Gunilla Carlsson (M):
Tack för detta tillfälle att kunna diskutera intressekonflikter och framför allt hur vi ska få en tryggad livsmedelsförsörjning som också är rättvis och hållbar, på ett jordklot där vi nu behöver planera för att 9 miljarder människor ska leva tillsammans. Flera av dessa - drygt 1,4 miljarder, som Hans Linde tog upp - lider av undernäring och brist på mat. Det är naturligtvis helt ohållbart i det långa loppet.
Mitt svar har mycket fokus på behovet av att kunna göra långsiktiga investeringar, inte minst i Afrikas jordbruk, som jag ser det. Det har under många år varit underfinansierat, och man har inte fått den produktivitetsutveckling som behövs. Vi har därför gett uppdrag.
Därför är det inte så konstigt att Swedfund eller våra kreditgarantier används just för att kunna göra mer investeringar och att vi då ställer krav på att när biståndsmedel används ska de stärka de direkt berörda i lokalsamhället men också de småbrukare som därmed kan få ta del av investeringen.
I till exempel fallet Addax har vi fått se en ökning av antalet anställda, och tillsammans med bolaget gör FAO och jordbruksministeriet olika utvecklingsprogram för att på plats kunna bidra till de uppenbara obalanser som finns mellan rik och fattig, mellan dem som har och dem som inte har. Jag är glad att vi diskuterar det här utifrån de intressekonflikter som finns.
Jag hävdar inte att det alltid går rätt till. Jag vet att det finns stora risker med detta. Men alternativet är att Sverige inte skulle vara med och försöka jobba med den här typen av frågor som interpellationen handlar om. Hur får vi upp livsmedelsproduktionen? Hur kommer detta fattiga människor till del så att de för det första kan äta mat och för det andra, som Hans Linde så riktigt påpekade, kan ha arbete? Jag tror att det behövs investeringar utifrån.
Och vi försöker så gott vi kan. Men ett av de problem som vi har är att vi verkar i länder som själva många gånger är rätt svaga, som saknar fungerande institutioner som garanterar markrättigheter eller markanvändningsrättigheter och som inte har transparens och möjligheter till ansvarsutkrävande. Det gör att vi kanske inte fullt ut kan få den utvecklingseffekt som vi skulle vilja se.
Det sker också en del investeringar som kanske inte alltid har haft ett gott syfte. För mig är det då viktigt att Sverige är med på det här, att vi inte flyr undan och att vi inte ryggar för intressekonflikterna. Jag tror att mycket av problemen bottnar i att vi har att göra med regeringar som inte alltid har sett till att få fungerande institutioner på plats.
Det gör att det blir svårt att få en debatt om hur vi ska kunna påverka så att utvecklingskraften och ansvarsutkrävandet kommer inifrån. Många gånger är det Sverige och svenska civilsamhällesorganisationer, men också företagen, som tar upp de svåra frågeställningarna med de berörda regeringarna och myndigheterna.
Just vår närvaro där skulle man också kunna se från det andra perspektivet, eftersom vi ställer kraven att man inte bara ska ha hållbarhetskriterier utifrån ett ekologiskt och miljömässigt perspektiv utan också ska se de sociala utmaningar som kommer med dessa investeringar. All utveckling, herr talman, innebär naturligtvis förändring. Det har varit så i vårt eget land också.
Man vill bygga en ny väg och expropriera mark, och människor får lämna sin gamla gård eller får se sina lekplatser i bostadsområdena användas till någonting annat än det var när man växte upp. Det här är i stort och smått intressekonflikter. Det bästa sättet att hantera dem är att människor har rättigheter, kan göra sina röster hörda och kan söka stöd i lagstiftning och institutioner. Det är här jag ser det stora problemet i många utvecklingsländer.