KBLab/rixvox huggingface dataset:
Cecilia Dalman Eek (S):
Det är intressant att vi inte får något svar på varför ganska abrupta nedskärningar i skolan är ett effektivt sätt att utveckla gymnasiet. Man skulle kunna besvara frågan om det obligatoriska gymnasiet med ännu en fråga: Varför har inte regeringen engagerat sig lite mer i att ge de här ungdomarna det stöd de behöver för att känna studiemotivation när man vet att gymnasieskolan är nödvändig? Arbetsgivarna säger att det inte finns någon chans att klara sig med bara grundskola. Då sänker ni kraven.
Är det ert enda svar till dessa ungdomar? Det duger inte. Ungdomarna vet att man behöver utbilda sig. Vi vill hitta sätt att ge dem möjlighet att göra det. Ni sänker bara kraven och säger: Slipp då! Det ger inte dessa ungdomar en bättre framtid.
Cecilia Dalman Eek (S):
Det är väldigt glädjande att Folkpartiet nu erkänner att de behöver råd och hjälp från oppositionen för att klara skolpolitiken. Under vintern och våren har vi presenterat en lång rad förslag. De har debatterats på vår kongress. Du är välkommen att läsa dem på vår hemsida. Folkpartiet hade tidigare en hög profil i skolan. Men nu nöjer man sig med att sänka kraven.
I september kunde vi läsa att utbildningsministern drömde om att sänka yrkesutbildningarnas längd. Man sade att alliansregeringen redan 2013 skulle kunna införa ettåriga gymnasieutbildningar. I stället för att ge eleverna möjlighet att klara en utbildning som rustar dem för framtiden väljer man att sänka förväntningarna och kraven.
Det är dystert för landets näringsliv att kraven och förväntningarna på nivån i yrkesutbildningarna, yrkesprogrammen, är så låga hos er. Ni tror att det räcker att bara sänka och sänka och sänka och att det skulle vara ett sätt att lösa ungdomars problem med att vara skoltrötta. Det är två helt olika saker. Hur resonerar ni om ni tror att ni löser problemen på det sättet?
Det här är ingenting som företagarna, näringslivet eller andra arbetsgivare vill ha.
Cecilia Dalman Eek (S):
Det är intressant att Roger Haddad vurmar för att man ska låta ungdomar klara sin framtid. Det är då dystert att man under sin regeringsperiod har minskat komvuxplatserna med 12 000, till exempel. Det är också Skolverkets siffror. Sedan gäller det näringslivet. Ja, Fredrik Reinfeldt har föreslagit att man ska se på det som ett särintresse. Det är inte vad Socialdemokraterna gör. Det är helt rätt. Du hänvisar till små företag.
Jag kan tänka mig att till exempel organisationen Butikerna inte handlar om väldigt stora företag. Kanske är inte heller Däckspecialisternas Riksförbund något jättestort företag. De säger så här: De ökade kraven och specialiseringen på arbetsmarknaden gör att elever som skulle gå regeringens nu föreslagna ettåriga gymnasieutbildning kommer att få svårt att få jobb. Jag tycker att det är väldigt tydligt.
Det finns ingen framtid för ungdomar som möts av den attityd som regeringen har. Man försämrar förutsättningarna för att ta sig framåt och man gör inte som OECD säger. Det handlar om att se till att man inte skapar återvändsgränder. Vad är det för någonting som säger att en elektriker inte om några år, om 10 eller 15 år, skulle vilja bli elektroingenjör? Att stänga dörrarna tidigt är ni bra på.
Se till att öppna dörrarna och skapa förutsättningar i stället! Skapa ett inkluderande förhållningssätt till skolan och till de här ungdomarna! Det har vi inte hört så mycket om. Jag skulle fortfarande vilja ha svar på varför ni tycker att det räcker för ungdomarna att sänka förväntningarna och sänka kraven.
