KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikael Jansson (-):
Jag yrkar bifall till reservation 2 under punkt 1 och bifall till utskottets förslag i betänkandet under punkt 2. Explosivämnen har många användningsområden. Ett av dessa är fyrverkerier. Många förväntar sig fyrverkerier på nyårsafton, vid valborg och vid andra festliga tillfällen. Fyrverkerier har en lång tradition. Länge var det frid och fröjd, men vi har fått uppleva en utveckling som lett till att fyrverkerier skjuts flera veckor både före och efter högtiderna. Detta stör många och är en anledning till förargelse.
Värst är det för många hundar, som har svårt att klara de höga oväntade ljuden. Många tvingas ge sina hundar lugnande preparat. Det är också skadligt för miljön med ständiga fyrverkerier. Även om de farligaste ämnena bytts ut kan de förhöjda halterna i luften mätas. Frågan är vad som ska göras åt denna dubbla situation, med fyrverkerier både som en kär tradition och som ett störande inslag när de missbrukas.
Går det att genom lagstiftning skapa en balans i detta problem? Jag prövade i Göteborgs kommunfullmäktige förslaget att fyrverkerier bara skulle vara tillåtna vid vissa helgaftnar och efter tillstånd. Min motion föll denna gång på resonemanget bland andra partier att de svenska helgaftnarna inte kunde sättas före andra nationers helgaftnar.
Fyrverkeri bedöms efter ordningslagen och är en kommunal fråga. Jag ifrågasätter delvis detta. Störningarna från okynnesbruk av fyrverkeri stör alla lika i alla kommuner. Genom en ändring i ordningslagen skulle bruket kunna regleras.
Vi har därför även här i riksdagen föreslagit att fyrverkerier endast ska vara tillåtna vid vissa svenska högtider, som nyårsafton och valborgsmässoafton, samt vid särskilda tillfällen som exempelvis invigningar av stora idrottsarrangemang eller officiella nationaldagsfiranden. Det placerar fyrverkeriet där det började, som en markör av särskilt festliga helgaftnar.
Mikael Jansson (-):
Det skulle jag säkert kunna. Ibland handlar det om en avvägning mellan vad som man påstår är på gång i regeringen och vad som ska beslutas i riksdagen, och då kan man kanske tycka att regeringen har frågan. I går besöktes jag här i riksdagen av tre partikamrater som jobbar med att sälja hjärtstartare. Jag var nästan sugen att rösta med er i frågan, men det var lite sent.
Frågan är hur man kommer fram till att få ut fler hjärtstartare bland allmänheten och på offentliga platser. De kostar visst 14 900 kronor styck, och det är ganska lite. Det stod och vägde, men jag tror kanske att regeringen behandlar frågan på ett bra sätt. Jag är faktiskt lite sugen på att rösta med er så här i efterhand.
Mikael Jansson (-):
Jag har diskuterat den här frågan med gruppledare. Och i går hade jag besök av en delegation från Civilförsvarsförbundet tillika partikamrater. De övertygade mig om att reservation 3 är en bra reservation. Vi är lite sent ute, men vi kommer efter kammardebatten att rösta på reservation 3.
Mikael Jansson (-):
Jag har en fråga till statsrådet om just biståndet. Det står i propositionen att 50 procent ska gå via den afghanska regeringens system. Där finns ju stora problem med korruption. Biståndsprojekt bokförs inte rätt, så väldigt stora belopp försvinner. Är det verkligen försvarbart att låta Karzairegimen hantera våra biståndspengar?
Mikael Jansson (-):
Vindkraft är i Sverige en mycket tvivelaktig form för storskalig elproduktion, som min kollega Josef Fransson har framfört. När fördelar med att investera i vindkraft saknas är det desto mer viktigt att se kritiskt på nackdelarna. För vårt luftförsvar kan vindkraften sätta en käpp i hjulet. Jag har själv sett på flygspaningsradar hur vindkraft felaktigt kan tas för en flygande farkost. Särskilt allvarligt är det med Gripenplanens dopplerradar.
