KBLab/rixvox huggingface dataset:
Markus Wiechel (SD):
Jag vill börja med att säga att jag har stor respekt för Maria Ferm. Hon drivs av en strävan att hjälpa utsatta människor, och det är tydligt att hon har ett starkt engagemang gällande de här frågorna. Det har jag också. Skälet till att jag över huvud taget engagerade mig politiskt var för att hjälpa utsatta människor att få det bättre, framför allt de som har det mycket svårt. Maria Ferm har, precis som jag, besökt flyktingläger runt om i världen.
Tusentals människor befinner sig i läger för att de inte har något val. Av den anledningen förstår jag inte hur hon kan stå bakom regeringens politik och regeringens prioriteringar, när regeringen prioriterar de förhållandevis få människor som har det förhållandevis bra och har lyckats ta sig till Sverige, framför människorna i krisdrabbade länders närområden och i flyktinglägren. Jag förstår det inte.
Tidigare i år deltog jag och andra från Sverigedemokraterna i en delegation till Jordanien. Vi besökte flyktinglägret al-Zaatari. Där träffade vi bland annat ordföranden för Jordaniens utrikesutskott. Han gjorde väldigt klart för oss att brist på plats finns inte, brist på vilja att hjälpa människorna finns inte.
Det som krävs är mer resurser, mer pengar, för att klara av det åtagande som det innebär att ta hand om alla de människor som flyr.
Av den anledningen är min mycket enkla fråga: Hur kan Maria Ferm stå bakom regeringens prioriteringar som innebär att man prioriterar förhållandevis få som tar sig hit framför miljontals människor som inte kan ta sig från sina hemländer?
Markus Wiechel (SD):
Maria Ferm säger att man ska prioritera både och, men Miljöpartiet har bevisat att det inte går genom att göra avräkningar på 21 procent i biståndsbudgeten för nästa år. Sverige ligger i ett europeiskt perspektiv extremt högt när det kommer till avräkningar i biståndsbudgeten. Det är tydligt att miljöpartiregeringen helt enkelt inte kan prioritera både och. När det gäller lagliga vägar finns i dag lagliga vägar genom FN. Kvotflyktingsystemet är jättebra.
Det är personer som inte haft något annat val som flytt, som kommit till ett läger och som är tvungna att vidarebosättas. Det är ett system som Sverigedemokraterna står bakom. Vi vill ta emot FN:s kvotflyktingar, för det är människor som helt enkelt inte haft möjlighet att ta sig hela vägen till Sverige. Maria Ferm talar om den dåliga standard som råder i flyktinglägren. Ja, det är dålig standard, men varför ska man då ta pengar från lägren, från närområdena, så att det blir ännu värre?
Det är akut brist på mat och andra grundläggande förnödenheter i dessa områden. Det är akut brist på hjälp till människor som inte har något annat val än att vara i närområdet. Det är där den absoluta majoriteten av alla flyktingar finns, över 50 miljoner människor runt om i världen. De få som lyckats ta sig till Sverige har redan tagit sig i säkerhet för att sedan söka sig vidare. Det är inte dem vi ska lägga pengar på.
Det är inte dem som regeringen ska lägga över 8 miljarder på, vilket sker i dag, utan pengarna ska satsas i närområdet. Det finns en fundamental skillnad mellan Sverigedemokraternas prioriteringar och övriga riksdagspartiers prioriteringar när man fullständigt struntar i de absolut hårdast drabbade flyktingarna.
Markus Wiechel (SD):
Det vi debatterar i dag handlar om regeringens största satsning. Det handlar om ett område som man är villig att lägga näst intill obegränsat med resurser på. Med anledning av Migrationsverkets senaste prognos krävs dessutom ytterligare 17 miljarder för den här massinvandringspolitiken.
Det är pengar som regeringen inte har budgeterat för, och inte heller oppositionen. Det skulle vara väldigt intressant att höra varifrån Christina Höj Larsen och andra företrädare för hennes parti tycker att dessa pengar ska tas. Är det den hårt slitande sjuksköterskan som ska betala genom höjd skatt på lönen?
