KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
För att möjligen förklara lite grann för den som lyssnar på debatten och kanske tror att man får assistans för en liten del av ett toalettbesök eller en matsituation är det inte så det går till. När man ska beräkna hur stora, omfattande och varaktiga behoven är har man kommit fram till att det ska vara 20 timmar i veckan.
Men när någon har beviljats assistans är det förstås ingen som splittrar upp och delar på de här momenten, utan då har man en assistent, många gånger 120 timmar i veckan. Vi ser en ökning av hur mycket assistanstid var och en har.
Lena Hallengren (S):
Jag tackar Andrea Törnestam för frågan. Det är uppenbart att den engagerar kammaren. Jag gläder mig också åt att frågan engagerar svenska folket. Det här är en utveckling vi måste stävja. Vi vet hur det har blivit på skolans område med aktörer som ägs av svenska aktörer och av utländska investerare, och vi vet vad det gör när det inte finns insyn, tillsyn och kontroll, när vinster kan stoppas i fickan, när avsatta skattemedel inte går till vad som avsetts.
Förutom att mota utvecklingen på skolans område måste vi se till att verkligen stävja den och inte hamna i samma situation när det gäller svensk sjukvård. Jag vill gärna understryka att privata vårdgivare behöver vara en viktig del i lösningen när vi ska hantera svensk sjukvård, köer och otillgänglighet.
Men de ska finnas på rätt plats i vårdkedjorna, de ska bidra, det ska finnas insyn och demokratisk kontroll, och vi ska veta att pengarna går till vad de är avsedda för.
Lena Hallengren (S):
Tack, Johan Hultberg, för frågan! Jag hinner inte på en minut namnge alla moderata regionstyrelseordförande som har styrt sjukvården i det här landet under åtta års tid. De är många, och de har naturligtvis huvudansvaret för den sjukvård som finns i deras regioner. Jag vill gärna påminna om det.
När det handlar om att söka vård i hela landet menar jag att det inte är upp till den enskilde att ha kunskap om systemet eller veta att man ska kontakta någon i en annan region, utan vården ska se till att vårdgarantin uppfylls. Det är vårdens ansvar, och det är alla regionstyrelseordförandes uppdrag runt om i landet. Jag tänker att väljarna får tänka till ordentligt i ett av de tre valen den 11 september om vem som ska styra sjukvården i deras region.
Vi socialdemokrater menar att det ska finnas demokratisk kontroll över välfärden men också att man ska få rätt vård i rätt tid. Det är vårt budskap.
Lena Hallengren (S):
Tack, Ulrika Heindorff, för frågan! Så sent som i går var jag i Östersund och träffade undersköterskor som läser nutritionslära med vetskapen att det är viktigt att inte bara erbjuda god omsorg och omvårdnad utan också veta hur äldre äter. Att de äter och vad de äter spelar stor roll.
Det här är skälet till många initiativ som handlar om dagliga verksamheter, till exempel att man äter tillsammans. Det är också skälet till att vi skjuter till resurser och till att vi har ett äldreomsorgslyft. Man ska kunna utbilda dem som arbetar i äldreomsorgen i bland annat nutritionslära. När det gäller det specifika tillkännagivandet är det här enligt min uppfattning verkligen en fråga där den lokala nivån sitter på väldigt mycket kunskap.
Om man som ansvarig för äldreomsorgen i kommunen inte tar in det här perspektivet har man väldigt svårt att åstadkomma en god äldreomsorg. Jag förutsätter att det arbetet fortskrider och att man använder de resurser som regeringen avsätter till äldreomsorg bland annat till detta.
Lena Hallengren (S):
Jag tackar Ulrika Jörgensen för frågan. Arbetet mot barnfetma, som denna fråga handlar om, är en del av det arbete som vi behöver bedriva för att stärka den allmänna folkhälsan. Ulrika Jörgensen och jag har diskuterat den frågan många gånger. Det är inte bara Halland som arbetar aktivt med denna fråga. Jag vet att övriga regioner och kommuner också ser detta. Men jag vill också understryka hur otroligt komplex frågan är.
