KBLab/rixvox huggingface dataset:
Karin Enström (M):
Vi har en ordning för hur detta går till. Det är också bra att detta prövas i en process, och det är precis det som pågår nu. Försvarsmakten anser att skjutmålet Hammaren i Vättern är en viktig utbildnings- och övningsanordning för att kunna vidmakthålla och utveckla insatsorganisationen.
Det är också därför man hos Miljöprövningsdelegationen vid Västra Götalands länsstyrelse har ansökt om omprövning av miljötillståndet för skjutmålet. Nu prövas ansökningen på det sätt som miljöbalken föreskriver. Alla berörda får lämna sina synpunkter. Sedan är det Miljöprövningsdelegationen som gör en sammanvägning, och vi fattar beslut.
Poängen är att det inte är myndigheten Försvarsmakten som beslutar, utan det är Miljöprövningsdelegationen. I mitt svar säger jag också att jag varken kan eller får kommentera ett pågående miljöprövningsärende, och det gör jag inte heller. Jag kan konstatera att Försvarsmakten har lyssnat på synpunkterna i det samrådsförfarande som man har haft och begränsat sina ursprungliga yrkanden i ansökan.
Antalet skjutdagar har minskat från 80 i samrådsunderlaget till 50 i ansökan. Antalet skott - om vi nu ska gå in på det - har minskat från ca 350 000 till 80 000. Jag vill understryka att det är miljöbalken som styr hur prövningen går till, och det är riksdagen som har beslutat om den. Här regleras hela beslutsordningen i miljöprövningsärenden. Det är den som vi har att förhålla oss till.
Jag vill återkomma till att i och med att vi har fattat beslut om den försvarspolitiska inriktningen och ställer nya krav på operativ förmåga måste Försvarsmakten ha en möjlighet att öva och utveckla sina förmågor. Då måste man ha tillgång till övnings- och skjutfält. Det tror jag att Peter Rådberg håller med om.
Vi har en ordning och en processcykel som styr hur detta ska lösas, och jag tycker att det är bra att vi håller oss till denna ordning.
Karin Enström (M):
Jag skulle vilja gå tillbaka lite i tiden och konstatera att genom försvarsbesluten 1996, 2000 och 2004 har Försvarsmakten avvecklat över 60 övnings- och skjutfält och skjutmål. Anledningen är att Försvarsmakten har minskat i storlek sedan 1996.
Man har kunnat frigöra detta för andra ändamål, och det har säkert uppskattats runt om i landet. Men detta innebär att betydelsen av återstående fält och skjutmål ökar. Samtidigt är det så att det inte är jag, regeringen eller riksdagen som bestämmer var Försvarsmakten ska öva.
Precis som jag har försökt säga i mina svar ger vi uppgifter till och ställer krav på att Försvarsmakten ska kunna försvara Sverige. Därför måste de öva. De måste utbilda sig. De måste höja sin förmåga. Då fastställer de inom ramen för insatsorganisationen också var de ska öva. Det gör Försvarsmakten. Det är också de som ansvarar för att göra ansökningarna för att få sin verksamhet prövad.
Det är den ordning vi har. Om vi går in på planerna för Älvdalen vill jag understryka att det inte är jag som bestämmer om det ska vara kvar som skjutfält eller inte. Där har jag förstått att det sker vissa förändringar. Det har man sagt från Försvarsmaktens sida. Men inriktningen är att behålla Älvdalen som skjutfält. Det är stort, det är viktigt och det är användbart.
Det vi kan konstatera är att det är Försvarsmakten som framför sina önskemål om vilka övnings- och skjutfält man vill ha. De prövas enligt den ordning som vi har, och det är bra. Jag har förståelse för att det väcker känslor. Det är därför också bra att vi har den här prövningsordningen och den process som finns.
Karin Enström (M):
Peter Hultqvist har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att bidra till en god kvalitet och stabilitet i Försvarsmaktens personalförsörjning på såväl kort som lång sikt. Införandet av det nya personalförsörjningssystemet fortgår.
