KBLab/rixvox huggingface dataset:
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag tackar civilministern för svaret, även om jag kan tycka att det var lite trist. Det är ett standardsvar som alla statsråd använder just nu. Man gömmer sig bakom det svåra parlamentariska läget och att alla partier som ingått överenskommelsen måste kompromissa.
I mina frågeställningar till statsrådet lyfte jag bland annat fram att enligt januariavtalet ska aktörer i vår välfärd ha likvärdiga villkor, oavsett driftsform. Men statsrådet har valt att gömma denna fråga i en utredning, och den kommer att analyseras. I min värld är detta ytterligare en fördröjning.
Jag ska citera ur januariöverenskommelsen, som statsrådet har refererat till. Där står det tydligt: "Den enskildas valfrihet är en central del av den svenska välfärdsmodellen. Därför behövs en mångfald av aktörer och goda villkor för enskilt drivna verksamheter inom välfärden som underlättar den enskildes aktiva val.
Regeringen kommer inte att driva eller arbeta vidare med förslag om vinstförbud eller andra förslag med syftet att införa vinstbegränsningar för privata aktörer i välfärden. Höga kvalitetskrav ska vara styrande. Detta kommer att uttryckas i vårändringsbudgeten 2019. Förslag kommer läggas för att säkerställa att alla aktörer inom välfärden oavsett driftform har likvärdiga villkor."
Med detta som bakgrund blir det lite märkligt när statsrådet under hela valrörelsen hade mantrat att det skulle bli ett val om välfärden och att vinster i välfärden skulle begränsas starkt.
I januari var statsrådet väldigt tydlig med att vinstjakt inte hör hemma i svensk välfärd och att medborgarnas skattepengar har avsatts för välfärden - för att förbättra skolresultaten och ge våra äldre en trygg omsorg - inte för stora vinstuttag.
Då blir jag fundersam: Har statsrådet bytt åsikt, eller har statsrådet fått nya insikter?
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Tack, statsrådet, för ett tydligt svar! Det var lite mindre trist. Statsrådets uppger i sitt svar att man har stark tilltro till legitimiteten för välfärdssystemen och att våra skattemedel, oavsett utförare, ska användas på rätt sätt.
Där delar jag statsrådets bild till fullo, men jag skulle vilja ge ett tydligt exempel: I en ny utredning som har kommit från Vårdföretagarna via Almega visas med stor tydlighet att i 20 av 21 landsting eller regioner går den landstingsdrivna primärvården med underskott.
År 2017 uppgick underskottet till närmare 740 miljoner kronor. Detta, tycker jag, visar inte på ansvarstagande för våra skattemedel. Jag anser att vi på ett helt annat sätt ska kunna ta ansvar för skattemedlen så att alla kan få ta del av den vård och omsorg som medlen är avsedda för.
Det är märkligt att de vårdcentraler som landstingen driver i dag i praktiken får mer pengar till sin verksamhet, eftersom de tillåts gå med förlust. Dessa förluster avskrivs dessutom i många landsting. Detta missgynnar de privata eller alternativa driftsformerna i hög omfattning.
Om man ska ha lika syn på dessa verksamheter blir det en väldigt knepig situation. Vi kan dessutom prata om hyressättning. Många landstingsdrivna hälsocentraler och vårdcentraler betalar hyra utifrån hur många listade patienter de har.
Alternativa driftsformer och privata aktörer betalar marknadshyror, och därför skulle jag vilja ställa en fråga till statsrådet: Ser man en möjlighet att bedriva verksamhet med konkurrensneutralitet, som inte råder i dag?
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag delar statsrådets bild, och jag är glad över att statsrådet ser att detta är en komplex verksamhet och att detta dessutom är mycket komplexa frågor. Därför har jag respekt för att det krävs utredning och analyser för att vi ska få så mycket välfärd som vi kan få för de skattemedel som vi har att tillgå.
Jag är mycket glad över att vi kan enas om att välfärden är en central del och att valfriheten inom vår välfärd dessutom är en centrerad och viktig del för att vi ska kunna driva den svenska välfärdsmodellen vidare.
Jag kan bara beklaga att Vänsterpartiet har fått ha ett så högt tonläge i denna debatt tidigare och framför allt under hela vår valrörelse, vilket jag tycker har skadat hela vår välfärdsmodell på ett mycket negativt sätt. Men det är positivt att vi kan jobba vidare, att vi kan fortsätta utveckla välfärden och att vi gör det på lika villkor.
Jag är mycket glad för att statsrådet har kommit till insikt om att Sverige behöver valfrihet och att olika driftsformer är en framgångsfaktor för att utveckla den svenska välfärden till att bli som vi vill ha den och till att bli en bra och trygg välfärd för alla i hela landet.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Tack, socialministern, för svaret! Vi ser fortfarande sviterna av den otroligt stora invandring Sverige hade 2015-2016. Vi ser också sviterna av Migrationsverkets problem med långa handläggningstider, som får konsekvenser också för vår integration i landet.
Vi har en svår uppgift i dag med att integrera alla de människor som vi har i vårt land. Det är en delikat uppgift att göra det. Jag ser därför med stor oro på vad som sker. Vi kan inte fortsätta att ge stöd till de personer som inte har rätt att vistas i landet.
I min värld blir det fel, och det ger dubbla signaler när man gör som enskilda kommuner och erbjuder långvarigt försörjningsstöd till människor som inte har rätt att vistats i vårt land. Det är givetvis rimligt att personer som har fått ett utvisningsbeslut eller som inte har rätt att vistas i landet kan få kortvarig hjälp.
Men det ska i så fall ske i samverkan med Migrationsverket och med en tydlig plan för en återresa till hemlandet. Det är så vi får en fungerande migrationspolitik och bygger upp ett starkt förtroende. Man ska respektera de beslut som är fattade.
Om man har fått avslag på en asylansökan ska man också ganska omgående återvända till sitt hemland. Jag tycker därför att det är befogat att man i den här frågan ska kunna begränsa det kommunala självbestämmandet just på denna punkt. Konsekvenserna blir annars att det kommunala beslutet går stick i stäv med nationell lagstiftning.
Kommunerna sätter sig över det beslut om reglerad invandring som vi har fattat.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag är enig om att akut nödbistånd är rimligt. Det är egentligen inte det frågan handlar om, utan det är de mer långvariga försörjningsstöd som många kommuner betalar ut till personer som inte har rätt att vistas i landet eller som har fått ett utvisningsbeslut.
Detta är intressant utifrån att ministerns eget parti den 4 maj förra året lade fram ett åtgärdsprogram inom migrationsområdet där det tydligt står: Ett antal kommuner har betalat ut pengar för varaktig försörjning till personer som inte har rätt att vistas i landet. Det minskar återvändandet och undergräver tilltron till rättssamhället, och möjligheten ska därför tas bort.
Möjligheten till stöd ska finnas kvar om man inte kan få sin avvisning verkställd, eller behöver hjälp med avresa från landet. Jag läser alltså innantill i Socialdemokraternas åtgärdsprogram om migrationsområdet. Min fråga till ministern blir: Är detta fortsatt socialdemokratisk politik, eller har man valt att ändra fokus inom frågan?
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag har givetvis för avsikt att fortsätta min migrationsdebatt med migrationsministern. Men i det här fallet rör min interpellation kommunernas möjlighet att ge försörjningsstöd till personer som inte har rätt att vistats i landet. Jag noterar ministerns svar att det inte finns någon avsikt att ändra det kommunala självstyret utifrån den frågeställning som jag har lagt fram i min interpellation.
Jag kan inte göra annat än att konstatera att jag tycker att detta ger dubbla budskap, och jag tycker att vi borde vara betydligt mer konsekventa i vårt ställningstagande till personer som inte har rätt att vistas i landet. Jag noterar dock ministerns ställningstagande, och jag är tacksam för att ministern har tagit denna interpellationsdebatt med mig.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Vi mår allt sämre, och antalet sjukskrivningar på grund av psykisk ohälsa ökar. Det är dessutom svårt att diagnostisera psykisk ohälsa. När handläggare på Försäkringskassan ska ta beslut om man får vara sjukskriven eller inte används en förutbestämd stödmall. Riksrevisionen, som granskar våra myndigheter, har kritiserat denna stödmall. De säger att den är så otydlig att handläggare kan göra olika bedömningar av samma sjukintyg.
Jag ställer därför frågan till statsrådet Strandhäll: Varför leder ett för Försäkringskassan så viktigt hjälpmedel till olika bedömningar av ett sjukintyg?
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag tackar statsrådet för svaret. Det är givetvis jätteviktigt att man har ett rättssäkert system. Men då vi har ett beslutsstöd som innehåller så mycket tolkningsföreträde är det svårt att garantera att samma sjukintyg leder till samma bedömning. Jag ser alltså att det finns potential för att upprätta ett betydligt säkrare beslutsstöd för att få en säker bedömning av de sjukintyg som görs.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
I en interpellationsdebatt den 12 februari med statsrådet Shekarabi kunde vi konstatera att det finns möjligheter till andra driftsformer i vår välfärd. Enligt januariöverenskommelsen ska det dessutom ske på lika villkor. Den röda majoriteten i Västerbotten föreslår nu att landstingets egen primärvård ska få skriva av stora delar av sitt underskott.
År 2017 hade primärvården i Västerbotten ett underskott på 96 miljoner kronor. Det är inte likabehandling. Landstinget stöttar sig givetvis på en dom från Förvaltningsrätten i Härnösand där det sägs att man inte behöver vara konkurrensneutral. Det här går precis stick i stäv med ministerns svar i interpellationsdebatten.
Min fråga blir därför: Hur avser ministern att agera för att leva upp till den utlovade konkurrensneutraliteten?
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Tack för svaret, statsrådet! Det är nog inte sista gången vi diskuterar den här frågan. Jag tolkar det som och förutsätter att det omtalade 73-punktsprogrammet kommer att efterlevas, att det inte är upp till varje enskilt landsting att besluta om konkurrensneutralitet och att ministern avser att ändra lagstiftningen så att vi kan leva upp till likabehandling och konkurrensneutralitet.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag vill ställa en fråga till jämställdhetsministern. Sverige anses vara ett jämställt land i många lägen. Vi har under den senaste mandatperioden haft en så kallad feministisk regering. Därför ser jag med stor oro på utvecklingen inom området psykisk ohälsa.
Vi kan konstatera att antalet sjukskrivningar på grund av psykisk ohälsa ökar, och 70 procent av de sjukskrivna är kvinnor. Vi moderater var tidigt framme med att vi ville lägga ned Jämställdhetsmyndigheten. Vi tycker att jämställdhet ska vara ett integrerat ansvar för alla myndigheter.
Därför blir min fråga till jämställdhetsministern: På vilket sätt kommer ministern att agera för att få mer jämställdhet inom området psykisk ohälsa, och vad hade man kunnat göra annorlunda?
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Unga tjejer i Sverige mår psykiskt dåligt, och kvinnor lider av psykisk ohälsa eftersom de inte får ihop sin livssituation. Sverige har världens friskaste befolkning. Trots det ökar den psykiska ohälsan.
Antalet sjukskrivningar med diagnosen psykisk ohälsa har ökat, och majoriteten av de sjukskrivna är kvinnor - drygt 70 procent av de sjukskrivna är kvinnor. Statsministern leder en feministisk regering som ska driva feministisk politik.
