KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Nilsson (L):
Timmen är sen, men sällan har det känts så angeläget att debattera jämställdhet som i dessa dagar när vi fortfarande bearbetar dokumentären om Josefin Nilssons liv. Hon levde med en man i offentligheten som utsatte henne för både fysisk och psykisk misshandel, men offentligheten valde att blunda, valde att vända bort blicken.
När vi ser tillbaka säger vi: Hur kunde vi inte göra något? Varför reagerade inte massmedierna, opinionen, mannens arbetsgivare och så vidare? Det här hände 1997-1998, för drygt 20 år sedan. Det är länge sedan men ändå alldeles nyss.
Vi kan argumentera att vi inte förstod, att vi inte visste bättre, att metoo kom först långt senare. Men Sverige 1997 var definitivt ett land som höll jämställdhetsfanan högt, ett land som gärna talade eller kanske snarare predikade om vikten av jämställdhet i bistånd och vikten av jämställdhet i internationella samarbeten.
Och vi hade redan infört den första pappamånaden. Visst är det länge sedan, men tanken dröjer kvar att våra handlingar inte svarade upp till självbilden av oss som ett föregångsland i jämställdhetsfrågor. Vi kan inte vrida historien tillbaka.
Men vi kan lära av historien, och det måste vi göra i frågor som rör mäns våld mot kvinnor men också i andra frågor som rör jämställdhet och diskriminering.
Jag vill inte att någon annan ska stå i den här talarstolen om 20 år, ungefär som vi gör nu, och säga att vi inte förstod omfattningen av till exempel hederskulturen i Sverige 2019.
Det är en av anledningarna till att Liberalerna har motionerat om ett sjätte jämställdhetspolitiskt mål som just syftar till att synliggöra jämställdhet i integrationen. Fru talman! Hbtq-personer är fortfarande människor som löper större risk än andra att utsättas för diskriminering och inte få sina rättigheter tillgodosedda.
En strategi kan inte minst så här dags på dagen låta torr och tråkig, men rätt implementerad kan den vara alldeles underbar. Faktum är att strategier ligger till grund för det arbete som görs från statens sida. Den nationella strategin för lika rättigheter och möjligheter oavsett sexuell läggning, könsidentitet eller könsuttryck, som togs fram under alliansregeringen, behöver uppdateras.
Vi vill därför att en ny nationell hbtq-strategi tas fram för fortsatt arbete för lika rättigheter. Vilka är det som ska agera mot våld, trakasserier, hederskultur och diskriminering om inte vi som befinner oss i den här byggnaden? Det är här som ansvaret finns. Det är här som ansvaret ska utkrävas.
Avslutningsvis: Vi står bakom alla Liberalernas reservationer, men för att spara tid yrkar jag bifall bara till reservationerna 3 och 9.
Maria Nilsson (L):
Tack, Ali Esbati, för frågan! Jag vet att du är mycket kunnig på området. Men man måste väl säga vi kommer från väldigt olika ideologiska bakgrunder, och det skiner nog igenom i din fråga liksom i mitt svar. Till skillnad från Ali Esbati håller vi i Liberalerna EU väldigt varmt och väldigt högt. Jag värjer mig lite mot detta med att ställa arbetare mot arbetare.
Det är absolut inte det vi gör, även om jag vet, fru talman, att Ali Esbati uppfattar det så. Det vi vill göra är att säkra den fria rörligheten i Europa. Byggnadssektorn, till exempel, skriker efter arbetskraft. Vi behöver säkerställa den. Men denna typ av begränsningar gör att vi inte kan göra det.
Maria Nilsson (L):
Ali Esbati oroar sig för att jag oroar mig över hans upplevelser. Jag oroar mig ganska mycket när Ali Esbati säger att det faktiskt är så. Det skulle betyda att det finns en objektiv sanning som Ali Esbati sitter inne med och som vi andra inte riktigt har kommit fram till. Det ställer jag mig ganska tveksam till.
Det största problemet i dag när man besöker olika företag är kompetensbrist. Oavsett vilken bransch, oavsett vilka företagare är det kompetensbrist. Vi måste göra allt vi kan för att kompetensförsörja de företag som finns i Sverige.
