KBLab/rixvox huggingface dataset:
Désirée Pethrus (KD):
Jag tackar för svaret. Det är bra att Socialstyrelsen kommer att få uppdraget, för det är oerhört viktigt. Om det nu kommer sjukvårdspersonal från Syrien som har den typen av kompetens och vi vet, enligt uppgifter i medier, att man både i Kalmar och Västra Götaland har behov av sjukvårdspersonal ska vi naturligtvis så snabbt som möjligt se till att dessa personer kommer i arbete.
Någonting som Kristdemokraterna har påverkat i Alliansen är att vi ska komma in redan på asylboendet, alltså komma in så fort som möjligt både med sfi och med validering. Det är väl bra. Här finns ingen oenighet - vi har inte tid och inte råd att vara oeniga i en så här viktig fråga.
En annan fråga som arbetsmarknadsministern kommer in på i sitt svar handlar om nationell samordning, att försöka få någon typ av bättre samordning av valideringsarbetet. När bedömer statsrådet att en nationell samordning kan finnas på plats? Enligt olika studier visar det sig att detta är en viktig funktion.
Vi har ungefär 25 olika branschmodeller för ungefär 140 olika yrkesroller, såg jag på något ställe. Arbetsförmedlingen har då ett särskilt ansvar för introduktionstiden. Myndigheten för yrkeshögskolan gavs ett samordningsansvar under alliansregeringen, men det verkar inte vara tillräckligt. Förmodligen behövs det mer samordning.
Tittar man runt om i världen ser man att bland annat Frankrike har ett centraliserat och detaljstyrt valideringsarbete men att Kanada och Nederländerna har ett mer decentraliserat system. Här bör man kanske också titta på vilka erfarenheter som finns från andra länder. Jag vet inte om arbetsmarknadsministern redan har börjat inleda sådana studier av vad som görs på annat håll.
Mycket talar för att det behövs en mer centraliserad och en mer nationell samordning. Frågan är när vi kan få en sådan på plats. Jag tror också att validering har stor inverkan på individen och den etablering och den integration som ska ske när man kommer till Sverige.
Individen får en bekräftelse, och det stärker självkänslan och utökar möjligheterna att komma in i ytterligare läroprocesser, utveckling och utbildning. Det är också viktigt att valideringsarbetet görs med en hög grad av legitimitet hos arbetsgivarna och hos olika branschorganisationer. Här görs väldigt många jättebra insatser, som olika läromästare inom måleri.
Olika branscher gör saker för att få in människor i arbete, och de validerar. Här behöver det lokala arbetet kanske inte avstanna, men det behövs någon typ av nationell samling för att snabba på det. Nu står vi inför viktiga tider när väldigt många kommer till vårt land. Jag tror att just detta med integration och validering hänger intimt samman, så det är därför jag tycker att det är viktigt att lyfta upp det här.
Min partiledare Göran Hägglund har lyft upp olika frågor som handlar om att människor snabbt måste komma i arbete och att det är det bästa sättet att få en snabb integration. Jag känner en oro för att många jobb kan försvinna med den nya regeringen, men det är en annan fråga. Frågan nu var som sagt: Vad kan regeringen ytterligare göra för att få en nationell samordning på plats?
Désirée Pethrus (KD):
Tack för svaret, arbetsmarknadsministern! Jag tycker att arbetsmarknadsministern verkligen har ansträngt sig för att ge tydliga svar. Jag är i stort sett nöjd med det. Det finns många aktörer och många branscher för praktiska yrkeserfarenheter som ska valideras men också för utbildningar.
Jag vet som sagt att Myndigheten för yrkeshögskolan gavs någon typ av nationellt samordningsansvar för sin del. Det är väldigt många olika delar som ska hållas ihop, och det är väl det som är utmaningen. När man själv börjar gå in i det här med validering ser man att det är otroligt utspritt på olika aktörer.
Jag hoppas och tror att vi ska försöka jobba mot någon typ av samordning, både när det gäller bransch- och yrkeserfarenheter och på utbildningssidan. Frågan är om ministern bedömer att det kommer att tillföras några särskilda resurser till exempelvis anläggningsboenden för att kanske kunna göra den här valideringen.