Cecilia Dalman Eek (S):
Jag vet att miljöministern har ett stort engagemang för vattenfrågor. Men ska det behövas fyra år för att få fram ett beslutsunderlag när det redan finns ett från en av statens egna myndigheter? Det finns både ett textförslag till lagändring i miljöbalken och ett förslag på utbredningar från Naturvårdsverket. Jag har dem med mig.
Att skydda dricksvattnet är en krävande uppgift för landets kommuner. Det är, som miljöministern säger, ett tufft arbete för dem att göra det. Men det som ankommer på regeringen i detta sammanhang är inte raketforskning. Det finns redan föreslagna ändringar. Miljöprocessutredningen och Naturvårdsverket har konkretiserat förslaget med förslag till ny paragraf och med rimliga områdesutsträckningar. Ändå har regeringen inte kommit till riksdagen med förslag.
Jag undrar därför: Varför förhalar miljöministern en hållbar dricksvattenpolitik med ytterligare en utredning?
Cecilia Dalman Eek (S):
Utbildningsministern jämför gärna den svenska skolans resultat med resultaten i Finland, fast ur ett helt annat perspektiv. Då handlar det ofta om hur lärarna och möblerna förhåller sig till varandra i klassrummen. Den finska skolan har ju ett bättre resultat i internationella jämförelser, bland annat i den studie som utbildningsministern hänvisade till. När utbildningsutskottet var på besök i Helsingfors fick vi veta att staten nyligen hade avslutat en satsning på digitalisering i skolan och att man nu tänkte gå vidare med digital kompetens hos lärarna.
Trots, utbildningsministern, att skolan i Finland är starkt kommunaliserad är Finland ett av de länder inom OECD som arbetar nationellt med att skapa förutsättningar för att alla skolor ska kunna använda öppna lärresurser. I Finland antas inte ens läroplanerna i sin helhet av staten, utan det är ett kommunalt ansvar.
I Finland har man ansvar nationellt för att anta gemensamma plattformar, standarder, upphovsrättsfrågor, läroplaner och inte minst accept och förutsättningar för att dela med sig av sina egna resurser till andra. Dessutom är det en finsk professor vid Jyväskylä universitet som leder Unescos arbete med tillämpningen av Parisdeklarationen, som just handlar om det nationella ansvaret. Där finns det en handlingskraft och en insikt om vikten av samarbete i skolan på ett sätt som den svenska regeringen inte kommit i närheten av.
Det krävs handlingskraft för att åstadkomma den typ av samarbete som behövs här. Annars brukar inte handlingskraften vara ett problem, i alla fall inte när det gäller att öka klyftorna i skolan. Då är det lätt att tänka på den schvung som regeringen hade när man införde skattesubventionerad privatundervisning med läx-RUT för de familjer som hade den typen av resurser. Jag skulle vilja se lite mer av den handlingskraften på en nationell nivå, att man förstår att det krävs en samordning här för att underlätta för kommunerna att ta det ansvar som vi båda två vill att de ska kunna göra. Låt mig berätta om Parisdeklarationen.
Den antogs vid ett möte i Paris 2012, och den handlar om hur staterna ska utveckla, använda och sprida öppna lärresurser. Ett exempel på det är att utveckla standarder, stimulera användarvänlighet och hitta former för att kunna dela resurserna fritt. Utbildningsministern säger att det är kommunernas och lärarnas ansvar: Hur tänkte ni där? Ska 280 kommuner och ett otal friskolehuvudmän utveckla sina egna standarder? Ska de forska om hur de kan användas, återanvändas och utvecklas?
Det säger sig självt att det inte är effektivt. Sverige är ett av tre OECD-länder där regeringen varken gör eller planerar att göra något på nationell nivå för att skapa förutsättningar för samarbete mellan skolorna när det gäller öppna lärresurser. Jag tycker att det är lite svagt att utbildningsministern inte har en tydligare framtidsbild än så, att det är lärarens ansvar om öppna lärresurser ska användas.
