Ylva Johansson (S):
Jag tackar justitieministern för svaret, även om jag hade hoppats att få svar av socialministern eftersom jag vill diskutera patientsäkerhet. Hur mycket lidande, för tidig död och ineffektiv användning av resurser som brister i patientsäkerheten orsakar inom svensk vård och omsorg är det ingen som säkert vet. Men jag tror att alla är överens om att det är en underdrift att säga att vi har betydande förbättringar att göra på det området.
Jag är därför glad att den borgerliga regeringen fullföljde de planer som vi hade i den socialdemokratiska regeringen om att tillsätta en patientsäkerhetsutredning. Vi välkomnar att den är tillsatt och tycker att det är bra. Många tror att patientsäkerhet handlar om anmälningar enligt lex Maria eller lex Sarah. Det gör det bara i mycket liten utsträckning. Det handlar om sådana anmälningar där det är uppenbara missförhållanden.
I stället handlar patientsäkerhetsarbete om att systematiskt se över och gå igenom rutiner, samverkan, utbildning, rapportering och mycket annat. Det handlar om att synliggöra brister när det gäller till exempel överdriven medicinering för att hålla patienter lugna eller överdriven användning av blöjor eller katetrar för att hålla personaltätheten nere. Det handlar om alltför korta vårdtider som kan leda till risker i nästa del av vårdkedjan.
Det handlar om brister i rapportering till kvalitetsregister, oklar kontroll över journalhantering till exempel, felaktig användning av kompetens och väldigt mycket mer. För att säkerställa att man får en sådan öppen rapportering krävs bland annat att personalen kan och vill påtala brister och föreslå förändringar. Det finns redan i dag tillkortakommanden och brister på det här området inom offentligt driven vård och omsorg.
Det är sannerligen inte så att allt fungerar bra där i de här avseendena. Men det finns när det gäller privat driven vård och omsorg en uppenbar risk att det kommer att bli ännu sämre, eftersom personalen saknar det lagliga skydd som man har i offentligt driven verksamhet. Jag tycker att det är upprörande att man kan hänvisa till företagshemligheter när det handlar om patienters och vårdtagares säkerhet.
Jag tycker att i avvägningen mellan företagens behov av att ha hemligheter och patienters och vårdtagares behov av att ha öppenhet när det gäller rutiner, rapportering och säkerhet måste patientsäkerheten väga tyngst. Det här är inget nytt problem. Det har debatterats många gånger, som justitieministern också påpekar.
Men problemen har accelererat det senaste året genom en ökad användning av privata entreprenörer inom vård och omsorg och också genom att flera viktiga stora aktörer inte längre i avtal kräver meddelarskydd när de ingår avtal med sina entreprenörer.
Stockholms läns landsting är kanske det tydligaste exemplet, då det är det landsting som har utan jämförelse störst andel privat utförd vård och som nu inte längre, enligt tidningsuppgifter, kommer att kräva meddelarskydd i sina avtal. Det är klart att det gör problemet svårare. Beatrice Ask hänvisar i sitt svar till den socialdemokratiska regeringens bedömningar.
Jag skulle vilja fråga: Är det inte dags, justitieministern, att den utredningen av patientsäkerheten får ett tilläggsdirektiv att också se över meddelarskyddets betydelse för patientsäkerheten?