Det handlar inte om att säga till barn att de ska röra lite mer på sig. Detta är en sjukdom hos många av barnen. Det handlar om vilket liv man lever - om man är stillasittande, vilken mat man äter, hur skolan arbetar, om man är fysiskt aktiv på sin fritid. De barn som inte är så aktiva på sin fritid kanske inte heller lockas av mer idrott i skolan. Detta är alltså komplext och svårt men otroligt viktigt. Och det är viktigt att vi talar om det.
Jag tror nämligen att det finns en hel del stigma när det gäller att tala om barnfetma och vad den beror på, både som barn och som förälder. Det är därför väldigt bra att frågorna kommer upp och att vi tar dem på allvar runt om i landet.
Lena Hallengren (S):
Min fråga går till utrikesminister Tobias Billström. Höga priser på bensin, diesel och el är en rejäl börda för många svenskar. Barnfamiljer, pensionärer och många andra sliter nu med att få hushållsekonomin att gå ihop. Putinpriser och Rysslands energikrig mot Europa slår hårt mot svenska hushåll. Samtidigt får vi inte låta prispressen splittra oss, varken mellan samhällen eller inom samhällen. Där är vi socialdemokrater benhårda.
Vi måste göra vad vi kan för att dämpa den här smällen och för att hålla ihop. Det hoppas jag att utrikesministern och jag är överens om. Därför blir jag förstår bekymrad när den regering som i teorin är ledd av moderater men i praktiken är ledd av Jimmie Åkesson nu bryter sina löften mot vanligt folk. Att högkostnadsskyddet skulle vara på plats redan den 1 november lovade Kristersson, Busch och Åkesson dyrt och heligt. De ville inte kännas vid några hinder.
Priset på bensin och diesel skulle också sänkas - med 10 kronor om man frågade Jimmie Åkesson, med 5 kronor om man frågade Ulf Kristersson och Elisabeth Svantesson. Nu har vi facit. Väljarna fördes bakom ljuset. Vilka fler löften kommer att brytas?
Lena Hallengren (S):
Vi har ju ändå ett facit. Väljarna fördes bakom ljuset. Väljarna bad inte om deadliner. De bad inte om modeller. De bad om ersättning. Det blev en modell, och Ebba Busch ska återkomma. Av sänkningen med 10 kronor på diesel blev det inte ens 1 krona. Det är inte att visa respekt för vanligt folk. Min fråga till Tobias Billström kvarstår. Hur länge ska vanligt folk behöva vänta på att er politik ska gå ihop?
Lena Hallengren (S):
För några år sedan inledde bland annat Dagens Nyheter granskningar av hur utlandsadoptioner till Sverige har gått till. Granskningarna visade att barn i bland annat Kina och Chile under flera decennier kidnappades eller köptes innan de adopterades bort. Som dåvarande socialminister reagerade jag starkt på dessa granskningar och startade en utredning av de internationella adoptionerna till Sverige. Statsministern är ju själv engagerad i frågorna.
Som ordförande i Adoptionscentrum argumenterade Ulf Kristersson år 2003 mot de lagskärpningar som en tidigare utredning föreslagit. Trots varningar om att det förekom handel med barn ingrep inte Ulf Kristersson. Med anledning därav vill jag fråga statsministern i dag: Varför agerade han inte på det han visste där och då?
Lena Hallengren (S):
Jag hör att statsministern noterade att han själv krävde en utredning, och det är ju alldeles riktigt. Jag tror att det är klokt att denna utredning får arbeta och att vi noga följer vad resultatet blir. Jag kan ändå inte låta bli att följa upp och säga att tidiga varningssignaler inte saknades, men att statsministern i sin dåvarande roll 2003 trots det inte vidtog några åtgärder.
Jag inser att statsministern väljer om han vill svara på frågan, men jag undrar ändå om inte statsministern känner att han hade kunnat vidta fler åtgärder utifrån den kunskap han då hade.
Camilla Sköld Jansson (V):
När det gäller offentlig sektor hänvisas i interpellationssvaret till Gunnar Lund. Samtidigt konstaterar statsrådet att det inte behövs några åtgärder. Då tycker jag att det är rimligt att få ett svar om innebörden i det konstaterandet. Sedan vill jag tacka Bodström för frågeställningarna. Om vi kan ägna oss åt dem finns det en möjlighet att föra debatten framåt. Det lyckades vi inte göra förra gången.