Cecilia Dalman Eek (S):
Jag tycker att det är dystert att utbildningsministern inte har bättre koll på vad Parisdeklarationen handlar om. Den handlar inte alls om hur skolorna ska skaffa fler datorer. Den handlar om det jag sade nyss, att staterna ska ta på sig ett ansvar för att utveckla öppna standarder, stimulera användarvänlighet och hitta former för att kunna dela resurserna fritt, utan krångel med upphovsrätt och med rätt sorts licenser, och för att underlätta för skolorna att samarbeta. Det är det som det här handlar om.
Bland annat på grund av detta har vi socialdemokrater föreslagit en nationell it-strategi för skolan. Vi ser det som många andra ser: I takt med den allt snabbare teknik- och mjukvaruutvecklingen vidgas de digitala klyftorna allt snabbare och riskerar att skapa ett klassamhälle där skolorna redan från början skiktar barnen i dem som har tillgång till de nya öppna resurserna och kan hantera dem och de som inte har det. Det här handlar inte bara om verktygen, om datorerna, surfplattorna, böckerna, vaxplattorna eller vad vi nu talar om.
Det handlar om att skapa handfasta förutsättningar för den delandets kultur av samarbete som lärare, skolor, friskolor och kommuner behöver för att kunna tillgodogöra sig den här nya resursen som eleverna behöver i framtidens Sverige. Det hoppas jag att utbildningsministern ska ta till sig efter den här debatten, göra någonting åt och återkomma med besked om hur man ska göra det. Herr talman!
Det här är mitt sista inlägg i debatten, och utbildningsministern använder emellanåt sina sista två minuter till att ställa helt nya frågor, väl vetandes att jag som interpellant inte har möjlighet att svara på dem. Jag skulle i all ödmjukhet vilja föreslå att utbildningsministern svarar på frågan varför Sverige inte har något nationellt arbete för att skapa förutsättningar för öppna lärresurser i enlighet med Parisdeklarationen.
Cecilia Dalman Eek (S):
Jag får börja med att tacka utbildningsministern för svaret, även om det tog ett tag. Sex veckor är fyra veckor mer än vad det brukar ta för att få svar på en interpellation. Kanske är det symtomatiskt att sedan jag lämnade in min interpellation till utbildningsministern har ännu en ny regel börjat gälla för lärarlegitimationer, nämligen för fritidspedagoger. Detta berättar Lärarförbundet i sin tidning.
Fritidspedagoger kan, mycket glädjande, få behörighet, men det är inte för deras unika utbildning som fritidspedagoger utan i en del skolämnen. Beslutet att utfärda lärarlegitimationer är ett bra beslut. Socialdemokraterna har inte någon annan uppfattning.
Vi tror, precis som regeringen, att det bidrar till att stärka lärares ställning, precis som lärarfacken säger, och att det kan säkra kompetensen i skolan. Vi delar analysen att det är en viktig uppgift. Det var också därför som den socialdemokratiska regeringen tillsatte en utredning om vad som då kallades för auktorisation av lärare. Utredaren föreslog då ett lugnt och samlat införande och tänkte sig en tid om minst åtta år - men utbildningsministern hade bråttom.
Kanske är det skälet till att genomförandet har präglats av en hattighet som har varit allvarlig för skolan och lärarna. Även om införandet av legitimationen var tänkt som ett sätt att skapa ordning och reda - ordning och reda i skolan är något som utbildningsministern gärna och ofta pratar om - har inte just ordning och reda präglat genomförandet av reformen.
Snarare har den präglats av osäkerhet om vilka långsiktiga regler och villkor som kommer att gälla. Eftersom jag får många mejl och frågor från lärare om vilka regler som möjligen kan tänkas gälla för dem i deras speciella fall, kan jag föreställa mig hur Skolverket och Utbildningsdepartementet är fullständigt överöst av frågor.
Detta är ett tecken på att stegen i legitimationsreformen är oerhört otydliga, snåriga, ogenomträngliga och inte rimliga. Jag nämner i min interpellation frågan om dispens och att ingen får en automatisk ny prövning.
