KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mehmet Kaplan (MP):
Tack, Ola Johansson, för att du lyfter en väldigt angelägen fråga! Detta är ett stort problem. Jag vill först slå fast att detta inte på något sätt är lagligt. Jag rekommenderar alla som har kommit i kontakt med svarthandel när det gäller bostadskontrakt att kontakta de rättsvårdande myndigheterna. Det här är ett problem som bland annat bygger på att vi har för få bostäder på marknaden.
Det visar också på desperationen hos dem som söker bostad. Därför har regeringen satsat väldigt mycket på att jobba vidare med de regelförenklingar som den gamla regeringen påbörjade men också på att se till att det byggs mer totalt sett. Vi har också tillsatt en utredning för att stärka hyresgästers ställning vid till exempel andrahandsuthyrning. Jag tror att det är viktigt att den frågan får en grundlig genomlysning.
Det ska säkerställas genom att en av dina kollegor här i riksdagen, Agneta Börjesson, går igenom det grundligt.
Mehmet Kaplan (MP):
Tack, Ola Johansson, för frågan, även om den är som Jeopardy ! -svaren! Du ger ju ett svar på en fråga som inte har ställts. Det handlar i grunden om att det är en ingång som Centerpartiet har. Den är väl känd. Jag anar att ni kommer att ta med den in i de bostadspolitiska samtalen, och där kommer vi naturligtvis att ha den i en av vågskålarna när det handlar om att göra det snabbare, enklare och billigare att få fram fler bostäder.
Mehmet Kaplan (MP):
Det var roligt, Mats Green. Regeringen gav den 17 december 2015 i uppdrag till Boverket att följa upp och beskriva effekterna av bestämmelserna i förordningen om trafikbuller vid bostadsbyggnader. Det är en förordning som min regering beslutade om förra året.
Det är en bullerförordning som har mött positiv respons från branschen, som tycker att man nu faktiskt kan bygga även mindre lägenheter i bullerstörda områden där man tidigare bara kunde bygga större lägenheter, med Moderaternas politik. Det var Moderaterna som satt i regeringen under den förra mandatperioden, och det var Moderaterna som inte gjorde någonting åt denna bullersituation.
Därför var det första som vi gjorde att ta emot remissvar från många olika expertmyndigheter och sätta denna förordning på plats.
Mehmet Kaplan (MP):
Tack för en väldigt viktig fråga i det här sammanhanget, Hans Rothenberg! Först och främst måste vi klargöra en sak. När moderat efter moderat ställer sig i talarstolen och talar sig varm för regelförändringar uppstår ju frågan varför Moderaterna under de åtta år de satt i regeringen inte gjorde särskilt mycket när det gäller regelförenklingsarbetet, förutom på marginalen. Det var lågt hängande frukter. I många fall tyckte vi att det var bra, och i vissa andra fall var det dåligt.
Vi har dock de regler vi har i dag. Med befintliga regler bygger, om vi tar liknande kommuner i Stockholmsområdet som exempel, Sundbybergs kommun fyra gånger så mycket per capita som exempelvis Danderyd - med samma regelverk, samma detaljplanekrav och samma monopol på planerna. Det är någonting som måste få även Hans Rothenberg att tänka efter och fråga sig: Det kanske inte är där problemet ligger?
Mehmet Kaplan (MP):
Tack för frågan, Erik Ottoson! Postmarknaden är en marknad i förändring, och regeringen ser ett behov av att säkerställa att postlagstiftningen är ändamålsenlig i den digitaliserade tidsålder Erik Ottoson så väl beskriver. Digitaliseringen av samhället innebär ju förändrade kommunikationsmönster, och postmarknaden har under hela 2000-talet - både i Sverige och i resten av världen - karakteriserats av kontinuerligt sjunkande brevvolymer.
Samtidigt har olika former av elektronisk kommunikation och paketförsändelser ökat, men det väger inte upp den andra biten. Regeringens idé om postservicen är att den i så stor utsträckning som möjligt ska tillgodose behoven hos alla hushåll och företag, och den idén tror jag att vi delar i den här kammaren.
