Martin Ådahl (C):
Jag hoppas att vi kan hålla ett gott debattklimat framöver. Först vill jag säga det som alla vet: Eftersom ramarna i vårt förslag har fallit deltar vi inte i beslutet utan hänvisar till vårt särskilda yttrande. Vi vill egentligen inte ha det här sättet att göra en budget på i Sverige. Det ska en regering göra.
Låt mig apropå det viktiga utgiftsområde vi nu debatterar inleda med ett litet citat: "Det var den allra bästa av tider och det var den allra värsta. Det var visdomens tid, det var oförnuftets tid." Detta är den klassiska inledningen på Två städer av Charles Dickens. Men det skulle också kunna vara en inledning på en beskrivning av den svenska arbetsmarknaden i dag.
Å ena sidan är vi nu precis över krönet på den internationella högkonjunkturen. Exportindustrin går på högvarv, och det råder skriande brist på arbetskraft i många sektorer i svensk ekonomi. Tiotusentals personer saknas. Å andra sidan har vi den allra djupaste och svåraste klyvning vi kanske någonsin har haft på svensk arbetsmarknad.
Som nämndes här tidigare är tre fjärdedelar av alla arbetslösa i Sverige, 260 000 personer, utsatta människor. Många av dem är utlandsfödda, äldre som ska försöka komma tillbaka till jobbet eller personer som saknar gymnasieexamen. Så ser det ut i ett läge där arbetslösheten bottnar på en för att vara i toppen av en högkonjunktur ganska hög nivå: 6,2 procent.
Tidigare i dag meddelade Arbetsförmedlingen att man nu har gett upp och räknar dem som står längst bort från arbetsmarknaden som hopplösa. Dem ska de ideella eller något liknande ta hand om. Så kan vi inte ha det i Sverige. Vi måste ha en arbetsmarknad som är för alla. Vi får inte ge upp om människor bara för att de står långt bort från arbetsmarknaden.
Detta är också en regional, och ibland nästan en lokal, klyvning. Vi som är här kommer från olika delar av vårt land, och många av oss vet att det sida vid sida med en blomstrande arbetsmarknad och ett starkt företagsklimat finns områden där arbetsmarknaden ser nästan hopplös ut. Många personer som jag har mött ser mig i ögonen och säger: Jag ser ingenting av den här fantastiska arbetsmarknaden. Var är den någonstans? Var finns den för mig?
Det frågar de som har kämpat för att komma in i det svenska samhället som nyanlända och de som kämpar på sin ort för att komma tillbaka i jobb efter att ha blivit av med sitt arbete. Tittar vi närmare på statistiken ser vi att mycket av den lilla förbättring som skett tyvärr dessutom bygger på extratjänsterna som av någon outgrundlig anledning räknas som sysselsättning fast de är subventionerade av staten till 100 procent och lite därtill.
Nu är det här inte omöjligt, skulle jag säga. Andra länder har vänt på en sådan här utveckling. Tyskland var Europas sjuke man och hade över 10 procents arbetslöshet, vilket var bland de högsta siffrorna i Europa. Nu är arbetslösheten där en av de lägsta. Men för att kunna vända på detta krävs, återigen, strukturella reformer. Det krävs faktiskt, precis som vissa av våra motståndare säger, utbildning. Det vill Centerpartiet satsa på.
Vi vill satsa på yrkesvux och smartare yrkesutbildningar och lärlingsutbildningar - alla tänkbara vägar tillbaka in i jobb. Men vi måste samtidigt erkänna att det inte räcker. Vi kan inte sätta hundratusentals personer i skolbänken i många år i vuxen ålder och tro att det är lösningen på våra arbetsmarknadsproblem. Vi måste öppna andra vägar också. Här finns fyra lås som vi i politiken har skapat och som vi måste bända upp med hjälp av politiken.
Det första är den enorma bristen på startjobb eller lärlingsjobb - det finns många namn. Kärt barn har många namn. Det handlar om att man börjar på en lite lägre lön under några år än vad som tolereras i dag på svensk arbetsmarknad för att på så sätt få en väg in och får en högre inkomst än de låga bidrag man kom från som arbetslös. Det här är det som ibland kallas för enkla jobb, men de är verkligen inte enkla.
Hade vi varit som Tyskland skulle vi ha haft 100 000 sådana öppningar för människor - 100 000 fler jobb på en befolkning av Sveriges storlek. Hade vi varit som Danmark skulle vi ha haft över 150 000 sådana jobb. Där måste vi börja, och det går alldeles för långsamt. Det finns de som oroar sig för att det här ska dra ned andras löner i Sverige.