De pågående reformerna tar sin utgångspunkt i riksdagens beslut om den försvarspolitiska inriktningen, införandet av ett tvåbefälssystem, frivillig rekrytering och grundutbildning samt soldatanställningar i Försvarsmakten. I riksdagens försvarspolitiska inriktningsbeslut våren 2009 lades grunden fast för en reformering av Försvarsmaktens personalförsörjning .
Det gällde bland annat frågor om rekrytering och information, vissa arbetsgivarfrågor och frågor om civilt meritvärde. Bland åtgärderna anser regeringen att Försvarsmakten bör överväga att inrätta en särskild funktion för arbetsgivarrelationer. Försvarsmakten bör även överväga att inrätta försvarsmaktsråd på flera orter. Vidare bör myndigheten överväga att inrätta en central funktion för civilt meritvärde.
Den nya personalkategorin anställda soldater kan komma att ställa andra krav på Försvarsmakten än de befintliga personalkategorierna och tidigare värnpliktiga. Regeringen anser därför att Försvarsmakten med avtalsparterna bör ta upp frågan om en partssammansatt grupp för frågor om olika sociala villkor.
I juni i år uppdrog regeringen åt Försvarsmakten att redovisa sina överväganden och åtgärder med anledning av propositionen. Uppdraget ska redovisas den 1 mars 2013.
Med den nya lagen om vissa försvarsmaktsanställningar och de övriga åtgärder regeringen redovisade i propositionen Soldatanställningar i Försvarsmakten anser regeringen att Försvarsmakten har givits en god grund för en personalförsörjning av ett modernt insatsförsvar med en ökad tillgänglighet och höjd kvalitet i insatsorganisationen.
Karin Enström (M):
Som jag sade inledningsvis handlar det om personalförsörjningen och personalen som resurs. Att ha en väl utbildad och motiverad personal är avgörande för Försvarsmaktens förmåga att genomföra det som vi från riksdag och regering vill att den ska genomföra. Förändringarna är omfattande, och de kommer att ta tid att genomföra.
Vi måste också låta dem få tid. Samtidigt ska vi följa detta väldigt noga och ödmjukt och se om det är något som ska skruvas på. Vi kan se i länder runt omkring oss som också har lämnat värnplikten att omställningen tar tid. Vi tycker därför inte att det är rimligt att påbörja en utvärdering av reformen samtidigt som den införs. Vi ska däremot löpande följa den.
Försvarsmakten har i uppgift att fortlöpande redovisa de erfarenheter som görs av att anställa gruppbefäl, soldater och sjömän. Jag ser det som självklart att vi ska se till att personalförsörjningssystemet utvecklas och anpassas i takt med att man tillgodogör sig erfarenheterna i organisationen.
Med utgångspunkt i propositionen Soldatanställningar i Försvarsmakten som antogs här i riksdagen i våras har regeringen uppdragit åt Försvarsmakten att överväga åtgärderna i en rad frågor som handlar om meritvärdering, arbete med sociala villkor, inräknande av olika samarbetsformer och se över användandet av premier som ett incitament. Detta arbete ska redovisas i mars. Det är ganska snart.
Jag ser fram emot de redovisningarna. Det har vi också varit överens om, och det tycker jag är bra. Försvarsmakten måste vara beredd att lära av nya erfarenheter. Det är också Försvarsmakten som ska genomföra det som vi har beslutat. Vi får vara beredda att följa, och vi ska vara ödmjuka. Samtidigt är det en viktig reform som ska fullföljas.
Karin Enström (M):
I budgetpropositionen för 2013 föreslår regeringen att Totalförsvarets ammunitions- och minröjningscentrum, Swedec, läggs ned den 31 december 2012 och att verksamheten inordnas i Göta ingenjörregemente, Ing 2 .
I budgetpropositionen redovisar regeringen såväl bakgrunden till förslaget som förslagets sakliga innehåll. För att skapa en mer rationell verksamhet inom Eksjö garnison anser regeringen att organisationsenheten Swedec ska läggas ned och Swedecs verksamhet inordnas i Ing 2.
Rationaliseringen gäller dels ledning och administration, dels samordning av förmågeutveckling och vidmakthållande av kompetens inom ammunitions- och minröjningen. Regeringen framhåller att omstruktureringen inte kommer att innebära några förändringar vad avser Ing 2:s och Swedecs kärnverksamhet. Swedec-verksamheten har varit och är en totalförsvarsresurs.
