KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anne Marie Brodén (M):
Det var när jag hörde Miljöpartiet hoppa på oss moderater lite grann, men framför allt när de konstaterade att valfrihet skulle vara något negativt, som jag kände behov av att gå upp i talarstolen och än en gång förtydliga den enighet som finns inom alliansen men också förtydliga de kloka förslag som vi lägger fram på det här området.
Vi har många exempel på att valfriheten verkligen gjort skillnad, och det handlar inte om en ökad kostnad, vilket Jan Lindholm försöker säga. Precis som Jan Lindholm alldeles riktigt beskriver måste det finnas olika saker att välja mellan. Annars blir det ingen valfrihet. Ofta innefattar det även konkurrens.
Det kan vara konkurrens mellan olika vårdcentraler som drivs av samma huvudman, men det kan också vara - vilket vi tycker är bra - en mångfald av olika vårdgivare. Vi har sett i Halland, och det kan man se även när man tittar på produktionskostnaderna i andra landsting, att när det finns en sund konkurrens, när det finns en valfrihet, då har man också lägre kostnader.
Jag tittar på Halland, jämför med riket och konstaterar att om man gjorde en förändring som innebar att alla fick ett ersättningssystem och en produktionskostnad som det i Halland skulle vi få ungefär 16 miljarder som kunde användas till mer sjukvård, bättre tillgänglighet och kanske en ännu bättre vårdgaranti. Jag tror alltså att det är en klar missuppfattning från Miljöpartiets sida när de säger att valfrihet inte är något att ha. Det är det jag vill stryka under.
I alliansens kloka sjukvårdsprogram sägs: Inför verklig valfrihet i hälso- och sjukvården med rätt att välja både läkare, annan vårdgivare eller vårdenhet och tidpunkt för behandling! Med det löftet i ryggen kan jag säga att det med en borgerlig regering blir mycket bättre för den svenska hälso- och sjukvården.
Anne Marie Brodén (M):
När jag lyssnar på Jan Lindholm blir jag lite bekymrad över hur man kan förenkla en sjukvårdsdebatt. Sjukvården är ganska komplicerad. Jag har många års erfarenhet som landstingsstyrelseordförande och landstingsråd i Halland, och under den tiden har jag naturligtvis lärt mig en hel del om hur sjukvården fungerar. Vad jag vet är att det i dag i många landsting är mycket svårt att få välja vård. Det finns långa köer och väntetider på många håll.
Det är en mycket märklig beskrivning av sjukvården om man säger att det skulle leda till att man inte får något att göra om man ökade valfriheten. Jag vill fråga Jan Lindholm: Tycker Jan Lindholm att det är bra att man i dag i till exempel Västra Götaland inte får välja att åka till Spenshults reumatikersjukhus när man har ett behov av det, eftersom landstinget i Västra Götaland har bestämt att man inte har valfrihet att åka dit där man kan få den bästa vården?
Tycker Jan Lindholm att det är bra att man i många landsting inte har en ersättningsmodell som betalar efter prestation utan en anslagsfinansiering som inte betalar utifrån vad man har gjort utan möjligtvis utifrån vad man lovar att göra?
Jag kan ställa många andra frågor om hur sjukvården fungerar i Sverige, men jag låter min sista fråga bli: Tycker Jan Lindholm att det är bra att vi i Sverige har 20 landsting med 20 olika ersättningssystem, 20 olika avgifter när det gäller handikapphjälpmedel och 20 olika sätt att se på detta med valfrihet? Det är en myt att alla landsting lever upp till avtalet mellan staten och Landstingsförbundet om att det är verklig valfrihet som gäller.
Anne Marie Brodén (M):
Ju mer jag lyssnar på Jan Lindholm, desto mer förstår jag att han är vän av en planhushållningsmodell i den svenska sjukvården. Det vore enkelt om allt gick att planera på det sättet. Nu är sjukvården inte en verksamhet som fungerar så, utan här gäller det att ha duktiga personer som klarar av att organisera sjukvården efter människors behov och erbjuda en vård som patienter vill välja.