Då ska vi inte sätta upp onödiga hinder som gör att man inte kan ta hit fler arbetstagare från andra delar av EU så att välståndet och tillväxten ökar. Det är precis av den anledningen som vi lägger fram det här förslaget. Ja, vi är varma EU-vänner. En fundamental del av EU-gemenskapen är den fria inre rörligheten.
Det är precis därför vi anser att just den här delen är så viktig.
Maria Nilsson (L):
Det här är min första interpellationsdebatt. Jag ska försöka att hålla mig på mattan. Jag tackar statsrådet för hennes svar på min interpellation. Låt oss först slå fast att romsk inkludering är en fråga som eventuellt med något undantag borde sakna politisk oenighet.
Det är heller inte min avsikt att skapa en sådan oenighet här i dag. Herr talman! Det oroar mig att nästan en tredjedel av tiden i den 20åriga strategin har gått, och det finns fortfarande så mycket kvar att göra. Det är oroande att så mycket fortfarande baseras på projekttankar och att det finns så lite långsiktighet.
Det är oroande att inte kommunerna verkar ta arbetet med romsk inkludering på allvar om inte staten hela tiden skjuter till pengar. Det är oroande att myndigheterna gömmer sig bland fina ord i långa rapporter, men det är svårt att se om det har skett någon konkret förbättring. Herr talman!
Få har på samma sätt som romer varit utsatta för systematisk fördrivning, hat, hot och diskriminering. Den svenska staten har gång på gång varit medverkande i övergreppen mot romer. Fram till 1959 var det inte tillåtet för romska barn att gå i skola.
Det var samma år som romer fick rösträtt. Fru talman! Innan jag fick förtroendet som riksdagsledamot i höstas jobbade jag med frågor om antiziganism på bland annat Forum för levande historia. Jag har fått höra många berättelser om utanförskap och diskriminering. Det finns några berättelser berör alldeles extra.
Det är berättelser där romer vittnar om hur de gömmer sin romska identitet för att få ett jobb och behålla ett jobb. Att inte kunna säga vem man är eller vilken bakgrund man har är inte värdigt ett Sverige år 2019. Det kallas antiziganism, och den är utbredd.
Den romska strategin innehåller flera olika inriktningar. Det är fokus på kommunalt arbete, först via pilotkommuner och sedan via det som kallas utvecklingskommuner. Det är fokus på myndigheter som har fått regeringsuppdrag, till exempel Boverket, Arbetsförmedlingen, Diskrimineringsombudsmannen, Skolverket, Socialstyrelsen och så vidare.
Det finns också ett tematiskt fokus på boende, arbetsmarknad, hälso- och sjukvård, skola, civilsamhälle och jämställdhetsperspektiv. Strategin för romsk inkludering är en utmärkt grund att stå på. Men när vi har sett de första sex sju åren av arbetet är frågan om det är tillräckligt.
Det gäller framför allt om staten, regering och riksdag, är tillräckligt tydlig och tillräckligt uppfordrande i att kommuner och myndigheter måste agera. Fru talman! Statsrådet skriver i sitt interpellationssvar att frågan om romsk inkludering är prioriterad för regeringen. Det låter bra; jag delar synen på detta. Men mina första frågor till statsrådet måste bli: På vilket sätt är den prioriterad?
Hur märks det, och hur kommer det att märkas?
Maria Nilsson (L):
Tack, statsrådet, för svaret! Jag vill börja med att stanna lite grann vid det som statsrådet säger om mål och riktlinjer för kommunerna för deras minoritetspolitik. Det är jättebra; jag har inga invändningar där.
Men problemet uppstår när vi ska ta ett steg vidare och de fina målen och inriktningarna faktiskt ska resultera i något konkret som skapar förbättringar för de romer som bor i kommunen.
Jag kan inte jämföra, men det har gjorts ett stort antal uppföljningar, nulägesanalyser, utvärderingar och följeforskningsinsatser av just romskt inkluderingsarbete. Jag är medskyldig till några av dem.
Men jag kan med bestämdhet säga att jag inte tror att det är en ytterligare utredning eller analys som kommer att leda fram till konkreta förbättringar. Det är där jag kan känna en viss frustration.
Hur ska vi ta detta från de fina målen och de fina rekommendationerna i alla rapporter till att leda fram till konkreta förbättringar för dem som berörs av detta? Min ena fråga till statsrådet är därför: Hur går man från de fina orden till de konkreta handlingarna?
