Carl Bildt (M):
Det är många olika frågeställningar som kommer samman i denna debatt. En som är akut, som bekymrar oss och som har bekymrat oss rätt mycket under de senaste månaderna, är den utveckling vi har haft vad gäller livsmedels- och matpriser under framför allt de senaste tolv månaderna. Detta har nu, under de senaste veckorna, kommit rejält i fokus i den internationella debatten, och det är ingen tvekan om att priserna har de effekter som nämnts.
De leder till en risk för destabilisering av politiska system - alldeles bortsett från de sociala konsekvenserna. Vi har fortfarande en utveckling i världen där fattigdomen trängs tillbaka. Även om antalet som är absolut hungriga kanske ökar, framför allt i Afrika, vi har en befolkningsexplosion, är det så att andelen som är absolut fattiga minskar.
Vi har haft en snabbare utveckling när det gäller att få bukt med fattigdomen och hungern än vi kanske hade föreställt oss som möjligt. Detta hotas nu av utvecklingen av matpriserna.
Bland det som oroar mig allra mest på den internationella scenen just nu är att olika regeringar i lätt desperation vidtar åtgärder som faktiskt begränsar tillgången till billiga livsmedel på de internationella marknaderna och därmed riskerar att göra en allvarlig situation ännu allvarligare. Det här tror jag inte att man framför allt ska angripa ur ett rättighetsperspektiv.
Det är ingenting man kan diskutera i ett MR-råd, utan det krävs internationella initiativ för att se till att framför allt den ekonomiska politiken bedrivs på ett sådant sätt att jordbruksproduktionen stimuleras, att handeln med jordbruksprodukter är fri och att det inte sker onödiga inskränkningar som innebär att priserna blir högre och tillgängligheten sämre. Man kan diskutera det som en rättighet men man får angripa det som framför allt ett ekonomiskt och socialt problem.
Det är vi för ögonblicket, inte bara den svenska regeringen, relativt upptagna av. Sedan är det en gammal klassisk diskussion om relationen mellan olika rättigheter. Jag förblir övertygad om att ett samhälle som ger individer frihet också är ett samhälle som ger individer bäst möjligheter till ekonomisk och social utveckling.
Det är ingen tvekan om att diktaturer under kortare perioder, Kina och Vietnam nämndes som exempel, kan genomföra ekonomiska reformer som ger frihet i en del av samhället. Man har tagit bort en ekonomisk ofrihet i Kina. Man har tagit bort en ekonomisk ofrihet i Vietnam. Man får då en ekonomisk utveckling.
Jag tror att detta i det långa loppet leder till att man inser att ett samhälle inte kan vara till hälften fritt och till hälften ofritt och att frihet i en del av samhället förr eller senare leder till krav på frihet i andra delar av samhället också.
Jag tror att en rättsordning som ger individer möjlighet att hävda sin rätt - och den rätten har man mer i Indien än i Kina, som vi har fått illustrerat i andra delar av den politiska debatten under senare månader - långsiktigt också ger bäst förutsättningar. Därmed tycker jag inte att de olika rättigheterna ska ställas mot varandra. Alla rättigheter är på ett eller annat sätt viktiga.
Men jag tror att vi ska inse att det är rätt grundläggande, och jag tror att det är grundläggande i svensk uppfattning, att friheten och friare samhällen är det som också ger människor bäst möjligheter till ekonomisk och social utveckling. Sedan ska Sverige vara ett pådrivande land när det gäller utveckling och biståndsinsatser på andra sätt. Frukost nämndes.
Kunde vi ge alla barn i världen en kopp med närande mat varje dag när de gick till skolan skulle de lära sig bättre. Deras hälsa skulle förbättras, och dessa länders utvecklingsmöjligheter skulle bli bättre. Men det vi ser i Burma i dag är att ofria regimer är så rädda, även för hjälpinsatser, att de förvägrar sina medborgare den hjälp som vi kan ge.
Där ser vi tydligt sambandet mellan de olika friheterna.