KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Linda Lindberg har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att säkerställa att ett barn som bor på skyddat boende med en vårdnadshavare får rätt till skolgång, vård och uppföljning men även att dokumentation görs samt om jag avser att återkomma till riksdagen med lagförslag om att även barn som medföljande till skyddat boende får eget beslut och därmed egen uppföljning. Regeringen har uppdragit åt Inspektionen för vård och omsorg, IVO, att förstärka tillsynen över socialtjänstens handläggning av ärenden som rör stöd och skydd till barn och unga.
Till uppdraget hör bland annat att granska hur socialnämnden hanterar förhandsbedömningar och skyddsbedömningar, till exempel för barn som följer med sin mamma till ett skyddat boende. Linda Lindbergs frågor verkar syfta på förslag som har lämnats av Utredningen om ett stärkt barnrättsperspektiv för barn i skyddat boende . I en departementspromemoria från 2020 kompletteras dessa förslag även med förslag om bland annat förutsättningarna för beslut om omedelbar placering av barn i skyddat boende.
De samlade förslagen bereds inom Regeringskansliet. I dagsläget är det inte möjligt för mig att säga något om lagförslag på detta område.
Lena Hallengren (S):
Det finns mycket kvar att göra. Det var kanske också lite där vi började interpellationsdebatten, dialogen eller diskussionen. Samhället blir verkligen inte färdigbyggt. Jag vill understryka att det förstås är fråga om lagstiftning. Men det gläder mig att Linda Lindberg inte har som huvudfokus att vi ska hitta på nya straff och påföljder. Detta handlar nämligen om hur föräldrar ska bli trygga i sitt föräldraskap.
Hur ska vi stödja föräldrar som tycker att det är svårt med gränssättning eller som behöver hjälp och stöd? Hur ska vi kunna komma in tidigare? Det handlar om mellantvång, vistelseförbud och så vidare. Man ska inte behöva känna att man handlar i ett läge där det är antingen samtycke eller tvångsomhändertagande som gäller. Vi kom också in lite grann på att det är ett brutalt ingrepp i en ung människas liv. Ambitionen är förstås att få familjer att fungera. Hur stöder vi föräldraskapet? Hur förebygger vi?
Jag glömde säga det tidigare, men jag vill påminna om att vi har gjort en översyn av hela socialtjänstlagen. Det är ett omfattande arbete som har gjorts under tre och ett halvt års tid. Vi arbetar nu med hur vi ska ta det vidare. Men en utgångspunkt är att barns och ungas perspektiv ska genomsyra det. Det handlar också om hur man ska komma in tidigare och hur man sänker trösklar. Hur ska vi se till att man på ett enkelt sätt - det är lite på myndighetsspåret - vågar ta kontakt utan att man ska behöva vända in och ut på sig själv? Det ska kanske inte göras så mycket anteckningar.
Hur kan man snabbt och enkelt känna att någon lyssnar? Hur kan vi se till att underlätta samverkan? Vi har till exempel presenterat förslag på att kanske låta socialnämnden hämta in sekretesskyddade uppgifter från en annan socialnämnd. Hur ska polis och socialtjänst samarbeta och samverka och så vidare? Det finns väldigt mycket att göra. Men jag vill understryka att det förstås handlar om dem som arbetar på skyddade boenden, i familjehem och så vidare.
Men vi behöver också ha fokus på hur vi skapar ett samhälle som ger trygghet och som gör så att föräldrar kan vara goda förebilder för sina barn, så att barnen ges bästa tänkbara uppväxtvillkor.
Lena Hallengren (S):
Jag noterar att Angelika Bengtsson, Sverigedemokraterna, under pandemin uppenbarligen velat ha väldigt mycket stora evenemang och inte är lika bekymrad som jag är över den trängsel som hade kunnat uppstå. Jag har träffat många olika aktörer - det är långt ifrån bara idrotten - som var och en tycker att man har en väldigt bra modell. Men med den situation som vi har haft, inte bara i Sverige utan globalt, med pandemin har vi inte kunnat riskera detta och säga att just ni verkar ha en jättebra idé och modell.
Jag misstror inte dem jag har mött eller hela sektorer, men vi har haft en situation som jag tror att vi kanske lite för snabbt lägger bakom oss, med en hög smittspridning. Med detta virus räcker det att vi sätter igång nya smittkedjor för att trycket på vården i en region ska öka med kanske 15, 20 eller 30 intensivvårdspatienter. Det skulle kunna göra att sjukvården inte klarar av att rädda de liv som man annars hade kunnat rädda.
Jag tycker alltså att det är en genuint orättvis bild som Angelika Bengtsson ger uttryck för - att regeringen inte skulle bry sig om eller se idrotten. Det har vi definitivt gjort. Det är också därför som idrottsminister Amanda Lind har haft väldigt många och nära dialoger med både publikråd och andra idrottsaktörer. Jag vill också säga att jag tycker att det är orättvist att bryta ut idrotten från kulturen, civilsamhället och kyrkorna, som också är i behov av att ha sina verksamheter.
Att behandla stora evenemang samlat och ge dem lika förutsättningar är också ett sätt att vara träffsäker och känna att man gör det så logiskt som möjligt. I mitten av juni återkommer regeringen med vår syn när det gäller hur vi skulle kunna hantera dessa stora evenemang, som av epidemiologiska skäl annars kanske inte skulle kunna hållas. Kan det vara möjligt, och i så fall när?
Lena Hallengren (S):
Mikael Oscarsson har ställt en rad frågor till mig om regeringens arbete med en ny könstillhörighetslag och om vården för patienter med könsdysfori. Jag tackar för frågorna och besvarar dem i den ordning de ställts. Men först vill jag vara tydlig med att jag och regeringen har högt ställda ambitioner om att ge transpersoner makt över sitt liv och sin identitet. Transpersoner drabbas i högre grad än samhället i stort av psykisk ohälsa, och det är en grupp som har rätt till behandling. Jag vill också ge en lägesbild av regeringens arbete med en ny könstillhörighetslagstiftning.
Under förra mandatperioden tog regeringen flera initiativ för att få en modern lagstiftning för ändrad könstillhörighet på plats. I augusti 2018 beslutade regeringen om att inhämta Lagrådets synpunkter på regeringens förslag till en ny, modern lagstiftning för ändrad könstillhörighet. Lagrådet avstyrkte regeringens förslag och framförde allvarlig kritik. Inom Regeringskansliet pågår ett fortsatt lagstiftningsarbete utifrån Lagrådets synpunkter. Det är viktigt att personer med könsdysfori får rätt stöd och behandling, vilket är fokus för mitt arbete. Nu till de frågor som Mikael Oscarsson har ställt.
När det gäller frågor om de åldersgränser som nu bereds inom Regeringskansliet kan jag inte föregå det arbetet. När det gäller frågor om hur vård och behandling ska bedrivas överlåter jag dessa frågor till professionen samt våra expertmyndigheter. Socialstyrelsen har på regeringens uppdrag uppdaterat kunskapsstödet God vård av barn och ungdomar med könsdysfori från 2015.
De nya kapitlen "Stöd till unga och deras familjer" och "Utredning av könsinkongruens hos barn och ungdomar" ges ut som en separat publikation. Under hösten 2021 avser Socialstyrelsen att publicera uppdaterade kapitel och rekommendationer om hormonbehandling och kirurgi.
Resterande medicinska kapitel och kunskapsstödet som helhet planeras att publiceras i maj 2022, då uppdraget även redovisas till regeringen. Uppdateringen görs för att väga in ny kunskap och de förändringar inom vårdområdet som skett sedan kunskapsstödet publicerades 2015 samt för att ge rekommendationer för en god vård utifrån dagens förutsättningar. När det gäller de frågor som handlar om förslag om olika åldersgränser som inte finns med i beredningsunderlaget för framtagandet av en ny könstillhörighetslagstiftning finns för närvarande inga planer på att lagstifta om dessa frågor.
När det gäller frågan om att kartlägga hur många utredningar och behandlingar för könsdysfori som har påbörjats vill jag hänvisa till Socialstyrelsens rapport Utvecklingen av diagnosen könsdysfori från 2020. Frågan som handlar om evidens vill jag också hänvisa till Socialstyrelsens kunskapsstöd vid könsdysfori. När det gäller frågan om användningen av pubertetshämmande och könskonträra läkemedel har Socialstyrelsen i uppdrag att genomföra en sådan kartläggning. Uppdraget ska redovisas till regeringen senast den 1 oktober 2021.
Slutligen finns det i nuläget inga planer på att kartlägga kommunernas beslut när föräldrar inte är överens om insatser.
Lena Hallengren (S):
Mikael Oscarsson har ställt åtta frågor i sin interpellation, och jag har svarat på alla frågorna. Vi kan väl ägna interpellationsdebatten åt att prata om dessa frågor? Inte vid något tillfälle i mitt svar kunde Mikael Oscarsson höra att vi ska sänka en åldersgräns. Regeringen har bett Socialstyrelsen att titta på dessa frågor, och de har kommit tillbaka och menat att det inte finns skäl att sänka åldersgränsen från 18.
Jag får ändå en del funderingar när jag lyssnar på Mikael Oscarsson, som har lagt ut orden om könsdysfori. Jag måste säga att jag tycker att man ska fundera över hur man använder orden: tjejer som vill bli pojkar. Vi talar om könsbekräftande behandling, inte om någon som tycker att det vore roligt att byta kön - så att vi är överens om att det inte är grundförutsättningen i något av fallen. Vi är överens om att det är viktigt att luta sig mot evidens. Jag gissar det i alla fall.
Det är inte en politisk fråga vilken vård man ska få. Om det finns evidens, kunskap, forskning, medicinsk expertis, är min uppfattning att de ska leda och göra de medicinska bedömningarna, inte riksdagens kammare. Det gjordes någon jämförelse med 25 års ålder och sterilisering.
Ska jag förstå det så att Mikael Oscarsson tycker att vi ska ha en annan åldersgräns på den här vården än vad vi har i övrigt? Jag förstår av Mikael Oscarssons frågor att han undrar om vi ska ändra en åldersgräns. Nej, förslaget är inte att en åldersgräns ska sänkas. Det sa jag också i mitt svar. Det är också det underlag som Socialstyrelsen har kommit tillbaka med till regeringen. Här är det fråga om en grupp.
I alla sammanhang är det svårt att tala om grupper eftersom det förstås alltid är fråga om individer och specifika situationer. Den individ som söker kan ha en eller flera diagnoser. Det är inte alls ovanligt. Jag delar helt Mikael Oscarssons uppfattning att de inte sällan mår psykiskt dåligt.
Vad som är rätt sätt att behandla, vårda eller bemöta den individ som söker vård måste förstås variera från tillfälle till tillfälle när man gör den typen av multidisciplinära bedömningar. Det finns sex team i Sverige som arbetar med dessa frågor. Det är klart att det är viktigt att de hela tiden utgår från evidens.
Jag tycker ingenting annat än det. Jag vill ändå fråga Mikael Oscarsson om det inte är så att vården ska avgöra med den expertis, evidens och kunskap som finns. Eller är det politiken som ska bedöma och avgöra om någon har rätt till en specifik vårdinsats?
Lena Hallengren (S):
Att vilja utreda något och även titta på resultatet är väl fullt rimligt. Frågan om åldersgränser är utredd. Vi har bett Socialstyrelsen att titta extra på det för att verkligen få det belyst. När vi har landat i eventuella förändringar kommer det att läggas fram i en proposition till riksdagen. Då får Mikael Oscarsson och andra ta ställning till det. Men vi har inte för avsikt att avvika från Socialstyrelsens rekommendationer. Låt mig också säga att hälso- och sjukvårdslagen är tydlig: Man ska ha vård efter behov.
Mikael Oscarsson är helt övertygad om att vi inte behöver ge någon form av vård till någon som upplever sig behöva könsbekräftande behandling, som lider av könsdysfori, som inte bara vill det själv, som inte bara står i kö, som inte bara väljer att byta kön utan som vänder sig till vården och efter omfattande utredningar får bedömningar gjorda huruvida man lider av könsdysfori eller inte och huruvida man kan behöva den ena eller andra behandlingen.
