KBLab/rixvox huggingface dataset:
Marianne Berg (V):
Jag tackar statsrådet för svaret. Det var mer uttömmande än svaret på min skriftliga fråga för några månader sedan. Jag tycker att statsrådet har tagit några steg framåt. Men som opposition är man aldrig nöjd, och jag tycker inte att tillräckligt har gjorts i denna fråga. Det är första gången som vi debatterar denna fråga. Det betyder inte att frågan är oviktig, utan tvärtom är den viktig att lyfta fram.
Jag tror nämligen att många konsumenter inte är medvetna om att det kan ta längre tid och att man kan bli blockerad från vissa hemsidor. Både för näringslivets utveckling och för den svenska demokratin är det viktigt att konsumenterna är medvetna om detta. Statsrådet hänvisar i sitt svar till den möjlighet som Post- och telestyrelsen får att besluta om lägsta tjänstekvalitet för Internettjänster.
Som jag anförde i min tidigare skriftliga fråga till statsrådet är detta naturligtvis ett steg i rätt riktning. Men frågan är om det är tillräckligt. Det är min stora fråga. Ett direktiv om lägsta tjänstekvalitet innebär ingenting annat än just någon form av minimigräns med vilken hastighet en hemsida kan få nedladdas. Då undrar jag om statsrådet verkligen menar att detta är tillräckligt.
Jag kan inte se att det till exempel skulle innebära något hinder för en dagstidning att betala till någon nätoperatör för att det ska gå snabbare att ladda ned den egna hemsidan än konkurrentens. Är det rimligt? Nej, det tycker jag inte. Är det rimligt att det tar längre tid för den enskilde att kommunicera med en myndighet jämfört med privata företag för att det privata företaget har betalat någon form av avgift till nätoperatören? Nej, jag anser inte att det är rimligt.
Är det rimligt att det går snabbare att besöka en myndighet om man har en nätoperatör jämfört med en annan därför att den nätoperatören anser att den myndighetens uppgifter är viktiga i samhället av ett eller annat skäl? Ska vissa hemsidor kunna laddas ned snabbare än andra beroende på vilken bedömning nätoperatören gör av den politiska lämpligheten av hemsidans innehåll? Nej, det tycker jag inte.
Vänsterpartiet tycker att det är olämpligt att denna typ av bedömningar ska ligga i händerna på privata företag. Jag vill inte säga att regeringen inte har gjort någonting. Jag tror faktiskt att man gör saker och försöker förbättra. Men vi ser mycket olika på hur man ska agera.
Vänsterpartiet menar att det är en självklar princip att om konsumenten har betalat för en viss hastighet ska denna gälla oavsett hemsida. Om statsrådet också anser att det är en viktig princip - jag uppfattar ändå att statsrådet anser det och tycker som jag - vad är statsrådet då beredd att göra för att det också ska bli så i Sverige i framtiden?
Marianne Berg (V):
Jag är mycket väl medveten om det som statsrådet tog upp om kapacitet och så vidare. Men det förekommer problematik när det gäller att man av en eller annan anledning inte kan komma fram så snabbt som man egentligen skulle kunna göra. Det är det som jag vill försöka tillrättalägga. Det finns nämligen inte problem bara med nätoperatörer som önskar styra konsumenternas tillgång till Internet. Det berör också möjligheterna att använda IP-telefoni.
Det finns exempel där mobiltelefoner kostar olika mycket beroende på om köparen vill kunna använda IP-telefoni såsom Skype eller inte. Jag ska ta ett exempel. I Frankrike stängde en teleoperatör helt enkelt av möjligheten att använda Skype. Man kan konstatera att Post- och telestyrelsen inte verkar vara speciellt intresserad av möjligheten att besluta om en lägsta tjänstekvalitet över huvud taget.
Enligt David Troëng, som är chef på Post- och telestyrelsens konkurrensavdelning, skulle denna typ av krav förändra endast nätoperatörens prissättning och affärsmodeller. Statsrådet har i sina svar på min interpellation och tidigare skriftliga fråga hänvisat till just Post- och telestyrelsens möjligheter att besluta om en lägsta tjänstekvalitet, och jag har ifrågasatt om det verkligen är tillräckligt.
