Mikael Damberg (S):
Jag börjar med att svara på frågan om globala ramavtal. Det är en form av globala avtal som är spännande och bra. De sätter framför allt press på företagen att granskas. De tvingas in i en öppen redovisning av hur de agerar. Det sätter också en press från marknaden om de inte klarar av att upprätta det. Det skapar också partförhållanden som är bra. Det är självklart bra, och självklart agerar regeringen även om vi inte brukar lägga oss i vad arbetsmarknadens parter gör.
Det är en av de saker som inte minst statsministern kontinuerligt talar om i internationella sammanhang. Han kallar det för en global deal som handlar om att ta upp de arbetsrättsliga frågorna på internationell nivå och se till att fackliga rättigheter också blir en del av de mänskliga rättigheterna på ett tydligare sätt än i dag.
Anledningen till att jag talade om handelshinder och handel i bredare bemärkelse i början var därför att Hans Linde själv hänvisade till att jag var slarvig som sa att handel hade betydelse för öppenhet och mänskliga rättigheter. Det var själva kritiken mot mig, som jag uppfattade det. Jag försökte förklara att vi ser en utveckling med protektionism där handel trycks tillbaka. De länder som drabbas hårdast av detta är de fattigaste länderna i världen.
I mitt förra inlägg försökte jag säga att det inte per automatik är så att bara för att man har handel och utbyte med ett land blir det landet automatiskt demokratiskt. Det tror inte heller jag. Men med en sådan relation finns det möjligheter att påverka på ett annat sätt inte bara diplomatiskt via ambassadörer och de diplomatiska kanalerna. Jag menar att svenska företag ofta påverkar genom sitt agerande. Det gör de inte alltid.
Vi har sett skrämmande exempel på företag, också svenska, som har betett sig illa internationellt. Jag skulle vilja hävda att svenska företag ofta har en liten annan syn på jämställdhet och relationer till fackliga parter än vad många internationella företag har, men så är det inte alltid. Därför tycker vi att vi ska gå vidare med FN:s principer för hållbart företagande. Det blir ett sätt att ställa krav på svenska företag som agerar utomlands att också jobba för mänskliga rättigheter både i Sverige och internationellt.
Det är ett sätt att ta det vidare. När det gäller PGU är vi tydliga med att det är en del av det uppdrag som EKN nu får att få in det. Vi förtydligar redan styrdokumenten där. Det blir lite lustigt när man funderar på vad Hans Linde egentligen säger när det gäller EKN. Är det sämre att handla med länder som inte är fullt ut demokratiska? Det är egentligen det jag hör.
Vi skulle behöva ägna mer tid att göra någonting någon annanstans än i länder som inte är demokratier. Du har säkert en annan syn och menar att handel och öppenhet inte är viktigt för att öppna kanaler in i länder som inte riktigt är demokratiska. Jag tycker att det finns ett värde i de förbindelserna, om inte FN eller EU fattat beslut om att vi ska bojkotta det landet. Det är en helt annan fråga. Det har hänt tid efter annan att det har blivit så. Det gäller att vi förstår varför det är lite komplicerat.
EKN gör per definition affärer där marknaden inte vill eller kan ta risk. Det är därför vi har en exportkreditnämnd. Det är för att garantera risk och affärer. Det betyder att dess verksamhet framför allt kommer att finnas i länder där det är problem. EKN:s verksamhet riktar sig inte i första hand till andra länder. Vid finanskrisen nu senast fick EKN en annan roll. Då var hela finansiella systemet i Europa i gungning. Då blev det en annan roll.
Men dess affärer är större i de länder där det är svårt att garantera privat kapital. Det är själva poängen med EKN:s verksamhet. Därav får den en tonvikt på länder som kanske inte fullt ut respekterar till exempel alla demokratiska och mänskliga rättigheter. Men precis som Hans Linde säger är det tydligt att det är en organisation som har utvecklats. Den har en kontinuerlig dialog också med civilsamhället där de funderar på: Hur kan de bli bättre, öppnare och mer transparenta i sina redovisningar?