KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunnar Andrén (L):
Efter Raoul Wallenbergs försvinnande 1945 finns det nog inget enskilt öde som har drabbat en svensk som har engagerat så mycket som Dawit Isaaks öde. Det är djupt humanitärt. Jag noterar att han i morgon den 23 december har suttit fängslad i Eritrea i nio år och ett kvartal. Det är en mycket lång tid.
Herr talman! Man kan också se att antalet motioner som handlar om engagemanget för fallet Dawit Isaak är fler än i något annat fall. Det gäller i stort sett alla partier. Något parti har inte motionerat i år, men jag vet att alla partier likväl är engagerade i denna fråga.
Exempelvis Hans Linde som sitter här har tidigare skrivit mycket bra motioner i denna fråga. Detta tackar jag så mycket för, inte minst av den anledningen att jag numera har fått efterträda Cecilia Wigström i Göteborg som ordförande i den lilla Dawit Isaak-kommitté som vi har här i riksdagen.
Jag har egentligen bara en enda fråga till utrikesministern och den gäller det engagemang som finns för Dawit Isaak, och det skulle vara bra om utrikesministern just här i dag kunde försäkra oss om att de besparingar som vi har förstått är nödvändiga inom Utrikesdepartementet under inga omständigheter kommer att gå ut över ansträngningarna att få just Dawit Isaak frigiven.
Det skulle vara ett besked om att det är en viktig prioritering att man gör detta. Sedan är det en annan sak hur det ska gå till. Men inga kostnadsaspekter får ta bort någon möjlighet att försöka få honom frigiven. Min fråga till utrikesministern i dag är: Kan vi få en försäkran om att det inte blir några restriktioner i fråga om de ansträngningar som vi kan göra i detta avseende?
Gunnar Andrén (L):
Jag anmälde mig sent i debatten, och det beror på att jag inte alls avser att lägga mig i den försvarspolitiska aspekten utan endast vill kommentera det som Kent Persson tog upp om uttagsbeskattningen. Som ledamot i skatteutskottet sedan nio år vet jag att detta är en känd och erkänd fråga. Det är viktigt för åhörarna att komma ihåg varför vi har uttagsbeskattning.
Den infördes redan 1928 i samband med den stora kommunalskattereformen, och det är i första hand en rättvisereform. Beskattningen av olika människor ska vara rättvis. Det gäller till exempel när man tar ut varor ur den egna verksamheten. Det är helt enkelt vad det handlar om. Det är viktigt att vi slår vakt om uttagsbeskattningen.
Jag noterar att i den debatt som statsrådet nämnde som Anders Borg deltog i klargjorde inte minst vänsterpartisten Marie Engström att Vänsterpartiet står tydligt bakom uttagsbeskattningen. När det gäller frågan om kooperativt producerad el ska beskattas annorlunda än annan el har många velat skära pipor i vassen under valrörelsen.
Det är viktigt att slå fast att det ska den inte. Man kan dock alltid diskutera om det ska vara av Gud givet att Skatteverket fastställer marknadspriset för den kooperativt producerade elen.
Skatteutskottet öppnade för just detta i sin propositionsbehandling, fru talman. Centerpartiet väckte ett annat förslag som inte alls står i strid med dessa saker. Det var framför allt Jörgen Johansson, framliden ledamot i skatteutskottet, som väckte det på ett bra sätt.
Det gäller hur man ska beräkna kostnaderna för den kooperativt producerade elen. Det är inte heller alldeles givet. Detta får vi ha en noggrann diskussion i skatteutskottet och också en dialog med regeringen om. Det finns även elmarknadsprisnämnd och så vidare.
Jag ville bara lägga till detta för att det för de ärade åhörarna i kammaren ska vara klart att det inte är någon enkel fråga. De som vill avskaffa uttagsbeskattningen, och de är tyvärr många, tar på sig ett stort ansvar. Vi andra står bakom uttagsbeskattningen. Slutligen noterar jag att det inte finns någon från Miljöpartiet närvarande i denna debatt.
