Josefin Brink (V):
Jag får tacka arbetsmarknadsministern för svaret. Jag konstaterar emellertid att arbetsmarknadsministern inte riktigt tycks hänga med i vad som händer runt om i Europa, både inom fackföreningsrörelsen och i olika parlament. Arbetsmarknadsministern hävdar å det bestämdaste att det bara är åtgärder på nationell nivå, det vill säga anpassning av den svenska arbetsrätten och de svenska kollektivavtalen, som krävs för att hantera konsekvenserna av Lavaldomen.
Om den saken råder dock ingen som helst enighet om man lyfter blicken lite grann. Tvärtom hävdar allt fler att det är på just EU-nivå som konsekvenserna måste hanteras och att frågan måste lyftas upp i den process som rör Lissabonfördraget.
Exempelvis kräver Europafacket ett tillägg till Lissabonfördraget, en social klausul där rätten att vidta stridsåtgärder för att bekämpa social dumpning slås fast.
Nu kan man fråga sig vilket värde en sådan klausul skulle ha om EG-domstolen fick ett Lavalmål på sitt bord, men helt klart är Europafackets inställning den att det är på EU-nivå och i samband med hanteringen av Lissabonfördraget som Lavaldomens konsekvenser måste hanteras. På Irland hålls i maj en folkomröstning om Lissabonfördraget.
Där har LO gått ut och sagt att om man inte får garantier för rätten att vidta stridsåtgärder och bekämpa social dumpning kommer LO på Irland att kampanja för ett nej till Lissabonfördraget. I vårt grannland Danmark har parlamentet beslutat att man inte kommer att ta ställning till Lissabonfördraget förrän man ordentligt utrett konsekvenserna av Lavaldomen på den danska arbetsrätten och de danska kollektivavtalen.
Anledningen till det är förstås att man vill hålla dörren öppen för att det kan behöva göras förändringar eller tillägg till Lissabonfördraget för att garantera de danska kollektivavtalen.
Här i Sverige har de tre största avdelningarna i Byggnadsarbetareförbundet, de som närmast berörs av Lavaldomen får man väl säga, gått ut och krävt det som jag och Vänsterpartiet krävde i en debatt i kammaren i januari, nämligen att Sverige som villkor för att godkänna Lissabonfördraget ska kräva bindande garantier för rätten att vidta stridsåtgärder för att bekämpa social dumpning.
Den svenska regeringen har tydligen inte hängt med i diskussionen, vilket jag tycker är lite egendomligt. Den svenska regeringen var ju part i målet i EG-domstolen. Det var den svenska regeringen som förde talan för de svenska kollektivavtalen och rätten att vidta stridsåtgärder - och förlorade.
Nu sitter denna regering, som har det största ansvaret i frågan, inte endast för löntagare i Sverige utan i hela Europa, och mer eller mindre rullar tummarna och säger: Ta det lugnt. Det är ingen fara. Det är i stort sett ingenting som har hänt. Vi behöver inte göra något särskilt. Vi kan ta ganska god tid på oss och se över det här, så sitt ned i båten.
Statsminister Reinfeldt gick i veckan så långt att han i EU-nämnden sade att grundlagsrätten till stridsåtgärder inte påverkas alls av Lavaldomen. Det är en analys som, såvitt jag hört och läst, inte delas av någon enda människa. Därför måste man fråga sig: Är det regeringens åsikt i frågan?
Är det Reinfeldts enmansanalys som gäller, alltså att ingenting har hänt när det gäller rätten att vidta stridsåtgärder? Det är i så fall en analys som går på tvärs mot vad alla andra seriösa bedömare tycker. Är det förklaringen till regeringens passivitet och försök att städa undan frågan?