Magnus Ek (C):
Jag vill redan i inledningen till mitt anförande yrka bifall till reservation 3 under punkt 1. Situationen i Arktis är under förändring. Arktis blir av olika skäl allt viktigare ur miljöpolitiskt, klimatpolitiskt, handelspolitiskt och säkerhetspolitiskt perspektiv.
Säkerhetspolitiskt är det viktigt eftersom nya handelsrutter öppnas upp, och stormakter i vår närhet blir alltmer intresserade av att tydligt och i vissa fall också aggressivt hävda sina maktsfärer i det arktiska området.
Ur klimatsynpunkt är det viktigt eftersom de arktiska ekosystemen är helt avgörande för vidare ekosystem och för klimatmässiga förutsättningar även i resten av Europa och i andra delar av världen. Ur en biologisk mångfaldssynpunkt är det viktigt eftersom klimatförändringarna och det ökade intresset av att exploatera olje- och gastillgångar hotar viktiga ekosystem och viktiga marina resurser.
Om vi rubbar livsförutsättningarna får dessa ekosystem förmodligen väldigt dåliga förutsättningar att upprätthållas.
I allt detta har Sverige en oerhört viktig roll som arktiskt land, både som ett land som vill värna hållbarhetsfrågorna och som har en kraftig profil när det gäller att värna fred, samarbete och den liberala världsordningen och eftersom Sverige har en unik roll som nordiskt land. Vi har ett långvarigt och nära samarbete med våra nordiska och arktiska grannar.
Det är därför välkommet att regeringen nu tydliggör en strategi för Sveriges Arktispolitik. Det är inte en dag för sent. Det finns vissa saker som lämnar utrymme för förbättringar. Det är tydligt att Sverige som både arktisk stat och som östersjöstat befinner sig i ett osäkert närområde som är kraftigt påverkat av stormaktsintressen och av rysk aggressivitet och påverkan.
Det behövs en mer aktiv svensk Arktispolitik och ett nytt strategiskt förhållningssätt till de geopolitiska utmaningarna i regionen. De innefattar utöver ökad rysk militär aktivitet också alltmer påtagliga kinesiska maktambitioner och klimatförändringarnas negativa konsekvenser för fred och säkerhet. Vi anser i likhet med både regeringen och Försvarsberedningen att det behövs en ökad militär närvaro i Sveriges norra delar.
Men till skillnad från regeringen, som i fråga om Sveriges internationella samarbeten nöjer sig med att sträva efter ett vidareutvecklat och fördjupat Arktisfokus, anser vi att den osäkra utvecklingen även tydliggör behovet för Sverige av att fördjupa samarbetet med våra grannländer och med Natoländer och att eftersträva ett Natomedlemskap, allra helst tillsammans med Finland.
I fråga om den ryska militära aktiviteten i regionen noterar vi att den lägesbeskrivning som regeringen ger i Arktisstrategin bara kopplar Rysslands del i den pågående kapprustningen till landets territoriella anspråk utan att se den större bilden, som även inbegriper rysk maktprojektion.
I denna bedömning avviker därmed regeringen också från Försvarsberedningen, som i Värnkraft lyfter fram att Ryssland uppfattar sig ha nationella intressen i regionen, att Ryssland har uttryckt en strävan att kontrollera sjöfarten genom Nordostpassagen - i sammanhanget är det intressant att notera att en isbrytare och ett fraktfartyg gick genom Nordostpassagen för bara några veckor sedan - och att landet försöker skapa möjligheter till maktprojektion från området.
Därtill har ryska företrädare problematiserat och relativiserat Norges suveränitet över Svalbard. Fru talman! Vi i Centerpartiet anser att det bör klargöras att Ryssland inte enbart har anspråk på att försvara ryskt territorium i Arktis utan att landet även strävar efter att expandera sina intressen, vilket följaktligen är ett säkerhetspolitiskt hot mot oss och mot våra arktiska grannar.
Vidare anser vi, liksom Hans Wallmark föredömligt klargjorde för Moderaternas del, att skyddet av Atlantförbindelserna ingår i det sammanhållna grepp som den svenska Arktispolitiken behöver ta om utmaningarna i regionen. De säkerhetspolitiska utmaningar som vi möter i norr ger upphov till viktiga frågor om hur vi värnar och skyddar de för Sveriges välstånd avgörande Atlantförbindelserna i händelse av ökade spänningar.
Det handlar också om att upprätthålla navigationsfriheten och även skyddet av de många Atlantkablar som binder samman vår kontinent med den amerikanska. Fru talman! Låt mig lämna de säkerhetspolitiska utmaningarna och de säkerhetspolitiska aspekterna av Arktisstrategin. Det finns utrymme för förbättring även när det gäller de aspekter av strategin som rör miljö och klimat.
Som sagt ser vi en ökad sårbarhet när det gäller framför allt de marina ekosystemen i Arktis när istäcket dras tillbaka, havet värms upp och livsmiljöer förändras. Det är värt att veta att klimatförändringarna är särskilt kraftiga i den arktiska regionen och att just de marina ekosystemen är särskilt sårbara.
Det är en sårbarhet som ökar när intresset för att exploatera olje- och gastillgångar i marina miljöer i Arktis ökar. Vi har ett redan sårbart marint ekosystem som stressas av klimatförändringarna och sedan i sin tur utsätts för ytterligare påfrestningar på grund av olje- och gasutvinning. Då har vi ett recept på en ekologisk katastrof i Arktis.
Här har vi i Sverige ett särskilt ansvar med vår tydliga hållbarhetsprofil att föra upp dessa frågor på dagordningen och också klargöra vad som behöver göras. Här tror jag tyvärr att regeringen riskerar att landa fel i sin Arktisstrategi. Man betonar nämligen grön infrastruktur i det här sammanhanget. Grön infrastruktur är en teoribildning som egentligen utgår från exploaterade områden och handlar om att vi skapar gröna korridorer eller gröna samband mellan arter och livsmiljöer i områden som i huvudsak är exploaterade.
Det är precis motsatsen till vad vi har i Arktis, och det är också motsatsen till vad vi vill se i Arktis. Jag tror inte att detta på något vis handlar om illvilja, men jag tror att man skjuter sig själv i foten och riskerar att öppna en dörr till en ganska farlig situation om man går in med ansatsen att man ska skapa grön och blå infrastruktur i Arktis.
Det som behövs är ett starkt och heltäckande skydd för ekosystemen när istäcket drar sig tillbaka, inte minst för de sårbara marina ekosystemen i Arktis. Det som regeringen snarare borde poängtera är inte grön infrastruktur utan ett heltäckande skydd för de arktiska ekosystemen.
Med detta, fru talman, vill jag till slut konstatera att även om vi har en arktisk region i förändring som i många fall också är utsatt för en mängd hot som spär på varandra och förvärrar varandra sinsemellan finns det också möjligheter i den arktiska regionen. Det gäller att inte tappa bort dem.
Det handlar om möjligheter för dem som bor i Arktis att få ett rikare liv. Det handlar också om möjligheter att värna och bevara några av våra mest sårbara men samtidigt mest livskraftiga, vackra och mångfasetterade ekosystem. Klarar vi av denna utmaning, fru talman, tror jag att vi har en ljus framtid för Arktis.
Det är min förhoppning att den här Arktisstrategin och kommande Arktisstrategier ska bidra till detta.