KBLab/rixvox huggingface dataset:
Margot Wallström (S):
Tack för debatten och för att du väcker frågan, Caroline Szyber! Sverige har ett intresse av att stödja Taiwan - en av världens största ekonomier med över 23 miljoner invånare - på ett meningsfullt sätt. Taiwan ska få delta i internationellt samarbete så länge som det inte förutsätter status som stat, och Sverige kommer att fortsätta att verka för ett så allomfattande samarbete som över huvud taget är möjligt.
Vi kommer att fortsätta att i säkerhetsrådet och i FN verka för reformer som i varje fall begränsar vetoanvändningen. Det är viktigt att vi för diskussionen om hur man utvecklar internationella samarbeten; där har vi en stark samsyn.
Kina har förändrat sin hållning vad gäller Taiwans deltagande i internationellt samarbete. Det kan vi bara beklaga. Det gällde senast exempelvis Kimberleyprocessen, som handlar om diamanter. Taiwan är en jättestor importör och aktör när det gäller diamanter.
Det är olyckligt för oss alla när det tar sig den här sortens uttryck, och det är sådant som vi kan föra diskussion om också i våra bilaterala kontakter.
Margot Wallström (S):
Taiwan är en välutvecklad demokrati med demokratiska rättigheter som fria val, yttrandefrihet och ett gott läge för mänskliga rättigheter. Det förtjänar att påpekas. Taiwan är på många sätt ett bra samhälle att leva i. Sverige har välutvecklade handelsförbindelser med Taiwan, och vi träffas varje år på statssekreterarnivå.
Vi kommer som sagt att fortsätta att stödja Taiwans meningsfulla deltagande i internationella sammanhang. Vi vill se till att säkerställa ett brett samarbete på många olika områden, särskilt när det gäller folkhälsa och flygsäkerhet. Vi vill komma framåt i substansfrågorna, och det ska vi fortsätta att verka för. Tack för debatten!
Margot Wallström (S):
Stig Henriksson har frågat mig vilka initiativ jag avser att ta i den komplexa frågan om autonoma vapensystem, om det är min mening att dessa vapen bör föras in under 1980 års vapenkonvention och om de i så fall bör begränsas eller helt förbjudas, samt om Sverige enligt mig aktivt bör delta i utvecklandet av LAWS. Frågan om autonoma vapen - lethal autonomous weapon systems eller LAWS, som det förkortas - är komplex.
Till att börja med handlar det om system som ännu inte finns men som skulle kunna komma att utvecklas. Att definiera LAWS har därmed också hittills visat sig svårt. En viktig utgångspunkt är att internationell humanitär rätt gäller för användning av alla slags vapen i en väpnad konflikt och att stater är ansvariga för vapnens användning inom ramen för internationell humanitär rätt.
Enligt artikel 36 i tilläggsprotokoll I till Genèvekonventionerna har varje statspart en skyldighet att vid studium, utveckling, anskaffning eller val av ett nytt vapen avgöra om dess användning under vissa eller alla omständigheter skulle vara förbjuden enligt statspartens folkrättsliga åtaganden. Jag ser detta som ett viktigt led i staternas arbete med att bedöma utvecklingen i fråga om ny vapenteknik, till exempel LAWS.
Inom ramen för 1980 års konvention om vissa konventionella vapen - Convention on Certain Conventional Weapons, CCW - har frågan om autonoma vapen diskuterats vid flera tillfällen. Vid CCW:s översynskonferens förra året beslutades att inrätta en så kallad governmental group of experts för att fortsätta arbetet med frågan om LAWS. Sverige tillhörde de stater som välkomnade ett beslut om en sådan expertgrupp.
Expertgruppen kommer att sammanträda i november i år och kommer sannolikt att fortsätta arbetet under 2018. I mandatet för gruppen ingår bland annat att se på frågan om en arbetsdefinition, liksom frågan om tillämpningen av internationell rätt, däribland internationell humanitär rätt, i fråga om LAWS.
