KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lotta Hedström (MP):
Birgitta talar om oansvarighet. Oansvarigheten är ju att omställningen politiskt och näringslivsmässigt inte är påbörjad redan för längesedan, Birgitta, utan att vinstintressena har styrt och att kärnkraften fortfarande är så subventionerad. Den har aldrig opererat enligt de marknadsliberala principer som Folkpartiet i alla sammanhang omhuldar. Den har åkt i samma gräddfil som till exempel flyget nu gör. Detta är du och ditt parti delansvariga för.
Detta är en politik som har förts därför att man inte har velat släppa fram alternativen. Kärnkraft, olja och kol - same, same - ska alla ersättas. Om det ska ske i morgon eller inte handlar om tillpassningar i politiken och möjligheter - så fort som det bara går, naturligtvis. Oansvarigheten är ju uppskjutandet och fastklängandet vid gårdagens teknologi och gårdagens energi. Det är inte heller så att kärnkraften har blivit säkrare.
Det är inte så att du i dag skulle kunna övertyga svenska kommuner att ta på sig uranbrytning för att det är säkert. Det är en förskräcklig miljöhantering världen över. Utanbrytning är oerhört miljöförstörande, och avfallsfrågan är inte löst.
Både i början och i slutet av processen, liksom i mitten med kärnkraften, är kärnkraften alltså en miljöbov - förutom att den naturligtvis upprätthåller den höga energikonsumtion som i övrigt ger förutsättningar för den typ av industrialisering, miljöförstöring och övrig energianvändning som inte heller är hållbar. Kärnkraften är garanten för det fortsatta energislöseriet på den här planeten. Var i stället med oss, Birgitta, och se till att avveckla kärnkraften, ju förr desto bättre!
Det är det som är ansvarighet.
Lotta Hedström (MP):
Jo, och jag tror att klimatrelaterade skatter med nödvändighet, oavsett regering, kommer att bli en stor fråga nästa mandatperiod. Vem som än sitter på andra sidan vattnet här kommer riksdagen att behöva trycka på rejält, därför att klimathotet accelererar. Vad gäller opinionsbildning, Berndt Ekholm, är du en försiktig general.
Du är trots allt nöjd med att det orealistiska Miljöpartiet 2006 i ord har med sig en så stor del av partierna här i huset och att vi i samarbetet om budgeten med er har drivit igenom så många rejäla förändringar i miljöfrågor. Ta det här med klimattullar.
Ta Världshandelsorganisationen, där miljöreglerna är överställda själva WTO-systemet. Är det inte bra att vara med och skapa opinion? Om man säger att det inte finns någon opinion för en miljödomstol och att man därför inte ska driva det förändras ju inte världen. Det är precis detta, att ligga på, att skapa opinion, som driver på gentemot de fattiga länderna.
Vi ska inte heller acceptera att det är dåligt politiskt ledarskap i de fattiga länderna, när de säger: Nej, vi vill inte ha flera miljöpålagor. Det är naturligtvis dåligt ledarskap och brist på opinion som inte heller driver fram saker där. Berndt Ekholm! Erkänn att opinionsarbete och modet att driva djärva frågor, kanske ensam i fronten i många år, verkligen behövs!
Lotta Hedström (MP):
Tack för att du vill debattera så att vi får lite fart på dagens övningar. Och tack för en väldigt bra fråga. Det är en mycket viktig och intressant fråga. Ja, det tål att funderas på. Detta är ett problem. Jag och mitt parti menar att FN behöver styrkebidrag. Tyvärr är världen inte så god att det inte behövs en militär kraft för att stävja övervåld. Frågan är hur detta ska organiseras.
Det som sker i dag är att FN anropar de grupperingar, konstellationer och styrkor som de facto finns. Vad ska man annars göra? Man har inget annat val än att fråga EU, Nato och enskilda länder.
Det som vi i Miljöpartiet önskar se är en ordning där den totala satsningen sker mer på civilt och förebyggande arbete, där de faktiska militära styrkebidragen och uppbyggnaderna inte är så stora och där fokuseringen och upprustningen inte är så enorm. Vi behöver från svensk sida vara med och bidra.
