KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
Siffrorna talar sitt tydliga språk. Inkomstklyftan mellan män och kvinnor i Sverige har vuxit med drygt 17 000 kronor. För varje nytt jobbskatteavdrag som införs riskerar denna klyfta att växa ytterligare. Det är alltså inte lösningen på jämställdhetsproblemet. Tvärtom leder det till att problemen växer.
I den bästa av världar kan kvinnor som har ofrivillig deltid, och bara därigenom har svårt att försörja sig, gå upp i arbetstid. Men det är inte alla arbetsgivare som erbjuder heltid, och det är ett av problemen. Vi kan exempelvis se det inom den offentliga sektorn och inom handeln. Just inom offentlig sektor finns det många kommuner som inte erbjuder heltid.
Det har delvis att göra med kommunernas dåliga ekonomi när regeringen vältrar över kostnader på kommunerna. Men visst är det också så att politisk vilja kan ge resultat. Jag kan ta Malmö, som jag kommer från, som exempel. Där har man bestämt sig för att alla som är anställda av kommunen och som vill ha heltid ska få det, och man har nästintill lyckats med det. Det är någon enstaka kvar. Men det är en extrem förändring och förbättring.
Det visar att man kan med politisk vilja. Men detta är inom det offentliga upp till kommunerna och landstingen. Inom det privata kan man inte göra någonting åt det om man inte inför en lag om rätt till heltid. Det tror jag verkligen skulle kunna höja kvinnors inkomster och öka jämställdheten.
Jag vill säga en positiv sak som regeringen ändå har gjort, och det är att den har tagit mäns våld mot kvinnor på allvar och har satsat på det. Men regeringen har glömt två mycket viktiga delar. Den ena är kvinnors självförsörjning. Om man får sämre ekonomi blir man mer beroende av den man som slår en. Den andra är bostadspolitiken som har havererat. Om man inte har någonstans att bo riskerar man att tvingas stanna hos mannen. Det finns alltså mer att göra.
Hillevi Larsson (S):
Finansministern säger att vi vill hindra människor som har arbetat i sitt anletes svett från att få det bättre. Jag skulle i stället vilja säga att det är pensionärerna som har slitit i sitt anletes svett under hela sitt arbetsliv. Många pensionärer har börjat jobba redan i 13-årsåldern. Under hela sitt liv har de arbetat och slitit, och nu straffas de av regeringen genom pensionärsskatten.
Om det är några som verkligen har slitit så är det pensionärerna. Om det är några som verkligen får betala nu är det pensionärerna. Jag vill upprepa än en gång att pension är inget bidrag. Det är uppskjuten lön som löntagaren har avstått under hela sitt arbetsliv för att sedan få en bra pension. Självklart förväntar man sig då också en rättvis beskattning.
Huvudsyftet för oss handlar inte om sänkt skatt, vare sig för löntagare eller för pensionärer, utan det handlar om rättvis beskattning. Då ska lön och uppskjuten lön, som pension är, beskattas på samma sätt. Så gör man i andra länder, men just i Sverige gör vi inte det. Det är just detta som är problemet. En diskussion är om man ska höja skatten för löntagarna och sänka den för pensionärer.
Jag tror att man kanske hamnar någonstans mitt emellan, att man höjer skatten för dem som faktiskt har råd att betala - vi har många höginkomsttagare i det här landet som har råd med högre skatt - och sänker den för pensionärerna, men naturligtvis inte med lika mycket som jobbskatteavdraget, om man då kommer fram till en kompromiss. Men det som är det avgörande är att vi ska ha rättvis skatt. Det handlar inte om skattenivån som sådan.
När det gäller arbetslösheten låg den på 6 procent när regeringen tog över efter Socialdemokraterna. Nu ligger den på drygt 8 procent. Det är väldigt tydliga siffror på att det går åt fel håll.
Hillevi Larsson (S):
Jag blir lite förvånad när migrationsministern klumpar ihop mig med Sverigedemokraterna. Det är någonting som han själv har fått höra rätt mycket på senare tid: att han har närmat sig Sverigedemokraterna. I den fråga som jag tog upp nämnde jag att specialister var ett argument 2008 för att vi skulle öppna upp för arbetskraftsinvandring, oberoende av arbetsmarknadsbehovet.
