KBLab/rixvox huggingface dataset:
Håkan Svenneling (V):
Jag delar såklart synen, Jakob Forssmed, att det är bra att fler människor kommer i arbete. Jag är väldigt glad över de lite försiktigt positiva prognoser som vi ser, även om jag är orolig över att det ser väldigt ojämnt ut över Sverige. Jag ser hur Sverige långsamt men säkert dras isär. Jag blir inte mindre orolig när jag träffar till exempel Leif som jobbar på marina verkstan i Kristinehamn.
Han kan inte få en höjd a-kassa eftersom a-kassan inte har höjts sedan 2001. Det betyder att det blir väldigt stora ekonomiska konsekvenser för den enskilde individen om man har ett arbete eller om man inte har ett arbete. Man flyttar sig mellan olika inkomstgrupper i samhället väldigt snabbt, och det är svårt för den enskilde individen att anpassa sig och ställa om sin ekonomi till de nya förutsättningarna.
Konsekvent under er tid vid makten och även nu när ni inte har makten, men ni har ändå tagit igen den tack vare Sverigedemokraterna, vägrar ni att höja taket och golvet i a-kassan. Det är nog irrelevant för människor att debattera huruvida klyftorna ökade före eller efter 2006. Det viktiga är att konstatera att OECD och en hel del andra institut har konstaterat att ojämlikheten i Sverige ökar.
Det är vårt ansvar som politiker att se till att minska klyftorna i samhället. Den budget som jag var med om att lägga fram på riksdagens bord hade inneburit minskad ojämlikhet i Sverige. Den hade inneburit att de som har de lägsta inkomsterna skulle få det bättre. De som tjänade mycket skulle få betala lite mer för vår gemensamma välfärd. Därför är jag stolt över den budgeten. Den hade gett en välfärd att lita på.
Det som jag kan konstatera med Jakob Forssmeds resonemang är att han gillar valfrihet. Men är du fattig, då är din valfrihet borta. Då har du inte rätt att bestämma, utan då är Jakob Forssmed din pappa som fattar beslutet om att din innebandyklubba är viktigare än din vinterjacka.
Håkan Svenneling (V):
Börje Vestlund frågar vad man ska använda pengarna till om man inte ska använda dem till att få så hög avkastning som möjligt. Jag skulle faktiskt vilja vända på det och säga att AP-fonderna är våra samlade medel som vi tillsammans har jobbat ihop, alla vi som jobbar i Sverige. Jag skulle vilja att de medlen användes till att få en så bra värld som möjligt - en bra värld som är hållbar, där mina barn och barnbarn kan leva och växa.
Så svulstig och stor skulle jag vilja bli i orden. Allt kan inte mätas i ekonomisk avkastning. Är det så att vi använder våra AP-fondpengar till att satsa på framtidens bolag och framtidens teknik som gör att Sverige kan behålla sin ställning som en stark industrination med god tillväxt och mycket jobb, då menar jag att det bidrar till en bättre värld.
Därför tycker jag att man ska likställa mål om miljömässig hållbarhet med mål om ekonomisk avkastning. Det finns ett värde i att se båda delarna. Därför reserverar sig Vänsterpartiet i dag.
Håkan Svenneling (V):
I går lyssnade jag på generaldirektören för en myndighet som heter Tillväxtanalys, som har medarbetare runt om i världen som analyserar hur tillväxt funkar och vad man ska göra för att få en så bra tillväxt som möjligt. Han var väldigt tydlig med att vad Sverige bör konkurrera med är hög utbildningsnivå och god kompetens - våra jobb är svåra att flytta till låglöneländer.
Jag tror att vi måste vara framåtsyftande när det gäller hur vi använder de stora summor vi har i våra AP-fonder för att utveckla för framtiden.
Att våga satsa på förnybar energi i stället för på de fem stora oljebolagen är en bättre politik än en som bara ser till ekonomisk avkastning och bara tänker att vi ska fortsätta köra våra bilar på bensin och att detta ska trygga våra pensioner för framtiden. Det är inte en hållbar värld där vi stärker Sverige som industrination.
