som Finn Bengtsson antyder. Fru talman! Jag vill lyfta fram några grupper i rapporten, nämligen de yngre och de äldre som tvångsvårdas. Vid inventeringen fanns det en större grupp unga, personer i åldern upp till 25 år, och en liten grupp äldre, personer över 65 år.
De vårdades antingen med stöd av lagen om rättspsykiatrisk vård, LRV, eller lagen om psykiatrisk tvångsvård, LPT. Socialstyrelsen anser att vården måste utformas med hänsyn till dessa gruppers åldersspecifika behov och förutsättningar. För äldre är till exempel omvårdnads- och rehabiliteringsinsatser av väldigt stor betydelse.
En majoritet av de äldre inom den rättspsykiatriska vården angav man fick sådana insatser, medan det angavs att majoriteten av de äldre patienterna vårdade enligt LPT enbart fick del av läkemedelsinsatser.
Vidare pekar man i rapporten på att ett antal personer med demensdiagnos samtidigt behandlades med antipsykotiska läkemedel trots att både Läkemedelsverket och Socialstyrelsen gått ut med skärpta anvisningar om att antipsykotika ska undvikas vid demenssjukdom.
Anmärkningsvärt när man läser rapporten är att det i flera fall rör sig om personer som inte hade någon psykosdiagnos vid sidan av sin demensdiagnos. När det gäller unga vuxna fanns det vid inventeringstillfället 292 personer i åldern 12-25 år.
Allsidiga insatser bör, påpekar Socialstyrelsen, innehålla såväl medicinska och psykologiska behandlingsmetoder som omvårdnads- och rehabiliteringsinsatser då det är helt avgörande för prognosen. Detta förekom dock för bara 31 procent av de unga vuxna som vårdades enligt LRV. Beträffande dem som vårdades enligt LPT var det så lite som 18 procent.
Socialministern, jag tycker att rapporten visar på väldigt allvarliga brister inom många områden, men i den här debatten har jag bara hunnit lyfta fram några exempel. Min fråga är: Har socialministern någon tidsplan för när det ska ske förbättringar och för när dessa ska vara genomförda, och hur tänker socialministern följa upp att det blir förbättringar inom tvångsvården?
Ann Arleklo (S):
Den psykiatriska tvångsvården är en del av psykiatrin. Men jag saknar en tydlig linje för framtiden från regeringen när det gäller psykiatrins utveckling. Psykiatriutredningen är nu 28 månader gammal. Vi socialdemokrater är övertygade om att det behövs en samlad proposition eller handlingsplan för hur hela psykiatrin ska utvecklas på sikt.
Det behövs gemensamma mål för flera olika samhällssektorer och en nationell plattform som slår fast vad som är psykiatrins uppdrag och hur den ska utvecklas på sikt. Det behövs en ambitionshöjning för psykiatrin. De olika tillfälliga satsningar som har gjorts de senaste åren var befogade som en förstärkning under den tid som Miltons psykiatriutredning pågick.
Men nu behöver vi framtidstro och tydlighet. Problemet med Göran Hägglunds satsning 2009-2011 är inte innehållet utan att det är en ny tillfällig satsning som socialministern kallar katalysatorpengar eller morotspengar. Vi tror inte att psykiatrin kan utvecklas och bygga upp en varaktig, bättre organisation genom dessa ständigt tillfälliga satsningar.
Det behövs alltså en samlad proposition, med bland annat en handlingsplan för psykiatrins framtid, och resurstillskott som måste vara permanenta. Vad är den långsiktiga strategin? Varför är det inte permanenta pengar utan katalysatorpengar 2009-2011? Och slutligen: Kan landsting och kommuner med trygghet göra satsningar för att stärka psykiatrin?
Eller ska de anpassa den psykiatriska vården efter regeringens budskap om katalysatorpengar fram till 2011?