Det är ett faktum att det argumentet användes i debatten. Att sedan inte alla förde fram det är naturligtvis en sak, men detta argument förekom faktiskt rätt mycket i den debatten.
Det var till och med så att det kom fram motargument mot detta utifrån risken för brain drain till exempel i Afrika, det vill säga att bland annat Sverige och andra rika västländer skulle suga upp de välutbildade specialister som de verkligen själva skulle behöva för att bygga upp sina egna länder. Det var alltså ett argument som förekom.
Jag har absolut ingenting emot att vi har en arbetskraftsinvandring där arbetsmarknadsbehovet styr, det vill säga det behov som finns på svensk arbetsmarknad. Men detta har man släppt, och det är ett stort problem som öppnar för lönedumpning där det inte blir behovet av kompetens inom områden där vi saknar arbetskraft som styr utan att drivkraften i praktiken blir att få ned lönenivåerna.
Det kan vi se nu med det utbredda missbruk som finns. Vi har också stora problem när det gäller bristande kontroll från svenska myndigheter. Det kunde annars vara ett sätt att åtminstone delvis råda bot på det här. Ett exempel är de au pairer vi har, utländska tjejer i svenska familjer, som utnyttjas mot regelverket som billig arbetskraft dygnet runt.
Där kan bara arbetsgivaren eller au pairen själv anmäla missförhållanden. Arbetsmiljöverket kan inte göra inspektioner på eget bevåg. Det är en sak vi skulle kunna ändra, bara som exempel.
Hillevi Larsson (S):
Precis som Eva-Lena Jansson säger ökar anvisningarna till fas 3, trots riksdagsbeslutet för ett och ett halvt år sedan att stoppa anvisningarna till fas 3. Det har ju inte blivit bättre. Det är inte fler som går till arbete i dag. Det är till och med så att man kan säga att villkoren för dem som är i fas 3 har försämrats.
Det senaste året har andelen som inte får ersättning från Arbetsförmedlingen ökat med 40 procent. Det är alltså de som inte får aktivitetsersättning utan som är hänvisade till försörjningsstöd. Det här är en allvarlig utveckling, och ministern svarar inte på frågan vad regeringen gör för att bekämpa den utvecklingen. Man kan koppla det som händer också till försämringarna i arbetslöshetsförsäkringen.
Det är allt färre som kvalificerar sig, och därmed faller de över till försörjningsstöd. Det blir ganska orimligt när ungefär var tionde i fas 3 nu ska arbeta heltid inom fas 3 samtidigt som de får försörjningsstöd. Försörjningsstödet är inte anpassat efter längre tids arbetslöshet. Det handlar om långtidsarbetslösa i detta fall.
Det blir väldigt svårt att klara vardagen en längre tid. Det är också en hel del merkostnader när man arbetar heltid, vilket deltagarna i fas 3 de facto gör. Ett exempel är resekostnader. Bussbiljetter fram och tillbaka till fas 3-anordnaren kan kosta flera hundra kronor per månad.
Det är ingenting som försörjningsstödet täcker, och det blir genast problem i ekonomin för den enskilde. Försörjningsstöd innebär på många håll mycket administration för den enskilde. Ett exempel är att socialförvaltningen i mina hemtrakter varje månad begär in kvitton för allting som den enskilde som får försörjningsstöd handlar.
Vartenda kvitto ska redovisas. Det är en stor administration oavsett vem det gäller, men om man dessutom ska arbeta inom fas 3 på heltid blir det en hel del merarbete som ska göras.
Om man skulle få en tillfällig anställning eller deltidsarbete - det är dess värre inte många som får det inom fas 3, men några enstaka lyckas få det - betyder inte det per automatik att man får lön och kan leva som vem som helst. Om man inte får en lön som man kan försörja sig på räknas det av krona för krona på socialbidraget.
Det innebär att man fortfarande har hela administrationen med kvitton att redovisa. Man får inte heller bättre ekonomi. Det är väldigt betungande för många människor. I januari bestämdes det att arbetstiden ska utökas för dem som deltar i fas 3.
