KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag ska börja med att kommentera det som Roland Utbult sade. Uttrycket var "självsanerande", men jag ser inte någon risk i egentlig mening att institutionerna skulle låta sig påverkas i den meningen. Så stor kommer nog kultursponsringen dess värre inte att bli i Sverige. Mycket av det kan ha historiska skäl.
Vi har en utbyggd infrastruktur på kulturområdet som en del länder inte har. Vi kan jämföra med USA, som egentligen inte har någon nationell kulturbudget att tala om. Det man har är bara en bråkdel av vad vi själva har i det lilla landet Sverige. Berit Högman talade om att kulturen ska vara tillgänglig.
Det är självklart, och det är det som vi arbetar för. Det är också väldigt tydligt uttryckt i de nationella kulturpolitiska målen. Det är bland annat det mål som inte har funnits tidigare men som nu finns, det vill säga barns och ungas rätt till kultur.
Det är någonting som vi implementerar på alla möjliga olika sätt, inte minst i skolan genom Skapande skola, för att alla ska få en chans att möta kulturens olika uttryck så tidigt som det någonsin går. Sedan är frågan i vad mån sponsringen också kan bidra till att nå flera. Jag tror att den kan det.
För mig - och det tror jag gäller också Berit Högman - kan sponsring innebära lite extra projektpengar, men framför allt är sponsringen och företagens engagemang i en publik verksamhet ett sätt att nå grupper som kanske annars inte hade kommit till en given institution eller vad det vara må. Det finns flera goda exempel, och det är dem vi ska lära av.
Jag hörde att Norrbottensteatern hade fått miljonbidrag från LKAB för barnteater i Malmfälten och genom detta fått nytt samarbete med andra privata företag och kommersiella aktörer i Norrbotten. Detsamma gäller Vadstenaakademin, med lokala intressenter, och Rackstadmuseet i Arvika. Vi kan göra en lång lista.
Det finns många goda exempel att lära av där man faktiskt har lyckats förmå företagen att känna ett engagemang, med den givna respekt som det ska vara för kulturens egenvärde och den konstnärliga friheten.
Det är därför jag säger att vi under mandatperioden behöver ha inte bara ett utan kanske flera olika seminarier för att lyfta fram de goda exempel som faktiskt finns, inte bara i de större städerna för de stora institutionerna utan också lokalt. Idrotten får mellan 4 och 5 miljarder i sponsring.
Det finns enligt regelverket egentligen ingen större skillnad mellan att sponsra kultur eller att sponsra idrott. Därför tycker jag att det är viktigt att diskutera vad vi kan göra för att öka kunskapen och möjligheterna att se vad det kan ge för alla parter - för publiken, för företaget och för institutionen - om vi kan öka kultursponsringen. Berit Högman nämnde Göteborgsoperan.
Jag tror att 4-5 procent av omsättningen kommer från sponsormedel. De har varit väldigt lyckosamma, men det handlar fortfarande om bara 4-5 procent. Jag tror inte att någon där kan känna att det på något sätt har inkräktat på den konstnärliga friheten.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
En av uppgifterna för den nya analysmyndighet som ska börja verka senare under våren är att se på hur samverkansmodellen, som vi ska diskutera om en liten stund, men naturligtvis också hur hela kulturområdet ser ut och fungerar. Nu har vi egentligen statistik och utvärderingar för bara den offentligt finansierade kulturen, men den är trots allt mindre. Vi har en ideellt driven kultur, och vi har en kommersiellt driven kultur.
Hur samverkar de? Vad kan man göra för att kulturen ska ta mer plats? Min tanke - det tror jag inte heller att Berit Högman någonsin har trott - är inte att kultursponsringen på något sätt skulle ersätta offentlig finansiering. Det är ett välkommet tillskott, men det handlar fortfarande mer om att nå nya grupper och att låta kulturen ta mer plats än att ersätta skattepengar med näringslivspengar.
När det gäller forskning drev jag och övriga i regeringen - i den forskningsproposition som togs fram under Lars Leijonborgs tid - att humaniora skulle få mer pengar än man hade fått under tidigare regeringar, och så har det också blivit. Jag vill minnas att ökningen var 30-40 miljoner, men det ska jag låta vara osagt, för den siffran behöver jag kontrollera. Men humaniora lyftes fram på ett sätt som inte hade skett tidigare.
Jag håller helt med Berit Högman om att en vision inte bara är att kulturskapare ska bli bättre på juridik, marknadsföring, ekonomi och nätverkande. Det är ju viktigt om man ska kunna leva på sin konst och kulturen ska ta mer plats.