Det var framför allt de som skar i pipor i vassen och ville att man skulle särbehandla kooperativt producerad vindkraftsel i skattehänseende, vilket jag är emot.
Gunnar Andrén (L):
Jag tackar statsrådet så mycket för svaret på Anders Ygemans interpellation. Man ska ha klart för sig att ordning och reda i statens affärer är väldigt viktigt. Detta är två frågor i en. Det handlar dels om hur pengarna ska användas, dels om hur de ska bokföras. När det gäller bokföringen har jag själv tidigare i finansutskottet medverkat till att det blir den ordning som vi nu får.
Nu blir det väldigt tydligt hur mycket pengar som finns från trängselskatten. Det har varit otydligt tidigare. Jag tror inte att det har varit någon avsikt från Socialdemokraterna eller någon annan. Det har bara varit en ny form av pengar som kommer in. Det gäller att vara tydlig så att man kan avläsa hur mycket pengar som finns avsatt som trängselskatten har genererat.
Riksdagen har tidigare beslutat att de pengarna i huvudsak ska användas till Förbifart Stockholm och andra väginvesteringar. Det är en utomordentligt bra ordning. Det blir då väldigt tydligt. Det framgick på ett seminarium som Anders Ygeman anordnade häromdagen där man just ställde frågan vad de ska användas till.
Nu blir det väldigt tydligt för stockholmare och alla andra i landet när det gäller de pengar som behövs till kollektivtrafiken. Det är stora pengar särskilt om man måste satsa på tunnelbana, vilket jag anser. Det måste då vara andra särskilda anslag från staten på den punkten, ungefär som vi har med Banverket och Vägverket. Det är viktigt att man inte blandar samman de sakerna. Det finns en tendens att göra detta, och det tror jag är väldigt oklokt.
Det behövs ordning och reda i redovisningen. Det är väldigt tydligt för 2011 i den budget som vi antog så sent som i går. Jag noterar också att trängselskatten kommer att genereras från ungefär 88 miljoner passager. Tyvärr är det 30 procent som inte betalar.
Enligt vad vi antog i går kommer 88-90 miljoner passager under nästa år att generera 784 868 000 kronor. Det är en betydande summa som man får in. Det finns en del avräkningar, men det är en betydande summa. Det är viktigt hur man håller reda på pengarna.
I en helt annan fråga står trängseln i förgrunden. Det är lite paradoxalt. Vi hade tidigare en debatt om Norrbotten, och där råder inte trängsel på samma sätt. Men här i Stockholm finns en väldig trängsel på människor. Det kräver betydande klarhet i hur man ska se till att det inte samlas en massa bilar. Fru talman! Jag har bott ganska länge i den här regionen.
Jag har bott här i ungefär 30 år. Förut hade vi alla bilar in på Norra Stationsgatan. För 15 år sedan flyttade en stor del ut till Eugeniatunneln i Solna bredvid Karolinska sjukhuset. Men när det blir 40 000-60 000 lastbilar från Ryssland som ska passera är det viktigt att de kan passera någonstans längre än tre kilometer från Stureplan. Det är viktigt.
De har inte i Stockholm att göra och smutsa ned här. Då ska vi se till att de kan passera på ett bra sätt genom att vi bygger Förbifart Stockholm, en förbifart som alla andra stora städer utom huvudstaden i det här landet har.
Gunnar Andrén (L):
Nu tar Anders Ygeman upp ytterligare en sak. Jag tror att det är viktigt att fastslå att den ordning som vi nu får i 2011 års budget blir mycket tydlig för inte bara stockholmarna. Man ser vart dessa pengar går.
Om man kombinerar det som infrastrukturministern sade med Stockholmsöverenskommelsen och Carl Cederschiölds förhandling blir det mycket tydligt för skattebetalarna i resten av landet. De är många de också. 80 procent av skattebetalarna kommer från andra delar av landet. De får stå för dessa 5,9 miljarder. Men stockholmarna själva, de som passerar här, får faktiskt stå för de 22,6 miljarderna. Det tycker jag är en rimlig ordning.