Även dopplerradarn kan nämligen ta fel på ett vindkraftverk och tolka det som en fientlig helikopter. Ännu värre blir det om dopplerradarn för ett stridflygsplan i kolonn tolkar vindkraftverket som framförvarande plan i kolonnen. Försvarsmakten vill därför inte ha vindkraft närmare än fyra mil från sina tio militära flygplatser. Det låga antalet militära flygplatser vi har i dag beror på den kraftiga nedrustning som gjordes i seklets början när territorialförsvaret avskaffades.
Det välfungerande Bas 90-systemet med ett större antal skyddade militära flygplatser och alternativa kortbanor i det reguljära vägnätet avskaffades då. Riksdagen har återtagit målet att svenskt territorium ska kunna försvaras med viss totalförmåga. Detta sammantaget med den enorma ryska upprustningen gör att det är troligt att vi åter måste börja skydda och sprida våra militära flygplatser för att ge vårt luftförsvar trovärdighet.
Kan statsrådet se en utveckling där Försvarsmakten får peka ut fler områden i landet där vindkraft helt förbjuds i syfte att möjliggöra en uppbyggnad av flera militära flygplatser?
Mikael Jansson (-):
Vänsterpartiets och Sverigedemokraternas säkerhetspolitiska linjer skiljer sig mycket åt. I vissa fall kan de närma sig varandra, men i huvudsak skiljer de sig åt. Det syns mest på vår satsning på försvarsanslaget, som är högst bland partiernas, medan Vänsterpartiet har det lägsta. Detta visar på ambitionerna.
Att Sverige har en svag militär förmåga beror på att både socialdemokratiska regeringar och alliansregeringar har nedrustat det svenska försvaret. Vi befinner oss i ett besvärligt läge. I dag är dock frågan inte hur vi snabbast ska återfå den militära förmågan och nyttjas av Nato, utan frågan handlar om de två alternativ vi har: att vara Natomedlem eller att vara alliansfria.
Om man ser på de båda alternativen som en helhet bedömer vi att det är bättre att vara alliansfria och inte vara medlem i Nato.
ClasGöran Carlsson (S):
Jag delar uppfattningen att vi alla bör ta till oss av de erfarenheter som samhället erbjuder i olika sammanhang. Det var bland annat därför som jag talade om ett träningsläger sommaren 2004 som vi sedan nyttjade vid ett riktigt skarpt läge i januari 2005. Men då ter det sig en aning märkligt att Regeringskansliet självt valde att avstå från deltagande i den stora krisövning som MSB anordnade i början av februari som handlade om en simulerad kärnkraftsolycka.
Det vore spännande att höra hur min ärade kollega Stefan Caplan resonerar kring den upplysningen.
ClasGöran Carlsson (S):
Civilutskottets betänkande 13 Verkställbarhet av beslut om bygglov, rivningslov och marklov handlar i all sin knastertorrhet om möjligheten att få verkställa dessa beviljade lov fyra veckor efter att beslutet har kungjorts, även om det inte har vunnit laga kraft. Syftet med förslaget är att balansera möjligheten för start av åtgärder mot möjligheten att överklaga och begära inhibition innan åtgärden har verkställts.
Det är en i mina ögon fullt rimlig avvägning mellan behovet av att snabba på byggprocessen och den enskildes rättigheter i en rättsstat. Vi talar som sagt om ett fönster på fyra - jag säger fyra - veckor.
Remissinstanser såsom Naturvårdsverket och Riksantikvarieämbetet har framfört att en ordning med omedelbar verkställbarhet kan medföra oåterkalleliga skador på natur- och kulturvärden och att en överklagandeprocess i vissa fall kan bli meningslös.
En i andra sammanhang åberopad instans, nämligen Lagrådet, konstaterade för sin del att den föreslagna fyraveckorsfristen innebär en förstärkning av den enskildes rättigheter. Fru talman! Vi är alla - tror jag i alla fall - besjälade av att kapa ledtiderna i de många gånger alltför långa byggprocesserna. Inte minst samhällets handläggning är en väsentlig del av dessa långa processer.
