KBLab/rixvox huggingface dataset:
Margot Wallström (S):
Jag kan förstå synpunkten. Om vi ska ha ett nordiskt samarbete har vi att samarbeta med de regeringar som är folkligt valda i de länderna och utsedda på demokratisk grund. Vi kan inte säga att vi inte samarbetar med en regering därför att det och det partiet är med i regeringen.
Vi har att samarbeta med samtliga regeringar, att försöka göra det bästa av situationen samt försöka få gehör för våra åsikter och vår position. Jag tror att det även i fortsättningen är vägen framåt att engagera oss och prata om gemensamma utmaningar. En av de gemensamma utmaningarna har att göra med hur vi hanterar flykting- och migrationsströmmarna. Det är med stor vånda regeringen har fattat beslut av det slaget.
Det är ingenting en regering gör med lätt hand, när vi har kämpat så för att bevara och värna det faktum att vi ska kunna resa fritt över gränserna utan den typen av kontroller. Men detta var samtidigt nödvändigt för att bevara säkerheten i vårt eget land och värna de system som finns för att ta hand om människor som kommer hit på ett värdigt sätt.
Det är inte vårt fel utan det handlar faktiskt om hur det ser ut i andra länder. Vi levde länge i tron att det skulle bli ett solidariskt välkomnande av flyktingar - av dem som sökte skydd i Europa - också i den mycket akuta situationen som EU befann sig. Så upptäckte vi att det var en lång väg framåt för att övertala andra länder att också vara med och dela på ansvaret.
Jag tror inte att någon anklagar oss i dag. OECD har visat att Sverige var det land som historiskt sett har tagit emot flest flyktingar någonsin per capita. Det blev en stor påfrestning. Vi var tvungna att vidta åtgärder. Det var inte heller från början så att de andra nordiska länderna visade stor förståelse och samarbetsvilja. Men nu är vi på speaking terms med våra grannar.
Margot Wallström (S):
Låt mig få avsluta den tidigare diskussionen vi hade. Vi önskar att de inskränkningar som finns i den fria rörligheten över gränserna ska bli så kortvariga som möjligt och att vi snart kan återgå till ett läge där man kan resa fritt utan kontroller. Det önskar självfallet regeringen också. Sverige är mycket aktivt i debatten om Mellanöstern. Vårt erkännande har gjort att andra ställer frågor till oss om hur de kan bidra.
Sverige bjöds in till konferensen som ägde rum i Paris. Länder som önskar se en förflyttning i rätt riktning samlades där. Förhoppningen är att parterna så småningom ska sätta sig vid ett förhandlingsbord och diskutera vägen framåt. Vi använder också vårt inflytande till att påverka palestinierna att genomföra nödvändiga reformer så att de också kan bidra på ett konstruktivt sätt.
Vi gör ständiga uttalanden och försöker vara aktiva med våra nordiska vänner. De här frågorna är mer på den utrikespolitiska dagordningen än på dagordningen för ministerrådssammanträdena. Jag tror inte att någon kan säga att vi har varit passiva. Tvärtom är vi mycket aktiva. Vi presenterar våra argument, varför regeringen tycker att detta är viktigt och varför det behöver skjutsas på. Annars kan det mycket snart vara för sent.
Då blir det dåligt för både Israel och Palestina.
Margot Wallström (S):
Vi får verkligen hoppas att det går att kombinera. Som jag sa tidigare önskar vi alla att vi så snart som möjligt ska kunna återgå till ett läge där vi slipper id-kontroller och gränskontroller. Det är ju normalläget, och vi är väl medvetna om de bekymmer som har kommit med detta, som förseningar och annat. Samtidigt tror jag att det finns en ganska stor förståelse hos många.
Man ser att situationen som den utvecklades blev ohållbar. Vi kommer att behålla detta så länge vi bedömer det nödvändigt för vi ska ha fullt grepp om utvecklingen och kunna hantera de utmaningar som kommer med så många flyktingar och asylsökande. Det är fortfarande ett ganska stort antal; det är inte så att vi har byggt någon mur eller helt sagt stopp.