Verksamheten ska oförändrat fortsätta att vara en resurs även för det civila samhället. Budgetpropositionen behandlas för närvarande i riksdagen.
Karin Enström (M):
Det känns lite märkligt att en riksdagsledamot ställer en interpellation i en fråga som just nu behandlas i riksdagen. Vi har lagt fram vår budgetproposition, och frågan kommer att behandlas i riksdagens försvarsutskott där Torbjörn Björlund är ledamot. Herr talman! Jag ska ändå försöka svara på frågorna.
I interpellationen och i inlägget oroar sig Torbjörn Björlund för kompetensförluster när Swedec flyttas, som han uttrycker det. Jag vill slå fast att Swedec inte ska flytta. Det har alltid varit lokaliserat till Eksjö och kommer att vara det i fortsättningen också. Eksjö garnison består av Ing 2 och Swedec.
Ing 2 rekryterar och utbildar officerare och soldater till ingenjörsförband med specialkompetens att utföra kvalificerade fältarbeten för nationella och internationella behov. Swedec är Sveriges kompetenscentrum för nationella och internationella uppgifter inom ammunitions- och minröjning inom både militär och civil humanitär verksamhet.
Swedecs verksamhet är inriktad på utbildning, utveckling och operativt stöd. För att effektivisera verksamheten inom Eksjö garnison föreslår regeringen att själva organisationsenheten Swedec läggs ned och att denna verksamhet inordnas i organisationsenheten Ing 2. Torbjörn Björlund frågar varför.
Jo, omstruktureringens syfte är att få ett effektivare nyttjande av ledning och administration inom garnisonen. Omstruktureringen innebär också att samordning av förmågeutveckling och vidmakthållande av kompetens inom ammunitions- och minröjningen kan upprätthållas. Vid Ing 2 finns i dag ungefär 500 yrkesofficerare, gruppbefäl, soldater, sjömän och civilanställda.
Vid Swedec finns ett åttiotal yrkesofficerare och civilanställda. Försvarsmakten bedömer att mellan fem och tio personer vid Ing 2 respektive Swedec kommer att beröras av omstruktureringen. Omstruktureringen kommer dock inte att innebära några förändringar i vare sig Ing 2:s eller Swedecs kärnverksamheter.
Precis som Torbjörn Björlund framhåller bedriver Swedec en viktig verksamhet inom ammunitions- och minröjningen, och denna viktiga verksamhet kommer alltså att fortsätta som hittills men under ledning av chefen för Ing 2. Bakgrunden till förslaget är det som Försvarsmakten föreslog i sitt budgetunderlag för 2013.
Karin Enström (M):
När det gäller vilken typ av omstrukturering det handlar om finns det många exempel där liknande organisationsförändringar har gjorts och där man har inlemmat den här typen av centrum i andra förband. Ett exempel är föregångaren till Swedint som hette Försvarets internationella kommando och fanns i Almnäs i Södertälje.
Det var samlokaliserat med Ing 1 och flyttades sedan till Livgardet. Efter det inlemmandet kan vi se att den verksamheten har vuxit och utvecklats i bra riktning. Det finns andra exempel där man har gjort den här typen av organisationsförändringar. Det handlar inte om att flytta människor. Det handlar om att förändra en organisation för att nå samordningsvinster.
Som jag sade och som det står i budgetpropositionen handlar det om att rationalisera ledningsfunktionen och att förbättra samordningen inte minst när det gäller förmågeutvecklingen på detta område. Det är det som man är bra på. För att kunna upprätthålla den förmågan måste man hela tiden bygga vidare.
Det är då naturligt att Ing 2, som också är en Försvarsmaktsresurs, har även den verksamhet som finns på Swedec under sina vingar. När det inrättades fanns det en stark vilja att bygga upp den här kompetensen i Sverige. Det som sades före 1996 var att detta centrum skulle vara en totalförsvarsresurs, precis som Torbjörn Björlund säger.
Det skulle svara för utbildning i ammunitionsröjning både för det dåvarande internationella kommandot och för krigsorganisationens behov. Detta gäller fortfarande. Det är en totalförsvarsresurs. Det är en verksamhet som är viktig för både den militära verksamheten och det civila humanitära arbetet. Som jag har sagt till Torbjörn Björlund ska ingenting i kärnverksamheten förändras.