För att belysa de olika frågeställningar som kan göra sig gällande - rättsliga, militära, tekniska och etiska - har frågan återkommande diskuterats i regeringens folkrätts- och nedrustningsdelegation. Om det kommer att behövas en särskild reglering av LAWS och hur en eventuell sådan reglering skulle kunna utformas går inte att säga i dagsläget. Inte minst det fortsatta arbetet i CCW kommer att ge mer underlag för att ta ställning.
Margot Wallström (S):
Tack så mycket, Stig Henriksson! Denna fråga väcker, som vi båda redan har konstaterat, både frågor och farhågor. Detta är komplext också därför att vi diskuterar ett system som ännu inte finns men som vi vet skulle kunna komma att utvecklas.
Att definiera LAWS har också visat sig svårt. Vi tog upp denna fråga direkt när vi på nytt startade Folkrätts- och nedrustningsdelegationen. Då tillsatte vi en av arbetsgrupperna, som ska syssla just med denna fråga.
Det gäller rättsliga, militära, operativa, tekniska och etiska frågor. Just de rättsliga frågor som hänger samman med användning av autonoma vapensystem har vi sett som särskilt viktiga. Den här arbetsgruppen fortsätter att jobba.
Den kommer förstås att rapportera av till hela delegationen, och det kommer att vara underlag för våra ställningstaganden framöver. De gör ju detta på ett väldigt seriöst och genomgripande sätt. Vad är då Sveriges inställning till automatiserade vapensystem? Några av de här exemplen är ju snarare sådana, och den frågan kommer nog att besvaras av försvarsministern i den interpellationsdebatt som följer efter den här.
Det är viktigt att hålla isär dessa båda begrepp. LAWS är ju teknologi som ännu inte är i bruk. Då finns det en klar distinktion mot till exempel drönare, obemannade luftfarkoster, så kallade unmanned area vehicles, som alltså är fjärrstyrda av mänskliga operatörer.
Möjligen kan begreppet "meningsfull mänsklig kontroll" när det gäller autonoma vapen vara en väg framåt för att närma sig en definition. Det har också civilsamhällets olika organisationer framfört. Men då behöver det begreppet också förtydligas och förklaras närmare. Vilka är de kritiska funktionerna där mänsklig kontroll behövs? Ja, det beror ju på var vapensystemet opererar.
Jag tror att det också är sådana frågor som kommer att diskuteras när expertgruppen CCW möts i nästa månad. För mig är det helt klart att en människa alltid i sista hand måste ta ansvar för beslut om liv och död.
Margot Wallström (S):
Stig Henriksson ställer precis de rätta frågorna. Det var också dessa frågor som var utgångspunkten för vårt arbete när vi tog oss an den här frågan i Folkrätts- och nedrustningsdelegationen. Som jag sa i mitt förra inlägg menar jag att när det fattas beslut om liv eller död måste det vara människor inblandade.
Dessutom är det en viktig utgångspunkt för oss att internationell humanitär rätt gäller för användning av alla slags vapen i väpnad konflikt och att parter och stater är ansvariga för vapnens användning. Stater har också enligt folkrätten skyldighet att utvärdera om nya vapen är lagliga.
Därför är det vår utgångspunkt i arbetet i CCW att Sverige ska fortsätta hävda att folkrätten alltid måste respekteras. Samtidigt är det bara ett mindre antal av världens stater som har system och rutiner på plats för att faktiskt genomföra den här typen av utvärdering enligt artikel 36 i Genèvekonventionen, och det är ett problem.
Vi tycker att det borde finnas en ökad transparens, där stater och parter kan utbyta information och dokumentation om hur stater applicerar och implementerar artikel 36. Sedan finns det forskning som Sipri genomför, bland annat om utvärdering av vapenprojekt inom nya teknologiområden. Detta är också viktigt att föra in i diskussionen.
Den svenska Delegationen för folkrättslig granskning av vapenprojekt har till uppgift att utvärdera nya vapen och stridsmetoder för svensk del, men de har bara mandat att utvärdera vapen för potentiellt nationellt bruk.
Min inriktning är att vi tillsammans med andra likasinnade ska verka för att fler stater utvecklar system och rutiner för legala utvärderingar och att kunskap och best practices kan bli föremål för internationellt utbyte, till exempel inom CCW:s ram.
