KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ann Linde (S):
Svaret på Håkan Svennelings första fråga är nej. Svaret på Håkan Svennelings andra fråga är nej. Svaret på Håkan Svennelings tredje fråga är nej. En konsekvens av den israeliska bosättningspolitiken och expansionen av bosättningarna på ockuperad mark är demoleringar av palestinska byggnader och hem liksom tvångsförflyttningar och konfiskeringar av hem och humanitärt stöd.
EU ser givetvis allvarligt på detta, liksom Sverige som EU-medlem. Sverige och EU har regelbundet uppmanat Israel att upphöra med denna typ av åtgärder och leva upp till de skyldigheter som man har som ockupationsmakt. Tillsammans med nio andra EU-medlemsstater och EU-kommissionens organ för humanitärt bistånd ingår Sverige i West Bank Protection Consortium.
Konsortiet bidrar till humanitärt skydd och vill stärka förutsättningarna för utvecklingen av det palestinska samhället i område C. Vid demolering av projekt och konfiskeringar av humanitärt stöd protesterar konsortiet gentemot de israeliska myndigheterna och begär kompensation. EU verkar för att isoleringen av Gaza ska hävas.
EU har konsekvent i rådsslutsatser, i uttalanden, i anföranden och i den löpande dialogen framfört att gränsövergångarna omedelbart och utan villkor måste öppnas och hållas öppna för humanitärt bistånd, handelsvaror och personer inklusive officiella företrädare för stater. EU är också tydlig med att Israels säkerhetsintressen måste tas till vara och bedömer att bättre levnadsförhållanden i Gaza skulle bidra till detta.
Som en av de största givarna till Gaza bidrar Sverige inte bara med humanitärt stöd utan även till uppbyggnad av infrastruktur, vatten, elektricitet, hälsosektor och utveckling av den privata sektorn. Sverige är sedan länge en av de största givarna av tjänster till FN:s hjälporganisation för palestinska flyktingar Unrwa.
Jag och Jordaniens utrikesminister Safadi har flera gånger under hösten, senast denna vecka, träffats för att försöka se till att stödet till Unrwa fortgår trots att det har varit problem med ledningen. Bland annat genom det stöd som Sverige ger bidrar vi till att lindra de stora humanitära behoven i Gaza.
Vi är också mycket tydliga med att Gaza måste ingå i Palestina. Gaza måste ges möjlighet att bli en framtida palestinsk stats fönster mot Medelhavet. Det kräver bland annat att förbindelserna med Västbanken både öppnas och byggs ut. Regeringen är tydlig med att Israel har ett ansvar som ockupationsmakt för att skydda den palestinska befolkningen. Det är viktigt att all våldsanvändning följer principerna om nödvändighet och proportionalitet.
Regeringen är också tydlig i sitt fördömande av raketbeskjutningar mot civila i Israel. Raketattacker från Gaza mot civila i Israel strider mot den humanitära rätten. Även i denna fråga finns det en klar gemensam EU-hållning. Den enda hållbara och långsiktiga lösningen på det återkommande våldet är en politisk lösning, en tvåstatslösning.
Ann Linde (S):
Barnen är naturligtvis de som lider allra mest. Det gäller barnen i Palestina men också barnen i Israel. Som Håkan Svenneling säkert vet har jag suttit i styrelsen för Olof Palmes Internationella Centrum i 13 år och därmed också jobbat med flera projekt i Palestina. Ett av dem handlar om psykologisk hjälp till barn i Gaza.
Barnen blir så traumatiserade av att leva i en sådan situation. Det är naturligtvis helt fruktansvärt. Men jag vill ändå säga att inte heller barnen i Israel mår bra av detta. Jag har själv besökt en förskola i Sderot. Några dagar tidigare hade en raket från Gaza hamnat i förskolans trädgård.
Jag besökte också en skola, och under tiden som vi var där gick larmet på grund av att det kom nya raketer. Både barnen i Palestina och barnen i Israel behöver naturligtvis en fredlig utveckling och en tvåstatslösning. Sverige är en av de allra största givarna inte bara till Unrwa utan också till Unicef.