Det kommer fortfarande upp till 700 människor som söker asyl varje vecka. Vi måste jobba med att få fler lagliga vägar, och vi måste jobba i EU-kretsen. I övrigt har jag varit ordförande i styrelsen för Lunds universitet. Jag vet hur viktig regionen är och hur viktigt det är att komma till rätta med gränshinder. Framför allt är det viktigt att gynna samarbetet och lösa gemensamma frågor och utmaningar.
Det handlar väldigt mycket om näringslivets möjligheter att utvecklas och om att vi verkligen använder de gränshinderforum vi har skapat för att lösa allt det konkreta, som ju ofta är det som ställer de största hindren i vägen.
Det är inte våra tjusiga målsättningar, även om de finns där, utan det är det där som hjälper till när det gäller att starta ett företag, få ett studentutbyte eller vad det nu kan vara. Det är även i fortsättningen vår prioritering. Jag tycker att statsministrarna har tagit sig an frågan väldigt väl, och det är bra att de fortsätter diskutera.
Margot Wallström (S):
Det finns nu etablerade och bra kontakter också kring frågan om gränskontroller. Det är kanske inte framför allt på utrikesministernivån, utan det är migrationsministern och i vissa fall inrikesministern eller justitieministern som pratar med sina kollegor.
Man är bestämd i att man vill försöka hantera detta på bästa sätt och minska påfrestningarna på alla dem som reser dagligen, företag och andra. Vi måste diskutera detta i de olika forum vi har. Om det så handlar om utbildningsfrågor, entreprenörer eller andra hinder är det ju i de forum vi har upprättat som vi måste lösa problemen.
Det beror alltså på vad det handlar om, men jag tycker att detta har hamnat högre upp på dagordningen för de nordiska ministrarna. Det är någonting vi alla fortfarande hoppas ska kunna vara en tillfällig lösning, även om vi nu ser att vi behöver samarbeta också kring hur vi sköter integration och hanterar hela frågan.
Jag tycker alltså inte att vi behöver nya sammansättningar eller nya forum för de här frågorna, utan vi bör hantera frågorna där vi redan finns - från ministerrådssammansättningar till gränshinderråd.
Margot Wallström (S):
Jag tackar Kerstin Lundgren för frågorna. Det fanns ingen samsyn i den här frågan i Norden. Det var ju alldeles tvärtom: Vi upplevde att det på ena kanten inte fanns någon kontroll, utan man skickade vidare människor till Sverige. Vi har ansvar för att se till att Sverige och våra svenska system fungerar och att vi kan ta emot människor på ett värdigt sätt. Vi ville inte ha en situation där de skulle sova utomhus och där vi inte längre kunde ta hand om ensamkommande barn.
Vi var tvungna att agera, och vi gjorde det. Det fanns dock ingen nordisk samsyn i frågan, och tyvärr är det fortfarande så att detta är svårt. Vi har olika utgångspunkter. Jag vet inte vad alternativet hade varit. Har Kerstin Lundgren något alternativ? Vad skulle regeringen ha gjort? Vi hade en skyldighet att agera. Vi tog inte ledningen; det är långt ifrån sant.
Jag satt själv i utrikesministerrådet och lyssnade på kollegor, och som jag har sagt förut var det i ett läge verkligen så att några länder köpte all taggtråd medan andra länder köpte alla filtar. Vi hörde till de länder som köpte filtar och faktiskt försökte hjälpa människor på bästa sätt. Vi har dock även en skyldighet gentemot ordningen och säkerheten i landet att se till att vi kan ta emot folk på ett värdigt sätt, och det var det vi gjorde.
Vi gjorde det inte med glatt hjärta, men vi hade definitivt även det nordiska samarbetet i bakhuvudet när vi var tvungna att vidta dessa åtgärder. Så vad skulle vi ha gjort? Vi kunde inte vänta utan var tvungna att agera.
Margot Wallström (S):
Alltid när vi träffas i den nordiska kretsen diskuteras den här frågan. Den är ständigt högst upp på vår dagordning. När de nordiska ministrarna träffas är det detta vi pratar om, och vi måste ibland konstatera att vi är överens om att vi inte är överens. Det gäller ett antal principfrågor och faktiskt inställningen till hela frågan. Så är det bara.