Att vi tog upp detta i Folkrätts- och nedrustningsdelegationen berodde på att vi först och främst ville samla en så komplett bild som möjligt av hur läget är för närvarande och vilka olika aspekter av den här frågan som kan bli tillämpliga och kan komma att beröra oss: Hur ska vi engagera oss?
När vi har en bättre bild av detta - det hela är ju ännu i sin linda - kan vi också besluta hur vi ska föra frågan vidare. Men än så länge är inriktningen samarbete, information och dokumentation och att vi ska få en så komplett bild som möjligt av vilka beslut som detta kan behöva leda till.
Vi har detta på radarn, definitivt, och vi kommer att fortsätta engagera oss utifrån internationell humanitär rätt. Det är vår startpunkt.
Margot Wallström (S):
Tack, Stig Henriksson! Som jag redogjorde för är vi engagerade i den här frågan.
Eftersom det inte har varit någon bred allmän debatt om detta menar vi att vi bör samla på oss så mycket som möjligt av information och etablera samarbete med andra länder för att se till att vi utbyter dokumentation och information om de här frågorna och skaffar oss ett bra underlag. Det har inte funnits hittills. Detta är vi i färd med nu.
Arbetsgruppen ber vi regelbundet avrapportera. Vi har två eller tre sammanträden per år i delegationen. Vi ska också vara medvetna om att det är komplexa frågeställningar, och då måste man få tid att göra sitt jobb.
Vi skickar folk till CCW, så att vi är representerade där. Vi tar kontakter med andra länder som är intresserade av frågan. Vi kommer absolut att vara fullt engagerade i debatten om detta.
Helt autonoma vapensystem, som alltså inte kräver någon styrning, och automatiserade vapensystem som obemannade luftfarkoster är helt olika typer av system, och dem måste man skilja på. Försvarsministern kommer att svara på detta. Vi ligger långt framme när det gäller att förespråka att folkrätten ska respekteras i vapensammanhang. Det är vår utgångspunkt.
Det är kring det som vi kommer att driva den här debatten. Hur ska man kunna tillämpa folkrätten? Det är otänkbart att vi ska utveckla och ta i bruk vapen som inte uppfyller folkrättens krav.
Margot Wallström (S):
Vår ambassadör och jag satt så sent som i går och diskuterade situationen. Frågan är för oss mycket viktig. Det är också ett tillfälle för oss eftersom Sverige har en lång och nära relation med det zimbabwiska folket. Ambassadören underströk att det som har skett är mer av ett tronskifte än ett maktskifte. Det ska man ha klart för sig.
Det handlar mycket om hur Mnangagwa faktiskt lever upp till sina ambitioner och löften. Vi har förstås förhoppningar på att det här ska vara början på en ny väg för Zimbabwe. Det har varit så många år av ekonomiskt och politiskt vanstyre, och relationerna med hela det internationella samfundet har varit ytterst ansträngda.
Sverige avbröt redan 2001 det direkta stat-till-stat-samarbetet. Sverige har därefter arbetat med framför allt FN:s fonder och program samt med civilsamhällets aktörer. Där finns ändå en bred representation av svenska civilsamhällesorganisationer som har spelat en mycket viktig roll i genomförandet av utvecklingssamarbetet.
Sverige har sedan 2002 genomfört restriktiva åtgärder med sanktioner mot landet. Det är ytterligare ett led i att ställa krav och se till att man säger ifrån mot sådant som är helt oacceptabelt. Vi har försökt att uppmuntra reformer med hjälp av både dialog och riktade insatser, men förbättringarna har varit långt ifrån tillräckliga.
Precis som också Birgitta Ohlsson påpekar har det zimbabwiska folkets vardag varit mycket svår med en krympande ekonomi och bristen på politiska och ekonomiska reformer. Vi vill främja mer demokratiska och effektiva institutioner på alla nivåer, på lokal, regional och central nivå i landet. Den nye presidenten har beskrivit sina mål för Zimbabwe.