Det känns faktiskt lite oroande att den lagstiftning som statsrådet hänvisar till som en viktig förändring inte ens verkar eftersträvansvärd eller betydelsefull av det ämbetsverk som får befogenheten. Om statsrådet och regeringen nu tar denna fråga på verkligt allvar, varför ställer man då inte detta som krav i en framtida utredning när det gäller till exempel auktioner i fråga om frekvenser?
Är statsrådet beredd att gå vidare i denna riktning?
Marianne Berg (V):
Tack, återigen, statsrådet! Nej, säg att det inte är någon stor problematik i det här landet. Oavsett om det är en stor problematik eller inte kan den dock växa sig stor om vi ingenting gör. Det är det som är min poäng. Jag vill i mitt sista inlägg citera Nellie Kroes, EU-kommissionär för telekomfrågor.
Hon hotar med rättsliga åtgärder mot Internetleverantörer som förhindrar en rättvis tillgång till Internet genom att stoppa konkurrenternas tjänster. Företagens nätneutralitet ska nu hårdgranskas, enligt Kroes i Svenska Dagbladet den 26 april 2011.
Hon framför som exempel på icke nätneutralt beteende en brittisk leverantör som ser till att Skype är oanvändbart på eftermiddagar och kvällar för att Internettelefoni inte ska ta för mycket plats i bredbanden från andra tjänster, som företagen som tjänar pengar på - utan att kunderna ens varnas.
Nellie Kroes fortsätter: "Ta mig på orden: Om åtgärderna för att öka konkurrensen inte räcker för att ge konsumenterna verkliga valmöjligheter, så är jag redo att förbjuda blockering av tjänster och tillämpningar."
Statsrådet, vår svenska IT-minister, är dock övertygad om att det inte finns några sådana problem i Sverige och att det även om så vore fallet finns ett tillräckligt starkt regelverk för att lösa detta. Det har statsrådet tagit upp här vid flera tillfällen. Från Vänsterpartiets sida är vi dock inte lika övertygade.
Marianne Berg (V):
Det kom i sista minuten, och därför var jag väldigt förvånad över ministerns skrivna svar där det inte framgick att han kände till det. Men nu skulle vi egentligen ha haft interpellationsdebatten i tisdags, och det här kom dagen efter. Hur som helst har det gått över fyra år sedan den första utredningen lades fram, och ingenting har hänt. Nu är det dock något på banan.
Detta är nu tredje gången vi interpellerar om samma fråga, och vi har också framställt tre skriftliga frågor om detta. Ministern har aldrig kunnat ange någon tidsplan, och det svarade han också nu. Jag vill bara peka på vad Socialstyrelsen har tagit upp och ger som förslag till en ny lag. Man har bland annat tagit upp att kravet på att man ska vara ogift för att kunna könstillhörighet ska tas bort.
Kravet på att den som ansöker om ändrad könstillhörighet ska vara steriliserad ska tas bort. Även utländska medborgare ska kunna beviljas ändrad könstillhörighet om han eller hon har varit bosatt i Sverige i minst ett år och så vidare. Så långt är det bra. Det är naturligtvis mycket arbete med detta.
Men när man nu har börjat ta fram det som ministern har gått och väntat på i nästan fyra år - utredningen lades fram första gången i mars 2007, och remissvaren var inne i november 2007 - ska vi då behöva gå och vänta i fyra år till? Är det inte möjligt för ministern att nu ändå överblicka och ge en tidsram och berätta om sina ambitioner, vad han vill göra?
Marianne Berg (V):
Jag kan förstå att det finns en del spörsmål som man behöver se mer på, men jag tycker ändå att Göran Hägglund som minister ändå ska kunna ge någon form av tidsram och visa sin ambition att arbeta vidare med detta, men något sådant har jag inte sett än. Att vi debatterar detta ännu efter så lång tid är trist.
Kristdemokraterna har haft ett väldigt starkt inflytande över sexualpolitiken, må jag säga. Det tycker jag är lite förvånande, speciellt med tanke på att ni är det minsta partiet i regeringsalliansen. Under valrörelsen förra året gick RFSL ut med en enkätundersökning till alla riksdagskandidater.
Då svarade hela 87,5 procent att de var för en förändring av lagen, i vissa fall genom att kraven på att vara ogift, steril, myndig och svensk medborgare skulle tas bort. Det är också precis dessa saker som nu Socialstyrelsen tar upp i sin utredning.