Sedan får vi fortsätta hantera de praktiska frågorna, men det är definitivt en del av vår konversation ända sedan vi hamnade i ett sådant här desperat läge. Jag har inte sett att någon har kunnat säga hur vi annars skulle ha hanterat den här situationen. Det var dessutom så att vi såg väldigt lite av europeisk solidaritet i det läget. Även där jobbar vi ju för att se till att man vidtar åtgärder med respekt för mänskliga rättigheter.
Vi övertalar andra länder och får dem att förstå vad detta innebär, inte minst när det gäller uppgiften att ta hand om rekordmånga ensamkommande barn. Det har Sverige gjort - vi tog som ensamt land emot 30 procent av alla ensamkommande barn som kom till Europa. Och det var ohållbart i längden, för till slut blir våra system så ansträngda att vi inte kan göra det på ett värdigt sätt. Se bara på debatten som pågår just nu!
Då är det viktigt att agera och visa att vi är handlingskraftiga och kan vidta nödvändiga åtgärder. Det är inget vi har gjort med lätt hjärta, men vi fortsätter diskussionen och dialogen. Av alla sådana processer lär man sig hur viktigt det är att blicka framåt, och så även i Nordiska rådet och det nordiska samarbetet.
Vi måste se till att tänka långsiktigt och framåtsyftande.
Margot Wallström (S):
Tack för frågan, Lars Tysklind! Det är riktigt att alla dessa dimensioner finns.
Jag vågar nog ändå drista mig till att säga att jag undrar om också de mest inbitna Natoanhängarna tycker att det är rätt tid nu när vi ser att USA kanske får en president som har väldigt starka uppfattningar om Natosamarbetet och vad man ska använda Nato och kärnvapen till.
Ska vi verkligen i detta läge plötsligt ändra på en 200-årig syn på militär alliansfrihet? Skulle det göra Sverige säkrare?
När det gäller frågan om kontoren i nordvästra Ryssland och beslutet att avveckla verksamheten vid dem jobbar vi hårt med att ändra på beslutet, och vi försöker tala med Ryssland om hur kontraproduktivt det är.
Ministerrådet med samarbetsministrarna har dessutom beslutat om ett nytt samarbetsprogram med en årlig budget på mellan 15 och 20 miljoner. Det fördelas som tillskott av medel till projekt som man får ansöka om och som handlar om studier, olika prioriterade projekt, projektförberedelser och annat.
Det är ett sätt att helt enkelt kanalisera medel som kan fortsätta användas till det som vi hoppas ska gynna en demokratisk utveckling och folk-till-folk-kontakter. Det jobbar vi även politiskt med mellan utrikesministrarna och inte minst i EU-sammanhang men även i nordiskt sammanhang. Vi försöker behålla folk-till-folk-kontakter och utveckla dessa.
Margot Wallström (S):
Om detta är vi helt överens. Jag tror att det är viktigt att inleda sådana samtal, även om situationen kan vara väldigt olika när det gäller hur stor budget man har och hur planerna på att bygga järnvägar ser ut. Men vi borde orka tänka gränsöverskridande även där och investera i system som är kompatibla och förhoppningsvis kunna ha trafik mellan Oslo och Köpenhamn.
Jag som ibland åker mellan Oslo och Värmland har ju sett att det verkligen skulle behövas, så detta är något som jag tycker att man kan ha på sin önskelista. Det börjar alltid med en dialog om vad som är möjligt och hur långt tidsperspektiv man ska ha. Jag har försökt läsa in mig lite på de frågorna, även om jag inte behärskar dem i alla detaljer. Men det börjar med samtal, och jag är den första att understödja att de sker.
Margot Wallström (S):
Hans Wallmark har frågat mig vad jag menar med att Nato bara skulle vara svaret på en eller två saker, om inte Sverige och Finland skulle kunna ha ett mer verkningsfullt samarbete om båda länderna var medlemmar i Nato och om det inte skulle ha påverkat Sveriges säkerhetspolitiska läge negativt om Socialdemokraternas förslag att minska försvarsanslaget hade blivit verklighet år 2010.
I samband med statsbesöket i Litauen i oktober hade jag förmånen att få träffa en grupp studenter på Vilnius universitet och diskutera de säkerhetspolitiska frågorna. Det blev ett bra samtal, och naturligtvis var det både bredare och djupare än vad lösryckta citat kan förmedla. Under samtalet framhöll jag bredden i de säkerhetspolitiska utmaningarna vi står inför.