Statsrådet nämnde romsk delaktighet. Det är otroligt viktigt. I länsstyrelsen årsrapport för 2018 framkommer att man i strategin ytterligare behöver stärka den romska delaktigheten och det romska inflytandet. Där är frågan: Vad gör statsrådet för bedömning av hur man ska kunna göra detta? Vilka förslag skulle man kunna tänka sig?
I samma rapport lyfter man fram vikten av romska medier som en kanal för att nå romer. Specifikt nämns bland annat É Romani Glinda. Under våren kom dock beskedet att É Romani Glinda kommer att läggas ned på grund av brist på resurser.
Det är oroväckande att inte denna kanal kommer att finnas kvar när länsstyrelsen omnämner den som viktig. Fru talman! Fortsättningsvis nämns i interpellationssvaret de goda erfarenheterna från verksamheten med brobyggare.
Jag delar helt och hållet statsrådets analys att brobyggarna har varit mycket viktiga, inte minst för tilliten mellan den romska minoriteten och företrädare för majoritetssamhället. Samtidigt finns det utmaningar i arbetet med brobyggare. Vi vet att det är få sökande och att studietakten i kombination med att man ska jobba reguljärt i sin hemkommun är oerhört betungande.
Det är inte alla som klarar utbildningen, och det är som sagt få som söker till den. Jag tror att vi behöver titta på hur man ska kunna göra brobyggarutbildningen bättre och mer tillgänglig för romer.
Maria Nilsson (L):
Statsrådet pekar på viktiga delar här. Jag vill skicka med någonting inför ert fortsatta arbete. Det första är: Ta till vara de erfarenheter som gjordes under pilotkommunsarbetet! Det gäller de metoder och strategier som de fem pilotkommunerna var med och tog fram. Redan efter ett år kunde man titta på vad som fanns kvar i pilotkommunerna.
Det var ganska tveksamt, för mycket arbete var uppbyggt kring enskilda personer och kring enskilda statsanslag som kom just under pilotkommunstiden. Gör inte om det misstaget vad gäller utvecklingskommunerna! Det skulle jag vilja skicka med statsrådet.
Det andra är: Det låter väldigt bra att vi måste gå från ord till handling och göra orden mindre fluffiga och mer konkreta. Jag hoppas att vi under kommande år verkligen får se exempel på det.
Vi behöver nog inte fler analyser eller utredningar, utan vi behöver konkret arbete som faktiskt når fram till den målgrupp som det här arbetet ska nå: den romska minoriteten.
Mycket av det som jag har sagt här har vi tagit upp förut, men när det går så sakta och när utvecklingen ibland upplevs gå bakåt snarare än framåt finns det behov av att politiker och regering visar handlingskraft och visar vägen. Fru talman! Det handlar om inflytande.
Det handlar om tillit till ett samhälle som oftast svikit. Men mest av allt handlar det om mänskliga rättigheter - grundläggande mänskliga rättigheter.
Maria Nilsson (L):
Jag vill i likhet med vad min kollega, Fredrik Christensson, tidigare gjorde rikta mig till alla studenter och lärare på högskolor och universitet runt om i Sverige.
Ni är verkligen helt fantastiska som arbetar vidare men på ett annat sätt under de extraordinära omständigheter som vi befinner oss i just nu. Jag vill också säga något till dig som är student på ett program och inte vet hur det blir med praktik och med lärare som är ovana vid att hantera distansundervisning på digitala plattformar.
Det är svårt och osäkert just nu. Men vårt samhälle har visat att vi klarar av stora påfrestningar, och vi kommer att klara av även denna. Vi kommer dock att behöva bepansra oss med både tålamod och flexibilitet inför kommande månader. Fru talman!
Arbetet med forskningspropositionen fortgår under våren, där Liberalerna deltar i samtal med regeringen kring utformningen av kommande proposition. Sverige ska fortsatt vara en stark, och inte bara stark utan en av de mest framgångsrika nationerna inom forskning, utveckling och innovation.
Jag skulle vilja säga några ord generellt, och det handlar främst om Liberalernas syn på kvalitet. Vi vill stärka kvaliteten ytterligare genom hela utbildningskedjan, från ungdomsskola till högskola och forskning.
