Rossana Dinamarca (V):
Civilsamhällets kraft är stark. Det fick jag inte minst erfara de nätter och dagar hösten 2015 när jag var på centralstationen i Malmö eller på ett transitboende i Göteborg och tog emot människor på flykt som rest på tuffa vägar genom Europa.
Volontärer organiserade sig där och då, och hjälporganisationer och olika trossamfund ordnade med mat, kläder, tak över huvudet, omläggning av sår, transporter, telefoner, språkkaféer och mycket, mycket mer. Det var civilsamhället som bar upp hela flyktingmottagandet när det offentliga inte tog sitt ansvar.
Men att enbart vara beroende av civilsamhället är inte möjligt eller ens önskvärt. Om vi ska ha ett samhälle som är för alla måste vi ha en starkare välfärd som går att lita på när många behöver hjälp. Civilsamhället ska vara ett komplement, inte det som bär. Herr talman! Civilsamhällesfrågorna är ett brett område.
Jag har valt att här koncentrera mig på det som har med idrottsrörelsen att göra och specifikt på jämställdheten. Jämställdhet inom idrotten är en fråga om demokrati, resurser och intressen. Alla ska ha samma möjligheter, rättigheter och skyldigheter på alla nivåer och inom alla områden.
En jämställd idrott är en förutsättning för framgångsrik idrottsutveckling. Såväl forskning som människors enskilda erfarenheter talar för att jämställdhet främjar utvecklingen både för organisationer och individer. Snedfördelningen har uppmärksammats och bekymrat under en längre tid. Vi menar att det är oacceptabelt att offentliga medel fortsätter att bidra till ojämställdhet.
En jämn fördelning kan innebära att fler tjejer stannar kvar i idrottandet. I dag idrottar nästan 80 procent av alla tjejer mellan 6 och 12 år, men i åldern 19-25 är det bara 29 procent som fortfarande är aktiva.
Förutom att resurserna behöver fördelas jämnt måste det även ges bättre möjligheter till kvinnor generellt, så att till exempel alla som vill utbilda sig till ledare faktiskt får utbilda sig. I dag är det, sett till hela världen, bara 7 procent av tränarna som är kvinnor. Genom att bättre inkludera tjejer och kvinnor som ledare har vi en stor och nästan outnyttjad resurs.
Det är också viktigt med utbudet av ledarutbildningar som riktar sig till personer som tränar och leder kvinnliga idrottsutövare. Riksidrottsförbundet har ett stort ansvar i hur resurserna fördelas, liksom kommunerna har ett stort ansvar för att lokaler och tider fördelas jämlikt. RF:s jämställdhetsmål är bra att arbeta efter, men dessvärre går det alldeles för långsamt. Herr talman!
Inom idrotten liksom i övriga samhället finns det en stark heteronorm. Det innebär bland annat att alla förutsätts vara heterosexuella. Av en rapport som RF släppte tillsammans med RFSL 2013 framgår att de flesta idrottsutövande hbtq-personerna inte är öppna med sin läggning inom sin idrott.
Det är en indikation på att idrottsmiljön i många fall inte är tillräckligt öppen och tillåtande. Det är nedbrytande att ständigt dölja vem man är och att leva med en rädsla för omgivningens reaktioner om man skulle avslöjas, och det leder till att många slutar idrotta. Även om det har skett förändringar i rätt riktning är de få, och det går alldeles för långsamt.
Idrotten är i stor utsträckning könsuppdelad genom bland annat regelverk, jargong och normer men också genom hur omklädningsrummen organiseras. Transpersoner får problem eftersom de oftast inte är välkomna i rätt omklädningsrum. Andra saker som skapar problem är könskodade klädregler och när omgivningen använder fel pronomen.
Flera transpersoner som svarat på undersökningen vill delta i träning och tävling som är könsuppdelad, men de får inte delta i för dem rätt grupp. I rapporten från RFSL och Riksidrottsförbundet framkom det att det är gemensamt för transpersoner att de själva tar ansvar för att lösa problemen som följer av könsuppdelningen. Det är orimligt.
Här måste Riksidrottsförbundet och specialidrottsförbunden ta större ansvar. Vi tycker därför att det vore rimligt och nödvändigt att snabba på utvecklingen på dessa områden.
Det kan man göra genom att se över hur den statliga bidragstilldelningen till idrotten ska användas, för att öka kunskapen om hbtq-frågor samt förbättra förutsättningarna för transpersoners idrottande men också för att stärka jämställdhetsarbetet inom idrotten. Herr talman!
År 2006 luckrades förbudet mot proffsboxning upp, i och med införandet av kampsportslagen och kampsportsförordningen. Kampsportslagen omfattar matcher i kampsporter som tillåter slag, sparkar eller annat våld mot huvudet och innebär att sådana matcher inte får anordnas utan tillstånd.
Nuvarande lagstiftning innebär att det ställs krav på tillstånd för att anordna tävlings-, tränings- eller uppvisningsmatcher i kampsport. Tillstånd för att anordna kampsportsmatch får lämnas endast om kampsportens tävlingsregler och säkerhetsbestämmelser innebär en godtagbar säkerhet för deltagarna. För proffsboxningen skiljer sig dessa nationella regler åt jämfört med gällande internationella regler.
Det betyder bland annat att det inte är möjligt att anordna större tävlingar, mästerskap eller titelmatcher i Sverige. Det påverkar sportens och utövarnas möjligheter och förutsättningar för att utvecklas. Många lovande talanger försvinner därför till andra länder för att kunna utvecklas och tävla.
Till saken hör att för alla övriga kampsporter gäller internationella regler, men inte för proffsboxningen. Det har nu gått drygt tio år sedan förbudet mot proffsboxning luckrades upp och kampsportslagen infördes. Mycket har hänt inom kampsportsvärlden och proffsboxningen under den tiden, och det har gjorts många förbättringar för att minska skadorna.
Det handlar om att göra flera invägningar inför match för att kontrollera att utövarna går ned i vikt på rätt sätt. Proffsboxningskommissionen ska kontrollera matchningarna av boxarna som ska tävla, så att matchningen inte blir fel. Förberedelsen inför matchen ska också kontrolleras. Om en boxare blir nedslagen på en sparring måste boxaren undersökas så att man kan se att hen inte har drabbats av en hjärnskada.
Om detta inte rapporteras in kan boxaren stängas av en längre tid, till och med på livstid. Detta är rutiner och regler som gäller även andra kampsporter. Frågan är alltså varför vi fortfarande särskiljer dessa snarlika idrotter i lagstiftningen.
Vänsterpartiet anser att det är hög tid att göra en översyn av kampsportslagen för att se hur väl lagen har fyllt och fortfarande fyller sitt syfte. Jag yrkar därmed bifall till reservationerna 16 och 22.