Där har han fokus på ökad sysselsättning, demokratiska val och förnyade relationer. Därför gäller det nu att de omsätts i konkret reformarbete. Det är också vad EU kan göra. EU kan uttala att man vill se att presidenten tar steg i rätt riktning, och EU kommer att agera i en fördjupad dialog, som det nu går att ha med Zimbabwe.
Inte minst viktigt är det för dem att hantera de stora lånen. Det kommer också att vara den största ekonomiska utmaningen.
Det måste vara ett engagemang tillsammans med de internationella finansiella institutionerna, och Zimbabwes reformprogram måste ges tydliga tidsramar samt en utformning som sker utifrån rättsstatens principer. I slutändan handlar det om att den politiska viljan omsätts i nödvändiga reformer och att det finns ett öppet samhällsklimat.
Det är de sakerna som jag menar att EU-dialogen med Zimbabwe i första hand kommer att handla om.
Margot Wallström (S):
Jag tror att vi har en samsyn om hur frågan ska hanteras och hur vi bör förhålla oss till Zimbabwe just nu och framöver. Det måste först och främst bestå av att etablera en öppen och rak dialog, som också innebär att vi tydligt klargör hur vi ser en väg framåt för Zimbabwe.
Ett öppet och demokratiskt samhälle är bästa garanten för att man i Zimbabwe också ska nå ekonomiska och sociala framgångar och få ordning på ett samhälle som har varit i totalt förfall under så lång tid. Redan på måndag kommer ju utrikesministrarna i EU att diskutera frågan. Det finns föreslagna rådsslutsatser som handlar om detta.
Det finns stora förhoppningar och förväntningar på Zimbabwe. Vi ser fram emot ett fullt återvändande till ett samhälle med rättsstatens principer, en ny konstitution och förstås fria och demokratiska val - att man tillåter en politisk och ekonomisk reformtid framöver.
Vi kommer att engagera oss konstruktivt och se till att det blir en politisk dialog. Den baseras på vår plattform av respekt för mänskliga rättigheter, demokratiska principer och rättsstatens principer. Vi kommer att koordinera med afrikanska och internationella partner. Sverige är den tredje största bilaterala biståndsgivaren till Zimbabwe. Ambassaden har dessutom varit öppen under dessa år.
Det betyder också att det finns ett förtroende för Sverige och en bra bas att arbeta utifrån. Det finns förhoppningar om att vi ska kunna bidra på olika sätt från svenskt håll. Det kommer vi att göra.
Det kan ibland innebära att bidra med kunskaper och expertis, till exempel att lära civilsamhällets organisationer och andra hur man ska agera i en ny verklighet i Zimbabwe. Jag håller förstås med om att politiska och ekonomiska reformer går hand i hand. Det börjar med att man i Zimbabwe kan bevisa att man kan sköta ett val.
Det måste ske så fort som möjligt och förhoppningsvis med valobservatörer från EU och från det internationella samfundet.
Margot Wallström (S):
Tack, Birgitta Ohlsson, för möjligheten att diskutera! De förhoppningar som vi har på en helt ny ledning i Zimbabwe och de farhågor som vi har att det ska visa sig att den inte är beredd till de reformer som vi anser är absolut nödvändiga har vi för det zimbabwiska folkets skull.
Zimbabwe har faktiskt varit en stor besvikelse. Det är ett land med enorm potential och goda förutsättningar som helt har förskingrat både sina naturtillgångar och sina möjligheter, som vi har sett de senaste åren under Mugabes ledning.
Jag tror att vi är helt överens om att Sverige ska fortsätta vara det land som driver att det här ska ske utifrån respekt för demokrati, mänskliga rättigheter och rättsstatens principer. Vi har skrivit 135 larmrapporter på detta tema och är ett av få länder som både i EU och i FN alltid hävdar det som utgångspunkt. Jag kan lova Birgitta Ohlsson att vi ska göra det också i det här fallet.
Vi hoppas att vi ska kunna följa trovärdiga, fria och rättvisa val i Zimbabwe under detta år. Vi kommer att bidra med all den kunskap och erfarenhet som vi har för att driva det dithän, och vi hoppas att det ska ske under internationellt erkänd valövervakning.
