Jörgen Andersson (M):
Vi ska väl inte förvänta oss så mycket av debatt i dag. Det kommer snarare att bli instämmanden och kanske lite upprepningar av det tidigare anförandet. Betänkande FiU24 är ett årligt återkommande betänkande som gäller utvärdering av penningpolitiken, denna gång perioden 2012-2014.
Precis som Ingela Nylund Watz tidigare redogjorde för, och som jag också förtydligar, är Riksbanken en myndighet under riksdagen men har en självständig ställning och genomför penningpolitiken oberoende av riksdag och regering. Ansvaret för att granska Riksbanken ligger dock hos riksdagen och finansutskottet. Det här betänkandet är en del av detta.
De offentliga utfrågningarna är, som Ingela var inne på, en annan del. Ytterligare en del är den oberoende externa utvärdering som sker. I det sammanhanget vill jag bara nämna att denna externa utvärdering just nu sker och leds av Mervyn King respektive Marvin Goodfriend. Man måste säga att just denna utvärdering ska bli väldigt intressant att följa.
Det ska bli mycket spännande att se resultatet av den, just därför att det under perioden som utvärderas 2010-2014 har varit allt annat än normala förhållanden. Utöver dessa granskningar finns en påtaglig och närvarande diskussion från utomstående bedömare. Bara för att nämna några är det IMF, OECD, Konjunkturinstitutet och så vidare. Herr talman!
Det ligger lite i sakens natur att vara efterklok vid en utvärdering. Det är lätt att konstatera utifrån det inflationsmål som Riksbanken själv har utformat att detta mål inte nåtts. Det har under lång tid underskridits markant, så till den grad att tilltron till Riksbankens förmåga att nå målet börjar urholkas.
Tilliten och förtroendet för Riksbanken och för penningpolitiken är fortsatt viktig och i sig viktigare än just målnivån. Utskottet har tillsammans med Konjunkturinstitutet under den aktuella perioden haft åsikten att en mer expansiv penningpolitik kunnat föras.
Man kan också konstatera att prognoskvaliteten haft en del mer att önska, men den kritiken ska naturligtvis värderas utifrån hur situationen varit under perioden. Med detta sagt låter det som att Riksbanken inte levt upp till sin uppgift, gjort felaktiga bedömningar eller möjligen felaktiga prioriteringar.
Här finns naturligtvis mer glädje av att försöka förstå varför arbetet i så fall inte varit till fyllest snarare än att kritisera. Den externa debatten har också många gånger varit högljudd angående Riksbankens avvägning mellan inflationen och räntenivån kontra hushållens skuldsättning.
Det har handlat om huruvida Riksbanken över huvud taget ska värdera denna parameter i penningpolitiken eller om penningpolitiken alls har någon påverkan på hushållens skuldsättning. Diskussionen och oenigheten har också varit påtaglig om skuldsättningen ens ska ses som ett problem.
Det vi från utskottets sida kan konstatera är att det under den senare delen av utvärderingsperioden har skett en tydlig omsvängning av penningpolitiken, från prioriteringar med stort fokus på hushållens skuldsättning, det vill säga finansiell stabilitet, till mer av fokus på växelkursen och så att säga importerad inflation.
Möjligen kan detta tolkas utifrån att ansvarsfördelningen för finansiell stabilitet förtydligats i samband med denna omsvängning. Det har i så fall för Riksbankens del inneburit att inflationsmålet blivit prioriterat och överordnat finansiell stabilitet, vilket inte varit fallet tidigare.
Från att ha kritiserats för en alltför stram penningpolitik under en ytterst orolig och volatil period tenderar nu debatten snarare att handla om att penningpolitiken är för expansiv - detta trots att vi fortsatt ser svårigheter att nå inflationsmålet. Det är såklart inte så lätt att göra en utvärdering under dessa förhållanden.
Men det finns säkerligen en hel del att lära från perioden, och jag är helt övertygad om att vi kommer att se mycket forskning på området. Herr talman! Man brukar säga att det är lätt att vara efterklok, men när det gäller utvärderingen av penningpolitiken är detta sannerligen inte fallet. På inget sätt kan någon av oss säga att man borde ha gjort si eller så, på inget sätt kan vi lägga den här perioden bakom oss och kallt konstatera att Riksbanken inte nådde målet.