Det handlar om Rysslands aggression mot Ukraina men också om konflikten i Syrien, Isils härjningar, flyktingkrisen, klimathotet och utmaningar kopplat till fattigdom och utveckling. Ett medlemskap i Nato är enligt min uppfattning inte svaret på alla dessa utmaningar. Den breda säkerhetspolitiken förtjänar mer än enbart en Natodebatt.
Regeringen fördjupar i enlighet med den i bred majoritet överenskomna försvarspolitiska inriktningspropositionen våra bilaterala och multilaterala säkerhets- och försvarspolitiska samarbeten. Det gäller samarbetena i Norden, med de baltiska länderna, inom EU, OSSE och FN, i partnerskapet med Nato samt genom den transatlantiska länken. Genom dessa samarbeten bidrar vi till säkerhet och stabilitet i vårt närområde både i närtid och på längre sikt.
Bland dessa samarbeten värdesätter regeringen det finsk-svenska samarbetet mycket högt. Sverige och Finland utvecklar i dag försvarssamarbetet både på djupet och på bredden. Bland annat planerar vi för att ha som option att agera gemensamt också i kris och konflikt. Det bygger på att vi har liknande säkerhetspolitiska utgångspunkter. Ett svenskt medlemskap i Nato skulle därför också påverka Finland.
Det är samtidigt en självklarhet att Sverige respekterar andra länders säkerhetspolitiska vägval, på samma sätt som våra samarbetspartner respekterar vårt. Sverige har valt en samarbetslinje och inte en medlemskapslinje i förhållande till Nato. Regeringen fullföljer därmed samma linje som tidigare regeringar. Säkerhetspolitiken måste hanteras ansvarsfullt, långsiktigt och med brett parlamentariskt stöd. Det ska inte råda någon osäkerhet om den svenska säkerhetspolitiska linjen.
Sveriges alliansfrihet bidrar till stabilitet i närområdet och ger oss handlingsfrihet. När det gäller försvarsanslagen är jag glad att regeringen tillsammans med övriga partier inom ramen för försvarsuppgörelsen har lyckats vända trenden och att Sverige nu satsar på försvaret.
Margot Wallström (S):
Tack, ärade ledamöter! Jag upprepar gärna att vi tycker att säkerhetspolitiken måste hanteras ansvarsfullt, långsiktigt och med brett parlamentariskt stöd. Sverige behåller kursen. Det förblir tydligt att vi är militärt alliansfria och att vi inte ska söka medlemskap i Nato. Vi följer samma linje som tidigare regeringar. Ursäkta, men det är ni som har förflyttat er.
Det är ni som inte lever upp till det som stod i den försvarspolitiska inriktningspropositionen. Det är ni som har ändrat hållning, det ena partiet efter det andra, utifrån opinionsundersökningar och annat. Det är ni som har förflyttat er. Och tycker ni att det är rätt tid nu när vi lever i en orolig värld att signalera att det är osäkert vad vår säkerhetspolitiska hållning ska vara? Överenskommelsen skulle vila på tre ben.
Det första benet var att vi fortsatt förblev militärt alliansfria, som vi har varit i mer än 200 år. Vi tycker allihop att det hittills har tjänat oss väl. I annat fall kan ni väl beskriva varför det inte har det. Varför tjänar det oss inte väl? Vad är det som har förändrats? Det andra benet var att vi skulle satsa på försvaret och återuppbygga det.
Det är klart att Nato kommer att trycka på om Sverige investerar ännu mer i det militära försvaret. Det tredje benet var samarbete. Kan ni föreställa er någon situation där det inte handlar om vilken relation vi har till andra länder inklusive våra baltiska och nordiska vänner? Det är klart att det handlar om samarbete.
Därför har vi investerat i, fördjupat och breddat dessa samarbeten. Men ni kommer inte ifrån att det är ni som har bytt hållning, och det har försvarsministern upprepat gång på gång. Till slut kommer det att låta som om vi är de enda som försvarar den uppgörelse som vi träffade. Jag är väldigt kritisk mot detta.