Det är möjligt att det kommer att behövas resurser på det området. Bedömer arbetsmarknadsministern att det kommer att finnas behov av propositioner på området? Tror ministern att det i närtid kommer några ytterligare förslag på området?
Désirée Pethrus (KD):
Jag vill tacka utrikesministern för ett svar som låter positivt. Det låter hoppfullt. Jag har engagerat mig i det här fallet eftersom en kristdemokratisk läkare har jobbat tillsammans med Fikru Maru. Hans dotter jobbar också på ett sjukhus, i Hälsingland tror jag att det är.
Jag engagerade mig också i fallet med Johan Persson och Martin Schibbye, som även det var i Etiopien. Därför vet vi ungefär hur rättssystemet ser ut. Jag ska ge en liten bakgrund för de tittare som kanske inte har full koll på Fikru Marus ärende. Han är född och uppvuxen i Etiopien men är svensk medborgare.
Han tvingades fly och är svensk medborgare sedan 34 år. Han har alltså inte dubbelt medborgarskap utan bara svenskt medborgarskap. Han är hjärtspecialist. Och på 90-talet började han resa tillbaka till Etiopien och ville engagera sig för sitt folk. Det bor 80 miljoner människor i Etiopien, men det fanns ingen klinik för hjärt- och kärlsjukvård i detta stora land.
År 2006 startade Fikru Maru en klinik, i samarbete med Swedfund som är svenska statens riskkapitalbolag för investeringar och fonder i utvecklingsländer. Han har rest ned till Etiopien och gjort olika hjärtoperationer där nere och även tagit med läkare från Etiopien till Sverige för utbildning. Han försöker alltså göra en insats och på något sätt bidra till utveckling av sitt gamla hemland.
När han åkte ned med olika material till operationer, vilket var rutin, fastnade han i tullen. De sa att han skulle betala en hög summa som han inte tyckte var rimlig. De angav i alla fall en väldigt hög summa som han skulle betala. Men när han skulle betala fanns det ingen kortapparat på flygplatsen. Därför fängslades han.
När han väl hade häktats insåg de efter ett tag att det inte var rimligt, och han släpptes. Det var 2010. År 2013 hamnade han plötsligt i en räd. Då hade det blivit en strid inom regeringen, mellan regeringschefen och tullministern, och man ville komma åt ministern som anklagades för korruption. Man ville visa att man jobbade mot korruption.
Då fanns väl Fikru Marus ärende på en lista över sådana som man menade hade fått betala för att komma in i eller åka ut ur landet. Det är en väldigt olycklig historia. Och ingen, varken han själv eller hans familj, förstår varför han över huvud taget har hamnat i den här situationen, mer än att han är en bricka i ett spel nere i Etiopien.
På grund av inaktivitet - det var det faktiskt - från den svenska sidan, UD och ambassaden satt han häktad i fem månader. Man missade då tillfälle till den snabba lösningen. Det var problemet även med Martin och Johan. Då hörde några av hans goda vänner av sig till mig och undrade varför Sverige inte agerade tillräckligt snabbt.
Det är bra att statsminister Löfven har tagit upp frågan när han har varit nere. Det är jag glad för. Ambassadören har börjat engagera sig, vilket jag också är glad för. Jag kan bara hoppas att det blir en bra lösning på det här. Men frågan är: Har UD verkligen inte bättre koll på vilka typer det handlar om?
Det vore en sak om han var drog- eller knarkhandlare, men det här är en helt oskyldig människa som har anhållits. Vad gör UD?
Désirée Pethrus (KD):
Tack, utrikesministern, för ett, som det låter, starkt engagemang från UD. Det finns dock mycket i övrigt att önska. Här har vi alltså en svensk medborgare som har suttit häktad i nästan två år, och jag tror att den första riktiga rättegångsförhandlingen var under förra veckan. Det här är inte okej. Allt vad I viljen, kan man tänka - vad skulle man själv vilja vara med om? Tänk att sitta så lång tid!
Han har diabetes och behov av insulin, men det tog nästan ett år innan han fick riktig vård och rätt medicinering. Läget är jätteallvarligt. Jag har uppvaktat Etiopiens ambassadör och pratade då om rättsprocessen, som ju bryter mot FN-konventioner om att man ska ha en snabb process.
