Ulf Nilsson (FP):
För sex, sju eller åtta år sedan hade vi en mycket livlig debatt om sjukförsäkringarna i Sverige. Då handlade det om hur vi skulle kunna hjälpa fler människor tillbaka från långa sjukskrivningar. Hur skulle vi kunna komma ifrån de långa passiva sjukskrivningarna där många människor varje månad utan stöd och åtgärder fick det allt svårare att komma tillbaka till arbete?
Man talar om att Sverige hade ungefär 750 000 människor i långtidssjukskrivning eller förtidspensionering. Det var unga människor som aldrig kom in i ett riktigt jobb, det var människor med psykiska besvär som i stället för att få rehabilitering lämnades till ett liv utan arbete, och det var människor som bodde i län i Sverige med hög arbetslöshet som sjukskrevs eller förtidspensionerades.
Vi får inte glömma alla i det gamla systemet som snabbt faktiskt utsorterades till ett passivt liv utanför arbete och social gemenskap. Vi får inte heller glömma alla som inte fick rehabilitering på många månader eller år. Och glöm inte det som nämndes tidigare, nämligen att 140 människor om dagen, när det var som värst, förtidspensionerades.
Under dessa år var det bråttom att göra något radikalt för att stoppa just utsorteringen av människor som tappade fotfästet i arbetslivet. Visst har en del detaljer i reformen fått rättas till. Så är det ofta. Men det hade inte varit bättre att vänta. Tvärtom hade det varit oförlåtligt att inte göra något åt den katastrofala situationen med sjukskrivningarna.
När allianspartierna 2006 och 2007 presenterade den nya rehabiliteringskedjan med tydliga tidsgränser blev det mycket oro och rädsla. Det är naturligt eftersom det alltid är dramatiskt när det blir stora förändringar i något så viktigt som socialförsäkringarna. Vi från Folkpartiet har alltid haft utgångspunkten att det behövs aktiv rehabilitering men att sjuka människor också måste ha en trygg försörjning.
Det har varit utgångspunkten i vårt arbete med sjukförsäkringarna. Nu efter sex år kan vi se att det som helhet har blivit ett positivt resultat. Men vissa ändringar och förbättringar har fått göras. Men vad vi än säger är det faktiskt så att allt fler människor hittar en snabbare väg tillbaka till ett aktivt liv med studier eller arbete.
Sjukskrivningstiderna har förkortats rejält, och Sverige är nere på normalnivå när det gäller sjukskrivningstider. Likaså har skillnaderna mellan olika geografiska delar av Sverige minskat kraftigt. Det beror framför allt på att rehabilitering och arbetsträning sätts in tidigare än förut, att stora resurser har satsats på sjukvården och att sjukskrivningen inte längre bara innebär passivitet.
Det finns som bekant tidsgränser i den nya sjukförsäkringen när man gör en individuell prövning av arbetsförmågan. Just efter 180 dagars sjukskrivning gör Försäkringskassan den första prövningen mot hela arbetsmarknaden. Som vi har hört är det just denna prövning efter 180 dagar som dagens debatt egentligen handlar om.
I själva verket är det ytterst få - det måste nämnas - som får sjukpenningen indragen på grund av prövningen efter 180 dagar. De allra flesta har fått tillbaka sin arbetsförmåga på kortare tid. Om man inte har blivit frisk väntar man antingen på operation eller på behandling som gör att man så småningom kan återvända till sitt vanliga jobb.
Då får man givetvis också fortsatt sjukpenning. Eller också är man tyvärr så sjuk att arbete inte är att tänka på, och då får man givetvis också sin sjukpenning. Vi konstaterar när det gäller bland annat de siffror som vi fick redovisade i dag att närmare 90 procent av de sjukskrivna har lämnat sjukskrivningen före 180 dagar.
Oppositionen hävdade tidigare att dagens prövning efter 180 dagars sjukskrivning innebär att många får sin sjukpenning indragen. Statistiken visar att det är helt fel. Normalt sett får alla sjuka fortsatt sjukpenning efter 180 dagar om de vill ha det. Lagstiftningen är faktiskt mycket tydlig. Sjuka människor med behov av rehabilitering har en minst lika trygg försörjning som tidigare.
Oppositionen är numera inte emot denna prövning. Det var man från början. Dagens debatt handlar om hur man ska formulera begreppet arbetsförmåga. Ska arbetsförmågan prövas mot, som det heter i dag, den reguljära arbetsmarknaden, eller ska förmågan prövas mot så kallat normalt förekommande arbeten, som oppositionen vill?
Det är svårt, tror jag, för vem som helst att förstå skillnaden mellan dessa begrepp. Jag har inte hört någon i oppositionen som har kunnat förklara den. Till exempel Försäkringskassan, som får betraktas som en expertmyndighet i denna fråga, menar att skillnaden har en mycket begränsad betydelse.
Däremot har Försäkringskassan i sin utredning kommit fram till att det behövs ett nytt och betydligt bättre begrepp för att beskriva hur man prövar arbetsförmåga. Enligt Försäkringskassan ska ett sådant nytt begrepp innehålla ett uttryck som handlar om medicinska förutsättningar för arbete. Men det ska inte innehålla ordet arbetsmarknad.
Båda dessa begrepp som vi har diskuterat och som oppositionen har tagit ett utskottsinitiativ om är ganska otydliga och svåra att definiera. Jag har inte hört någon säga vad skillnaden blir, och vilken typ av arbeten som man nu inte kommer att behöva söka eller kommer att behöva söka.
Naturligtvis tycker vi i Folkpartiet att det egentligen är ganska onödigt att införa ett nygammalt begrepp som inte på något avgörande sätt skiljer sig från dagens. Men som vi har hört är det en majoritet med de rödgröna och Sverigedemokraterna som vill ha denna ändring av formuleringen, och därför gör regeringen rätt när man nu går denna riksdagsmajoritet till mötes.
Samtidigt har regeringen påbörjat ett arbete med att förtydliga vad som egentligen menas med arbetsförmåga. Jag ser fram emot att riksdagen får ta ställning till ett nytt och bättre förslag redan nästa år. Herr talman! Vi i Folkpartiet är tydliga med att sjukförsäkringen måste prioriteras i politiken och i statens budget.
Det är viktigt att den hörnsten som socialförsäkringarna utgör i vårt välfärdssystem inger förtroende. Just beslutet om det vi diskuterar här i dag kommer inte att göra stor skillnad vare sig till det bättre eller till det sämre.
Däremot kan vi se fram emot att regeringen, vi allianspartier och förhoppningsvis även andra partier i riksdagen fortsätter arbetet med att utveckla hur just arbetsförmågan på ett rättvist och rättssäkert sätt ska bedömas. Med detta yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkandet.