KBLab/rixvox huggingface dataset:
Helena Bouveng (M):
Om jag förstår det hela rätt anser finansministern inte att ROT-avdraget har lett till några undanträngningseffekter. Men samtidigt som hon säger att regeringen nu lägger ett antal pengar på infrastruktur med mera säger hon att det inte är samma människor som anställs för att genomföra det. Det blir lite konstigt för mig, inte minst i den situation vi är i när många nya människor ska in på vår arbetsmarknad.
Lite längre fram i rapporten konstaterar man under rubriken Sju förlorade år att bnp beräknat per person utvecklades med strax under noll procent under åren 2008-2014. Men enligt Världsbankens databas för samma period låg Sveriges procentuella utveckling per sysselsatt långt över Danmarks, Österrikes, Tysklands, Storbritanniens med fleras.
Att då som LO kalla det sju förlorade år borde innebära att LO inte tycker om att det föds fler barn, att Sverige har fått nya medborgare och att vi lever längre. Jag tror inte att Magdalena Andersson tycker att detta är dåligt, och det gör inte jag heller.
Det är förvånande att man skjuter in sig på att fler arbetade timmar är begränsade av ett lands befolkningsstorlek när en stor del av vår befolkning befinner sig i utanförskap, det vill säga står utanför arbetsmarknaden. Om att produktivitetstillväxten är avgörande för ett lands ekonomiska tillväxt är vi helt överens.
Men ser man enbart till det skulle det innebära att det är bättre att producera noll i utanförskap än att producera något i innanförskap och att arbeten inom RUT-sektorn är ett problem för att det minskar bnp per capita även om det faktiskt förbättrar statens ekonomi. Stämmer inte detta bara om vi tror att vi lever i en statisk miljö? Finansministern sa att hon inte tror att vi lever i en statisk miljö.
Hon vill likt mig se att Sveriges ekonomi är både föränderlig och växande när alla jobb efterfrågas och nya branscher, exempelvis hushållsnära tjänster, utvecklas och förfinas och gör det möjligt för lågutbildade att gå vidare. Jag undrar hur finansministern ser på LO:s fokus på produktiviteten per arbetad timme. Är det därför finansministern vill halvera RUT-avdraget?
Är det viktigare för finansministern att ha en god produktivitetsutveckling än att erbjuda människor som flyr från krig ett arbete för att det till en början leder till lägre bnp per capita? Delar finansministern min åsikt att ett första jobb ger en möjlighet att senare gå vidare till ett nytt jobb?
Helena Bouveng (M):
Jag delar absolut finansministerns uppfattning att bnp per capita är otroligt viktigt på lång sikt. Men nu står vi inför en extraordinär situation där vi kanske behöver ta till extraordinära åtgärder som inte leder till en produktivitetsutveckling direkt men väl till att våra nya människor får sitt första jobb och sedan kan komma vidare och bidra till högre bnp per capita.
Rapporten tar upp vikten av att sänka skatten på arbete. Sverige har med 57 procent i marginalskatt världens högsta marginalskatt på arbete. Det är bara Aruba som slår oss. Det ska jämföras med ett EU-snitt på 37,8 procent, ett OECD-snitt på 41,4 procent och ett globalt snitt på 31,2 procent. Vi sticker ut ganska ordentligt.
I rapporten tar man upp höga marginalskatter på arbete, som kan ha negativa effekter på internationell arbetskraft med hög innovationskraft, så kallade superstar inventors. Detta fick jag bekräftat häromveckan när jag träffade företagare som vittnar om att dessa talanger väljer att inte komma till Sverige på grund av detta. Det kommer en del nybakade studenter, men de besöker Sverige under en kort tid. Det är ett trevligt och exotiskt land som kan vara bra att ha i sitt cv.
Men de stannar inte kvar en längre tid för att utveckla och hitta på nya innovationer, som definitivt leder till ökad produktivitet - där har vi samma uppfattning. Därför undrar jag: Delar finansministern LO:s uppfattning att höga marginalskatter leder till lägre produktivitet, inte bara för superstar inventors?