Jag vill också nämna demoleringen av den svenskfinansierade vattenreservoaren. Så sent som i går hade Utrikesdepartementet samtal med den israeliska ambassadören om relationer och dialog.
Då tog vi upp frågan om demoleringen av vattenreservoaren med ambassadören, för detta är naturligtvis inte något som är acceptabelt. Vi utgår hela tiden från folkrätten, och det är grunden i EU:s och FN:s politik.
Jag ser inte heller här att det skulle finnas någon motsättning mellan att kunna rikta kritik mot ockupationen, bosättningarna och så vidare och att ha en bra relation med Israel. Det är min önskan att det ska bli en bättre relation med Israel. Jag tror inte heller att den polarisering som vi nu ser i Israel är positiv för utvecklingen.
Det har också i valkampanjerna blivit väldigt hårda ord från till exempel Netanyahu när man har föreslagit en annexering av hela område C, vilket naturligtvis inte är i enlighet med folkrätten och absolut inte är acceptabelt. När det gäller bosättningarna har vi en glasklar syn: De är olagliga enligt folkrätten.
USA säger nu att de inte är folkrättsvidriga, och det är ingenting som Sverige och inte heller EU ställer upp på. Vi har protesterat mot expansionen av bosättningar, som bara fortsätter och fortsätter och har gjort så i flera år nu.
I FN antogs en säkerhetsresolution 2016 där man fördömde bosättningarna men också våldet mot civila, konfiskeringen av land, husdemoleringar och förflyttning av civila palestinier.
Under det svenska medlemskapet i säkerhetsrådet verkade Sverige för genomförandet av resolutionen och betonade vikten av att följa upp detta genom årliga återrapporteringar från FN:s generalsekreterare. Resultatet blev en skriftlig återrapportering varannan gång vid säkerhetsmötena av allt som rör fredsprocessen.
Ann Linde (S):
Jag hyser inget som helst tvivel om att det kommer att komma många fler interpellationer efter nyår. Det är jag bara tacksam för, för det är viktiga frågor som debatteras. När det gäller Israel och Palestina tror jag att vi är eniga om att en tvåstatslösning är det bästa och att vägen dit nu är väldigt komplicerad. Så länge ockupationen fortgår har Israel särskilda skyldigheter som ockupationsmakt.
De här skyldigheterna kommer både EU, FN och därmed Sverige att fortsätta att påminna om så mycket som det krävs lika väl som kritik fortsatt kommer att uttalas när brott mot folkrätten, inklusive den internationella rätten och de mänskliga rättigheterna, begås av Israel.
EU:s politik tydliggör att det enda sättet att få ett slut på konflikten mellan Israel och Palestina är genom ett avtal om ett slut på ockupationen som avslutar samtliga anspråk och uppfyller båda parters förväntningar. I linje med denna proposition kommer regeringen att fortsätta att hävda att ockupationen måste upphöra för att såväl israeler som palestinier ska kunna leva i säkerhet och fred och frihet.
Därmed vill jag också önska god jul till fru talmannen, till alla som är här i dag och naturligtvis till Håkan Svenneling. Jag tackar också för interpellationen.
Ann Linde (S):
Lars Adaktusson har i sin interpellation ställt frågor som antyder att svensk politik i relation till Israel utgör en ytterlighet, att Sverige är ensamt i sina positioner. Det stämmer inte. Politiken utgår ifrån folkrätten och FN-resolutioner, som utgör grunden i EU:s och FN:s Israel- och Palestinapolitik.
Det svenska erkännandet av Palestina 2014 föregicks av 134 länders erkännanden, däribland Islands 2011. Utöver Sveriges erkännande har redan 8 av EU:s medlemsländer erkänt Palestina.
Sveriges erkännande var självfallet inte riktat mot Israel utan gjordes som ett led i vårt arbete för en förhandlad tvåstatslösning med ett Palestina och ett Israel som lever sida vid sida i fred och säkerhet. Som svar på frågan om detta är rimligt och riktigt är svaret ja. Regeringen är tydlig med att Sverige står upp för Israels legitima säkerhetsbehov.