Sökanden har fått ett mejl av Skolverket där man påpekar att sökanden har blivit nekad legitimation men kan söka igen. Det kan handla om massor av papper som återigen ska skickas in - till exempel ska en ny erfarenhet bekräftas - fastän de redan insända papperen redan finns där. Detta sätter många lärare i en allvarlig situation.
Det har också Lärarförbundet påpekat och skrivit om i tidningen. Där redogörs för många fall där det har blivit problem för lärarna. Den 5 december var datumet för när man inte längre kunde söka fast lärartjänst utan legitimation. Det här är någonting som stressar lärare och är därför ett problem för det som är vårt gemensamma syfte, nämligen att stärka lärarrollen och stärka lärarnas position och situation.
Legitimationsreformen måste hanteras på ett rimligt sätt. Det är tråkigt att ministern inte har tagit till sig av erfarenheterna när det gäller hattigheten och inte säger sig vilja återkomma med förslag till åtgärder så att den fortsatta hanteringen inte ska präglas av samma osäkerhet.
Cecilia Dalman Eek (S):
Roger Haddad låter påskina att den här ambitionen inte fanns hos den förra, den socialdemokratiska, regeringen. Som jag sade i mitt första anförande tillsatte den en utredning som att auktorisera lärare. Vi såg samma problem som ni och delar grundanalysen. Utredaren Jan Björkman fick av nästa regering inte fortsätta det arbete som han hade påbörjat och där han kommit med förslag. Det är helt fel att säga att vi inte har den ambitionen, för den har vi.
Dessutom blir det helt fel när man pratar om kaos som om det skulle vara kommunernas fel att det såg ut som det gjorde på Skolverket. Det hade med olika saker att göra. För att klara sin jätteuppgift tog man in extra personal som inte hade någon aning om vad det handlade om. Det är begripligt att man gjorde det. Men problemet var att lärarutbildningarna inte var ordentligt organiserade bakåt i tiden, vilket kan förklara det.
Det är inte kommunernas fel; det handlar om lärarutbildningarna. Kursinnehållet var inte dokumenterat. Man kan väl förlåta dem för att de inte hade digitaliserat 10-20 år gamla utbildningar. Varför var det så bråttom? Det är det som har orsakat problem för många lärare. Det är det jag kritiserar. Det är inte oppositionens fel att regeringen från början inte tagit med viktiga grupper.
Det är inte oppositionens fel att förskollärare inte var med och att danspedagoger inte hade fått rätt hantering utan hamnade utanför och plötsligt inte kunde få någon legitimation. Det är inte oppositionens fel. När vi har påpekat det har vi fått kritik, men det är som sagt inte vårt fel men inte heller alltid Skolverkets fel. De lider av att de har en behörighetsförordning som ser ut som en stickbeskrivning.
Det gör att de inte kan göra rimlighetsbedömningar. Det där är någonting som i sig är ett problem, och det har även Riksrevisionen påtalat. Där behövs mer strategisk styrning. Det spelar säkert roll för deras möjligheter att göra en bedömning i ett sammanhang där det självklart behöver göras.
Riksdagen har dessutom beslutat om ett tillkännagivande, där meningen är att regeringen ska återkomma med en plan för fler grupper som ska kunna legitimeras, till exempel lärare i modersmål. Det finns brister hos flera lärargrupper inom en del utbildningar. Man kan se att det finns problem med vad som kommer att hända och hur många det kommer att bli framöver.
Ett problem gäller modersmålslärare. Vi tror att möjligheten till legitimation är ett sätt att stärka deras status precis som andra lärares. Men det gäller även andra lärare, till exempel yrkeslärare. När återkommer utbildningsministern med en plan?
Cecilia Dalman Eek (S):
Kanske är det den märkliga hållningen till yrket som stör mig i utbildningsministerns presentation. En lärare som undervisar i yrkeskunskap eller i en yrkesgren förväntas inte kunna skaffa sig de kunskaper som en teoretiskt icke tillräckligt utbildad lärare förväntas skaffa sig. Är det det förhållningssättet som vi har gentemot till exempel industrin?