Håkan Svenneling (V):
I grunden är jag väldigt kritisk till EU, dess system och hur det funkar med framtagandet av dess budget. Jag delar dock inte Dennis Dioukarevs utgångspunkter i den kritik han framför mot EU och dess budget.
Det är en väldigt protektionistisk linje som, trots att han pratar om frihandel, snarare handlar om att stänga och sluta Sverige gentemot Europa på ett sätt som är väldigt främmande för mig.
EU:s politik är i grunden en nyliberal politik som på område efter område går igen i hur man aktivt driver på för en ökad överstatlighet där man långsamt och säkert flyttar makten från medborgarna, från denna kammare i riksdagen, vidare upp till hemliga stängda förhandlingsrum i EU. Det är något jag i grunden är skarpt kritisk emot, och det är därför jag under lång tid har varit EU-kritiker.
Vänsterpartiet anser att man bör omförhandla EU-medlemskapet. Där ska en av utgångspunkterna vara att Sverige ska kunna lämna EU:s gemensamma jordbrukspolitik. Det är en kostsam och ineffektiv politik. Det skulle vara till nytta och gagn för Sverige om makten ligger hos oss själva.
Börje Vestlund frågade retoriskt vad som skulle hända om Sverige lämnade EU:s jordbrukspolitik. Han följde därefter upp med ett långt försvar av EU:s jordbrukspolitik. Frågan är om man inte ska vända på frågan, Börje Vestlund. Vad är det som händer i dag? Vi ser ett Sverige som i lägre grad än någonsin är självförsörjande i jordbruksproduktionen.
Vi ser jordbrukare efter jordbrukare lägga ned sin verksamhet som en konsekvens av det system som Sverige är i. För mig är det inte en hållbar jordbrukspolitik. Jag tror att regeringens förslag om att ta fram en nationell livsmedelsstrategi är fullständigt nödvändigt om Sverige ska få en utvecklingsbar jordbruksproduktion. Låt oss göra en tydlig jämförelse av vilken roll EU spelar i svensk jordbrukspolitik.
Då är det bara att titta på grannlandet Norge, som på 90-talet valde att rösta nej till att gå med i EU. Landet har kanske inte världens mest fantastiska jordbruksproduktion, men där finns fortfarande gårdar långt ut på landsbygden som lever och verkar. Det finns en produktion nära medborgarna som inte präglas av långa transporter, krångliga regelverk och mycket stödfunktioner.
Det är av dessa anledningar som Vänsterpartiet håller med utskottet och är för det beslut vi ska fatta senare i dag, men vi har också lämnat ett särskilt yttrande. Vi tycker att det är dags för Sverige att omförhandla sitt EU-medlemskap, bland annat med utgångspunkten att Sverige ska omförhandla den gemensamma jordbrukspolitiken.
Håkan Svenneling (V):
Jag skulle våga påstå att Norge fortfarande är ett viktigt exportland, även för det svenska jordbruket. Så sent som förra året slog skörden av vallodlingar i Norge fel. Mycket av den mat, råvaran, som djuren behöver äta i form av vall och så vidare importerades från Sverige och svenska jordbrukare.
Norge och Sverige hänger nära ihop geografiskt, och därför är våra jordbruk beroende av varandra. Norge har snarare haft en regionalpolitik för hela Norge. Man har aktivt omfördelat mellan stad och land i Norge för att se till att hela Norge ska leva. Det är väl det som skiljer Sverige och Norge åt. Genom Sveriges intåg i EU är vi fast under regelverk och krångel som gör att vi inte kan bedriva en bra regionalpolitik.
Börje Vestlund lyfter fram Lissabonfördraget - det fördrag som innebar att man överförde ännu mer makt till EU från kammaren. Det var vad omförhandlingen innebar. För mig som vänsterpartist var förhandlingarna inför Lissabonfördraget ett tydligt exempel på hur svag Socialdemokraternas EU-politik är i dag.
Fackföreningsrörelsen lyfte fram vikten av ett socialt protokoll så att de fackliga rättigheterna i Sverige skulle respekteras, det vill säga att svenska rättigheter skulle gälla på svensk arbetsmarknad. Men den socialdemokratiska linjen var i stället att det var så pass viktigt att få igenom Lissabonfördraget att de fackliga rättigheterna till en början inte var ett viktigt krav. Sedan lyfte man in dem i sista sekunden och ansåg att det skulle vara bra med ett socialt protokoll.