Därför är min fråga till statsministern: Hur kan statsministern lämna alla dessa kvinnor utanför och tillåta att den psykiska ohälsan fortsätter öka?
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag vill tacka Björn Petersson för att han ger mig möjlighet att beskriva precis hur Moderaterna har tänkt sig att sjukförsäkringen ska fungera. Att ha en sysselsättning är betydligt viktigare än att ha en sjukskrivning om man har arbetsförmåga.
Vi anser att man ska kunna jobba till hundra procent av sin förmåga - om det är en timme per dag ska det vara så. Anledningen till att vi vill införa en karensdag dag 15 är, precis som jag sa i mitt anförande, att möjligheten att vara sjukskriven i 14 dagar, då arbetsgivaren betalar sjuklön, väldigt ofta utnyttjas.
Det är för att markera att det är Försäkringskassan som tar över ansvaret för en eventuell fortsatt sjukskrivning. Detta är inte givet. Vi anser att man ska satsa betydligt mer på tidig rehabilitering, på tidiga åtgärder och på åtgärder som gör att människor inte hamnar i sjukskrivning över huvud taget.
Ett stort rehabiliteringsansvar vilar på arbetsgivaren. Som jag sa är det önskvärt att ha en närvarande och uppmärksam chef som tidigt kan sätta in insatser för att människor inte ska hamna i sjukskrivning. Det är där vi ser att det finns samhällsvinster att göra för att vi ska kunna ha det samhällskontrakt som vi eftersträvar.
Det är viktigt att vi alla har en sysselsättning. Att ha en sysselsättning innebär mer än att ha en lön; det innebär social samvaro och fikapauser.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag håller med om Björn Peterssons beskrivning av ett samhällskontrakt där man givetvis ska ha rätt till sjukskrivning om man har en sjukdom eller råkar ut för en olycka.
Men jag kan inte se att Socialdemokraternas lösning för att minska sjuktalen, som bestod av förtidspensionering och av att lämna folk i utanförskap utan någon som helst möjlighet att komma tillbaka, var ett sätt att bygga samhällskontraktet.
Jag tror på att man ska kunna ge människor möjlighet att komma tillbaka till någon form av sysselsättning. Jag tror inte på att lämna människor utanför i förtidspensionering utan någon som helst möjlighet att komma tillbaka in på arbetsmarknaden.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Det var en fantastisk litania från Ida Gabrielsson om det fruktansvärda samhälle vi lever i. Det är total katastrof och stora skillnader, och ingen har råd att fira jul eller vara sjuk.
Då är det förvånande att Vänsterpartiet stöttar en socialdemokratiskt ledd regering som sänker skatten för de allra rikaste.
Det är också förvånande att Vänsterpartiet stöttar en socialdemokratiskt ledd regering som i sitt regleringsbrev gett Försäkringskassan i uppgift att neka så många som möjligt sjukintyg.
I stället för att anklaga Moderaterna, Kristdemokraterna och Sverigedemokraterna för att vara skyldiga till denna stora katastrof borde Ida Gabrielsson se sig själv i spegeln och fråga vilket parti hon stöttar och vilka konsekvenser det får för det samhällskontrakt vi alla är eniga om att vi ska ha.
I ett tidigare replikskifte var jag och ledamoten Björn Petersson eniga om att det handlar om att man ska vara sjukskriven om man är sjuk men att det viktiga är att ha en sysselsättning. Det är jättetråkigt att Ida Gabrielsson likställer Moderaterna och Socialdemokraterna, och jag har svårt att förstå hur Ida Gabrielsson över huvud taget tänker.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag blir nästan upprörd när jag får höra att jag inte vet vad det handlar om att vara sjukskriven. Jag kan upplysa Ida Gabrielsson om att jag, i min profession som verksamhetschef på en vårdcentral, vet allt om att kämpa med och mot Försäkringskassan när det gäller att man inte har fått sina sjukintyg beviljade.
