KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carl B Hamilton (L):
Jag ska gärna diskutera ekonomisk historia, men åhörarna brukar tycka att det blir träigt. Vi kan göra det sedan. Jag blir förvånad när Pär Nuder drar de här talen. Enligt mina uppgifter har euroländerna en tillväxttakt på 2,4 och USA på 5,1. Pär Nuder nämner helt andra siffror. Det är något som inte stämmer.
Det är viktigt när räntorna går upp att vara tydlig med att det är framdrivet och framprovocerat av en expansiv finanspolitik. Jag tycker att det är viktigt att säga att vi inte har sett någon signifikant jobbtillväxt i svensk ekonomi. Nu står regeringen med 4,2 % öppen arbetslöshet. 7,4 % i öppen arbetslöshet, plus åtgärder. Det är ungefär 9,5 % enligt gängse åtgärder.
Pär Nuder är så optimistisk och säger att detta är en så framgångsrik politik. När upphör politiken att vara framgångsrik för en socialdemokrat? Vid vilken procentsats? Ni säger att 7,4 % arbetslöshet - vi kan ta den siffran som det inte råder någon diskussion om - för en socialdemokrat innebär en framgångsrik ekonomisk politik. När upphör den politiken att vara framgångsrik?
Är det vid 10,4, 15,4 eller 20,4? Hur kan en socialdemokrat som på sin partikongress har fått höra att det överskuggande målet för Socialdemokraternas politik ska vara att bekämpa arbetslösheten vara nöjd och säga att det är en framgångsrik politik när arbetslösheten är så hög som vi har kunnat konstatera i dag?
Dagens siffror och starka konjunktur är tillfälliga och flyktiga. Det vill jag att väljarna ska vara mycket medvetna om när de bedömer den ekonomiska politiken.
Carl B Hamilton (L):
Jag vill nog understryka detta med byggsektorn. På det området finns det väldigt många mycket konkreta påpekanden i rapporten. Jag tycker inte att det räcker att säga att Konkurrensverket har funnit att konkurrensen förbättrats och att prisindex går i en lugnare takt än tidigare.
Här är det alldeles uppenbart att det är en dålig konkurrens, att det finns en sammansättning av arbetsgivare och arbetstagare, mellan företag och löntagare, som gör att den ene får högre vinst och den andre får högre lön. De som betalar är konsumenterna, hyresgästerna. Det är dålig konkurrens. I princip har vi samma situation på banksidan.
Men jag tror inte att Pär Nuder eller regeringen skulle tillsätta en banksamordnare som skulle sitta ned med branschens företrädare och gulla med dem, utan man ser till att Finansinspektionen och andra får tuffare redskap för att ta hand om det hela.
Jag vågar påstå att anledningen till att regeringen är så flegmatisk och inte ingriper mot den dåliga konkurrensen i byggsektorn är att man inte vill stöta sig med Byggnadsarbetareförbundet som är en god finansiär av de socialdemokratiska valrörelserna - om jag minns rätt var det förra gången med 5-6 miljoner. Men det är klart att det Byggnads får tillbaka är väl att regeringen är passiv när det gäller att se till att det blir ordentlig konkurrens i byggsektorn.
Herr talman! Min definition av högkonjunkturen inriktas framför allt på bnp. Det är riktigt - jag är tacksam för att Pär Nuder påpekade det - att vi inte har en högkonjunktur på arbetsmarknaden.
Arbetslösheten ligger på, som jag noterat här, 7,5-9,5 %, så det är klart att det inte är någon högkonjunktur. Det hävdas här att den svenska ekonomiska utvecklingen är robust, och det hänvisas till att den är mera robust än omvärldens, men det är inte sant.
Den svenska ekonomin är mera utsatt och skakigare till sin karaktär. Det beror på att vi är en liten öppen ekonomi. Det har sina fördelar och nackdelar.
Carl B Hamilton (L):
Karin Pilsäter har sagt det viktigaste redan, och det finns inte så mycket att tillägga i själva den principiella frågan. Men jag vill understryka några saker som Karin var inne på. Först och främst påverkas visserligen hälsan på arbetsplatsen.