Är det läraren som ska förlora ännu en medarbetare på grund av de nedskärningar som krävs inom välfärden och inom skolan? Eller är det företagaren som har jobbat sju dagar i veckan mer eller mindre dygnet runt för att få ihop och kunna starta ett framgångsrikt företag som ska behöva betala ökade arbetsgivaravgifter?
Min väldigt tydliga, konkreta fråga till Christina Höj Larsen är: Var ska pengarna tas för att bekosta den här massinvandringen?
Markus Wiechel (SD):
Jag tycker att det här är anmärkningsvärt av en företrädare för ett parti som förespråkar att man tar pengar från biståndet för att bekosta asylmottagningen i Sverige. På vilket sätt är det värt att prioritera dem som har råd att ta sig till Sverige framför de miljontals stackars människor som har det svårt runt om i världen?
Att man dessutom har mage att påstå att vi skulle göra skillnad på hudfärg eller på varifrån man kommer är befängt. Herr talman! Jag fick fortfarande inte svar från Christina Höj Larsen på varifrån de här pengarna ska tas. Det är 17 miljarder det handlar om. Man kan inte bara trolla fram dem, och vem som helst vet att pengar inte växer på träd. Varifrån kommer de?
Markus Wiechel (SD):
Jag får tacka för ännu ett intressant anförande. Arbetsförmedlingens prognos pekar på 105 000 fler jobb de närmaste två åren. Det är något som såklart är positivt. Trots de nya jobben sjunker arbetslösheten bara marginellt, med 0,3 procent ungefär.
Svaga grupper som har svårt att komma in på arbetsmarknaden glider allt längre ifrån den. Anledningen till att arbetskraften fortsätter att växa är främst invandringen till Sverige. Sysselsättningsgapet mellan inrikes och utrikes födda är stort. Sysselsättningsgraden för inrikes födda är 79,2 procent. För utrikes födda är den 63,9 procent, och för utomeuropeiskt födda är den 56,8 procent.
Min fråga är: Hur ska man lösa det här problemet? Hur ska man få in dessa människor på arbetsmarknaden?
Markus Wiechel (SD):
Jag vet inte om jag behöver gå igenom vår budget. Vår budget är fullfinansierad. Det kan jag garantera. Vi har samma källor som ni, Mikael Cederbratt. Migrationsverket har de senaste två åren ökat antalet anställda med ungefär 1 000 personer. Trots det har man stora behov av fler anställda. Man pratar om att anställa ytterligare 1 000 personer den närmaste tiden.
Detta kostar naturligtvis en hel del. Vi vet att de senaste 15 åren har enbart ungefär 40 procent av dem som kommit till Sverige från utlandet fått jobb. Detta är ett jätteproblem. Ändå verkar vissa företrädare här tro att man kan lösa framtidens problem trots att man inte kan lösa dagens problem.
Vi vet att det är svårt för människor som har flyttat till Sverige från andra länder att komma in på arbetsmarknaden. Man har talat om ett behov av arbetskraft i framtiden. Det talade man om när det gällde 40-talisterna också, men nu har nästan alla 40-talister gått i pension. Samtidigt har vi en skyhög arbetslöshet. Jag förstår inte riktigt vad man har för argument när man säger att vi har ett behov framöver.
När vi inte kan lösa dagens problem, hur ska vi då kunna lösa framtidens? Jag upprepar min korta fråga: Hur ska vi lösa problemet? Hur ska fler utlandsfödda människor komma in på den svenska arbetsmarknaden framöver? Man har uppenbarligen inte lyckats lösa det de senaste åtta åren som Alliansen har suttit vid makten.
Markus Wiechel (SD):
Johanna Jönsson talade om båtflyktingar, bland annat, och den misär som de drabbas av. Jag vet att Maria Ferm också var uppe och talade om det. Av den anledningen kunde jag inte riktigt hålla mig från att gå upp hit och ställa den väldigt enkla frågan: Hur kan man stå bakom en politik där man uppmuntrar, snarare än motarbetar, människor att göra de här resorna, som är livsfarliga?
Det är en desperation som ligger bakom att de sätter sig i sådana båtar. Det är personer som känner att de verkligen vill ta sig hit och som riskerar sina liv på resan. Det finns lagliga vägar i dag genom FN, exempelvis, för att ta sig till Sverige eller ett annat europeiskt land.