Det är så lättvindigt att bryta mot det som borde vara det här landets tydligaste signal också när det gäller försvars- och säkerhetspolitiken. Det var en stor och bred överenskommelse och vi skulle hålla ihop om den. Jag tycker att rädsla är en dålig rådgivare. Dessvärre tror jag att det är rädsla som har låtit styra er hållning i dessa frågor.
Vi fortsätter att investera i samarbete, att hålla fast vid att vi i en särskilt orolig tid inte byter säkerhetspolitisk hållning, utan vi utvecklar våra samarbeten och ser till att vi är effektiva och lojala. Det som Centerpartiet har gjort är att man har villkorat med vad som händer i Finland, kärnvapen och allt vad det nu är.
Dessutom utgör detta ganska starka argument mot ett Natomedlemskap. Om vi fortsatt vill hålla en kärnvapennedrustningslinje borde vi vara konsekventa också när det gäller vår inställning till Natomedlemskap eftersom ett sådant placerar oss under ett kärnvapenparaply, det kan vi inte komma ifrån.
Till sist kan man halvt på skämt och halvt på allvar säga: Tänk, om det blir ett Nato med ett starkt amerikanskt inflytande och med Donald Trump som president i USA. Det vore kanske inte så lyckat.
Margot Wallström (S):
Jag menar fortsatt att vi måste agera ansvarsfullt med en historisk förankring och förståelse för Sveriges hållning också i denna säkerhetspolitiska fråga. Vi måste göra det långsiktigt, och vi måste ha ett brett parlamentariskt stöd. Det var inte helt enigt i Centerpartiet, minsann.
Jag förstod att det var under stor vånda som man fattade ett sådant beslut. Sverige behåller kursen och förblir tydligt. Vi kan inte vara tydligare. Vi har inte ändrat oss, som en del av partierna som är representerade här i debatten har gjort. Vi står fast vid att vi inte vill ha den suveränitetsförlusten.
Vi vill kunna besluta på egen hand vilka samarbeten vi ska vara med i. Vi menar att det har tjänat oss väl. Man ska inte underskatta att det har bidragit till fred och säkerhet att vi har haft den hållningen. Vi har fått stor respekt runt om i världen för vår hållning. Den är konsekvent därför att den hänger ihop med politik på andra områden. Vi kommer att stå fast vid att vi också behöver rusta vårt försvar.
Det är en annan ovärderlig bit av säkerhetspolitiken. Vi fortsätter att själva besluta om vårt samarbete. Även om man kan säga att man får inflytande blir man också upplåst i en organisation som fattar många svåra och viktiga beslut. Vi står fortsatt kvar vid uppgörelser vi har.
Vi hoppas att det ska vara mer än bara ett handslag en dag och att man sedan nästa dag kan byta hållning. Vi har sett på en del andra områden hur oppositionen agerar. Detta är för viktigt för det. Vi tänker fortsatt hålla fast vid vad vi beskrev i regeringsdeklarationen. Vi hoppas att också andra partier ska förstå att det är vad som tjänar oss bäst som säkerhetspolitisk plattform.
Margot Wallström (S):
Ärade ledamöter! Karin Enström har frågat mig vilka frågor kabinettssekreteraren tog upp under Moskvabesöket, vilka budskap kabinettssekreteraren förmedlade, vilka kabinettssekreteraren träffade samt vad som blev resultatet av dessa möten. När det gäller Ryssland finns sedan lång tid en samsyn mellan regering och opposition i Sverige vad gäller vår bilaterala relation med Ryssland.
Det är en styrka att vi, som jag uppfattar det, är eniga i vårt fördömande av Rysslands aggression mot Ukraina, inklusive Rysslands olagliga annektering av Krim och Sevastopol. Vi har också enighet i synen på Rysslands bombningar i Syrien, innebörden av demokrati och respekt för mänskliga rättigheter, vikten av att upprätthålla den europeiska säkerhetsordningen, innebörden av frihandel, riskerna förknippade med provocerande beteende i Östersjöregionen med mera.
