Tomas Eneroth (S):
Erik Ottoson har rätt i en sak, att det är strukturella reformer som avgör den ekonomiska utvecklingen. Det är klart att åtta års underinvesteringar i sådant som bygger ett land starkt - såsom underinvesteringar i utbildning, i bostadsbyggande, i infrastruktur, inte minst i järnväg - gjorde att vi stod inför en ganska stor utmaning 2014, eftersom den förra regeringen mer prioriterade några hundralappar mer i plånboken för privat konsumtion än de nödvändiga investeringar som behövs för att bygga ett land starkt.
Nu står vi i ett läge med kraftigt ökande investeringar i bostadssektorn, och det har vi haft under lång tid. Det kommer inte att räcka för att möta hela den bostadsbrist som finns efter alla år av underinvesteringar. Men ungefär 75 000 bostäder byggs nu, vilket är väsentligt fler än under den tid då Sverige hade en alliansregering. Vi kan lägga 100 miljarder mer på investeringar i infrastruktur.
Vi kan göra stora satsningar på att möta den brist på rätt utbildad kompetens som finns framöver inom snart nog alla delar av svensk arbetsmarknad, eftersom man inte investerade i vuxenutbildning, högskoleutbildning, folkbildning eller annan utbildningssektor. Som man bäddar får man ligga. Nu görs dessa investeringar, och de görs i ett läge när vi har 80 miljarder i överskott i statens finanser.
Vi kan lägga 40 miljarder på att faktiskt beta av statsskulden och samtidigt lägga 40 miljarder på reformer. Det handlar inte om någon strategi för att svärta ned hur Anders Borg och alliansregeringen mötte den ekonomiska krisen. Det handlar om att nogsamt och ärligt beskriva vad som faktiskt skedde.
Även så sent som 2013 och 2014 lånades 12 miljoner kronor om dagen för att man fortsatt skulle kunna göra stora skattesänkningar i stället för att göra nödvändiga investeringar. Nuvarande partiledare Ulf Kristersson lämnade efter sig en 12 miljarder stor ökning av sjukförsäkringen, trots att man hade infört förslag som innebar att ungefär 100 000 personer utsorterades.
Det var en dåligt skött ekonomi, så som det brukar vara när vi har en borgerlig regering. Det skapar inte de bästa förutsättningarna för att bygga stark infrastruktur eller stark konkurrensmöjlighet för Sverige på världens exportmarknader. Nu går exporten upp. Nu ökar den. Nu öppnar vi direktlinjer till Los Angeles, Hongkong och senast New Delhi.
Uppenbarligen ser världen och exportföretag något som moderata riksdagsledamöter inte ser: att det går bra för Sverige och att detta är ett land man investerar i. Därför är jag trygg i förhoppningen om att vi kan fortsätta att utveckla Arlanda. Även där finns många år av underinvesteringar. Jag kan själv imponeras av hur man i Danmark systematiskt har arbetat för att stärka Kastrups roll. Låt oss inspireras av det arbete som har gjorts i Danmark.
Och låt oss också inspireras av hur andra länder stärker sina hubbar, sina nationella nav för infrastruktur, för det kommer vi att behöva om vi som ett litet exportberoende välfärdsland ska kunna hävda oss på världens exportmarknader. Om vi gör detta, och dessutom gör det på ett sätt som bidrar till klimatsmart omställning, kommer detta inte bara att väcka förundran eller imponera, utan det kommer även att ge svenska affärsmöjligheter.
För i dag beror det faktum att Volvo och Scania gör storsuccé på transportområdet bland annat på att de klarar omställningen bättre än vad många andra konkurrenter gör. På samma sätt är det min förhoppning att vi inom flyget och andra transportslag ska klara denna omställning på ett nödvändigt sätt, inte bara av politisk-moraliska skäl för att vi måste utan för att också få stora framgångar för Sverige. Jag är inte ett dugg orolig för att ha en modig politik som utmanar och ser de klimatutmaningar som finns.
Jag skulle vara mer orolig om vi hade en räddhågsen politik som inte vågar anta framtidens utmaningar.