Det är ingen hemlighet att Försvarsmakten har krav på sig, inte minst från oss, att ständigt bli mer effektiv, det vill säga lösa samma uppgifter på ett smartare och resurseffektivare sätt. Det är därför som Försvarsmakten har föreslagit detta. Jag tycker inte att det är konstigt. Vi ska garantera att kärnverksamheten finns kvar.
Det väcker alltid oro när man gör förändringar. Hela tanken är att få en minst lika bra fungerande verksamhet på ett mer rationellt sätt.
Karin Enström (M):
Torbjörn Björlund går tillbaka till det som jag sade i mitt andra inlägg om varför Swedec en gång bildades. Vi ska komma ihåg att det var i en annan tid - 1996-1998. Då hade vi väldigt många organisationsenheter i Försvarsmakten. I dag är läget ett helt annat.
Risken att kompetensen eller kärnverksamheten skulle drunkna eller försvinna och inte vara en totalförsvarsresurs tror jag är väldigt liten. Vi genomför nu en stor försvarsreform, inklusive införandet av ett nytt personalförsörjningssystem med gruppbefäl, soldater och sjömän.
När organisationen är fullt bemannad kommer Eksjö garnison att ha nästan tusen kvinnor och män anställda som gruppbefäl och soldater.
I omstruktureringen till det som vi vill ha, ett tillgängligt och användbart försvar, är det viktigt att Försvarsmakten liksom alla andra myndigheter löpande ser över sin organisation och ser över möjligheten att rationalisera och effektivisera. Det är det som Försvarsmakten har tagit med i sitt budgetunderlag för 2013.
Jag uppfattar att förslaget är ytterligare ett steg i strävan att göra verksamheten i Eksjö mer effektiv. Jag vet inte om det skulle bli så mycket bättre med Vänsterpartiets budgetförslag. Vänsterpartiet vill minska Försvarsmaktens anslag 1.1, som ju inrymmer medel även till en sådan organisation som Swedec, med 650 miljoner kronor.
I er motion skriver ni att ni räknar med att förbandsverksamhet kan genomföras till en lägre kostnad. Ni nämner särskilt effektiviseringar för att sänka kostnaden. Det kanske till och med innebär betydligt större och tuffare effektiviseringar än de som regeringen har förslagit i sin budgetproposition.
Karin Enström (M):
Kerstin Haglö har frågat mig om jag är beredd att se till att ett särskilt beslut fattas av regeringen som innebär att Försvarsmusiken omfattas av undantag i Försvarsmaktens regleringsbrev, punkt 6.4. Den 10 oktober i år besvarade jag en riksdagsfråga av Kerstin Haglö om samma sak .
I mitt svar redovisade jag de författningsmässiga grunderna för försvarsmusikens verksamhet och avgiftsförordningens bestämmelser om en myndighets möjlighet att ta ut avgift för varor och tjänster. Herr talman!
Jag konstaterade i mitt svar då att regeringen i regleringsbrevet för Försvarsmakten anger vilka verksamheter myndigheten får ta ut avgift för. Försvarsmusiken är för närvarande inte en sådan verksamhet. Jag konstaterade också att Försvarsmakten hittills inte har inkommit till regeringen med förslag om att myndigheten ska få ta ut avgifter för försvarsmusikens verksamhet.
Jag har samma svar till Kerstin Haglö i dag som jag hade i frågesvaret. Till detta kan jag lägga att om Försvarsmakten kommer in med en hemställan om att få ta ut avgifter för försvarsmusikens verksamhet kommer regeringen att pröva framställningen på sedvanligt sätt.
Karin Enström (M):
Kerstin Haglö har flera gånger återkommit till frågan om jag kommer att se till att regeringen fattar ett beslut så att Försvarsmakten får ta ut avgifter för försvarsmusikens verksamhet. Jag säger det igen: Vi har inte fått in en begäran från Försvarsmakten om att ta ut sådana avgifter. Självfallet skulle regeringen kunna besluta att försvarsmusiken ska vara avgiftsfinansierad - om regeringen anser detta.