Men för de företag och de företagare som funderar på om de ska anställa eller inte anställa är det helt orimligt att sjukdomar eller olyckor som sker och som inte har något som helst med arbetsplatsen att göra ska leda till en kostnad för dem. Man måste ha ett incitament, och ansvar och åtgärder måste följas åt.
Detta är stötande ur rättssynpunkt också och inte bara en ekonomisk belastning för många företagare. Hans Karlsson frågade tidigare vad vi i Folkpartiet ville. Detta är ett klockrent exempel på vad vi tycker är viktigt, nämligen att bejaka företagens och företagarnas syn på arbetsmarknaden. Det är alltså en frivillig handling att anställa.
Och vi har en hög arbetslöshet. Då måste vi utforma politiken på ett sådant sätt att denna frivilliga handling utförs av företag och företagare, nämligen att anställa fler människor och att behålla människor i anställning.
Då kan man inte införa ett system som innehåller slumpmässigt väldigt stora risker för en företagare. Helt plötsligt kan vederbörande utan egen förskyllan drabbas av mycket stora ekonomiska påfrestningar. De som är företagare och löper denna risk föredrar då att inte anställa.
De avstår från att ta alla order, tar in några familjemedlemmar eller också får de som redan arbetar i företaget jobba mer övertid. Sedan säger Hans Karlsson att vi har ett system som skyddar dem som är små. Det är riktigt, men de personer som driver mindre företag är väldigt främmande för att djupdyka i lagstiftning om olika bidragssystem.
Så även om det är sant är det otroligt svårt att så att säga kommunicera det. Och jag tror att man som beslutsfattare får anpassa sig till företagarnas världsbild. Jag återkommer till det som också Karin var inne på.
Om man säger att 82 %, som det står i interpellationssvaret, är långtidssjukskrivna med psykiska problem, så är det ju 18 % som inte är arbetsplatsrelaterade. Varför ska företagaren ta på sig dessa 18 %? Dessutom handlar detta om psykiska sjukdomar. Men hur är det med somatiska sjukdomar? Där är den procentsats som företagaren ska ta på sig sannolikt betydligt högre.
Det är väldigt stötande, förutom att det är en ekonomisk belastning, att jag som företagare ska bära kostnaden för någonting som jag inte har någon möjlighet att påverka. Det är inte mitt fel. Jag kan inte vidta några åtgärder för att undgå denna kostnad. Det är som en blixt från en klar himmel. Därför är Folkpartiets och alliansens politik att redan i höst, om vi vinner valet, avskaffa medfinansieringen.
Carl B Hamilton (L):
Tack, herr minister, för svaret. Jag är mycket nöjd med att de här framförda socialdemokratiska förslagen om att överföra ägandet av statliga bolag till riskkapitalstiftelser avvisas av ministern. Regeringen har inga planer på att överföra ägandet till riskkapitalstiftelser. Klokt, herr minister! Det finns ett genuint problem med tillgången på privat riskkapital i alla marknadsekonomier även vid dagens låga räntenivåer.
Det finns olika lösningar på det som alla är ett steg på vägen men som inte riktigt kan lösa problemet. Ministern talar här om subventioner och skatteavdrag som kan administreras av statligt ägda organ som Innovationsbron och Vinnovas 100 miljoner kronor per år. Det finns ingen anledning att avvisa det. Men jag tror inte att det trots allt är den stora lösningen. Varför det?
Jo, därför att krävs både riskkapital och riskkapitalister, affärsänglar, det vill säga både riskkapital och ett humankapital. Det är en kombination av detta som krävs för att det ska bli entreprenörskap, investeringar och risktagande. Statens problem i det sammanhanget är att den typen av personer inte trivs som statsanställda och inte återfinns i den offentliga sektorn.
Det andra problemet är att staten kan ha svårt att ta stora risker. Vissa år kommer riskerna och förlusterna att sticka i ögonen. Då kommer krav på att staten ska vara försiktigare med skattemedlen. Då blir man också försiktigare. Men då kan man å andra sidan inte fortsättningsvis uppfylla den ursprungliga målsättningen.
Man måste ändå försöka få mer privat riskkapital och privata affärsänglar. Där är skattepolitiken inte annat än helt central.
Då kommer man vanligtvis in i problemet att allt reformarbete som görs i skattepolitiken på detta område stannar, eftersom fördelningsaspekten tar nästan helt och hållet över. Det ställs framför frågan om tillväxt, risktagande och entreprenörskap. Det är det som jag fortsättningsvis kanske vill fokusera på.