Men den ambitionen kan inte ges företräde på bekostnad av vare sig den enskildes rättigheter eller omistliga natur- och kulturvärden. Om en överklagande i ett senare skede vinner en process kommer det i de flesta fall att innebära att den vinsten ställs mot ett fait accompli, det vill säga ett fullbordat faktum som inte går att backa från på ett rimligt och fullständigt sätt. Fru talman!
Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet och avslag på reservationen.
Maria Ferm (MP):
Jag lyssnade på inlägget från dig, Anton Abele, och jag vet att du är en person som har ett stort engagemang för att bekämpa våldet i samhället.
Jag noterade att du i ditt anförande tog upp till exempel det faktum att Alliansen har ökat antalet poliser till 20 000 och skärpt en del straff, även om det inte finns någon som helst kriminalpolitisk forskning där det hävdas att en skärpning av straffen minskar brottsligheten i samhället.
Å andra sidan tror jag att det krävs stora insatser i till exempel kriminalvården, och resurserna behöver stärkas. Det handlar nämligen inte bara om fler poliser. Det kanske inte är på det sättet som all brottslighet i samhället löses.
Man måste också se till att de personer som har begått brott kan tas om hand inom kriminalvården för att sedan kunna slussas ut till ett liv som inte handlar om kriminalitet så att de kan få en bättre framtid. Jag är lite intresserad av vilka konkreta förslag som Alliansen har på detta område.
Maria Ferm (MP):
Jag känner fortfarande att jag inte har fått svar på vilka konkreta åtgärder som man vill vidta för att se till att till exempel kriminalvården blir bättre. Som det ser ut nu har Alliansen förvisso satsat resurser på att utöka antalet poliser, men man har inte backat upp satsningarna med motsvarande resurser till kriminalvården, vilket självfallet behövs om fler brott klaras upp och fler kommer in i kriminalvården.
Jag skulle också vilja få svar på om Alliansen är beredd att ta till sig vårt förslag om en granskningskommission när det gäller våldtäktsärenden. Även om Anton Abele i sitt anförande är mycket tydlig med att det är allas vårt ansvar att ta avstånd från våld tycker jag att det kan vara rimligt att man också föreslår konkreta åtgärder för att gå vidare med detta.
Då tror jag att det är viktigt att man lyfter fram en granskningskommission för våldtäktsärenden eftersom det är så otroligt få våldtäkter som anmäls, så otroligt få som sedan leder till åtal och ännu färre som leder till en fällande dom. Jag upplevde inte att du berörde vare sig mäns våld mot kvinnor eller våldtäkter i samhället. Jag skulle gärna vilja veta vilka planer Alliansen har för att bekämpa detta stora problem med våld.
Maria Ferm (MP):
Självfallet tycker jag inte att regeringen kan göra allt - det vore mycket märkligt. Däremot kan man se att det under de senaste åren har blivit ökade klyftor i samhället och att regeringen under en tid av brinnande finanskris inte har försökt åtgärda arbetslösheten utan snarare har fokuserat på att sänka skatterna, mest för dem som redan har väldigt mycket.
Det är något som jag inte tror är särskilt bra för att få människor att få framtidstro och satsa på arbete och utbildning utan något som snarare skulle kunna öka otryggheten och kriminaliteten i samhället. Vad gäller förebyggande arbete är det självfallet lovvärt att de frågorna tas upp även från de borgerliga partiernas håll.
Jag hörde tidigare att Johan Linander sade att det knappast behövs en votering i frågan om snabbare rättsliga åtgärder, att det inte är något som skadar. Att det inte skulle behövas en votering får jag väl hoppas syftar på att man faktiskt är överens, och då kan man ju hoppas att ni sedan kommer att rösta för detta i riksdagen, så att vi får en helt enig riksdag bakom snabbare åtgärder.
Maria Ferm (MP):
Det stämmer verkligen att vi har olika bilder av vad som görs och inte görs. Roger Haddad talade tidigare om att vi även måste fråga oss vad kommunernas ansvar är och att allt ansvar inte kan vara regeringens. Men under de senaste åren då vi har haft en finanskris gav ni inte kommunerna tillräckligt med resurser. Det gjorde att man var tvungen att göra stora nedskärningar inom välfärden, vården och skolan. Jag tycker att det hade varit mycket bättre att se till att man inte hade behövt göra dessa nedskärningar.