Även Etiopiens egen lag säger att man inte får vara häktad utan någon typ av dom i mer än två månader. Allt det här hade man redan tidigare kunnat hävda, men vad jag förstår har ambassaden tyvärr inte varit särskilt aktiv under den period som han suttit där nere.
Vi har ju haft en diskussion om tyst diplomati, och det är svårt för familj och anhöriga att veta när de ska börja agera. Vi som parlamentariker ska företräda det svenska folket. Alla svenskar måste känna att vi kämpar för dem.
Om någon fängslas på oklara grunder och det inte verkar finnas en relevant anledning till att man sitter häktad och i fängelse måste man veta att svenska myndigheter gör allt för att få personen fri. Hälsofrågan verkar nu ha tagits om hand, och frågan om hans situation kommer förhoppningsvis på bordet. Men jag blir lite osäker.
Utrikesministern sa först att han skulle få besked den 20 mars, och sedan sa hon den 7 april. Jag vill bara få klargjort vilket datum som gäller. Jag skulle vilja ställa en ytterligare fråga. Vi ger ju bistånd till Etiopien och har ett samarbete. År 2013 besökte jag Etiopien med FN-förbundet.
Vi ger bistånd via FN, där vi jobbar med flickor och för att minska det hedersrelaterade våldet, könsstympning och så vidare. Men vi ger också ett direkt bistånd till Etiopien för att bygga upp deras institutioner på olika sätt.
Jag har försvarat biståndet till Etiopien, men nu kan jag känna att om våra egna medborgare inte behandlas på ett rättssäkert sätt kan man börja ifrågasätta biståndet. Det är en sak som jag skulle vilja att utrikesministern kommenterar. Det andra handlar om våra relationer och att vi använder statliga pengar för investeringar i Etiopien.
Swedfund investerar ungefär en tredjedel av insatsen på det här sjukhuset, och det är som sagt statliga pengar. Hur ser utrikesministern på frågan om biståndet till Etiopien och de statliga investeringarna via Swedfund? Är det rimligt att vi fortsätter så här?
Jag antar att det här är en viktig fråga; jag uppfattade den etiopiska ambassadören som att man naturligtvis vill ha investeringar. Det är alltså möjligt att ta upp den diskussionen med Etiopiens ambassad här i Stockholm.
Désirée Pethrus (KD):
Vi får väl se hur det följs upp nu då med bistånd och annat, men jag tycker att UD ändå bör ta en diskussion med Etiopiens ambassad om hur biståndet ska se ut. Om vi inte kan förvänta oss att våra medborgare får en rättssäker domstolsprocess med skyndsam hantering tycker jag att vi måste kunna ta upp det med Etiopiens ambassad.
Man ska inte behöva sitta häktad i två år utan att hamna i någon typ av rättsprocess. Fikru Marus hälsa är viktig, så UD bör fortsätta att följa detta så att han får en bra vård. Något annat man kan tänka på är att människor nu dör på grund av att de måste byta batterier i sin pacemaker som de fått och han är inte där och kan hjälpa dem. Det hörde jag att hans dotter sa. Det är klart att det också är väldigt olyckligt.
Avslutningsvis vill jag tacka utrikesministern för engagemanget här i dag, och jag vill också tacka statsminister Löfven för att han tog upp ärendet i Etiopien. Familjen, jag och flera andra som är engagerade i frågan kommer förstås att fortsätta följa den. Vi hoppas på en bra slutlig lösning inom en snar framtid.
Désirée Pethrus (KD):
Hillevi Larsson säger att det är små förändringar, och det säger också finansministern. Min poäng i mitt första inlägg var just att även i Danmark ansåg man att man gjorde väldigt små förändringar och att det här inte skulle få stora konsekvenser. Problemet var bara att ju mer man började röra i detta och ju fler områden man förändrade, desto större effekter fick det. Till sist var man tillbaka på 1994 års nivå. Därför tycker jag att detta är allvarligt.
Regeringen tänker sig att i en trestegsraket och göra en förändring. Först tar man bort läx-RUT, sedan ska man halvera avdraget för personer under 65 år, och sedan tänker man sig ytterligare möjligheter att göra försämringar i RUT-systemet. Jag ställer mig tveksam till detta.