Under åren efter enkätundersökningen, som var väldigt spännande att ta del av, har alla partier i riksdagen förutom två ställt sig bakom det. Det är Kristdemokraterna och Sverigedemokraterna som inte har deklarerat att de ställer sig bakom en förändring. Det är sorgligt, oavsett om det berör en liten grupp eller en stor grupp.
Om ministern nu tänker ta tag i frågan rekommenderar jag att titta på de remissvar som bland annat RFSL har gjort. Jag anser att RFSL är en av experterna i dessa frågor. Jag önskar gärna ett svar angående tidsram och ministerns ambition. Det sade jag i min första fråga. Jag tycker att ministern skulle kunna ge mig ett svar.
Marianne Berg (V):
Det är inte första gången jag hör att Vänsterpartiet vill lämna EU. Men vi lever i en demokrati, mina vänner. Det finns människor här i landet som har röstat för att just Vänsterpartiet ska befinna sig i EU-parlamentet. Därför sitter vi där. Jag har hört många av Magdalena Anderssons kamrater i Moderata samlingspartiet säga att man inte tycker om landstingen och vill skrota dem. Då undrar jag: Varför sitter ni där, då?
Det kan ju gå på ett ut. Detta om leksaker och säkerhet är ett fullharmoniseringsdirektiv som vi inte kan tillrättalägga, men det gäller bara någon del. Det gäller själva ytterhöljet av leksaken. Förbudet gäller bara de delar som är tillgängliga - inte de som finns inuti. Det är ju förkastligt.
Det innebär att tungmetaller och kemikalier som till exempel kan orsaka cancer hos barn kommer att vara tillåtna i de delar som barn inte sägs kunna komma åt. Det är ganska horribelt. Leksaker slits ju. De blir gamla och kan gå sönder. Vi vet också att barn upptäcker sin värld via leksaker. De stoppar mycket i munnen och suger, dreglar och har sig.
Det är sött, men det är riskfyllt. De kan få i sig de här ämnena. Jag undrar: Hur kan man acceptera ett sådant direktiv som inte innefattar helheten? Det handlar inte bara om ytan utan också om det som är inuti.
Marianne Berg (V):
Ja, det är ett fullharmoniseringsdirektiv, vilket vill säga att vi inte kan förbättra det. Det är den överstatliga delen, och den går inte att ändra. Men när det gäller barnens hälsa och säkerhet kan vi inte bara ge upp. Vi måste försöka påverka. Det kan inte bara vara stopp här, så att vi aldrig kan påverka mer. Jag tycker att Sverige har en stor och betydande roll för att försöka förändra detta.
Om allting skulle ha varit status quo skulle vi ha stått kvar och stampat sedan jag vet inte när. Något måste gå att förändra. Många tror att direktivet gäller hela leksaken, men det gäller bara ytterhöljet, och det är det som är så sorgligt. Innanmätet är inte med. Det finns över 1 000 CMR-ämnen, bland annat många metaller. Jag kan nämna bly, kvicksilver, arsenik och vissa ASO-färgämnen.
Bly kan finnas i färgen på leksaker, färgkritor och metaller. Det kan ge skador på nervsystemet och försämrad inlärningsförmåga. Kvicksilver kan finnas i plastleksaker och i olika batterier i leksakerna. Det kan ge skador på nervsystemet, hjärt- och kärlsystemet och immunförsvaret och så vidare. Listan kan göras lång.
Vi kan inte bara sätta oss och säga att direktivet inte går att förändra när vi ser vilka stora risker som barnen utsätts för. Då måste Sverige verkligen ta rodret och försöka införa nolltolerans mot dessa skadliga ämnen. Samtidigt som vi gör det går vi arm i arm för konsumentmakt.
Marianne Berg (V):
I reservationen och i den motion som föranlett reservationen ligger klart och tydligt att man måste tillbaka till det vi tidigare varit inne på, till så kallad medling. Ni talar om ett förhindrande av separationer. Men hur ska vi lagmässigt kunna gå in och förhindra människor att skilja sig? Det finns ingen möjlighet till det, utan sådant är upp till människorna själva att avgöra.