Men det gäller också att konstnärer ska kunna få en given plats i bolagsstyrelser på samma sätt som jurister, ekonomer och tekniker - inte för att primärt hänga upp tavlor på väggarna utan därför att man har ett annat sätt att tänka, en annan konstnärlig frågeställning. Det tror jag skulle vara väldigt värdefullt inte minst för näringslivet. Detta ligger också bakom mycket av den satsning som vi har gjort mellan Närings- och Kulturdepartementen på kulturella och kreativa näringar.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag ska först be om ursäkt för att Berit Högmans namn har blivit felstavat i det skriftliga interpellationssvaret. Berit Högman har ställt frågor till mig med anledning av den kultursamverkansmodell som trädde i kraft vid årsskiftet. Jag utgår från att det är denna modell som avses i interpellationen.
Låt mig inledningsvis konstatera att kultursamverkansmodellen innebär att regionerna får ett ökat inflytande och ansvar för kulturen. Samtidigt kvarstår statens övergripande strategiska ansvar för den nationella kulturpolitiken. Därmed fortsätter och vidareutvecklas det viktiga gemensamma ansvar som stat, landsting och kommuner delar på sedan lång tid tillbaka inom det kulturpolitiska området.
Jag vill poängtera att det sedan lång tid tillbaka ofta är landsting och kommuner som är huvudmän för och de största bidragsgivarna till många kulturverksamheter runt om i landet. Kultursamverkansmodellen innebär nya former för dialog och samverkan mellan staten och landstingen men också med viktiga kulturaktörer inom det civila samhället och med de professionella kulturskaparna.
Vi får även en ökad dialog och samverkan mellan landstingen och kommunerna i respektive län. Ökad dialog och kunskap mellan olika aktörer är mycket positivt för kulturens möjligheter att utvecklas. Vi kommer självfallet att fortsätta att noga följa reformens effekter för olika landsting.
Genom att landstingen övertar ansvaret för att fördela vissa statliga medel, i stället för att Statens kulturråd gör det, kommer besluten om bidragsfördelningen närmare medborgarna. Modellen har redan fått till följd att kulturen kommit högre upp på den politiska dagordningen i många län. Det offentliga samtalet om kulturen har fått ny energi.
Sammantaget är det positivt för både kulturverksamma, medborgarna och publiken att kulturen och dess roll blir synlig och tydlig i dessa sammanhang. Det är även glädjande att kulturen tilldelas mer pengar i de regionala och kommunala budgetarna.
Däremot bygger varken den statliga bidragsgivning som sker inom ramen för kultursamverkansmodellen eller bidragsgivningen till verksamheter i de övriga länen på någon princip om att staten med automatik ska följa anslagshöjningar som sker på regional och lokal nivå. Vad gäller frågorna om sponsring menar jag att det är positivt att vi får ett intresse bland flera aktörer i Sverige för att vara med och finansiera kulturen och dess utveckling.
Sponsring ökar kulturens möjligheter att växa och vara mindre beroende av pengainflöden från endast offentliga bidragsgivare. Kulturen får då bredare förutsättningar att verka konstnärligt - det är inte tvärtom, som Berit Högman tycks tro. Jag har i interpellationsdebatten, som vi alldeles nyss genomfört, gett min syn på de frågor om sponsring som Berit Högman särskilt ställt till mig i detta ämne.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Vi är säkert överens om en hel del. Sedan vet jag inte om vi någonsin kommer att reda ut det som vi inte är överens om. Det kommer vi nog fortsatt att vara icke överens om eftersom detta handlar om politik och om olika politiska inriktningar. Jag vet, för att tala klartext, att det har varit en hel del diskussioner mellan några av regionerna och Kulturrådet när det handlade om de detaljerade planer som begärdes in.
Jag har också haft möten med dessa parter. Nu har man hittat en form som jag förstår att alla är nöjda med. Det är inte meningen att man ska begära in detaljerade planer. Det är därför som vi också behöver skruva på denna modell vartefter.
Eftersom jag regelbundet träffar representanter för bland annat Malmö, Halland, Gotland, Norrbotten och Västra Götaland och flera andra vet jag att man tycker att det har blivit allt bättre dialoger och allt bättre samtal. På flera håll har man också valt att satsa mer på kulturen inom gällande budget- och skatteram. Det kan jag bara välkomna.
