Maj Karlsson (V):
I Sverige har vi en helt fantastisk lagstiftning som garanterar att om olyckan är framme ska vi tillsammans se till att alla ska ha rätten att fortsätta att leva sina liv med självbestämmande och egenmakt oavsett funktionalitet. Det är ett ställningstagande som utgår ifrån den enda rimliga uppfattningen att alla människor är lika mycket värda och ska ha rätt att leva ett gott liv. Det var 1994 som Sverige införde den helt revolutionerande frihetsreformen kallad LSS.
Det var ett beslut som gjorde att vi gick ifrån att människor levde inlåsta på institutioner, helt fråntagna sina demokratiska rättigheter, till att garantera vårt aktiva medborgarskap. Men under de senaste tio åren har det skett ett skifte i den svenska moralen. Det är ett skifte till att pengar är viktigare än vår rätt att leva som andra, inte för att vi har någon brist på det förstnämnda utan för att synen på människans rätt och värde måste ha förändrats.
Det går inte att tolka det senaste decenniets utveckling med den personliga assistansen på något annat sätt. Från 2009 har tolkningar av rättspraxis av en rad domar, i kombination med en illasinnad debatt om fusk och kriminalitet från politiken, skapat möjlighet att med sällsam precision slå sönder den personliga assistansen. Det är ett agerande som har gjort att tusentals människor har förlorat sin rätt att leva ett liv som andra på sina egna villkor, allt utan att politiken kraftfullt har agerat.
Konsekvenserna har varit förödande. Det är verkligen brutala vittnesmål från dem som drabbats som har nått oss de senaste åren. Vi har bevittnat hur unga människor inte har fått ägna sitt liv åt allt vad ungdomen ger, utan i stället har fått driva en hård kamp mot myndigheter för att försvara sina rättigheter. Vi har sett hur föräldrar som är helt trasiga har tvingats blotta sina privatliv inför allmänheten för att visa vilket helvete som har drabbat dem.
Vi har bevittnat hur människor har blivit satta i husarrest och inte längre kan vare sig jobba eller träffa vänner för att deras behov inte längre har ansetts tillräckliga. En kvinna har till och med hittats död på en toalett, troligen till följd av förlorad assistans. Detta är verkligen en skam för Sverige. Fru talman! Startskottet till den kris som vi ser i dag är alltså den dom som innebar att endast de integritetsnära delarna ska räknas för att beviljas assistans.
Jonas Franksson från STIL uttryckte det så klockrent: I dagsläget är det i praktiken den tid assistentens hand rör din nakna hud eller när din nakna hud exponeras som räknas som ett grundläggande behov. Därpå har en rad domar ytterligare inskränkt vad som kan ses som grundläggande behov.
Men oavsett hur tydligt funktionshinderrörelsen och vi har visat var grunden till problemet ligger har två regeringar i rad vägrat att justera för just det, ända fram till nu. Vi borde få vara riktigt glada över förslaget om andning och sondmatning. Men tyvärr medför det också kraftig oro. I förslaget säger samarbetspartierna att andning och sondmatning ska bedömas i sin helhet. Just dessa två behov ska alltså inte bedömas utifrån om de är integritetskänsliga eller inte.
Här ska man förtydliga att praxis från 2009 inte ska gälla. Anledningen torde rimligtvis vara att regeringen inser att det är ett måste för att den nya lagstiftningen inte ska bli helt tandlös. Man inser alltså äntligen att det nästan inte går att få assistans om det är bara den tid som hand möter naken hud som räknas.
Döm om min förvåning när man i nästa steg, i det förslag som presenterades i förra veckan, vill skriva in just denna rättstillämpning i lagtext. Det ska alltså uttryckligen stå i lagen att det endast är de integritetsnära delarna som ska berättiga till assistans, förutom när det kommer till andning och sondmatning som ska bli undantagna. Det blir inte längre praxis; det blir lag. Fru talman! Konsekvenserna av detta är förödande.
Man skapar med dagens lagändring en särreglering mellan de olika grundläggande behoven, vilket är problematiskt i sig. Men framför allt slår man i nästa steg sönder möjligheten att få statlig assistans. Skulle tillämpningen skrivas in i lagtexten skulle det i praktiken innebära en kommunalisering, eftersom inte ens den med störst behov skulle kvala in. I detta läge är inte någon av oss längre garanterad att få leva sitt liv som andra oavsett funktionalitet.
Vad regeringen tillsammans med Centerpartiet och Liberalerna verkar vara beredda att göra är att med det förslag som vi har här i dag rädda ett hundratal personer för att i nästa steg dra undan mattan för tusentals. Det verkar inte riktigt klokt. Fru talman! Vi vill självklart att såväl andning som sondmatning ska berättiga till assistans, men att det ska ske på rätt sätt.
Så även om vi ställer oss bakom lagförslaget som vi behandlar här i dag vill vi att alla grundläggande behov i sin helhet ska räknas. Men för att på riktigt säkra assistansen kräver vi att regeringen tillsätter en ny utredning där lagen ses över utifrån alla domar som fallit sedan 2009 och sedan återställer lagen till dess grundintention. Det är ett krav som vi har drivit i tio år men som nu har blivit mer aktuellt än någonsin. Fru talman!
Det är extremt viktigt att vi alla förstår vad som står på spel när vi inte har en funktionsduglig LSS. Vi alla måste på allvar inse att detta en dag kan beröra var och en av oss och att detta handlar om din och min rätt att kunna leva ett fint liv med jobb, vänner och familj och med makt att göra våra egna val.
Vi alla måste inse att det en dag kan vara du eller jag som tvingas utföra de mest privata delarna av våra liv inför en myndighetsperson med ett tidtagarur i sin hand, där hela vår existens ligger i händerna på politikens uppfattning om vad ett liv är värt. Detta är verkligheten för tusentals personer i dag. Vi i Vänsterpartiet har den insikten fullt ut. Därför kräver vi en lagstiftning som Sverige kan vara stolt över igen.
Vi står bakom alla våra reservationer, men jag yrkar bifall till reservation 3.