Det är - jag var inne på detta i mitt anförande - som att det skulle vara någonting sämre att separera. Också i texten här sätter Sverigedemokraterna kärnfamiljen i centrum. Detta med att gå in och förhindra människor att skilja sig är så absurt att vi över huvud taget inte kan lagstifta om det. Det är upp till vuxna människor att fatta ett sådant beslut. Det ska inte ske i denna kammare genom politiska beslut om lagstiftning.
Marianne Berg (V):
I dag kan man få mycket stöd. Också Carina Herrstedt borde förstå att man inte kan gå in och lagstifta om sådant här. Det är dock bra att höra att du, Carina Herrstedt, nu tar tillbaka tidigare ställningstagande om familjerna. Du har ju kortat ned din reservation.
Att gå in och på något vis styra över vuxna människor som ni vill och att ha kärnfamiljen i centrum - detta är klart och tydligt - är inte en politik som Vänsterpartiet står för. Det är oroväckande när man går in och vill styra vad vuxna människor får göra och inte göra. Då har man inte barnets bästa i fokus!
Marianne Berg (V):
Det finns ingen ovilja mot äktenskapet som sådant, men det finns ju ingenting som säger att man i ett demokratiskt samhälle ska prioritera en form framför en annan. Var och en får väl besluta om hur man vill leva. Huvudsaken är att man mår bra. Jag kan vara sambo, särbo, bortbo eller vad det nu må heta. Det finns ingenting som säger att äktenskapsformen skulle vara det tryggaste för barnet. Det handlar om mig som en vettig vuxen.
Vem jag lever med, hur jag lever och var jag lever saknar betydelse. Man kan definitivt inte komma med påståendet att äktenskapet skulle vara den bästa samlevnadsformen vad gäller barns trygghet. Jag förstår mig inte på det. Det viktiga är att de vuxna är vettiga människor och bra förebilder för barnen. Då fungerar det. Då ser man till barnperspektivet. Det är inte en äktenskapsfråga.
Marianne Berg (V):
Margareta Cederfelt började sitt anförande med att säga att det är viktigt att kvinnor har en möjlighet att få makt och inflytande och att det är en viktig fråga när det gäller jämställdheten. Då undrar jag varför man inte kan ställa sig bakom de motioner som är framlagda från oppositionspartierna i den här frågan.
Jag undrar naturligtvis också vad som är Margareta Cederfelts recept för att kvinnor ska kunna få just mer makt och inflytande. Efter något andetag nämnde Margareta Cederfelt att makten flyttar ju fler kvinnor som finns på en arbetsplats.
Ja, det stämmer, och det är en del i könsmaktsordningen i samhället. Det är en del i samhällets normer. Då undrar jag vad som är Moderaternas recept för att makten inte ska flyttas. Är det att det inte ska vara för många kvinnor, att de inte ska vara i majoritet på en arbetsplats eller i en styrelse?
Eller vad tänker Margareta Cederfelt göra åt den problematiken?
Marianne Berg (V):
Margareta Cederfelt säger att Alliansen jobbar och driver på för jämställdhet. Jag anser inte att ni har någon politik för jämställdhet över huvud taget. Då skulle ni inte vara så negativa till att försöka föra fram något radikalt för att kunna förändra situationen även i privata bolagsstyrelser.
Jag tycker det är lite märkligt att man pratar om jämställdhet i stora ord och ändå inte gör någonting. Vi vet att många kvinnor har högre kompetens och högre utbildning än män, men de får ändå inte plats i dessa styrelser.
Jag undrar vad Alliansen och Sverigedemokraterna är rädda för. Varför är ni rädda för att lagstifta om att fler kvinnor ska få plats i styrelserna? Är ni rädda för att det ska vara fler kvinnor i styrelserna? Eller är ni rädda för att näringslivet sparkar bakut?
Marianne Berg (V):
Rörlighet är positivt, men att skapa två olika system för in- och utresa i EU är horribelt. Ska vi ha ett system för betrodda resenärer och ett för övriga? Då undrar jag: Vad står "övriga" för - lurendrejare? Nej, naturligtvis är det inte så. Så kan man inte tolka det. Men att få in ett vi-och-de-tänk, som jag tycker att detta flaggar för, kan få förödande konsekvenser.
