Monica Green (S):
Tack för svaret, finansministern! Jag kan förstå att Anders Borg har det svårt nu. Jag kan till och med känna en viss empati, för han är pressad från alla håll just nu. Det är inte bara oppositionen som pressar honom, utan det är också de egna väljarna och näringslivet. Det är oro i leden. Man får höra att det är oro i de borgerliga riksdagsgrupperna för att de inte får veta något. Det är tufft att vara finansminister.
Jag kan förstå det. Dessutom finns det en irritation i de egna leden över att politiken har tagit slut redan efter halva mandatperioden. Det fanns inget efter Bankeryd, och när man har genomfört allt det vet man inte vad man ska göra längre. Därför känner jag empati för finansministern, och jag gör det även när det gäller inflationen.
Nu säger Anders Borg att det är internationellt betingat och att vi inte kan göra så mycket åt det, men jag menar att man kan det. Varför var det så hög inflation förra gången ni innehade regeringsmakten? Då slutade det i katastrof. Varför är inflationen återigen så hög? Är det bara en slump, eftersom Anders Borg inte kan göra så mycket åt det?
Jag tror faktiskt att man kan det med en aktiv och bra fingertoppskänsla i politiken. Anders Borg hänvisar till högre matpriser - det som statsministern i partiledardebatten i våras kallade för citroner, alltså att citronpriserna hade ökat, och att det var det som var felet.
Visst, det är internationellt betingat, men dessutom säger Anders Borg i sitt svar att också Riksbankens höjning av reporäntan tillsammans med den finansiella oron bidrar till högre räntekostnader. Då kan man fråga sig varför Riksbanken höjde räntan. Jo, det gjorde man för att Riksbanken fick ändra sin syn på finanspolitiken i maj förra året.
Redan i maj förra året såg Riksbanken regeringens expansiva politik, alltså de gigantiska skattesänkningarna. Det var då som Riksbanken tvingades höja räntan. Alltså har regeringen mer eller mindre tvingat Riksbanken. När Anders Borg i svaret säger att regeringen inte har försvårat Riksbankens arbete håller jag inte helt och hållet med.
Det gäller att klara av att sköta en politik även i nedgång, även när man ser orostecken på att inflationen ska öka. Vi i oppositionen varnade för det här redan förra året, och Riksbanken gjorde det också indirekt, eftersom man skrev i sina protokoll varför man var tvungen att höja räntan. Då måste man ta det på allvar.
Då kan man inte bara säga att allt handlar om att citronerna har ökat i pris. Man kan inte bara bortse från att man själv kan se till att man har en stabil och hållbar långsiktig ekonomisk tillväxt, det vill säga att man ser till så att man använder tillväxtpolitiken så bra som möjligt för att skapa förutsättningar, till exempel med näringspolitik och regionalpolitik.
Man kan också ha en stabiliseringspolitik som minskar konjunktursvängningarna. Det går att göra på ett annat sätt. Man kan naturligtvis också ha en bättre fördelningspolitik och se till att man jämnar ut de skillnader som marknaden ofta skapar. Men den här mandatperioden har vi sett att också regeringen har skapat ökade klyftor.
Det finns mycket som en regering kan göra, men jag märker att Anders Borg står handfallen. Jag tycker som sagt var synd om honom för det.