Ingela Nylund Watz (S):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret. Precis som Meeri Wasberg sade är det visserligen ganska långt och ordrikt men tyvärr ganska innehållslöst, i varje fall om man försöker att lite mer konkret få svar på de frågor som jag ställt i min interpellation. Socialministern slår förvisso fast i svaret - och det är bra - att det är av yttersta vikt att tillgången på vårdplatser motsvarar vad en god hälso- och sjukvård kräver. Det är som sagt bra.
Men under resten av svaret undviker socialministern att beröra den kaotiska situation som vi har sett och tvingats ta del av bland annat via mediernas rapportering under senare tid. Det handlar konstanta överbeläggningar, personal som ger uttryck för vanmakt och samvetsstress och signaler om att patientsäkerheten är hotad.
I stället ägnar socialministern större delen av sitt svar åt att rada upp ett antal åtgärder som den borgerliga regeringen prioriterat inom svensk hälso- och sjukvård. Det är nationell vårdgaranti, kömiljard, vårdval, öppna jämförelser och patientsäkerhetslagen. En del av detta är riktigt bra. Men det är inte riktigt det som jag efterlyste i frågorna i min interpellation. Fru talman! Det är just detta som är socialministerns problem i dagens debatt.
Jag vet inte om socialministern har följt de senaste månadernas debatt och tagit reda på hur allvarligt läget är både i Skåne och i Stockholm. Själv har jag för egen del bara genom att öppna morgontidningarna kunnat ta del av krisrapporter i stort sett dagligen. Så sent som förra tisdagen kunde vi, precis som Meeri Wasberg tidigare berättade, följa rapporterna från barnmorskornas demonstration utanför landstingshuset här i Stockholm.
Det vore väldigt märkligt om inte socialministern har uppmärksammat det. Det signalerar ändå att här krävs ganska kraftfulla insatser. Men socialministern hänvisar till sjukvårdshuvudmännens ansvar. Fru talman! Jag har själv varit landstingsråd i drygt tio år i ett hyggligt stort landsting som omfattar den kommun vi nu befinner oss i. Jag vet hur arbetsfördelningen ser ut mellan staten och sjukvårdshuvudmännen.
Jag är också väl medveten om, vilket socialministern hänvisade till i sitt svar, att staten kan använda morötter för att stimulera landstingen att gå i en riktning som regeringen anser var önskvärd. Det har skett med den tidigare regeringen. Det har skett med den nuvarande regeringen. Jag är säker på att det också kommer att ske med kommande regeringar framöver.
Det är uppenbart att sjukvårdshuvudmännen har stora problem. Bristen på vårdplatser är akut, och patientsäkerheten är hotad. Så sent som i dag kan vi se att läget inför sommaren är mycket oroande. I detta läge väljer socialministern ändå att passa för den besvärliga situationen och skjuta över hela ansvaret på landstinget.
Problemet för socialministern är att ansvariga politiker i landstingen och regionerna både i Skåne och i Stockholm inte heller tar sitt ansvar. I Stockholm fattas 500 vårdplatser. Ansvarigt sjukvårdslandstingsråd Filippa Reinfeldt flyr kritiken och skyller på andra.
Barnmorskorna utanför landstingshuset i tisdags blev nog inte så imponerade av att få del av att Moderaterna tycker att de borde kunna få träna på arbetstid när samhällsstressen redan pressar personalen till bristningsgränsen. Fru talman! Jag vill därför nu lite grann formulera om mina frågor till socialministern. För det första: Är det socialministerns uppfattning att det aldrig kan bli fråga om initiativ från regeringen om att säkra tillgången på vårdplatser i landet?
För det andra: Vad måste hända för att socialministern ska inse att systemet med rikssjukvård påverkas när berörda sjukvårdshuvudmän drabbas av allvarliga problem?