KBLab/rixvox huggingface dataset:
Désirée Liljevall (S):
Återigen: Vi är överens om mycket här. Just därför förstår jag inte resonemanget. Senast i dag har jag med en representant för Trafikverket pratat om cykling. Han vittnade om hur intressant frågan om cyklingen är och om vilka intressanta utmaningar som han som tjänsteman blir sugen på att sätta tänderna i för att utveckla cykeltrafiken. Malin Löfsjögård har väl ingen annan uppfattning?
Om det nu inte är så stor skillnad i synen på den här frågan undrar jag: Hur i all världen kommer det sig att de borgerliga ledamöterna inte går oss till mötes och formulerar en klar och tydlig viljeinriktning till regeringen? Och varför yrkar majoriteten avslag på motionerna? Fru talman! Vi slår inte in öppna dörrar, utan vi försöker öppna dörrar.
Désirée Liljevall (S):
Eftersom ministern visar intresse och deltar i den här debatten väljer jag att lägga mina repliker på ministerns anförande och därmed direkt till regeringens politik. Jag vill börja med att säga att målen för bättre och snabbare bredband i allt väsentligt är utmärkta. Problemet är att regeringen inte redovisar vilka medel man avser att använda för att nå målen.
Man hänvisar genomgående till att lagstiftning och myndighetstillsyn ska garantera väl fungerande marknader. Problemet är att bredbandsområdet är fullt av marknadsmisslyckanden som inte kan lösas, hur bra lagstiftning eller myndighetstillsyn man än har. Det handlar inte minst om utbyggnad av bredbandsinfrastruktur i områden där det saknas kommersiella förutsättningar.
Vi vill ha en fungerande marknad på IT-området. Det kräver att operatörer kan konkurrera och ges tillträde till nödvändig infrastruktur. Regeringen förefaller värna mer om halvstatliga monopol än om en fungerande konkurrens, och man har därför också fått smäll på fingrarna av EU-kommissionen. Nu hör jag Åsa Torstensson från talarstolen låtsas som att problemet är De rödgröna.
Åsa Torstensson bör inte gå i opposition. Det är ju hon som sitter i regeringen. Här står jag nu och lyssnar till vad Åsa Torstensson säger om IT-politik för Sverige. I veckan har PTS fattat beslut om tillträdesreglering av Telias nät. Låt oss hoppas att det bidrar till en bättre fungerande marknad!
Om inte kan nästa regering behöva gå vidare.
Désirée Liljevall (S):
Återigen försöker Åsa Torstensson gå i opposition. Men bollen ligger hos regeringen. Efter den 19 september har statsrådet goda chanser att få opponera, men ännu sitter statsrådet i regeringen och ansvaret är hennes. Vi har föreslagit stimulanser för att göra Internet tillgängligt för alla.
Jag vill passa på att be Åsa Torstensson att ta tillfället i akt och berätta varför den digitala klyftan inte är värd mer uppmärksamhet. Eftersom Åsa Torstensson sätter upp mål som marknaden ska uppnå kan hon väl också berätta hur hon ser på politikens ansvar att ge alla tillgång till Internet. Det är Åsa Torstensson som sitter i regeringen.
Vi anser att det är besynnerligt beige att lägga fram en proposition utan att säga hur målen ska uppnås och sedan lämna kvar folk på perrongen när det digitala tåget går. Det är det jag tycker att hon ska göra här och nu.
Désirée Liljevall (S):
Jag vill börja med att tacka Eliza Roszkowska Öberg för alla debatter om IT som vi haft de senaste fem åren. Det har varit up and down, och numera kanske betoningen är på appar. Jag önskar henne fortsatt lycka till i debatter med i första hand Monica Green, och jag önskar också lycka till med den lilla IT-bebisen i magen. Jag har valt att koncentrera mitt lilla inlägg till cookielagen.
Jag vet nämligen att det finns företrädare för branschen som sitter framför sina tv-apparater, sina datorer och till och med här på läktaren för att lyssna på vilka argument Eliza Roszkowska Öberg tar till för att försvara den mycket starkt ifrågasatta cookielagen.
Den svenska regeringen väljer att föreslå en lagändring som går längre än vad direktivet kräver och i realiteten innebär att det är upp till rättssystemet att avgöra hur lagen ska tolkas. Herr talman! Det känns märkligt. Varför måste Sverige gå längre än vi behöver?