Ser Magdalena Andersson en fara med att den rödgröna regeringen gör precis tvärtom och höjer marginalskatterna ytterligare? Detta slår direkt mot viljan att arbeta mer, utbilda sig mer och ta mer ansvar, vilket vi vill se mer av. Får vi det ännu svårare att vara attraktiva för innovationstalanger utanför Sverige?
Helena Bouveng (M):
Regeringen valde i sin budgetproposition att sänka rätten till ROT-avdrag från 50 procent till 30 procent av arbetskostnaden vid om- och tillbyggnad. I samma budget görs förändringar av skatteuttaget som gör att åtta av tio hushåll i Sverige får sämre ekonomiska förutsättningar att spara pengar för genomförande av nödvändiga och efterlängtade reparationer och förbättringar i sina egna hem.
Totalt höjer man skatterna för vanligt folk i åldrarna 20-64 år med 36,1 miljarder kronor, vilket i snitt innebär 6 400 kronor per person och år. Hemma i mitt eget län, Jönköpings län, innebär det en skattehöjning med hela 5 345 kronor per person och år.
För en alldeles vanlig barnfamilj, där föräldrarna arbetar som polis, specialistsjuksköterskor eller barnmorskor, minskar hushållskassan med 50 760 kronor på fyra år. Det är mycket pengar för en alldeles vanlig barnfamilj som ska få hushållskassan att gå ihop i slutet av månaden. Herr talman!
I mitt Småland bor dessa alldeles vanliga familjer oftast i ett hus, ett hus som inte alla gånger är i topptrim, men där de har tanken på att göra ständiga förbättringar och reparationer efter hand. De har en långsiktig plan och avsätter pengar varje månad för att kunna uppfylla sina husdrömmar.
Ekonomistyrningsverket är mycket kritiskt till förslaget att så kraftigt försämra ROT-avdraget. Man säger i sitt remissvar: Ett förslag med så stor minskning av subventionen i ett steg slår undan förutsättningarna för många hushåll som har planerat och eventuellt kontrakterat hantverkare för renoveringar.
När Ekonomistyrningsverket skrev sitt remissvar var inte de nuvarande skattehöjningarna ens aviserade. Ingen kunde väl förutse detta. Socialdemokraterna lovade ju i valrörelsen att inga skattehöjningar skulle drabba vanliga löntagare. Nu blev det inte riktigt så. 1,2 miljoner löntagare får kraftigt höjda skatter.
En alldeles vanlig familj hemma i Jönköpings län får över 50 000 kronor mindre att röra sig med på fyra år, samtidigt som ROT-avdraget minskas från 50 procent till 30 procent. Jag undrar därför om Magdalena Andersson inte är orolig för att nödvändiga reparationer nu inte blir genomförda.
Den socialdemokratiskt ledda regeringen omkullkastar med ett penseldrag alldeles vanliga barnfamiljers planering för hur deras hem ska bli exempelvis mer klimatsmarta. Dessa alldeles vanliga familjer tvingas nu att välja svart arbetskraft för att deras hem ska vara fritt från fukt och drag, då dessa investeringar många gånger faktiskt inte kan vänta.
Är det inte rimligt att vallöften hålls så att alldeles vanliga barnfamiljer med normala inkomster kan planera sina nödvändiga renoveringar?
Helena Bouveng (M):
När det gäller RUT-avdraget har vi uppfattat att finansministern gärna vill genomföra signalpolitiska förändringar, även om det leder till att färre människor får sitt första jobb, får in en fot på arbetsmarknaden och är med och bidrar till den gemensamma välfärd som finansministern gärna talar om och som jag också gärna talar om.
Magdalena Andersson har även i dag sagt att anledningen till att man gör några förändringar är att det är viktigt för skattesystemets legitimitet och för att skattepolitiken ska uppfattas som rättvis. Magdalena Andersson säger också att man inte gör några stora förändringar av RUT-avdraget. Hon påstår fortsatt att en halvering av RUT-avdraget är en smärre förändring.
Vidare har finansministern uttryckt att RUT-avdraget inte ska kunna användas för att anlita kocklandslaget till en födelsedagsfest eller för att rengöra inomhuspooler. Herr talman! Därför blir det jättemärkligt för mig när Magdalena Andersson och den socialdemokratiskt ledda regeringen behåller summan för ROT-avdraget på 50 000 kronor även om arbetsavdraget stannar på 30 procent.