Den kunskapsintensiva industrin i Sverige är oerhört viktig. Givetvis måste det finnas lärare som är tillräckligt utbildade för att klara det. Har utbildningsministern hört talas om validering? Vilka förutsättningar ger man människor att arbeta med att förbättra sina kunskaper i sitt språk? Nöjer sig utbildningsministern med att den som har ett språk med sig hemifrån för evigt ska vara lärare i det språket? Så ska det givetvis inte vara.
Jag skulle vilja se högre ambitioner där. Vi kan inte utesluta att den stress som många lärare har berättat om under det här hattandet har påverkat deras arbete. Många säger att de har känt sig oerhört stressade över detta. Vem vet vad det har betytt för resultaten i skolan? Vem vet vad det har betytt för raset i PISA?
Vem vet vad det har betytt för lärarens vilja att fortsätta att satsa på läraryrket? Jag tror att detta är betydligt allvarligare än vad utbildningsministern vill ge sken av. Vi borde komma överens om att hattandets tid är förbi och göra upp en plan för det som resterar av den här reformens genomförande. Jag återkommer till min fråga: När kommer ministern tillbaka med en sådan plan?
Cecilia Dalman Eek (S):
När man hör på ministern låter det som att högskolan och universiteten har genomgått en enorm expansion och en fantastiskt stor ambitionshöjning. Jag vill i det sammanhanget gärna berätta om en sida av utvecklingen som inte är lika vacker.
I en tid när vi blir fler i Sverige, när arbetslösheten ökar och när allt fler människor vill investera i utbildning är det faktiskt så att regeringen minskar människors möjlighet att göra det. Från 2011 till i dag har 18 000 platser inom högre utbildning försvunnit. Om man går vidare, från 2011 till 2017, kommer enligt de planer som nu finns ytterligare 7 000 platser att försvinna.
25 000 platser är ganska långt ifrån den ambitionsnivå man kan uppfatta att ministern vill ge uttryck för att regeringen har. Det är en allvarlig situation, inte minst för att universiteten och högskolorna är väldigt engagerade i sin uppgift att skapa förutsättningar för en utveckling i Sverige som tar vara på människors vilja att investera i sin egen och Sveriges gemensamma kunskapshöjning.
Söktrycket ökar vid flera lärosäten. Det handlar inte bara om de 19-åringar regeringen oftast hänvisar till, som kommer direkt från gymnasiet, utan det är kanske snarare tvärtom människor som har värdefull erfarenhet med sig som kommer in. De vill nu studera, förkovra sig och bli bättre - för den svenska arbetsmarknaden, för sina egna förutsättningar att få ett jobb och för att kunna försörja sig.
Det är dock allt fler man får säga nej till. Det här har av företrädare för lärosäten visserligen kallats någonting historiskt, men inte precis historiskt på det sätt ministern vill framställa det - man har kallat det en historiskt huvudlös politik som faktiskt innehåller en ambitionssänkning. Universitetskanslerämbetet har varnat för att det kommer att innebära en sänkning av ambitionen för kommande generationers utbildningsnivå i Sverige. Det är ganska allvarligt.
Jag skulle vilja avsluta med att säga att ett av de problem både Monica Green och Jan Björklund har hänvisat till är att utbilda för arbetsmarknaden. Arbetsgivarna själva har tydliggjort att ett av fem försök till expansion genom rekrytering har misslyckats på grund av att det inte har funnits tillräckligt med kompetens, och det gäller inte bara ett område utan faktiskt flera.
Det betyder att vi behöver ha fler platser på högskolan, inom fler områden - generellt.
Cecilia Dalman Eek (S):
Kanske är det talande för regeringens förhållningssätt till it i skolan att ministern talar om distansutbildning som något som är tillåtet och förekommer. För min del är det ett helt nytt sätt att undervisa som vi inte är så bra på. Det kanske är därför som ministern talar om att en del inte är så nöjda med det. Vi har inte utvecklat detta särskilt väl.