Det är också av stor vikt att ha kontakt med grannländer, inte minst för att vi klart och tydligt kan framföra Sveriges ståndpunkter, exempelvis till Ryssland. I detta ligger att vi bör göra så inte bara genom uttalanden, utan också i direkta samtal. Dialogen med Ryssland ska användas på detta sätt, för att framföra våra ståndpunkter, gå i genmäle mot ryska ståndpunkter och för att diskutera både bilaterala ärenden och frågor på den internationella dagordningen.
Resan som Karin Enström refererar till ägde rum den 12-13 oktober och var ett led i vårt arbete för detta syfte. Det var en fortsättning på de regelbundna kontakter som Sverige har med Ryssland på olika nivåer och i olika forum. Kabinettssekreteraren förde vid besöket fram de svenska ståndpunkterna i bilaterala och regionala frågor samt i multilaterala frågor i samtal med Rysslands förste vice utrikesminister Vladimir Titov.
Kabinettssekreteraren träffade, utöver ryska officiella företrädare, också företrädare för det ryska civila samhället under sitt besök i Moskva. Det är så vi bör arbeta med Ryssland; med en bred ansats som omfattar kontakter med både officiella företrädare och representanter för det ryska samhället. I dessa samtal framför vi klart och tydligt svenska ståndpunkter och hävdar svenska intressen, och vi lyssnar på vad den ryska sidan har att säga.
Margot Wallström (S):
Ärade ledamöter! Hans Linde har frågat mig vilka initiativ jag avser att ta för att utvärderingen av Sveriges insatser i Afghanistan ska bli oberoende samt vilka initiativ jag avser att ta för att regeringen ska förverkliga en vitbok om Sveriges insatser i Afghanistan. Utvärderingen genomförs av en särskild utredare som har stöd av ett sekretariat bestående av två personer.
Utredningen är en fristående myndighet och verkar således självständigt i förhållande till regeringen, utifrån det uppdrag som har givits i kommittédirektivet. För att kunna skapa en oberoende bild är det viktigt att utredningen inhämtar synpunkter och fakta från flertalet olika aktörer, organisationer och myndigheter. Detta framgår av de direktiv som regeringen har utarbetat.
Utredningens uppdrag är därför att brett konsultera myndigheter och civilsamhälle som har genomfört verksamhet i Afghanistan och haft kontakt med de svenska insatserna. Detta kommer bland annat att ske genom öppna utfrågningar. När det gäller frågan om vitbok fäster regeringen stor vikt vid att utvärdera den samlade insats som har utförts av svenska myndigheter, och organisationer på uppdrag av dessa, i Afghanistan under åren 2002-2014.
Utredarens uppdrag är att redogöra för den samlade insatsens målsättningar och resultat. Där så är möjligt ska utredaren redogöra för effekter av insatsen på det afghanska samhället samt beskriva och analysera hur styrning, samordning och samverkan har fungerat mellan insatsens olika delar över tid. Utredaren ska slutligen lämna rekommendationer utifrån de slutsatser som har dragits. Kvinnors roll, rättigheter och deltagande kommer att beaktas i redogörandet för insatsens effekter.
Regeringen har, utöver denna utredning, den 1 oktober fattat beslut om att ge Totalförsvarets forskningsinstitut, FOI, i uppdrag att analysera hur det svenska deltagandet i den internationella säkerhetsstyrkan i Afghanistan, ISAF, under perioden 2002-2014 har påverkat Försvarsmakten och dess verksamhet. FOI ska beskriva hur det svenska ISAF-deltagandet har påverkat Försvarsmakten som helhet och hur den samlade militära förmågan har utvecklats över tid.
Personal- och materielfrågor är centrala att få belysta. Det kan även bli aktuellt med uppdrag till Sida och andra myndigheter att genomföra ytterligare relevanta analyser och utvärderingar för den aktuella perioden.
Sammantaget är det regeringens tydliga uppfattning att den nu pågående oberoende utredningen och den särskilda analysen som FOI har fått i uppdrag att genomföra kommer att ge en god bild av Sveriges omfattande och långvariga engagemang i Afghanistan samt specifikt hur det svenska ISAF-deltagandet har påverkat Försvarsmakten och dess verksamhet.
Det arbete som nu bedrivs med att belysa olika områden och frågeställningar möjliggör tillvaratagande av de erfarenheter som har skaffats över tid och att viktiga lärdomar kan presenteras för framtida bruk.