Adam Marttinen (SD):
Jag tänkte kort kommentera det Tomas Tobé var inne på när det gäller Morgan Johanssons och regeringens självbelåtna ton över att vi vid utgången av denna mandatperiod eventuellt kommer att ha lika många poliser som vi hade vid ingången, eller en handfull fler. Vi var tidigt ute med att relatera antalet poliser till antalet invånare i landet.
Vi tycker att det är en rimlig hållning, och det var därför vi föreslog att man skulle utbilda 7 000 fler poliser hösten 2015 och även ha en fortsatt utbildningstakt som relaterar till antalet människor i befolkningen. Vi tycker att det är absolut nödvändigt. Därför har vi föreslagit att det ska finnas 250 poliser per 100 000 invånare, så jag tycker inte att det är speciellt imponerande att Morgan Johansson tar vid där Anders Ygeman slutade när han fick lämna sin ministerpost.
Anders Ygeman var också falsk i sin framtoning gällande regeringens satsning på polisen när han framhöll att vi aldrig haft så många polisanställda som vi hade vid det tillfället; den debatten hölls för ett eller två år sedan. Det är inte samma sak som att vi hade fler polisutbildade poliser i landet. Det var dock ett sätt för regeringen att hantera att antalet utbildade poliser sjönk: Man försökte få det att framstå som att det ändå fanns fler poliser ute i landet, för att man hade fler polisanställda.
Men man hade alltså kompenserat med fler civilanställda. Det var föga imponerande. Som jag var inne på i mitt första anförande verkar samtliga partier i opposition vara ganska överens om ganska mycket. Det är mer pengar till Polismyndigheten än vad regeringen anslår, fler utbildade poliser, riktade lönesatsningar och så vidare. Det är också så fantastiskt att vi i opposition faktiskt utgör en riksdagsmajoritet. Det innebär att om vi har en gemensam uppfattning och ett gemensamt förslag som skiljer sig från regeringens kan förslaget bli verklighet.
Det finns dock allianspartier som inte är beredda att göra verklighet av allt fint prat, och det är framför allt Liberalerna och Centerpartiet. Dessa partier sätter inte polisens situation i främsta rummet. De bromsar i stället möjligheten att göra skillnad för svensk polis, av den enkla anledningen att de inte gillar valresultatet. Om Alliansen lägger fram en gemensam budget som är bättre för svensk polis än regeringens budget finns det en god chans att den får majoritetsstöd genom stöd från Sverigedemokraterna.
Vissa bedömare har dock sagt att ett budgetstöd från Sverigedemokraterna inte kommer att bestå utan några motkrav, och det är den situationen som gör att Liberalerna och Centerpartiet grusar alla möjligheter att göra förbättringar för svensk polis. Men vet ni vad? Det är så demokratin i Sverige är tänkt att fungera. Varje normal människa ute i samhället kan acceptera att allt i vardagen inte blir exakt som man har tänkt sig, men det vägrar Liberalerna och Centerpartiet att göra.
Om inte väljarna röstar exakt som de här partierna vill tänker de inte göra någonting för att sätta handling bakom sina ord. Det, fru talman, är omoget, oansvarigt och inte minst föraktfullt mot väljarna, som förväntar sig att de som väljs in Sveriges riksdag ska respektera ett demokratiskt utslag och ta ansvar för landet och sin egen politik. Frågan är som sagt inte vad som behöver göras för att vi ska komma till rätta med bemanningen inom polisen; de förslagen har vi redan presenterat och diskuterat.
Frågan för den här debatten och den kommande valrörelsen är om Centerpartiet och Liberalerna är mogna nog att på riktigt ta ansvar för poliskrisen i vårt land. Av allt att döma har de inte varit det under den här mandatperioden, och så länge Centerpartiet och Liberalerna håller decemberöverenskommelsens intentioner vid liv kan ärligt talat ingen ta deras kritik mot regeringen på allvar, fru talman.