KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sven Otto Littorin (M):
I fråga om ekvationen gäller följande inom arbetsmarknadspolitiken. Om vi har 10 000 långa utbildningar räcker de till 10 000 personer. Har vi 10 000 kortare utbildningar räcker de kanske till 30 000-40 000 personer. Det är tanken bakom det. De långa utbildningarna ska vara inom det ordinarie utbildningssystemet. Då har vi maximal nytta av våra gemensamma resurser samtidigt som de som genomgår de längre utbildningarna också får ett utbildningsbevis.
Det tycker jag inte är ett omöjligt krav från den enskildes sida. När det gäller kraven på arbetsgivarna kan vi inte tvinga fram praktikplatser. Det är redan i dag inte alldeles lätt eftersom vi i krisens spår har sett arbetslösheten öka. Då finns det många som vill ha praktikplatser, fas 3-platser och alla andra möjliga olika sådana typer av platser. Skulle vi då ställa ett mer precist krav på att det ska leda direkt till en anställning tror jag att vi skulle få väldigt svårt att få tag i dessa praktikplatser till ungdomarna.
Jag kommer återigen till grundfrågan. Det är klart att vi måste se till att ungdomarna inte känner att de blir utnyttjade på det sätt som de ibland beskriver det. Det åligger först och främst Arbetsförmedlingen som anvisar praktikplatserna att försöka se till att det inte är så. I den mån man kan håller jag med Carina Adolfsson Elgestam om att det är en bra idé att försöka se till att anordna praktikplatser på sådana ställen som har ett anställningsbehov framöver.
Då ökar den enskildes möjligheter att kunna få tillträde till de platserna rätt markant. Det ligger mycket i det. Slutligen till frågan om det är viktigare att gå en rolig utbildning. Jag håller naturligtvis med om det. Vi vet alla att om man gör någonting som man tycker om, tycker är roligt och är engagerad i är sannolikheten att man lyckas mycket bättre. Men kanske är det så att vi ibland måste försöka förmå ungdomarna att tycka att de utbildningar är roligare som också leder till jobb.
Det är en upplysnings- och aktivitetsinsats som vi behöver ägna oss åt. Jag tänker till exempel på de tekniska yrkena. Det finns en bild av att de tekniska utbildningarna och yrkena inte är roliga medan de i själva verket förmodligen är det.
Sven Otto Littorin (M):
Patrik Björck har frågat mig vilka initiativ jag avser att ta för att komma till rätta med arbetslösheten och vilka åtgärder jag avser att vidta för att utbilda arbetslösa för att möta näringslivets krav på kompetens. Berit Högman har också frågat mig vad jag avser att göra för att minska arbetslösheten. Självklart har Sverige inte gått oberört genom den djupaste och mest utbredda lågkonjunkturen sedan 1930-talskrisen. Från det att den internationella finanskrisen slog till hösten 2008 har regeringen agerat för att överbrygga krisen samt mildra dess långsiktiga effekter.
Inom arbetsmarknadspolitiken har regeringen gjort kraftfulla satsningar, bland annat på arbetspraktik, praktisk kompetensutveckling, Lyft och jobbcoacher. Syftet är att de personer som förlorat jobbet ska behålla kontakten med arbetslivet och stå bättre rustade när jobben kommer. Regeringen har också tillfört stora resurser för att Arbetsförmedlingen ska kunna erbjuda personer som varit arbetslösa en längre tid ett individuellt utformat stöd inom ramen för jobb- och utvecklingsgarantin samt jobbgarantin för ungdomar. Den 1 januari 2009 fördubblades dessutom kompensationen till arbetsgivarna för nystartsjobb.
Jag kan konstatera att läget på den svenska arbetsmarknaden i dag ser ljusare ut än de scenarier som målades upp för drygt ett år sedan. Frågan om att säkra näringslivets behov av kompetens är av central betydelse för att långsiktigt säkra vår konkurrenskraft och därmed vår välfärd. Det är därför viktigt att människor kan förnya och fördjupa sina kunskaper så att de står bättre rustade på arbetsmarknaden när efterfrågan ökar på nytt.