Det framgår mycket tydligt, Anders Ygeman, att det är på det sättet. Allra sist vill jag säga följande: Oavsett hur man bokför pengar blir det inte mer pengar om man sätter dem på ett annat konto. Det tror jag är viktigt att man kommer ihåg. Det är bara de pengar som man verkligen får in på olika sätt - statsbidrag eller avgifter - som man kan disponera. Några andra pengar finns inte.
Exakt hur de bokförs tycker jag är av något underordnad betydelse. Men jag tycker att det är mycket viktigt för alla i detta land att vi nu får en ordning som kan komma att överföras till andra sammanhang också där man tydligt ser avgifter och annat. Det kommer att bli broar i Sundsvall och andra saker. Jag utgår från att den ordning som vi nu knäsätter kommer att användas på fler ställen.
Det tror jag är till gagn för tydligheten när det gäller vilka pengar vi har att disponera.
Gunnar Andrén (L):
Efter Börje Vestlunds förbindliga anförande är det svårt att vara hård i tonen. Jag ska ändå ta upp den tråd som Patrik Björck använde när han använde ordet empati. Det är ett ord man ska använda med viss försiktighet i de här sammanhangen. När man ser rubriken på interpellationen, De utförsäkrades situation , tror jag att vi alla kan känna empati med dem som är sjuka.
Det fanns en annan sida i reformen. Den sidan känner Patrik Björck ingen sympati för. Det gäller de tiotusentals människor som dömdes till utanförskap och att vara utan den sociala gemenskap som är det viktigaste vi har utöver kärleken till vår nästa, nämligen den sociala gemenskapen på arbetet.
Var fanns Patrik Björcks empati med dessa? Det är den viktigaste frågan att ställa. Vi kan kritisera att det är för få i procenttal som kommer tillbaka till arbetsmarknaden. Det kanske kan bli bättre, och det är mycket som kan göras. Men det är en oerhörd vinst - som Börje Vestlund beskriver - att några har kommit tillbaka. De har fått ett socialt värde, nya arbetskamrater och ett helt annat liv.
När vi använder ordet empati måste vi se det hela på det sättet också. Det fanns de - även i den här kammaren - som inte brydde sig om dem som var dömda att stå utanför arbetsmarknaden i 2, 5, 10 eller 18 år. Vi har hört många exempel. De har nu återkommit till arbetsmarknaden. Patrik Björck! Var försiktig när ni använder begreppet empati.
Det finns två sidor av detta. Finn Bengtsson sade att han har åkt runt i Östergötland. Jag har varit på en försäkringskassa och arbetsförmedling i Södertälje och träffat människor av kött och blod. Jag tror att det har skett på många håll. Jag tror inte minst Gunnar Axén har tvingats göra många sådana besök.
Det är intressant att se med vilken entusiasm inte minst de anställda på arbetsförmedlingarna har tagit sig an att se till att göra något för de människor som varit utförsäkrade. De har verkligen varit utförsäkrade; de har visserligen varit bidragsmottagare i någon mening men de har inte haft det sociala värde som arbete och gemenskap ger.
När vi använder ordet empati i kammaren ska vi vara försiktiga så att vi inte utesluter en stor grupp som man tidigare inte kände empati med. Jag är övertygad om att huvuddelen av reformen kommer att vara till stor nytta för det svenska samhället och framför allt för många enskilda individer. Herr talman! Var allt bättre förr?
Nej, allt var inte bättre förr. Den perfekta reformen är ännu inte skapad. Det har gått fel i några fall.
Den tidigare regeringen, Reinfeldt 1, vidtog tillsammans med Gunnar Axén och andra åtgärder för att se till att undanröja avarter - det kan vi gärna tala om, det här var inte fullkomligt - med hjälp av den nya socialförsäkringsutredningen. Var försiktiga när ni använder ordet empati.
Det finns många som känner att den här regeringen och den här riksdagsmajoriteten har gjort mycket mer för dem så att de kan återfå en stor del av det människovärde de tidigare var förnekade att ha.
