Carin Jämtin (S):
Jag hoppas att Rosita Runegrund ser i mitt svar men också i prioriteringarna i budgeten att vi går från ord till handling och har så gjort under några år. Vi har ökat anslagen till hiv/aids direkt till Globala fonden, UNAIDS och WHO men också till UNFPA och till relaterade områden i det multilaterala systemet. Vi har prioriterat det i det bilaterala samarbetet.
För några år sedan fick de svenska enskilda organisationerna i sina anvisningar från Sida skyldighet att redovisa vad de gjorde på aidsområdet och så vidare. Där inbegrips så klart kyrkorna. Det har gjorts mycket på det bilaterala men också på det multilaterala området under några år. Precis som Rosita Runegrund sade så måste alla aktörer finnas med - kyrkor, traditionella ledare och företag.
Jag har träffat flera svenska företag som gör ett jättespännande arbete med att ta till vara kunskaper i ett land där man är etablerad och ta med sig det till nästa land. Detta gör man för att de som är anställda i företagen ska få en dräglig tillvaro om de har blivit smittade eller för att de ska få information för att förhindra att bli smittade. Alla måste verkligen kunna finnas med på detta.
En del i det arbetet har varit att Sverige genom FN:s befolkningsfond, UNFPA, har öronmärkt ett litet bidrag för att ta fram ett riktat informationsmaterial till traditionella ledare men också till religiösa ledare i olika länder för att de ska arbeta med just kopplingen mellan sexualupplysning och hiv/aids-bekämpning.
Precis som Rosita Runegrund säger har ju traditionella och religiösa ledare en stor kraft i många samhällen när det gäller att påverka attityder. Mycket av det här handlar just om attitydförändringar. I det bilaterala arbetet är det självklart ute i de lokala Sidakontoren att hitta de aktörer i de olika länder som är möjliga agenter för att föra ut informationen om hiv/aids-bekämpning.
I vissa samhällen är det kyrkorna. I andra samhällen är det de traditionella ledarna och i ytterligare andra kanske det är de fackliga organisationerna eller företagen. Man måste hitta de rätta aktörerna i de olika länderna. Det finns många olika vägar att jobba med detta på. Jag glömde att svara på frågan om procenten till hiv/aids och SRHR i mitt förra svar. Det är fortfarande så att av hela det anslag som går till WHO går en del till aids.
Av hela det anslag som går till den globala fonden går en del till aids. Samma sak gäller i våra bilaterala samarbeten; en del är öronmärkt för aidsinsatser. En del går till insatser för att utbilda sjuksköterskor. Hur mycket av det vet vi går till aids? En del av sjuksköterskorna kommer med all säkerhet att jobba med aids, eller jobbar kanske redan i dag med de frågorna eller med frågor om sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. Det är alltså svårt att öronmärka. Vi gör det inte på något annat område.
Vi gör det inte när det gäller demokrati och mänskliga rättigheter, inte på jämställdhet generellt och inte på något annat område. Jag tror att det vore svårt att göra det på ett korrekt sätt på det här området. Däremot är det tydligt att anslagen - de anslag som är öronmärkta i förväg - ökar på de här områdena.
När det gäller bromsmediciner till lokalanställda på ambassader så hoppas jag att detta kommer att träda i kraft redan efter årsskiftet. Vi har kommit långt i förhandlingarna. Nu handlar det om barn till lokalanställda personer som har aids. Om barnet inte har aids men får en annan allvarlig sjukdom - hur långt ska då vår försäkring sträcka sig? Det är det som det handlar om.
Men vi är helt överens om att de lokalanställda och deras barn ska få bromsmediciner. Det handlar i stället om hur det hela ska gå vidare. Vi hoppas komma överens inom kort.