Därför har regeringen gjort stora satsningar inom utbildningspolitiken, bland annat genom utbyggnaden av den yrkesinriktade gymnasiala vuxenutbildningen och uppbyggnaden av den nya yrkeshögskolan. Personer som står långt från arbetsmarknaden kan dock i vissa situationer vara i behov av en kortare arbetsmarknadsutbildning. Regeringen har därför under 2010 tillfört medel för att ge möjlighet till ett ökat antal platser i arbetsmarknadsutbildning.
Dessutom gör regeringen i år en satsning på att arbetslösa ungdomar i jobbgarantin som saknar grund- eller gymnasieutbildning kan erbjudas utbildning inom folkhögskolorna i syfte att underlätta en övergång till reguljär utbildning. Min förhoppning, och övertygelse, är att regeringens satsningar på utbildning leder till att fler personer väljer att komplettera eller läsa in en gymnasie- eller högskoleutbildning. Detta bidrar till att säkra en långsiktigt god kompetensförsörjning. Avslutningsvis vill jag betona att jag anser att det ännu är för tidigt att dra några slutsatser kring de långsiktiga effekterna av regeringens satsningar inom arbetsmarknadspolitiken.
Regeringen följer dock utvecklingen på arbetsmarknaden mycket noga och är beredd att agera när förutsättningarna förändras.
Sven Otto Littorin (M):
Först en kommentar till Lars Lilja. I fas 3 har man aktivitetsstöd som utbetalas av Försäkringskassan enligt det regelverk som gäller och har gällt tidigare. Kontakterna med Arbetsförmedlingen ska bestå. Beslutet att tilldela fas 3-plats ska omprövas vartannat år. Syftet är just att utnyttja de verktyg som finns, till exempel nystartsjobb, lönebidrag, Samhall och så vidare för att man ska kunna gå vidare. Raimo Pärssinen säger att småföretagen ska få lägre avgifter.
Det som Raimo Pärssinen glömmer att säga är att ni först höjer arbetsgivaravgiften med 10 miljarder för unga och transportskatten med 11 miljarder. Sedan ger ni tillbaka ett par hundra miljoner i det som redan finns, nämligen nystartsjobb för unga. Om det är så hemskt med jobbskatteavdraget kan man undra varför ni behåller 95 procent av det. Det kanske är som Patrik Björck antyder, att ni inte ska ta tillbaka hela jobbskatteavdraget på en gång.
Det påminner lite om det Gunnar Sträng sade: Steg för steg ska vi socialisera Sverige, men vi ska inte basunera ut det på gator och torg där det så lätt kan missförstås. Man kan då fråga: När ska vanligt folk få ta del av de inkomstskattehöjningar som Patrik Björck aviserar? Blir det en tusenlapp i månaden i höjd skatt för metallarna och kommunalarna 2012 eller vad är det som gäller? När man går igenom interpellationerna och den här debatten blir slutsatsen återigen: Sysselsättningen ökar, visserligen svagt.
Arbetslösheten har stigit det senaste året, men inte alls så mycket som alla trodde för bara ett halvår sedan. Vi har under krisen haft OECD-områdets mest expansiva finanspolitik, nämligen 12 procent av bnp med EU:s minsta budgetunderskott, vilket naturligtvis har varit bra. Vi har prioriterat utbildning och aktivitet framför passivitet och förtidspensioneringar. Fler personer än tidigare har inom ramen för den aktiva arbetsmarknadspolitiken fått tillträde till kortare utbildningar och fler har tillträde till längre utbildningar inom det ordinarie utbildningssystemet.
Det går att göra listan lång, men slutsatsen när vi har sett oppositionens motförslag är att man ställer upp på det mesta. Där man inte ställer upp vill man i stället fördubbla kostnaderna för unga och höja transportskatterna med 11 miljarder. Det är kirurgiskt träffsäkra sätt att tvinga bort jobben från svensk arbetsmarknad.