Gunnar Andrén (L):
Jag vill likt Lena Adelsohn Liljeroth tacka Börje Vestlund för interpellationen, för det är ju en mycket viktig fråga: huset men framför allt den verksamhet som förekommer i huset och på alla de olika scener runt om i landet där man nu kan höra opera.
Låt mig nämna några namn som kanske är mer kända än många fotbollsspelare och andra berömdheter: Jenny Lind, Jussi Björling, Birgit Nilsson och dagens Malena Ernman.
Det är namn som är vida kända och som på något sätt har Stockholm som bas men som har gjort sina stora framträdanden - fast det kanske inte gäller Jenny Lind - framför allt på andra scener, i New York, Milano och så vidare.
Jag tycker också att man ska se att vi i Sverige försöker hålla denna operakonst, som är så spridd i världen, högt genom bland annat Operahögskolan, som finns här i Stockholm. Det finns en annan scen i Stockholm, nämligen Drottningholmsteatern, som är något äldre. Den är från 1756 i original.
Man kan diskutera samverkan mellan Drottningholmsteatern och Kungliga Operan. Det har ju inte varit det allra bästa samarbetet under senare tid, kan man väl säga. Jag tycker också att interpellationen har ett annat värde. Den pekar på den vikt som våra nationalscener har. De råkar ligga i Stockholm.
Men både Dramaten och Operan, som har undergått stora förändringar under senare tid, har inte bara Stockholmspublik. När man tittar på vilka som kommer, herr talman, ser man att det är resande från Nyköping och många andra orter som kommer hit och tittar på dessa föreställningar.
Samtidigt har Börje Vestlund naturligtvis rätt i att den opera som vi nu har, operahuset, inte är anpassad till dagens teknik. Vi som arbetar på olika sätt med det här vill sprida detta väldigt mycket. Och där tycker jag att Börje Vestlund har en poäng.
Om man ska kunna använda sig av digital överföring till många andra scener runt om i Sverige - och det arbetar vi med på olika sätt - så att det här kan ses i digital form på många håll behövs det en upprustning. Jag håller också med Börje Vestlund om att det kanske inte behövs ett helt nytt operahus, som man har tänkt sig. Man har kanske tänkt sig ett som i Sydney - det är väl det mest berömda - eller i Köpenhamn, i Oslo eller för den delen i Göteborg.
Jag tror att det finns väldigt många möjligheter att arbeta inom ramen för det här. Jag tror också att Börje Vestlund har en poäng i - och det vet jag att statsrådet också är inne på - att man måste utnyttja de lokaler och olika administrativa resurser som finns mellan Dramaten och Operan, för där finns det möjligheter till samverkan.
Ytterst är det på det sättet att om vi ska ha råd att ha denna internationella högklassiga operakonst i Sverige, som är ett litet land, måste vi se till att vi kan lägga så mycket resurser som möjligt på själva konstarten och inte binda allt för mycket pengar i byggnader.
Gunnar Andrén (L):
Jag får tacka statsrådet för ett utmärkt svar på en angelägen interpellation, av den anledningen att vi i dag har en finanskris runt om i världen som mest av allt utmärks av att det i alla länder slaktas olika slag av stöd, inte bara till kulturen utan också till exportfrämjande åtgärder.
Man sparar och sparar, och detta ställer väldiga krav också på Sverige att anpassa sig till den situationen. Jag tycker att den här interpellationen inte så mycket är partipolitisk, eller jag hoppas att den inte är det, utan den handlar om det som Carina Adolfsson Elgestam säger och som statsrådet instämmer i: att vi är ett väldigt litet land i förhållande till den stora marknad som vi har att arbeta över.
Ta bara att försöka arbeta i det stora landet som heter Amerikas förenta stater! Bara det är en oerhörd påfrestning för många företag. Man måste prioritera väldigt hårt. Jag tycker för min del att vi ska vara glada över att många stora svenska företag är väldigt exportintensiva i sig själva, även på handelssidan.