Jag har egentligen inte fått svar på mina frågor. Frågorna om att vi solidariskt ska finansiera sjukvården, att vi ska ta in skatt som är öronmärkt för sjukvården och att vi ska se över om det ska vara en region eller flera är något som Ansvarskommittén diskuterar. Jan Lindholm har inte gett besked om huruvida han tycker att det är bra att ha 20 olika landsting med 20 olika regler för människor i Sverige.
I dag drar man faktiskt en nitlott eller en vinstlott beroende på vilket landsting man bor i. I Halland finns en vårdgaranti och en bred valfrihet som vi har haft i många år. Våra kostnader är bland de lägsta i landet, och vi har de nöjdaste patienterna. Vi har en sund konkurrens och en tilltro till att patienten kan mycket själv. Jan Lindholm talade om egenvård.
Där är väl Halland ett av de län som har varit framgångsrikast. Det är ett moderatlett län som har visat att man kan ha både god ekonomi och god vård. Jag kan dessutom tala om att Miljöpartiet är med och samarbetar med oss i Halland och har uppdraget att konkurrensutsätta hela serviceverksamheten. Tänk vad mycket det har betytt! Det har betytt att man har fått 30 miljoner mer i anslag till sjukvården än vad man skulle få om man hade en serviceverksamhet med monopol.
Det är kanske något som Jan Lindholm kan lära sig lite av.
Anne Marie Brodén (M):
Jo, jag tycker att det är viktigt, och det var därför jag i mitt anförande sade att man ska föra överläggningar och diskussioner. Men utskottet ska inte bestämma om ministern ska göra på ett visst sätt eller inte. Vi säger att regeringen noga ska följa frågan. Dessutom har vi bokat in oss för att i maj träffa ministern angående denna fråga, och vi har själva alliansöverläggningar med SKL. Vi jobbar verkligen aktivt med frågan.
Jag tycker att Gunilla Carlsson även ska nämna alla de kommuner som sänkt anslagen, inte bara dem som har noll, vilket i sig är allvarligt nog. Det finns också många kommuner som sänkt, och när vi i expertgruppen nu tittar på och försöker analysera detta ser vi att det inte är någon partifråga såtillvida att Socialdemokraterna höjer, eller åtminstone inte sänker, utan de sänker precis lika mycket som de borgerliga.
Bekymret är att kunna hävda och diskutera att detta är en viktig och angelägen fråga att satsa på, det oavsett om det är staten som satsar. Det är jättebra att staten nu satsar mer, vilket verkligen behövs när kommuner och landsting sänker, men det var självklart inte tanken. Där är vi helt överens. Hur frågan ska hanteras vidare har utskottsmajoriteten möjlighet att bestämma, och det gör vi också.
Jag vet inte om Socialdemokraterna gjorde så speciellt mycket med det beslut som då togs, om det skedde någon förändring, för som vi ser fortsätter sänkningarna också i socialdemokratiska kommuner och landsting. Om den överläggningen inte hade så stor effekt kanske man kan jobba på annat sätt.
Anne Marie Brodén (M):
Jag börjar med SKL. Jag har själv suttit i Landstingsförbundets styrelse och varit väldigt aktiv i både region och kommun. Jag vet att när staten sätter sig ned och bestämmer över kommuner och landsting brukar det aldrig bli så bra resultat. Därför tror jag att det beslut som togs, även om det var aldrig så vällovligt, inte kommer att kunna få så stor effekt.
Effekten får man först när man dels kan föra en överläggning, en dialog och en diskussion och försöka påverka sina egna kolleger, dels försöker föra fram och diskutera vad folkbildningen har för betydelse. Vi har ett gemensamt ansvar att göra det på olika sätt. Men jag tror inte att det har så stort värde. Ibland kan det till och med slå fel. Den andra som Gunilla tog upp var vad som är kvalitet i folkbildningen.
Expertgruppen konstaterar att Folkbildningsrådet har i uppdrag att följa kvaliteten. Man har i uppdrag att titta på hur de 3,1 miljarderna används. I det finns det inte tillräckligt bra modeller framtagna eller tillräckligt bra diskussioner om huruvida man lever upp till de olika mål som folkbildningen har och som Gunilla så väl känner till. Gör man kanske helt andra saker?