Tidigare skulle man vara på plats hos sin anordnare minst 32 timmar per vecka. Nu har det utökats till 40 timmar per vecka, och man ska vara på plats mellan 8.00 och 17.00 varje vardag.
Det innebär, förutom att det blir ännu svårare att sköta administrationen för dem som har försörjningsstöd vid sidan om, att det är ett allvarligt hot när det gäller möjligheten att söka arbete och få utbildning. Regeringen har inte gett något svar på hur man ska lösa den ekvationen. Det är upp till anordnarna att lösa detta. Jag tycker att det är helt orimligt. Hur ska man kunna utbilda sig samtidigt som man sitter hos fas 3-anordnaren?
Det här drar åt helt olika håll, och det ökar inte chansen att få jobb - tvärtom.
Hillevi Larsson (S):
Jag tycker att det är väldigt intressant att vi nu får ett besked från ministern att man ska kunna söka jobb och man ska kunna utbilda sig. Men det har ju gått ut ett dekret till alla som är i fas 3 att de ska vara på plats 8.00-17.00 varje vardag.
Det är minst 40 timmar i veckan som gäller, och det blir då helt upp till anordnarna att se till att man kan få utbildning och söka arbete. Redan i dag har det varit ett problem att kunna få utbilda sig samtidigt som man går i fas 3, och det här problemet förvärras och förstärks ytterligare. Det har varit bristande kontroll över anordnarna.
Det har inte fungerat i praktiken, och risken är att de här problemen nu förvärras när det är upp till anordnaren. Det är ju inte upp till Arbetsförmedlingen, utan det är upp till anordnaren att se till att man kan söka arbete och utbilda sig. Det finns de som har hört av sig till Arbetsförmedlingen som inte är nöjda med sin fas 3-anordnare, men det finns ingen som helst garanti att man får byta anordnare eller att man får komma till någon som är bättre.
Man kan riskera att komma till en ännu sämre anordnare. Det finns exempel, som hos Jobbfabriken, som av de flesta uppfattas som totalt meningslösa arbetsuppgifter. Hela det företaget finns till enbart för att få lägga beslag på de här 5 000 kronorna per fas 3-arbetslös, och det företaget går med vinst. De vinner på fas 3, men de arbetslösa förlorar på det och blir allt fattigare och mer förnedrade.
Hade det varit så att det fungerade, att långtidsarbetslösheten minskade, att människor i fas 3 fick arbete, då hade det varit någon vinst med det, men så ser inte verkligheten ut. Det mest skrämmande är ändå att regeringen fullständigt struntar i riksdagens beslut. Oavsett vad man tycker om riksdagens beslut ska faktiskt regeringen följa riksdagens beslut och stoppa anvisningarna till fas 3, vilket regeringen inte har gjort.
Hillevi Larsson (S):
Flyktinglägren är några av de mest välorganiserade i hela världen. De har inte varit tillfälliga, vilket flyktingläger bör vara. Sedan nästan 40 år tillbaka utgör de en permanent bosättning för en stor del av Västsaharas befolkning. Men man har ändå lyckats hålla ned svälten och organisera lägren så att biståndet har delats rättvist.
Alla familjer har fått ungefär lika mycket så att de kan klara situationen. Trots att lägren är så välorganiserade som de är råder nu kris. När biståndet skärs ned till en tillräckligt låg nivå blir det en skriande brist och kris. Det allvarligaste hotet just nu är undernäringen hos barnen. De senaste siffrorna är från 2010, och de visade att det fanns 8 procent undernärda barn.
Bara något år dessförinnan var 18 procent undernärda. Mycket tyder på att undernäringen har ökat betydligt sedan dess. Såsom situationen ser ut nu kan vart femte barn återigen vara undernärt. Vi talar om undernäring till den gräns att barnen riskerar att dö. Här skulle matbistånd vara välkommet, inte minst från svensk sida.
Det skulle inte krävas så mycket. Med en ganska liten insats kan undernäringen pressas tillbaka. Precis som Hans Linde sade stoppas nu matprojektet - att barnen får frukost i skolan - på grund av att resurserna inte räcker till. Det är en tragisk utveckling där Sverige kan vara med och vända utvecklingen genom att vi skickar bistånd i samarbete med organisationer och att vi uppmanar andra, inte minst EU-länder, att hjälpa till.