Därför har vi, som jag försökte förklara i mitt anförande, också bejakat den delen av svensk omställning av försvaret som tar sikte på att kunna hjälpa till internationellt. Jag tycker att de styrkebidrag som Sverige har gjort har varit behövliga, med ett växande frågetecken för Afghanistan. Men i stort sett gör svensk militär rätt saker på rätt ställen. Vi vill kunna vara med och fortsätta bidra till det.
Om detta sedan ska ske under en Natohatt ställer vi oss väldigt frågande inför. Om det ska ske med ett gemensamt och sammanhållet EU-försvar tar vi avstånd från det.
Lotta Hedström (MP):
Det som behövs är en närsynt granskning av hela EU-paketets alla beståndsdelar. Vi har accepterat och medverkat till uppbyggnaden av Battle Group, 1 av 13, därför att den sker i en kontext med andra krafter. Jag nämnde Finland, Norge och Estland. Den är acceptabel. Den komponenten är helt okej.
Det är också okej för EU att hjälpa till och stärka AU. Det skulle till och med vara en prioriterad uppgift att få andra organisationer att fungera för att bättre kunna verka i sin egen kontext. Men om du tittar på den europeiska försvarsbyrån, EDA, vad fyller den för funktion? Det är ju en upprustningsorganisation. Den vill jag inte ha med i detta paket.
Jag är inte heller intresserad av en gemensam och sammanhållen försvars- och säkerhetspolitik som kommer att tvinga oss till ställningstaganden och kanske truppsändningar till Irak eller ställen där vi över huvud taget inte vill sätta vår fot. Jag vill inte vara med om en stärkt solidaritetsklausul. Du måste titta på varje enskild komponent och inte säga att allt som EU gör är bra. Vi måste titta på bit för bit.
Då är min slutsats: Ja till en internationell försvarsstyrka som den ser ut nu, nej till fortsatt rustning, nej till Natokompatibilitet fortsättningsvis i ledningsstrukturer och i materiel, och nej till en gemensam försvars- och säkerhetspolitik.
Lotta Hedström (MP):
Tack, Cecilia, det var väldigt skönt att höra det. Då ska jag notera det. Nej, det saknas uppriktighet på många håll och kanter. När vi nu ändå står här kan du gärna få berätta vilken uppriktighet du tycker att Folkpartiet har när det gäller Israels kärnvapeninnehav. Ni tar aldrig upp den frågan, och ni stöder aldrig reservationer om det. Ni ser och ni bekämpar helt med rätta alla andra kärnvapennationer men inte Israel. Berätta det för oss och protokollsläsarna!
Lotta Hedström (MP):
Ja, vi är många som undrar hur argumentationen ska gå ihop. Hur kan man tala så mycket om fred och samtidigt konsekvent och i alla sammanhang vilja ha mer militär upprustning? Nato är en militär allians. Allt tal om fred och fredsinsatser sjunker som en sten, och man inser att det handlar om mer vapen. Det är inte det som bygger fred.
Problemet med både EU:s och Natos militära kapacitet är att den inte är särskilt effektiv för att skapa säkerhet och fred. Den grundsynen saknas i den här kammaren. Den saknas i svensk politik. Man tror att vapen ger fred. Det är en grundsyn, och den slår fel. Därför måste hela tiden kravet på avrustning och demilitarisering vara i fokus. Sedan inser man att ibland behövs det.
Det finns skurkar och banditer, och det finns tyranner som tar till vapen och övervåld som ett legitimt våld precis som en polis i en stat måste kunna möta det. Folkpartiet pratar fortsättningsvis och alltid om EU som ett samarbete, men det är en överstatlighet. Det är inte så att man därför att man är kritisk till EU är mot samarbete, Cecilia! Kan vi inte en gång för alla avskriva detta?
Samarbete - om det nu verkligen var samarbete överallt - skulle skapa en fredligare värld utan vapen.