Det märker vi redan här på hemmaplan. Ett vi-och-de-tänk tycker jag måste bekämpas med alla medel som står till buds. Det nya systemet kan slå mycket hårt mot asylsökande, vilket leder till att de mänskliga rättigheterna mer eller mindre sätts ur spel.
Det är förödande för unionen, som vill stå för demokrati, rättvisa och människors lika värde såväl i EU som i övriga världen. Utskottets majoritet har i sitt utlåtande tagit upp att det nya systemet inte får påverka möjligheten att söka asyl och att absolut respekt för de mänskliga rättigheterna måste råda. Jag tror dock inte att så blir fallet.
I dag ser vi ett Europa där murarna byggs allt högre. Vi kan till exempel ta visumtvånget som är riktat mot länder där krig pågår. Är det att värna mänskliga rättigheter? Nej, det anser jag definitivt inte. Herr talman! Demokrati, rättvisa och mänskliga rättigheter måste alltid komma i första rummet. Jag yrkar härmed bifall till reservation 3.
Marianne Berg (V):
Jag tackar ministern för svaret. Jag har undrat många gånger - och många med mig ställer sig frågan - varför vi i denna riksdag och varför regeringen är så tysta och icke-agerande i frågan om vårt statskick. Det är skrämmande. Varför denna rädsla? Det finns mycket som saknas i vårt förhållande till vår statschef och vårt kungahus.
Det kan bland annat gälla insynen i det apanage kungen årligen får på ca 125 miljoner kronor, varav vi inte har någon som helst insyn i cirka hälften. Detta är inte okej. Jag anser att dessa former av bidrag bör redovisas helt öppet. Pengarna i apanaget får nämligen inte användas till privata ändamål, utan bara i kungens tjänsteutövning.
Om vi inte har någon insyn kan vi inte heller se om allting går rätt och riktigt till. Jag tycker också att det borde vara i kungens eget intresse att kunna redovisa detta så att inga fel uppstår i förhållande till tjänsteutövningen och det privata livet. Jag välkomnar att oppositionen i KU har tagit ett initiativ till att vi ska kunna få större insyn i den del som i dag är sluten för oss. Men det tråkiga är att högern inte har sagt någonting om detta.
De anser inte att så bör vara fallet. Till detta kommer, som grädde på moset, kungens straffrättsliga immunitet. Det är en otroligt förlegad paragraf i vår nuvarande grundlag.
I ett samhälle som bygger på demokrati, på alla människors lika värde och på att vi ska ha samma rättigheter som skyldigheter, är det illa, fru talman, att kungen har denna fullständiga immunitet.
Det är skrattretande att vi slår oss för bröstet och menar att vi alla är lika inför lagen när vi vet att så inte är fallet med vår statschef, som kan glida vid sidan av och i princip begå vilket brott som helst utan att bli åtalad.
Det vore på sin plats att åter lyfta frågan om en utredning om kungens immunitet om vi menar allvar med att alla människor ska ha lika värde. Om vi menar det - och om högern menar det - måste ni agera och inte bara sitta tysta och låta som att allting bara ska försvinna.
Vi måste utreda det som gäller i dag - att vi har en motorväg där en person, det vill säga kungen, själv kör. Allting annat passeras bara. Att utreda hur en begränsning av immuniteten skulle kunna utformas är mer än välkommet i en demokrati. Vi bör förändra grundlagen så att vi inte har en person, det vill säga kungen, i det här landet som flyter över alla och i princip allting.
Det handlar om kungens fullständiga åtalsimmunitet. Det finns ett undantag, som ministern har varit inne på. Det gäller eventuella civilrättsliga tvister. Med detta sagt tycker jag att det är otroligt märkligt att en person i det här landet kan placeras på en piedestal, som man i nuläget gör med kungen! Jag förstod av ministerns svar att man inte vill fortsätta utreda detta.
Det är totalt stopp från regeringens sida när det gäller att se över frågan och utreda immuniteten. Men är det verkligen okej att ge ett sådant svar om vi också ska leva upp till att vi har ett modernt, demokratiskt samhälle?
Marianne Berg (V):
Justitieministern sade i början att är man vänster så är man emot monarkin. Men så är inte fallet. Alla till vänster är inte alls emot monarkin, precis som många till höger inte är emot en republik. Så har vi fått det utklarat. Det är nog lite fifty-fifty där. I en demokrati och ett modernt samhälle synes det mig väldigt märkligt att man är vid sitt ämbete och till syvende och sist också har full immunitet.