Det är klart att man i alla sammanhang när man använder skattepengar har en skyldighet att följa upp och se hur anslagen används. Det är just vad den här expertgruppen ska ta fram: bra och kloka sätt att analysera kvalitet. Det tycker jag att det är helt rimligt att man jobbar med. Det fanns i folkhälsopropositionen redan 1995. Man har fått ett tydligare uppdrag av den nya regeringen, och det tycker jag är bra.
Det behöver inte innebära att det blir mindre pengar, men det är väldigt viktigt att vi kan försvara hur pengarna används. Det arbetet har precis kommit i gång, och jag lovar att återkomma och beskriva mer hur de experter som sitter i gruppen kan försöka enas om vad kvalitet är. Jag är mycket medveten om folkbildningens fria roll och alla de sakerna. Vi ska inte gå in och vare sig detaljstyra eller byråkratisera. Det är också en rädsla man har.
Anne Marie Brodén (M):
Jag börjar bakifrån och säger att det naturligtvis är ett bekymmer. Men om jag är rätt underrättad är det bland annat Göteborg som drar ned anslagen ganska mycket. Det är en socialdemokratiskt styrd kommun. Det är naturligtvis ett bekymmer. Vi får återkomma och titta på den siffran. Vi har en hel del koll på vilka kommuner som drar ned mer eller mindre. Det är naturligtvis väldigt viktigt att följa den frågan. Vi har ingen annan uppfattning. Frågan är hur vi ska göra det.
Jag går tillbaka till helhetspolitiken. Det är väldigt viktigt att konstatera att folkhögskolorna är en viktig del av dem som får ökat anslag. Det är inte något som vi blundar för. Men när det gäller utanförskapet och om man ska satsa på arbetsmarknadsutbildning eller jobb har vi ändå glädjande siffror som vi kan peka på. Det är 164 000 som har gått från utanförskap till arbete. Det är fantastiskt bra siffror.
Det är klart att det är en viktig och betydande prioritering som alliansregeringen gör. De flesta människor vill och bör få ett arbete. Det är det som regeringen har prioriterat. Jag tror att det är väldigt viktigt att börja där. Sedan ska man naturligtvis också se till möjligheterna till vidareutbildning på olika sätt. Men det är utanförskapet som man har prioriterat. Man har också lyckats väldigt väl.
Anne Marie Brodén (M):
Det är glädjande att det till viss del är en högkonjunktur som är bakgrunden. Men vad Torbjörn glömmer är att man för en tredjedel, upp till hälften, pekar på de åtgärder som alliansregeringen har genomfört. Det finns många experter som skulle tala emot dig direkt. Jag tror att du har fel på den punkten. När det gäller dem som är längst från arbetsmarknaden är vi överens om att folkbildningen är en viktig del.
Vi satsar pengar på den, och vi satsar mer än den förra regeringen, vilket är glädjande. Men när det gäller personer som är långt från arbetsmarknaden säger du att ingenting har hjälpt. Jag har jobbat mycket med handikappfrågor och handikappolitik, och vi kan glädjande nog bara på den gruppen se att det har ökat med 13 procent. Man kommer in och får arbete på deltid eller heltid. Det är oerhört bra siffror. Det är klart att det har betytt något vad regeringen har gjort på det området.
Där är man många gånger långt ifrån arbetsmarknaden. Jag känner inte riktigt igen beskrivningen som Torbjörn Björlund gör. Vi kommer fortsatt att arbeta för att jobbpolitiken ska fungera och folkbildningen ska utvecklas när det gäller både kvalitet och uppföljning men också när det gäller ett anslag som är helt rimligt och fyller sin viktiga funktion.
Vi kommer också fortsatt att arbeta med att verkligen tala om för kommun- och landstingspolitiker att folkbildningen absolut har sin viktiga roll. Vi får hjälpas åt med det.
Anne Marie Brodén (M):
Jag ska börja med den sista frågan. Nej, det är inte så att jag bara avvaktar. Men det är klart att jag ser denna portföljmodell som en möjlighet. Däremot har vi i alliansen tagit upp detta med ansvarig minister och pekat på vad som händer. Men jag vill ändå korrigera Siv Holma. Det är inte enbart borgerliga kommuner som gör på detta sätt. Det finns många andra exempel.
