Maria Stenberg (S):
Jag begärde ordet i den här väldigt viktiga interpellationsdebatten därför att det är väldigt allvarligt att man pratar om att det finns en miss i matchningen på svensk arbetsmarknad eftersom just matchningen är den stora reformen i den moderatledda regeringens arbetsmarknadspolitik. Man har lagt i princip allting i korgen för att matcha människor till jobb.
Därför blir det allvarligt när till exempel Svenskt Näringsliv och Företagarna berättar att det är svårt att rekrytera. Personalen finns inte. Det blir ännu mer komplicerat på den svenska arbetsmarknaden eftersom antalet jobb växer nu. Det kommer nya jobb, men antalet långtidsarbetslösa ökar. De försvinner inte.
Antalet människor som rasslar in i åtgärderna, i garantierna, ökar. Antalet människor som hamnar i fas 3, återvändsgränden i den borgerliga arbetsmarknadspolitiken, ökar. Det minskar inte. Det innebär att missmatchningen blir ännu allvarligare.
Det gäller kanske inte de människor som har en grundläggande utbildning och kan söka de nya jobb som växer fram, utan det gäller de människor som har fastnat i den borgerliga långtidsarbetslösheten och fas 3. Antalet människor som finns i garantierna ökar. Missmatchningen är ingenting nytt. Det är ingenting som det diskuteras om nu.
Under den förra mandatperioden satt jag också i arbetsmarknadsutskottet under den moderatledda regeringen. Då hade vi ett seminarium där företagarna vittnade om att det fanns lite problem med att rekrytera nya medarbetare, och då var vi på väg in i en lågkonjunktur. Då hade det varit alldeles utmärkt att satsa och investera i människors kunskap så att de nu, när jobben växer fram, hade kunnat få de nya jobben. Men, nej, det gjorde man inte.
Antalet arbetsmarknadsutbildningar minskar också. De ökar inte, utan de minskar. Därför blir missmatchningen på arbetsmarknaden i dag så mycket allvarligare. Men det var egentligen inte det jag skulle säga. Jag läste svaret från arbetsmarknadsministern där hon hänvisar till utbildningspolitiken och den förändring som den borgerliga regeringen har gjort när det gäller gymnasieskolan och yrkesprogrammen.
Men dagens unga i Sverige har sagt att de inte gillar att den borgerliga regeringen tycker att de yrkesinriktade programmen inte ska leda till att man kan söka sig vidare om man efter ett par år känner att man inte trivdes som undersköterska utan vill gå vidare i livet till ett nytt yrke. Man byter faktiskt jobb i dag.
Den borgerliga regeringen har låst in ett antal unga och sagt att bara de är yrkesskickliga kan de gå det här gymnasieprogrammet och i bästa fall får de en chans sedan om de skulle vilja byta yrke. Facit finns här och nu. Antalet arbetsmarknadsutbildningar minskar. Färre människor får chansen. Jag tror inte att de unga i dag är så dumma att de inte ser vart detta leder fem tio år senare i livet.
Ska de välja en sådan utbildning innebär det svårigheter att få nya chanser senare i livet, och det säger de att de inte vill vara med om. Lärlingsutbildningen ställer väldigt stora krav på utbildningsföretagen. De ska utbilda de ungdomar som ska gå på de här lärlingsutbildningarna.
Då blir min fråga: Har arbetsmarknadsministern, utbildningsministern och hela den borgerliga regeringen försäkrat sig om att utbildningsföretagen, det vill säga de företagare som ska utbilda unga, är redo för det ansvar som det innebär?