Det innebär i praktiken att så länge renoveringen är av större karaktär spelar det ingen roll; avdraget är fortsatt på 50 000 kronor. Det är renoveringar och förändringar som förmodligen är betydligt mer vanliga i lyxvillor i Djursholm än i det lilla ålderstigna radhuset hemma i Vetlanda - radhuset som bebos och ägs av helt vanliga barnfamiljer.
Magdalena Andersson har inte heller gjort några förändringar av vad ROT-avdraget får användas till. Det är fullt möjligt att bygga om köket med just exklusiva marmorbänkar eller att få arbete utfört för att anlägga en inomhuspool. Därför undrar jag vari rättvisan ligger att det är okej att bygga en inomhuspool med subventioner men inte att rengöra den.
Varför använder sig finansministern av signalpolitik när det gäller RUT och inte ROT? Varför är det okej med exklusiva marmorbänkar i Djursholmsvillan samtidigt som hon säger nej till helt vanliga dubbelarbetande barnfamiljers möjlighet att få hjälp med matkassen? Därav min interpellation, finansministern.
Helena Bouveng (M):
Det är väl mer fascinationen över hur finansministern gör förändringar i RUT-avdraget, som inbegriper inomhuspooler, som är för mig lite mer spännande. Finansministern nämner subventioner till byggsektorn. Vi kan väl konstatera att subventioner i byggsektorn inte har varit speciellt framgångsrikt tidigare.
Som vi har pratat om tidigare och som finansministern nu sa är det en extraordinär situation som också kräver extraordinära insatser. Vi har gjort en överenskommelse om hur vi tillsammans ska hantera den stora ström av människor som nu valt att komma till vårt land - en bra början - men som jag sa tidigare tror jag att det är långt ifrån nog. I dag har vi en akut situation där det mer handlar om tak över huvudet och mat för dagen.
Morgondagens utmaningar är säkert betydligt större, nämligen hur dessa människor ska komma in på den svenska arbetsmarknaden, och det snabbt.
Har man i denna situation råd att förfasa sig över att helt vanliga dubbelarbetande barnfamiljer får vardagspusslet att gå ihop, att det slitna radhuset renoveras i takt med behoven på bekostnad av att människor som flytt krig inte får sitt första jobb, att en stor del av våra nya medborgare stannar kvar i utanförskap under lång tid? Är det detta som finansministern kallar ett legitimt system?
Är det ett pris som finansministern är beredd att betala? Är det rättvist mot våra nya svenskar? Är det inte bättre att dessa får en möjlighet att bidra i innanförskap i stället för att belasta i utanförskap?
Helena Bouveng (M):
Den demografiska utmaningen för Sverige är klargjord sedan länge. I år fyller de yngsta 50-talisterna 65 år och uppnår den ålder som tidigare i det närmaste per automatik betydde pensionsavgång. Den är nu höjd till 67 års ålder, och Alliansen vill höja åldern för rätten att vara kvar i anställning ytterligare, till 69 år.
Jag tror att varken jag eller finansministern skulle bli ledsna om Claes Elfsberg på SVT fick en chans att vara kvar som nyhetsankare. Att varannan kvinna numera upplever sin 80-årsdag är i sig en glädjande utveckling. Vi ser också att många orkar och vill stanna kvar i yrkeslivet efter fyllda 65 år.
I dag är 100 000 fler seniorer yrkesverksamma jämfört med 2006. Särskilt stark har utvecklingen varit bland kvinnor. Statistik från Eurostat visar att Sverige har EU:s snabbast växande sysselsättningsgrad bland personer i åldersgruppen 65-74 år. 65 har blivit det nya 45. Det handlar om en ökning på över 6 procent.
Det är en mycket positiv utveckling som säkert både finansministern och jag ser som glädjande men också nödvändig eftersom vi blir allt äldre. När vi lever längre måste vi också arbeta längre. Dessutom visar forskningen att vi många gånger mår bättre om vi fortsätter att tillhöra en arbetsgemenskap. Herr talman! Den positiva utvecklingen kan till stor del förklaras av alliansregeringens skattelättnader för äldre.
