KBLab/rixvox huggingface dataset:
Veronica Palm (S):
De är med stor oro som jag ser hur färre och färre svenskar har möjlighet att köpa sig ett eget hus. Färre och färre svenskar har möjlighet att förverkliga drömmen om att få bo i ett eget hus, ett litet hus, en villa, ett radhus.
Nu visar alarmerande siffror från SCB att småhusproduktionen i Sverige har gått ned med 57 procent bara på ett år - 57 procent! Samtidigt får vi besked om att varsel, uppsägningar och konkurser duggar tätt i den svenska trähusbranschen, det går inte ihop.
Villan och radhuset är en självklar del på den svenska bostadsmarknaden, men nu minskas möjligheterna för fler och fler att få köpa, bygga och bo i ett eget hus. Detta i sig är oroande. Jag vill ha en bostadsmarknad där var och en av oss kan förverkliga sina bostadsdrömmar.
Men det är oroande också därför att det i kombination med att hela bostadsmarknaden går kräftgång hindrar Sveriges möjligheter till tillväxt. Villan, radhuset och småhuset är en naturlig del både utifrån det egna boendeperspektivet och ur ett samhällsperspektiv.
Genom att vi har många ha olika typer av boenden ökar flyttkedjorna. När vi fart på flyttkedjorna kan vi också få en rörlig fungerande bostadsmarknad som i sig skapar en dynamisk arbetsmarknad och är förutsättningen för svensk tillväxt och fler jobb.
För jobbens skull, för tillväxtens skull och vars och ens egen skull, att få välja sitt boende, behövs en politik som ser till att öka andelen småhus i Sverige. I sitt svar säger ministern att han delar den här oron. Han delar min oro, och han delar Lars Erikssons oro över tillväxthotet i bostadsbristen.
Det må vara gott, och det är väl ett steg på vägen. Men ministern är inte bara den som ska dela oron, han är den som har möjligheter att i den här kammaren lägga fram konkreta förslag till förändringar för att få till stånd ett ökat bostadsbyggande, bättre möjligheter för jobb och tillväxt och fler möjligheter för fler att bli ägare av ett eget hus. Vi kanske reagerar lite olika, jag och ministern.
Jag ser att bolånetaket har fått önskat effekt. Där må vi vara överens. I den överhettade marknaden med risk för överskuldsättning var bolånetaket ett bra instrument för att hindra risken för en bostadsbubbla.
Men när vi ser att det också får effekt på småhusmarknaden, kan man välja att säga "oj" och dela oron, eller så kan man hitta andra vägar för att se till att det byggs fler bostäder.
I mitt huvud kommer det inte bara upp ett "oj" utan möjlighet till en ny egnahemssatsning, ett egnahemsbolag såsom man har i Göteborg, bosparavdrag för unga, möjligheten att se över exploateringsavtal för att underlätta byggandet av fler småhus, möjligheten att se över Boverkets byggregler som branschen själv säger till många delar är ett av hindren, hyrköpsmodeller i allmännyttan.
Det finns mängder av saker som man, om man vill, skulle kunna göra med politiken. Min fråga till ministern kvarstår: Vad avser ministern att göra för att fler ska kunna förverkliga drömmen om det egna huset?
Veronica Palm (S):
Jag vill passa på att tacka Lars Eriksson för att konsekvent hålla sig till frågor till ministern som det är meningen att ägna den här stunden åt. Jag kan dock inte hålla mig från att kommentera några av de inlägg som har gjorts av borgerliga ledamöter. Vi är överens om att bostadsbristen är ett problem. Men så bra då! Då kanske de som sitter på andra sidan vattnet, som har makten över lagstiftningen och över budgeten, skulle kunna göra något åt det.
Det är en möjlighet. Gunnar Andrén säger att infrastrukturen behöver byggas ut för att koppla ihop områden. Då väljer regeringen att utreda vidare. Man skulle i dag kunna bygga tunnelbana till nya Karolinska. I stället väljer Moderaterna och kompisarna i Stockholm att bygga spårväg till kungliga Djurgården. Det är ett val.
Margareta Cederfelt säger att man i Stockholms stadshus diskuterar ett ökat bostadsbyggande. Sanningen är att under perioden 2002-2006 med Annika Billström som finansborgarråd byggdes 20 000 nya bostäder. Under Sten Nordins tid har man sålt ut 20 000 bostäder till ombildningar. Det är en tydlig skillnad i politiken.