Förändringarna i sig gör att hela branschen fryser nyanställningar och investeringar, och allting går i fel riktning. Jag reagerar också starkt på att Socialdemokraterna har allt fokus på kunden, alltså den som ska köpa tjänsterna. Varför har man inte i stället fokus på dem som har jobben och som faktiskt blir anställda?
Alternativet är att de rika, som man säger att man är emot, sätter in sina pengar på konton eller kanske köper svarta tjänster. Var får vi då riktiga och bra jobb för många människor? Finansministern säger ju själv att detta handlar om människor som har stått långt ifrån arbetsmarknaden som nu får ett arbetstillfälle.
Varför ska vi slå på dem som har det svårast att komma in på arbetsmarknaden? Det är också intressant att Almegarapporten visar att den här branschen nu ökar ute i landet. Det är inte i Djursholm som jobben kommer, utan den största ökningen har man det senaste året sett i Kronoberg, Norrbotten och Skåne.
Intressant är att Gällivare har ökat mest bland alla kommuner, från 63 kunder till 452 kunder. Det är en ökning med 617 procent i Gällivare. Då kan man inte gärna säga att det bara är rika som utnyttjar dessa tjänster - det är möjligt att det är rika i Gällivare också, men den person som utnyttjar RUT-avdrag är inte den person som Socialdemokraterna målar upp.
Bara under 2014 ökade alltså antalet sysselsatta i den här branschen med 3 000 personer. Av dessa var två av fyra arbetslösa. Hälften var alltså arbetslösa eller uppsagda vid anställningstillfället. Detta tycker jag är jätteviktig information. Om vi börjar röra i RUT kommer vi att beröra dessa människors arbetstillfällen.
Det svenska Konjunkturinstitutet, liksom danska och finska myndigheter, har räknat på vad detta ger samhällsekonomiskt. Alla är överens om att det är samhällsekonomiskt positiva effekter.
Plusen ligger på ökade momsintäkter, ökade skatteintäkter från sysselsatta, lägre kostnader för arbetslösa och att de som köper tjänsten också kan öka sin förvärvsfrekvens i stället för att gå ned i arbetstid och kanske ta hand om hemmet. Varför, finansministern, vill ni slå mot alla dessa arbetstillfällen - mot dem som står långt från arbetsmarknaden och som i dag har fått en möjlighet till arbete?
Jag vädjar: Rör inte i RUT, för det kan slå hårdare än finansministern någonsin tror!
Désirée Pethrus (KD):
Den här debatten är bra. Den visar tydligt att Socialdemokraterna har svårt att förstå vanlig sund ekonomi. En omsättning i dag i branschen på 6 miljarder ger ett visst antal arbetstillfällen. Om omsättningen minskar till 3 miljarder blir det färre arbetstillfällen.
Det vi nu riskerar är att företagen inte vågar investera eller nyanställa, det vill säga jobben drabbas. Anledningen till att jag skickade in interpellationen är inte att jag i grunden har någon anledning att försöka värna företagarna utan för att belysa frågan om integrationen. Jag ser flyktingströmmarna till Sverige. Hur ska vi ordna arbetstillfällen till alla?
Alliansen skapade en helt ny bransch och arbetsmarknad som inte fanns före 2007. Då fanns stora städbolag som var knutna till företag. Vi har skapat en helt ny bransch. Dessa människor har nu haft dessa möjligheter. 47 procent i branschen är utlandsfödda. Man kan tycka att det är dåligt.
Jag kan tycka att det är bra. Det är en bransch att komma in i när du inte har så goda språkkunskaper. Det ger en brygga in i arbetslivet, att få ett arbetsintyg, en egen inkomst och arbetsgemenskap. Det är oerhört viktigt när vi nu ser dessa flyktingströmmar komma till Sverige. Jag skulle vilja ha ett svar från finansministern.
Hennes svar var kort, och det hade inte fokus på dem som är arbetstagare utan på vilka som köper och vilka som betalar tjänsterna. Vi ska alla vara med och betala, men nu måste vi se till att det finns krafter att ta emot alla nyanlända i Sverige. Den här branschen ger en sådan ingång. Ge ett svar när det gäller arbetstillfällen!
