Lars Ohly (V):
Jag vill börja med att säga att det finns mycket i utskottsbetänkandet som är ganska sunt, som bygger på en skepticism mot att EU tar åt sig alltför mycket rättigheter att bestämma, tar åt sig alltför mycket möjligheter att använda ekonomin på ett expansivt sätt.
Det finns ett motstånd från det svenska parlamentet mot att nedskärningspolitiken blir alltför omfattande, eftersom utskottet inser att det också kan få kontraproduktiv verkan, nämligen att man låser fast sig i en recession. Det finns alltså delar i utskottets resonemang som Vänsterpartiet kan ansluta sig till. Men jag vill självklart ändå yrka bifall till Vänsterpartiets reservation 4.
Anledningen är att den stora skillnaden mellan utskottsmajoriteten och Vänsterpartiet går i synen på krisen, dess orsaker och vilka metoder som ska användas för att bekämpa den ekonomiska krisen.
Nu möter man det med sämre pensioner, lönesänkningar och nedskärningar av fackliga rättigheter - sådant som även Alliansen åtminstone i ord brukar säga sig vilja bekämpa. Det är fel väg. EU lägger sig nu till och med i lönebildningen, vilket var nästan otänkbart för ett antal år sedan.
Då var det tydligt att EU inte skulle ha med lönebildning och arbetsmarknadsfrågor att göra på det sättet. Det är tydligt att det finns ett demokratiförakt bakom de åtgärder som nu diskuteras. Demokratin ses som ett problem.
Folkvalda politiker som kan avsättas eller väljas om är inte en lösning för Europeiska unionen i tider av kris, utan då vill man ha teknokrater som fattar de avgörande besluten, antingen teknokrater som under en kortare period tar ansvar i regeringsställning eller också teknokrater i form av EU-kommissionen eller EU-domstolen, som ingen väljare kan välja bort.
Det är ett mycket större problem i sin förlängning än vad den ekonomiska krisen riskerar att vara. Om demokratin inte längre ses som handlingskraftig i tider av kris, då kommer inte uppslutningen bakom demokratin att vara självklar i framtiden heller. Detta är på europeisk nivå motsvarigheten till den enda vägens ekonomiska politik.
Den är lika fel i Europa som den var i Sverige 1991-1994, när Carl Bildt yttrade orden om den enda vägens ekonomiska politik på den tiden. I stället finns det naturligtvis möjligheter att välja en annan väg. Men då krävs det att man bekämpar arbetslösheten på riktigt. Då krävs det att man tar sysselsättningsfrågorna på allvar. Då duger det inte med nedskärningar.
Det är tvärtom så att när allt färre får rimliga villkor vid arbetslöshet och sjukdom, då kommer också efterfrågan på varor och tjänster att sjunka ytterligare, och så kommer vi att ha den negativa spiral som leder till att vi inte får efterfrågan som ger jobb. Det är det vi har förstått i Sverige historiskt sett. Det är därför vi har hållit uppe konsumtionen även för den som har varit sjuk.
Det är därför vi har sett till att ha det som på ekonomspråk kallas automatiska stabilisatorer, nämligen en hyfsad socialförsäkring, en sjukförsäkring och en a-kassa som gör att människor faktiskt slipper att lämna hus och hem när de drabbas av den olycka som det innebär att bli långvarigt sjuk eller arbetslös.
Så har vi kunnat hålla uppe efterfrågan på varor och tjänster, vilket har gjort att samhället trots nedåtgående, dåliga konjunkturer ändå har kunnat hålla uppe ett mått av efterfrågan som har lett till nya jobb. Detta överges nu fullständigt på europeisk nivå.
Vill man bekämpa rasismen - det vill många, fast inte alla - är det viktigaste man kan göra att se till att klyftorna inte ökar ytterligare, för när klyftorna ökar, då kommer de enkla, antiintellektuella problemlösarna fram som påstår att det är invandrarnas fel, som påstår att det är något yttre hot som ligger bakom de ökande klassorättvisorna. Vi vet att det inte är sant.
Men vi vet att grogrunden för rasismen alltid ökar i tider av kris. Då måste man särskilt se till att de åtgärder som görs inte ytterligare drar isär samhället. Man måste i stället försöka hålla ihop samhället och se till att de försämringar som måste till i tider av kris också bärs solidariskt. Jämställdhet och jämlikhet är inte bara vackra ord. De måste också innebära något i praktisk handling.
När utskottet talar om vikten av kvinnors deltagande på arbetsmarknaden och när man talar om vikten av jämställda villkor men samtidigt inte kritiserar de försämringar som leder till att kvinnor i större utsträckning ses som reservarbetskraft, då är man inte riktigt konsekvent.
Kraven på hållbar utveckling måste leda till investeringar, måste leda till att man satsar på nya, gröna jobb som också kan vara en väg ut ur krisen. Det krävs en annan politik. Dessutom måste respekten för fackliga rättigheter återupprättas. Det finns många som kommer att säga goda saker i debatten, och det finns några som redan har gjort det.
Jag tycker att Kenneth G Forslund i allt väsentligt sade bra saker, och jag tycker att Valter Mutt sade bra saker. Problemet för de två partierna är att de inte är tillräckligt konsekventa. Om ni menar allvar med fackliga rättigheter och en arbetsmarknad som bygger på rättvisa, då har ni tillsammans med oss möjligheten att se till att EU:s fördrag inte ratificeras i Sveriges riksdag förrän vi har ett socialt protokoll på plats.
Säger ni ja till det har vi som minoritet makten att förhindra en fördragsändring med kravet på ett socialt protokoll. Vi i Vänsterpartiet räcker ut handen till Socialdemokraterna och Miljöpartiet för att tillsammans med oss förhindra att EU fortsätter utan att se till att fackliga rättigheter tas på allvar. Fina ord räcker inte! Dessutom måste jag säga: Den socialdemokratiska reservationen är mycket välskriven och tar upp bra saker.
Men att bedöma den i samma andetag som man diskuterar europakten och från Socialdemokraternas sida är beredda att ställa sig bakom den europakt som just motverkar mycket av det man säger sig vilja stå för, det är fullständigt obegripligt för mig.
Det rimliga vore i stället att man förstärkte kritiken mot den politik som riskerar att leda till ytterligare orättvisor på arbetsmarknaden, ytterligare klasskillnader och ännu mindre jämställdhet mellan kvinnor och män. Det är det stora problemet med kommissionens arbetsprogram likaväl som med politiken i många EU-länder. Det är högern som styr.