Varför ska man då inte försöka upprätthålla en rättssäker process där människor kan ta sig hit på laglig väg, genom FN, snarare än att uppmuntra människor att göra sådana riskabla resor?
Markus Wiechel (SD):
Vi står bakom en human och effektiv flyktingpolitik. Det är just därför vi lägger våra resurser i närområdet, för det är där de miljontals människorna befinner sig. Det är omöjligt att hjälpa de flesta av dem genom att ha fler öppna vägar till Sverige. Det är ingen lösning att människor kommer hit. Vi hjälper några stycken som genom FN behöver vidarebosättas. Det är en sak, och det står vi som sagt var bakom.
I dag finns dock över 50 miljoner flyktingar runt om i världen. De kan inte ta sig därifrån. I stället för att det ska vara en ohållbar situation i flyktinglägren gäller det att satsa pengarna där så att lägren blir bättre och man därigenom kan hjälpa fler. Som jag nämnde tidigare har jag själv träffat ordföranden för Jordaniens utrikesutskott, som nämnde att viljan att hjälpa finns och platsen finns. Det som behövs är resurser, så det är egentligen inget problem.
I dag är det Sverige som har en extrem migrationspolitik ur ett internationellt perspektiv. Sverigedemokraterna har en normal invandringspolitik sett från bland annat våra grannländers perspektiv. Att kalla vår politik för extrem är egentligen väldigt märkligt. Det är ju Sveriges politik i stort som är extrem.
Det är omöjligt att hjälpa den stora massan av människor som behöver hjälp genom att de ska kunna komma till Sverige.
Av den anledningen skulle jag vilja veta om det inte är läge att börja se över om vi kan upprätthålla Dublinförordningen bättre och se till att människor faktiskt får söka asyl i första ankomstland i stället för att alla människor ska komma hit och vi drar ned på biståndet. Det är väldigt märkliga prioriteringar.
Markus Wiechel (SD):
Jag vill först tacka Johanna Jönsson för ett intressant anförande. Det är uppenbart så att Johanna Jönsson inser vilka utmaningar, om man vill kalla det så, vi står inför när väldigt många människor kommer till Sverige. Det gäller inte minst nästa år. Jag har några funderingar.
Johanna Jönssons eget parti och den förra regeringen har varit pådrivande i att föra den politik som har lett till dagens situation, där många människor kommer hit utan att bli en del av samhället. På vilket sätt anser Johanna Jönsson att hon eller Centerpartiet har lyckats förbättra situationen de senaste åren?
Markus Wiechel (SD):
Frågan var egentligen vad framför allt alliansregeringen har gjort för att underlätta det här, om man nu inte har några lösningar. Det är nämligen uppenbart att inte vare sig Alliansen eller den sittande regeringen har några lösningar för hur fler människor ska komma in i arbete och bli en del av samhället. I dag tar det i genomsnitt åtta år för en människa att få ett första jobb, som ofta är subventionerat av staten. Antalet utanförskapsområden har ökat med 30 på sex år.
Det här är tydliga konsekvenser av den förda migrationspolitiken. Vi ser att det nästa år kan komma uppemot 105 000 nya asylsökande till Sverige, och sedan kommer anhöriga till dem därefter. De allra flesta saknar försörjningsansvar. Det här kommer att slå väldigt hårt mot Sveriges ekonomi, men fortfarande är man beredd att stå bakom en politik som förvärrar problemen - utan att någon har en lösning.
Det är jättestora problem vi diskuterar. Vi kan inte bara kalla det utmaningar, som om det vore något spännande, utan det här är allvarligt. Det är riktigt allvarligt. Av den anledningen undrar jag alltså hur man fortfarande kan gå vidare med en sådan politik.
I dag har såväl Johanna Jönsson som andra företrädare gått ut med att man står bakom det nya, genomarbetade grundskyddsdirektivet, vilket kan medföra ett ökat tryck på Sverige. När det gäller flyktinghjälp har regeringen redan i dag aviserat att hela 21 procent av biståndsbudgeten nästa år kan gå till asylmottagande i Sverige.
Man tar pengar från de hårdast drabbade flyktingarna runt om i världen för att bekosta mottagandet i Sverige. Det är inte en human politik.
