Anders Borg (M):
Vi har nu arbetat nära nog i konstant tvåskift i Sverige för att hantera finanskrisen sedan den 15 september. Det är klart att man efter den här perioden känner en betydande trötthet över vad dessa marknader har för effekter. Det vore väl en sak om det här inträffade, som man en gång i tiden sade, en gång per generation, alltså vart trettionde eller vart femtionde år. Men så är inte vår historia. Vi hade denna kris i Sverige 1992.
Den gick vidare över Europa in i 1993. År 1994 small det till, som ni säkert alla minns, med de amerikanska räntehöjderna som ledde till en kedjereaktion genom världen där Sverige drabbades mycket påtagligt. År 1995 hade vi Mexikokrisen, 1997 Asienkrisen, 1998 Rysslandskrisen, 2001 IT-kraschen och några år senare sitter vi nu i detta.
Det är alldeles uppenbart att de finansiella marknaderna inte fungerar på ett sätt som man kan vara nöjd med. Man kan naturligtvis diskutera vad de här konvulsionerna beror på. Jag har tagit mig friheten att tro att en bidragande orsak är girighet. När jag betraktar dem som nu har påverkats av detta, AIG, Bear Sterns eller Lehman Brothers, ser jag att det är företag som har haft en intern kultur där kortsiktig lönsamhet har varit det enda riktmärket.
Det har inte funnits några starka ägare. Det har inte funnits någon långsiktighet utan det har funnits en girighet som har präglats av att skaffa sig själv så mycket pengar som möjligt på kort sikt. Det har funnits en ansvarslöshet. Man har inte haft ägare och man har lekt med andra människors kapital. Jag tyckte dock när jag läste Finansinspektionens yttrande över Carnegie i går att det kom i en ny dimension, därför att det där inte är fråga om girighet och ansvarslöshet.
Girighet och ansvarslöshet är att man tar för stora risker med andra människors pengar. Man tar de här riskerna och förlorar pengarna. Här är det fråga om någonting värre, vad som måste bedömas som ren omdömeslöshet. Man har gjort grova övertramp när det gäller regler. Man har gjort mycket avancerade transaktioner för att dölja de här övertrampen.
Det är klart att det gör att det inte bara i Sverige utan i varenda huvudstad i Europa växer fram en trötthet över att vi ska behöva hantera detta ständigt pågående fallissemang i olika verksamheter. Det vi har försökt göra är att skapa en relativt tuff ordning för de här bankerna.
I en mening kan man säga att det möjligtvis skulle kunna beskrivas som en Tobinskatt som vi har lagt på bankernas inlåning för att därmed skapa en fondering som gör att vi kan hantera bankkriser utan att det ska drabba skattebetalarna. Jag vet att det är mycket komplicerat, och vi har inte nått fram.
Men det är naturligtvis så att man allra helst skulle vilja lägga de här pengarna utanför det finansiella sparandet, utanför statens budget, så att vi kunde vara säkra på att bankerna fick hantera sina egna kriser med sitt eget kapital så att vi slapp känna en oro för att barnomsorg, skola och skattehöjningar skulle bli resultatet av de här kriserna. På sikt tror jag att vi måste försöka hitta en sådan ordning.
Vi måste ha en ordning där vi utkräver ansvar av dem som tar risker, begår omdömeslösheter på basis av ren girighet eller vad det nu kan vara för motiv som ligger bakom. Den ordningen tycker jag att vi börjar få på plats i Sverige. I sin allra tydligaste form blev det så att vi tvingades ta över Carnegie i går. Jag tror att vi också på sikt måste hitta en gemensam ordning för bonusar och ersättningssystem.
Jag har i många debatter här framhållit att jag tror att ekonomiska drivkrafter spelar roll för människor. Jag tror att om man belönar människor på ett extremt sätt för att ta risker med andra människors pengar kommer de att ta extrema risker. Det är alldeles uppenbart i de här företagen att personer har kunnat tjäna fruktansvärt stora belopp på att ta risker med andra människors pengar. Här måste vi globalt hitta en ordning.
Vi ska naturligtvis ha goda löner och bra villkor i banksektorn, men vi måste hitta en ordning som ger en större stabilitet på sikt.