Désirée Pethrus (KD):
Jag tackar ministern för svaret, även om jag naturligtvis inte är helt nöjd med allt som ministern sa. Man kan undra varför man i en sådan här debatt i riksdagen ska ta upp en sjukdom. Jag förstår att sjukvårdsministern inte här kan debattera alla sjukdomar och vad läkekonsten ska göra för att hjälpa alla de här personerna.
Men när det gäller vissa sjukdomar som är så vanligt förekommande som endometrios finns det stora brister. Jag tycker själv att det är nästan skrämmande att jag först efter att jag fyllt 50 år fått kunskap om en sjukdom som drabbar var tionde kvinna.
Jag har själv börjat sätta mig in i och förstå vilken stor problematik sjukdomen innebär för många och att mycket av ofrivillig barnlöshet, som drabbar många, också har en bärighet på denna sjukdom. Eftersom det är så pass många som var tionde kvinna som drabbas är det, som jag ser det, en folksjukdom.
Endometrios ger 20 procent av de drabbade kvinnorna oerhört svåra symtom. Svåra smärtor och många svåra medicinska komplikationer påverkar både den fysiska och psykiska hälsan allvarligt.
Sjukskrivning, vård och medicinering måste då fungera, men vården av och informationen till de drabbade är under all kritik. Många får varken diagnos eller behandling. Ofta får man fel diagnos. Den samhällsekonomiska kostnaden blir därför hög, något som också berör oss politiker.
Ministern säger att kvinnors hälsa är en angelägen fråga för regeringen. Det är jättebra, och det är bra att det tillförs resurser till det. Men samtidigt tycker jag att svaret visar att man inte har tagit de här kvinnorna som försöker driva frågan via namninsamlingar och sina föreningar på allvar. Okej, om endometrios inte kan klassas som en folksjukdom måste den ändå börja benämnas som en folksjukdom.
Vårdguiden.se skriver att patienten ofta får fel diagnos och fel behandling och att man kan få en ökad kronisk smärta om man inte får behandling i tid. Ofta är det kostnader för den enskilde för p-piller, östrogen, hormonbehandling, operationer, smärtlindrande mediciner, samtalsstöd och IVF-behandlingar.
IVF-behandlingar är det begränsad tillgång till; det får man inte hur ofta som helst. Det blir alltså en kostnad för de här personerna. Vad skulle man då kunna göra? Ministern tycker inte att det vare sig behövs nationella riktlinjer eller att sjukdomen ska klassas som en folksjukdom.
Han säger att alla som behöver bli sjukskrivna får bli det och att alla som vill ha IVF-behandling skulle få det - det är alltså inget problem. Men finns det inte något initiativ som ministern här skulle kunna ange att han vill ta när både läkare och patienter säger att det är hög tid att göra något?
I en SVT-intervju säger ministerns pressekreterare att frågan utreds på Socialdepartementet. Handlar det då om uppdraget till Socialstyrelsen som ministern talar om här? Ska jag tolka det som att det bland annat är frågan om endometrios som man ska komma tillbaka med ett svar på?
Désirée Pethrus (KD):
Jag tackar Gabriel Wikström för ett svar som var lite mer betryggande än interpellationssvaret. Jag hoppas att få se lite mer eftersom vi ska sträva efter en jämlik vård och att alla ska behandlas på samma sätt i hela landet. Några landsting är duktiga i denna fråga medan andra är mycket sämre.
Många läkare har vädjat. De skäms när de är på internationella konferenser. En läkare säger att det är usel vård och att det är ett svek utan like. I medierna har flera läkare som jobbar med dessa frågor sagt att vi måste få till en förändring.
När Sveriges Kommuner och Landsting fick en fråga från medierna svarade de att ingen på SKL ansåg sig ha tillräckligt med kunskap för att kunna uttala sig om endometrios. Diabetes känner de flesta till. De flesta känner till reumatism, men färre personer drabbas av det än av endometrios.
Därför behövs det mycket mer kunskapsinhämtning. Socialstyrelsen kan inte alltid göra något, och de säger att landstingen har ansvaret. Samtidigt har Socialstyrelsen en viktig funktion som signalgivare för jämlik vård över hela landet. Jag tog upp sjukskrivning i min interpellation.
Många möts av läkare som inte förstår endometrios och har därför svårt att bli sjukskrivna. En kvinna kan sjukskriva sig själv några dagar, men är hon så allvarligt drabbad att hon inte kan gå till arbetet under en längre tid är ska hon inte mötas av oförståelse. Det är viktigt att vi tar denna kritik på allvar.