Jag och Vänsterpartiet menar att utgångspunkten måste vara den att alla, hela arbetsmarknaden, omfattas. Man måste se yttrandefriheten och meddelarfriheten som en medborgerlig rättighet. Problematiken ser lite olika ut i olika verksamheter. En har vi berört, nämligen offentlig verksamhet, där det ju finns lagstiftning. Det finns också en gråzon där verksamheten drivs med skattemedel men läggs ut på entreprenad.
Då förlorar de anställda sin yttrandefrihet. Man har alltså samma arbete, samma verksamhet, men omfattas inte av något grundlagsskydd. Vi har lex Sarah, som innebär att den anställde kan rapportera missförhållanden - men inte till socialnämnden, inte till de ansvariga politikerna, inte till Socialstyrelsen eller till medierna utan tillbaka till sin arbetsgivare.
Jag menar att det redan i dag vore fullt möjligt att med ganska enkla grepp se till att de anställda omfattades av samma rättigheter som inom offentlig verksamhet. Det handlar ju också om konkurrensfördelar mellan offentlig sektor och den gråzon jag nämnde. Den tredje delen handlar om rent privat arbetsmarknad.
Jag håller med Bodström om att det där finns en kollision som handlar om företagshemligheter. Jag menar dock att problemet blir svårhanterligt om den medborgerliga rättigheten till yttrandefrihet underordnas. Om den överordnas, om utgångspunkten alltså är att alla ska omfattas, innebär det att man på den privata sidan får göra undantag för vad som ska omfattas.
Vi menar att detta inte ska avgöras av företaget självt. I stället får man ha en lagstiftning med föreskrifter som skyddar till exempel kundregister eller det som är de verkliga företagshemligheterna. Som i så många andra frågor är jag övertygad om att man, om man verkligen vill, kan åstadkomma detta.
När det gäller den del som handlar om den verksamhet som drivs med skattemedel men som läggs ut på entreprenad menar jag att man där ganska enkelt skulle kunna få till en lagstiftning. Det kunde vara intressant att höra statsrådet resonera kring just de olika perspektiven. Vad är det som ska vara överordnat? Är det medborgarnas rätt till yttrandefrihet eller är det företagens krav på lojalitet?
Camilla Sköld Jansson (V):
Jag tycker egentligen inte att det handlar om så många undantag. Om man bestämmer sig för att grundregeln är att säkerställa en yttrandefrihet och en meddelarfrihet hamnar resonemanget om undantag först och främst på den rent privata sektorn. Jag vill återkomma till det jag sade i mitt förra inlägg.
När det gäller de verksamheter som drivs i dag med skattefinansierade medel bör man kunna komma fram med att ge de anställda samma rättigheter som i en helt offentligt styrd verksamhet. Det är skattepengar det är fråga om och ett offentligt åtagande som utförs i verksamheterna.
Det är inte rimligt att en privat entreprenör ska kunna tysta sina medarbetare så att de inte kan lyfta fram viktig kritik om hur man till exempel handhar vård för äldre medan man i offentlig verksamhet inte ska göra det. Jag kan inte se att den problematiken finns. När det gäller den andra delen kan jag hålla med om att det kan vara snårigt för privat verksamhet.
Om jag minns rätt var den stora kritiken mot det förslag som låg just att man i det förslaget lät företagen själva formulera vad som skulle undantas. Då får man problem, menar jag. Där måste man hitta ett annat sätt med en lagstiftning som är generell och ett undantag där man reglerar det via föreskrifter.
Sedan vill jag också påminna om det Bodström sade i förra interpellationsdebatten. Där fick vi faktiskt ett löfte om att regeringen tillsammans med Vänsterpartiet och Miljöpartiet skulle bereda frågan gemensamt. Vi väntar på den inbjudan och ser fram emot den. När den kommer ska vi omedelbart delta i ett möte.
Det är mycket centrala frågor. Vi har också tankar och idéer som kan bidra till att frågorna får sin lösning.
Camilla Sköld Jansson (V):
Jag vill också tacka för svaret. Om det ska tolkas positivt, och det vill jag gärna göra, har inga definitiva beslut fattats i frågan utan diskussion och remissförfarande pågår. Därmed har den här interpellationsdebatten också en betydelse. Det handlar om olika saker. Det är också en principiell diskussion om att myndigheter måste ta ett helhetsansvar och väga in samhällsekonomiska aspekter.