Lotta Hedström (MP):
Det är inte nådigt att vara representerad i regeringspartiet. När den säkerhetspolitiska doktrin som vi nu lever under ingicks var positionerna följande: Folkpartiet var för Natomedlemskap, och Socialdemokraterna, Moderaterna, Kristdemokraterna och Centerpartiet ingick i överenskommelsen. Vänsterpartiet och Miljöpartiet var inte tillfrågade. De ansågs som icke rumsrena. Jag tror på dig, Kenneth.
Jag har ingen anledning att betvivla din ärlighet eller tro att du har en mask. Däremot är det, precis som du själv antyder, fråga om en process. Det handlar om flexibilitet, skott på rörligt mål. Det som sker just nu är att jag, väljarna och protokollsläsarna behöver veta precis var i processen socialdemokratin befinner sig.
Jag ska läsa upp tre meningar ur vårt betänkande, och du ska få tillfälle att förklara hur dessa saker går ihop i dag, om det som jag läser upp inte sägs med kluven tunga eller är ett dubbelt budskap. På s. 21 i betänkandet står: "Det finns ingen motsättning, anser utskottet, mellan den militära alliansfriheten och den starka solidariteten mellan EU-länderna.
- - - Den sätter, bortsett från avtal om ömsesidigt stöd till försvar mot väpnat angrepp, inga hinder för ett svenskt allsidigt och aktivt deltagande i internationellt säkerhetssamarbete. Vi har i dag möjlighet att delta i alla former av internationellt samarbete i de delar som gäller ömsesidigt stöd till försvar mot väpnat angrepp." Är inte det att både äta kakan och ha den kvar?
Åt vilket håll är vi på väg, Kenneth?
Lotta Hedström (MP):
Ja, man ska fortsättningsvis både äta kakan och ha den kvar. Även om EU:s högste befälhavare säger att den solidaritetsklausul som fanns i konstitutionsförslaget till och med är starkare än Natos artikel 5 - jag kan visa dig citatet om du vill - menar du alltså att vi fortfarande är alliansfria även om vi lovar att ställa upp. Jag får inte den logiken att gå ihop.
Det finns ytterligare en mening i betänkandet, som jag också tog upp i utskottet när vi gick igenom detta - inte för min skull utan för att tydliggöra för alla er som ställer upp på det dubbla budskapet - och den ger möjlighet att tolka ordet alliansfrihet precis som man vill. På samma sida står nämligen: "Det är Sverige självt som definierar den närmare innebörden av den militära alliansfriheten." Så bra! Orden har ingen betydelse längre.
Det betyder, mina damer och herrar, att Sveriges förhållande till Nato är en ödesfråga. Dessa tolkningar, dessa glidningar, kommer att få mycket stor betydelse framöver.
Lotta Hedström (MP):
Tack så mycket för äran att få vara den nye utrikesministerns första kombattant i den svenska riksdagen. Jag måste få ta en sekund för att få önska välkommen till Sverige och till riksdagen. Det finns dock trevligare umgängesformer än att interpellera - det kan jag tipsa om. Jag går nu över till sakfrågan.
Om vi tar fasta på detta med de folkrättsliga aspekterna så säger man bland annat att det finns en möjlighet till detta ifall landet i fråga kan tjäna på det eller om det kan komma västsaharierna till godo. Men det hör till saken att västsaharier inte kan få ta del av de licenser för fiske som nu delas ut. Marocko tjänar mycket på det här.
Man har ingen egen fisk kvar i sina vatten, utan 90 % av den fisk som konsumeras i Marocko är den som kommer från Västsahara till exempel. Man tar också in pengar på båtarna. Man begär i storleksordningen 60 000 euro per fiskande båt till Marocko. Man tar också ut någon form av skatt - ungefär 1 miljon marockanska dirham per 10 000 ton fisk.
Marocko tjänar uppenbarligen på hanteringen. Västsaharierna tjänar inte på den. Västsahara är ett land som är ockuperat av Marocko. Domstolen i Haag har slagit fast att det inte är lagligt för Marocko att fiska i Västsahara. Det har även Pål Wrange på UD konstaterat och bekräftat utifrån den rent folkrättsliga aspekten.