Sven Otto Littorin (M):
Hillevi Larsson har frågat mig vad jag och regeringen avser att göra för att säkerställa att arbetsgivare inte använder sig av bemanningsföretag för att kringgå anställningstrygghet och turordningsregler. Hillevi Larsson har också frågat hur jag ställer mig till ett förbud mot ett handlingssätt som innebär att säga upp anställda med hänvisning till arbetsbrist för att en kort tid senare hyra in samma personal via bemanningsföretag samt slutligen om de drabbade i sådana fall borde ha rätt till återanställning. Jag har redan tidigare i år diskuterat frågor kring bemanningsföretag här i riksdagen.
Mitt svar i dag kommer därför att likna vad jag sagt tidigare: Arbetsbrist är enligt lagen om anställningsskydd saklig grund för uppsägning. Samtidigt finns skyddsregler bland annat i form av företrädesrätt till återanställning. Att hyra in arbetskraft i stället för att ha egna anställda är i sig inte otillåtet. Utgångspunkten är dock att alla företag ska agera i överensstämmelse med gällande lagar och avtal. Om det skulle vara fråga om kringgående av gällande regelverk, och var gränserna i så fall går för vad som är tillåtet är ytterst en fråga som kan prövas i domstol.
Den arbetsrättsliga utgångspunkten generellt är att samma regler gäller för anställda i bemanningsföretag som för andra kategorier av arbetstagare. Bemanningsföretag har dessutom som andra arbetsgivare möjlighet att teckna kollektivavtal. Inom bemanningsbranschen har också i princip alla arbetsgivare gjort det. Täckningsgraden uppskattas till 98 procent. Det är en högre täckningsgrad än för arbetsmarknaden generellt sett. Det finns inget som säger att ett bemanningsföretag skulle vara en sämre arbetsgivare än någon annan.
Jag kan konstatera att frågan om anlitande av bemanningsföretag har varit uppe i årets avtalsrörelse och att arbetsmarknadens parter på flera områden valt att reglera vad som ska gälla. Jag vill i sammanhanget också nämna det EU-direktiv om arbetstagare som hyrs ut av bemanningsföretag och som avser bland annat skyddet för sådana anställda. Det trädde i kraft i december 2008 och ska vara införlivat av medlemsstaterna senast den 5 december 2011.
En huvudprincip i direktivet är att anställda som hyrs ut av bemanningsföretag ska ha samma grundläggande anställningsvillkor som om de hade anställts direkt av kundföretaget. Regeringen tillsatte i september förra året en utredning med uppdrag att överväga och lämna förslag på vilka åtgärder som behöver vidtas för att i svensk rätt genomföra direktivet. Utredaren ska redovisa sitt uppdrag senast den 29 oktober 2010. Jag följer naturligtvis noga utvecklingen på arbetsmarknaden i de här frågorna.
Det är både bra och viktigt att se hur det arbetsrättsliga regelverket fungerar och efterlevs i praktiken.
Sven Otto Littorin (M):
Jag kan inte kommentera enskilda fall, men när det gäller det sistnämnda hade inte den uppsägningen någonting med bemanningsföretag att göra, vad jag förstår. Det var inte så att man sade upp en person och sedan utnyttjade ett bemanningsföretag för att ta in en ersättare. Vad jag vet testades det också rättsligt och befanns vara i enlighet med regelverket. Är rättsläget osäkert? Det vet vi egentligen inte eftersom det här aldrig har testats i Arbetsdomstolen. Det vet vi först efter det att domen har kommit.
Då måste den analyseras, och jag tycker också att det är rimligt att man i den analysen tittar över det betänkande som kommer från utredningen som ska se över hur vi ska implementera bemanningsföretagsdirektivet i Sverige. Lägre lön, sämre arbetstrygghet och semestrar och så vidare, säger Hillevi Larsson. Vet vi det? Om man säger det så kategoriskt som Hillevi Larsson gör kritiserar man naturligtvis fackförbundens förhandlingar och de avtal som man har slutit på området.
Det finns ju fyra avtal mellan bemanningsföretagen och olika fackförbund, men det finns också ytterligare sju avtalsområden i årets avtalsrörelse som behandlar just den här frågan. Jag vill inte att vi från den politiska sidan ska lägga oss i resultaten av de kollektivavtalsförhandlingarna och politiskt börja reglera löner och semestrar och annat, utan det får allt parterna ta ansvar för.
