Thomas Östros (S):
Det är en väldigt viktig avvägning som Börje Vestlund tar upp och en inom forskningspolitiken klassisk sådan: Hur mycket resurser ska avsättas till fritt sökande, hur mycket ska vi rikta mot problem som vi upplever i dag kräver en lösning, och hur ska vi hitta mekanismer för detta?
Vi skulle kunna säga - och jag tror inte någon i riksdagen håller det för en bra lösning - att vi ständigt tar en stor del av forskningskakan och specialdestinerar till olika områden. Så fort vi stöter på ett problem så tillsätter vi ett forskningsprojekt. Ibland finns det en tendens till sådant i vissa länder, och risken är att man hamnar i väldigt politiskt styrd forskning med låg kvalitet och med dåliga resultat. Den vägen har vi inte valt i Sverige.
Vi har valt att ställa resurser till forskarnas förfogande så att deras nyfikenhet kan resultera i forskningsprojekt som vi av erfarenhet vet blir till stor nytta för oss när vi sedan ställer frågor. Men det är klart att det också finns relevanta frågor att ställa till forskarvärlden. Det kan gälla frågeställningar som är väldigt aktuella och som har stor vikt i samhällsdiskussionen.
Sådan är ju till exempel frågan om mobilers strålning och eventuella konsekvenser på människokroppen av denna. Det är klart att det då är viktigt att man också har instrument för att kunna få svar på frågor. Finns den forskningen av hög kvalitet i Sverige i dag, eller finns den internationellt? Forskarvärlden är internationell, och kunskap kan hämtas från Sverige men också från andra länder.
Hur gör vår industri på området, som ju har all anledning att lägga mycket stora forsknings- och utvecklingsresurser på utveckling av sina egna system men också på utveckling av förståelse för konsekvenserna av de systemen? Finns det handslag vi kan göra mellan samhälle och näringsliv för att stimulera forskning om frågor kring mobilstrålningens risker?
Det här är frågor som man arbetar med på Miljödepartementet, och miljöministern arbetar också med vilka typer av initiativ som kan tas för att se till att också beslutsfattare får mer av vetenskaplig kunskap kring mobiltelefonins risker, om det finns några.
Man kan ställa motsvarande fråga när det gäller utveckling av andra typer av kommunikation, till exempel alltmer effektiva och motorstarka fordon, allt högre krav på snabba järnvägstransporter och vilken typ av teknik som kan levereras för att få så säkra transporter som möjligt. Här närmar vi oss, tycker jag, också frågan om ansvaret för utveckling för företag som arbetar i de här branscherna.
De företag som producerar grundmaterial till järnvägen, de företag som producerar tågsätt och de företag som producerar bilar har ett stort eget ansvar. Vi får inte lockas till att staten tar över någonting som också måste utvecklas av dem som producerar produkterna. Men också här har vi exempel på handslag som kan vara mycket intressanta.
Gröna bilen-projektet, som jag tog upp i mitt interpellationssvar, är ju ett sådant där stat och näringsliv tillsammans instiftat ett forskningsprojekt där vi stöttar utvecklingen i näringslivet genom att vara med och bidra till avancerad forskning på det här området, och där näringslivet ställer resurser till förfogande för att också syssla med risktagande, som forskning innebär. Det är inte uteslutet att man kan hitta fler sådana modeller när vi ställer den här typen av frågor.
Men grunden, att vi inte ska lockas till att varje gång vi stöter på ett problem reglera de befintliga resurser som finns i forskarsamhället, finns det en stark uppslutning kring. Att använda våra myndigheter och våra olika aktörer för att också få svar på angelägna frågor tycker jag är fullt relevant att diskutera också i riksdagen.