Yvonne Andersson (KD):
Först vill jag yrka bifall till utskottets förslag under punkterna 2-13. Därefter skulle jag vilja gå vidare och tala lite om livslångt lärande. Jag tycker att det är fantastiskt att vi har en sådan tradition i vårt land när det gäller vuxenutbildningen. Vi från allianspartierna har dessutom alltid tyckt att det har varit en viktig tradition.
Vuxenutbildningen i vårt land startade ju för ungefär ett sekel sedan när folkbildningen blev alltmer viktig i landet. Därefter har den fortsatt på väldigt många olika sätt.
Vuxenutbildningen har tyvärr, sedan jag började arbeta inom den på 70-talet, fått vara en kompensation när det vanliga utbildningssystemet på olika sätt inte har räckt till. Framför allt ger den en möjlighet till en omstart i livet för människor som av skilda skäl har tvingats att välja om ett yrke eller kanske inte har haft möjligheten att studera under sin ungdomsperiod.
Från allra första början var det faktiskt så att de som inte hade fått gå i lärdomsskolan fick börja inom vuxenutbildning och folkbildning, många gånger med hjälp av ekonomiska resurser från andra. Socialdemokraterna ihop med Vänsterpartiet och Miljöpartiet såg att deras system havererade en aning i slutet av 1990-talet och början av 2000-talet.
De tillsatte då en kommitté som hette Kunskapslyftskommittén. Jag fick möjlighet som parlamentariker att sitta i den kommittén och följa vad som hade hänt. En av delarna var den explosion av platser som behövdes för att möta upp ungdomsskolans misslyckande i flera avseenden.
Tyvärr, Gunilla Svantorp, var det för att på något vis kompensera och hjälpa människor som inte hade fått en bra examen eller utbildning i sin ungdomsskola. Det här tyckte vi också var jättebra. Vi tyckte att det var bra att man tog tag i detta, men man hade ju inte klarat av grundproblemet för att man lät människor gå på vuxenutbildning.
Det var mycket komvux som fick ta platserna då. Men i och med Kunskapslyftet gav vi också möjlighet för kommunerna att inom ramen för kommunal vuxenutbildning upphandla platser. Det gjordes i hög grad hos folkhögskolorna, men också andra utbildningsanordnare fick de chanserna.
År 2006, när vi äntligen fick regeringsskifte, hade Socialdemokraterna i samarbete med Miljöpartiet och Vänsterpartiet 1 miljard kronor mindre till vuxenutbildning än vi har i dag.
Det här är viktigt att komma ihåg, för nog blir man lite fundersam när det gnälls över att vi har skurit ned. 1 miljard på den möjliga befolkningsökning som vi har i dag är trots allt fortfarande mer per capita än vad som fanns då. Vad har vi gjort sedan Alliansen tillträdde?
Vi vågade ta tag i grundproblemet. Vi vågade ta tag i ungdomsskolan, grundskolan, till och med förskolan, och gymnasieskolan, för att rätta till förhållandena. Nu vet vi att vi har sjösatt en gymnasiereform, och vi räknar med att vi inte om tio år ska behöva, som jag ändå tycker att Roger Haddad hade en poäng i, lappa och laga. Det var så många gånger. Jag vågar faktiskt säga det.
Jag har själv varit ute mycket och studerat hur man har bedrivit vuxenutbildning, vilka läroplaner man har följt och vilka läromedel man har haft, så jag vet att det är mycket lappa och laga. Vi satsar på effektiv vuxenutbildning för de människor som Socialdemokraterna lämnade efter sig. Det är dem vi i dag hjälper med vuxenutbildning. Vi ger mer pengar.
Vi har rättat till problemen i ungdomsskolan. Vad är det då som skiljer oss åt ordentligt? Det är statsbidragens styrning. I Alliansens Sverige tror vi på våra kommunpolitiker.
Vi lever under subsidiaritetsprincipen där vi ser att i vår kommun, i Linköpings kommun, behöver man andra typer av vuxenutbildning än man kanske gör i Ydre kommun som jag tror är landets minsta kommun när det gäller invånare. Då behöver man något annorlunda. Vi kan väl inte ha samma typ av och lika mycket i statsbidrag per capita när det är två helt olika karaktärer.
Alltså: Låt besluten fattas på den nivå där de ska vara! Därför ska vi inte ha en styrning. Pengarna finns till vuxenutbildning. Vi låter dem som är närmast befolkningen, närmast medborgarna få veta var resurser ska sättas in. Vi litar på kommunerna. Vad vill jag då säga med detta? Jo, tiden går.
Samhället förändras. Vi förändrar vår politik utifrån de behov som finns. Framför allt vill vi möta individens behov. Vi har inte något gammalt socialdemokratiskt tänk där det bara är grupper av människor vi hela tiden ska möta. Vi vill möta individens behov. Kära socialdemokrater, vänsterpartister och miljöpartister!
Res er upp, titta på verkligheten, se er omkring, se människornas behov! De är mer än grupper. Fastna inte i gammal S-politik!