Men det fantastiska med det här är att de här jobben, enligt de undersökningar som har gjorts i Danmark, faktiskt höjer de befintliga lönerna på arbetsmarknaden för dem som har de lägsta lönerna. När det kommer in tiotusentals fler personer får du som redan är på arbetsmarknaden ett ökat ansvar, får ibland handleda och får en ny och förstärkt roll. Vi kan alltså faktiskt förstärka dem som redan är där.
Det andra låset är att vi har bland de högsta skatterna i världen på att anställa dem med de lägsta lönerna. En stor del av det är bara ren skatt och egentligen inga riktiga sociala avgifter. I ena handen har vi dessa enormt höga skattekilar på att anställa dem som har det tuffast, och med andra handen använder vi dessa skattepengar till dyra åtgärder som är ineffektiva. Det måste det bli stopp på.
Vi i Centerpartiet vill tvärtom ta bort arbetsgivaravgifterna för den som anställer dig som är helt ny på arbetsmarknaden under de två första åren. När du är som svagast och verkligen behöver komma in på arbetsmarknaden har småföretagen som störst anledning att anställa just dig. Särskilt viktigt, återigen, är det på de små orterna där många kämpar för att komma in på arbetsmarknaden. Sedan måste vi öka rörligheten på svensk arbetsmarknad, för det är så människor kommer in. Det här är det tredje låset. Nu har vi utformat arbetsrätten i Sverige på ett väldigt märkligt vis.
Vi säger till dig som är helt ny på arbetsmarknaden att du har den allra otryggaste formen av anställning. Till dig som är på arbetsmarknaden säger vi att du ska stanna så länge som möjligt. Ju längre du stannar, desto tryggare blir din anställning. Och vad händer? Människor känner ett enormt behov av att stanna jättelänge på arbetsplatsen, för där är det ju tryggt när man har sin fasta anställning. Och så plötsligt en dag skär företaget ned, och då står du där och är 55 år och facket förhandlar bort din plats i turordningen.
Då står du längst bak i kön och ska kämpa dig tillbaka in på arbetsmarknaden. Vi måste komma ifrån det där och komma till det som i Danmark kallas för flexicurity. Där har man ett helt annat sätt att trygga folks plats på arbetsmarknaden genom att man rustar dem för omställning med kompetensutbildning.
Folk har då, vilket danska LO tycker är fantastiskt, mycket större chans att komma tillbaka gång på gång i livet och hitta nya jobb och både kunna vara rörliga och stanna på jobbet och ha trygghet i det. Det fjärde låset på arbetsmarknaden är det enormt ineffektiva sättet vi använder de resurser som vi har för att hjälpa de allra svagaste arbetslösa.
Det är helt rätt att svenska staten ska hjälpa arbetslösa att komma in på arbetsmarknaden. Det tror vi på i det här landet. Men hur kan vi då använda dessa tiotals miljarder på ett så ineffektivt sätt? Hur kan vi göra det? En enkät visade att bara några få procent av dem som är inskrivna hos Arbetsförmedlingen får aktiv hjälp av Arbetsförmedlingens personal för att komma in i arbete. Det är inte Arbetsförmedlingens anställda det är fel på.
Det här är en byråkrati som slussar personer från åtgärd till åtgärd utan att få någon som helst effektivitet i jobbsökandet och som har visat sig omöjlig att reformera. Centerpartiet vill göra om Arbetsförmedlingen i grunden. Vi vill att man ska belöna resultat.
Ta in de fristående, ideella, idéburna eller privata aktörerna så att de kan få hitta nya, specialiserade och kreativa sätt att hjälpa folk in i arbete! Men se till att pengen bara delas ut efter resultat och att den är störst för dem som har det tuffast och mindre för dem som har det lättare. Vi ska inte belöna folk bara för att de placerar människor i pysselsättning och annat ofog. De ska inte få någon ersättning utan ska kastas ut ur systemet.
Så har Australien, Storbritannien och Nederländerna använt varenda skattekrona till att i synnerhet hjälpa dem som har det allra tuffast på arbetsmarknaden. Om vi bara kan bryta de här låsen - bristen på ingångsjobb, bristen på rörlighet, ineffektiviteten i förmedling och stöd och de höga skattekilarna på att anställa - kan vi också gå från bidragsjobb och åtgärder till riktiga jobb.
Då kan de bästa av tider verkligen vara de bästa av tider innan den farliga lågkonjunktur som väntar kommer och det blir mycket svårare att få in folk på arbetsmarknaden. Då kan de som står utanför arbetsmarknaden komma in. Då kan vi komma ifrån det som Arbetsförmedlingen sa om att vissa personer är så hopplösa enligt deras mening att de inte ens kan åta sig att hjälpa dem.
Då kan vi öppna upp svensk arbetsmarknad på riktigt.