Det förstärkta jobbskatteavdraget för dem som fyllt 65 år har gjort det mer lönsamt att stanna kvar på arbetsmarknaden. Samtidigt blev arbetsgivaravgifterna för att anställa personer över 65 år lägre genom att den särskilda löneskatten slopades.
Det blev alltså både billigare att anställa personer över 65 år och mer lönsamt för den äldre att jobba vidare. Nu vill finansministern återinföra den särskilda löneskatten för personer över 65, den så kallade silverskatten. Denna silverskatt hotar den positiva utvecklingen att allt fler vill fortsätta att jobba efter 65 års ålder.
Det är en skattehöjning som slår mot möjligheten att stanna kvar i jobb högre upp i åldrarna. Riskerar inte finansministern genom ett återinförande av silverskatten en försämrad ekonomi för statskassan, att den positiva utvecklingen att fler över 65 år blir kvar på arbetsmarknaden avstannar och i förlängningen leder till att de offentliga finanserna försvagas i stället för förstärks?
Helena Bouveng (M):
Det var intressant att höra att finansministern tycker att det är viktigt att ungdomar får sitt första jobb med tanke på att finansministern väljer att ta bort den halverade arbetsgivaravgiften för ungdomar. Det är också spännande att Socialdemokraterna nu, för första gången på väldigt lång tid, har sänkt skatten för pensionärer. Vi gjorde det ett antal gånger under vår tid.
Förra statsministern Fredrik Reinfeldt konstaterade att det krävs att vi jobbar lite mer och lite längre upp i åldrarna för att klara av våra välfärdsambitioner. Reaktionerna då lät inte vänta på sig. Bland andra Socialdemokraternas egen talesperson i pensionsfrågor och nuvarande gruppledare i riksdagen för Socialdemokraterna, Tomas Eneroth, gick snabbt ut i medierna och anklagade förra statministern Fredrik Reinfeldt för att vara provocerande och peka finger.
I dag är tongångarna något mer försiktiga. Nu är det den socialdemokratiska socialförsäkringsministern Annika Strandhäll som kommit fram till samma slutsats, tre år senare.
I en intervju i bland andra Svenska Dagbladet den 19 oktober tillfrågades socialförsäkringsministern om äldres deltagande på arbetsmarknaden och gav då beskedet: "Vi behöver därför fler arbetade timmar för att upprätthålla finansieringen av systemet." Hon hoppades få till stånd en höjning av pensionsåldern under mandatperioden. Detta gör mig lite konfunderad, herr talman.
Vi har pratat om signalpolitik tidigare i dag, och jag undrar vilka signaler den socialdemokratiskt ledda regeringen vill ge. Från ett statsråd får vi uttalanden om fler arbetade timmar under fler yrkesverksamma år, och från finansministern kommer besked om kraftiga skattehöjningar för den som vill arbeta längre.
Om jag förstått Twitterflödet rätt tillhör både Annika Strandhäll och Magdalena Andersson ett nära gäng på Rosenbad, så kommunikationen dem emellan borde vara god. Eller är frågan om fler människor över 65 år i arbete alltför liten för att tas upp i denna snäva krets?
Eller anser finansministern att kraftigt höjda löneskatter på människor som väljer att arbeta efter 65 inte har någon inverkan på om fler blir kvar eller inte?
Helena Bouveng (M):
Jag tror att finansministern och jag är överens om att det är viktigt att fler människor väljer att jobba kvar även efter 65 års ålder. Vi behöver fler arbetade timmar, inte färre, oavsett om man är 65 plus eller 25. Det är inte alltid de ekonomiska incitamenten som styr hur länge vi väljer att vara kvar på arbetsmarknaden, hur många timmar vi arbetar eller vilken utbildning vi väljer. Men att skatter styr beteenden kan vi väl ändå vara överens om.
Det vi vill se mindre av beskattar vi högre, och det vi vill se mer av beskattar vi lägre. Skatter har därmed en signaleffekt - det här vill vi, det här vill vi inte. Vill man dessutom bryta beteenden, uppfattningar och kulturer kan skatterna spela en stor roll. Skatterna är otroligt viktiga för allt det som finansministern vill uppnå. Den allmänt vedertagna uppfattningen att man ska gå i pension vid 65 års ålder är djupt rotad.