Men då var, som Börje Vestlund mycket riktigt säger, förhandlingarna mer eller mindre redan avgjorda. Då hade andra länder redan lyft in sina viktiga frågor, och därför var det inte möjligt att få till ett socialt protokoll för Sveriges del. Sådant präglar om och om igen hur vi omförhandlar vår EU-politik. Vi behöver en offensiv EU-politik i våra omförhandlingar.
Håkan Svenneling (V):
Jag håller med Börje Vestlund i att de ansträngningar som regeringen nu gör för att få ordning på svensk arbetsmarknad, för att skydda arbetstagarna i högre utsträckning än i dag, är nödvändiga. Jag har stora förhoppningar om att den nya arbetsmarknadsministern ska kunna driva på för en bra arbetsmarknadspolitik både i Sverige och i EU.
Faktum kvarstår, Börje Vestlund, att när ni ska rösta i kammaren om vi ska godkänna Lissabonfördraget och föra vidare makt till EU väljer Socialdemokraterna att säga: Yes, det är helt fine. Vi går med på det. Därigenom undergräver Socialdemokraterna alla sina krav på ett socialt protokoll.
Håkan Svenneling (V):
I valrörelsen stod jag på Soltorget i Karlstad och lyssnade på Josef Franssons partiledare Jimmie Åkesson för Sverigedemokraterna. Han höll långa anföranden om pensionärerna och hade med sig stora bilder på pensionärer som han tyckte synd om och som han ställde upp på torget och pratade om.
Jag tyckte redan då att han ljög, i och med att Sverigedemokraterna ändå har varit grunden för den skatteskillnad som vi ser mellan pensionärer och löntagare genom att man har röstat för de borgerliga förslagen som har inneburit sänkt skatt för löntagare. Det har sedan lett fram till den klyfta som har uppstått. Det som blir så konstigt när Josef Fransson debatterar är att han faktiskt inte längre har sin egen budget att debattera.
Han har egentligen bara Alliansens budget att förhålla sig till, för det är den som han har röstat på. Det är den som han i den slutgiltiga voteringen valde att lägga sin röst på tillsammans med sina partikamrater i Sverigedemokraterna, och det är därför han inte längre är för en skattesänkning för pensionärer.
Jag förstår inte, Josef Fransson, varför 250 kronor till en pensionär som får 10 000 kronor i månaden är mindre viktigt för dig än att i stället ge de pengarna till dig själv eller till alla andra som tjänar mer än 50 000 kronor i månaden. De fyra procenten av Sveriges befolkning som tjänar mer än 50 000 tycker du är värda 250 kronor eller till och med 2 200 kronor, för det är effekten av hur du röstade den 3 december.
Håkan Svenneling (V):
Det finns inte tre alternativ i svensk politik. Det finns två, antingen höger eller vänster. Josef Fransson står för en konsekvent högerpolitik i denna kammare. Han röstar nio av tio gånger på de förslag som den borgerliga sidan lägger fram. Han väljer till och med att gå så långt att han bryter mot all praxis som har funnits i denna kammare och röstar även på Alliansens budget. Därmed utlöser han en politisk kris i Sverige.
Det är så långt som Josef Fransson är beredd att gå för att skapa lite kaos så att lampan ska lysa lite på honom och hans partikamrater. Det här, fru talman, tycker jag att vi aldrig kan acceptera. För mig kommer det alltid att vara skillnad på höger och vänster.
För mig kommer det alltid att vara skillnad på vilka vi bryr oss om i samhället, om det är de som tjänar mer än 50 000 kronor eller om det är pensionärerna som går och gnetar på sina 10 000 kronor som de får i pension och som med Vänsterpartiets, Miljöpartiets och Socialdemokraternas förslag skulle få 250 kronor mer i månaden. Det skulle göra stor skillnad för dem. Josef Fransson kommer aldrig att märka den middag som de 250 kronorna i månaden ger honom.
Därför, fru talman, gör det skillnad på att vara höger eller vänster i denna kammare.