Det inkluderar rätten att försvara sig själv mot hot och attacker från bland annat terroristorganisationer och statliga aktörer. Detta är något som även EU tydligt uttrycker i ett antal rådsslutsatser, som Sverige står bakom. EU är även tydligt med att en fundamental förändring av Israels politik gentemot det ockuperade palestinska området skulle förbättra stabiliteten och säkerheten för både israeler och palestinier.
Sverige fördömer entydigt terrorism och alla uttalanden som ifrågasätter Israels rätt att existera inom säkra och erkända gränser. Regeringen kommer alltid att stå upp för och försvara folkrätten. FN och EU, och därmed Sverige, är exempelvis tydliga med att israeliska bosättningar på ockuperad mark är illegala. Vi kommer att fortsätta att stå upp för den humanitära rätten.
Relationen med Israel är viktig och något som regeringen självklart värnar. Sverige eftersträvar ett brett samarbete med Israel. Jag hade ett konstruktivt möte med Israels ambassadör Ilan Ben-Dov bara några dagar efter att jag tillträtt som utrikesminister. Det finns frågor där Sverige och den israeliska regeringen har olika syn. Palestinaerkännandet är en av dem. Att vi har olika uppfattningar i vissa frågor gör dialogen än viktigare.
En av grunderna i svensk utrikespolitik över tid och under olika regeringar har varit att söka dialog även med länder och aktörer som vi inte alltid är överens med i alla frågor. Vi måste givetvis kunna behålla en folkrättsbaserad syn på konflikten och samtidigt ha en god och konstruktiv relation med Israel. Sverige har ett nära och ökat utbyte med Israel på flera områden. Hit hör kultur, handel och innovation.
Här ingår inte minst det viktiga arbetet i kampen mot antisemitism. Svenska lärare utbildas om Förintelsen och antisemitism vid Yad Vashem i Jerusalem. Och som ett led i arbetet mot antisemitism står statsministern nästa år i oktober värd för ett internationellt högnivåforum om hågkomst av Förintelsen.
Jag diskuterade nyligen arbetet mot antisemitism med AJC, American Jewish Committee, som jag träffade i samband med FN:s generalförsamling i New York.
Ann Linde (S):
Tack, Lars Adaktusson, som tar upp viktiga frågor i denna interpellation! Regeringen värnar naturligtvis goda relationer med både Palestina och Israel. Sveriges erkännande av Palestina, som jag står bakom och som beslutades av hela regeringen, är ett led i arbetet för en tvåstatslösning. Det bekräftar också palestiniernas rätt till självbestämmande.
Erkännandet är inte riktat mot Israel. Det ändrar inte hur Sverige ser på vikten av en framförhandlad tvåstatslösning, inklusive gränser och säkerhet för Israel. Det blir upp till de två - nu förhoppningsvis lite mindre ojämlika - parterna att förhandla om detta.
När det gäller vilka som har erkänt Palestina är jag inte helt säker på att Malta, Island och Cypern skulle uppskatta att kallas auktoritära eller inte anses vara västerländska demokratier. På grund av vårt erkännande kan Sverige också ställa högre krav på Palestina. Vi för en löpande dialog med det palestinska ledarskapet.
Där framhåller vi vikten av att val genomförs - något som den palestinske presidenten också tog upp i FN:s generalförsamling att det ska genomföras - och att man har respekt för mänskliga rättigheter och agerar på ett sätt som främjar fredsförhandlingarna med Israel.
Stöd och uppmaning till allmänna val är ett sätt att motverka den militanta extremism som tyvärr finns i delar av Palestina.
Vi delar EU:s och FN:s position att även om det största hindret för utveckling är ockupationen är det en rad åtgärder som palestinierna både måste och bör vidta.