Det är ett val. Fredrik Schulte säger att ett av de största och mest förödande problemen var när modiga politiker valde att bygga bort fattigdom med en miljon bostäder under tio år. Jag vet att vi i dag får arbeta med effekterna av att det byggdes snabbt.
Man kan inte säga att ett av de största problemen i svensk bostadspolitik var när man en gång i tiden vågade bygga bostäder. Var landar vi då någonstans? Fredrik Schulte säger att det enda vi kan göra i dag är att låta fler människor bo i andras lägenheter. Det är lösningen.
Det är sorgligt. Det är fantasilöst att regeringen, de fyra borgerliga partierna, i hela denna diskussion, med en katastrofal bostadsbrist, med en kvarts miljon unga människor utan bostad, bostadsbyggande som sjunker från redan låga nivåer, där samtliga bedömare är överens om att vi borde komma upp i det dubbla, ägnar tiden åt att säga nej till socialdemokratiska förslag utan att lägga fram egna.
Det är inte bara fantasilöst utan också ansvarslöst. Är man i regeringsställning måste man ta ansvar för de problem man ser och föreslå förändringar. Vi har föreslagit ett batteri av förändringar på kort och lång sikt med ett ekonomiskt och strukturellt ansvar från staten. Det vore mer smakfullt om man valde att diskutera de förslagen eller kanske till och med att drista sig till att komma med ett och annat eget förslag från den borgerliga sidan.
Avslutningsvis vill jag påminna statsrådet om att min fråga handlade om småhus, om unga familjers möjligheter att flytta in i en ny villa. Jag önskar fortfarande ett svar på vad statsrådet avser att vidta för åtgärder för att fler unga familjer ska kunna förverkliga drömmen om ett eget hus.
Veronica Palm (S):
Jag väljer att avstå från att ironisera över moderatföreträdare som använder sänkning av bolagsskatten som det enda verktyg man lyfter fram för att lösa bostadsbristen. Det hade annars kunnat bli en ganska rolig debatt.
Det handlar om vad som skulle vara lämpligt att göra i ett läge som nu, med en katastrofal bostadsbrist på alla sätt, vilket vi vet leder till att vi i Sverige förlorar jobb, brister i möjligheter att få tillväxt och att svensk konkurrenskraft, som alltid har varit Sveriges styrka, hämmas. Sverige är ett litet land långt bort med ett språk som ingen människa begriper.
Vi behöver vara attraktiva och stärka vår konkurrenskraft. Då hade varit smakfullt om regeringen hade velat pröva lite olika vägar, vågat kasta bort de ideologiska skygglapparna och ta sig an problemet på riktigt. Det är sorgligt att vi inte har kommit längre i debatten, men det är ju några inlägg kvar i den vidare bostadspolitiska debatten.
Nedgången i nyproduktionen av små bostäder är 57 procent på ett år - 57 procent! Många unga familjer får krossade drömmar. Det handlar om drömmen om att få bygga det egna lilla huset. Det unga paret med ett barn och ett i magen som skulle vilja flytta från lägenheten till ett litet hus får inte möjlighet att göra det.
Då behöver man som ansvarig minister titta på lösningar. Jag letar och har inga ideologiska skygglappar. Jag tittar på egnahemssatsningar som man har prövat på några ställen, bosparande för unga, att se över exploateringsavtalen, Boverkets byggregler, hyrköpsmodellen. Men det är inte mig som ministern ska svara.
De unga par som i dag vill bygga sitt första hus, hur ska de kunna bli villaägare?
Veronica Palm (S):
Jag är orolig för utvecklingen i Sverige. Det var därför jag valde att skriva den här interpellationen och få till stånd den här debatten. Jag är orolig när jag möter företagare som inte kan rekrytera rätt arbetskraft. Det är företagare som säger: Vi skulle kunna expandera stort i den här regionen, men vi får inte tag i bostäder till våra potentiella anställda.
Jag blir orolig när jag möter studenter och unga ambitiösa människor som vill ta sig till de större lärosätena men som tvingas tacka nej till utbildningsplatser för att de helt enkelt inte får någonstans att bo. Bostadspolitiken är en viktig politik. Den är viktig för den enskilde. Bostaden är en social rättighet. Bostaden är viktig i livets olika skeden.
