Magnus Ek (C):
Det har varit en spännande debatt om ett oerhört spännande ämne, nämligen EU:s framtid. Det finns många perspektiv att anlägga, och jag ska vara ärlig med att jag kommer att fokusera på framför allt en sak.
Jag kan göra det i förvissningen om att jag har en kompetent kollega i Kerstin Lundgren, som har tagit upp några av de intressanta perspektiven om Magnitskijlagar, EU:s utveckling i olika hastigheter och hur man hanterar en union som vill och behöver utvecklas i olika hastigheter. Jag vill fokusera på diskussionen om EU:s budget och EU:s gemensamma jordbrukspolitik.
Jag vill göra det, fru talman, eftersom jag tror att vi har hamnat i ett olyckligt läge där de flesta svenska politiker vill göra mer med EU. Man tycker att unionen ska ta ett större ansvar, men man vill inte betala. Vi har hamnat i ett olyckligt läge där den gemensamma jordbrukspolitiken har blivit kassakon där alla ska hitta pengar till sina egna angelägna satsningar.
Även om jag anser att det är bra att vi har en grundsyn som innebär att EU ska göra mer, behöver göra mer, och att problem som delas inom unionen ska lösas gemensamt inom unionen, tycker jag att det är oerhört olyckligt när det blir landsbygden som får betala för de satsningar vi inte vill finansiera på annat vis.
Jag är rädd, fru talman, för att det är precis det läget vi håller på att hamna i. Det har sagts tidigare i debatten att vi kan spara in på ett omodernt jordbruksstöd, som hindrar unga lantbrukare från att träda till - från att få tag på jord. Det råkar falla sig så att jag håller på att bli en av dessa unga lantbrukare.
Förra året hamnade jag i den lyckliga situationen att jag efter en generationsväxling fick ta över vår familjegård hemma i Östergötland. Det är i år 100 år sedan min familj trädde till gården.
När jag nu ser fram emot en process där jag inte bara ska ta över ägarskapet till gården utan också driften förstår jag att om ekonomin i lantbruksföretaget ska gå ihop är jag i dagsläget beroende av de betes-, miljö och jordbruksstöd som vi lyfter för den verksamhet vi bedriver och den samhällstjänst vi faktiskt levererar. Jag är inte ensam om att vara i det läget.
Även om svenska lantbrukare inte tar ut mest jordbruksstöd är Sverige ett av de länder där lantbruksföretagarna är mest beroende av stödet för att få ihop till svarta siffror i bokslutet, det vill säga för att klara ekonomin i sina lantbruksföretag.
I det här läget är det oerhört olyckligt om det blir så att det är svenska lantbrukare, som vi är överens om i svensk politik att vi vill stödja och öka konkurrenskraften för, som får betala för alla satsningar som ska göras. Det är också oerhört olyckligt om CAP-budgeten får bli en gödkalv som ska slaktas för att få ihop EU:s budget.
Det är inte bara produktionsstöd och jordbruksstöd som finns i detta, utan det är också fråga om att regionalpolitiken - som även den behöver bli mer effektiv; vi behöver fundera över vad vi ska göra av den - har en viktig roll för att utveckla landsbygder i Europa och i Sverige. Det är där pengarna kommer att saknas om medlen för dessa projekt dras in. Det är inte här i Stockholm utan det är i min hembygd i södra Östergötland.
Sist men inte minst tror jag att man ska vara försiktig. Miljöforskare, bland annat Johan Rockström, har pekat på vad som händer med de miljö och klimatsatsningar som också ryms inom den gemensamma jordbrukspolitiken. Det finns en stor risk att det är de som får stryka på foten först. Det är de som stryks först ur budgeten om vi oförsiktigt minskar EU:s gemensamma jordbrukspolitik.