EU:s politik tydliggör att det enda sättet att få slut på konflikten mellan Israel och Palestina är genom ett avtal som gör slut på ockupationen och uppfyller båda parternas förväntningar. I linje med denna position kommer regeringen att fortsätta hävda att både israeler och palestinier ska kunna leva i säkerhet, fred och frihet.
Så länge ockupationen pågår har Israel särskilda skyldigheter. Även dessa skyldigheter kommer FN, EU och därmed regeringen att fortsätta påminna om så länge det krävs.
Likaså kommer kritik att fortsätta uttalas när brott mot den internationella humanitära rätten och de mänskliga rättigheterna begås av den israeliska ockupationsmakten, precis som vi påtalar när terroristattacker eller annat kommer från den palestinska sidan. Lars Adaktusson kallar vår linje för ensidig kritik. Jag håller inte med om det.
Vi kritiserar båda sidor när det är påkallat. Den fortsatta illegala expansionen av bosättningar, tvångsförflyttningar av palestinska familjer och barn och demoleringen av palestinska hem och byar får kritik därför att vi tycker att den kritiken är rättmätig.
Tydligheten hos FN och EU går inte att ta miste på, och regeringen instämmer.
Ann Linde (S):
Sverige har historiskt goda relationer till Israel.
Det är väldigt tydligt att det i frågor om till exempel handel - som vi vill ha mer och inte mindre av - kultur och så vidare inte har haft några problem.
Men det som jag tycker är ett rimligt beslut för att göra de två parterna, Israel och Palestina, mer jämlika, nämligen att erkänna Palestina så att det kan bli två stater, har fått väldigt starka reaktioner från Israel. Detta påverkar naturligtvis vår relation, och jag vill att den ska förbättras.
Att vi har olika åsikter när det gäller om erkännandet av Palestina ska ske separat eller inom ramen för en framförhandlad lösning borde inte stå i vägen för detta. Det blir inte bättre av rena felaktigheter, som att vi inte skulle stå upp för Israels legitima säkerhetsbehov eller att vi inte skulle vilja att Israel får skydda sig självt och sin befolkning. Vi är entydiga i vårt stöd för Israels säkerhetsbehov.
Israels existensrätt är inte förhandlingsbar. Vi fördömer de terroristdåd och attacker som riktas mot Israel. Sverige röstade exempelvis för den amerikanska resolution i FN:s generalförsamling som fördömde aktiviteter av Hamas och andra militanta grupper i Israel. Detta är ett tydligt ställningstagande i frågan.
Som Lars Adaktusson säkert känner till har jag otaliga gånger, både som privatperson och som politisk representant, varit i både Israel och Palestina och är väldigt förtjust i båda. Jag har varit i Sderot och sett när en av Hamas raketer landade intill en förskola.
Jag förstår den rädsla man har och att man känner hotet, och jag varken underkänner eller ifrågasätter på något sätt att Israel vill ha sina säkerhetsgarantier. Jag tycker att det är självklart. Men jag tycker inte att detta står i motsats till att Israel inte ska få fortsätta med sin ockupation, som strider mot folkrätten, eller till att även palestinierna ska ha rätt att leva i säkerhet inom erkända gränser.
Det förs ju, precis som Lars Adaktusson säger, en väldigt tuff debatt inne i Israel, och det är också det som gör landet så vitalt och gör att det är så roligt att vara där och ha nära politiska kontakter.
En annan fråga som jag tycker är viktig är att vi försöker se till att palestinierna får bättre möjligheter att delta i en fredsprocess, till exempel genom stödet till Unrwa.
Där är ledningen nu problematisk, men många av de arabiska länder som jag träffade i FN på en särskild lunch om detta tog upp just att man bland dem som går Unrwas utbildningar nästan inte hittar någon som deltar i attacker, terroristdåd eller något liknande. Skulle man ta bort det stödet skulle Israels situation förvärras.
Ann Linde (S):
Jag håller med Lars Adaktusson. Vi behöver förhandlingar och kompromisser. Men det innebär också att vi måste vara tydliga med vad vi tror står i vägen för en tvåstatslösning. Som vi ser det är det just att det är så olika parter eftersom Palestina är ockuperat och inte har ett eget land, och därav vårt erkännande.