Nu kommer ett svenskt universitet, KTH, att släppa sin första MOOC, Massive Open Online Courses, som än så länge inte har någon vettig svensk översättning men som i princip betyder en jättestor öppen it-kurs där studenterna samarbetar, kanske över hela världen. De har funnits under en lång period.
Det är väldigt lätt med hjälp av en vanlig smarttelefon, som väldigt många i Sverige har, att gå in och delta i undervisning som sker vid de stora internationella universiteten. Sverige är bra på utbildning. Vi har bra kvalitet på en del av våra spetsutbildningar, även om kvalitet just nu inte är den bästa grenen i Sverige, får man väl säga efter den kritik som vi har fått på sistone.
Det finns mycket mer som vi skulle kunna göra tillgängligt för allt fler elever. Då måste vi se till att ha en strategi för detta, en strategi för distansutbildning och flexibel undervisning där man kan ha både campus- och distansundervisning. Det skulle man kunna jobba med i en nationell it-strategi för skolan, men Sverige har inte någon sådan, och det beklagar jag.
Cecilia Dalman Eek (S):
Det är sant att Sverige är bra på det som kallas för digital läsförståelse. Det är tur, för det är bra för Sverige att vi har den förmågan. Den kommer att vara nyttig i utvecklingen av vår arbetsmarknad och vårt samhälle.
Det finns dock en sak som jag undrar över varför ministern inte är lite mer arg på, och det är att klyftorna har ökat så mycket. Den digitala kompetensen speglar PISA-resultaten. Det kompensatoriska uppdragets genomförande, som var en av svensk skolas stora stoltheter, har rasat.
Skolverket visade i en utvärdering 2013 att det är långt från likvärdigt och jämlikt. Det handlar inte bara om tillgången utan också om möjligheten att delta i pedagogiskt utformad it-stödd undervisning.
Att använda informations- och kommunikationsteknik, IKT, handlar inte bara om att ha datorn som en avancerad skrivmaskin, att skicka mejl och att administrera meddelanden till familjer eller mellan elever och lärare, utan det handlar om att samarbeta och dela med sig. Sharing is caring, säger man. Det handlar om att dela med sig mellan skolor, lärare och elever.
Det handlar om att agera med hela världen och att kunna förstå tjusningen i att lära sig geografi genom att samarbeta med skolor i Australien. Det gör man inte genom att sitta i en datasal någon gång ibland. Det behövs en tydligare ämnesdidaktisk utveckling för detta, och det efterfrågar lärosätena. Det behövs något gemensamt för att kunna få till det.
Utvecklingsperioden för detta har inte varit så lång, men Sverige vill och ska ligga i framkant. Det är nyttigt för oss och för eleverna. Ulli Samuelsson har nyligen doktorerat på IKT-användning i skolan och elevers tekniska kapital. Hon har visat att det som Skolverket visade 2013 i undersökning bakåt i tiden fortfarande är likadant.
Det är föräldrarnas förmåga och framför allt användningsmönster som avgör elevers möjlighet att använda IKT och utveckla en egen digital kompetens. Det finns en könsaspekt på detta också. Jag skulle önska att ministern var lite mer arg och inte lika nöjd med detta, även om det finns en del bra saker att säga i sammanhanget. Digital kompetens är en av EU:s åtta nyckelkompetenser.
Det handlar inte bara om att kunna behärska datorn. Det handlar om att kunna navigera i det samhälle som har växt fram. Det är inte ens ett nytt samhälle. Den nya generationen har levt i detta. Skolan måste vara först och relevant för dem som växer upp i dag. Det finns många lärare som jobbar för detta och som sliter hårt för att kunna få förutsättningar för det. Kanske är det detta vi ser i PISA-undersökningen.
Många elever säger att skolan inte är verklighetsförankrad och att den inte ger dem vad de behöver. De vet att de behöver skaffa sig detta någon annanstans. Jag tror att digital kompetens är ett område där svensk skola skulle behöva utvecklas.