Jag tror att ett samhälle som satsar mer på kultur blir ett mer hållbart samhälle ur alla aspekter. Berit Högman nämnde Stockholm. Stockholm är väl försett med kultur. Det räcker med att öppna en morgontidning för att se vad som sker under helgerna. Vare sig man väljer att lägga dubbelt så mycket eller inte på kulturen kan vi se att det kanske inte är i Stockholm som problemen finns.
Här finns ett så rikt kulturliv, och det kan vi bara glädjas åt. Jag skulle önska att det gällde många fler orter i Sverige. Jag hoppas att detta också kommer att ske nu när man får de nya kontaktytorna, de nya mötena och det ökade engagemanget - inte bara från politikernas sida utan framför allt från medborgarnas sida. Man märker vad kulturen kan betyda för en ort både i stolthet och glädje och inte minst i nya jobb.
Avslutningsvis: När det gäller idrotten delar jag Berit Högmans uppfattning. Det är viktigt att alla barn får möjlighet att idrotta. Det är också därför vi har permanentat Idrottslyftet med ytterligare 500 miljoner kronor per år till Riksidrottsförbundet - för att fler barn och unga ska få chans att pröva olika idrotter.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Bengt Berg har frågat mig om jag avser att ta initiativ till en kartläggning av hur avgifter stänger ute barn i ekonomiskt utsatta familjer från att ta del av kulturell verksamhet, samt vad jag avser att göra för att öka den ekonomiska tillgängligheten till de kommunala kulturskolorna. Jag håller med om att alla barn och unga har rätt att möta professionell kultur och att själva få skapa och utveckla sin kreativitet.
Regeringen har i ord och handling också prioriterat barns och ungdomars rätt till kultur. En tydlig linje löper från de förslag som regeringen lämnade i budgetpropositionen för 2007 till den nyligen avslutade ansökningsomgången till Skapande skola. Hela 99 procent av landets kommuner har sedan starten av Skapande skola ansökt om medel för att stärka kulturens roll i skolan.
Det visar på ett väldigt intresse för satsningen och att valet av arena är det rätta. Genom skolan kan alla barn nås, oavsett familjebakgrund, och satsningen bidrar till att uppfylla det starka kulturuppdrag som skolan har enligt läroplaner och kursplaner.
Statens kulturråds rapport om utfallet av Skapande skola från december 2010 visar att ungefär hälften av alla elever i årskurserna 7-9 under läsåret 2009/10 tog del av insatser som finansierats helt eller delvis med medel från Skapande skola-satsningen. Det är ett mycket gott resultat i synnerhet med tanke på den korta tid som stödet har funnits.
I propositionen Tid för kultur föreslog regeringen nya kulturpolitiska mål som lyfter fram barns och ungas rätt till kultur. Målen är direkt styrande för den statliga kulturpolitiken, men ska även kunna inspirera och vägleda politiker i kommuner och landsting.
Under mina resor runt om i landet har jag sett hur regioner, landsting, kommuner och föreningar är djupt engagerade i sitt arbete med barn och kultur. En god växelverkan mellan den statliga, regionala och kommunala nivån, utifrån gemensamma mål och med en tydlig ansvarsfördelning, har stor betydelse för hur väl barns rätt till kultur tillgodoses.
När det gäller landets musik- och kulturskolor är det kommunerna som bär ansvaret. Beslut om vilka avgifter som är skäliga fattas av kommunerna. Glädjande nog har musik- och kulturskolorna inte drabbats av effekterna av den kris i världsekonomin som Sverige just tagit sig igenom. Det visar den studie som Sveriges Kommuner och Landsting gjorde 2010 tillsammans med Kulturrådet.
Kulturskolorna värnas av sina huvudmän och uppskattas av kommunmedborgarna. De bidrar till kulturlivet lokalt och är inte sällan den plats där professionella kulturskapare lägger grunden till sin yrkesverksamhet.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag vill tacka Bengt för att vi får ha den här diskussionen. Vi kan väl börja med barnfattigdomen och sedan gå över till det som vi också har ett gemensamt intresse av, nämligen kultur och skapande för barn och unga. Bengt Berg nämner siffran 220 000 barn. Jag har också tagit del av Rädda Barnens rapport. Det är många barn, och det är ett reellt problem.
Dock tycker jag att man får sätta in det i sitt sammanhang. Rädda Barnen konstaterar nämligen också i sin rapport att andelen barn i fattigdom har minskat. De är färre. Färre familjer är arbetslösa. Färre familjer behöver inkomststöd i form av socialbidrag. Färre barn lever i fattigdom nu än för tio år sedan.
