Birgitta Ohlsson (L):
Jag vill inleda med att tacka utrikesminister Carl Bildt för svaren på mina frågor. Det är oerhört glädjande att regeringen tar dessa frågor på allvar. Jag tror att vi alla noterade att HBT-personers rättigheter internationellt nämndes till och med i regeringsförklaringen, vilket mig veterligen var första gången i svensk historia.
Också det multilaterala arbete som utrikesministern redovisar är positivt, att Sverige exempelvis i generalförsamlingens tredje utskott har tagit upp frågan om utomrättsliga avrättningar, att man har lyft fram frågan i FN:s människorättsråd, i Europarådet och vid flera andra tillfällen.
Det är ett väldigt stort och viktigt arbete som vi behöver göra för att se till att homo- och bisexuellas och transpersoners rättigheter också betraktas som mänskliga fri- och rättigheter. Även i vår närhet i Europa finns det påtagliga brister inte minst när det gäller att HBT-organisationer ska få uttrycka sig fritt, arrangera demonstrationer och ha yttrandefrihet och pressfrihet. Regeringen konstaterar också att det fortfarande i ungefär 70 länder råder totalförbud mot homosexualitet.
Det anses alltså vara ett brott att älska någon av samma kön. I vissa fall kan det leda till fängelse och prygling och också till dödsstraff. Vidare tycker jag att vi i denna diskussion bör notera att det sker en hel del framgångar internationellt när det gäller homo- och bisexuellas och transpersoners rättigheter.
Det är inte längre bara mer progressiva länder som de skandinaviska länderna eller Holland, Belgien och Kanada som står längst fram när det gäller att lyfta fram dessa människorättsfrågor. Under det senaste året har vi sett stora framgångar när det gäller homo- och bisexuellas och transpersoners rättigheter i exempelvis Israel, Taiwan och Sydafrika, som för övrigt har världens mest liberala konstitution, så även i utomeuropeiska och icke västliga länder sker det framgångar.
Det finns faktiskt en bredare allians än Europa och Nordamerika när det gäller homo- och bisexuellas och transpersoners rättigheter. Jag förstår utrikesministerns farhågor vad gäller en internationell HBT-konvention. Men jag tror att det är en skyldighet för de länder som har råd och som kan vara mer radikala och mer liberala i denna riktning att ta ett extra ansvar. En konvention har flera viktiga fördelar.
Det handlar om att det bara genom dess existens skulle vara en kraftfull markering av att människorätten faktiskt är universell. Det handlar även om att det skulle underlätta också i reformarbetet i de länder där det finns en politisk vilja att avskaffa diskriminering - alltså ett slags understödjande kraft för de krafter som finns på den fronten.
Vidare skulle uppföljandet av en konvention vara ett bra exempel på hur man kan efterleva och få värdefull internationell bevakning. Vi bör reflektera lite historiskt över andra liknande konventioner som också var kontroversiella när de startades. Vi kan gå tillbaka till år 1979 då FN:s kvinnokonvention kom.
Den mötte ett oerhört stort motstånd inte bara i länder långt bort härifrån utan också i vår närhet. I dag är FN:s kvinnokonvention ett bra och tydligt redskap för att främja kvinnors rättigheter inte minst inom familjen och inom äktenskapet. Tiotalet år efter FN:s kvinnokonvention kom FN:s barnkonvention som också mötte starkt motstånd. Det är bara att titta på vår egen världsdel där barnaga fortfarande inte är förbjuden i många länder.
Jag förstår, som sagt, utrikesministerns farhågor vad gäller en internationell HBT-konvention. Första steget skulle förstås vara en resolution. Det finns länder, exempelvis Brasilien, som har lyft fram denna fråga i Förenta nationerna. Jag undrar därför om Sverige skulle ställa sig på Brasiliens sida och stödja detta om det skulle komma upp igen under det närmaste året.