Trots att olika former av elektronisk kommunikation har förändrat konsumtionen av information är det naturligtvis viktigt att vi har en väl fungerande postmarknad i hela landet, inklusive lantbrevbärare.
Mehmet Kaplan (MP):
På knappt ett och ett halvt år har vi alltså lyckats stoppa all bredbands- och telekommunikation i hela landet, uppenbarligen. Det är väldigt snabbt arbetat. Sanningen är att detta hänger ihop med vad som lämnades över från den gamla regeringen till den nya regeringen, nämligen ett bredbandsstöd i landsbygdsprogrammet som inte var riktigt så välförhandlat som vi hade skäl att tro.
Det gjorde att vi fick skicka ned tjänstemän som jobbade frenetiskt för att få igång ett stöd som nu kan användas för att bygga ut bredbandet i hela landet. Det är ett stöd på 3,25 miljarder, vilket är dubbelt så mycket som under föregående programperiod. Det tycker jag att vi ska vara glada för allihop. Vi har också tillsatt bredbandskoordinatorer som ska samordna arbetet med att bygga ut.
Dessutom finns det ett lagförslag om att det ska bli billigare och snabbare att bygga ut genom att gräva fiber.
Lennart Levi (C):
En del av det som jag tänkte säga är redan sagt, och jag ska inte upprepa det. 93 000 svenskar dör varje år. En vacker dag kommer klockan att ringa också för oss. Vi tror att det gäller de andra, men det gör det inte. Det är oss det gäller. Men att vi dör kan vi försona oss med.
Det som det gäller är om vi dör den snabba döden - ungefär var femte gör det - eller den långsamma döden, och fyra av fem har detta predikament. Det är alltså 80 % som dör den långsamma döden.
Då hänger det på var de dör, om de får effektiv smärtlindring, hjälp mot andnöd, hjälp mot ångest och tillräckligt med vätska och näring och om de har någon att hålla i handen och slipper få liggsår, vilket många faktiskt får. Herr talman! Det är riktigt som har påpekats här att Socialstyrelsen har skrivit en rapport, och jag ska citera ur den rapporten.
Enligt den är det "vanligare" att allt den döende människan erbjuds är "upprepade, korta sjukhusbesök, varvade med vård i hemmet av personal, som varken har tillräckliga stödresurser eller teoretisk kompetens för sin uppgift."
Samtidigt finns det helt klart specialiserad palliativ vård av hög kvalitet, och den finns i ungefär 60 % av landets kommuner. Det är ett glas som är halvfullt, men ibland kan man också säga att glaset är halvtomt. 40 % har det alltså inte.
Nu råkar det vara så att för drygt ett år sedan hade Göran Hägglund i egenskap av riksdagsledamot den utmärkta idén att interpellera den dåvarande regeringen om att man skulle återkomma med en proposition. Det var en bra idé då, och det är vad jag kan bedöma fortfarande en mycket bra idé.
Så det som riksdagsledamoten föreslog kanske socialministern nu kan sätta i verket.
Samtidigt vill jag också påpeka att den förra ministern med ansvar för sådana frågor, som vi just nu också har glädjen att ha i denna kammare, hade goda möjligheter under ganska många år att själv ta krafttag mot de problem som vi fortfarande har och som då med relativt små medel hade kunnat förebyggas.
Jag har därför en vädjan, herr talman, till båda kombattanterna i linje med det som Lars-Ivar Ericson föreslog, att inte bara tycka lite löst om det hela utan att samverka så att vi, när vår stund kommer, får ett någorlunda anständigt slut.
Lennart Levi (C):
Återigen: Det är lätt att instämma. Att skriva beställningssedlar är lätt men tjänar inte mycket till. Min vädjan gäller både socialministern och Ylva Johansson som medmänniskor. En vacker dag kommer klockan att klämta också för er. Vi, ni och jag, har det ganska väl ställt.