Det är det som är den svenska modellen. Är det däremot så att vi efter den här domen kommer fram till att det faktiskt är ett osäkert rättsläge eller att vi tycker att lagen har rundats på ett sätt som inte var avsikten tycker jag att det finns anledning att se över det. Det är vad jag sagt tidigare. Man ska inte kunna gå runt LAS på det sättet.
Återanställningsskyldigheten finns där av bland annat det skäl som Hillevi Larsson anför. När de här reglerna kom till var det här uppenbart i rättsakterna. Därför ska det bli intressant, utan att föregripa Arbetsdomstolens domslut, att se hur man dömer och vart det tar vägen. Rättsläget borde inte vara särskilt osäkert, som jag kan se det.
Sven Otto Littorin (M):
Beträffande det sista vet vi inte. Vi vet inte hur det ser ut. Vi har inte statistik, vi har enskilda exempel som tagits upp i debatten. Uppdrag granskning tog upp ett sådant. Hillevi Larsson ställer ett antal hypotetiska frågor: Hur ska vi göra när domen kommer? Ja, det kan jag inte säga förrän vi har domen. Det kan jag inte säga förrän vi har utredningen. Det är först då som vi har någonting att utgå ifrån. Det jag kan säga är att lite drygt 60 000 personer arbetar i dag i bemanningsföretag, och det är av en arbetsmarknad på fyra och en halv miljon jobb inte oerhört många.
Nio av tio av bemanningsföretagen säger att de kommer att nyanställa i år. Det är naturligtvis väldigt glädjande. Vi vet att bemanningsföretagen i större omfattning än andra anställer ungdomar och personer med utländsk bakgrund och så vidare. Det är ett bra insteg för många. Jag är naturligtvis också glad att bemanningsföretagen har 98 procents täckningsgrad med kollektivavtal. Där löser man många av de frågor som vi kan ha synpunkter på som privatpersoner men inte ska ha synpunkter på som politiker, nämligen lön, semester, arbetstider och annat. Det får parterna göra upp om, det är inte politiska beslut, som jag ser det.
Den vanligaste situationen är gudskelov inte den som man läser om, nämligen att företag säger upp och sedan återanställer via bemanningsföretag precis samma människor. Det är ändå undantagsfall. Vi har ett sådant fall, påstås det - jag ska inte gå in i rättsläget - som testas i Arbetsdomstolen. Det är det första som testas, så den här situationen har inte testats innan.
Vad som händer efter det att domen kommer och efter det att vi har utredningen om hur direktivet om bemanningsföretag ska implementeras i svensk rätt finns det anledning att komma tillbaka till hur exakt det ska se ut. Men jag tycker att man ska försöka låta bli att vifta med lagstiftningsvapnet innan man vet hur lagstiftningen ser ut. Det får vi veta efter AD:s dom.
Sven Otto Littorin (M):
Lars Lilja har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder för att underlätta för ideella organisationer att anställa personer med lönebidrag. Inledningsvis vill jag säga att anställning med lönebidrag är en viktig insats för att människor med funktionsnedsättning som medför nedsatt arbetsförmåga ska få jobb. Regeringen har under mandatperioden successivt ökat resurserna för lönebidrag, utvecklingsanställning, trygghetsanställning och till Samhall AB med närmare 1 miljard kronor.
Lönebidragets storlek fastställs med hänsyn till nedsättningsgraden av arbetsförmågan hos arbetstagaren och till hur stor del av arbetsgivarens lönekostnad som är bidragsgrundande. Bidraget får inte överstiga graden av nedsättningen av arbetsförmågan. Lönebidraget får inte vara en subvention till ekonomiskt svaga företag eller organisationer, då detta kan leda till undanträngningseffekter. För de arbetstagare som anställs i en ideell organisation som också är en allmännyttig organisation finns det möjlighet för Arbetsförmedlingen att bevilja ett anordnarbidrag på högst 70 kronor per dag.
Detta gäller om personen som anställs har en funktionsnedsättning som medför att det motiverar en bidragsnivå på minst 80 procent. Anordnarbidraget avser ekonomiskt stöd för handledning, utvecklingsinsatser och anpassning av arbetsplatsen. De ideella organisationerna som också är allmännyttiga har således redan en särställning jämfört med andra arbetsgivare. Mot denna bakgrund avser jag inte att vidta några ytterligare åtgärder.
