Sven Otto Littorin (M):
Gävleborg är det län i Sverige som har högst arbetslöshet. Delar av länet har väldigt stora problem, precis som Raimo Pärssinen säger. Jag var i Sandviken i slutet av januari. Jag träffade Sandviks ledning, fackklubbarna och Arbetsförmedlingen i Sandviken. Det är för att gå igenom och se hur läget är, för att få en bättre uppfattning om deras prognosläge och framtid men också för att se till att de resurser vi har fattat beslut om når fram och till rätt ställe.
Det handlar också om att höra med fackklubbarna om hur de upplever det och hur deras medlemmar upplever situationen just nu. Slutsatserna där liksom överallt där jag har varit hittills i Sverige är flera. För det första är 90 procent av världen i ekonomisk recession, det vill säga ekonomisk tillbakagång.
Det är klart att i ett litet land som Sverige, där halva ekonomin är utlandsberoende och exportsektorn, verkstadsindustrin, väsentligt mycket mer är beroende av export, finns det vilken regering som än sitter en begränsad räckvidd i hur långt våra verktyg räcker. Min fråga kan retoriskt vara: Har Raimo Pärssinen och Roland Bäckman ett trollspö som inte jag känner till? Kan de trolla fram kunder till Sandvik och de andra företagen? Självklart är det inte så.
Det är synd, för det hade varit trevligt om någon av oss hade haft ett sådant verktyg. Men det har vi inte. Då måste vi göra flera saker samtidigt, precis som Gunnar Andrén var inne på alldeles nyss. På lång sikt är det först och främst att återställa förtroendet i de finansiella sektorerna. Det måste göras och lösas på internationell nivå. Därför var G 20-mötet i går i London oerhört viktigt.
Finns inte förtroendet finns inte möjligheter för företagen att hitta krediter för investeringar eller sina framtidsplaner. Det finns också, om det inte finns ett sådant förtroende, det omvända, nämligen att man drar in rörelsekrediter i fungerande företag. Det har vi sett en hel del exempel på. Det andra som vi måste värna är naturligtvis våra offentliga finanser. Göran Persson sade en gång att den som är satt i skuld är icke fri. Det är väldigt sant. Det är sant också nu.
Vi måste se till att vi har ordning och reda i statsfinanserna och inte avhänder oss möjligheter i dag som vi behöver om ett eller två år. Vi måste också se till att de utgifter och investeringar vi faktiskt gör skapar förutsättningar för jobb snabbare än annars snarare än att se till att vi undergräver saker och ting så att vi får äta upp det med nedskärningar i välfärden eller annat om några år. Den vägen prövade vi under 90-talet. Det var ingen bra väg.
Det tredje vi måste göra är att möta varje enskild person som nu riskerar att gå ut i arbetslöshet. Vi måste se till att de får hjälp, råd och stöd för att kunna gå vidare. Då är det bra med jobbcoacher, det är bra med folk på Arbetsförmedlingen, det är bra med utbildningsplatser och annat. I svåra tider heter kampen mot utanförskap aktiv arbetsmarknadspolitik.
Det handlar om fler i olika typer av åtgärder, om fler insatser, om utbildning i utbildningssystemet, om praktik och praktisk kompetensutveckling inom ramen för arbetsmarknadspolitiken. Det är därför som OECD häromdagen visade att Sverige har den mest expansiva finanspolitiken av ett tjugotal undersökta länder. Det är inte passivitet. Det är aktivitet.
Det visar att när det blåser till har vi, tack vare att 180 000 personer har lämnat utanförskapet och kommit in på arbetsmarknaden, möjligheter att använda oss av budgetöverskottet för aktiva insatser. Som jag har sagt tidigare i dag här handlar det om 4 miljarder extra bara i år till arbetsmarknadspolitiska insatser och knappt 2 miljarder extra till utbildningsinsatser i budgeten i höstas. Det är inte passivitet.
Det är i högsta grad aktivitet för att på det bästa sätt vi kan i dessa tider möta dem som riskerar att nu bli arbetslösa.