Varför ska vi hasta fram ett förslag för alla andra EU-länder när det fanns så mycket missnöje och oro kring den här frågan? Varför inte lyssna på en enad bransch?
Désirée Liljevall (S):
Vi får säkert anledning att återkomma till andra IT-frågor i kommande debatter, men i dag fokuserar vi på frågan om cookies, tycker jag. Jag anser att regeringen väljer att gå fel väg och viker sig för EU. En rädsla för EU kan inte få hindra en vettig svensk lagstiftning.
Alla Internetanvändare vill fortsätta att läsa sidor på nätet utan att hindras av femtielva popup-fönster, och branschen vill också veta vad som gäller. Vi har möjlighet att få till en skrivning som tydliggör vad branschen och konsumenterna har att förhålla sig till. Låt oss ställa oss bakom den.
På Näringsdepartementet säger en av de politiskt sakkunniga, Henrik Hansson, till medierna att webbreklambranschen inte behöver oroa sig men flaggar ändå för framtida rättsliga processer kring cookies. Vilka garantier kan Eliza Roszkowska Öberg ge för att det inte ska bli några problem? Delar hon den sakkunniges uppfattning att det inte är någonting att oroas över?
Désirée Liljevall (S):
Företrädare för alla inblandade branscher är enhälligt emot regeringens cookieförslag. Till och med regeringens egen expertmyndighet, Post- och telestyrelsen, är emot detta. Att man då kan luta sig tillbaka och tro att det här kommer att lösa sig på sikt kan jag inte förstå.
Därför skulle jag vilja att Lars Tysklind utreder frågan och berättar för mig om han kan luta sig tillbaka och känna sig lugn och inte se någon oro kring detta.
Désirée Liljevall (S):
Lösa problem i domstol är inte någonting som branschen vill se. Jag hoppas att Ola Johansson tar sig tid att tänka om och lyssna till branschen och sin egen expertmyndighet PTS. Det finns en skrivning i vår reservation som även Ola Johansson kan ställa sig bakom. Då, möjligen då kan även Ola Johansson nå kakburken på den högsta hyllan.
Désirée Liljevall (S):
Man kan ju undra om det här är en fråga som vi är oense om över partigränserna. Politiker brukar ju vara ute och cykla. Lotta Finstorp och jag är överens om att cykling är ett trevligt ämne att diskutera - friskt och lättbegripligt. Men det finns de facto skillnader.
Till skillnad från regeringen vill vi sätta ned foten nu och inte vänta på bättre tider - alltså den 1 maj 2012, som Lotta Finstorp nämnde. Enligt sammanfattningen i det här betänkandet avstyrks motionerna - vi hörde också Lotta Finstorp säga det från talarstolen - med hänvisning till att regeringen har tillkallat en särskild utredare som ska göra en översyn av regler ur ett cyklingsperspektiv.
I samma andetag säger Lotta Finstorp och betänkandet att flertalet av motionerna på temat kommer att bli helt eller delvis tillgodosedda i samband med utredningen. Men, fru talman, varför i all världen ställer sig inte Lotta Finstorp bakom motionerna redan nu?
Désirée Liljevall (S):
Det är glädjande att höra att moderaten Christian Holm håller med mig om att klimatförändringarna är vår tids största utmaning och att hållbar utveckling är viktig. Vi måste visa både här hemma och i andra delar av världen att det är möjligt att åstadkomma minskad fattigdom samtidigt med minskade utsläpp av växthusgaser. Sverige kan och ska gå i fronten för det arbetet; det vet jag att Christian Holm håller med mig om.
Sett ur den aspekten är det oroväckande att regeringen och Moderaterna inte tar sitt fulla ansvar. Riksdagen har beslutat att Sverige ska minska sina koldioxidutsläpp med 30 procent; jag sade sina koldioxidutsläpp. Trots det iscensätter Sverige en tredjedel av sina utsläppsminskningar på annan plats.
Regeringen köper projekt i andra länder och tillgodoräknar sig dessa i statistiken. I verkligheten har vi till exempel hjälpt Kina. Till på köpet har Sverige under förra året ökat sina utsläpp med 11 procent.