Håkan Svenneling (V):
Helena Lindahl lyfter fram en mängd frågor. Jag hade tänkt att ställa en fråga om sänkta arbetsgivaravgifter för unga. Men låt oss börja med frågan om vinster i välfärden. Jag tycker faktiskt inte att det är värdigt denna kammare att jämföra Sverige med en diktatur. Vi har en hård politisk debatt i Sverige om vinster i välfärden. Det finns stora skillnader i Vänsterpartiets och Centerpartiets politik.
Men att våga påstå att vi försöker gömma undan saker är lika illa som riskkapitalister som försöker undvika att betala skatt i Sverige. Det är faktiskt inte värdigt en bra debatt. Låt mig gå tillbaka till frågan om arbetsgivaravgifter för unga. Helena Lindahl ställer en rad frågor, och jag vill ställa en rad frågor till dig. Låt oss börja med varför du tycker att detta är en så effektiv och bra reform.
Jag tog själv som ung del av reformen när den infördes. Jag kan säga att det hände ingenting med mitt arbete. Jag hade ett arbete, och sedan gav ni en reduktion till min arbetsgivare. Jag gick lik förbaskat till arbetet ändå. Det blir inte fler arbeten bara för att man subventionerar unga. Det är enkelt: Varje jobb som ni skulle ha kunnat skapa med reformen har kostat 1,6 miljoner kronor.
1,6 miljoner kronor för varje jobb skulle innebära fyra jobb inom välfärden. Vill inte Helena Lindahl ha dessa jobb inom välfärden? Är det därför bättre att subventionera arbetsgivare som inte skapar några jobb utan bara ökar sina vinster?
Håkan Svenneling (V):
I kommunen som ligger granne med min kommun, Helena Lindahl, är 25 procent av alla ungdomar arbetslösa. Det betyder att var fjärde ungdom i Forshaga kommun inte har ett arbete att gå till. Jag bor relativt nära Norge. Det nästan vanligaste uttrycket i Värmland är att om man är en klok förälder ger man en enkelbiljett till sitt barn till Oslo Central. Där kan en ungdom åtminstone få ett arbete.
Det är det Allianssverige som sänkta arbetsgivaravgifter för unga har skapat. 25 procent av alla unga saknar arbete. Då får jag inte ihop att det skulle vara en effektiv reform. Vi behöver krafttag för att minska ungdomsarbetslösheten i Sverige. Det fanns satsningar i budgeten för att hjälpa ungdomar att faktiskt komma i arbete. Att justera den kommunala skatteutjämningen, Helena Lindahl, är inte konstigt.
Det hänger samman med att när ni införde arbetsgivaravgiften sänkte ni också stödet till kommunerna, det vill säga de allmänna bidrag vi ska debattera på torsdag i kammaren. Därför blir det i konsekvensens namn så att den justeras nu. Om staten gör en förändring som påverkar kommunerna ska staten också ge sjysta villkor för kommunerna att bedriva en bra verksamhet.
Jag tror att det gör större skillnad i kommunerna om man kan ge fyra ungdomar nya jobb för varje reducering ni har gjort i sänkt arbetsgivaravgift. De ungdomarna i välfärden skulle göra större skillnad än att få några kronor i sänkt arbetsgivaravgift.
Därför vill jag ha en välfärd man kan lita på som är fri från riskkapitalister, som tar pengar ur landet, som i stället är sjyst mot de människor som arbetar i välfärden, som i dag sliter och där fler blir sjukskrivna. Därför står jag bakom en annan budget än du, Helena Lindahl.
Håkan Svenneling (V):
Jag reagerade på Anna Walléns tvärsäkra uttalande om att TTIP ger fler jobb. TTIP-debatten har rullat ett tag, och det har gjorts en hel del studier på hur mycket jobb avtalet ger. Nyligen kom en forskningsöversikt där man gick igenom de olika beräkningar som har gjorts, och man konstaterade att läget är osäkert.
Experterna är själva osäkra på vad som gäller. I undersökningen frågade man tio experter vad de tror. Sex av experterna sa att det är osäkert om TTIP verkligen ger fler jobb - trots att de var positiva till avtalet. EU-kommissionen säger att TTIP borde ge 0,5 procents tillväxt på tio år.