Hittills har regeringen inte funnit skäl för ett sådant beslut. Enligt instruktionen ska Försvarsmakten medverka vid statsceremonier. Det innebär att försvarsmusiken och musikkårerna ska stödja statsledningen och Försvarsmakten med musik. Jag har, herr talman, ingen anledning att föreslå regeringen att fatta ett beslut om avgifter och avgiftsuttag om inte Försvarsmakten själv vill ha det.
Om Försvarsmakten återkommer och begär ett sådant beslut kommer vi att pröva denna framställan, men den varken kan eller vill jag föregripa i dag.
Karin Enström (M):
Med anledning av det sista inlägget vill jag säga att vi trots allt har en ordning kring hur vi styr myndigheterna. Försvarsmakten är en av dessa myndigheter. Regeringen uppdrar åt Försvarsmakten att genomföra viss verksamhet, och sedan är det myndighetens chef - i det här fallet överbefälhavaren - som ser till att verksamheten genomförs.
Efter det är det genom chefen för Högkvarterets produktionsledning som ÖB uppdrar åt Livgardet vilken verksamhet som ska bedrivas, till exempel den statsceremoniella. Försvarsmusiken ska bedriva den musikverksamhet som Livgardet och ytterst Högkvarteret bestämmer.
Vi har beställt att det ska finnas försvarsmusik till stöd för det statsceremoniella. Sedan får vi en redovisning tillbaka från överbefälhavaren, där man även kan finna hur detta har utförts. Inom de ramar regeringen har angett ska försvarsmusiken och musikkårerna som sagt stödja statsledningen och Försvarsmakten med musik. Det görs genom tre musikkårer.
Vi vet också att det har varit en hel del förändringar under årens gång; det ska man inte sticka under stol med. Det är likväl så - och här får Kerstin Haglö tycka att jag gömmer mig - att det är så vi styr våra myndigheter. Jag har också sagt att det naturligtvis inte blir nej till prövning av frågan om det kommer in en sådan begäran.
Att säga vad svaret skulle bli kan jag däremot inte göra i dag.
Karin Enström (M):
Kent Ekeroth, Sverigedemokraterna, har frågat mig om jämställdhet inom räddningstjänsten och vad som ska ha högst prioritet: att räddningstjänsten ska spegla befolkningssammansättningen eller att räddningstjänsten ska fokusera på att rädda liv. För den räddningstjänst som denna interpellation handlar om ansvarar kommunerna.
Regeringens uppfattning när det gäller jämställdhet inom räddningstjänsten framgår av skrivelsen Samhällets krisberedskap - stärkt samverkan för ökad säkerhet . Regeringen anser att räddningstjänstens sammansättning av personal bör spegla samhället.
Jämställdhet, jämn könsfördelning och mångfald inom den kommunala räddningstjänsten är nödvändigt. Målet är att öka kompetensen inom räddningstjänsten och att säkra hög kvalitet på verksamheten.
Det handlar till exempel om att räddningstjänsten ska ge kvinnor och män ett likvärdigt och bra bemötande vid räddningsinsatser, och att räddningstjänsten kvalitetssäkrar sitt förebyggande och insatsinriktade arbete så att det möter såväl kvinnors som mäns behov. Därmed kan allmänhetens tilltro till organisationen och verksamheten stärkas.
Därmed kan också förtroendet för räddningstjänsten öka hos dem som drabbas av olyckor och hos dem som ska informeras om hur olyckor kan undvikas. Det är ett faktum att räddningstjänstens personalsammansättning i dag är mycket homogen. Antalet personer med annan bakgrund än nordisk och särskilt med utomeuropeisk bakgrund är alltför få, och andelen kvinnor i räddningstjänsten är för låg.
Det finns även andra grupper i samhället som är underrepresenterade. Regeringen har i budgetpropositionen för 2013 angett att ytterligare åtgärder bör prövas för att öka rekryteringen av kvinnor och andra underrepresenterade grupper till brandmannayrket. Marknadsföringen av Skydd mot olyckor-utbildningen vid Myndigheten för samhällsskydd och beredskap bör utvecklas för att åstadkomma en ökad mångfald bland eleverna.
