Josefin Brink (V):
Jag tycker inte att jag har fått några riktigt bra svar på hur regeringen ska säkerställa att arbetslivsforskningen kommer att hålla en hög kvalitet framöver. Jag delar inte Lars Leijonborgs uppfattning att med Sven Otto Littorin kan man diskutera och gnälla om att Arbetslivsinstitutet har lagts ned men det är med forskningsministern man ska diskutera framtiden för arbetslivsforskningen.
Det beror lite på hur man ser på frågan. Arbetslivsforskningen intar en särställning såsom den har bedrivits på Arbetslivsinstitutet, för den har en direkt tillämpning på arbetslivet. Den forskning som man har producerat på Arbetslivsinstitutet har bedrivits nära arbetsplatserna.
De forskningsresultat som har kommit fram därifrån har varit direkt tillämpningsbara av Arbetsmiljöverket, av skyddsombud och andra fackliga förtroendevalda, av arbetsgivare som tar sitt arbetsmiljöarbete på allvar, av företag som tar fram maskiner och produkter som man använder i arbetslivet, och så vidare.
Det har varit en forskning som har påverkat i hög grad och varit användbar i människors konkreta arbetsliv. Jag tycker att det var bra att Finn Bengtsson tog upp att det är något ideologiskt i det här. Det handlar om att inte bara se arbetslivet som ett ställe där man ska skyffla in människor för att få bort dem från arbetslöshetsstatistiken eller från försäkringskassekontoren.
Arbetslivet, såsom vi ser det i Vänsterpartiet, såsom arbetarrörelsen ser det - människor som faktiskt arbetar - är att det är ett ställe där man tillbringar en stor del av sitt liv och där man riskerar att bli skadad, utsliten och fördärvad för livet om arbetsplatsen inte fungerar på ett bra sätt. Det är därför som den tillämpbara konkreta arbetslivsforskningen intar en särställning bland forskningsdiscipliner.
Det inser alla europeiska länder, Lars Leijonborg, utom Portugal som är det enda landet, förutom nu Sverige, som inte har ett särskilt samlat institut för arbetslivsforskning.
Man inser vikten av att ha en samlad forskning som är mångdisciplinär, som tar hänsyn till alla de faktorer som påverkar människors vardag i arbetslivet och där man kan använda forskningsresultaten i det konkreta arbetet för att förbättra ute i arbetslivet. Det är just därför som själva uppsplittringen av forskningen är ett stort grundproblem.
Jag har fortfarande inte fått något svar på om man på något sätt ämnar stimulera att forskningen samlas ihop, att informationen om vad forskningen kommer fram till inom arbetslivsområdet kommer att spridas till dem som är berörda. Det tas inte ens upp i Fasrapporten. Men det är en annan del av nedläggningen av ALI som kommer att få stora konsekvenser.
Var någonstans ska skyddsombud nu vända sig för att få ta del av forskningsresultat? Vart ska jag som beslutsfattare här i riksdagen vända mig? Det var jättelätt tidigare när man visste vart man skulle vända sig för att få en överblick över forskningsresultaten. Vart ska arbetsmarknadens parter vända sig för att få den här informationen? Allt detta är det som ministern har att svara på.
Hur ska man säkerställa att forskningen produceras med samma kvalitet - eller gärna bättre för den delen - som på Arbetslivsinstitutet. Och hur ska man kunna säkerställa att informationen som kommer fram från forskningen och som är direkt användbar ute i arbetslivet faktiskt når ut till dem som behöver resultaten?