Det är ingen tvekan om att vi måste få till meningsfulla fredsförhandlingar, och då måste vi jobba för att stödja båda sidor. Lars Adaktusson tar upp antisemitismen, och det är en av de viktiga frågor vi kan jobba med här i Sverige.
Nu i oktober kommer statsministern att bjuda in till en stor konferens om antisemitism i Malmö, och han kommer att delta i en aktivitet i Israel i januari.
Både jag och utbildningsminister Anna Ekström deltog som talare vid 20-årsjubileet av ett konkret resultat av den förra Förintelsekonferensen, som hölls för 20 år sedan i Sverige, nämligen folkhögskolan Paideia - The European Institute for Jewish Studies in Sweden. Jag hoppas givetvis att det ska bli ännu fler konkreta resultat av den konferens som hålls i oktober.
Vi tror på att föra en dialog där alla inte är överens, och jag hoppas verkligen att denna stora meningsskiljaktighet inte ska göra det omöjligt för mig att besöka Israel som utrikesminister, för det är mitt absoluta önskemål.
Jag hoppas verkligen att jag som utrikesminister ska kunna besöka både Palestina och Israel.
Ann Linde (S):
Mikael Oscarsson har frågat mig om regeringen hemlighåller dokument av olika säkerhetsklassning om Raoul Wallenberg samt vilka åtgärder regeringen har vidtagit för att sanningen om Wallenbergs försvinnande ska komma fram och när de vidtagits. Raoul Wallenberg personifierar det svenska arbetet för mänskliga rättigheter, och hans gärning fortsätter att inspirera människor av alla åldrar och olika härkomst.
Ceremonin som hölls i Stockholm den 17 januari, 75 år efter hans försvinnande, ägde rum på det torg som döpts till hans minne och uppmärksammades långt bortom våra gränser. Som Sveriges utrikesminister var det en ära att få tala inför de församlade den dagen. Mycket är fortfarande oklart vad gäller Raoul Wallenbergs öde i Stalintidens Sovjetunionen.
Regeringen har genom åren verkat för att skapa största möjliga klarhet i hans ärende genom dialog med Sovjetunionen och Ryssland och i samarbete med andra stater. Sverige har konsekvent efterfrågat all tillgänglig dokumentation rörande Raoul Wallenberg.
En mycket ingående genomlysning av den ryska och den svenska statsförvaltningens agerande, inklusive egna svenska tillkortakommanden, har skett. Den svenska delen av den svensk-ryska arbetsgruppen redovisade 2001 en rapport efter tio års arbete, och 2003 publicerades rapporten Ett diplomatiskt misslyckande .
I och med regeringens beslut den 22 augusti 2019 offentliggjordes ca 40 000 sidor handlingar, tillkomna under perioden 1970-2018, ur UD:s ärende om Raoul Wallenberg. Sedan tidigare hade alla handlingar från perioden före 1970 offentliggjorts.
Sekretessprövningen inför offentliggörandet 2019 hörde till de mest omfattande som regeringen har genomfört, och endast en halv procent av handlingarna innehöll uppgifter som omfattas av sekretess, exempelvis för att de rör Sveriges informationsutbyte med utländska myndigheter och vittnesmål från avhoppade KGB-agenter.
Det finns dock inga sekretessbelagda uppgifter med relevans för arbetet med att utreda Wallenbergs öde och heller inga dokument som är klassificerade bortom "hemlig" eller "top secret". Totalt finns därmed 170 000 sidor tillgängliga för allmänheten, vilket också utgör hela UD:s arkiv i ärendet.
Regeringen står i kontakt med Ryssland i syfte att få till stånd största möjliga öppenhet från deras sida. Vår ambassad i Moskva överlämnade den 31 oktober 2019 å Wallenbergs anhörigas vägnar en note till Rysslands utrikesministerium där ett antal dokument efterfrågades från olika ryska arkiv. Forskare på området anser att dessa skulle kunna ge svar på flera återstående frågor.