Statsrådet har pekat på att det regleras i verksförordningen. Men om man tittar på hur häktesfrågan har hanterats hittills verkar det inte som om det är tillräckligt. I olika omgångar har ganska allvarlig kritik framförts, att Kriminalvårdsstyrelsen endast ser till sin egen verksamhet och inte förmår ta ett helhetsgrepp. Vi är två från Jämtlandsbänken som har interpellerat.
Vi är tre som deltar i debatten. Jag vet att samtliga partiers representanter här i riksdagen från Jämtland är överens om att det här är en angelägen fråga. Vi är överens om att vi har starka argument för att få häktesplatser till Östersund.
Vi har pekat på rent humanitära skäl, att häktade i och med den här lösningen får sämre möjligheter till kontakt med sina anhöriga, sämre möjligheter till kontakt med polis som ska utreda ärendet och sämre möjligheter till kontakt med advokater. Det hör också ihop med rättssäkerheten.
Det blir sämre förutsättningar för att få en hög kvalitet på utredningar om inte utredare och det som ska utredas finns på samma plats. Poliser i Östersund får använda arbetstid till att pendla mellan Östersund och Härnösand i stället för att ägna sig åt operativt polisarbete. Det är också en fråga om rättssäkerhet. Sist men inte minst finns det ekonomiska skäl.
Där har Länsstyrelsen i Jämtlands län och tidigare Riksdagens revisorer visat att det här inte är samhällsekonomiskt lönsamt. Kriminalvården gör en viss vinst, men polisen får ökade kostnader och samhället totalt får ökade kostnader. Det är också viktigt, menar vi, att de förslag och initiativ som kommer från regionen får betydelse.
Man har visat hur man kan samordna verksamhet med Frösö LVM-hem. Det innebär en kostnadsbesparing men också en kvalitetshöjning, eftersom man kan samordna verksamheter. Man har på ett mycket trovärdigt sätt visat att den lösning som vi förordar, med häktesplatser i Östersund, innebär en besparing med 4 miljoner.
De 4 miljonerna ska kombineras med rättssäkerhet, effektivitetsskäl, humanitära skäl och så vidare. Argumenten har vi. Vi har också engagemanget och viljan. Vi vill nu få ett klart besked från ansvarigt statsråd, eftersom det behövs något initiativ som går utöver Kriminalvårdsstyrelsen.
Vi vill kunna känna oss trygga i att det beslut som så småningom kommer att fattas grundar sig på ett samhällsekonomiskt helhetsperspektiv.
Camilla Sköld Jansson (V):
Även jag vill ta fasta på det positiva uttalande som kommer från ministern. Även vi förstår dilemmat, att ministern inte bara kan kliva in i en myndighet. Samtidigt är det inte så enkelt som att man kan säga att det glasklart är myndighetens eget ansvar. Riksdagens revisorer har gjort två rapporter om häktesnedläggningen i Östersund, en innan och en efter. Det är ganska skarp kritik som förs fram där.
Jag menar att det resonemang man för där också är relevant i dag. Där skriver man att det fanns skilda uppfattningar, att kriminalvården i Östersund och de lokala myndigheterna hade en uppfattning och Kriminalvårdsstyrelsen centralt hade en annan uppfattning. Man konstaterar att det blev en vinst för kriminalvården men att nedläggningen har medfört ökade kostnader för polisen.
Det har blivit ökade kostnader för hyror, arrestbevakning och resor som har gett mindre utrymme för operativt polisarbete. Man konstaterar att häktade från Östersundsområdet inte lika ofta får besök av sina anhöriga som andra häktade. Man konstaterar att de har sämre möjligheter att träffa sin advokat än andra häktade.
Man konstaterar också att det finns risk för att utredningskvaliteten har försämrats efter nedläggningen. Det stora och mycket tunga konstaterandet som Riksdagens revisorer gjorde visar att även regeringen har ett ansvar.
Man konstaterar: Det underlag som låg till grund för regeringens beslut att lägga ned häktet i Östersund var ofullständigt och missvisande då det inte täckte de samhällsekonomiska konsekvenserna. Det är mycket skarp kritik. Vi menar att läget i dag är exakt detsamma.