Om det är en kommun med mycket inflyttning är det klart att det påverkar bidraget på det sättet att det slås ut på fler invånare. Man får därför vara lite försiktig med dessa siffror. Men visst är det bekymmersamt om staten, vilket alliansregeringen har gjort, ger mer pengar och kommuner och landsting drar in. Nu får kommuner och landsting mer pengar enligt vårpropositionen, tvärtemot vad Gunilla Carlsson sade tidigare.
Det handlar om sammanlagt 17 miljarder. Förhoppningen är ändå att det ska komma just dessa saker till del. Det tror jag nog kommer att lösas. Men vi har, som sagt, tagit upp frågan. Vi tycker också att den här portföljmodellen absolut kan ligga till grund för en fortsatt dialog och diskussion. När det gäller åldersgränsen är det väl ganska naturligt att vi hänför till Kulturutredningen eftersom man också där pekar på en ökad dialog och diskussion om detta.
Regelverket som det ser ut i dag ligger fast, men vi återkommer med förslag om hur amatörkulturen ska stödjas. Om det då är just åldersgränsen som är det viktigaste att ändra eller om det är andra saker som är viktiga får vi återkomma till.
Anne Marie Brodén (M):
Först vill jag tacka för de frågor som ställts. Jag tror att det är viktigt att vi alla är medvetna om att vi är inne i en oerhört kraftig lågkonjunktur. Det är naturligtvis bekymmersamt för kommunerna. Samtidigt var det ju bara häromdagen som fick vi klart för oss vad kön till sjukvården kostar. Man kan räkna fram att det kostar över 1 miljard när människor får vänta på sjukvård. Jag tror att det är likadant på många andra områden. Ibland måste man se över sina kostnader.
I mitt län, i landstinget i Halland, hade vi för några veckor sedan en debatt där ett socialdemokratiskt landstingsråd sade: Absolut ingen skattehöjning och absolut inga nya pengar in i svarta hål. Vi måste se över våra egna utgifter och kostnader. Jag tror att det är ett gemensamt ansvar här. Det handlar alltså om att också kommuner och landsting försöker se över vad pengarna används till. Jag kommer tillbaka till det som sades om kulturen som strykpojke eller ej.
Nej, jag tror att det är upp till alla oss som arbetar med kulturfrågor att hävda att kulturen är bra för tillväxten och för hälsan och att vi har ett gemensamt ansvar när det gäller att lyfta fram hur lönsamt det är att satsa på folkhälsan. Där har kulturen absolut en roll. Jag ser alltså inte riktigt så mörkt på detta som vår ordförande i kulturutskottet här gör. Men självklart är det här året bekymmersamt.
Just därför får kommuner och landsting en förstärkning. Låt oss hoppas att den blir ett bra stöd i det fortsatta arbetet!
Anne Marie Brodén (M):
Som jag tidigare nämnt sker här en dialog och förs en diskussion. När vi i vår alliansgrupp mött ministern har vi lyft fram just bekymret med att det hela fortsätter som det gör. Precis som vi sade i förra årets debatt kan vi inte gå in och bestämma över hur kommunerna eller regionerna - eller, för den delen, landstingen - ska prioritera när det gäller deras egna pengar.
Visst har vi - om vi vill folkbildningen väl, vilket vi alla här i kammaren vill - ett gemensamt ansvar för att betydelsen av folkbildningen fortsatt lyfts fram. Jag har varit både kommun- och landstingspolitiker, så jag vet att man när man sitter i budgetberedningar alltid måste klara av att prioritera. Den kritik som ibland riktas mot politiken - ganska mycket nu mot oppositionen - gäller just att man inte klarar att prioritera. Det är väl något som vi inte ska hamna i, utan här får man göra sina prioriteringar.
Vad jag i mina inlägg menat är att vi, om vi lyckas få fram att folkbildningen och kulturen har en oerhört stor betydelse i samhället, kan få loss mer resurser till det förebyggande arbetet. Integrationen har - det ger man här exempel på - betydelse för hur människor mår, för hur individen växer och klarar mer själv och så vidare.
Därmed har man en större chans att få en större del av kakan när det gäller den prioritering som görs ute i landet. Som sagt: Vi har lyft fram frågan med ministern. Jag beklagar att ministern inte är kvar här i kammaren, vilket jag hade önskat.