Markus Wiechel (SD):
Mikael Cederbratt talar om flyktinghjälp och om att man ska hjälpa både på plats och här i Sverige. Det rimmar illa med både den politik som den nuvarande regeringen för och den politik som den borgerliga regeringen förde, med tanke på att man gör enorma avräkningar av biståndsbudgeten till förmån för flyktingmottagningen här i Sverige, som ingen kan påstå fungerar bra.
Vi kan se att 47 procent av långtidsarbetslösa under 2013 var utrikes födda, att utanförskapsområdena blir fler och fler och att de människor som kommer till Sverige hamnar i utanförskap och får problem. Det här är naturligtvis väldigt dåligt för den enskilda men också dåligt för samhället, som förlorar resurser för att man måste ta tag i det här. Och det här hjälper man till att bekosta med biståndsmedel.
Det jag undrar är hur Mikael Cederbratt kan försvara en sådan politik när man samtidigt tar pengar från biståndsbudgeten. När regeringen skryter om att man lägger 1 procent av bni lägger man i själva verket bara 0,75 procent.
Markus Wiechel (SD):
Precis som jag sa i mitt anförande i dag och har sagt många gånger tidigare vill inte Sverigedemokraterna stänga våra gränser. Vi är för en faktabaserad och verklighetsförankrad politik i nivå med våra grannländers. Svårare än så är det egentligen inte. Mikael Cederbratt talade tidigare om vidarebosättningssystemet, ett system som Sverigedemokraterna står bakom. Vi vill hjälpa människor, och det här är ett lagligt sätt för människor att genom FN ta sig till länder i Europa.
Det är ett rättssäkert system om man håller sig till det och faktiskt följer internationella avtal som exempelvis Dublinförordningen. Där står det att alla människor ska ha rätt att söka asyl - det står även Sverigedemokraterna bakom - men att det ska ske i första ankomstland. Är det så att man inte kan ta till vara sådana överenskommelser, då faller hela rättssäkerheten.
Självfallet måste man också jobba med signalpolitik och se vilka signaler man sänder ut. Vad händer med de människor borta i krisdrabbade länders närområden som får höra att i Sverige får alla syrier permanent uppehållstillstånd? Vad sänder det för signaler? Det är klart att de kan överväga risken att sätta sig i rostiga båtar över Medelhavet när de får höra sådana saker.
Och det här är personer som har förmågan att betala flyktingsmugglare enorma summor pengar för att ta sig hit. De som lämnas i sticket är människorna utan några resurser över huvud taget. De människor som är kvar i flyktinglägren får mindre pengar på grund av att regeringen prioriterar de förhållandevis få som har tagit sig ända till Sverige.
Sist men inte minst: Om Mikael Cederbratt och för den delen också regeringens företrädare på riktigt vill hjälpa människor, var är då det ökade stödet till exempelvis Världsbankens fonder, som ser till att man ger riktade bidrag till de länder som har ett extremt högt mottagande i närområdet?
Markus Wiechel (SD):
Vi har alltid haft invandring och kommer alltid att ha det. Det tycker även Sverigedemokraterna att vi ska ha. Det är uppenbart att den extrema politiken på migrationsområdet påverkar bostadsbyggandet. Jag har aldrig sagt att det är det enda skälet till att vi har en bostadsbrist i Sverige. Regeringen har lovat att bygga 250 000 nya bostäder till 2020.
Men även om regeringen för en gångs skull skulle hålla sitt löfte och bygga dessa bostäder räcker det faktiskt inte. Allmännyttans organisation Sabo uppger att behovet är 426 000 nya bostäder under samma period, och Boverket pekar i sin prognos på att det inom de närmaste elva åren skulle behövas nära 600 000 nya bostäder i hela landet - främst i och omkring våra storstäder.
600 000 bostäder är mer än hela Stockholm. Flera har skämtat om den moderate riksdagsmannen Fredrik Schultes förslag i fredags om att göra det mer förmånligt att bygga om garage till flyktingboenden. För att vara någorlunda seriös är det dock inte konstigt att moderater, som i likhet med regeringen inte vill tumma på migrationspolitiken, kommer med lite tokiga idéer.
Att bygga tillfälliga modulhus, som bostadsministern har föreslagit, är nämligen inte särskilt långt därifrån. Det bör också förpassas till samlingen tokiga förslag. I nuläget kommer motsvarande ett helt Linköping till Sverige varje år.