Margot Wallström (S):
Det finns risker med att rycka ut en mening ur ett resonemang. Frågan handlar om någonting som händer just nu och är mycket allvarligt. Det gäller förstås Turkiets attack mot Afrin. Det som alla påpekar är att detta är det skäl som Turkiet använder.
De har förstås rätt att använda ett sådant argument, men det ska ju granskas, och enligt våra folkrättsexperter finns det inte någon grund för att använda det argumentet. Dessutom riskerar det här att göra hela situationen i Syrien ännu mer prekär. Hela fredsprocessen utsätts för en stor risk.
Det finns dessutom uppenbarligen också militära risker. Här kan det ske misstag - amerikanska och turkiska styrkor skulle kunna attackera varandra. I grunden handlar det om Turkiet och kurderna.
Med den stora kurdiska befolkning som vi har i Sverige vet vi vad det här betyder och hur utsatta kurderna är. Vi menar att detta måste få en annan politisk lösning. Det är civilbefolkningen som far mest illa. Det är dessutom en fruktansvärd humanitär situation. Jag vill betona att det är fråga om att rycka ut en enda mening ur ett resonemang som måste vara större.
Detta är väldigt viktigt. När det här diskuterades i FN-sammanhang tittade man ju på om det över huvud taget finns någon grund för att använda ett sådant argument. I alla fall i den preliminära bedömning som vi gör menar vi att det inte finns en folkrättslig grund att hävda att det är detta man gör.
Vi menar att kurdfrågan måste lösas på både kort och lång sikt och med respekt för kurderna och deras situation. Jag vill först och främst ha det sagt. Vi har ju reagerat mot det helt orimliga i antalet människor som nu har arresterats, sitter frihetsberövade eller förföljs med hänvisning till kuppförsöket.
Det här är tydligt även när EU diskuterar frågan och i våra kontakter med Turkiet. Det är många som är häktade och väntar på att få reda på vad åtalet gäller. I många fall har det visat sig helt ogrundat. När det gäller våra konsulära fall gör vi alltid det som är bäst för personen i fråga. Vi gör allt vi kan för att se till att den personen till exempel kan komma oskadd ur ett fängelse och att vi kan lösa frågan. Det vill jag också ha sagt.
Det är flera internationella MR-experter som har kritiserat Turkiets antiterrorismlagstiftning och tillämpningen av den. FN:s specialrapportör för åsikts- och yttrandefrihet rekommenderade i juni förra året Turkiet att reformera både strafflagen och antiterrorismlagstiftningen för att undvika att de tillämpas på det sätt som vi har sett i Turkiet.
Det här är den viktigaste punkten att ta upp med dem. När det gäller flyktingfaciliteten är syftet att det här ska gå till flyktingar i Turkiet. Det gäller tillträde till utbildning, hälso- och sjukvård och arbete. Sedan går det också till rent humanitära insatser. Men jag tror att det är viktigt att vi alltid diskuterar om vi kan göra det här ännu bättre och träffsäkrare.
Vi ska förstås också se till att vi samtidigt får en chans att framföra våra synpunkter på hur man tillämpar respekten för demokrati, mänskliga rättigheter och rättsstatens principer i Turkiet.
Margot Wallström (S):
Jag håller med Désirée Pethrus om detta. Det här är en viktig diskussion. Låt oss fortsätta med den, och låt oss också tala om vilka de effektivaste åtgärderna nu är för att nå fram med såväl vår kritik som våra synpunkter och för att styra våra pengar dit de bäst behövs.
Det är framför allt genom vårt bilaterala reformstöd som det har varit möjligt för oss att bidra till ett livskraftigt civilsamhälle i Turkiet.
De civilsamhällesorganisationer som får svenskt bistånd - och detta gäller också för många andra EU-länder - är bland annat aktiva inom områden som MR. Det gäller inte minst yttrandefrihet och hbtq-personers åtnjutande av mänskliga rättigheter, men också demokratifrämjande och jämställdhet. Det är denna typ av aktiviteter och organisationer som vi stöttar. Det är viktigt att vi fortsätter med detta, och det är därför det också är viktigt att höras.