Jag har full förståelse och vet precis vad jag pratar om i denna fråga, så jag vill inte få det i ansiktet att jag inte vet något om det. Däremot har vi från Moderaterna sagt att vi hellre vill se tidig rehabilitering och tidiga insatser än att personer ska hamna i sjukskrivning. Detta är betydligt mer viktigt än att låta det gå så långt som till en sjukskrivning.
Det är bättre att folk får vara friska och kan vara i någon form av sysselsättning än att de är sjuka.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Sjukförsäkring - det är precis vad ordet står för. Det är en försäkring som ska användas när man blir sjuk. Det är en försäkring som vilken annan försäkring som helst. Sjukförsäkringen täcker inte alla tillstånd. Det har Försäkringskassan varit tydlig med men kanske inte kommunicerat ut i så stor omfattning.
Som Björn Petersson nämnde görs mycket, men jag skulle vilja säga att det de senaste fem åren har varit den socialdemokratiska regeringen som har skrivit regleringsbrev till Försäkringskassan.
Regeringen har alltså haft sin fulla möjlighet att ändra i regleringsbrevet så att Försäkringskassan kan hantera sin verksamhet på ett helt annat sätt än man gör i dag. Björn Petersson talar även om rehabiliteringskedjan, och där är jag helt enig med honom.
Men jag saknar en ny rehabiliteringskedja för psykiatriska diagnoser. Som jag sa i mitt anförande kan man inte jämföra en bruten fot med ett utmattningssyndrom, som man gör i dag. Det är en av anledningarna till att vi har den stora psykiska ohälsa som vi ser i dag.
Visst ska vi ha en trygg försäkring, men det innebär då en betoning på försäkring och att den ska vara trygg för den som behöver den. Jag skulle vilja höra Björn Peterssons syn på hur vi i framtiden ska jobba vidare för att vi ska få en trygg försäkring.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
På slutet kom precis det jag väntade på i Björn Peterssons replik: rehabiliteringen. Men det var väldigt mycket tal om ersättningsnivåer, om pengar, om pengar, om pengar och om ersättning, inte om tidiga insatser för rehabilitering och för att undvika en sjukskrivning. Jag tror nämligen inte att man mår bra av en sjukskrivning.
Jag tror att man ska jobba med tidiga insatser för att kunna undvika sjukskrivning i så stor omfattning som möjligt. Björn Petersson tog också upp att det den 1 januari införs en lag om rehabiliteringskoordinatorer. Det är en bra åtgärd, men 361 miljoner till 21 regioner blir inte många kronor per region.
Det blir tufft.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag är glad över att min kollega Lars Beckman lyfter upp en så pass viktig fråga som utvecklingstid i en interpellation. Vi har testat detta en gång, 2007. Det fungerade inte då, och även om det nu heter någonting annat råder det stora tvivel om att det kommer att fungera i dag.
Jag ser med stor oro på de kostnader som detta kommer att innebära för arbetsgivare som ska skola in ny personal då de ordinarie ska gå på så kallad utvecklingstid.
Jag ser med jättestor oro på den ökade psykiska ohälsan, på grund av stress och osäkerhet, hos dem som blir kvar på arbetsplatsen när de ordinarie medarbetarna går på utvecklingstid.
Som min kollega Lars Beckman påpekade har vi långt ifrån EU:s lägsta arbetslöshet. Och de människor som i dag står långt från arbetsmarknaden är tyvärr människor som kräver anpassning.
Ska den kostnaden läggas på arbetsgivaren har man enligt min mening tänkt helt fel när det gäller utvecklingstid. Detta kommer att öka kostnaderna och stressen och belastningen på de arbetsgivare som i dag arbetar hårt för att driva det svenska näringslivet framåt.