De högskoleutbildningar eller kurser som inte klarar kvalitetsmåtten kan inte fortsätta. Vi är skyldiga dagens och morgondagens studenter att de utbildningar som de väljer att läsa är högkvalitativa och väl rustade för arbetsmarknaden. Fru talman!
Jag yrkar bifall till Liberalernas reservation 21, som rör utökade forskningsmöjligheter för lärarstudenter. Vi kommer med envishet att fortsätta kalla läraryrket för Sveriges viktigaste yrke.
Men då behövs det också utökade forskningsmöjligheter för lärarstudenter. Läraryrket är inget statiskt yrke, utan det behöver också utvecklas. Resurserna för detta ligger i dag på en mycket låg nivå och skulle inom en framtid behöva öka. En annan del av lärarutbildningen, och med den läraryrket, som behöver utvecklas mer är internationaliseringen.
Det är en aspekt som vi ofta och gärna talar om och utreder i generella termer. Men faktum är att lärarutbildningen är den utbildning i Sverige som har lägst andel internationella kontakter, studenter och utbyten. Lärarutbildningen bör uppmuntras så att internationaliseringen ökar. Fru talman!
Jag skulle återigen vilja rikta ett varmt tack till lärare och studenter på Sveriges högskolor och universitet.
Maria Nilsson (L):
Självkörande bilar, robotar som utför alltmer avancerade uppgifter, analyser av omfattande material och analytiskt stöd när en diagnos ska ställas i vården är några exempel på de outtömda möjligheter som kommer via artificiell intelligens.
AI utgör, precis som många av mina företrädare i talarstolen har uttryckt, en fantastisk möjlighet för människor. Vi behöver ta vara på den på ett sätt så att den skapar just möjligheter och inte begränsningar eller intrång för såväl enskilda som grupper av människor. Herr talman! Liberalerna välkomnar kommissionens initiativ till vitbok.
Vi står också bakom utskottets utlåtande. Vi skulle dock vilja lyfta fram några delar som särskilt viktiga framöver. För det första behöver vi mer forskning om AI. Jämfört med Kina och USA är Europa långt efter när det gäller forskning och utveckling av just AI. Det inkluderar även Sverige.
Det finns bra ansatser i Sverige, inte minst Wasp, Wallenberg Artificial Intelligence, Autonomous Systems and Software Program. Det är Sveriges största enskilda forskningsprogram. Projekt finns också inom Rise och på ett antal av våra lärosäten. Frågan är då, herr talman, vad avsaknaden av forskning leder till.
Förutom det uppenbara att Sverige riskerar att hamna efter leder också avsaknaden av egen forskning till att det är svårt att förstå, analysera och ta till oss av de landvinningar som görs på annat håll.
Utan att Europa - Sverige - är en intressant aktör kommer inte svenska och europeiska aktörer att kunna påverka val av standarder och andra lösningar inom artificiell intelligens. Det skulle vara förödande.
Givet de framsteg och de utmaningar som finns är behovet stort av att AI-utveckling också blir ett ämne för andra vetenskapliga discipliner än de tekniska. Utvecklingen spänner över humanistiska, statsvetenskapliga och juridiska aspekter som också behöver vara en del av forskningen.
För det andra, herr talman, i likhet med vad tidigare talare har sagt, behöver framstegen inom AI bevakas så att de inte samtidigt betyder bakslag för mänskliga rättigheter eller övergrepp på den personliga integriteten. Det ska också poängteras att det finns nationella säkerhetsintressen att bevaka.
Den nya tekniken kan ha såväl spion- som vapenapplikationer som kontinuerligt behöver bevakas så att de inte missbrukas. Detta sammantaget minner om att alla framsteg kan, tyvärr, om de missbrukas också skapa problem.
Maria Nilsson (L):
Jag vill först vända mig till Vänsterpartiet och tacka för att ni initierade den här debatten! Vi må alla här inne ha olika uppfattningar om vilka reformer som behöver komma till stånd, men vi kan alla enas om att ingen ska dö på en arbetsplats i Sverige. Det är många som har pekat på problembilden, och jag tänker också sälla mig till dem.