Vi kan köpa oss tjänster, och vi kan i kraft av vårt tidigare inflytande se till att vi får det. Men många kan inte det. De tar stryk på ett sätt som inte är värdigt ett civiliserat samhälle. Jag minns min gamle vän och kollega Jerzy Einhorn, borta sedan ett antal år tillbaka och tidigare chef för Radiumhemmet.
Han brukade säga: Antalet snuvor i ett samhälle är mycket större än antalet cancrar och därför kan snuvorna i bästa demokratiska ordning besluta förmåner åt sig själva på cancrarnas bekostnad. Herr talman!
Jag hoppas innerligt att socialministern, som är känd för människovänlighet och för att bry sig om etiska aspekter, ser till att detta sätt att resonera inte gäller de mest utsatta, de mest sårbara och de svårast lidande - de som ligger på sitt yttersta - så snälla, kom med en proposition!
Lennart Levi (C):
Tack för det här svaret, finansministern, kanske speciellt för betoningen av hur viktigt det är att frågor om kvalitet diskuteras. Det är exakt det jag ber att få göra i det här inlägget. Den viktigaste förändringen genom tillkomsten av SILC är införande av telefonintervjuer som ersätter besöksintervjuer.
Om jag besöker Anders Borg, sitter ned över en kopp kaffe och får tillfälle att prata med honom en timme kan han berätta mycket utförligt för mig svaret på en lång rad olika frågor. I en telefonintervju är det betydligt svårare. Att sitta en timme i telefon är det möjligen några tonåringar som gör, men inte särskilt många andra. Alltså: Telefonintervjuerna måste vara kortare.
Det är en svaghet. Frågorna måste vara enklare. Det är en annan svaghet. Det är svårt att fråga om känslig information. Det är en tredje svaghet. Om man ändå gör det är risken avsevärd för så kallad utmattning, att den svarande till slut ger upp eller att man vägrar svara.
Allt detta sammanfattat betyder risk för kvalitetsförlust och risk för jämförbarhetsförlust. Man kan inte jämföra statistiken från de första 30 åren, från 1970 och framöver, med den som kommer från och med 2008. Är det enbart jag som tycker så? Nej, det är det inte.
Viktiga statistikanvändare tycker likadant. Jag kan här speciellt nämna Socialstyrelsen och Folkhälsoinstitutet och elva professorer i en debattartikel. Båda materialen är bifogade interpellationen.
Det framgår av texten i interpellationen, och jag delar den kritiska uppfattning som Socialstyrelsen, Folkhälsoinstitutet och de elva professorerna gett uttryck för. Det finns ytterligare aktörer som är oroade. En är Statistiska centralbyråns eget vetenskapliga råd.
Även de har uttryckt oro över att den förändring som är föreslagen kan medföra kvalitetsförluster. Statistiska centralbyråns programråd är också oroat. Jag delar även den oron. Jag ser med intresse fram emot att få höra om jag lyckats oroa finansministern.
Lennart Levi (C):
Om jag drabbas av en infektion och får hög feber behöver temperaturen mätas. Om en termometer är graderad i Celsius och en annan i Fahrenheit finns det möjlighet att översätta, men att översätta från besöksintervjuer till telefonintervjuer, även med så kallad länkning som finansministern framhåller i sitt svar, är lite knepigt.
Det är saker som hör hemma i den högre skolan i den akademiska diskussionen. Jag känner, ganska starkt till och med, att SCB är i färd med att fatta fel beslut. Jag har stort förtroende för SCB. Jag älskar SCB. Det är underbart att SBC finns, och jag vill önska dem all fortsatt framgång.
Men jag undrar varför SCB inte har kallat till en användarkonferens. Varför är inte de som använder SCB:s ULF-data inbjudna att yttra sig över vilka effekter den här metodändringen kan få? Varför har SCB inte rådfrågat Rådet för den offentliga statistiken?
SCB har tillgång till båda dessa enheter och kan mycket lätt få deras uppfattning om vad den här förändringen skulle innebära. Jag har ett intryck av att SCB oroar sig för att ytterligare oro ska markeras från viktiga aktörer och att de därför vill genomföra en inte helt genomtänkt förändring i fred.