Jag förstår att det nu är ett klart nej från regeringens sida när det gäller att se över och utreda kungens straffrättsliga immunitet, vilket jag anser är mycket beklagligt. Men hur ställer sig ministern till att det bara finns ett sätt att avsätta kungen, och det är om han bekänner sig till en annan religion?
Inte heller jag vet om jag ska skratta eller gråta åt denna paragraf, för religionsfrihet är verkligen något vi värdesätter i det här landet, och kyrkan är skild från staten sedan flera år. Jag ställer mig alltså undrande, justitieministern, till hur vi kan ha ett system där kungen kan bryta mot våra lagar, alltså begå brott, och ingenting ska hända.
Vi kan bara stå och se på. Men får kungen för sig att bekänna sig till en annan religion eller kanske konvertera till katolicismen, ja, då får han avgå. Det är befängt. Är det rimligt att det är viktigare för Sverige att behålla kungens trosvärderingar och religion än att utreda kungens straffrättsliga immunitet?
För mig är detta i ett nötskal upp- och nedvända världen.
Marianne Berg (V):
Socialministern gav inte svar på min fråga om socialministern kunde tänka sig nationella riktlinjer. Jag tycker att det är en viktig del i den här processen för att komma åt problemen. Jag tror också på de goda samtalen. Jag tror också att man måste besöka arbetsplatser, fackföreningsrörelsen, utbildningar och så vidare för att få in det här perspektivet. Det är jag till hundra procent övertygad om att vi måste arbeta med. Men vi har ju sanningen framför oss.
Diskrimineringen är väldigt utbredd, och det handlar inte bara om hbt. Men dagens interpellation handlar just om hbt-personers situation.
För att kunna bemöta människor på ett korrekt sätt måste alla, och då menar jag alla, yrkesgrupper inom sjukvården ta till sig att de inte ska utgå från tvåkönsnormen, det vill säga hävda att det bara finns två tydliga kön i samhället.
Vi måste driva på frågan med Sveriges nationella folkhälsopolitik som syftar till en hälso- och sjukvård som är lika för alla, ingenting annat. Självfallet är målsättningen att det ska omfatta alla invånare, oavsett sexuell läggning, könsidentitet eller könsuttryck.
För att verkligen förstå problematiken och förstå hur människor kan bli bemötta på grund av sin sexuella läggning vill jag ta upp några exempel. En homosexuell man söker vård för nackspärr. Han erbjuds testa sig för hiv. En lesbisk kvinna vill göra en vanlig gynekologisk undersökning. Hon hänvisas till en särskild mottagning för kvinnor som har sex med kvinnor.
En transvestit söker vård för bihåleinflammation men får sin könsidentitet ifrågasatt av läkaren. En man vill besöka sin sjuke make med stoppas av personalen som förutsätter att hans närstående inte är av samma kön. En transsexuell person vill korrigera sitt kön.
Under de två år som processen tar får hon utstå kränkningar från psykologer och annan vårdpersonal. Dessa uppgifter kommer från Diskrimineringsombudsmannen och är några exempel på hur det kan se ut för hbt-personer, hur de blir bemötta i kontakten med den svenska sjukvården. Jag tror att listan kan göras betydligt längre.
Socialministern har, som jag sade tidigare, gjort mycket inom regeringen och regeringsarbetet. Det pågår utredningar, det är helt okej, och det finns en linje framåt. Samtidigt tror jag att man behöver sjösätta mer för att underlätta bemötandet av hbt-personer inom vården och naturligtvis också i andra instanser.
Att sjukvården ska vara hbt-certifierad har Vänsterpartiet drivit under många år. Jag förstår att det är en lång process, för det är inte precis någon liten apparat vi talar om.
Men om vi ska börja någonstans i arbetet mot det som jag vill benämna homofobi undrar jag om det i så fall inte vore bra att börja med att ha hbt-certifiering vid våra ungdomsmottagningar. Är det något som socialministern kan tänka sig att arbeta för?
Jag anser att hbt-certifiering är ett bra verktyg, och att införa den vore att verkligen ta problematiken på allvar.