Åsa Lindestam (S):
Tack, ministern! Det här verkar bli en riktigt härlig försvarsdebatt. Det ser jag verkligen fram emot. Jag skulle vilja börja med att formulera mig så här: Varför i hela friden går ÖB ut och vill sänka kraven på soldaterna inför GMU?
Vad finns det för orsak över huvud taget att ta till ett så pass drastiskt grepp när vi får höra här i kammaren och se när vi läser i tidningarna om försvarsministerns uttalanden att allt går bra och att det är många sökande på varje tjänst? Varför gör då ÖB en sådan sak? Jag tror att vi alla vill värna försvaret. Jag tror att vi alla känner starkt för att vi ska ha ett bra försvar.
Men vi socialdemokrater har länge påpekat de här bristerna i personalförsörjningssystemet. Vi har pekat på de tillfälligt anställda, att de interimskontrakt som de skriver på inte är giltiga. Och jag har träffat ett antal arbetsgivare som har personer anställda som önskar vara tillfälligt anställda i försvaret, och arbetsgivarna är väl inte jätteglada åt att ge ledigt.
När jag däremot frågar dem som vill vara tillfälligt anställda säger de att det inte är något krångel med arbetsgivaren; de får ledigt. Men jag tror att det behövs någonting mer. Det behövs ett lagstöd för att det här ska gå i lås. När vi socialdemokrater gjorde vår resa norröver och tittade på hur det såg ut träffade vi ett stort antal personer, i alla befattningar, som beskrev livet just nu inom Försvarsmakten.
Vi pratade om vakanta tjänster, och det fanns ett stort antal vakanta tjänster inom försvaret. Man hade resonerat mycket med Norge, och man hade insett att Norge kanske hade både lösningar och frågetecken inför framtiden för sitt försvar.
Men slutsatsen var ändå att man skulle leva med ett stort antal vakanta tjänster hela tiden, kontinuerligt, att det var så framtiden skulle se ut med tanke på hur vi gör just nu. Det är lite skrämmande. Då har vi inte full kapacitet hela tiden. Vi pratade också med många soldater som hade gått igenom GMU och nu höll på att jobba.
Alla utom en som jag träffade sade att de ställde upp i ett till två år. Någon sade: Det blir kanske också en utlandstjänstgöring. Det skulle faktiskt också sitta bra. Men i övrigt sade de att de ställde upp i ett till två år. Sedan tänkte de göra någonting helt annat. Det är också lite oroande. Hur kan vi locka dem att stanna kvar? Självklart ställde vi också den frågan.
Då sade de: Ja, vad ska jag tjäna på det här? Man nämnde lönen, förstås. Den var väldigt låg, tyckte man. Man nämnde också att man ville ha någon form av gratifikation. Men det var nog ingen av dem som jag träffade som på fullt allvar sade: Gör ni så här kommer vi att stanna. Men man hade önskemål. De sänkta utbildningskraven tycker jag är förfärliga.
Det är alltså fattigpojkarna, som gick ut i krig, som vi ska återinföra. De som inte klarar någonting annat ska gå in i försvaret. Jag tycker att vi ska ha höga krav på dem som ska jobba inom försvaret. De ska veta hur de ska göra i många olika situationer och känna en stolthet inför det yrke som de väljer. De kommer att ställas inför svåra situationer som kräver både reflexion och mognad. Så har vi haft det hittills i försvaret, och så vill jag att det ska fortsätta.
Hur ska vi göra för att det här ska lösa sig på bästa sätt?