Inte desto mindre är det ett problem; det håller jag med om. Det är därför arbetslinjen är så viktig. Man talar ju också om relativ fattigdom, så frågan är vad som egentligen mäts. Men ser vi till andelen barn i fattigdom är den inte större. Vi vet också att många är barn till ensamstående föräldrar.
Det behöver inte vara ett bekymmer i sig, men ekonomiskt kan det naturligtvis vara betydligt tuffare när man ska bära hela bördan själv. Jag gjorde i går ett besök på Fryshuset. Den verksamhet man där har som handlar om barn till ensamstående föräldrar, kanske framför allt ensamstående mammor, tycker jag är värd all beundran.
Det finns alltså en uppmärksamhet kring detta, och det tycker jag är mycket bra. Om vi då går in på ansökningsförfarandet som Bengt Berg frågade om har jag också hört att det skulle kunna vara en del byråkrati.
Nu har jag dock frågat relativt många, i kommunerna men också på Kulturrådet, och det uppfattas inte som ett problem att det är ett byråkratiskt förfarande.
Däremot var Bengt också inne på en del av det som från början var ett bekymmer, inte bara med Skapande skola utan över huvud taget med kultur i skolan, nämligen att det är de lärare och den skolledning som är engagerade som på ett självklart sätt arbetar med kultur i skolan. Det är inget nytt.
Det står mycket tydligt i skolplanerna att de estetiska ämnena ska lyftas fram och att barn har rätt till kreativitet och utveckling. Trots detta har det ingalunda sett ut så på väldigt många skolor, utan många barn har inte fått det de har rätt till. Just därför är detta med Skapande skola så otroligt viktigt.
Det här är inte något projekt, och jag är glad att hela kulturutskottet och hela riksdagen nu står bakom Skapande skola. Så var det inte riktigt i början. Men trots att vi nu bara är inne på tredje året har 99 procent av alla kommuner sökt dessa pengar. Runt tusen kulturskapare fick i fjol någon form av arbete i skolorna med att möta barn och unga.
Det ger jobb, och det är en bra sak, men framför allt blir det bra för eleverna. Det är också intressant för lärarna, som därmed även de får kompetensutveckling och stimulans i sitt vardagliga arbete.
Sedan har jag varit väldigt tydlig med en sak, eftersom det gärna kommer i gång rykten: En del kommuner trodde kanske att de nu kunde spara på kulturanslagen till barn och unga, men där har regeringen varit väldigt tydlig och sagt att ämnar man i kommunerna skära på något sätt i kulturstödet blir det heller inga Skapande skola-pengar.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Nästa gång jag möter Bengt Berg ska jag också ladda med lite dikter. Du inspirerar mig. När man sår vind får man skörda storm, sade du. Jag vet inte om det är ett bibliskt citat; jag tror nästan det. Man kan också säga: När man sår får man skörda.
Skapande skola, för att nu återvända till det en stund, är ett sätt att så, och min tro är att man också kommer att få rika skördar så småningom, inte bara under den tid som det pågår utan också när dessa barn växer upp och i sin tur får barn. Vi ska väl ha ett längre perspektiv här.
Det här med handlingsplaner kan låta som om man är ordentligt på hugget, men det är inte säkert att man genom handlingsplaner eller speciella kampanjer når sitt syfte. Det här handlar om ett långsiktigt mål.
Därför är det oerhört viktigt att vi i de nya nationella kulturpolitiska målen för första gången - för första gången, Bengt Berg - har inskrivet om barns och ungas rätt till kultur. Det fanns inte med tidigare. Jag hade ett möte med deltagare från bland annat Kulturrådet för bara några dagar sedan.
Vi diskuterade då hur den nya kultursamverkansmodellen, det som en gång hette portföljmodellen, tagits emot och vad som hänt i de fem regioner som från årsskiftet införde detta. Nu har de kulturpolitiska målen plötsligt blivit levande. Man känner till dem. Det gjorde man inte riktigt tidigare.
Kulturrådet har en viktig kompetens, men i och med den nya decentraliserade kulturpolitiken är oändligt många fler engagerade. Det är inte bara politiker på regional nivå och i kommuner utan även professionella kulturskapare och inte minst ideella kulturskapare, till exempel Ideell kulturallians.
Detta gör, vilket flera vittnar om, att barns och ungas rätt till kultur mycket tydligare än någonsin tidigare hamnar högt upp på den prioriteringsagenda som regionerna har. Fem regioner är i gång, och elva regioner arbetar nu med sina kulturplaner för att från nästa årsskifte kunna gå in i den här modellen.