Här finns anledning att fortsätta att på djupet analysera och utvärdera det penningpolitiska arbetet. Riksbanken har också flaggat för att göra en djupare analys av varför det underliggande inflationstrycket är så lågt. Vi har all anledning att fundera på vad som gör att prognoserna också avvikit som de gjort. Är avvikelserna historiskt sett större nu än vad de varit förut?
I så fall varför? Någon har till och med sagt att läroböckerna måste skrivas om, att ekonomisk teori inte fungerar längre. Jag vill inte gå så långt, men visst lever vi i en tid då det känns som att osäkerheten och oförutsägbarheten har ökat, medan vi egentligen med all vår erfarenhet borde kunna hävda motsatsen.
Herr talman! Jag kan verkligen inte påstå mig vara efterklok eller påstå mig veta att Riksbanken borde ha gjort det ena eller det andra, men jag tycker att det är bra att föra den här diskussionen. Och det är med spänning jag ser fram emot den närmaste tidens utvärderingar och debatt om de ekonomiska skeenden vi lever med.
Vad betyder till exempel digitaliseringen för resursanvändning och kapacitetsutnyttjande och således i förlängningen för inflationen? Vad betyder globaliseringen för Riksbankens handlingsutrymme i penningpolitiken? Hur mycket kan vi faktiskt avvika från den penningpolitik som förs i vår närmaste omvärld? Och är omsvängningen i Riksbankens prioriteringar med mer fokus på växelkursen i så fall ett utslag för detta?
Många har oroat sig för hushållens skuldsättning. Jag vill inte göra någon värdering av relevansen för detta. Men om det är ett argument för att inte stimulera ekonomin, borde vi då inte fundera över varför stimulanserna i alltför stor utsträckning kanaliseras till ökade tillgångsvärden snarare än ut i realekonomin? Är det inte i sig ett större bekymmer än den eventuella obalans som i så fall byggs upp?
Vilka incitamentsgrunder är det som måste justeras? Vilken betydelse har penningpolitiken på de räntenivåer som vi har? Hur mycket mer kan centralbankerna över huvud taget stimulera? Och finns det någon eldkraft kvar, när det inte haft avsedd effekt tidigare?
Eller är det så att vi får en ketchupeffekt, det vill säga att de massiva stimulanser som faktiskt varit ett faktum i en global kontext till slut får ett exponentiellt utfall? Och vad händer när centralbankerna ska rulla tillbaka sina uppblåsta balansräkningar? Vi har haft massiva stimulanser från centralbanker runt omkring i världen.
Vi har sett energipriser falla och uppmaningar till regeringar att stimulera ekonomin genom mer investeringar. I Europa har kommissionen sin investeringsplan. De talar också om en kapitalmarknadsunion just för att öka tillgången på kapital - och krediter, kan vi förmoda. Trots alla dessa stimulanser överraskas vi ständigt av lägre global tillväxt än förväntat.
Osäkerheten är påtaglig, och oron är fortsatt på höga nivåer. Detta i sig är naturligtvis också i allra högsta grad relevant. Ekonomi är många gånger tätt förknippat med psykologi. Finns inte förtroendet, finns inte tilliten, ja, då finns helt enkelt inte framtidstron, och då finns heller inte viljan att investera.
Jag tror att mer hopp och framtidstro är den allra viktigaste faktorn för att få fart på ekonomin. Herr talman! Jag hade önskat att jag kunnat bidra med detta. Jag önskar att jag hade kunnat vara efterklok. Dessvärre har jag fler frågor än svar. Och, herr talman, vi lever kanske i den mest spännande av tider.
Tiden får därför avgöra om vi till slut kan vara efterkloka och ge de rätta svaren. Till dess, herr talman, vill jag yrka bifall till utskottets förslag till beslut och ser fram emot fortsatt diskussion i dessa så viktiga frågor.