Att han försöker få det att låta som om någon gör det lättvindigt vänder jag mig väldigt bestämt emot. Man måste känna som barn, ungdom och vuxen att när man vänder sig till svensk hälso- och sjukvård ska man bli bedömd utifrån de vårdbehov man har, oavsett vad Mikael Oscarsson tycker om de vårdbehoven och vad behandlingen skulle vara.
Vården ska grunda sig på forskning, evidens och kunskap - befintlig kunskap, får man väl tillägga, för det är klart att det sker en utveckling. Att följa den utvecklingen är helt centralt för dem som arbetar i hela hälso- och sjukvården. Jag vill återigen understryka att det inte är så att tonåringar bara väljer själva att de har lust att byta kön.
Jag tycker inte att någon av oss ska ägna sig åt att beskriva det som ett enkelt beslut eller ett enkelt ingrepp eller att det är enkelt att söka vård. Men söker man vård ska man bli tagen på allvar, oavsett ålder. Jag tycker inte att Mikael Oscarsson ska vara den som bestämmer från vilken ålder man ska ha vård efter behov.
Lena Hallengren (S):
Tack, Ann-Christine From Utterstedt, för att det åtminstone i avslutningsanförandet finns med en passus om att vi fortfarande befinner oss mitt i en pandemi. Jag har inte så stora förväntningar på att Ann-Christine From Utterstedt som sverigedemokrat i något sammanhang kommer att hylla en socialdemokratiskt ledd regering, så detta tar jag inte så hårt på. Däremot är det helt nödvändigt att vi fortsätter nu i ett läge då pandemin tar ny fart, inte bara i Sverige och i Europa utan även globalt.
Även om ett vaccin är på ingående - låt oss verkligen hoppas det - vet vi alla att det inte löser de otroligt stora samhällsproblem som detta virus orsakar.
Jag tror att många har sett framför sig att det någon gång kan komma pandemier och kriser, men det som är specifikt för denna pandemi och som gör den till en kris som drabbar alla är det faktum att det handlar om avstånd och om att människor inte ska mötas. En annan gång kan det handla om ett virus som sprids via luften eller på något annat sätt.
Detta innebär utmaningar; det har krävts en omställning av vårt samhälle och av vår omvärld som är helt unik. När vi tittar tillbaka på 2020 kommer ingen att kunna undgå de stora omställningar som skett. Mycket av detta kommer sannolikt också att leva kvar - inte minst ska vi lära av det inför kommande samhällskriser.
Jag vill avrunda med att säga att inget skyddsmateriel som man kan använda någonsin har eldats upp. Den utrustning som inte kan användas, där bästföredatumet har gått ut, ska vi inte låta någon möta covid-19 med.
Däremot ska vi se till att personal i vård och omsorg har förutsättningar att göra sitt arbete, bland annat genom att vi alla ser till att smittspridningen minskar så att de får en hanterbar situation och så att vi inte hamnar där vi var i våras. Hälso- och sjukvården gjorde då fantastiska insatser.
Lena Hallengren (S):
Tack, Camilla Waltersson Grönvall, för en otroligt viktig fråga! Vi diskuterar den i en väldigt speciell tid när vi har en pandemi som utan tvekan har försvårat den här situationen. Det förtjänar att påminnas om att vi innan pandemin slog till var i ett läge då allt fler regioner faktiskt nådde framgång i att korta sina köer och öka sin tillgänglighet.
Det känns naturligtvis tråkigt att vara på god väg och sedan behöva hantera en pandemi, men det är så hälso- och sjukvården behöver arbeta. Nu är det ett stort och viktigt arbete som behöver fortsätta, och det handlar om att intensifiera den samverkan som måste ske mellan regionerna. Man behöver hjälpas åt helt enkelt. Den tillgänglighetsdelegation som regeringen har tillsatt ska hjälpa till med att ta fram planer i varje region om hur man där ska öka tillgängligheten.
Det handlar också om stora resurstillskott för att hantera vården i sin helhet och inte minst för att minska den så kallade vårdskulden.