Man brukar säga att relationen mellan Marocko och Västsahara är den sista stora kolonisering som finns kvar i Afrika. Det finns uppenbarligen många som vill diskutera detta både i riksdagen och i EU-parlamentet. Som första delfråga till utrikesministern undrar jag hur Sverige ska agera rent folkrättsligt om ett antal instanser säger att det är ett brott av Marocko att fiska utanför Västsahara.
Lotta Hedström (MP):
Tack, utrikesministern, för ett betydligt intressantare svar än det skrivna i första inlägget.
Jag, och många med mig här i riksdagen, tror att det primära är frågan hur vi för ut PGU-tänkandet i förvaltningarna. Vi vet att förståelsen inte är i topp här i riksdagen bland olika utskott. Vi vet att olika departement inom Regeringskansliet inte har innebörden klar för sig. Hur ska detta ramla ned på verksnivå? Agenten i det här fallet är ju Fiskeriverket.
De har bland annat sagt att de inte lägger några politiska aspekter på sin hantering. Så kan man inte agera längre i dag. Vi har ju faktiskt från högsta politiska nivå en politik för global utveckling som ska vara konsekvent och sammanhållen. Det handlar om den pedagogiska uppgiften att få Sverige att förstå vad vi har tänkt oss att göra vad gäller en sammanhållen global politik för utveckling.
Men sedan tänkte jag också ta upp detta med dialogen som man åtminstone bör kunna ålägga Fiskeriverket att föra med fiskarna. Inför det här ärendet har jag haft en mejldialog med svenska fiskare som inte längre kan få sin utkomst här i svenska vatten och som har sökt sig dit. De tycker själva att de gör en bra insats för lokalbefolkningen.
De har inte möjlighet att diskriminera mellan vilka som är marockaner, som är där och fiskar, och vilka som är västsaharier, som inte har fått licenser, utan de tittar på individnivå och tycker att de hjälper till. Här finns ett informationsglapp som åtminstone Fiskeriverket skulle kunna ta ansvar för. Sedan skulle jag också vilja göra en annan sak, och jag vet inte riktigt om det är rätt att göra det. Ann-Christin Nykvist fick som sagt frågan kort av Ulf Holm.
Hon sade att PGU inte har någon rättslig verkan. Det står i hennes svarsbrev att PGU har ingen rättslig verkan. Det är en formulering som gör mig mycket förbryllad. Jag är glad om utrikesministern kan kommentera den.
Lotta Hedström (MP):
Visst är det så! Vi vill säkert alla värna om att de självständiga svenska myndigheterna ska kunna sköta sina uppdrag oväldigt. Det kokar ned till ett informationsproblem i första hand, tror jag. Jag önskar verkligen utrikesministern lycka till med att ge det här en knuff, inte bara gentemot Fiskeriverket. Men hela den problematik vi tar upp i dag faller ut i två delar.
Den ena gäller de svenska båtarna, och den andra gäller det EU-avtal som nu processas, där Coreper redan har träffats, och där det såvitt jag förstår inte finns någon majoritet för ett undantag. Sedan kommer EU-parlamentet i mitten av maj då det är en Strasbourgsittning, och sedan är det vad jag förstår den 22 maj som fiskeriministrarna träffas för att eventuellt klubba detta avtal.
Då är det ju så att EU är bundet av law of the sea , men det är inte Marocko. Därför bör enligt den lagstiftningen EU också se till att göra ett undantag och inte fiska i sådana vatten. Det finns dessutom faktiskt en intressant koppling, som jag lärde mig här nu.
I Cotonouavtalet finns det en artikel 23 som egentligen har samma substans som hela vår PGU, som vill ha denna typ av koherens, där åtminstone olika delar i EU-politiken inte ska strida mot varandra. Sedan är det möjligt att de inte är lika extensiva som vi är i PGU, men där finns en liknande tankegång som gör att EU faktiskt inte bör skriva ett avtal där man tillåter Marocko att fiska i Västsahara.