Det finns några förslag som jag tycker att man i det här sammanhanget måste ta tag i. Det är rullande reavinstskatt vid försäljning av företag så att de som säljer sina företag kan gå in i nya företag, nya risker, nya satsningar utan att på vägen skatta av stora summor.
Det kan inte vara fördelningspolitiskt en jättestor sak eftersom vi har det systemet beträffande bostäder. Vad tycker näringsministern om rullande reavinstskatt vid försäljning av företag? Avskaffa lex Uggla. Det är ett problem trots att motsatsen har påståtts. I en enkät som Företagarna gjorde fick de fram att det var ett problem för 45 000 företagare.
Även om man ska ta en sådan siffra med en nypa salt och en viss prutmån är det ändå ett mycket stort antal potentiella riskkapitalister. Vi har naturligtvis också förmögenhetsskatten som är den mest dödskallemärkta av alla skatter i det här sammanhanget - tyvärr, tyvärr och tyvärr. Jag välkomnar de två små orden i slutet av interpellationssvaret.
Jag ska återkomma till det i nästa omgång.
Carl B Hamilton (L):
Vi ska inte primärt diskutera Folkpartiets politik här, utan jag utövar kontrollmakten genom att jag ställer interpellationen. Allmänt sett kan jag säga att jag menar att man ska vara omsorgsfull med statens tillgångar och sälja till rätt pris vid rätt tillfälle. Det är ju lätt att säga, men det är i praktiken svårt.
Det vet naturligtvis Thomas Östros efter försäljningen av Telia, där priset, ur medborgarnas synpunkt i alla fall, blev alldeles för dåligt. Beträffande LKAB finns det ett förhållande som jag tycker att Thomas Östros underlät att nämna, och det är osäkerheten om de ersättningar som undermineringen - om man säger så - av Kiruna stad innebär.
Det är ett genuint problem för den som vill köpa, sälja eller handla med LKAB. Herr talman! Klockan tio har jag ett EU-nämndssammanträde om EU:s långtidsbudget som jag måste försöka pressa in i tidsbudgeten också. Tack för det, herr talman!
Låt mig då återgå till de två små orden i slutet på interpellationssvaret: För närvarande gäller att förmögenhetsskatten inte ska avskaffas. Vad innebär det? Innebär det en öppning? Jag läser det så. Jag är mycket glad över de två små orden. De bådar gott för framtiden.
De öppnar för ökat förnuftstagande. Jag vill gärna att ministern vidareutvecklar innebörden av de två små orden "för närvarande", och vad vi andra kan hoppas på i frågan om förmögenhetsskatten.
Carl B Hamilton (L):
Det var dystra besked på slutet. Orden "för närvarande" innebär ett nej. Det skulle innebära icke enhetlighet, konstiga drivkrafter och fördelningspolitiskt inte vara acceptabelt. Jag hade hoppats att ministern skulle öppna för en mer positiv syn på riskkapitalbildning genom ändringar i förmögenhetsskatten med hjälp av de två orden "för närvarande". Men det var tydligen att hoppas på för mycket.
Carl B Hamilton (L):
Det är ett skämt att höra talet om att LO talar om hur mycket man ger. 8 av 15 LO-förbund vägrar ju att svara på enkäten från riksdagens utredningstjänst. Låt mig citera Livsmedelsarbetarförbundet: "Vi kan inte se någon orsak till att besvara frågor från riksdagen, varför vi inte har för avsikt att skicka någon redogörelse." Så är det med det. Detta är själva problemet.
Det är så sant när jag säger att detta inte har fungerat väl. Hemlighetsmakeriet har funnits och finns alltjämt. De problem som remissinstanserna pekar på, Beatrice Ask, har lösts i andra länder i vår närhet som har samma politiska kultur, uppbyggnad etcetera som vi har. Om de har lyckats lösa det så kan vi göra det också. Jag tycker inte att justitieministern ska göra som hon gör implicit här när hon säger detta.