Man kunde kanske se till att ungdomspsykiatrin kunde ha öppet även på sommaren för att människor inte ska falla utanför under dessa perioder. Man har faktiskt satsat på att arbeta för att anställa allt fler poliser men kanske inte för att öka effektiviteten inom polisen eller för att se till att fler brott kan klaras upp så att det blir mer effektivt.
Det har varit mycket kvantitet men inte lika mycket kvalitet från ert håll.
Maria Ferm (MP):
Jag noterar att Johan Linander bara pratar om och kritiserar nedläggningar av tidigare tingsrätter. Det är nedläggningar som är genomförda, men det är ingenting som säger att vi ska lägga ned fler. Någonstans måste det finnas en bortre gräns för hur många tingsrätter som kan läggas ned. Det här är en så pass tydlig gräns. Annars blir det för stora avstånd, och den lokala förankringen kommer att gå förlorad.
Det är symtomatiskt för hela debatten att det är många diskussioner om tidigare nedläggningar snarare än om dagens sakfråga. Det stämmer att det har skett många nedläggningar tidigare, och nu vill vi förhindra att ännu fler läggs ned.
Vad jag kan se finns ingen från Alliansen som över huvud taget uttrycker att man är emot att fler tingsrätter läggs ned. Det är lätt att säga att man är motståndare i lokala medier, men det är otroligt svårt att säga det i riksdagen.
Jag tycker att det är märkligt om man inte kan rösta för ett utskottsinitiativ där man skickar ett budskap om att riksdagen inte vill att fler tingsrätter ska läggas ned men samtidigt kan säga det i lokala medier.
Jag har funderat på om det är så att man inte vill göra det för att man är rädd att det skulle se lite hycklande ut om man sedan röstar för ett förslag om att lägga ned tingsrätterna när det väl kommer hit till riksdagen.
Maria Ferm (MP):
Jag förstår att du mycket hellre vill diskutera tidigare nedläggningar av tingsrätter än det faktum att det finns förslag om att fler ska läggas ned, Johan Linander. Jag har hört flera gånger i denna debatt att det inte finns något förslag. Det finns faktiskt ett förslag från Domstolsverket som är ute och remissbehandlas. Det finns heller ingenting som säger att vi från riksdagen inte skulle kunna uttala oss om att vi inte vill att fler tingsrätter ska läggas ned. Skulle det vara så att vi inte kunde göra det skulle vi inte heller ha denna debatt.
Vi skulle inte ha den möjligheten. Även om ni har diskuterat mycket formalia tycker jag att kritiken har varit väldigt svag. Den handlar om att vi kanske borde avvakta, vilket jag har hört från Moderaternas håll, eller att man ska behandla detta varsamt och eftersträva en stor enighet.
Det kan vi absolut tycka, men när man säger att man inte borde göra detta eftersom vi borde eftersträva en stor enighet innebär det att det finns en oenighet i sakfrågan. Annars skulle det väl inte vara något problem. Ett utskottsinitiativ kräver en stor enighet. Om det är så att vi är eniga i frågan borde ni inte heller vara emot utskottsinitiativet.
Å andra sidan har det kommit fram kritik om att detta kanske inte är en tillräckligt stor fråga. Det tycker jag också är ganska märkligt när ni har varit ute i lokala medier och just visat att det är en jätteviktig fråga och att det är viktigt att vi inte lägger ned tingsrätter. Sedan lyckas ni inte göra något så enkelt som att skicka ett budskap till regeringen i frågan. Ni har också jämfört detta med ministerstyre, till exempel. Vi är dock inte ministrar.
Vi är riksdagsledamöter. Vi har all möjlighet att ta detta initiativ, men ni väljer medvetet att inte göra det. Det tycker jag är beklagligt, och jag hoppas ändå att det går igenom i riksdagen.
Maria Ferm (MP):
Jag uppmanades att redogöra lite för vår reservation. Det var lite otydligt även från Johan Linanders sida så jag vill ha en förklaring. Jag tror att det vi är överens om i utskottet handlar om att beakta integritetsaspekter och hälsoaspekter.