Ett alternativ skulle då vara bättre övervakning - att EU faktiskt kontrollerar vad som sker på plats. Och slutligen: Är ett svenskt veto ett alternativ? Jag har inte klart för mig beslutsgången i detta och vilken typ av ärende det kan vara. Jag skulle vilja höra utrikesministern garantera att Sveriges markering gentemot Marocko fullföljs i den sista vändan i EU-beslutet.
Tack så mycket för en bra debatt!
Lotta Hedström (MP):
Det är klart att det finns en tvekan bland världens länder. Jag skulle ändå vilja hävda att en stor del av den tvekan handlar om att man helt enkelt inte vill stå till svars. Ett fenomen som är otroligt aktuellt och smärtsamt handlar om landgrabbing. Vi hade ett annat fint besök häromveckan i riksdagen från Kambodja och Moçambique. Det var två talespersoner som berättade på ett ytterst smärtsamt sätt hur deras regeringar nonchalant åser och godkänner detta.
Stora utländska bolag tillåts vräka vanligt folk från deras hävdvunna land. I brist på en pålitlig administration eller pappersbevis på att de rättmätigt äger land får till exempel gruvbolag och sockerrörsodlingar i det här fallet etablera sig i Kambodja och Moçambique utan hänsyn till de civilas rättigheter och försörjningsbehov. Det är stora befolkningsgrupper.
I Kambodja var det till exempel upp till 400 000 människor som var berörda. De berövas rätten att åtminstone kunna klaga hos FN när det inte går att klaga hos deras egna regeringar. Som du själv sade fattas två ratificeringar för att tilläggsprotokollet ska kunna träda i kraft. Då borde vi gå i bräschen och kunna göra det möjligt för dessa människor. Landgrabbing är ett fenomen som just nu sprider sig väldigt mycket över världen och väldigt mycket i Afrika just nu.
Det finns en färsk rapport i ämnet som jag skulle anbefalla både socialministern och biståndsministern att läsa. Det är bara att gå hem till regeringen och övertyga den om att det är vettigt, logiskt och rättvist att underteckna tilläggsprotokollet. Det vore en verklig julklapp för de fattiga världen över från den svenska regeringen. Jag tackar därmed för svaret och vissa klargöranden.
Lotta Hedström (MP):
Jag tackar fru ministern, men tyvärr måste jag konstatera att hon har fel. Det är tre saker i svaret som visar att regeringen har en både kollektiv och obegriplig oförståelse för vad tortyr faktiskt är. För all del är den här regeringen i gott sällskap med den föregående. För det första finns det inte i Sverige ett specifikt definierat och konsekvent implementerat lagrum för tortyrbrott.
Det räcker enligt FN:s konvention inte alls att enbart handlingarna är straffbara, utan det är det specifika med syftet för tortyren och den kontext tortyren utförs i som ska klargöras, nämligen att man i maktsyften och i det allmännas namn medvetet och överlagt tvingar, hotar, kränker, förödmjukar eller diskriminerar människor. Visst står det i regeringsformen att ingen får utsättas för tortyr, självklart.
Men det finns ingen straffpåföljd för just det och inget tillämpligt lagrum i fredstid. Det har inte hänt. Det finns inga registrerade, anklagade eller dömda för det här brottet. Det är bara de gärningar som en torterare utför som är straffbelagda. Men det har inte samma tyngd och inte alls samma oerhört viktiga symbolvärde.
Den förnämsta uttolkaren av detta och den instans som har den globala auktoriteten på området är FN:s tortyrkommitté, benämnd CAT i dagligt tal. Förutom att de ofta påpekar att Sverige sänder tillbaka människor till länder där man kan riskera att utsättas för tortyr har de flera gånger och senast 2008 konstaterat att vårt land saknar denna brottsrubricering.
Vi rekommenderas därför att införa ett konsekvent definierat tortyrbrott. Distinct from other crimes, står det i deras text. Den tveksamhet som fanns under konventionens första tid medgav då att Sverige fick slippa undan med de gärningsinriktade paragrafer som vi nu lever med. Men numera är hållningen från deras sida desto klarare.