Dessutom väljer många att gå i pension betydligt tidigare än så. Därför genomförde alliansregeringen skattereformer som gjorde det mer lönsamt både för den som anställde och den som valde att stanna kvar. Att antalet sysselsatta äldre har ökat med 100 000 personer sedan 2006 torde väl ändå vara ett kvitto på att reformerna var otroligt lyckade.
Varför väljer finansministern att inte fortsätta på den framgångsrika linje som Alliansen slog in på? Varför återinförs den särskilda löneskatten för äldre när borttagandet var så framgångsrikt? Är det enbart med piska som finansministern vill få fler äldre att stanna kvar på arbetsmarknaden?
Varför inte säga ja till vårt förslag om förhöjt jobbskatteavdrag vid 64 och bättre möjligheter till omställning mitt i livet så att fler, av egen vilja, stannar kvar och arbetar lite längre och så att äldre känner sig efterfrågade och behövda även efter 65 år?
Helena Bouveng (M):
Det är inte varje dag en finansminister blir fascinerad av en enkel riksdagsledamot. Jag får därför ta det som en komplimang. I mitt hemlän, Jönköpings län, var det 464 människor anställda inom sektorn för hushållsnära tjänster under 2014. Den siffran lär vara betydligt högre för 2015, då vi kan se att det är fler och fler som använder sig av RUT-avdraget.
Fram till nu är det en hel del som också vill använda sig av fler tjänster än enbart hjälp med städning en gång var fjortonde dag. I hela landet handlar det faktiskt om 20 000 arbetstillfällen som har kommit till. Det handlar i mångt och mycket om helt nya jobb som tidigare i långa stycken var antingen svarta eller helt obetalda - dubbelarbetande kvinnor, för att tala klarspråk.
Konjunkturinstitutet har rapporterat att avdraget sedan länge är självfinansierande genom ökade skatteintäkter. Den gränsen passerades redan vid 10 000 nya arbetstillfällen, och nu är vi uppe i det dubbla. För en tid sedan uttalade sig finansministern själv på den så kallade Gasellgalan, som arrangerades av Dagens Industri, om att RUT-avdraget åtminstone var kostnadseffektivt.
I några medier kallades det en hyllning till RUT-avdraget. Jag vet inte om man kan kalla det en hyllning. Med det är i alla fall ett okej från finansministern och att hon tycker att denna alliansreform kanske inte var helt tokig. Den har faktiskt lett till att 20 000 människor har fått sitt första jobb till marknadsmässig lön.
Om jag förstod finansministern rätt är detta en bättre väg att öppna upp än en låglöneväg. När jag läste dessa rader från Gasellgalan tändes ett hopp hos mig, hos branschen och hos dem som står och knackar på för att få ett fotfäste på den svenska arbetsmarknaden.
Nu kanske Sveriges finansminister Magdalena Andersson, som företräder ett parti vars vallöfte var att ha Europas lägsta arbetslöshet 2020, faktiskt har tänkt om, så att vi i vår nästa överenskommelse kan komma överens inte bara om att detta ska inbegripa fler tjänster utan också om att återställa taket på RUT-avdraget till de tidigare 50 000 kronorna.
Det skulle vara en positiv återställare som enligt Svenskt Näringsliv skulle kunna innebära ytterligare 16 000 arbetstillfällen. Jag erkänner att 16 000 nya jobb inom RUT-sektorn inte löser alla utmaningar som vi har framför oss, men det är en viktig del av lösningen. Det är en viktig lösning då det är en helt ny sektor som faktiskt har vuxit fram i Sverige.
Om finansministern och jag nu är överens om att detta är kostnadseffektivt för att få in fler människor på arbetsmarknaden, varför hämmar och begränsar man då denna positiva utveckling med en halvering av beloppet för RUT-avdraget? Varför säger man nej till jobb som finns just här och nu? Även finansministern tillstår nu att det är väldigt många jobb för pengarna.
Helena Bouveng (M):
För två veckor sedan stod finansministern och jag i denna kammare och diskuterade produktiva skattereformer.