Lena Hallengren (S):
Det är få länder som går opåverkade ur den här pandemin även när det gäller vårdskulden, vill jag hävda bestämt. Men det är klart att det är ett viktigt arbete som nu vidtar. Det här arbetet bidrar vi till så gott vi kan på nationell nivå, men i grund och botten har vi 21 regioner som har ett huvudansvar för att se till att man har en vård som är tillgänglig och av god kvalitet.
I det arbetet behöver både Camilla Waltersson Grönvalls och mina partivänner samt alla andra anstränga sig hårt så att köerna kortas.
Lena Hallengren (S):
Trots att frågan numera i huvudsak ligger hos socialförsäkringsutskottet har både jag och Acko Ankarberg Johansson, tillsammans med fler i den här kammaren, från första början varit väldigt engagerade i frågan. Det har verkligen varit en dialog och ett gott samarbete mellan departementet och regeringen och socialutskottet och riksdagen. Acko Ankarberg Johansson inledde med att beskriva bristerna i fråga om hur lång tid det kan ta och så vidare. Det är brister som vi också samtalade om.
Vi var medvetna om att vi fick göra vissa val. Man kunde gå via arbetsgivaren, som skulle kunna betala ut det snabbare men med de konsekvenser det får om man ska låta en arbetsgivare avgöra huruvida arbetstagaren tillhör en riskgrupp eller inte. Vi var medvetna om att ifall man inte skulle göra det skulle det i stället ta längre tid. Vi har alltså varit överens och medvetna om att det inte har varit det perfekta systemet men att det är ett viktigt system att få på plats. Jag kan inte i dag ställa ut löften om att vi ska ha en ersättning som gäller tills en pandemi är över.
Men vi är i dag i ett annat läge.
Lena Hallengren (S):
Med risk för att kanske ha övertolkat någon i de samtal vi hade var vi också överens om att vara hemma med en relativt låg ersättning på obestämd tid inte var något som någon föredrog. En arbetsgivare måste förändra situationen på arbetsplatsen. Man måste lösa situationen genom att ge möjlighet att arbeta digitalt. Annars måste man hitta andra vägar för att se till att det finns en plats på arbetsmarknaden som fungerar. Att vi ska ha den här ersättningen tills vi vet att vi har ett vaccin kan jag inte lova i dag.
Lena Hallengren (S):
Jag tackar Lina Nordquist för frågan. Jag utgår från att Lina Nordquist avser frågan om högspecialiserad vård och hur man ska kunna hitta sätt att koncentrera den till färre platser. Jag vill vara tydlig med att det inte är hur många områden som helst som man kan betrakta som högspecialiserade och koncentrerade till ett fåtal ställen. Det gäller verkligen att man börjar på de områden där man ser att de medicinska vinsterna verkligen är stora och där man behöver göra den koncentrationen för att kunna erbjuda bästa möjliga vård.
Det här är ett arbete som Socialstyrelsen ansvarar för. Vi har i dag inga planer på att ge några nya uppdrag, men det är klart att vi följer detta noggrant. Jag hör också vad Lina Nordquist framför här. Vi följer alltså frågan noggrant, men vi har inga nya uppdrag till Socialstyrelsen på gång.
Lena Hallengren (S):
Detta inlägg belyser hur komplex och fantastisk svensk hälso- och sjukvård är. Vi har en gemensam process där vi talar om en god och nära vård och hur vi ska utveckla den, så att människor snabbt och enkelt får tillgång till den vård de behöver i primärvården. Samtidigt ska hela vårdkedjan hänga ihop. Det är förstås också en särskild tid, med en pandemi, att sätta sig och göra den typen av ansökningar. Många sådana processer var redan igångsatta.
Vi får naturligtvis följa särskilt noggrant hur detta fortskrider, men det ska finnas både en god nära vård och en god högspecialiserad vård.
Lena Hallengren (S):
Jag tackar Pernilla Stålhammar för frågan. Pandemin förtjänar många frågor. Vi ska påminna oss om att den är pågående. Gruppen 70-plus och andra i riskgrupp är naturligtvis även fortsatt särskilt utsatta. Därför behöver vi ta ett gemensamt ansvar för att se till att hålla nere smittspridningen. Vad har vi då för verktyg framöver för att förhindra smittspridningen?