Jag vill veta när regeringen ska ta ansvar för Sveriges koldioxidutsläpp - våra historiska utsläpp - och presentera nya skarpa förslag om hur detta ska gå till. Tiden går. Som Christian Holm själv sade: Mer verkstad och mindre snack.
Désirée Liljevall (S):
Jag tycker att Christian Holm slingrar sig. Vi har åtagit oss att minska utsläppen här. Det är bra att vi hjälper andra länder, men vi har åtaganden här först med historiska utsläpp som vi ska ta hand om. Jag är också bekymrad över den rapport som Världsnaturfonden och Naturskyddsföreningen presenterade i går och som vi kunde höra om på nyheterna i dag.
Den visar att Sverige inte kommer att uppnå målen i FN:s plan för att skydda hotade arter. Regeringen skrev under hösten 2010 på en internationell konvention för biologisk mångfald. Planen sade att alla länder ska skydda minst 17 procent av alla naturtyper på land och 10 procent av de marina miljöerna. Det har Sverige inte klarat. Fru talman!
För mig är det viktigt att Sverige har ambitionen att vara en förebild och hålla sina åtaganden. Regeringen har ansvaret och ska ta ansvaret. När kommer den skarpa planen för hur Sverige ska skydda sina hotade arter?
Désirée Liljevall (S):
Jesper Andersson Cruus, Göran Eriksson Ulfsparre, Carl Gyllenpistol, Adam De la Gardie, Ivar Persson i Skabersjö och Sven Lindgren har alla varit landshövdingar i Kalmar län. Den första, Jesper Andersson Cruus, innehade posten under åren 1634-1637.
Den senare, Sven Lindgren, började sitt uppdrag 2002 och avtackades som landshövding i april i år, 2011. Drygt 50 landshövdingar har nonstop huserat i länet under de senaste 400 åren. Men i april satte den borgerliga regeringen punkt för den trenden.
Sedan dess har länsrådet Fiskesjö fått hoppa in som tillförordnad landshövding. Sedan dess har de regionala diskussionerna återigen gått varma kring varför Kalmar län förfördelas när det gäller regeringens uppmärksamhet. Sedan dess har residenset vid Lilla Torget i Kalmar stått tomt.
När jag gick förbi det vackra huset sent i går kväll såg det mörkt och ensligt ut. Endast några ynkliga ljusstakestackare lyste i ett par fönster på första våningen. Det är ytterst sorgligt, fru talman. Egentligen kan jag tycka att det är märkligt att en debatt kring en landshövdingetillsättning i Kalmar län ens ska behöva komma till stånd i Sveriges riksdag.
Statsrådet gjorde ett tappert försök att vrida bort fokus från den viktiga landshövdingediskussionen i sitt interpellationssvar och valde i stället att i stort sett helt koncentrera sig på den framtida länsstyrelsens utformning. Men, fru talman, jag anser att själva kärnfrågan i dagens debatt är: Varför har Kalmar län inte längre någon landshövding?
Det borde vara en självklarhet att en ny landshövding flyttar in sina pinaler på residenset så fort den förra flyttar ut, särskilt när regeringen i god tid, närmare bestämt de senaste tre åren, känt till att den förre landshövdingens mandat skulle löpa ut 2011.
Men här står vi i dag, och anledningen till det är enkel och högeligen beklaglig, eller snarare högerligen beklaglig. Det är högerregeringen som inte har tillsatt någon ny landshövding, och vi socialdemokratiska riksdagsledamöter från Kalmar län undrar varför.
Désirée Liljevall (S):
Statsrådet Attefall, ansvarig för landshövdingetillsättningen, har lämnat den ena bortförklaringen efter den andra till varför ingen ny landshövding i Kalmar län har sett dagens ljus. Vid ett litet axplock av dessa svepskäl kan nämnas att sommaren kom i vägen och att en tidskrävande budgetprocess satte käppar i hjulet.
Statsrådet fortsätter i riksdagens kammare i dag att med en dåres envishet hävda att frågan är prioriterad och att regeringen jobbar för högtryck för att lösa frågan. Men man behöver inte vara någon Einstein för att räkna ut att det gör regeringen inte alls, för då hade frågan redan varit löst - punkt.
Från kristdemokratiskt håll muttras det om det orättvisa i att klaga på det kristdemokratiska statsrådet när det i själva verket, enligt dem, är den moderata statsministern som förhindrar tillsättningen.