Däremot ser vi inte att Sverige i det här läget bör säga ja till skanningstekniken i sig eller till att införa gemensamma EU-standarder, därför att det helt enkelt inte är tillfredsställande enligt vårt synsätt att man endast ger en uppmaning till EU att ta de här sakerna i beaktande, men det är inget krav från Sverige.
I alla fall enligt dig är ni negativa och skulle aldrig acceptera att det blir sådana bilder som man har sett i till exempel USA. Där kan man se hela konturerna. Samtidigt kan jag inte se någonstans i utlåtandet att det finns ett sådant krav och att det är ett krav för att Sverige sedan ska acceptera det.
Det står förvisso att man ska ta integritetsaspekter i beaktande på ett tillfredsställande sätt, men det är inte närmare specificerat, vilket jag tycker att det rimligtvis borde vara. Det handlar så klart alltid om en avvägning mellan integritetsaspekter, säkerhetsaspekter, effektivitet, proportionalitet och så vidare.
Men jag tycker att vi alltid bör ha en hållning från Sveriges sida som innebär att vi inte åsidosätter medborgerliga rättigheter till förmån för en terroristjakt som vi inte är säkra på kommer att leda någon vart. Jag blir också osäker när jag hör saker som att det är en ganska viktig utgångspunkt att tekniken inte avgör bilder och så vidare.
Jag tycker att det borde vara ett krav från Sveriges sida.
Maria Ferm (MP):
Men det står inte i utlåtandet att ni är positiva till teknikutveckling över huvud taget, utan det handlar just om skanningstekniken som ni i princip ställer er positiva till. Då tycker jag att man måste ställa sig frågan: Vad är det för sorts skanningsteknik? Går det att garantera att den inte kommer att använda sig av bilder som kan lagras, spridas och missbrukas och även garantera att den inte kommer att vara hälsofarlig?
Det som sägs i utlåtandet är att man hoppas att den i minsta möjliga mån ska kränka integriteten och att den inte ska vara hälsofarlig. Men man ställer inte upp några garantier, och det tycker jag borde vara en rimlig hållning.
Visst kan man vara positiv till teknikutveckling och till skanningsteknik så länge den inte är integritetskränkande och så länge kraven är uppfyllda vad gäller hälsa och integritet.
Maria Ferm (MP):
För mig kvittar det ifall det är en socialdemokrat eller en moderat som väckt motionen. Det relevanta är att det är integritetskränkande att ge polisen allt större befogenheter att begära ut personuppgifter för brott som endast skulle leda till böter.
Jag skulle vilja ställa en fråga som egentligen inte rör huruvida det är integritetskränkande utan huruvida det är kontraproduktivt att ge polisen den möjligheten. Det man kunnat se efter att Ipredlagen infördes är att det inte lett till att fler personer blivit dömda. I stället har det lett till att anonymiteten på Internet ökat.
Fler använder sig av anonymiseringstjänster, vilket gör det svårare att utreda alla möjliga brott eftersom det helt enkelt blir enklare att dölja sin identitet när sådana tjänster ökar. Jag undrar hur Anton Abele ser på dessa farhågor. Är det inte så att förslagen egentligen är kontraproduktiva, att de bara leder till ett mer anonymt Internet?
Maria Ferm (MP):
Jag inser att detta blir lite grann av en personlig debatt. Det är fruktansvärt när personer kränks på nätet. Att Anton Abele varit utsatt för det tycker jag är avskyvärt. Jag tror att alla som är politiskt aktiva har varit med om sådana saker, och det ska förstås bekämpas. Men jag tror att det kan vara kontraproduktivt när man gör så här.
Det kanske bara leder till att Internet blir mer anonymt och att till och med värre brott än kränkningar på Internet blir svårare att klara upp eftersom det är enklare för brottslingar att gömma sig på nätet. Förutom den invändningen anser jag att man när man diskuterar sådana här saker alltid måste göra en avvägning mellan den personliga integriteten och en effektiv brottsbekämpning.