Det betyder 0,05 procent per år, vilket i princip är felräkningspengar när vi talar om så här mycket handel. Min fråga, herr talman, är: Vilka beräkningar utgår Anna Wallén från, och vad är det som gör att hon så tvärsäkert kan säga att TTIP ger fler jobb? Jag kan inte säga det, varken att det ger fler jobb eller att det ger färre jobb. Jag tror att det kommer att förändra vårt samhälle i grunden, men jag tror inte att det tvärsäkert kommer att ge fler jobb.
Man skulle kunna jämföra med något annat, till exempel problemen med arbetsmiljöolyckor. Jag vet att vi har en stor samsyn om att vi behöver göra något åt dem. Om man skulle stoppa alla arbetsmiljöolyckor som finns i EU i dag skulle vår tillväxt öka med 5 procent. Det betyder att det ger tio gånger större effekt att lösa arbetsmiljöproblemen än att ha ett handelsavtal med USA. Är det inte viktigare att lösa den frågan?
Anna Wallén nämnde också de icke-tariffära handelshindren, som är skyddslagstiftning för människor och miljö. Frågan är: Varför ska vi ta bort bra skyddslagstiftning för att den ses som ett handelshinder?
Håkan Svenneling (V):
Om man tittar på och jämför med andra frihandelsavtal är Naftaavtalet många gånger en bra jämförelsemekanism. Där säger förespråkarna att det har gett 1 miljon jobb på de 20 år det har funnits, och de som är negativa säger att det har gett ungefär 683 000 färre jobb. Kongressens utredningstjänst valde att titta på vad Naftaavtalet mellan USA, Mexiko och Kanada har gett.
Deras slutsats var att det haft liten påverkan på amerikansk ekonomi. Då är frågan om man verkligen ska ta till de stora orden om alla dessa handelsavtal eller om man ska fokusera på andra delar. Det visar sig många gånger att vissa vinner på avtalen medan andra förlorar. Jag är orolig för att TTIP-avtalet kommer att ha förlorare och att de förlorarna är människorna och miljön.
Oavsett om regeringen har ambitionen att skydda arbetstagares rättigheter finns det flera domar om avtal som liknar TTIP-avtalet och där man på olika sätt har inskränkt arbetstagares rättigheter. Därför tycker jag att det är viktigare att fokusera på de enkla handelshindren och på att lösa frågan om de tullar som finns kvar mellan EU och USA i stället för att ge storföretagen denna makt. Jag är orolig för att demokratin urholkas.
Anna Wallén återknöt till den exportstrategi som vi ska debattera här i kammaren i höst. Det ska bli intressant att ta den diskussionen. Jag är orolig för att regeringen konsekvent har prioriterat oljeberoende diktaturer. Man har skrivit att man vill öka exporten till Saudiarabien, Thailand, Egypten och Förenade Arabemiraten.
För mig är detta länder som står inför ett kraftigt oljeberoende, som har en försvagad ekonomi på grund av oljekrisen och som har en dålig demokrati. Jag förvånas över att regeringen gång på gång prioriterar diktaturer framför framväxande demokratier och prioriterar att flytta makt från människor till storföretag.
Håkan Svenneling (V):
Det är helt riktigt som Helena Lindahl säger; Vänsterpartiet tycker att en 10-procentig ersättning vore en rimlig nivå. Jag tror att man ska ha klart för sig att det vi tar upp ur jorden genom gruvbrytning aldrig kommer tillbaka. Det är ju inte som skogsbruket där vi tar ned ett träd, och så kan det komma upp ett nytt. Det är den stora skillnaden mellan mineralpolitik och skogspolitik. Vi behöver ha ett annat tänk.
Vi behöver förstå att vi tar ut ett värde från vår jord och från kommande generationer som annars skulle kunna ta del av det värdet. Och vi behöver ta till vara värdet i så stor utsträckning som möjligt och låta det återgå till de platser där man tar ut det exakta värdet, i stället för att det ska hamna enbart hos stora gruvbolag och stora gruvindustrier. De har många gånger ganska ful skatteplanering och skriver sig i skatteparadis.