År 2018 var det 58 personer på svenska arbetsplatser som aldrig kom hem. 94 procent av dem var män. Hade siffrorna varit de omvända skulle vi ha talat om ett jämställdhetsproblem. Det gör vi inte i dag, och det tror jag att vi ska fundera på.
Jag som kvinna i ett akademikeryrke känner ett extra ansvar inför de här siffrorna - ett extra ansvar att förstå de branscher som ligger ganska långt från mig och det jag gör och att förstå varför människor förolyckas just där. Fru talman! Jag vill använda mitt första inlägg till att beskriva ett av de förslag som Liberalerna har för att öka säkerheten på jobbet.
Liksom många andra här inne ser vi att Arbetsmiljöverket har en nyckelroll. Vi vill uppmuntra och underlätta för arbetstagare att anmäla missförhållanden till just Arbetsmiljöverket.
Hälften av dem som förolyckades arbetade antingen inom bygg eller transport, men det finns stora skillnader i hur man anmälde till Arbetsmiljöverket. 108 tips togs emot från anställda inom transportbranschen mellan januari och augusti 2019. Inom byggbranschen rapporterades mångdubbelt fler anmälningar.
I Riksrevisionens granskning från 2016, En god arbetsmiljö för alla , framkommer att just tips och anmälningar skulle kunna användas i betydligt högre grad för att upptäcka arbetsplatser med bristfällig arbetsmiljö.
Just tips har fördelen att det handlar om aktuella problem som det därför ofta är angeläget att man agerar på. Liberalerna anser också att Arbetsmiljöverkets arbete och rutiner behöver ändras för att myndigheten i större utsträckning ska fokusera sina insatser på arbetsplatser som enligt statistik och forskning är överrepresenterade inom platsolyckor och arbetsmiljöbrott.
Då behöver just den statistiken förbättras på myndigheten. Det är inte ett förslag som ska komma på plats utan ett antal förslag för att inga fler ska behöva gå till arbetet och sedan aldrig komma hem.
Maria Nilsson (L):
Många har redan nämnt skyddsombudens roll. Låt mig även stanna vid dem från Liberalernas sida. Skyddsombuden fyller en viktig funktion på svenska arbetsplatser. De finns på företag med minst fem anställda och tillsätts av den lokala fackliga organisationen. Finns det inte någon sådan lokal facklig organisation tillsätts de av arbetstagarna. Tyvärr vet få arbetstagare om den möjligheten.
Mycket har hänt på den svenska arbetsmarknaden sedan lagen kom på plats på 70-talet. Andelen fackanslutna har minskat. Företag och arbetsplatser ser annorlunda ut i dag. Vi har inte lika många stora företag utan fler små företag med färre än fem anställda. Arbetsmiljöutmaningarna ser också annorlunda ut. Psykisk ohälsa är betydligt vanligare i dag. Fru talman!
Liberalerna vill därför se över arbetsmiljölagen som styr skyddsombudens uppdrag. Det innebär bland annat att vi vill att huvudregeln för de lokala skyddsombuden inte längre bör vara att de ska tillsättas av den lokala arbetstagarorganisationen utan som regel av arbetstagarna. Ifall skyddsombuden är medlemmar i facket är det positivt.
Men det är på arbetsplatser utan kollektivavtal och fackanslutna som behovet av förbättrad arbetsmiljö kanske är som störst. Liberalerna vill verka för att stärka rättigheter för anställda på de allra mest otrygga arbetsplatser varför vi också måste öka insatserna för anställda på företag utan kollektivavtal.
Maria Nilsson (L):
Tack, Ali Esbati, för frågan! Jag vill inledningsvis säga att jag är totalt ointresserad av om Sverigedemokraterna har samma förslag eller om vi har samma förslag som Sverigedemokraterna. Vi lägger fram våra förslag separat som Liberalerna. Jag övergår till frågan om de regionala skyddsombuden. Jag tror att jag svarade på den frågan.
Vi vill att skyddsombuden inte längre ska tillsättas av lokala arbetstagarorganisationer som huvudregel utan av arbetstagarna. Ifall skyddsombudet är medlem i facket är det positivt.
Maria Nilsson (L):
Liberalerna är måna om att skyddsombud ska finnas på alla arbetsplatser. I dag ser vi att de arbetsplatser där det inte finns någon facklig organisation har färre skyddsombud.