Det säger sig självt att man inte kan vänta sig att plötsliga panikåtgärder ska lösa akuta problem - panikåtgärder brukar inte sluta särskilt bra, inte heller när det handlar om stapelbara småhus. Det är bostäder som ändå kommer att kosta runt 20 000 kronor per kvadratmeter och som måste bytas ut inom ett fåtal år, då de knappast kan ses som särskilt permanenta. Vad innebär då denna lösning i ekonomiska termer?
Att bygga modulhus för 1 000 personer skulle uppskattningsvis kosta runt 600 miljoner kronor. Skulle samtliga som fått uppehållstillstånd - notera att det då gäller permanenta uppehållstillstånd - få en sådan bostad skulle notan för nya investeringar landa på hela 50 miljarder kronor.
Ska vi vara sjysta kan vi säga att hälften av dem som har fått uppehållstillstånd får en bostad; då skulle notan "bara" landa på 25 miljarder kronor. Om vi går vidare och tittar på hyran för dessa bostäder ser vi också skrämmande höga siffror.
Det talas om hyror på minst 300 kronor per kvadratmeter, så en 70 kvadratmeter stor lägenhet skulle kunna kosta runt 20 000 kronor i månadshyra. Herr talman! Mehmet Kaplan kanske kan svara på var vi ska hitta dessa pengar. Vem ska betala för detta? Är en sådan satsning verkligen värd att göra för bostäder som knappast kan ses som permanenta?
Nej, det är ingen passande lösning, herr talman, men jag inväntar med glädje svar från ministern.
Markus Wiechel (SD):
Vi avvisar ingen bostadspolitik, Lars Eriksson, men vi är måna om att synkronisera bostadspolitiken - och all annan politik - med de förutsättningar vi har i Sverige. Då kan vi inkludera att vi ska synkronisera invandringen till Sverige med de förutsättningar vi har. Det är uppenbart att även om ministern vill bygga mer räcker det inte, och även om det skulle räcka saknas pengarna i dag.
Detta resulterar i nedskärningar i välfärden, och det kanske kan resultera i kraftiga skattehöjningar, vilket regeringen förvisso är rätt bra på.
Utöver faktumet att EBO-lagstiftningen - som innebär att nyanlända fritt får välja var de ska bo - orsakar förvärrad trångboddhet, segregation och utanförskap, kommer bostadsbristen att leda till drastiska åtgärder från våra kommuner, då staten tvingar dessa att förhålla sig till Europas mest extrema migrationslagstiftning. Det är dessutom en lagstiftning som av utländska representanter inte alltför sällan ses som smått galen.
Det finns ett flertal exempel runt om i landet på sådant som med all sannolikhet kommer att förvärra motsättningarna, då totalt orimliga och felaktiga beslut tas för att glädja dem som så högljutt hyllar den nuvarande massinvandringen. Jag talar bland annat om de fall då invandrare får förtur till bostäder som befintliga invånare har köat för. Människor som gjort rätt för sig i hela sitt liv sorteras bort och nedprioriteras.
I flera extrema fall har hyresgäster till och med kastats ut från sina hem för att ge plats till asylsökande. I samband med detta skryter lokala politiker om hur de tar emot flyktingar. Herr talman! Detta är förskräckligt och en skam. Jag hoppas att ministern, om han nu försvarar den orimligt öppna migrationslagstiftningen som påverkar denna situation, kan försvara också detta agerande.
Markus Wiechel (SD):
Naturligtvis bryr jag mig om dessa människor. Naturligtvis vill jag inte bli sammankopplad med diverse europeiska partier som har en fruktansvärd människosyn. Det tror jag att även ministern förstår. Vi får ofta höra att vi har ett ansvar för både det ena och det andra. Det är ett begrepp som används lättvindigt för att motivera olika fördelningar av resurser.
På senare tid har det använts mycket för att motivera en osjyst fördelning av resurser från våra egna medborgare till personer som egentligen inte alls är vårt ansvar. Vårt ansvar är gentemot våra medborgare samt gentemot de avtal vi har skrivit under. Visst har vi fri rörlighet i Europa, men vad står det egentligen i Schengenfördraget?