Anne Marie Brodén (M):
Jag börjar med det sistnämnda. Jo, det har lagts fram ett förslag om att ta bort Friluftsrådet. Svenskt Friluftsliv skulle då, precis som Gunilla Carlsson pekat på, kunna få ansvaret att i myndighets ställe fördela bidrag till de olika medlemsorganisationer som finns därunder. Vad man tittar vidare på är väl om det är möjligt att göra så. I dag finns pengarna egentligen hos oss, i budgeten.
Men på något sätt är Naturvårdsverket, Friluftsrådet och Svenskt Friluftsliv inblandade. Jag har själv väckt en motion om den här frågan. Jag har därför tagit reda på lite mer, så jag kan glädja Gunilla med att säga att saker är på gång. Vi får se hur det där landar.
När det gäller den andra delen, det vill säga utbildningssatsningar och vad som eventuellt kommer till hösten, kan jag säga att det i Folkbildningsrådet förs en diskussion om vad man skulle kunna bidra med, ställa upp med, just när det gäller folkhögskolorna och studieförbunden. Vi får återkomma till den diskussionen och se vad den landar i. Man har i alla fall tagit fram ett förslag och för en dialog med regeringen om hur det här skulle kunna utvecklas.
Visst ser också vi möjligheten att folkhögskolorna till exempel på olika sätt hjälper till i en situation där många är berörda av det som nu händer. Tidigare har vi ju också diskuterat om det ska vara en 16-årsgräns eller inte beträffande folkhögskolorna. Låt oss återkomma också till diskussionen och se vad den landar i.
Anne Marie Brodén (M):
Jag anser att det är ett väldigt bra förslag som föreligger, och jag anser också att det precis som många talare sagt före mig verkligen handlar om att det ska komma underifrån. Vi har varit eniga i Halland. Vi ser att Skåne och Västra Götaland nu blir permanentade, och vi ser också att Gotland får kalla sig egen region. Det tycker jag är positivt. Finns det fler som lyckas komma överens och driva frågan är jag övertygad om att man inte kommer att säga nej, men man har inte lyckats med det.
Vad jag är bekymrad över och vad vi inte har fått svar om här i dag är vad som kommer att hända om vänsteroppositionen kommer att vinna valet. Kommer ni då att gå på förslaget att Halland ska delas? Det har vi inte fått svar om från Phia eller Phias kolleger i dag. Där är man svaret skyldig, tycker jag, inte minst till hallänningarna.
Anne Marie Brodén (M):
Ja, jag ska absolut ge ett tips. På flera sidor i betänkandet där vi besvarar motionerna hänvisas det till kulturpropositionen, som är en av de större sakerna som hänt inom kulturvärlden, vilket många pekar på och trycker på. Det står också om utredningar och om det beredningsarbete som pågår inom flera områden. Till exempel gäller det visningen av museernas samlingar och samordningen av museernas verksamhet.
Det tycker jag är väldigt bra. Men samtidigt är det praxis i riksdagen att inte yrka bifall till en motion som gäller ett område där ett arbete pågår. Det är på det sättet vi hanterar de olika frågorna. Det gäller också budgetfrågor; det handlar ju också om att satsa pengar. Därför är jag tydlig om tillkännagivandet.
Just nu finns inga pengar knutna till detta, utan det handlar bara om att peka på vikten av sysselsättningsåtgärder. Där är vi överens.
Anne Marie Brodén (M):
Det är glädjande att du, Per Svedberg, säger så. Jag tror att det är precis så som det står i betänkandet, att här är väldigt mycket på gång. Vad vi och regeringen väljer att göra är att ha ett remissförfarande och fråga många. Det är en bra tradition att göra så, för då får vi in synpunkter på flera av de förslag som föreligger. Det kan gälla arkeologiska utgrävningar, visning av museernas samlingar och flera andra saker som lyfts fram. När det gäller annat som pågår kan samverkansmodellen nämnas och de spännande saker som sker regionalt.
Flera av de museer som berörs i betänkandet hanteras mer lokalt och regionalt. Det är kanske där de ska hanteras. Som sagt: 1,3 miljarder satsar regeringen på museer. Det är inte så dåligt.