Genom vårt förslag vill vi tillse att även arbetsplatser utan kollektivavtal har skyddsombud och därmed tillse att alla arbetsplatser har en säker och bra miljö.
Maria Nilsson (L):
Jag vill ställa min fråga till statsrådet Matilda Ernkrans. Under den senaste månaden har det återigen framkommit vilket hot som många genusforskare lever under. År 2018 var det någon som placerade en bombattrapp utanför Nationella sekretariatet för genusforskning i Göteborg.
Genusinstitutionen i Uppsala har vid öppna föreläsningar numera alltid vakter utanför, detta efter att hotfulla personer dykt upp med tillhyggen. Enskilda forskare vittnar om att de blir utsatta för hot och trakasserier. Fru talman! Det kan finnas olika åsikter om behovet av ett forskningsområde eller för den skull om de slutsatser som dessa forskare drar.
Men ett fritt land förutsätter en forskningsvärld där man som forskare kan verka säkert och tryggt. Vad gör regeringen för att säkerställa forskares säkerhet runt om på olika institutioner?
Maria Nilsson (L):
Jag tackar statsrådet för svaret. Det är glädjande att statsrådet redan har tagit initiativ till ett rundabordssamtal. Låt mig dock påpeka att ett rundabordssamtal inte kommer att hindra några forskare från att uppleva hot och trakasserier. Min uppföljande fråga blir därför: Vilka konkreta åtgärder tänker statsrådet vidta den närmaste tiden för att förhindra att detta sker på våra universitet och högskolor?
Maria Nilsson (L):
Jag ska inte fråga om det var 173 vid förhandlingstillfället eller om det var 163. Jag tror att det är ganska oväsentligt i det stora hela. Jag skulle däremot, fru talman, vilja ställa en fråga kring hur det svenska ordförandeskapet kommer att arbeta framgent.
Inför ordförandeskapet lyssnade jag på en podcast från Utrikespolitiska institutet. Där talade bland annat Martin Kragh. Man konstaterade att Sverige inte kommer att kunna nå fram till en lösning i alla de konflikter som ligger på OSSE:s bord. Det svenska ordförandeskapet borde snarare koncentrera sig på att identifiera små möjligheter till framsteg.
Det gäller då konflikten Ukraina-Ryssland, Georgien, Ryssland, Transnistrien. Då är min fråga, fru talman, till statsrådet: Tänker statsrådet i samma banor? Har man identifierat små mål för att göra små framsteg på väg mot ett större genombrott i de här konflikterna?
Vilka är de målen i så fall?
Maria Nilsson (L):
Tack, statsrådet, för svaret! Jag tycker att det var klargörande, och det visar också att det är precis så som det svenska ordförandeskapet agerar: Man hittar de små framstegen för att om möjligt komma lite längre in mot roten till problemet.
Det är naturligtvis ingenting som vi har invändningar emot, utan det är en fullständigt naturlig väg att vandra.
Om man ser på de här små framstegen, som trådbussen i Moldavien, eller Pridnestrovje, de öppnade gränspassagerna i östra Ukraina och så vidare, hur är det nu ett halvår in på ordförandeskapet? Ser statsrådet att de här framstegen sker, eller sker de inte?
Var sker de inte, och vad skulle det svenska ordförandeskapet kunna göra mer för att nå dem?
Maria Nilsson (L):
Jag delar mycket av det som sas i utrikesminister Ann Lindes redogörelse för regeringens Arktisstrategi. Det som jag oroar mig något för är statsrådets återgivande av mötet med utrikesminister Sergej Lavrov och samtalet kring Arktis.
Det låter bra. Men uppfattar statsrådet verkligen att det går att lita på utrikesminister Lavrovs ord vad gäller Arktis? Finns det inte risk att vi faller i samma fälla som ett antal ledare före oss, till exempel Josep Borrell nyligen? Vi applicerar vårt sätt att agera på Ryssland. Vi förstår inte den ryska regimens narrativ.
Den ryska regimen har alltid en egen agenda. Dialog sysslar Ryssland med endast när det gynnar ryska intressen. För Ryssland är världen ett nollsummespel - någon vinner och någon annan förlorar. Min fråga till statsrådet är: Kan vi lita på Sergej Lavrovs ord om dialog i fråga om Arktis?