Sådana företag som Hennes & Mauritz och Ikea är väl de bästa exemplen på sådana företag som under efterkrigstiden har skaffat sig stora utlandsmarknader där de kanske vid det här laget inte är lika kända för att vara svenska som för att företräda väldigt god kvalitet och konkurrenskraftiga produkter. Jag var häromdagen på Skogsindustriernas seminarium om forskning, innovationer och affärer.
Också ett sådant område är väldigt viktigt när det handlar om att förädla våra produkter. Att vi som litet land måste se till att vara duktiga i förädlingsledet kan nämligen vara viktigare än själva marknadsföringen i ett inledningsskede. På tekniksidan har vi haft väldiga framgångar med Nokia och Ericsson. Läkemedelsindustrin är ett annat sådant område.
Där kan det behövas mycket starkt statligt och offentligt stöd för att komma ut på de nya marknaderna. Där är det inte lätt, för där är konkurrensen stenhård vill jag påstå. Till exempel på tekniksidan har ju många länder borta i Asien oändligt mycket större hemmamarknader än vi någonsin kan tänka oss i grund och botten. Så är det, även om det är trångt på tunnelbanan i Stockholm ibland.
Jag tycker alltså att det är väldigt glädjande att vi har den inriktningen på exportfrämjandet, nämligen att det i första hand är företagen själva, framför allt på handelssidan, som måste se till detta. Men vi måste också se att varje Volvo- eller Scanialastbil eller något annat som säljs ofta behöver ett finansieringspaket bakom sig för att vi ska kunna hävda oss.
I den här meningen tror jag att vi är på rätt väg och att det egentligen i grund och botten inte finns så oändligt stora partipolitiska skiljaktigheter. När det gäller förädling och utveckling har jag en fråga till statsrådet. Där tror jag att det behövs mer till exempel på skattesidan, och där är inte ansvaret statsrådets riktigt, just när man tar fram nya produkter.
Då är det väldigt viktigt att man kan skjuta skatteproblemen framför sig, och jag skulle vilja fråga om man kan tänka sig att samverka på exportsidan och på produktionssidan i vårt land.
Gunnar Andrén (L):
Det finns en viss ideologisk skillnad på hur man ska se på exportsatsningen. Det har runnit mycket vatten runt Helgeandsholmen sedan Gunnar Lange på sin tid dömde ut Volvos USA-satsning. Man behöver inte gå så långt tillbaka. Det är viktigt att i första hand säga till företaget att man måste lita till sin egen styrka och med hjälp av vinster skapa nya marknader.
Det gäller inte minst på produktutvecklingens sida. Tiden är kort i en sådan här interpellationsdebatt, men jag skulle vilja vända något på perspektivet. Statsrådet och jag har tidigare haft diskussioner om de ryska exporttullarna på virke. De har höjts från 10-15 till 50 euro per kubikmeter.
Helt plötsligt menar man från ryska hållet att de ska sänkas till 2 euro per kubikmeter. Vilken bedömning gör statsrådet av det för den svenska skogsnäringens konkurrenskraft? Det är en intressant fråga. Det är egentligen den omvända frågeställning som Carina Adolfsson Elgestam tar upp, men den handlar ytterst om samma sak, nämligen hur vi stärker de svenska företagens konkurrenskraft.
Gunnar Andrén (L):
"Fara i dröjsmål" är en juridisk term.
Den förekommer oftast i samband med husrannsakan eller polismans omhändertagande av droger och handlar om att bevis inte ska undanröjas. Också i andra sammanhang kan dock fara i dröjsmål föreligga.
Jag tror för min del att frågan om Norviks hamn dess värre är ett ganska bra exempel på just detta. Planeringstiden har blivit orimlig. Det är väldigt bra att vi har en noggrann prövning av miljöhänsyn i allt sådant här, och det har nu också skett till och med i högsta domstolsinstans.