Men vad som än ligger till grund för denna senfärdiga hantering, dessa olyckliga omständigheter, kvarstår statsrådet Attefalls ansvar för en fråga som borde ha fått en lösning för länge sedan. För några veckor sedan kom de senaste befolkningssiffrorna för landet. För Kalmar läns del ser det ohyggligt dystert ut.
Kalmar län är södra Sveriges svar på Norrland med i stort sett bara röda siffror i protokollet. Den typen av fakta, om något, borde få regeringen att vakna till och agera snabbt för sydöstra Smålands och Ölands räkning. Men nu skriver vi december. Första snön lyser vit på fur och gran. Snön lyser vit på taken. Vi har fortfarande ingen landshövding i Kalmar län.
Uppenbarligen, fru talman, är det endast tomten som är nyktert vaken.
Désirée Liljevall (S):
Jag tänkte börja med ett litet nedslag från verklighetens skola någonstans i Sverige. Så här låter det ofta i en niondeklass när SO-läraren hindras i sin undervisning av den moderna tekniken: "Martin, kan du hjälpa mig med projektorn? Det funkar inte."
Varje gång får Martin masa sig upp ur sin stol, gå fram till fröken, trycka på on/off-knappen på projektorn och pula med datorn en stund så att läraren ska kunna visa sin Power Point-presentation. Varje gång suckar Martin, och varje gång suckar de andra eleverna, för de vet att fröken är en hejare på att sätta ihop Power Point-presentationer och använda e-posten, men sedan är det stopp.
Jag tycker att dessa 16-åringars skolvardag år 2012 är en sorglig historia. Det är inte det att jag vill klanka ned på lärarnas oförmåga att hantera den nya tekniken. Det vore att rikta fokus åt fel håll.
Snarare är jag i egenskap av riksdagsledamot och stor ivrare av modern teknik den som oavkortat ger mig på den borgerliga regeringen och utbildningsminister Jan Björklund för att svensk skola inte har kommit längre. Nu är det Jan Björklunds tur att sucka.
Han tänker förstås på sitt anförande i talarstolen alldeles nyss, där han pläderade för den digitala agendan, initierad av regeringen, som såg dagens ljus i höstas. Jag är den första att applådera det projektet; det är ingen tvekan om att landets långsiktiga konkurrenskraft är beroende av medborgarnas digitala kompetens. Frågan är vem som står bakom initiativet till den digitala agendan.
Är det bara it-minister Hatt, tillika den som har presenterat agendan i olika sammanhang? Har hon verkligen utbildningsministern med sig på tåget? Även om jag vill kan jag inte glömma de uttalanden som ministern gjorde i en tidningsintervju för knappt tre år sedan. Det fick mig att tänka på att om hästar hade kunnat rösta skulle det aldrig ha blivit några bilar.
Då sade han att han inte ligger sömnlös på nätterna över att varannan grundskola har datorer som är tre år gamla eller äldre. Då sade han också att en lärares huvuduppgift inte är vid datorn utan i klassrummet och menade att det inte var något problem att tre av fyra kommunala grundskollärare delar dator med sina kolleger. Fru talman!
Désirée Liljevall (S):
Just nu delas datorer ut till elever i stor skala runt om i landets skolor, precis som både Monica Green och Hillevi Larsson talade om. I min hemkommun Kalmar har gymnasieförbundet nyligen gjort en inventering av skolornas datorer. Förbundet har konstaterat att sex av tio datorer är inköpta 2008 eller tidigare, det vill säga har fyra till tio år på nacken. Datorerna lider av rejäla ålderskrämpor.
Vissa moderna program går inte ens att installera. Nu köper Kalmarsunds gymnasieförbund in en dator till varje elev. Gott så - eftersom förbundet är klarsynt nog att inse att det inte räcker att enbart köpa in datorer utan att det också handlar om att höja lärarnas kompetens och på allvar integrera it i undervisningen, även matematik.
Det här är förstås en utmaning inte bara i Kalmar län utan i hela landet. Enligt Skolverket använder sig enbart hälften av landets lärare av it på lektionstid någon gång per vecka. Vad ger det för signaler? Jo, att skolan inte är en modern och effektiv verksamhet. Tänk bara på Martin och hans kompisar i klass 9.