Det är här som ministerns ansvar och även riksdagens ansvar träder in att bidra till att det underlag som den här gången ligger till grund för beslut faktiskt tar in de samhällsekonomiska konsekvenserna. Hur man än vrider och vänder på fakta kan man konstatera att argumenten för häktesplatser med lokalisering till Östersund är mycket starka.
Camilla Sköld Jansson (V):
Jag vill ta fasta på två saker som näringsministern skriver i sitt svar, som jag tycker är en bra utgångspunkt. Det ena som vi är överens om är konsekvenserna som en nedläggning skulle få i lilla Sveg. Vi har tidigare varit inne på att hundratalet jobb kommer att försvinna. Kommunledningen beskriver det som en katastrof, och det är ett reellt ord att använda i det här sammanhanget. Det andra som vi är överens om är att Vattenfall bör göra sitt yttersta för att hitta en långsiktig lösning.
Man kan se på den här frågan utifrån lite olika perspektiv. Jag har besökt Sveg och träffat företrädare för Vattenfall som ger lite olika bilder.
Men om man som svegbo, härjedaling, tittar på det här ser man ett storbolag som verkar i Sveg, ett storbolag som inte har någon förankring på orten och som inte har varit intresserat av att skaffa sig någon förankring, ett storbolag som bara är intresserat av att Sveg ska leverera energi till Uppsala Energi.
Man ser inte att det behövs någon långsiktighet och har inte under årens lopp vidtagit åtgärder och insatser för att säkra en fortsättning, även om inte Vattenfall skulle stå som ägare. Till exempel har Vattenfall missat att säkra råvarutillgången.
När man sedan pratar med Vattenfall så visst blir det en modifierad bild, men jag måste säga att jag delar svegbornas uppfattning om och bild av hur HMAB har hanterats. Från Vattenfalls sida säger man tre saker. Det ena är att det här inte är deras business. Man jobbar inte med bränsle. Man producerar el och värme. Man säger att det här inte är deras region, att det är Sydkrafts region. Det är så man uttrycker sig.
Sedan hänvisar man till att man har ett ansvar för verksamheten och inte för orten. Det är i och för sig korrekt och säkert inget formellt fel, men slutsatsen är ändå att de extra möjligheter som finns via ett statligt ägande inte alls har kommit den här verksamheten till godo. Mycket av det här är historia.
Här och nu handlar det ändå om att försöka se vad vi kan göra, inte minst från politiskt håll, för att det här ska bli något bra i slutändan. Det är en fungerande processindustri som kan tillverka biobränsle med hög kvalitet. Man har en kunnig och mycket engagerad personal. Man kan tillverka både briketter och pellets. Man kan använda spån, trä och torv i olika kombinationer; det finns en flexibilitet.
Och mycket talar för att Vattenfall nog inte är rätt ägare. Här skulle jag vilja ha ett besked från näringsministern, som får många frågor att svara på eftersom vi är många som deltar i debatten.
Pengar behöver satsas, och då menar vi att det är bättre att satsa pengar på att säkra befintlig verksamhet än att kompensera för arbetslöshet.
Camilla Sköld Jansson (V):
Vi är flera stycken här som deltar i en interpellationsdebatt därför att vi känner ett äkta engagemang för HMAB i Sveg, och så möts vi av en näringsminister som kontrar med att angripa oss i andra politiska frågor i stället för att vi koncentrerar oss på den debatt vi ska ha. HMAB har redan konverterat. Man kan tillverka både pellets och briketter och kan tillverka i rent trä och flis, men också i torv och i kombinationer.
Vad gäller fördelarna av statlig ägo tror jag att ingen behöver misstro min idé med att vi har verksamhet i statlig ägo, men fördelarna med statligt ägande måste ju också synas i praktiken. Det är rätt intressant: Vi som har varit uppe i den här debatten har inte diskuterat ihop oss före debatten om vad vi ska säga, men samfällt hörs det från representanter från de norra länen att man uppfattar och beskriver detta som en form av kolonisation.