Regeringen avser att pröva införande av lämplighetstester genom till exempel Totalförsvarets rekryteringsmyndighet med syftet att säkerställa elevernas förutsättningar att klara yrket inom bland annat den kommunala räddningstjänstverksamheten - detta för att öka kompetensen inom den kommunala räddningstjänsten, där jämställdhet och mångfald är viktiga delar. Det kan också nämnas att arbetet som brandman är fysiskt krävande.
För att bli antagen till Skydd mot olyckor-utbildningen ställs fortsatt höga krav. Utöver grundläggande högskolebehörighet och körkort för personbil krävs att man är simkunnig, fullt frisk och har genomfört rullbandstest. Kommunerna beslutar själva om vilka krav som gäller för anställning inom respektive räddningstjänst. Kenth Ekeroth antyder att en räddningstjänst som speglar befolkningssammansättningen i samhället skulle vara sämre rustad för att rädda liv.
Det är fel. En räddningstjänst som speglar samhället är en mer effektiv och ändamålsenlig räddningstjänst.
Karin Enström (M):
Jag skulle vilja återvända till det påstådda val som måste göras mellan effektivitet, jämställdhet och mångfald. Varför är det här en viktig fråga? Varför är det någonting som regeringen skriver, beskriver och kräver på alla områden? Jämställdhet i räddningstjänsten som på alla andra områden är en demokratisk rättvisefråga.
Kvinnor och män ska ges likvärdiga möjligheter att välja yrke och de ska ha likvärdiga möjligheter att kunna bidra till ett säkrare samhälle. Jämställdhet är också en fråga om kvalitet i verksamheten och en förbättrad operativ förmåga.
Arbetslivsforskning visar att jämställda arbetsplatser är mer innovativa och har mer kreativa lösningar på problem i arbetet, och näringslivsforskning tyder på att jämställda arbetsplatser ofta har bättre lönsamhet. Jag vill nämna två lagar som styr räddningstjänstens arbete och arbetsvillkor. Det ena är lagen om skydd mot olyckor.
Den slår fast att räddningstjänsten ska planeras och organiseras så att räddningsinsatserna kan genomföras på ett effektivt sätt. Den andra lagen är diskrimineringslagen. Den lägger fast att arbetsförhållanden på en arbetsplats så långt som möjligt ska lämpa sig för att alla arbetstagare, oavsett kön, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, ska kunna arbeta där. Det finns ingen motsättning mellan detta.
I vårt teknikberoende samhälle finns alla möjligheter att genom att utveckla metoder och teknik åstadkomma arbetsförhållanden inom den kommunala räddningstjänsten som möjliggör att båda de här kraven uppfylls. Här har vi en kombination av framför allt förebyggande arbete och rena insatser.
Dagen före julafton besökte jag en brandstation här i Stockholm för att samtala med de brandmän som arbetar där och uppmärksamma deras viktiga arbete, särskilt kring jul då utryckningarna är många. De brandmän som jag träffade där var mycket noga med att betona vikten av det förebyggande arbetet, det vill säga de åtgärder som individer, företag och organisationer själva kan utföra för att motverka skador och olyckor.
Den grundläggande inställningen hos räddningstjänsten ska ju vara att säkerhet och trygghet för människor, miljö och egendom är det naturliga tillståndet, inte olyckor. Att bedriva räddningstjänst handlar om så mycket mer än att rycka ut när olyckan har hänt. Det handlar om att få äldre och yngre att installera brandvarnare. Det handlar också om att kunna bära ut någon ur ett brinnande hus.
Det är räddningscheferna i landets kommuner som har ansvar för att räddningstjänsten är ändamålsenligt ordnad. De driver frågan om ökad jämställdhet och mångfald utifrån förvissningen att det kommer att bidra till organisationsutveckling, förbättrat skydd mot olyckor och en effektivare räddningstjänst.
Trots den styrning och trots projekt som har förekommit vill jag ändå bara slå fast att man har uppnått en andel av 2,4 procent kvinnor inom den kommunala räddningstjänsten. Det finns 4,8 procent deltidsanställda brandmän och 2,8 procent heltidsanställda. Av dessa sammantaget är det bara 2,4 procent som är i operativ tjänst.