Lennart Levi (C):
Det är en beundransvärd egenskap att visa förtroende för folk. Jag gratulerar finansministern till den egenskapen, men ibland måste man vara skeptisk och ibland måste man ifrågasätta. Jag är ganska van från universitetsvärlden att göra just det även när det gäller människor som jag gillar och beundrar.
I finansministerns svar ser jag att regeringens krav på en statistik med god kvalitet kommer att framgå av SCB:s regleringsbrev. Det har finansministern även sagt muntligen nu.
I min värld, den medicinska världen, är det logiskt att be om en second opinion om jag ska genomgå en behandling och en rad experter anmäler avvikande mening om den behandlingens effekter.
Det är en sådan som jag ber finansministern och Finansdepartementet att överväga. Man kan till exempel tillsätta en interdepartemental arbetsgrupp som får till uppgift att hålla ett noggrant öga på vad Statistiska centralbyrån fattar för beslut på den här speciella punkten. Det gäller inte en detaljstyrning dag för dag, vecka för vecka.
Det gäller något som byggts upp till en kostnad av ungefär 1⁄2 miljard kronor, som fungerat i över 35 år och som beundrats världen över för sin höga kvalitet. Då ska inte en avdelningschef på egen hand få fingra på detta mot experternas avrådan.
Lennart Levi (C):
Jag är tillräckligt gammal för att ha varit med när mönsterarbetsplatserna först såg dagens ljus. Jag träffade Ylva Thörn, fortfarande ordförande i Kommunal, och fick då veta att hon tillsammans med Göran Persson tänkte ta initiativ till sådant. Jag tänkte: Så bra! Det var innan jag kom in i politiken.
Sedan dess har det varit lite svårare att ha kontakt. Likafullt hörde jag om detta initiativ och tänkte att när ledaren för LO:s största förbund plus statsministern tar ett sådant initiativ måste det vara grönt ljus - förlåt, rött ljus. Men så var det inte.
Av detta storslagna initiativ blev det väldigt lite. Det blev några möten, ja. Det blev en del papper, ja. Men det blev inte på långa vägar det man hade strävat efter. Sylvia Lindgren frågar hur det som jag pratade om alldeles nyss återspeglar sig i regeringens politik.
Jag tror mer på direkt kontakt med statsråd, eftersom vi nu sitter i regeringsställning. Jag har tillgång till arbetsmarknadsministern. Jag är hans rådgivare i arbetsmiljöfrågor. Det betyder inte att han i alla delar gör exakt det jag föreslår, men jag kan föreslå saker och han lyssnar på det jag har att säga. Rom byggs inte på en dag. Det här är en långsam process.
Det är inte bara att knäppa med fingrarna, skriva ett papper och sedan är saken klar. Det tar tid, tyvärr. Jag önskar att det hade gått mycket fortare. Jag har själv stora problem med mina handlingsnerver som det börjar klia i. Jag skulle önska att mycket mer hade hänt mycket snabbare. Men tänk tillbaka! Tänk på tiden före 2006! Var det mycket bättre då?
Lennart Levi (C):
Det är mycket oroande när en riksdagsledamot inte vet vad en helårsekvivalent är. Låt mig därför börja med att förklara. Två halvtidspensionärer är en helårsekvivalent. Arbetslivsinstitutet gjorde ett bitvis väldigt bra jobb, men bara bitvis, inte hela institutet. Delar av det fungerade småtaskigt, kan vi säga. Jag ville inte att det skulle läggas ned, men det fattades ett sådant beslut. Jag fick gilla läget.
I det läget har jag noterat att FAS har utsett tre nya centrum som ska forska om ungefär det som Arbetslivsinstitutet i sina goda delar ägnade sig åt. Om de tre samarbetar med ett fjärde har vi i praktiken ett nytt virtuellt arbetslivsinstitut som dessutom fått pengar, 5 miljoner kronor per år, i tio år gånger fyra.
