Gunilla Carlsson (M):
Det vi diskuterar nu är den miljard som används till sex afrikanska länder som generellt budgetstöd. Sedan finns andra typer av programbudgetstöd och annat. Det vi diskuterar nu är stöd som går rakt in i en regerings politik.
Därför är det inte bara en fråga om effektivitet och ett bra sätt att kanalisera pengar med lägre transaktionskostnader, utan det är också ett politiskt risktagande eller engagemang i ett lands hela politik. Därför är det bra att vi kan diskutera budgetstödet med dess för- och nackdelar.
Anne-Marie Pålsson har helt rätt i att med färre länder har vi en bättre förutsättning att föra resonemang om vad vi som givare väntar oss när de som mottagare får ett kuvert att använda utifrån deras egna långsiktiga värderingar och prioriteringar för att bekämpa fattigdomen i det specifika landet.
Budgetstödet ger som få andra biståndsformer inblick i och möjlighet att påverka framför allt de offentliga finansiella styrsystemen. Det ska inte underskattas. Det är många gånger bristande fungerande institutioner som gör att marknaden inte tillåts eller kan fungera på ett effektivt sätt. Det är ju där de bästa resurserna kan skapas.
Vi gör inte detta därför att vi inte har några andra idéer eller att vi betalar ut det för att det är bekvämt, tvärtom. Med de nya och tydligare riktlinjer som vi har utarbetat ställer vi ökade krav på inte minst biståndsorganet Sida att göra strategiska övervägningar och bedömningar. Vi är också tydliga om var besluten fattas.
Snarare kan vi med budgetstödet stödja de idéer som länderna själva har för att det ska bli långsiktigt och för att det inte är givarnas perspektiv som ska prägla det hela. Det blir naturligtvis mycket lättare att hantera större volymer med på sikt mindre resurskrävande hantering på den svenska sidan, så det är en effektiv biståndsform, men vi använder den absolut inte lättvändigt utan med stor restriktivitet.
Det är därför vi tittar på bättre skrivningar och en mer genomarbetad strategi än tidigare. Jag skulle också vilja säga något om hur mottagarländerna pratar om detta. Liberia nämndes. Vi hade förmånen att ha den nya presidenten, Ellen Johnson-Sirleaf, här på besök.
Hon, en välutbildad kvinna, ska i ett postkonfliktland som har genomlidit fruktansvärda plågor leda landet i en demokratifördjupning och ta det vidare. Hon har en oerhört kompetent ledning omkring sig med många kvinnor men en sönderfallande statsförvaltning med mycket motsättningar.
Hon, en driven kvinna med goda rådgivare som är ekonomer, sade: Ge mig basbudgetstöd nu, så slipper ni betala ut tio gånger så mycket pengar sedan.
Det handlar delvis om att hon vill ha en ökad synlighet för Liberia och det liberianska ledarskapet i stället för att det ska vara en massa enskilda organisationer, biståndsmyndigheter och andra internationella organisationer som styr och ställer. Hon får ha ansvaret utifrån sina prioriteringar. Där tror jag att det kan finnas förutsättningar för en ekonomisk rationalitet.
Jag tror att det finns goda förutsättningar för att gå från postkonflikt till ett välutvecklat land. Vägen är inte enkel. Jag tycker att det är viktigt att vi har med även hennes bedömning i resonemanget. Hon är just nu inte betjänt av 2 000 olika projekt. Hon är betjänt av lite lugn och ro för att kunna genomföra en demokratisering av landet och skapa en bättre fungerande statsförvaltning.