Därför är det viktigt att ha en tydlig princip om att värdet ska återgå till de lokala byarna och områdena där man har gruvbrytning. Det är också viktigt att förstå att politik handlar om att förändra. Vi kommer inte att nå särskilt stora resultat i den här kammaren om vi säger "Vi måste ha exakt 10 procent. Det har vi bestämt i den högsta av klokskap."
Vi kan i stället säga att vi ska titta på det här med mineralavgiften och fundera på varför Sverige har den lägsta mineralersättningen av alla länder i hela världen enligt Världsbanken. Vi måste ta en diskussion i Sverige om hur vi ska kunna höja ersättningen så att ett bra värde kan gå tillbaka till de lokala samhällena. Det är där den stora skillnaden mellan Vänsterpartiet och Centerpartiet ligger. Ni i Centerpartiet säger att ni vill värna landsbygden, men ni har inga resurser till att värna den.
Vi säger att om man tar ut mineraler ur marken ska värdet återföras till landsbygden. Då får vi också en bättre landsbygdspolitik. På det sättet tycker Vänsterpartiet att det vore klokt om vi i utskottet i stället kommer överens om att se över de mineralavgifter som vi tar ut i Sverige.
Håkan Svenneling (V):
Man ska ha klart för sig att gruvnäringen fortfarande är en lönsam business. Man kan fortfarande tjäna väldigt mycket pengar inom gruvindustrin. Om inte vi som politiker ser det värde som gruvindustrin tar ur vår mark samtidigt som industrin inte återför något till dem som drabbas, klarar vi inte heller av att hålla ihop Sverige som land och att hålla ihop den politik som vi för.
Jag tror att vi behöver lagstiftning i Sverige som skyddar miljön och som skyddar människorna men som också gör det möjligt att leva och bo på landsbygden. Det vi ska söka är inte hur många fler gruvbolag som helst utan seriösa bolag som vill driva gruvverksamhet i Sverige under lång tid. Om man är långsiktig är en gruvskatt inget problem. Det är något som man räknar med i sin långsiktiga kalkyl. Vi ser dock någon sorts Klondikestämning på en del håll.
Nu har det varit lite lågkonjunktur, men ibland dyker det upp sådana Klondikestämningar. Då dras även de oseriösa aktörerna dit. Det är inte bra. Därför behöver vi i Sverige ligga i framkant, både när det gäller miljölagstiftning och skatter för att kunna återföra till den lokala befolkningen.
Håkan Svenneling (V):
Jag ska vara tydlig, Cecilie Tenfjord-Toftby. Vi i Vänsterpartiet står kvar vid vårt ställningstagande att 10 procent är en rimlig nivå på det man borde kunna beskatta gruvbolagen med. Man tar någonting ur jorden, och det kommer för alltid att försvinna efter att det utvunnits.
För mig blir det tydligt att Moderaterna saknar en landsbygdspolitik när till och med den moderata talespersonen i landsbygdsfrågor erkänner att Moderaterna saknat det. Man tillsätter en arbetsgrupp för hela Sverige. Då hamnar ni i ett väldigt tydligt läge. Moderaterna ser inte hela Sverige. Man ser industrier och företagare. Man ser hela tiden med oro på svenskt företagande.
Men man glömmer alltid människorna. Man glömmer alltid dem som bor bredvid gruvan och dem som bor på landsbygden. Man prioriterar alltid de rika i storstäderna. Det blev väldigt tydligt i höstas när vi röstade om budgeten. Då satsades 1 miljard kronor från landsbygden rakt in i Stockholms rika förorter.
Är det rimligt att man ska kunna mineralprospektera i naturreservat och Natura 2000- och världsarvsområden, Cecilie Tenfjord-Toftby? Är det rimligt att vi tillåter att man prospekterar i till exempel Nikkaluokta, som är ingången till Kebnekaisemassivet? Vi har en enorm turistnäring där, och våra svenska fjäll tas till vara på ett bra sätt för allmänheten. I det området funderar man på att prospektera för en gruva, vilket skulle förstöra hela den entrén.
Som jag uppfattar det är detta inget problem i Moderaternas värld. I min värld är det dock väldigt allvarligt om vi förstör vår fina fjällmiljö eller andra viktiga naturvärden i Sverige bara för att vi ser till företagens intresse. Vi borde se både till miljön och till människan.