Vi kan med små medel göra mycket i den akuta situationen.
Hillevi Larsson (S):
Inte heller jag kan förstå hur det förslag som Barnombudsmannen för fram på något sätt skulle kunna skada barnen. Det är tvärtom. Det som händer i en situation där den ena föräldern dödar den andra är att den förälder som har dödat inte kommer att vara med barnen direkt efter mordet.
Den föräldern tas om hand av rättsväsendet, och i de flesta fall släpps personen i fråga inte ut utan avtjänar ett fängelsestraff - kanske under flera år. Det handlar inte om någon dramatik för barnen där de rycks ur armarna på sin mor eller far i den akuta situationen. De tas ändå om hand av en fosterfamilj medan rättsprocessen har sin gång.
Därför är det inte alls till nackdel för barnen att man till exempel i socialnämnderna ser över vårdnaden. Precis som Agneta Luttropp säger betyder det inte automatiskt att den förälder som har dödat förlorar vårdnaden, även om det kommer att bli följden i de allra flesta fall. Men det kan finnas undantagssituationer. Därmed förstår jag inte på vilket konkret sätt barnen skulle missgynnas och drabbas av detta.
Däremot kan vi se att dagens system drabbar barnen. Dels finns situationen där vårdnaden kanske aldrig ifrågasätts, dels kan det dröja flera månader eller till och med år innan vårdnaden ifrågasätts. Under den tiden utövar papporna - det är ju i de flesta fall män det handlar om - en press inifrån fängelset där de styr över barnens liv. Det är långt ifrån alltid till barnens bästa.
Det finns situationer där barnen hindras att få psykologhjälp. Det har förekommit att barn inte har fått åka utomlands för att pappan vägrar skriva under, och barnet måste ha vårdnadshavarens tillåtelse för att få åka. Det finns fall där han har sett till så att hans mamma har fått barnbidrag i stället för fosterfamiljen. Jag ser alltså inga skäl att inte genomföra det här förslaget.
Hillevi Larsson (S):
Nej, allt är naturligtvis inte becksvart. Det är otroligt duktig och engagerad personal på många håll. Det är därför det är extra frustrerande för dem att de inte fullt ut kan göra sitt arbete för att resurserna inte räcker till. Det vi tar upp här är inte att allt skulle vara dåligt överallt.
Men i jämförelse med hur det var för bara ett par decennier sedan, på 80-talet, kan man se en utveckling som stadigt går bakåt, med större grupper, mindre personal och mindre satsningar på verksamheten. De här signalerna är det viktigt att vi fångar upp. Allt inom politiken är prioriteringar. Regeringen har prioriterat ett skatteavdrag för privat läxhjälp.
Då kan jag känna att det är extra viktigt att göra satsningar som kommer alla barn till del, inte bara de barn vars föräldrar har råd att hyra in hjälpen. Det skulle till exempel kunna vara en utveckling av fritidshemmens verksamhet genom att man satsar mer resurser på dem, så att de både kan främja barns utveckling allmänt och kanske även kan hjälpa till med läxorna.
När barnen kommer hem på kvällen är det inte alla föräldrar som har förutsättningar att hjälpa dem med läxorna, och då är risken att de barnen halkar efter. Detta skulle fritidshemmen kunna bidra med. Som en del av verksamheten skulle de kunna erbjuda läxhjälp för att alla barn ska kunna hänga med i skolarbetet. Fritidshemmen är naturligtvis inte samma sak som skolan eller förskolan, men det är ändå en viktig del av dagen för de barn som går där.
I stället för att upplevas som en stökig och stressig miljö skulle det kunna vara ett väldigt viktigt komplement till skolan. Ytterligare en utveckling av det här vore att erbjuda alla barn plats på fritidshem, även de barn vars föräldrar är arbetslösa, är föräldralediga eller lever på försörjningsstöd. Jag tycker att vi ska satsa på detta. Kommunals rapport innehåller flera bra förslag som jag hoppas att regeringen tar till sig.
