Thomas Östros (S):
Det är stimulerande att notera att Lars Leijonborg inte längre har bilden av ett flummigt skolverk.
Skolverket ska nämligen vara en skarp myndighet som verkligen driver den nationella likvärdigheten, kvalitetsgranskningen och återkommande besök i kommuner och skolor för att se till att värdera vart skolan är på väg och att man upprätthåller de krav som vi har, inte minst härifrån riksdagen, med våra mål i kursplaner och läroplaner. Det är roligt att se att Lars Leijonborg har noterat detta.
Jag har också respekt för Skolverkets arbete. I det ingår att också utvärdera hur man arbetar med handlingsplanerna mot kränkande behandling i alla våra skolor. Det är en skyldighet för varje skola att ha detta. Det är rektors ansvar att se till att det kommer fram. Det är också rektors ansvar att se till att det inte blir en pappersprodukt utan någonting som involverar alla i skolan och som man tar på yttersta allvar.
Skolutvecklingsmyndigheten jobbar parallellt med att stötta med kunskap och information om vilka typer av handlingsplaner som fungerar. Sten Tolgfors har kontakt med en av våra professorer i Norden, Dan Olweus, och menar att han har kommit på det program som ska gälla inte bara i Norge utan också i Sverige.
Det är möjligt att det är så, men jag är inte säker på att man så hundraprocentigt kan säga att ett enda program är det enda som fungerar. Det är allt annat än ett vetenskapligt synsätt på mänskligt beteende och handlingsprogram. Jag har stor respekt för Dan Olweus. Vi har svenska skolor som använder Dan Olweus program. Men det är sannolikt så att det också finns andra program som fungerar bra.
Det är viktigt att Skolverket också pekar på att man måste vara tydligare i sin stöttning av utsatta elever.
Också det ingår i regeringens program för skärpt kvalitetsgranskning, att man på det här sättet också driver utvecklingen i skolan till att förmå skolans personal tillsammans med elever och föräldrar att ha handlingsprogram där man klart och tydligt säger ifrån och framför allt stöttar den som är utsatt.
Men mellan mig och Lars Leijonborg yppar sig en annan skillnad, även om vi i grunden kanske kan ha en likartad syn på de vuxnas ansvar över huvud taget när barn gör saker som innebär att de riskerar att skada varandra, nämligen när det gäller vilken roll som riksdag och regering ska ha.
Ska vi ha en nationell straffskala för skolan som vi fastställer i regeringen eller kanske till och med i riksdagen med väldigt tydliga steg i fråga om hur straffen ska se ut vid olika typer av förseelser? Är det en rimlig väg? Vad kommer det att innebära i förlängningen?
Kommer vi inte då också att göra skolan alltmer till en domstolsliknande form där man hänvisar till nationella straffskalor och där man naturligtvis måste ha rätten att överklaga om man upplever sig orättvist behandlad. Min väg är att stötta personalen.
Det är därför som vi har så nära kontakter med lärarnas organisationer, de två stora fackliga organisationerna, när det gäller att se till att lärarna har de befogenheter som de upplever att de måste ha för att kunna arbeta med barn och ungdomar på ett sådant sätt att man får studiero i skolan och att man visar respekt för varandra. Då är jag inte alls övertygad om att riksdagen ska fastställa dessa straffskalor. Det innebär också att vi drar undan mattan för professionens eget ansvar.
Det är därför inte konstigt att lärarnas organisationer stöder den typen av förslag som Skollagskommittén pekar på där man lägger ett stort ansvar och ett stort förtroende på rektor och lärare att agera för att upprätthålla studiero och lugn och ro i skolan. Det är min linje snarare än att gå på Lars Leijonborgs linje. Det finns också en konflikt i övrigt.
I vanliga fall tror vi att Lars Leijonborg hyllar lärarnas egen professionalitet och kompetens, men han gör det inte i de fall där man ska försöka fixa lite politiska poäng genom att vara först med att tala om hur straffskalan ska se ut. Jag litar på att våra lärare med rätt stöd från oss vidtar de åtgärder som behövs.