Det är ganska hyfsade anslag. Jag tror att man den vägen kommer att kunna återupprätta det goda som fanns före 2006. Vad sade du om arbetslösheten? : Den är hög, alldeles för hög.) Den är alldeles för hög, men det är faktiskt inte Sven Otto Littorin eller någon av hans regeringskolleger som vill ha det på det sättet.
Det beror, som säkert många av deltagarna här i diskussionen har kunnat ta till sig av medierna, på somliga faktorer. Det är vulkanutbrott, om man så vill, av politisk och ekonomisk natur som vi inte rår på eller som vi i alla fall bara delvis rår på. Det handlar inte bara om mer resurser. Det handlar också om hur man använder resurserna, om att man använder dem intelligent.
Vi skulle, om jag fick önska fritt, behöva ett nytt saltsjöbadsavtal där parterna i stället för att slå varandra i skallen samverkade. Jag märker lite tendenser i riktningen att de börjar göra det.
Lennart Levi (C):
Är det Alliansen eller enbart Centerpartiet? Det är bådadera. Centerpartiet ingår dess bättre i Alliansen. Centerpartiet har möjlighet att bland annat i arbetsmarknadsutskottet föra fram förslag. Och jag har fått gehör för dem. Allianspartierna tycker likadant. Det är därför vi gemensamt står för det möte vi hade den 7 december och det möte vi ska ha den 8 juli.
Det är inte något som ett parti gör i något slags solouppvisning. Det är det ena jag vill säga. Det andra är att Torbjörn pratar mycket och ofta om mer pengar. Mer pengar är välkomna. Vem tackar nej till det? Men för det första måste pengarna tas någonstans. På bekostnad av vad ska de tas?
För det andra är det inte bara mer pengar utan mer intelligent använda pengar det är fråga om, och då tror jag väldigt mycket på att utbilda nästa generation chefer så att de vet vad ledarskap och arbetsmiljö är för något. Kan de det har vi kommit en lång bit på väg.
I det här huset är det rätt populärt att tala ungefär som Axel Oxenstierna gjorde för 400 år sedan - i stuprör. Vi ska ha mer pengar till det och det. Varifrån det ska tas är en senare fråga. Man säger att vi ska satsa på det men inte på det när sanningen egentligen är en enda stor sammanvägning av många med varandra konkurrerande behov.
Det fanns en gång en statsman som tillika var filosof, Solon hette han, i ett land som hette Lydien som ligger ungefär där Turkiet ligger nu. Han fick frågan om den djupa visdomen bakom sina lagar. Han svarade: Den djupa visdomen ligger i att skapa ett drägligt missnöje. Ett drägligt missnöje, herr talman, för alla är vad man kan sträva efter.
Det är inte särskilt publikknipande, men det är väldigt klokt.
Lennart Levi (C):
Centerpartiet och regeringen gör precis det som talaren efterfrågar men kanske inte riktigt i den takt man skulle önska sig och kanske med en lite annan prioritering. Jag skulle säga att rehabilitering fanns en gång i vårt land. Jag började själv min karriär i rehabilitering 1955 - jag är inte säker på om talaren var född då.
: Det var jag inte.) Jag kunde då konstatera att om man verkligen tog samlade grepp och rehabiliterade människor på deras egna villkor gick det att rehabilitera tre fjärdedelar även av svårt multihandikappade. Den kunskapen måste vi återuppväcka. Den är över 50 år gammal nu, men den är likafullt sann. Även när det gäller jämlikhet har mitt parti faktiskt tagit initiativ.
Det var vi som bjöd hit den främsta posten på jämlikhetshimlen, nämligen sir Michael Marmot, han som ledde Världshälsoorganisationens utredningar på det här området. Han framträdde i Förstakammarsalen under hösten 2008.
Veckan efter var det vi som skrev till folkhälsoministern och föreslog en likadan svensk utredning. En sådan kom också till och har nu gett sitt utlåtande som jag inte tycker är riktigt fullt ut så bra som jag skulle önska men i alla fall ett steg på vägen. Ni pratar, och vi tar initiativ.