Jag delar finansministerns åsikt att produktivitetstillväxten är avgörande för ett lands ekonomiska tillväxt. Hur vi ser på vägen till en ökad produktivitetstillväxt i den situation Sverige i dag befinner sig i, med många nya människor som valt att komma till vårt land, kanske däremot skiljer sig åt.
En nyss publicerad rapport från Ekonomifakta, som baserar sig på data från SCB, visar att RUT-användningen blivit vanligare inom alla inkomstklasser men att tillväxten faktiskt är starkast bland medelinkomsttagare. När RUT infördes gjordes avdragen under de första åren i hög grad av dem som redan köpte tjänsterna, det vill säga de som har råd utan avdrag - precis det Sven-Erik Bucht nämnde tidigare i morse.
Det erkänner jag också, men i dag ser vi den största ökningen i inkomstspannet 23 886-27 343 kronor i månaden. Det är väl lite långt ifrån den där miljonklassen som nämndes i morse. Med det i åtanke kommer jag dock tillbaka till vår gemensamma önskan om att få en ökad produktivitetstillväxt i Sverige. I rapporten Jämställt arbete ?
kan vi se hur arbetstiden under Alliansens regeringstid ökade bland dem som redan arbetade. För kvinnor har ökningen inneburit hela 13 000 helårsarbeten, medan det för män endast blivit 5 000 helårsarbeten. Av detta drar i alla fall jag slutsatsen att betydligt fler kvinnor än tidigare har valt att jobba fler timmar.
De har tagit på sig ett större ansvar, klivit upp på karriärstegen, kompetensutvecklats och valt att starta egna företag. De är alltså med och bidrar till en ökad produktivitetstillväxt.
Att RUT-reformen har varit en starkt bidragande faktor till denna positiva utveckling är jag ganska övertygad om, och det visar inte minst Ekonomifaktas rapport: Unga kvinnor i början av karriären ser det nu som möjligt att faktiskt kombinera familjeliv med en karriär.
Delar finansministern min slutsats att det är viktigt för produktivitetstillväxten och en för Sverige positiv utveckling av bnp:n att fler kvinnor är med och bidrar till att så sker? Ser finansministern det som ett problem att en utvecklad RUT-sektor faktiskt är avgörande för om fler kvinnor väljer högkvalificerade och tidskrävande arbeten?
Helena Bouveng (M):
Det är trevligt att höra att vår finansminister delar min uppfattning att det är viktigt att kvinnor är med och bidrar till den ökade produktivitetstillväxten i högre grad. Till skillnad från finansministern är jag ganska övertygad om att RUT-avdraget har gjort det möjligt för betydligt fler kvinnor att vara med och bidra. Inte minst unga kvinnor i barnafödande ålder med två tre barn har klivit in i högre grad.
Finansministern hävdar ständigt att halveringen av RUT-avdraget inte kommer att påverka de allra flesta som i dag använder sig av detta avdrag. Ibland säger hon att det är 1 procent och ibland att det är 2 procent som kommer över en användning av 25 000 kronor person. Men nu har vi ju kommit överens om en utvidgning och om vilka tjänster som ska inbegripas, bland annat flyttjänster och enklare trädgårdsskötsel.
När vi nu ser att allt fler i olika inkomstklasser använder sig av den möjligheten är det väl ändå inte osannolikt att betydligt fler än de procent som finansministern nämner är beredda att också utöka sina köp av tjänster. Branschen hade kunnat utvecklas, vilket hade lett till betydligt fler än de 20 000 som redan fått ett jobb inom sektorn. Det hade närmat sig nästan det dubbla inför 2020.
Kan inte den utveckling som skett redan nu, att betydligt fler kvinnor jobbar betydligt fler timmar, tar sig an tuffare utmaningar och har fått mer högproduktiva jobb, i sig vara ett argument för att behålla ROT-avdraget på 50 000 kronor per person? På det sättet får vi fler kvinnor som är med och bidrar till en positiv produktivitetsutveckling, samtidigt som människor får sitt första jobb.
Jag skulle i alla fall fascineras av denna vinn-vinnsituation. Vore det inte spännande för en finansminister att fascineras av att fler får jobb samtidigt som kvinnor är med och bidrar till en positiv produktivitet i högre grad?