Den är viktig när man flyttar hemifrån, när man får barn, när man flyttar ihop, när barnen flyttar hemifrån eller när man separerar. Vid alla de livsavgörande val som vi gör i livet är bostaden viktig.
Men bostaden är också viktig utifrån ett samhällsperspektiv, utifrån att vi i Sverige förlorar jobb och tillväxt som en direkt effekt av bostadsbristen. Det sker inte bara i Stockholm - det blir lätt så att diskussionen bara handlar om Stockholms innerstad - utan i stora delar av landet.
I Storstockholm, i Malmö, i Göteborg, i Örebro, i Västerås, i Linköping och i stora delar av landet lider företag och näringsliv av att det är brist på bostäder, som gör att vi tappar jobb och tillväxt. Det är synd. Sverige skulle behöva bygga betydligt mycket mer, och vi i Sverige behöver alla jobb vi kan få för att Sverige ska bli en stark och konkurrenskraftig nation.
Där delar jag ambitionen som regeringen har. Jag tycker att regeringen har bra ambitioner. Vi behöver öka byggandet. Vi behöver få fler hyresrätter. Vi behöver få fler människor som kan cirkulera. Det handlar om en ökad rörlighet på bostadsmarknaden och om att fler unga kan flytta hemifrån. Hela det ambitionspaketet delar jag med regeringen. Problemet är att regeringen inte levererar.
Problemet är att det ser likadant ut. Det är en otrolig frustration att efter sju år av borgerligt regeringsinnehav stå här och ställa samma frågor. Det blir inte bättre; det händer ingenting. Det är snarare det motsatta: Det blir sämre. Det är fler företag som har svårt att rekrytera arbetskraft. Det är fler löntagare som tvingas tacka nej till jobb. Det är fler unga människor som tvingas tacka nej till utbildningar.
Och det är fler vuxna som gärna hade sett att barnen flyttade hemifrån som tvingas ha kvar sina 25-, 27-, 30- eller 32-åringar hemma. Vi behöver göra någonting. Jag har visat tydligt på att vi behöver en samling. Vi behöver samlas. Vi behöver ta ett samlat grepp om de politiska förslag som finns, men vi behöver också samlas i branschen.
Jag vill ställa den konkreta frågan till bostadsministern: Vad avser bostadsministern att göra? Då vill jag ha ett svar på just den frågan. Jag vill inte ha svaret att "kommunerna borde", "finanskrisen betydde" eller "den socialdemokratiska tidigare regeringen, för mer än sju år sedan, gjorde inte".
Jag vill ha svar på frågan: Vad avser statsrådet att göra för att öka produktionen av bostäder?
Veronica Palm (S):
Vi har länge föreslagit att det ska vara ökad enhetlighet i byggreglerna. Återigen: Som statsråd är det enkelt att säga att det är någon annans fel. Men statsrådet har underlåtit att höja kraven på nationell nivå, vilket gör att flera kommuner känner sig nödgade att ha mer ambitiösa energikrav. Jag vill ha enhetliga krav så att ingen kommun känner sig tvungen att ha ökade krav.
Det hade varit spännande att höra diskussionen på Regeringskansliet, för Centerpartiet var ju tidigare tydliga. Den diskussionen får ni dock ta någon annanstans, för det jag vill diskutera är förtroendet för ministern och hur vi ökar bostadsbyggandet i Sverige. Så några korta reflexioner till de övriga debattörerna. Oskar Öholm talar om beslutsförmåga. Ja, det är ett av problemen. Vi är här för att vi inte få tillräckligt många beslut.
Statsrådet säger: Vi lägger fram förslag till riksdagen. Nej, problemet är att det inte kommer några samlade förslag. Det kommer lite "duttelidutt", hisskrav och andrahandsuthyrning, men det duger inte. Margareta Cederfelt pratade om Stockholm. Antalet små hyresrätter i Stockholm har minskat med 22 procent under de två borgerliga mandatperioderna. Det är ett ganska tydligt exempel.