Sven Otto Littorin (M):
Grundtanken med lönebidragen är ju att hjälpa personer med nedsatt arbetsförmåga att lättare få ett jobb. Man puffar fram dem lite i kön, precis som Lars Lilja uttryckte det. Grundtanken är att det är ett stöd för enskilda personer och inte ett stöd för organisationer eller företag, naturligtvis. Jag vet att vi är överens om det. Jag har lätt att ansluta mig till Lars Liljas grundidé.
Jag tycker att det vore bra med och dags för ytterligare en takhöjning. Sedan gäller det att "knö" in det i de allmänna budgetäskanden man har, men jag tycker att det definitivt hör till en av de mer prioriterade insatserna vi kan göra. Skälet är ganska givet: Det är ett bra sätt att puffa fram dem som oavsett konjunktur nästan aldrig har möjlighet att ta sig in på arbetsmarknaden. Jag delar absolut den bedömningen. Jag kan möjligen se att man också tittar över anordnarbidraget vid samma tillfälle. Det kanske faktiskt är en bra idé.
I dag har vi drygt 50 000 lönebidragstagare, och ungefär var femte finns i en allmännyttig organisation där det utgår anordnarstöd med 70 kronor per dag. Ja, det utgår ett särskilt stöd just till de här allmännyttiga organisationerna. Nivån på det kan det som sagt finnas anledning att se över liksom lönebidragets tak, för jag tror att det skulle vara en god idé att faktiskt höja det framöver.
Sven Otto Littorin (M):
Möjligen kan man säga att det är en väldigt välfylld verktygslåda med en lång rad olika aktiviteter för dem som varit borta. Men om man ska vara seriös ligger det väldigt mycket i det Lars Lilja säger. Det är klart att det är så. Man blir uppmärksammad på det extra mycket just i lite sämre tider när det är många organisationer, företag och andra som får påringningar från Arbetsförmedlingen och andra håll på temat: Här har vi personer som vi behöver hjälp med.
Kan ni hjälpa till? Det finns säkert fall som är väldigt konkreta där man, precis som Lars Lilja beskrev det, blir uppringd av tre fyra olika personer med olika grader av ömmande fall där en är i det ena systemet och en i ett annat.
Om jag ska vara helt ärlig vet jag inte om det finns någon bra lösning på det, för det är klart att vi med alla medel vill försöka se till att, precis som Lars Lilja sade, puffa fram dem som befinner sig lite längre ifrån för att på det sättet få dem lite närmare arbetsmarknaden och organisera om kön lite grann till deras förmån. Det är ungefär så man kan se det.
Möjligen är det delvis oundvikligt att man ibland får den här typen av effekter, och då kommer man i ett rätt besvärligt prioritetsläge. Vem ska man prioritera framför vem när båda är i behov av stöd? Någonstans måste det, tror jag, utgå från den individuella bedömningen av vad personen har för nedsatt arbetsförmåga och på vilket sätt man kan hjälpa till.
Men om jag återgå till själva lönebidraget är jag glad att vi har höjt taket en gång och att vi har lagt ytterligare 1 miljard på lönebidrag, Samhallanställningar och andra saker. Men jag skulle gärna se att man kan höja taket igen, och jag kan mycket väl tänka mig att man ser över anordnarstödet i samband med det. Kommer det att hjälpa mot de här eventuella undanträngningseffekterna i arbetsmarknadspolitikens bortre dimension? Nej, förmodligen kommer det inte det.
Det enda som kan hjälpa till där är möjligen att ekonomin går ännu lite bättre och att det blir fler arbeten så att kön blir kortare. I grunden är det så. Sedan tror jag att man får arbeta än mer effektivt tillsammans med kompletterande aktörer på olika vis.
Vi har pratat en del om sociala företag, arbetskooperativ och annat som är bra komplement och bra aktörer på det sättet att det både handlar om ett bemötande och om en arbetsmetodik som vi har svårt att utveckla inom ramen för den offentliga Arbetsförmedlingen. Där är ett arbete påbörjat inom ramen för garantierna, men det behöver utvecklas.