Effekten av hennes svar är ju att remissinstanserna har rätt och utredningen har fel. Här står två analyser mot varandra, och det går inte att avspisa utredningen - den anser sig ju ha löst problemen - med att säga att Uppsala universitet och något annat universitet har haft invändningar. Man måste gå vidare. Sedan har vi den negativa föreningsfriheten.
Om man nu diskuterar föreningsfrihet så måste man ta upp den frågan också. När jag har hållit på med detta har jag så många gånger fått mejl och brev från enskilda LO-medlemmar.
De känner sig kränkta, förbigångna och trakasserade på sin arbetsplats därför att arbetskamraterna som sitter i LO-klubben inte tar sig an deras problem eftersom de har redovisat en annan uppfattning.
Avslutningsvis - eftersom jag bara har några sekunders talartid kvar - skulle jag bara vilja be justitieministern att åtminstone skicka denna fråga till Grundlagsberedningen och be den komma med ett förslag i god tid före valet 2010.
Carl B Hamilton (L):
Luciano Astudillo tog upp frågan om ideologi. Är det någon som skulle lägga ned Arbetslivsinstitutet utifrån renodlat ideologiska utgångspunkter vore det Tage Erlander, om han hade levt. Han hade nämligen en mycket bestämd uppfattning om att på högskoleområdet ska man ha så få fristående institut som möjligt och så mycket av forskningen som möjligt ska bedrivas inom universitetens ram.
Tyvärr har det inte riktigt lyckats upprätthållas, herr talman - gammal utbildningspolitiker. Det finns en erfarenhet, nämligen att fristående forskningsinstitut har väldigt svårt att upprätthålla en hög kvalitet över längre tid. Det går bra när man nyrekryterar, när man är tämligen färsk, men på sikt blir det problem.
Därför ska frågan, som någon reste, om man ska lägga ned flera institut som är fristående naturligtvis besvaras: Det är klart att man ska göra, om inte kvaliteten är bra. För det kan ju inte vara de anställdas anställning som står i fokus, utan det är själva ämnet.
Därför blir jag lite förvånad när alla riksdagsledamöter som här har uttalat sig, bortsett från Fredrick Federley, utgår från att svensk arbetslivsforskning, svenskt arbetsliv och svenska arbetslösa nödvändigtvis skulle missgynnas av den här nedläggningen. Kopplingen är att om man har ett institut så blir det bättre arbetsmiljö och mindre arbetslöshet i Sverige.
Om man tar bort det blir det motsatsen. Det är också förvånande, tycker jag, att Hillevi Larsson och andra här med sådan bristande motvilja har låtit sig kidnappas av de anställda och skriver under, genom att referera i debatten här, på att det är en så hög och jämn kvalitet i forskningen - juvelen i den svenska kronan.
Det är bara struntprat. I själva verket tycker jag att den fråga som man ska ställa sig är var den forskning som bedrivs där, när vi ser på själva ämnet och inriktningen, arbetsrätt till exempel, fortsättningsvis kommer att bedrivas under en bättre kvalitetskontroll än den som hittills har varit. För den har inte varit bra.
Många produkter har varit av undermålig kvalitet. Det är mycket bättre att man då har det i en universitetsmiljö, under Utbildningsdepartementet i stället för under Arbetsmarknadsdepartementet, där man har mekanismer för hur man ska upprätthålla kvaliteten, kvalitetskontroll, hur man utlyser tjänster och tillsätter tjänster, sakkunnigförfarande etcetera.
Det gynnar forskningens kvalitet. Det gynnar arbetslivsforskningen i Sverige. Det gynnar i sista hand också de arbetslösa, om det är de som ska vara de primära mottagarna av den här forskningen eller de som ska gynnas av den. Min fråga till arbetsmarknadsministern är alltså: Kommer den här forskningen i fortsättningen att bedrivas under Utbildningsdepartementets egid?
Jag säger inte detta för att den ministern är folkpartist, utan för att det är den traditionella metoden för kvalitetskontroll.
Carl B Hamilton (L):
Jag är väldigt förvånad över att man så fullständigt okritiskt ställer upp på beskrivningarna av forskningens kvalitet på det här institutet och det lysande sätt undervisningen bedrivs på liksom dess betydelse på det här området. Det var det jag reagerade mot när Hillevi Larsson talade om juvelen i det svenska forskarsamhället, juvelen i den svenska forskningens krona.