Hillevi Larsson (S):
Det är precis som Krister Örnfjäder säger. Dessa människor hamnar i en utpressningssituation där det gäller att rädda vad som räddas kan. Det är bättre att ändå få ihop lite lön så att man kan bekosta hemresan och kanske delvis köpa tillbaka huset som man belånade hos banken för att kunna göra resan. Då väljer man ofta det alternativet.
Det andra alternativet, att stanna tre månader i Sverige och söka jobb, ger inga som helst garantier att man får ett jobb. Det finns inga garantier om uppehåll medan man söker jobb. Man måste ju ha någonstans att sova och något att äta. Om man inte kan språket, hur ska man då söka jobb? Det är svårt nog för många arbetslösa svenskar. Det finns inga garantier att få arbete.
Det var ju arbetserbjudandet från arbetsgivaren som var länken för att komma till Sverige. Man visste att det fanns ett konkret jobberbjudande. Att man har tre månader på sig innebär inget fullgott skydd. När det gäller de rumänska bärplockarna stämmer det att det är inom Europa, och det är ett annat system. Det visar dock att det finns ett stort problem på svensk arbetsmarknad.
Det är inte bara tredjelandsmedborgare som utnyttjas på detta sätt utan även människor i Europa. Skillnaden mellan migrantarbetare och svenska arbetstagare med avtal som tecknas inom landet är att även om man under vissa omständigheter kan förhandla om avtal har svenskarna inte sålt allt de har och pantsatt sin bostad för att komma till Sverige.
Det är i sig en situation som gör migrantarbetarna utsatta och ökar risken för att de ska bli utnyttjade. Jag tycker att samma regler ska gälla alla.
Hillevi Larsson (S):
I nio kommuner av tio har försörjningsstödet ökat. Det hänger nära samman med arbetslösheten i vårt land och med nedskärningarna inom a-kassan och Försäkringskassan. Det har gjort att många har hamnat utanför systemen. Det är ett hårt tryck på kommunernas ekonomi.
Det går ut över såväl personalen som jobbar inom socialtjänsten som över de hjälpbehövande människorna. I Malmö, som jag kommer från, är det ett extremt tryck. Man har kunnat se, inte bara i Malmö, att trycket ökar också när det gäller välgörenhet. När socialtjänstens resurser inte räcker till söker man sig till välgörenhet.
Kyrkan delar ut matpaket. Man söker stipendier. Det har varit en möjlighet för familjer där barnen inte har fått glasögon, vilket de inte får inom socialtjänsten överallt i Sverige. Man får söka och hoppas få det. Det är ett skriande behov.
Kostnader som tidigare har legat på staten som a-kassa och sjukförsäkringar skjuts nu över på kommunerna i form av försörjningsstöd. En annan sak är bostadsbristen. Det byggs tyvärr alldeles för lite. Inom socialtjänsten behövs framför allt hyresrätter.
Det byggs för lite, och det lilla som byggs har höga hyror. Det sker också ombildningar. Det har blivit lättare att ombilda från hyresrätt till bostadsrätt. Därför krymper bestånden. Socialtjänsten har ett tak för hur mycket hyra man betalar. Jag tror att det ligger mellan 4 500 och 5 000 kronor.
Jag hörde häromdagen ett exempel. Det var en kvinna som hade fått hyreshöjning. Hyran gick från drygt 5 000 till 6 600 kronor. Hon gick till socialtjänsten och sade: Vad ska jag ta mig till? De svarade: Vi är villrådiga. Vi har regler som vi måste följa för att inte spränga budgeten totalt.
Rådet är att försöka hitta en ny bostad. Hur gör man det på en bostadsmarknad som redan är trängd? Om man har ett jobb kräver många hyresvärdar att man ska tjäna minst dubbelt så mycket som hyran är; många kräver till och med tre gånger så mycket som hyran är. Den som har försörjningsstöd är väldigt svag på hyresmarknaden. Det är inte många hyresvärdar som vill ta in dem.
Då står man där. Vi kan se att hemlösheten är stor. I Malmö är drygt 900 personer hemlösa. Alla sover inte utomhus. Det är betydligt färre som gör det. Men hemlös är man om man inte har en fast adress att bo på utan flyttar runt och bor på hotell eller hos bekanta.