Man har oerhörda ambitioner, och mycket handlar om just barns och ungas rätt till kultur. Då handlar det naturligtvis om att nå alla barn - det gör man - och inte peka ut vissa. Skolorna är en viktig arena. Kultur- och musikskolorna är det också.
Därför är det trösterikt och glädjande att den tuffa ekonomiska kris som vi gick igenom för ett par år sedan, och ännu inte helt kommit ur, inte medfört de neddragningar på kulturområdet som vi sett i många andra länder. Över 50 procent av kommunerna höjde sina kulturanslag. Ett fåtal sänkte dem.
Det var framför allt små kommuner, med färre än 25 000 invånare, som ju har det tufft på många områden. Många ökade alltså sina kulturbudgetar trots krisen. Naturligtvis handlar det också om att värna kultur- och musikskolorna.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag uppskattar mycket att Bengt Berg vill debattera. Framför allt uppskattar jag att vi ånyo har en aktiv kulturskapare i riksdagen.
Jag säger ofta och gärna att det är en stor brist att så få inom kulturområdet kandiderar till de politiska församlingarna, för jag tror att vi skulle få en mycket bredare och rikare kulturdebatt om fler gjorde som Bengt Berg och kandiderade till politiken. Vi är eniga om att Skapande skola är bra. Jag hoppas att jag lyckats lugna Bengt Berg när jag säger att det är viktigt att skolorna arbetar med sina handlingsplaner.
Det gör att det hela lever, och därför är det viktigt att frågan är aktuell på varje skola. Det är även viktigt att det inte är förknippat med onödig byråkrati. En del byråkrati kan ju också vara bra, om inte annat så för att få rättvisa regler. Om ett par veckor, den 1 april, bildar vi Myndigheten för kulturanalys.
Det gör att vi för första gången kommer att kunna få en mer täckande bild av hur kulturen ser ut i hela landet. Det gäller inte bara den offentligt finansierade kulturen. Den är viktig, men den står fortfarande bara för en tredjedel av hela kulturlivet. Två tredjedelar står den ideella och den kommersiellt finansierade kulturen för. Hur hela detta spektrum ser ut behöver vi veta för att kunna se var vi måste sätta in fler insatser.
Inom kort tillsätter vi en litteraturutredning, vilket är nog så viktigt. Jag och många med mig oroas över det minskande läsandet bland unga, framför allt bland pojkar. Språket hör ihop med den roll man ger sig själv som vuxen och aktiv i ett demokratiskt samhälle. Jag är övertygad om att Bengt Berg tycker att det är viktigt, även om vi inte har samma ekonomiska visioner.
Som jag sagt tidigare i riksdagen ser jag också en koppling mellan våld och bristen på språk.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Bengt Berg har frågat mig om jag avser att ta initiativ till att en proposition läggs fram baserad på departementspromemorian Ökad konkurrens på det uppdragsarkeologiska området - vissa ändringar i kulturminneslagen . Frågan om ansvaret i samband med ingrepp i en fast fornlämning och den enskildes kostnader i samband med en arkeologisk undersökning har varit aktuell under ett flertal år.
Denna fråga berör en rad samhällsområden: kulturmiljön, forskningen, samhällsplaneringen och näringslivet samt även enskilda företagare. Regleringen om kostnadsansvar är tydlig - ansvaret ligger på den som vill göra ett ingrepp i en fast fornlämning. Grunden till detta är det starka lagstadgade skydd för fornlämningar som vi har i Sverige.
I den kulturpolitiska propositionen Tid för kultur uppmärksammas vissa frågor på det uppdragsarkeologiska området . Av propositionen framgår att regeringens utgångspunkt är att det på detta område ska råda effektiv konkurrens och finnas en mångfald aktörer. Vidare aviseras att det ska utredas om det finns förutsättningar för att ta bort undantaget från upphandlingslagstiftningen i kulturminneslagen.
Mot denna bakgrund har nämnda departementspromemoria tagits fram. En självklar utgångspunkt är att alla eventuella förändringar ska genomföras med höga krav på bibehållen vetenskaplig kvalitet och att kunskapen om de fornlämningar som grävts ut tas till vara och tillgängliggörs på bästa möjliga sätt. Departementspromemorian har remitterats till 110 remissinstanser.
Senast den 18 maj ska remissvaren skickas in till Kulturdepartementet. När remisstiden har gått ut kommer ärendet att på sedvanligt sätt beredas inom Regeringskansliet. Jag kan tyvärr därför inte föregripa regeringens kommande ställningstaganden i frågan.