Jag tror inte på att vi ska ge kompetensutveckling på det sätt som är avsett med utvecklingstid. Det kan ske på många andra vis. Lagförslaget om utvecklingstid är ett förslag som jag anser är utdömt redan från början.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Min kollega Lars Beckman har sagt mycket klokt från den här talarstolen, och jag kan inte annat än hålla med honom. Jag tycker givetvis att vi ska utveckla vår arbetsmarknadspolitik. Det är ett måste, för vi måste stärka vårt näringsliv för att vara konkurrenskraftiga.
Men att göra det via det här så kallade utbildningsåret, friåret eller vad vi nu ska kalla det är inte rätt väg att gå. Om vi skickar behöriga lärare för att vidareutveckla sig ersätts de av obehöriga lärare.
Det innebär i min värld att våra ungdomar inte får tillgång till den bästa utbildning som vi vill att de ska ha för att rustas till att bli goda medarbetare på vår arbetsmarknad.
Precis som Lars Beckman sa: De personer som är inskrivna på Arbetsförmedlingen i dag är de som står längst bort från arbetsmarknaden, och det är de som kräver mest och störst anpassning för att kunna komma in på en arbetsplats.
Det innebär i slutändan, herr talman, att arbetsgivare får ta ett otroligt stort ansvar till en stor kostnad för att kunna ersätta den person som går på friår. Jag är inte beredd att ställa upp på en politik där det är arbetsgivarna som ska ta den här kostnaden.
Vi behöver pengarna för att utveckla vår näringslivspolitik på ett helt annat sätt än till att vara ledig på någon annans bekostnad.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Tack, statsrådet, för svaret på en komplex och för mig och många med mig viktig fråga! Jag har precis blivit tillrättavisad av en initierad källa: Man får inte säga "psykisk ohälsa". Detta utifrån att det innefattar så mycket mer.
Det handlar om psykiskt välbefinnande, psykiska diagnoser och psykisk funktionsnedsättning. Detta är alltså en otroligt komplex fråga.
Den kompliceras dessutom av att vi är olika som personer och hanterar psykiska diagnoser, psykisk ohälsa och psykiska komplikationer väldigt olika. Vi vet hur det ser ut när man har brutit en fot. Man kan förutse hur lång läkningsprocessen blir och vad konsekvenserna blir av en bruten fot.
Men om man blir sjukskriven på grund av psykisk ohälsa har man ingen aning på grund av att vi är så olika. I dag är drygt 600 000 personer sjukskrivna, enligt Försäkringskassans statistik.
Av dem har drygt 40 procent någon form av psykiatrisk diagnos, och av dem är 70 procent kvinnor. Nu blir det mycket siffror; jag ber om ursäkt.
Men dit jag vill komma är att peka på att detta är en stor fråga, framför allt för kvinnor och för kvinnor som arbetar inom så kallade kontaktyrken. Då pratar vi skola, vård och omsorg.
På ett av de tre viktigaste områdena på arbetsmarknaden ser vi de högsta sjukskrivningstalen gällande psykisk ohälsa och psykiatriska diagnoser.
Det finns, som statsrådet har pekat på, bred konsensus hos en rad expertmyndigheter om att till exempel arbetsgivaren har en nyckelroll i arbetet med att minska sjukfrånvaron.
Men jag ser ett tydligt behov av att skapa en bättre incitamentsstruktur för arbetsgivare när det gäller det förebyggande arbetet med psykosociala arbetsmiljöer, tidigare insatser och tidigare rehabilitering.
I svaret som jag fått av statsrådet framkommer det att det finns en rad olika myndigheter och verk som har fått i uppgift att titta på denna fråga ur olika aspekter.
Det jag blir lite oroad över är att Mynak har fått en ganska stor och omfattande uppgift att titta på psykisk ohälsa.
Då vi vet sedan tidigare att den myndigheten själv har stora problem med psykisk ohälsa inom sin egen verksamhet känns det lite oroande att den ska komma med en utredning som ska svara på hur vi ska hantera psykisk ohälsa på resten av arbetsmarknaden.