De vet att fröken, den så kallade förebilden och läromästaren, inte kan, men att de kan. Fru talman! Hans Lindberg, socialdemokrat i Umeå, valdes för något år sedan till årets it-politiker. Han sade: I dag använder alla arbetsplatser it som ett hjälpmedel.
Ska då skolan vara en isolerad ö? Se där, fru talman! Ytterligare något för utbildningsminister Jan Björklund att fundera över under sina nattliga vakor.
Désirée Liljevall (S):
Jag har förstått att det i samtal mellan gotländska företrädare och departementen har getts uttryck för att Gotland står ensamt i denna fråga. Inget kan vara mer fel, och det ser man på kvällens imponerande uppställning av debattörer. Gotlandstrafiken berör i högsta grad även fastlandet, i synnerhet Kalmar län, södra Sverige och länken vidare till Europa.
Som en av flera riksdagsledamöter från Kalmar län i denna debatt vill därför säga några ord för att visa mitt stöd. Varje dag transporteras dagligvaror, konsumtionsvaror, farligt gods och levande djur över havet mellan Visby och Oskarshamn. Det är Gotlandstrafikens södra linje.
Lantbruksprodukter som odlas på Gotland fraktas från Gotland till fastlandet, vidare till Helsingborg för omdistribution och sedan ut i Sverige och Europa. Importerad frukt och färskvaror kommer i sin tur till hamnarna i Helsingborg och Göteborg för att köras vidare till Oskarshamn och Gotland.
Dessutom färdas dagligen mängder av passagerare på färjorna mellan Oskarshamn och Visby. Med dessa fakta i åtanke är det ytterst beklämmande att ta del av de förslag till försämringar av Gotlandstrafiken som lagts fram. Att sänka överfartshastigheten från dagens 28 knop till 24, 22 och 18 knop är inte acceptabelt. Det är inte okej, för att tala klartext.
En hög hastighet är nödvändig för en så stor produktion som möjligt på Gotland och för passningen till de nationella logistiksystemen. Jag förstår inte varför regeringen med infrastrukturministern i täten vill slå undan benen på Gotland och de positiva strömningarna mellan ön och fastlandet.
Som Christer Engelhardt sade: Gotland riskerar att bli det enda länet i Sverige som tvingas backa in i framtiden. Herr talman! Det verkar inte bättre än att regeringen blundar för att Gotland också är en del av Sverige.
Désirée Liljevall (S):
Infrastrukturministern har rätt; oron är stor. Det är den såväl på Gotland och på fastlandet, i synnerhet i Oskarshamn, som här i riksdagens kammare - uppenbarligen.
Om infrastrukturministern verkligen menar att hon ser Gotland som en del av landet och inte en isolerad ö ute i periferin måste Gotlandstrafiken även i framtiden bygga på snabba, säkra och kostnadseffektiva kommunikationer på minst dagens nivå.
Om hastigheten sänks och Gotlandsbåtarna tvingas guppa fram över Östersjön kommer det att få stora konsekvenser för både Kalmar län, alltså fastlandet, och Gotland. Herr talman! Det duger inte att stoppa huvudet i sanden och skylla på andra, i detta fall den egna myndigheten Trafikverket. Regeringen måste ta sitt ansvar så att Gotland kan leva och frodas som den guldtacka det är.
Désirée Liljevall (S):
För dryga halvåret sedan kom Världsbanken med en rapport som varnade för att jordens klimat håller på att bli fyra grader varmare. Det är ett scenario som inte ens den värsta sortens klimatpessimister sett framför sig. En temperaturhöjning med fyra grader skulle vara den största som jorden upplevt på 20 miljoner år. Den första fråga som man då ställer sig är: Hur skulle världen se ut om temperaturen på jorden var fyra grader högre?
Ja, mina barn som är vuxna när Världsbankens framtidsscenario infaller skulle leva i en värld som inte ens liknar den vi i dag lever i. Knappa basresurser skulle skapa fientlighet och slagsmål om vatten och mat. Hela den mänskliga civilisationen skulle hotas.
Några andra huvudlinjer: Världshaven skulle bli 150 procent surare och havsnivåerna en och en halv meter högre och placera mer än 360 miljoner människor i riskzonen. Med andra ord: Ett fyra grader varmare klimat skulle få förödande konsekvenser för livet och människorna på jorden och påverka var och en av oss. Vad ska vi göra?
Vi måste fördubbla våra ansträngningar för att förbereda en tvågradersvärld och undvika Världsbankens fyragradersscenario - det är nummer ett. Klimatförändringar drabbar världen redan i dag, vissa länder med torka och svält, andra med översvämningar och förstörda hem.
Insatser för att klara konsekvenserna och hejda klimatförändringarna kräver omfattande internationella åtgärder och samarbete. Här har Sverige en viktig roll att spela. Här har EU en viktig roll att spela. Precis som min kollega Matilda Ernkrans har framfört i debatten står det i regeringens vårproposition att Sverige kommer att vara pådrivande för en ambitiös klimatöverenskommelse.
Därvidlag oroar det inte bara Matilda Ernkrans utan även mig att regeringen svajar. Moderaterna är internt emot medan Centern är öppet för. Vilken klimatpolitik för egentligen regeringen i EU?
Désirée Liljevall (S):
Vi har alla följt nyhetssändningarna under dagen kring jättetornadon i USA. Den är tre kilometer bred på sina ställen och har en enorm hastighet och drog in över en amerikansk förort i natt svensk tid. Över 90 människor har hittills rapporterats omkomna. I Sverige är tornador, eller tromber som vi kallar dem här, ovanliga. Men i USA är de vardagsmat, speciellt så här års.
Orsaken är enligt experterna att de meteorologiska förutsättningarna är optimala - varm och fuktig luft från Mexikanska golfen krockar med kall och torr luft från Kanada. Men även om väderfenomen liknande tornadon i USA är vanliga redan i dag kan vi få se mer av dem i takt med att klimatet förändras.
Fler extrema väderhändelser med förödande konsekvenser väntas framöver. Vi måste anstränga oss för att förbereda en värld där vi når tvågradersmålet och undviker Världsbankens fyragradersscenario. Det kräver, som sagt, omfattande internationella åtgärder och samarbete. Därför är Världsbankens rapport en viktig väckarklocka.
Som brukligt är: När Världsbanken talar, lyssnar man. Och när Världsbanken varnar, agerar man. Sverige och EU bör i detta sammanhang gå i framkant. Min tilltro står till miljöministern. Jobba mer, jobba hårdare! Världen väntar inte, och det gör inte jag heller.
Désirée Liljevall (S):
En elefant som klampade in i en porslinsbutik - det var en av många målande beskrivningar efter intervjun i Ekot med Jens Spendrup, ordförande i Svenskt Näringsliv. Hård kritik ska han ha, och hård kritik fick han för att ha förklarat den låga andelen kvinnor i bolagsstyrelserna med att det finns få kvinnor med rätt kompetens.
Man kunde ha hoppats att det var en tillfällig blunder, en groda, men vid försvarstalen i morgonsofforna efteråt blev det inte bättre, och den efterföljande pudeln uteblev. I stället gick Spendrup på om att antalet kvinnliga företagschefer fördubblats sedan millennieskiftet och menade att dessa chefer kan hamna i styrelser vad det lider.
Simsalabim har Sverige världens bästa styrelser - en klockren ekvation, menar Spendrup. Nej, herr talman, statistiken talar sitt tydliga språk. Det går långsamt. Det går väldigt långsamt. Och den uppenbara likgiltigheten och kunskapsbristen hos Svenskt Näringslivs ordförande ökar inte farten.
Vad är problemet? Ja, gamla invanda rutiner är uppenbarligen svåra att bryta. Flera storägare väljer sina styrelseledamöter ur den egna kretsen av lojala och pålitliga själar, och i dessa kretsar finns få kvinnor. Den officiella förklaringen är att det saknas kompetens.
Herraväldet paxar platser åt karbonkopior av sig själva, det vill säga andra herrar. Med andra ord går vänskap före professionalism. Herr talman! Vi skriver år 2014. Frågan om kvotering har varit på agendan i 15 år.
Om drygt en och en halv vecka har vi den 8 mars, den internationella kvinnodagen. Våra nordiska grannar Norge och Island och EU-länder som Frankrike, Holland och Spanien har redan gjort det. När tar Sverige nästa steg?