LiseLotte Olsson (V):
Jag vill naturligtvis börja med att tacka för svaret, men jag är inte nöjd. Jag tycker att det är otroligt att Cristina Husmark Pehrsson och jag kan se så olika på verkligheten och beskriva den så olika.
Vi skulle kunna börja med att diskutera historiebeskrivningen och utvecklingen av sjuktalen och konstatera att vi inte ens där ser samma sak. Om jag nu en gång för alla säger att jag inte tycker att det var bra före högerregeringens maktövertagande kanske vi slipper diskutera den historien i dag. Det var mycket som var dåligt då; det kan jag gå med på.
I dag vill jag i stället diskutera en historia som ligger betydligt närmare i tiden, nämligen vad som har hänt de senaste elva månaderna. I dag är det nämligen precis elva månader sedan de nya reglerna och utsorteringskedjan trädde i kraft. Försämringarna har skakat om Sverige. Jag har träffat väldigt många som, när jag berättar om de nya reglerna, säger: Så kan det väl inte vara. Det kan inte hända här hos oss i Sverige. Det kan inte vara sant.
Jag tvingas då svara att det tyvärr är så att Sverige har blivit ett land där cancersjuka och andra sjuka har fått betala skattesänkningar för miljonärer. Det är något som folk inte finner sig i. Människor vill ha ett samhälle där sjuka ska ha både tid och råd att bli friska. Folk vill ha en solidarisk sjukförsäkring. Alla vet ju att vem som helst kan ha oturen att bli sjuk.
Alla de här försämringarna, som i längden skapar förlängt lidande och sämre hälsa, har utlöst proteststormar. Ett flertal namnupprop har dragits i gång. Det senaste hade förra veckan 86 000 namnunderskrifter. De här protesterna är ett sätt för förtvivlade människor att få ministern och högerregeringen att lyssna. Jag vill fortsätta att diskutera de protesterna och ministerns syn på dem. Det kommer jag att göra senare.
Men först vill jag göra några kommentarer till ministerns svar. Det fanns en sjukförsäkring med svaga drivkrafter för alla, säger ministern i svaret. Nu har ni infört en piska för de sjuka, men inga krav eller sanktioner gentemot arbetsgivarna. Hur tänkte ni då? Sedan nämns sjuk- och aktivitetsersättningens ökning fram till 2006, alltså fram till dess att högerregeringen kom till makten.
Varför pratar inte ministern om vad som har hänt de senaste två och ett halvt åren? Jag vill citera lite ur ST-press från april i år där man tar upp de senaste siffrorna under rubriken "Förtidspensionärer allt yngre": "Medelåldern bland förtidspensionärer är den lägsta någonsin. Andelen nya förtidspensionärer är dubbelt så stor som på 1990-talet och genomsnittsåldern för nya förtidspensionärer är 46 år.
Det här ser inte roligt ut. Det finns anledning till oro för den unga gruppen. Deras antal späs på hela tiden, säger Försäkringskassans generaldirektör Adriana Lender till Dagens Nyheter. För personer över 30 år är ersättningsformen vid förtidspension sjukersättning. De som är yngre än 30 år och av medicinska skäl inte kan ta ett arbete får aktivitetsersättning." Vidare står det: "Men i praktiken är det få som lämnar aktivitetsersättningen för att gå till ett arbete. Det här kan bli riktigt riktigt illa.
Vi vet att ytterst få lämnar aktivitetsersättningen, men när de här personerna fyller trettio ska de prövas för sjukersättning och vi har farhågor om vad som händer då. Många kommer säkert att vara så sjuka att de är arbetsoförmögna, men vad händer med dem som inte får sjukersättning?" Så säger Adriana Lender till tidningen. Jag tror att en del av de sjuka, både de som har aktivitetsersättning och sjukersättning och andra, lyssnar på detta i dag.
Finns det något hopp för dem? Kommer socialförsäkringsministern att göra något åt de här hårda nya reglerna där allt fler sjuka slås ut ur våra trygghetssystem?