Tina Acketoft (L):
Jag skulle till fullo kunna instämma med föregående talare, specifikt i det hon säger om Transportstyrelsen. Vad sjutton finns det mer att säga om det? När man då kommer som näst sista talare finns det ännu mindre kvar att säga. Det enda i föregående anförande jag inte instämmer i är frågan om outsourcing, det vill säga utkontraktering på svenska.
Att outsourcing som sådan är ett problem är ingenting som utskottet har kommit fram till, utan det är ett problem när man inte har rutiner i ordning för vad man ska granska och vad man på så sätt ska kunna utkontraktera. Att saker och ting utkontrakteras är nog en företeelse som vi kommer att få se mycket mer av i framtiden, och så länge det görs rätt är det också rätt. Herr talman! Vi granskar som sagt brister i regeringens handläggning och statsrådens agerande.
Som Hans Ekström helt korrekt sa är det inte Transportstyrelsen som vi granskar. Transportstyrelsens agerande var kanske det som var lättast att, ja, inte hålla med om - tvärtom - men i alla fall begripa turerna i. Därefter blev det betydligt mer komplicerat, som flera talare har varit inne på. Men vi hade som sagt flera anmälningar som gällde just regeringens agerande i samband med Transportstyrelsens it-upphandling.
Upphandlingen gjorde, som vi nu vet, att sekretessbelagd information hanterades på ett olagligt sätt, vilket onekligen är en mycket allvarlig händelse som har fått omfattande konsekvenser. Det handlar inte bara om att statsråd och statssekreterare har fått lämna sina poster, utan också om rikets säkerhet. Enligt konstitutionsutskottet väcker hanteringen också frågor om förmedlingen av information inom Regeringskansliet.
Det är just den delen som har varit den svåraste att få en komplett överblick över och förståelse för. Uppenbart är att Statsrådsberedningen fick information om de säkerhetsrisker som upphandlingen hade medfört först ett år efter det att Justitiedepartementet hade informerats. Därefter tog det ytterligare veckor innan statsminister Stefan Löfven informerades. Detta är, kan man väl säga, mycket oroande eller rent av alarmerande.
När KU tar till sådana brösttoner inser man snabbt att vi är mycket oroliga. Det framstår som tämligen självklart att händelser av denna karaktär bör tas upp direkt med statsministern, oavsett om statsministern sedan säger att det inte spelar någon roll om han fick veta något eller inte, för han hade ändå inte kunnat göra något.
Jag som medborgare, och fler med mig, har helt enkelt kravet att statsministern ska informeras vid allvarliga händelser. Detta är en trygghet för oss andra. Jag finner helt plötsligt att jag har större förtroende för statsministerns agerande än statsministern själv har. Det är ganska märkligt, tycker jag. KU ser alltså allvarligt på att det tog så pass lång tid innan statsministern informerades, och det är kring detta vi hela tiden debatterar.
Granskningen visar också att dåvarande inrikesminister Anders Ygeman förhållandevis tidigt ändå blev informerad av sitt departement. En så pass rutinerad man som Anders Ygeman borde ha varit tillräckligt insatt för att förstå behovet av att följa upp händelserna och utvecklingen och säkerställa just att Statsrådsberedningen blev informerad.
Justitiedepartementet och kanske främst ytterligare en rutinerad räv i spelet, inrikesministerns statssekreterare Ann Linde, brast, med KU-språk, i dessa avseenden. Statsrådet bär alltså ansvaret för dessa brister. Transportstyrelsen sorterar under Näringsdepartementet och ingick i dåvarande infrastrukturminister Anna Johanssons ansvarsområde.
Hon fick i ett mycket sent skede information om händelserna, trots att informationen fanns i hennes eget departement. Frågan var alltså om Transportstyrelsen medvetet hade agerat på ett sätt som medfört risker för rikets säkerhet.
Ändå togs detta inte upp mellan henne och dåvarande statssekreterare Erik Bromander, trots att vi alla i denna sal är fullständigt medvetna om att en statssekreterare och ett statsråd agerar i symbios med varandra. Detta innebär brister, påpekar vi.
KU säger också tydligt att den ansvarsprincip som gäller inom Regeringskansliet, att varje departement och statsråd ansvarar för sina myndigheter, inte får medföra att informationen stannar inom respektive departement. Den kan inte heller medföra att ett statsråd i varje situation - det uttrycker vi tydligt - kan anse att informationsöverföringen därmed fungerar automatiskt.
Vi kan lätt konstatera att om man inte så strikt hade hållit på just denna ordning hade informationen förmodligen spridits betydligt tidigare, och åtgärder hade kunnat sättas in - även om statsministern anser att det egentligen inte hade gjort någon skillnad om han hade vetat det hela.
En av mina bästa lärare i skolan, som jag hade förmånen att ha redan på mellanstadiet, sa en gång när jag hade lagt ned avsevärd tid på att räkna ut ett tal och tyckte att jag hade fått fram en fantastisk summa: Det är jättefint uträknat, Tina, men är svaret rimligt? Just denna rimlighetsbedömning tycker jag att vi behöver lära oss mycket av - att vid varje enskilt tillfälle ställa oss frågan: Är det rimligt att agera på detta vis?
Vi hörde tidigare att det kanske bara var en enda som agerade rimligt på Transportstyrelsen, nämligen internrevisorn. Är det något jag tycker att vi ska ta med oss från detta arbete är det just att ställa oss frågorna: Är svaret rimligt? Är agerandet rimligt? Inom Regeringskansliet finns faktiskt rutiner för att säkerställa informationsöverföringen mellan departementen och mellan departementen och Statsrådsberedningen.
Utskottet kan konstatera att tillämpningen av rutinerna i detta fall har brustit. Statsministern bär det yttersta ansvaret för detta. Jag skulle också vilja efterlysa den genomlysning som statsministern har lovat oss och svenska folket. Vad var det som brast, och vad var det som gjorde att rutinerna brast?
Man blir ännu oroligare när man på direkta frågor som utskottet har ställt till de inblandade får svaret: Jag är inte medveten om att jag har fått sådana frågor. Jag ser alltså fram emot en genomlysning, där vi i svart på vitt får se vad statsministern anser har brustit och hur man ska komma till rätta med de problem som blev så uppenbara.
KU har att granska regeringens agerande, och det har vi gjort. Låt oss hoppas att denna granskning gör att alla hädanefter tar informationssäkerhet på mycket större allvar och att man också kommunicerar mer inom Regeringskansliet och dess departement.