Vid mitt besök i Moskva den 4 februari inskärpte jag personligen vikten av att den ryska sidan skulle underlätta forskarnas arbete och lämna svar på de frågor som överlämnats.
Ann Linde (S):
Jag vill tacka Mikael Oscarsson för att han tar upp Raoul Wallenbergs viktiga gärningar och fortsätter hålla frågan levande. Raoul Wallenberg är fortfarande, 75 år efter försvinnandet, en inspiration för människor när det gäller mänskliga rättigheter.
Interpellanten ställer ett antal frågor om fånge nr 7 och de uppgifter som finns om att fånge nr 7 i själva verket var Raoul Wallenberg. Jag har i mitt svar hänvisat till det arbete som utförts av den svensk-ryska arbetsgruppen, där uppgifter om fånge nr 7 diskuterats som en hypotes.
Möjligheten att fånge nr 7 var Raoul Wallenberg nämndes också i en skrivelse till en forskare från Ryska federationens säkerhetstjänst FSB 2009. Det var alltså inte en uppgift som enbart var förbehållen UD. Vid ett senare tillfälle upprepade den dåvarande biträdande arkivchefen på FSB, överste Vinogradov, dessa sedan tidigare kända uppgifter för UD.
De redovisades också i UD:s lägesbedömning från slutet av 2012, som interpellanten hänvisar till, under den engelska benämningen Official Review of the Raoul Wallenberg C ase . Jag upprepar att Utrikesdepartementet inte hemlighåller några dokument som kan kasta ljus över Wallenbergs försvinnande och att regeringen verkar för att olika arkiv i Ryssland ska uppvisa samma öppenhet som råder i Sverige.
I den begäran som Sveriges ambassad överlämnade till den ryska sidan i oktober 2019 efterfrågas även dokument rörande fånge nr 7.
Ann Linde (S):
Jag delar fullständigt Amineh Kakabavehs upprördhet över det som sker.
Däremot delar jag inte synen att de länder som bryter mot jämställdhet, som tillåter barnäktenskap och så vidare inte skulle sitta med i till exempel FN:s MR-råd, för det är just där som man har både en periodisk kontroll över vad som sker och dessutom tar upp det direkt i hela världssamfundet.
Det är det som till exempel gör att det, trots att Saudiarabien fortfarande begår förbrytelser mot mänskliga rättigheter, har skett en väldigt stor förändring till det positiva när det gäller jämställdhet. Många av de kvinnor som jag träffade när jag för en månad sedan besökte Saudiarabien kallade det för en revolution. Det har inte skrivits så mycket om det i Sverige, men det är faktiskt det som har skett.
Sedan pågår det ändå väldigt mycket brott mot mänskliga rättigheter som vi måste fortsätta att fördöma. Man kan ju alltid göra mer och önska att man gjorde mer, men det finns inget land som har gjort mer för den globala jämställdheten än Sverige. Jag tycker ändå att man måste sätta det lite i det sammanhanget.
När det gäller vår feministiska utrikespolitik, som först blev ganska ifrågasatt, följer nu land efter land efter. Frankrike, Kanada, Luxemburg, Mexiko och nu senast Spanien har sagt att man har en feministisk utrikespolitik i någon form.
Jag tror att det är väldigt viktigt att driva den feministiska utrikespolitiken, bland annat av just de skäl som Amineh Kakabaveh tar upp, men också att vara aktiv i MR-rådet och behålla de länder som bryter mot mänskliga rättigheter i rådet, så att de kan få rättmätig kritik från andra länder i rådet.
Vi jobbar särskilt för kvinnor i utsatta situationer, som de grupper som Amineh Kakabaveh nämner men också kvinnor och flickor som utsätts för människohandel. Vi gör det till exempel genom att försöka sprida information om den svenska sexköpslagstiftningen och genom diplomatisk offensiv mot människohandel.
Därför tror jag att regering, riksdagsledamöter och frivilligorganisationer gemensamt kan genomföra detta arbete för att uppnå en bättre situation för kvinnor och flickor världen över.