Det är rätt intressant att vi har det perspektivet, och jag tycker inte att man bara ska negligera det. Det är en uppfattning som också i sak kan beskrivas och bekräftas på olika sätt. Som jag sade i mitt första inlägg är det mycket som vi är överens om. En sak är att Vattenfall självklart har krav på sig att seriöst pröva långsiktiga lösningar med olika intressenter.
Det jag menade i mitt inlägg är att det också kan vara så att det till detta behöver kopplas andra resurser än vad Vattenfall självt kan sätta in, därför att det också handlar om att ta ett samhällsekonomiskt grepp. Det gäller vad som händer i Sveg om inte Vattenfall finns kvar där. Det är det som jag hoppas att näringsministern har med sig när den här interpellationsdebatten avslutas.
Sedan möter jag gärna Pagrotsky i andra sammanhang, där vi kan buffla runt även andra politiska spörsmål.
Camilla Sköld Jansson (V):
Jag vill börja med att tacka ministern för svaret. Svaret uppehåller sig mycket vid GATS-förhandlingarna i WTO. Det är mycket viktiga förhandlingar. Jag nämner detta i min interpellation. Det kan jag inte ha så mycket synpunkter på, även om det var mer för att åskådliggöra att det marknadsliberala synsättet trycker på från olika håll, från EU, WTO, diskussionen om tjänstedirektivet och så vidare.
Man vill mer och mer betrakta de välfärdstjänster vi har i landsting och kommuner som en handelsvara. Man vill på olika sätt riva hinder och öppna för privatiseringar. Tyngdpunkten och rubriken på interpellationen är ändå det förslag som finns för ny EU-konstitution och vilka eventuella konsekvenser den kan få för att vi ska få bevara självbestämmandet när det gäller hur vi organiserar välfärden.
Förslaget till konstitution öppnar för att EU:s slutliga ståndpunkt för att sluta internationella avtal med handel ska fattas med majoritetsbeslut. Det ska vara grundregeln. I och med att det är fråga om majoritetsbeslut är det svårt att hävda att vi har kvar självbestämmandet. Jag tycker att näringsministern enkelt glider över frågan. Jag får inte riktigt några konkreta svar.
Det sägs att regeringen har varit mycket aktiv i arbetet med skrivningarna och att skrivningarna garanterar självbestämmandet i fråga om hur vi organiserar välfärden och att det finns en form av veto i fördraget. Vad som går att utläsa i texten - och det är den som gäller - är att vi inte har självbestämmandet kvar eftersom grunden är majoritetsbeslut.
Det är endast när ett avtal inte bara stör det sätt vi organiserar vår välfärd utan dessutom allvarligt stör den offentliga välfärden som det går att lägga in ett veto. Vad är det för garantier för självbestämmande som näringsministern hänvisar till? Vilka är de nödvändiga åtgärder som näringsministern säger att regeringen har vidtagit för att säkerställa att vi har kvar vårt självbestämmande?
Camilla Sköld Jansson (V):
Jag känner mig inte alls lika trygg som Östros gör. Jag delar inte heller uppfattningen att det inte finns någon opinion i EU för att liberalisera offentliga tjänster. Tvärtom kan man se i olika skrifter, bland annat i ekonomiska riktlinjer och annat, att man på olika sätt trycker på för den utvecklingen. Grunden i det nya förslaget är att man lyfter in och ser sociala välfärdstjänster som en handelsvara. De lyfts in i handelspolitiken.
Det är nytt. Grunden är majoritetsbeslut. Majoritetsbeslut innebär att vi får finna oss i vad majoriteten tycker. Texten till konstitutionen ser så ut, och jag har inte kunnat hitta något protokoll eller något annat där Sverige har markerat någon annan uppfattning.
Enda sättet jag kan se att i EU-konstitutionen se till att vi har garantier för att vi själva får bestämma hur vi organiserar välfärden är att det är fråga om enhällighet, alltså att ett land har ett veto i fråga om handel med välfärdstjänster.
Med regeln som är nu att det ska beslutas med enhällighet måste man ställa frågan hur mycket utförsäljning av offentlig välfärdsverksamhet det handlar om innan man kommer till gränsen att det allvarligt stör vår välfärdsmodell. Det är faktiskt så det står. I de fall det riskerar att allvarligt störa vår välfärdsmodell ska vi kunna lägga in veto, inte annars.
Vem är det som gör tolkningen?