Sådana uttalanden är strunt. Det innebär inte att jag fullständigt dömer ut det här institutet, som någon sade. Det finns säkert en del av detta som är bra, kanske till och med huvuddelen. Men jag återkommer till att det är mycket bättre för alla inblandade att den här forskningen och undervisningen drivs i traditionella universitets- och högskolemiljöer. Då blir det kvalitetskontroll.
Jag tror också att den undervisning som har nämnts här blir bättre för flera människor. Det blir bättre kvalitet på undervisningen och det blir flera som kan ta emot den om den bedrivs inom universitet och högskolor, som vi har väldigt många runtom i hela Sverige.
Man tar inte reda på kvaliteten på en forskningsinstitution genom att samla in brev från olika universitetsinstitutioner runtom i världen. Då gör man ungefär som det vi tog del av här på morgonen, utvärderingen av Riksbanken. Man gör en utvärdering av forskningsinstitutioner genom Vetenskapsrådet och andra. Men det jag ville understryka var att om en sådan här institution har en sådan fantastisk forskning, då är den oerhört lättfinansierad.
Det kommer att strömma till internationella och nationella forskningsfinansiärer som vill hjälpa till att finansiera detta, för det är ur deras synpunkt precis det som de helst vill ha.
Carl B Hamilton (L):
Det är rörande att höra Bosse Ringholm, detta engagemang för debatten. Tänk om Bosse Ringholm och andra hade deltagit i debatten i stället. Det är det som skapar debatt. Det är inte pengar till en statlig institution eller en kommitté. Man skapar debatt genom att ta positioner, genom att vara tydlig i ställningstaganden - och det får gärna vara lite provokativt.
Anledningen till att den här kommittén läggs ned är att det, enligt min mening, är fel recept på ett problem - eller hur, Cecilia Malmström? Problemet är naturligtvis att det är för lite debatt.
Men den här kommittén har ju kommit att användas som en avlastning och ett substitut med tanke på den socialdemokratiska regeringens brist på vilja att kasta sig in i debatten och ta tydliga positioner. För vad hände då? Jo, då fick man stödpartierna på sig. Man fick delvis också en intern splittring. Våren före EMU-omröstningen var det tydligaste exemplet på detta. Landets arbetarrörelse var förlamad.
Det är klart att det då är bekvämt att lägga pengar på och förlänga förordnanden för en kommitté. Då kan man säga: Den sköter debatten. Vi håller frid internt här i arbetarrörelsen. Se hur det har gått! Socialdemokratin är till namnet en EU-positiv rörelse, men i praktiken har man under lång tid varit impotent när det gäller EU-frågorna.
Jag tycker att det är beklämmande att höra denna byråkratiseringsiver när det gäller den offentliga debatten i Europafrågor i stället för att man deltar i debatten, tar initiativ i debatten. Jag har suttit i EU-nämnden så många år och lyssnat till socialdemokratiska regeringar som gjort det minsta möjliga.
De har kanske varit i Bryssel väldigt mycket mer i genomsnitt än Bosse Ringholm, men det är en annan diskussion. Men det här är helt vilseledande. Jag tycker också att det var lite kränkande att säga, som någon av er sade, att Cecilia Malmström saknar ambitioner på detta område.
Om det är några som jag känner som har varit oerhört flitiga med att resa runt till dåligt besökta möten i Sverige och tala för Europafrågan - och jag känner de flesta som har deltagit i EU-debatter under årens lopp - är det de som är Europaparlamentariker, inklusive Cecilia Malmström och även de socialdemokratiska Europaparlamentarikerna.
Jag skulle då avsluta med en fråga till Cecilia Malmström, men det ska jag inte göra för jag tycker att hon har lagt ut texten på ett utmärkt sätt. Jag stannar där.
Carl B Hamilton (L):
Det här är en väldigt viktig debatt, och det är viktigt för den nya regeringen att den är tydlig och anger både sin inriktning och med vilken kraft som den vill driva svensk politik i den riktning som interpellanten har varit inne på här.
Det är ett ord som jag saknar här, som ändå är ganska viktigt i internationell politik, och det är frågan om en gemensam värdegrund.