Ola är allmänt nöjd, och Nina oroar sig för socialdemokratisk politik. Jag vill gärna prata om vad regeringen borde leverera, men hur vi än vrider och vänder på det hamnar vi även i den här debatten på de socialdemokratiska förslagen. Det är ganska tydligt. Det är ett tecken på att det finns ett parti i den här kammaren - ett stort oppositionsparti - som lägger fram en räcka av konkreta, tydliga förslag.
Jag vill rekommendera er att läsa vår budgetmotion igen. Jag försökte spalta upp alla rubrikerna på det papper jag håller i, men jag fick inte plats. Jag avstår därför från att läsa upp dem. Avslutningsvis bärs förtroende av statsråd och av statsministern. Den 14 september får vi se vem som bär förtroendet vidare.
Veronica Palm (S):
Jag har inga ambitioner att i riksdagens talarstol föra en debatt som utgår från extrema konspirationsteorier baserade på lögner eller myter. Mitt syfte med att vara här i dag är att ställa en fråga till Tobias Billström om det permanenta uppehållstillståndet från ett annat perspektiv än det som Kent Ekeroth har. Jag tror nämligen att det är en extrem hållning som inte främjar diskussionen.
Jag vill ha en human, reglerad och rättssäker migrationspolitik. Jag ser en del brister i dag. Det permanenta uppehållstillståndet är en, eller snarare det tillfälliga uppehållstillståndet som används alltmer frekvent. Jag är glad över det ställningstagande som nu kommit beträffande syrier, för permanent uppehållstillstånd är viktigt.
Det är viktigt för den enskilde, den enskildes vilja att ta plats i Sverige, att vilja engagera sig i Sverige, att känna sig välkommen i Sverige, och det är också viktigt för Sverige, för att Sverige ska kunna säga att vi tillsammans kan bygga oss starkare med de nya medborgare som finns här.
Min ganska enkla fråga till Tobias Billström är: Har du för avsikt att tydligare signalera att fler permanenta uppehållstillstånd är att föredra, för det bygger Sverige starkare och ger Sverige mer av en rättssäker, human och samtidigt reglerad migrationspolitik.
Veronica Palm (S):
Två propositioner är aviserade med smärre marginella förändringar. Man får faktiskt försöka hålla sig till sanningen och verkligheten. Hade man haft anlag för att vara konspiratorisk hade man faktiskt kunnat tro att regeringen valde att förhala de förändringar i plan- och bygglagen som behövs just för att slippa ta ansvar för den låga produktionen och alltså kunna skylla den på plan- och bygglagen.
Nu har jag inte sådant anlag, för då hade jag inte velat att man skulle snabba på planprocesserna. Vi har sträckt ut en hand och fått en hel riksdag att ställa sig bakom ett förslag för att ge regeringen verktyg och möjligheter att sätta i gång arbetet. Det hade man kunnat göra.
Jag har under den här sista minuten inte möjlighet att göra någonting annat än att konstatera att bostadsministern tycker att han gör ett så bra jobb att han, som bostadsminister för en minoritetsregering, har råd att tacka nej till en utsträckt hand över blockgränserna för att få ett strukturerat arbete kring planprocessen.
Det är en planprocess som den här regeringen har ställt till - det ska man komma ihåg. Det var den här regeringen som för två år sedan införde den nya plan- och bygglagen. Och samma dag som den sattes i sjön började man leta efter förändringar i den. Man tackar nej till den utsträckta handen. Men det är också så att ministern tycker att han gör ett så bra jobb att han till och med aktivt vägrar att genomföra av riksdagen fattade beslut.
Det handlar om att negligera det folkvalda parlamentets beslut om ett genomförande. Vi vill att det byggs fler bostäder. Vi vill hjälpa regeringen, för vi tror att det är bra för Sverige med fler bostäder. Det som krävs är politisk kraft, politisk vilja, mod och ork att ta ansvar. Och det är alldeles uppenbart att Sverige behöver en ny regering för att klara det.
Veronica Palm (S):
Det är spännande med bostadspolitiska diskussioner där vi fokuserar på det viktiga. Det stora problemet i Sverige i dag är bristen på hyresrätter och bristen på ökad produktion av hyresrätter.