Lennart Levi (C):
Den enastående skillnaden mellan vad Sven Yngve Persson sade och vad jag säger sammanhänger med att jag inte vill upprepa vad han redan har sagt. Jag instämmer i det Sven Yngve Persson sade, men jag ville till detta lägga ytterligare några synpunkter som den begränsade talartiden inte tillåter. Han har rätt, jag har rätt, och det gemensamt att vi har mest rätt.
Ulf Holm har synpunkter på något man återigen kan beskriva som stuprör. 100 miljoner är inte så mycket när man sänker skatterna, säger han, men skattesänkningen har ju en idé. Det är inte bara att locka röster.
Det är också att göra det möjligt och mer lockande och lönsamt för folk att arbeta, alltså att skapa incitament. Det handlar också om att göra företagandet lite enklare och lite billigare.
Det är den där svåra sammanvägningen att av ett stort antal stuprör göra ett system där stuprören hänger ihop med några hängrännor. Det är som jag ser det den stora politiska utmaningen och också den svåra utmaningen.
Vi har i vårt parlament 15 utskott. I regeringen har vi tolv departement. Vi har 22 ministrar. De drar åt olika håll, och de ska dra åt olika håll. Den svåra sammanvägningen hänger på att man har denna förmåga att tänka i system och att man nöjer sig med att det ibland blir ett drägligt missnöje för alla.
Lennart Levi (C):
Jag delar inte Ulf Holms uppfattning i den sistnämnda frågan. Jag hoppas livligt att vi får chansen till fortsatt arbete, eftersom det i maj kommer en politik för det här området. Exakt vad den kommer att innehålla vet jag inte. Så betrodd är jag inte att jag får läsa detaljerna, men jag ser fram emot att läsa texten. Är den inte bra kommer jag att diskutera den och kritisera den.
Jag önskar att lite av samma attityd hade funnits för fyra år sedan när de nuvarande oppositionspartierna satt i regeringsställning - i varje fall ett av dem, men de andra stödde regeringen - och att de då hade kritiserat lite livligare än som skedde, för det var mycket i arbetsmiljöpolitiken som inte funkade. Jag minns det.
Jag diskuterade det med Hans Karlsson och jag diskuterade det med statssekreteraren men fick inte gehör för det jag hade att säga. Jag får lite bättre gehör med dagens regering.
Per Bolund (MP):
Det är intressant att notera att näringsministern uppenbarligen inte har några problem att diskutera miljö- och klimatfrågor, som inte heller är näringsministerns bord utan är miljöministerns bord. Men där var det inga problem att ge svar och komma med synpunkter. Men när det gäller frågan om utsläppshandelssystemet är det uppenbarligen helt omöjligt att komma med några som helst besked. Det är intressant att notera. Det är kanske inte helt seriöst.
När det gäller EU älskar näringsministern att i stället för att svara på frågor angripa motparten, det parti, som ställer frågan. Det är kanske inte riktigt det som är syftet med interpellationsdebatter. Interpellationsdebatter går ut på att det är oppositionen som ska kontrollera vad regeringen gör och vilken politik som förs där. Det vore intressant att faktiskt få svar på de frågor vi ställer.
Jag har svårt att se vilka skäl som finns från näringsministerns sida att slå sig för bröstet i fråga om EU-beslut. Den 20-procentsnivå på utsläppsminskning som EU kom fram till är långt ifrån tillräcklig. Det tidigare beskedet från EU-parlamentet var 30 procent. Men man kom inte fram till det. I stället drog man ned på den siffran kraftigt till ett 20-procentsmål.
Eftersom näringsministern gärna pratar om klimatfrågor - fast det är miljöministerns bord - är det intressant att höra hur näringsministern ser på möjligheterna att uppnå de långsiktiga målen om att minska utsläppen med 60-80 procent till år 2050 när man under de första 30 åren, från 1990, bara uppnår 20 procent? Det känns inte riktigt som att man har sopat banan för att nå fram till de långsiktiga målen.