Där står att alla EU-länder omfattas av reglerna om fri rörlighet. Den fria rörligheten innebär att EU-medborgare, utan några särskilda formaliteter, har rätt att resa till och vistas i ett annat medlemsland i tre månader. EU-medborgare har rätt att stanna längre tid än tre månader i ett annat EU-land om hon eller han är där för att arbeta eller driva eget företag, studera eller leva som pensionär.
EU-medborgare har också rätt att stanna längre tid än tre månader om hon eller han på annat sätt är självförsörjande. Om en EU-medborgare ska vistas längre tid än tre månader i ett annat EU-land kan värdlandet kräva att personen registrerar sig hos landets myndigheter. Personen kan också behöva styrka att hon eller han har tillräckliga medel för att försörja sig. Om personen inte uppfyller kraven kan de nationella myndigheterna kräva att personen flyttar.
Det handlar alltså om att EU-medborgare får resa till och vistas i ett annat medlemsland, men bara om hon eller han är självförsörjande. Annars ska personen lämna medlemslandet.
Markus Wiechel (SD):
Vi har i dag fått höra flera replikskiften där migrationsministern har fått svara på frågor från olika ledamöter om just ensamkommande flyktingbarn. För dem som lyssnar kan jag tänka mig att det låter lite tjatigt, men faktum är att det är väldigt viktiga frågor som vi debatterar. Det är just därför som jag inte kommer att ge mig.
Jag kommer att fortsätta tjata tills ministern kommer med tydliga svar på hur situationen kan lösas, hur mottagningen kan förbättras och hur han avser att fortsätta med ett generöst och öppet mottagande som Sverige har i dag samtidigt som vi har andra åtaganden i samhället. Som det ser ut nu säger ministern ofta i intervjuer att det är upp till Migrationsverket att lösa detta.
Det verkar som om han inte själv tar något ansvar för den politik man för från regeringens sida. Ansvaret kastar han ifrån sig samtidigt som han konsekvent, även i svaret på min interpellation, vägrar erkänna att antalet människor som kommer till Sverige också är ett problem. Han använder begreppet "utmaning" men medger samtidigt att han inte avser att arbeta för att minska trycket på Sverige.
Det är i sig ganska skrämmande, kan jag tycka, att ansvarig minister inte tycks förstå vilka konsekvenser de här volymerna och den här enorma anstormningen får för vårt land. I tidning efter tidning kan vi läsa om det hårda trycket. För några veckor sedan kunde vi läsa i Sydsvenska Dagbladet att 40 ensamkommande barn kommer till Malmö varje dag.
I våras var det 40 personer varje vecka. I Dagens Juridik kunde vi läsa att det kommer 600 ensamkommande barn till Sverige per vecka. Detta med ett system som är byggt för att klara av 400 ensamkommande per år. För cirka tio år sedan kom runt 400 ensamkommande barn per år till Sverige, det vill säga det som dagens system är uppbyggt för.
Förra året kom strax över 7 000, och Migrationsverkets prognos pekar på att runt 12 000 kan komma i år. Statsbudgetkostnaden för detta har flerdubblats och kan uppgå till runt 10 miljarder kronor. Migrationsverkets prognoser visar att om bara ett fåtal år kan de här kostnaderna svara för nästan halva det belopp som är avsatt för migrationsutgifter.
Det här slår naturligtvis hårt mot hela vårt samhälle. Varningar om brist på bostäder, lärare, tolkar, kuratorer - you name it - tycks inte vara intressanta att lyssna på från ministerns sida. För honom är det viktigare att fortsätta som nu. Trots resursbrist ska kommuner och statliga myndigheter på något sätt punga ut med resurserna som behövs.
Då vet vi att det är någon annanstans man får ta dem ifrån. Det kan vem som helst förstå. Så, ministern, hur långt ska det här behöva gå? Kan vi ta emot hur många ensamkommande flyktingbarn som helst? Ska vi behöva börja stänga dagis, skolor och äldreboenden för att ha råd att ha det här mottagandet?
Ska vi behöva ta mer av välfärden för att ministern och de övriga i regeringen ska framstå som godhjärtade, samtidigt som ni faktiskt gör hundratusentals människor en riktig björntjänst?