Det är viktigt att vi gör uttalanden och visar att vi bryr oss om också dem som är i opposition och som kämpar varje dag för MR, för jämställdhet, för andra frågor och för demokratin. Jag menar att vi måste fortsätta med detta. Dessa pengar går nu egentligen till ett direkt humanitärt stöd till flyktingarna som finns i Turkiet - och vi ska veta att det är många, mer än 2 miljoner människor.
När det gäller om det är just de här pengarna som ska riktas till civilsamhällets organisationer är jag beredd att titta på exakt vad man kan göra för att bli ännu effektivare med att nå ut till dessa. Det tycker jag att jag kan säga. Diskussionen förs i EU hela tiden.
Vi säger där att om vi inte ser att saker förbättras när det gäller rättsstatens principer, MR och alla dem som sitter häktade utan att få något åtal riktat mot sig kommer det att försämra möjligheterna att så småningom knyta Turkiet närmare till oss, till exempel genom en medlemskapsförhandling.
Margot Wallström (S):
Tack, både Birgitta Ohlsson och Sofia Damm! Jag tycker att det finns två väldigt viktiga frågor som vi måste vara upptagna av att försöka svara på. Den första är: Finns det en förskjutning? Tycker man att man ser steg i rätt riktning? Är det något vi kan berömma oss av? Hur ska vi betrakta situationen?
Det historiska vet vi ju, och vi vet också att isolering inte ledde till några resultat. Det blev inte bättre på Kuba. Så var är förskjutningen? Om man skulle nämna något som vi sett över tid är det att reseförbudet har lyfts och lagstiftningen har öppnats för vissa former av fri företagsamhet.
Det finns en viss, begränsad tillgång till internet, och möjligheterna till fri debatt är något större än för 10-15 år sedan. Detta är ett försök att svara väldigt seriöst och leta efter något som är positivt, och då kan detta nämnas.
Samtidigt är det helt riktigt som både Sofia Damm och Birgitta Ohlsson har sagt: Vi har sett förfärliga exempel på hur man fängslar ungdomar som bara har försökt att göra sina röster hörda. Föräldrarna får inte reda på var de är eller vad som ska hända med dem. Frihetskämpar har också råkat mycket illa ut.
Så vad gör vi då? Vad tycker vi är vägen framåt? Regeringen anser det självklart att Sverige ska ha en dialog med företrädare för Kubas regering, men det viktigaste stöd vi ger är att vara ett ställe dit man kan komma och träffa företrädare för civilsamhällesorganisationer och opposition och alla dem som kämpar för ett annorlunda Kuba.
Faktum är att här finns ett stort intresse. Det vet jag från våra företrädare från UD som har varit på Kuba. Just seminarier kring yttrandefrihet och demokratins principer väcker störst intresse. Så för deras skull är det också viktigt att vi visar att vi fortsätter dialogen. Man behöver inte ha överdrivna uppfattningar om hur snabbt detta ska gå.
Men vad är alternativet? Avtalet är väldigt allmänt hållet och talar om att vi nu ska etablera en dialog för att kunna tala direkt med varandra och föra fram exakt dessa synpunkter.
Trakasserierna och begränsningarna av MR-försvarares möjligheter att resa fritt på Kuba hör till det som är mest oroande på sistone.
Det är mycket viktigt att vi, även om det kommer att ta tid, insisterar på att finnas där för dem och att vi har en dialog och framför våra synpunkter till den kubanska regeringen. Vi har haft representanter för det civila samhället och oppositionella med under förhandlingarna.
Det finns en MR-klausul, och i avtalet erkänner parterna civilsamhällets roll i genomförandet av det. Det sägs också att parterna ska vidta åtgärder till stöd för ett större deltagande av det civila samhället. Skrivningarna är viktiga, men vad vi fyller avtalet med framöver är det allra viktigaste. Nu har vi en plattform och kan agera gemensamt och ställa gemensamma krav.