När jag har börjat ställa frågor till kvinnor som är ofrivilligt barnlösa visar det sig att många har drabbats av endometrios. I höstas skrev jag en motion om att kvinnor som har drabbats av cancer kan frysa in könsceller för att ha en möjlighet att bli gravida senare.
Hur ser statsrådet på denna möjlighet för kvinnor med endometrios? Många genomgår olika operationer, och efter det kan de inte bli gravida. De har inte heller fått tillräcklig kunskap om detta i samband med operationerna.
I svaret sägs allmänt att det finns IVF-möjligheter, men kan statsrådet tänka sig att samhället är med och bekostar infrysning av könsceller som senare kan användas i IVF-behandling?
Désirée Pethrus (KD):
Jag tackar statsråden för inläggen och för det engagemang som jag upplever att statsrådet har. Jag hoppas att denna debatt bidrar till att vi ser över hur fler kan få rätt vård och behandling i tid så att vi kan förebygga sjukskrivningar och annat som kostar samhället mycket pengar.
Vid sidan av det enskilda lidandet har vi en kostnad för samhället. Mats Olofsson är chef för Endometrioscentrum i Uppsala. I Aktuellt den 12 mars sa han att om vi blir 10 procent bättre på att vårda dessa kvinnor skulle vi tjäna mellan 50 miljoner och 100 miljoner kronor per år.
Vi lyfter upp detta i debatten eftersom vi ser att de kostnader som drabbar samhället inte är små.
Det vi inte har hunnit diskutera så mycket är kostnaderna för olika läkemedel, för en del är sådant som enligt patienterna inte faller inom högkostnadsskyddet. Jag tackar statsrådet för svaret och för en bra debatt.
Désirée Pethrus (KD):
Jag har anslutit mig till debatten eftersom vi har haft en interpellationsdebatt om den här frågan tidigare. Det är bra att Christina Höj Larsen har tagit upp den ytterligare en gång. När det gäller språkanalyserna blir jag, trots att jag har följt detta en tid, inte klokare i fråga om vad som är sanning. Jag har pratat med Omar från Sundsvall. Det är ett fall som jag känner till.
Han säger själv att han talar bajuni och är från Chula Island i Somalia. Vad jag har förstått skulle han i sådana fall få uppehållstillstånd. Men Sprakab hävdar att han talar swahili och är från Kenya. Migrationsverket säger då att han är från Kenya och vill utvisa honom dit. Kenya säger att de inte vill ta emot honom och att han inte är medborgare där.
Det går alltså inte att utvisa honom dit. Omar har pratat med olika experter. Personer i tv-programmet Uppdrag granskning hävdar också att flera av de här personerna pratar bajuni och inte swahili. Han kan förstås swahili eftersom många i Somalia har kontakter i Kenya.
Omar säger själv att han tvingades av språktestaren att börja prata swahili, och det står oemotsagt. För att testa fallet ytterligare har han bett att få ut bandet. Men han får inte ut bandet; det sägs vara gallrat, det vill säga utsorterat och förstört. Jag kan inte bajuni själv och kan inte bedöma eller svära på om han kommer därifrån eller inte.
Det kan säkert inte ministern heller göra. Men det finns fortfarande en stor osäkerhet när det gäller de här testerna. Och det finns få företag som gör testerna. Det är olyckligt att upphandlingarna hamnar hos ett företag som, om jag inte minns fel, har 95 procent av alla språktester.
Ministern säger i svaret till Christina Höj Larsen att Migrationsverket har tagit initiativ till att granska tio språkanalyser, som har överlämnats till de nederländska migrationsmyndigheterna för omanalys. Det låter bra. Men på Migrationsverkets hemsida står det att det har gjorts en oberoende granskning av tre kritiska språkanalyser. Man kan bli lite förvirrad. Är det tre eller tio?
Av vilken anledning skriver Migrationsverket på sin hemsida att det är tre medan ministern säger att det är tio? Det skulle jag vilja ha svar på. Och vilken syn har ministern på språktesterna? Kan de göras ännu säkrare? Kan man ha flera kvalitetsgranskningar?