Likväl ligger ärendet fortfarande efter kanske inte bara 8 år utan, som Tommy Waidelich var inne på, 30 år hos regeringen och har inte blivit avgjort. Det är om jag är rätt underrättad på grund av 18 överklaganden från privatpersoner. Fara i dröjsmål har vi tidigare sett till exempel i den valkrets som statsrådet Attefall tidigare representerade, nämligen Stockholms stad. Det gäller Norra länken.
Där gjorde överprövningar att projektet blev åtta år försenat men nu likväl genomförs. Norvik är ett jätteprojekt i den meningen att hamnen kommer att avlasta Stockholms hamnar, framför allt i Stockholms stad. Det är en viktig miljövinst.
Alla vi som vistas i det området vet hur många lastbilar som kör på Lidingövägen; det är en helt orimlig mängd. Mycket av detta, om än inte allt, kommer att försvinna när Norviks hamn kommer till stånd. Precis som Tommy Waidelich var inne på är det fråga om en mycket stor investering.
Ungefär 4 000 miljoner kronor är det beräknat till, och fullt utbyggd - om den blir det, vilket det ju inte är fråga om i det första skedet - skulle det kunna handla om ungefär 2 000 arbetsplatser permanent. Det är en betydande mängd. Man måste också ta i beaktande, herr talman, hur trafiken över Östersjön kommer att utvecklas framöver.
Vi har sett att trafiken sedan murens fall 1989 från framför allt Ryssland blivit enormt stor. Det finns alltså utrymme för många inte konkurrerande utan kompletterande hamnar, och där är Norvik en viktig aktör.
Det är klart att Göteborgs isfria hamn i alla lägen kommer att vara Sveriges största, men jag tror samtidigt inte att Södertälje, Oxelösund, Kapellskär med flera på något sätt är hotade utan kommer att hitta sina nischer när trafiken från framför allt det jättelika Ryssland ökar kraftigt.
Därför är den invändning som inte hörts just i dag men som jag ändå gärna tar upp, herr talman, nämligen att Norvik inte behövs, bland de mest irrelevanta invändningar jag hört talas om, och det på grund av att det är marknaden som avgör om den här investeringen blir lönsam eller inte.
Det viktigaste miljöskälet, som jag ser det, är emellertid att vi förflyttar väldigt mycket lastbilstrafik från Stockholms stads nära skärgård.
Jag skulle gärna vilja ha svar på den fråga som jag ställde i början, nämligen: Hur ser statsrådet på fara i dröjsmål när det gäller sådana viktiga beslut som man får hantera i många år, och när är det inte längre fara i dröjsmål?
Gunnar Andrén (L):
Slutresultatet av denna debatt blir att vi alla gläds åt att vi har ett statsråd som arbetar för högtryck i den här frågan. Jag kan säga att det varit många lågtryck däremellan. Det stora problemet har varit att lågtrycken vad gäller denna fråga varit så enormt utbredda under lagstiftningsprocessen.
Jag håller förstås med statsrådet om att det är viktigt att vi har den. Jag vill emellertid gå tillbaka till den fråga som jag tidigare väckte, nämligen att när det gäller stora projekt kan man alltid fråga sig om nuvarande miljöbalk och plan- och bygglag är tillräckligt samordnade.
Jag skulle vilja säga att särintressen ibland tillåts försena projekten så mycket att just fara i dröjsmål uppstår. Jag menar att det här är ett bra exempel på det. Uppriktigt sagt har vi haft en orimligt lång prövotid för detta projekt när det handlar om så mycket pengar som ungefär 4 000 miljoner kronor.
Det är inte säkert att de intressenter som fanns med för åtta år sedan tycker att projektet efter dessa åtta år är lika intressant. Jag tror att statsrådet håller med mig om att det därför är angeläget att se till att det, samtidigt som alla detaljer i gällande lagar uppfylls, inte får gå till på ett sådant sätt att projekten, när de har andra värden, inte går att genomföra på grund av särintressen.
Som jag ser det, herr talman, handlar det i det här fallet ytterst om ett nationellt intresse, detta utöver det stora miljöintresse som Stockholms stad har av att slippa alla dessa transporter på Lidingövägen.