Vi brukar återkomma till detta, inte minst i samband med ett land som Ryssland av i dag, och poängtera att för länder som Sverige, länder inom den europeiska unionen och Europeiska unionen såsom en utrikespolitisk aktör är det oerhört viktigt att man har någorlunda gemensam uppfattning om värdegrunden.
Det gäller naturligtvis respekt för mänskliga rättigheter, demokrati och marknadsekonomi, att man vill ha en rättsstat och så vidare och att man sätter in det här, som vi brukar göra i sådana här internationella avtal, i en preambel där man säger att hela förutsättningen för samarbetet är en gemensam värdegrund, att man främjar den och att man ständigt återkommer till detta. Det är lite det som är konkretiserat i den här interpellationen.
Jag skulle ändå vilja att statsrådet utvecklar frågan om Sverige, Europeiska unionen och strävan efter en gemensam värdegrund.
Vi kan inte göra om Ryssland, men vi kan möjligen hålla fram som en morot att vi har en värdegrund och att vi skulle välkomna att Ryssland ansluter sig till denna värdegrund eller i alla fall i sin utrikespolitik arbetar i dess anda.
Carl B Hamilton (L):
Jag har bara en mycket kort kommentar. Gunilla Carlsson började sitt svar, av naturliga skäl, med att säga att biståndet och samarbetet med Rysslands medborgare, med folket, är det som vi ska försöka fokusera på. Dessvärre, höll jag på att säga, har en regering i huvudsak att göra med en annan regering, och det är ganska svårt att nå medborgarna. Biståndet är dock ett instrument för detta.
Kontakter med och stöd till medborgare - ja. Organisation är viktigt, men det får inte vara så att svenska ministrar avstår från att ständigt påpeka för sina kolleger i Ryssland var vi står i dessa frågor.
Carl B Hamilton (L):
Utgångspunkten för den här interpellationen är två företag i Smålandsstenar - jag har förstått att många av dem som är anställda och involverade i företaget sitter på läktaren. De är då satta i blockad därför att de inte, av religiösa skäl, vill sluta avtal annat än med enskilda personer.
Nu kanske förre statsrådet Österberg ska lyssna. När Bengt-Anders Johansson sade orden "religiösa skäl" i sitt inlägg flabbade sex företrädare för det socialdemokratiska partiet som sitter här på första bänken. Ni flabbade. Varför flabbade ni när Bengt-Anders Johansson använde orden "religiösa skäl"?
Jag tror att också de som sitter på läktaren är intresserade av ett svar på den frågan.
Carl B Hamilton (L):
Luciano Astudillo svarade inte på frågan om varför han flabbade. Det gjorde inte heller Patrik som talade därefter, utan han hänvisade till ett förslag. Religiösa skäl är inget förslag, utan det är en hållning. Det är en beskrivning av en hållning hos en person. Jag vill varmt uppmana de socialdemokrater som nu har satt upp sig på talarlistan att tala om varför de flabbade.
Allra helst ska ni be om ursäkt för den osmaklighet som detta har inneburit i denna debatt.
Carl B Hamilton (L):
Tack för svaret! Jag ska ta upp tre rader i svaret. Det är det stycke som lyder så här: "Reglerna om arbetsgivares förhandlingsskyldighet inför uppsägning på grund av arbetsbrist vilar på en avvägning mellan arbetstagares och arbetsgivares intressen." I det stycket i synnerhet men i hela svaret är det alltså en diskussion om två parter på arbetsmarknaden.
Det går naturligtvis tillbaka på ursprunget för LAS, 70-talets situation när LAS infördes. S:et i LAS var skydd för arbetstagare gentemot arbetsgivare och arbetsgivares övergrepp i olika hänseenden.
Men det problem som minst lika mycket, om inte mer, diskuteras nuförtiden och som är en naturlig konsekvens av att man har haft den här lagstiftningen under flera decennier - man växer så att säga in i den - är ju att det inte finns bara två parter utan det finns tre parter i den här diskussionen, nämligen också de som utestängs från arbetsmarknaden av lagen om anställningsskydd.
Det är i Sverige framför allt människor med utländsk härkomst, ungdomar och i viss mån kvinnor som har varit hemma. Det här svaret blir otillfredsställande i och med att det är så totalt fixerat på enbart två parter. Då är min fråga: Varför vill statsrådet strunta i frågan om tredje parts intressen i sammanhanget?