Anne Marie Brodén (M):
Det är givet att man kan flytta fokus från det som betänkandet handlar om. Jag har lyssnat på debatten i eftermiddag. Det finns de som har svårigheter med höga avgifter i kommunerna - det har debatterats. Det är inte så att jag inte ser dessa saker. Men vad jag har lyft fram är att det har lagts mer pengar på kulturen än någonsin tidigare i Sverige. Vi har också försökt förstärka regionerna och på det viset också kommunerna.
Jag tror att kulturplanen och samverkansmodellen kommer att visa - och redan gör det i viss del - att man jobbar aktivt med att kulturen kommer högt upp på den politiska dagordningen. Man kan naturligtvis välja att svartmåla allt. Man kan också välja att ibland försöka framställa det så att regeringen inte gör något. Det är lite olika strategier från oppositionen. Jag tror inte att något av det är sant. Det är givet att det finns barn som har det tufft. Jag sitter i Allmänna barnhusets styrelse.
Vi tittar speciellt på till exempel de barn som har det långvarigt tufft. Där försöker man hitta olika lösningar. Gunilla Carlsson lyfte upp en helt annan sak i sin diskussion. Det var utanförskapet, som Gunilla Carlsson sade hade ökat. Men siffrorna talar ju om det motsatta. Det är nog viktigt att försöka hålla sig till fakta i den här diskussionen. Men visst ser vi dem som har det tufft, och det är också därför som vi gör ytterligare satsningar.
Jag delar den uppfattning som Folkpartiet och Christer Nylander framförde tidigare, att det är olyckligt att kommunerna ibland både höjer avgifter och drar ned. Jag tycker att kulturen har en alldeles särskild ställning och är viktig för alla barn. Det är därför vi har slagit fast att barn och unga i Sverige har rätt att få kultur. Det är därför Skapande skola är så viktig. Jag var så förvånad när Gunilla Carlssons parti var emot Skapande skola och tyckte att det var något besvärligt som kom.
Nu har man vänt lite, eftersom man ser att det ger goda effekter. Det är inte så att det är några avgifter för barnen, utan här tillför man resurser till skolorna och förhoppningsvis också på sikt till förskolorna.
Anne Marie Brodén (M):
Jag ska läsa direkt ur mitt tal: "Regeringen har slagit fast att kulturens egenvärde och rätt att utrycka sig fritt är grunden i all kulturpolitik." Jag vet inte om Gunilla hörde det. Det är givet att vi slår vakt om det. Men det innebär inte att vi är emot alla de goda effekter som kulturen har och som vi lär oss mer och mer om, inte minst genom forskningen. Man ser gärna bekymmer.
Jag tycker att Gunilla ska gå till en del av sina kolleger i vissa kommuner, som har varit motståndare till Skapande skola och därför inte har sökt några medel. På vår kant försöker vi jobba så att alla kommuner tar ett aktivt ansvar för att föra ut till skolorna. Jag besökte Andersbergs skola för ett tag sedan. Den ligger i ett väldigt utsatt område i Halmstad. Där jobbar man oerhört engagerat med att ta in författare och med att få inte minst killarna att intressera sig för läsning.
Man har skrivit uppsatser och dikter som nu är en bok på biblioteket. Det är ett gott exempel på vad Skapande skola kan betyda både för integration och för ett utsatt område. Här finns det många goda exempel, och det kanske också är bra att vi lyfter fram dem. Jag vill också kommentera en annan sak som Gunilla Carlsson tog upp. Det handlar om Bergmancentret på Fårö. Gunilla glömde att säga hur mycket som redan är satsat på Ingmar Bergman.
Hon fick det i stället att låta som att regeringen inte gör något eller inte har gjort något. Låt mig nämna att man 2007 avsatte 20 miljoner till en speciell Ingmar Bergman-satsning. År 2010 avsatte man 1 1⁄2 miljon till festivalen och ytterligare 750 000 till ett arkiv. Fårö har fått 500 000. Därtill har man fått 3 miljoner av Arvsfonden, och man söker dessutom medel på det regionala planet.
Detta hör ihop med vår diskussion om att regional kulturpolitik kan vara minst lika bra som en nationell, statlig kulturpolitik. Gunillas parti lyfter ofta fram att nationens politik är mycket viktigare än den lokala eller regionala, men här har Gotland alla möjligheter att stödja Fårö.