Man måste alltid se hur ingripande sådana här åtgärder är i förhållande till brottets svårighetsgrad. Den avvägningen gör vi alltid när vi diskuterar hur stora befogenheter polisen ska ha, och så måste det så klart också vara vad gäller de här brotten.
Maria Ferm (MP):
Jag vill tacka ministern för svaret på min interpellation. Jag konstaterar att svaret innebär att det är tydligt att regeringen inte avser att vidta några åtgärder för att omförhandla eller riva upp direktivet. Det enda regeringen tänker göra är att avvakta och se om kommissionen själv föreslår några förändringar. Jag ställde alltså en interpellation till justitieministern mot bakgrund av att EU-kommissionens utvärdering av direktivet slutligen har presenterats.
Det visar på integritetsbrister och kommer att innebära att förändringar kommer att föreslås. Då Sverige, på initiativ från Miljöpartiet de gröna och Vänsterpartiet, inte kommer att införa direktivet under det kommande året utan låter förslaget ligga vilande anser jag att regeringen bör agera för att riva upp eller omförhandla direktivet i EU.
Detta är ett ypperligt tillfälle att göra upp med den bild av passivitet och likgiltighet som regeringen tidigare utstrålat när det gäller att motverka direktivets införande. Tyvärr tolkar jag justitieministerns svar som att regeringen snarare har som ambition att cementera bilden av att regeringen är likgiltig till frågor av övervakningskaraktär som inskränker medborgerliga rättigheter. Herr talman! Jag tycker att det är ett alldeles för passivt agerande av Sveriges regering.
När datalagringsdirektivet beslutades om i EU-parlamentet var alla partier utom Socialdemokraterna mot det. Nu säger ändå företrädare för regeringen som tidigare varit emot direktivets införande att de inte ens tänker försöker göra någonting för att omförhandla eller riva upp direktivet. Jag tycker att det är anmärkningsvärt att regeringen inte verkar ha samma problembild angående datalagringsdirektivet som Miljöpartiet de gröna.
Jag skulle därför vilja fråga ministern om det inte längre är så att Sverige tänker införa direktivet bara för att vi är tvungna att göra så av EU utan även så att regeringen har svängt över till att vara positiv till datalagring som sådan.
Maria Ferm (MP):
Under denna interpellationsdebatt har det blivit smärtsamt tydligt att regeringen inte självmant vill agera för att omförhandla eller riva upp direktivet på EU-nivå. Jag hoppas att liberaler som hör till något alliansparti under året trycker på regeringen för att ändra ståndpunkt. Jag kommer själv att arbeta för att regeringen ska agera.
Även om Sverige inte kan säga blankt nej till att införa direktivet har den svenska regeringen alla möjligheter att ta upp detta med EU-kommissionen och visa sin kritik mot att detta är allvarligt kränkande. Tidigare under denna debatt har det låtit på som att justitieminister Beatrice Ask har hållit fast vid sin tidigare inställning att direktivet kränker mänskliga rättigheter.
Men nu låter det som att justitieministern har svängt och anser att i och med att Lagrådet har sagt att direktivet är okej är det inte allvarligt kränkande.
Anledningen till att vi står här och debatterar och anledningen till att direktivet ännu inte har införts i Sverige är att konstitutionsutskottet ansett det vara en sådan allvarligt kränkande lagstiftning mot medborgerliga grundläggande rättigheter att det var möjligt att låta det vila ett år och skjuta upp införandet.
Det är en registrering, en lagring som är allvarligt kränkande och som saknar historiskt motstycke. Jag vill tacka ministern för att hon kom hit och tog debatten. Den utveckling mot ett alltmer omfattande övervakningssamhälle som datalagringsdirektivet är en del av skrämmer mig.
Jag vill inte se att våra medborgerliga rättigheter som är så viktiga för ett öppet och demokratiskt samhälle går förlorade genom att vi när vi försöker bekämpa dem som vill stänga våra öppna samhällen själva stänger våra öppna samhällen. Vi kan inte försvara våra fria samhällen genom att inskränka de friheter som de är byggda på.
Jag vill avslutningsvis fråga ministern: Vad är det egentligen som hindrar regeringen från att agera för att omförhandla eller riva upp direktivet i EU under detta år?