Dels finns förstås möjlighet att vidta de åtgärder som vi tidigare har haft, med besöksförbud inom äldreomsorgen, dels och framför allt skulle jag säga att vi ska fortsätta det arbete som vi nu ser effekterna av när det gäller till exempel Uppsala. Vi ska jobba med lokala föreskrifter och rekommendationer. Då kan det, precis som i Uppsalasituationen, handla om att man ska undvika att gå i butiker, undvika att åka kollektivt och undvika sociala kontakter med andra än dem i det egna hushållet.
Det gäller att ha den typen av starka rekommendationer till hela befolkningen, men kanske i begränsade områden där smittspridningen är som störst.
Lena Hallengren (S):
Tack, Carina Ståhl Herrstedt, för frågan! Det går inte säga annat än att det var ett fruktansvärt program. Det var verkligen förfärligt. Slutsatserna från min sida är nog i det här fallet inte så olika Carinas. Det handlar väldigt mycket om kompetensen hos personalen. En person som förstår sitt uppdrag skulle aldrig komma på tanken att hantera, bemöta eller ge omsorg till en person på det sätt som vi kunde ta del av.
Det är verkligen hårresande. Carina Ståhl Herrstedt frågar vad regeringen avser att göra. Regeringen arbetar såklart genom sina myndigheter. Det var ett viktigt uppdrag som regeringen gav till Socialstyrelsen så sent som i december 2019 om att se över hur kompetensen ser ut bland personalen på LSS-boenden. Man ska komma tillbaka till regeringen med förslag om vilka slags förändringar som kan vara lämpliga att göra och i vilken mån kompetensbristen hänger ihop med olika tvångs- och begränsningsåtgärder.
Det är dessutom otroligt viktigt att tillsynen fortsätter och att alla missförhållanden verkligen anmäls. Då kan vi ta tag i dem.
Lena Hallengren (S):
Tack, Jon Thorbjörnson, för frågan! Det är en förfärlig historia som rullas upp, där Sverige liksom många andra länder förekommer. Det är naturligtvis väldigt välkommet att Chile tar det här på så stort allvar eftersom det är de som sitter på merparten av dokumentationen och informationen. Även vi engagerar oss såklart i detta. Vi gör det genom att bistå den enskilde men också genom att bistå Chile med allt det material som man där kan tänkas behöva.
Vi har också anslagit resurser till Myndigheten för föräldraskapsstöd, MFOF. De ska både kunna ge ett stöd till de adopterade och kunna arbeta med att ge ett stöd inte bara vad gäller deras adoptionsprocess utan också för att bearbeta de trauman som de naturligtvis varit med om. Vi utesluter inte att vi också kommer att gå vidare, men vi har följt utredningen i Chile och behöver nog följa den ytterligare lite till.
Lena Hallengren (S):
Tack, Ann-Christin Ahlberg, för frågan! Om vi satsar på personalen och ger den bättre förutsättningar att verkligen ha rätt kompetens att utföra det svåra uppdrag som det innebär att vara undersköterska i äldreomsorgen blir också kvaliteten så mycket bättre. Det kommer att märkas av kollegorna, och det märks av dem som bor på ett äldreboende. Det kommer också att märkas av anhöriga. Det är ett väldigt viktigt arbete. Jag är också glad över att det inte "bara" är 2,2 miljarder. Det är väldigt mycket pengar.
Det motsvarar ungefär 10 000 personer som får möjlighet att på halvtid studera och på halvtid arbeta för att kunna bli undersköterska. Det utökas nu med ytterligare 1,7 miljarder. Det gör att det blir många fler än de 10 000. Nu kommer också första linjens chefer att kunna ingå i satsningen, vilket vi bedömer som väldigt angeläget. Jag ser också framför mig att man på olika sätt nu ser till att ge möjlighet för dem som har bristfälliga kunskaper att kunna ta del av satsningen.
Det gör man tillsammans fack och arbetsgivare på lokal nivå.