Sofia Fölster (M):
Enligt Migrationsverkets siffror för 2015, som nu är färdiga, sökte 35 369 ensamkommande barn asyl i Sverige 2015. Det är ungefär fem gånger så många som året dessförinnan. Många av barnen är unga pojkar och flickor vars uppväxt präglas av oro. De bär på minnen från krig och förföljelse.
De bär många gånger på minnen från en fruktansvärd resa över Medelhavet. Många av dem bär också på minnen av sådant som ett barn aldrig ska behöva uppleva, minnen av att förlora en närstående, en förälder eller ett syskon eller kanske allihop. Även om de flesta, som det skrivs mycket om i medierna, är 16-17-åriga grabbar är de fortfarande barn med ett stort behov av stöd och hjälp från vuxenvärlden.
Numera kallar vi flyktingmottagandet för en flyktingkris. Varför vi nu kallar det kris blir särskilt tydligt när man talar om just barn. Barnombudsmannen beskrev i en debattartikel för ett par veckor sedan den utsatta situation som råder för barn på flykt. Han uppmärksammade också brister i Sveriges mottagande av barn.
Han vittnade om barn som nekats vård och som inte fått utbildning, om brist på ytterkläder och skor, om avsaknad av god man eller någon som kan föra barnets talan men också om en otrygghet, särskilt för unga flickor. Jag tror inte att det har undgått någon hur ansträngd situationen är för socialtjänsten just nu. På flera håll i landet arbetar socialtjänsten dygnet runt för att hitta och utbilda familjehem och jourhem till barn som har kommit hit.
Flera kommuner har redan lex Sarah-anmält sig själva för att de inte kommer att kunna klara att omhänderta barn inom rådande struktur och regelverk. Läget är således mycket allvarligt. Det är därför vi kallar det för en kris. SKL besökte socialutskottet för ett par veckor sedan. Deras beskrivning var att det i första hand är de krångliga reglerna och förordningarna som gör att situationen i kommunerna blir så himla ansträngd.
SKL presenterade en lista med 47 reformförslag som regeringen omgående bör genomföra. De menar: Skulle man genomföra de här 47 förslagen skulle situationen gå att klara av i kommunerna. Just rekryteringen av familjehem är en av de viktigaste punkterna, kanske den mest akuta.
I dag står familjer i många kommuner i kö för att få hjälpa barn, men på grund av långsamma processer finns det alldeles för få familjer som i dag är redo att ta hand om de barn som nu behöver en familj och ett hem. Familjehem är en omsorgsform som är särskilt bra för barn som behöver en stabilitet och mycket nära kontakt med vuxna samtidigt som de integreras i ett nytt samhälle och en ny kultur.
SKL föreslår för regeringen att socialtjänsten ska få möjlighet att göra undantag i kraven på utbildningen för familjehem, som i dag kan ta flera månader. Det har regeringen tillmötesgått genom att, som ministern nyss presenterade, ge Socialstyrelsen i uppdrag att ta fram ett nytt informationsmaterial som är särskilt riktat till familjer som tar hand om ensamkommande barn.
Men en annan del i förslaget är att socialtjänsten ska få utökade befogenheter att göra individuella prövningar av familjer i fråga om hur mycket utbildning de faktiskt behöver, för att de familjer som inte behöver lika lång utbildning snabbare ska kunna bli familjehem.
Då har jag en fråga till ministern: Anser inte statsrådet att det i den akuta situation som nu råder är rimligt att ge socialsekreteraren och socialtjänsten utökade befogenheter att just göra de individuella bedömningarna?