Dessa hotell kostar en del, och det kan faktiskt vara fråga om ganska dåliga hotell. Det är alltså inga lyxhotell. Men det kostar betydligt mer i längden att ha människor på hotell. När barn drabbas av hemlöshet är det orimligt att de ska behöva bo på hotell. Detta äter också upp socialtjänstens budget.
Därför behöver vi även en bostadspolitik där vi kan satsa på att bygga mer och att även renovera alla nedgångna lägenheter där till exempel barn tvingas bo i mögel och bland kackerlackor. Det är alltså ett stort problem, men jag är glad att vi tar upp det här i dag.
Hillevi Larsson (S):
Det är många kommuner som har höjt skatten - till och med borgerligt styrda kommuner där det sitter långt inne att höja skatten. Det visar att många kommuner är hårt pressade. Det har inte bara med arbetslösheten att göra utan även med att staten har övervältrat kostnader på kommunerna, inte minst från sjukförsäkringen och a-kassan som numera är försörjningsstöd.
Vi kan också se att det är bra att regeringen har en ambition och inte bara säger att det är kommunernas ansvar. Man har ändå en ambition att göra vad man kan och ta sitt ansvar. Tyvärr har det inte fungerat så bra hittills. Om man tar sociala stödinsatser till missbrukare som exempel är det tyvärr många missbrukare som inte får stöd eller får väldigt dåligt stöd.
Det finns forskning som visar att det ökar möjligheten att leva och leva ett bra liv att man får detta stöd. Det gäller oavsett om man får behandling med läkemedel vid sidan om. Det behövs mycket mer sådant. Det är som vanligt de som är svagast som är på botten, och det är där de största nedskärningarna syns. Jag skulle alltså önska att man tog tag i detta.
Vi kan jämföra med Caremaskandalen, där regeringen nu har kommit med en massa kvalitetssäkringsarbete för att försöka förhindra att det händer igen. Sedan är frågan om Carema mycket större än så, men det är ett exempel. Man skulle faktiskt kunna göra likadant med socialtjänsten - kvalitetssäkra verksamheten. Det är omodernt på många håll, och personalen har inte de resurser de behöver. Det är även alldeles för lite personal på många håll.
Det har att göra med hur mycket kommunerna får. Att öka statsbidragen och förändra inom a-kassan, sjukförsäkringen och bostadspolitiken - allt detta skulle gynna de anställda inom socialtjänsten. Det skulle också öka möjligheten att få högre lön om kommunerna får mer pengar.
Hillevi Larsson (S):
Det man nu frågar sig inom musiklärarutbildningarna är vad som gäller för den utbildning till musiklärare med inriktning på högstadiet som ansökningstiden till gick ut i går. Är det de gamla reglerna som ska gälla, alltså att eleverna tvingas läsa tre ämnen, eller är det den nya utbildningen som nu föreslås från ministern?
De som nu lägger upp utbildningarna undrar ju om de ska göra det enligt det gamla systemet eller det nya. Risken är att det fåtal som går den här utbildningen - de är väldigt få, men ändock - känner att de har kommit i kläm om de nu läser den gamla utbildningen, som de flesta elever inte upplever som lika fördelaktig. Man har kunnat se att det är väldigt få sökande enligt det gamla systemet.
Man har också kunnat se att av det fåtal som går musiklärarutbildning med inriktning mot högstadiet är det flera som har aviserat att de vill hoppa över till musiklärarutbildningen med inriktning mot gymnasienivå. Då slipper de nämligen läsa tre ämnen samtidigt som de får behörighet att undervisa på högstadiet. De som läser utbildningen med inriktning mot högstadienivå får däremot inte behörighet att undervisa på gymnasienivå. Jag tror att många söker dessa svar i dag.
Det gäller både dem som är ansvariga för musiklärarutbildningarna och de elever som har sökt utbildningen till musiklärare på grundskolenivå. Det kan till och med vara så att en del av dem som har aviserat att de vill hoppa av musiklärarutbildningen med inriktning mot grundskolenivå och i stället hoppa in i utbildningen med inriktning mot gymnasienivå nu ändrar sig om de får läsa enligt det nya systemet.
Jag har fortfarande frågan om den utbildning som nu kommer att börja ska ske enligt det gamla eller det nya systemet.