Lika glad som jag är över att vi har den tydliga diskussionen - tack, Lars Eriksson, för att du har väckt diskussionen - lika förvånad är jag över hur man efter sju års regeringsinnehav, varav de fyra första i majoritet, kan vara så nöjd med utvecklingen, man anser att det rullar på, man tittar vidare och tycker att det händer saker. Det är inte sant!
Sanningen är att utvecklingen går åt fel håll, och sanningen är att det är politiska beslut som gör att utvecklingen går åt fel håll. Vi har en regering som konsekvent vid varje ekonomiskt bostadspolitiskt beslut har missgynnat hyresrätten och gynnat eget ägt boende. Det leder till att obalansen blir än större i dag.
Därför är Lars Erikssons fråga så relevant. Är man nöjd? Ser man balansen? Ser man att den ger effekter på bostadsmarknaden? Alla de som finns utanför det här huset ser effekten. I Stockholms kommun, den kommun vi befinner oss i, har antalet, i reella tal, små hyresrätter minskat.
Det låter helt galet, eller hur? Antalet små hyresrätter i Stockholms kommun har minskat med 22 procent mellan 2006 och 2010. Det är klart att politiska beslut gör skillnad. Det finns både en borgerlig majoritet i Stockholms stadshus som säljer ut och vägrar bygga och en regering som konsekvent missgynnar hyresrätten.
Det spelar en roll. Under galgen har man tillsatt en utredning som så småningom ska bli klar. I direktiven till utredningen har man aktivt förbjudit den att titta på det som verkligen skulle göra skillnad på obalansen. Ja, det är obalans mellan upplåtelseformerna. Ja, hyresrätten är missgynnad. Ja, vi behöver en politik som gör skillnad.
Där är vi socialdemokrater glasklara, nämligen att det ska råda skatteneutralitet mellan upplåtelseformerna. Vi behöver gå steg för steg och titta igenom hela strukturen och inte heller förbjuda utredningsväsendet att lägga fram bra lagförslag som vi kan fatta beslut om. Där finns en tydlig skillnad mellan regeringen och det socialdemokratiska alternativet.
Veronica Palm (S):
Jag tänkte undvika att i riksdagens kammare ha lilla lektionen om orättvisor, men jag tror att jag har den ändå. Lilla lektionen om orättvisor: Att konsekvent missgynna betyder att man gynnar någon mer än någon annan. Jag kan ta ett annat exempel, om det då är lättare att förstå.
Om man vid varje budget sänker skatten för den som jobbar leder det till att vi har mindre resurser till skolan, äldreomsorgen och vården. Men det innebär också att man vid varje budget ökar skatteojämlikheten i förhållande till den som inte arbetar, den som har arbetat och den som får pension.
Vi har en regering som konsekvent har ökat ojämlikheten mellan löntagare och pensionärer. Då säger någon: "Vi har sänkt skatten också för pensionärer." Ja, men vad bra då. Men den har inte alls sänkts i samma nivå. I Sverige har vi en klyfta mellan löntagare pensionärer. För mig är pension att betrakta som uppskjuten lön. Det är precis likadant när man jämför eget ägt boende och hyresrätt.
Skillnaden innebär en konsekvent ojämlikhet. Jag tycker inte att det är rätt. Jag tycker att det är oansvarigt. Med en ansvarig politik försöker man utveckla hela samhället. Det finns i dag en ojämlikhet mellan pensionärer och löntagare när det gäller beskattning. Vi socialdemokrater är tydliga. Vi vill ha rättvisa skatter. Det finns en ojämlikhet ur skattehänseende när det gäller hyresrätt och eget ägt boende. Vi är tydliga.
Vi vill ha en skatteneutralitet och en balans mellan upplåtelseformer, men det är en lång väg dit. Det är klart att sju år av borgerligt styre med ökade klyftor gör att det kommer att ta tid för socialdemokratiskt ledd regering, förhoppningsvis med brett stöd i kammaren.
Veronica Palm (S):
Det är ändå lite roligt att se att Cecilia Widegren är så nöjd och glad. Det är få människor i landet som är så nöjda med hur den svenska sjukvården fungerar. Men det är kul att någon är nöjd. Tämligen ensam är hon dock. Jag tror att det kan vara lite svårt för den som lyssnar på debatten att förstå vad den handlar om.