För det andra ställer visst tortyrkonventionen krav på full inkorporering. Det är klarare än klarast. Jag är rädd att ministern är fel informerad på denna punkt. Det står i artikel 4: "Varje konventionsstat skall belägga dessa brott med adekvata straff, som beaktar deras allvarliga karaktär." Och det har Sverige inte gjort, eller hur? Det är alltså kopplingen mellan en brottsrubricering och ett straff för det brottet som vi efterlyser.
För det tredje kommer inte Internationella straffrättsutredningen att behandla detta specifika brott som en fredstida företeelse. Man har heller inte gjort det under den ganska mångåriga utredningstiden. De opererar på Romstadgan och dess definitioner för en krigstida kontext. Det som saknas är det komplement som FN:s viktiga tortyrkonvention ger och som gäller fredstida tortyrbrott.
Man skriver på regeringens hemsida i förannonseringen för den lagrådsremiss som ministern tog upp: "Svenska domstolar skall vara behöriga att döma för brotten i den nya lagen och även för gärningar som utgör tortyr enligt FN:s tortyrkonvention." Men gärningarna kan vi redan döma för.
Kan det vara så att även den här regeringen har låtit det gå både prestige och slentrian i frågan och nu svarar på ren rutin? Jag är ju varken den första interpellanten eller den första motionären i ämnet.
Lotta Hedström (MP):
Tack, fru minister! Det är klart att vi inte ska gå på defensiven. Det är just ett brott med den här rubriceringen som vi och CAT efterlyser. Ska man då gå lite vilse bland alla olika definitioner som florerar måste man naturligtvis ta den mest auktoritativa och hålla sig till den och vad FN stipulerar i den.
Då är inte sadism och privata saker det som är intressant, utan det är det som sker i maktsyften och i en politiserad samhällskontext som är intressant. När det gäller att det har tagit lång tid är det klart att man kan säga att man är noggrann. Men våra grannländer, Norge, Finland, nästan Danmark och väldigt många andra länder i världen har den här brottsrubriceringen, och CAT tycker att Sverige släpar efter.
Det är just möjligheten att utifrån en gemensam definition driva, spåra och lagföra brottslingar över hela världen som är poängen med det och att föra statistik även i Sverige. Det är just när man kan säga att så här många tortyrbrott finns, enligt den gemensamma definitionen, och att så här många människor är berörda som man kan både förebygga och avskräcka, vilket också är det övergripande syftet med FN-konventionen.
Det kanske allra viktigaste är den rent mänskligt humanitära dimensionen. Vi vet att offer för tortyr - och de lever ofta i ett fruktansvärt psykiskt, fysiskt och inte minst själsligt lidande - behöver det här som ett erkännande. Just det faktum att de har blivit utsatta för någonting behöver synliggöras och benämnas som vad det är.
Och att det finns en förövare som kan dömas betyder oerhört mycket för deras upprättelse och därmed för möjligheten till läkning efter det mycket svåra lidandet. Med växande flyktingskaror i Sverige växer den här gruppen i vårt land. Vi behöver ge dem möjligheten att, som ministern själv sade, anmäla den här typen av brott.
Vi tycker fortfarande att det finns ett väldigt starkt skäl för en specifik explicit egen brottsrubricering, och vi är inte ensamma om det. Jag ska återkomma till det senare. Jag är väldigt glad att höra att regeringen överväger det här och att regeringen vill vara noggrann i lagrådsremissen som beaktar alla dem som har tänkt och skrivit om det här, till exempel Röda Korset och Amnesty.
Vi har också ganska auktoritativa remissvar från Internationella åklagarkammaren, Uppsala universitet, Sveriges advokatsamfund, Rikspolisstyrelsen och Brottsoffermyndigheten, och alla instämmer i att Sverige inte har gjort läxan. Fru minister! Är det kanske så att det har gått lite rutin i det här och att man trots den långa tid som har gått åt inte har varit så noggrann i behandlingen som ministern nu säger att man vill vara?