Vi vet alla att personer med lönebidrag eller som befinner sig i fas 3 har varit borta oerhört länge från arbetsmarknaden. Det här är förmodligen deras enda chans att ta sig tillbaka. Därför måste vi försöka hitta de här vägarna. Jag tror inte att det finns något lätt svar, men just när det gäller lönebidrag är jag definitivt beredd att titta över både taket och anordnarstödet.
Sven Otto Littorin (M):
Det är en klok argumentation jag hör från Lars Lilja, och det är därför det finns en specialbehandling för de allmännyttiga organisationerna i och med att det utgår ett anordnarstöd. Räcker det? Ja, man kan naturligtvis diskutera både nivån och den 80-procentiga gränsen och ställa dem i relation till, på det sätt som Lars Lilja gör, vad det leder till när det gäller tillgången på andra platser och så vidare. Det måste naturligtvis vägas in i det hela.
Både nivån på anordnarstödet och 80-procentsgränsen är jag inte emot att man ser över. Det gäller också taket i lönebidraget. Jag tycker att lönebidrag är en av de bättre uppfinningar vi har för att hjälpa personer med permanent nedsatt arbetsförmåga att nå ut på arbetsmarknaden. Jag är glad att 50 000 personer har lönebidrag i dag och skulle gärna se att det var fler. Det finns förmodligen fler som behöver det.
Sven Otto Littorin (M):
Ann-Christin Ahlberg har frågat mig vad jag har gjort för att förbättra kvinnors möjligheter till heltid, vad jag avser att göra för att även kvinnor ska få rätt till heltider och om jag har för avsikt att ändra a-kassereglerna så att ofrivilligt deltidsarbetande inte missgynnas. Det är en central utgångspunkt att alla ska ha möjlighet att försörja sig på eget arbete. Statens viktigaste uppgift härvidlag är att skapa förutsättningar för en väl fungerande arbetsmarknad och att föra en politik som leder till tillväxt och fler jobb. Vad som i grunden krävs är hög efterfrågan på arbetskraft.
Eftersom deltidsarbete och deltidsarbetslöshet är vanligast i kvinnodominerade sektorer såsom vård, omsorg och detaljhandel, är regeringens politik för arbete och företagande samt för att överbrygga den ekonomiska krisen oerhört viktig inte minst för kvinnor. Att lagstiftningsvägen kommendera fram heltidstjänster är däremot en mycket trubbig metod. Det betänkande som lämnades av den av den förra regeringen tillsatta Heltidsutredningen mötte omfattande remisskritik.
Kritiken avsåg dels att den föreslagna lagregleringen av en rätt till heltid var mycket komplicerad och svårtillämpad, dels att en lagstiftning skulle kunna leda till ökad arbetslöshet och en sämre fungerande arbetsmarknad. Det anfördes också principiella invändningar, även från fackligt håll. Det ansågs att frågan i första hand bör hanteras av arbetsmarknadens parter i kollektivavtal. Jag är av samma uppfattning. Kollektivavtalsreglering möjliggör hänsyn till verksamheternas olika förutsättningar och anpassning till arbetstagares olika behov.
Enligt min mening råder det heller ingen tvekan om vilken väg - lagstiftning eller kollektivavtal - som bäst knyter an till den svenska modellen. Vad gäller Ann-Christin Ahlbergs fråga om deltidsreglerna i arbetslöshetsförsäkringen vill jag framhålla att arbetslöshetsförsäkringen är en omställningsförsäkring och att utgångspunkten i försäkringen är att människor ska ges förutsättningar för att hantera omställning mellan arbeten. Deltidsarbete, för den som vill och kan arbeta mer, kan vara utmärkt under förutsättning att det handlar om en begränsad tid.
Visar det sig att deltidsarbetet inte leder till ett heltidsarbete kan det vara mer effektivt att personen i stället söker arbete på heltid, detta eftersom erfarenheten visar att möjligheten att komma tillbaka i arbete minskar med tiden i arbetslöshet. Jag har mot denna bakgrund inte för avsikt att göra några ytterligare ändringar i deltidsbestämmelserna i arbetslöshetsförsäkringen.