Det är tydligt att Moderaterna och högern använder en ideologisk retorik som tillhör det gamla. Det är få som känner sig bekväma i den hårda högerretoriken. Det gör det också komplicerat. När vi talar mångfald vill jag att fler människor ska få möjlighet att få sina behov tillgodosedda.
Att få välja vilken vårdgivare de vill ha, på vilket sätt de vill ha vården, är något annat - för att förklara för den som lyssnar - än när Cecilia Widegren och högern talar om mångfald. Det är tydligt i Riksrevisionens betänkande. Det handlar om den fria dragningsrätten på skattemedel.
Det är ett komplicerat ord, men det betyder att det är viktigare att låta privata vårdkoncerner plocka skattepengar än att se till att vård ges efter behov och att jag som patient och vårdtagare har rätt till mångfald. Det är sorgligt att Moderaterna har kvar den synen, och det är tydligt att de gamla Moderaterna är tillbaka nu när de är i opposition. Jag har två frågor till Cecilia Widegren.
Varför är det så viktigt att värna de privata vårdkoncernernas rätt? Det är den första frågan. Den andra är: Varför är det så viktigt att hålla fast vid det här gamla new public management-sättet att sköta vården när vi vet, när vi har svart på vitt, att sjukvård lämpar sig väldigt illa för detta?
Veronica Palm (S):
Tack för att du nämnde att det var jag som begärde replik! Det är alltså jag som ställer frågor. Det är uppenbart att Cecilia Widegren inte svarade på frågan om varför det är så viktigt för Moderaterna att värna vårdföretagen.
Jag förstår att det är jobbigt att tala i talarstolen om de personunioner som finns, de pengar - vi vet inte hur mycket det är - från privata vårdkoncerner som får goda möjligheter att etablera sig i moderatstyrda landsting eller kommuner som strömmar in i den moderata partikassan. Den diskussionen får vi ta någon annan gång. Det hade varit trevligt att höra om det finns något mer publikt förslag till talepunkt om varför det är viktigt att värna de privata vårdföretagen, men det finns det uppenbart inte.
Jag är också riktigt skrämd av hur tunn fernissan Nya moderaterna var. Jag trodde - och jag tror att många väljare trodde - att ni hade genomgått en förändring, att ni faktiskt var mer humana, spännande och intresserade. Men så fort ni hamnade i opposition krackelerade det.
Nu gäller det som Cecilia Widegren ägnar hela sin tid åt: en tydligt ideologisk högerpolitik för att värna företagens rätt att etablera sig, inte patienternas rätt till vård. Jag vet inte vad Cecilia Widegren ägnar sina kvällar åt. Jag ägnade min kväll i går åt att läsa Riksrevisionens rapport, och den är tydlig: Nya vårdcentraler har i större utsträckning etablerats i områden där vårdbehovet är lägre.
Det har lett till ojämlikhet i vården. Det moderatstyrda sättet att fördela resurser värnar företagen och dem som är friska och rika. Det har lett till ojämlikhet i vården, och min fråga kvarstår: Varför är det så viktigt att hålla fast vid det gamla new public management-sättet att styra sjukvården, när vi ser att det inte fungerar?
Veronica Palm (S):
Jag slogs under inlägget av hur förvånande lika varandra Per Ramhorns och Cecilia Widegrens anföranden var. Jag skulle kunna fråga om ni hade grupparbetat om det, men det avstår jag ifrån. Jag vill i stället fråga om politiken och innehållet. Sverigedemokraterna har ett val att göra och har tydligt gjort det valet.
Jag berättade i mitt inledningsanförande om Åke, 90 år gammal, som under 16 månader har tvingats träffa 66 olika läkare, eftersom vårdvalssystemets pengsystem är uppbyggt så att det är lönsamt för vårdcentralerna med korta besök men inte att behandla hela patienten. Åke är inte ensam. Åke är en av många äldre människor i det här landet, en av dem som har varit med och byggt upp vårt folkhem.
Det är människor som vi politiker borde kunna ta ett ansvar för så att de har rätt att i slutet av sitt liv få en trygghet och möjlighet att möta läkare som behandlar hela Åke och inte bara skickar runt honom.
Då är frågan till Sverigedemokraterna: Varför är det så viktigt att värna de privata vårdkoncernernas rätt att välja i stället för att värna de äldres rätt att få den vård de förtjänar?