KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Lindholm (MP):
Interpellanten fick i går eftermiddag en tvingande kommendering som en del i sin ledamotsroll som innebar att hon var tvungen att lämna Riksdagshuset denna eftermiddag och därmed också överlämna debatten till någon annan. Lotten föll på mig att ta hand om den. Jag vill börja, fru talman, med att framföra en ursäkt för detta, och jag hoppas att ministern inte tar illa upp. Jag ska även framföra interpellantens tack för svaret.
Av svaret framgår det med stor tydlighet att ministern fullt ut delar interpellantens beskrivning av själva problemet, nämligen att Försäkringskassan inte når sina mål. Ministern delar likaså interpellantens oro för att socialförsäkringens legitimitet allvarligt kan skadas i grunden om man inte förmår lösa det faktum att många anser sig och upplever sig felbehandlade av Försäkringskassan.
Ministern påminner även om att regeringen vid många tillfällen har påpekat vikten av att Försäkringskassans verksamhet präglas av rättssäkerhet och att kunden ska mötas, som ministern uttrycker det, av bra service och ett gott bemötande.
Då borde det, fru talman, vara naturligt att ställa frågan: Anser ministern att vi har ett rättssäkert system när kunden inte anser sig ha fått ett rättssäkert bemötande och när det inte finns någon oberoende instans att vända sig till för att få sin sak prövad? Det är detta som jag uppfattar att frågan i grunden handlar om.
Jag tycker att ministern i svaret beklagligt nog inte berör den frågan.
Av ministerns kommentarer till den kritik som JO har riktat mot det faktum att det inte finns någon specifikt uttalad oberoende instans dit medborgarna kan vända sig när de uppfattar sig felaktigt hanterade, vilket interpellanten hänvisar till i sin interpellation, tycker jag inte att man kan utläsa om ministern har någon uppfattning om huruvida kritiken är berättigad eller inte.
Jag tycker inte heller att det går att utläsa ur svaret om ministern har någon uppfattning om de förslag som JO har lagt fram. En slutsats som man skulle kunna dra av ministerns svar är att ministern faktiskt anser att det är rimligt med den ordning vi i dag har, nämligen att det är JO som är den instans som medborgarna ska vända sig till när de har klagomål.
Min andra följdfråga till ministern måste då bli: Anser ministern att det är en funktionell ordning att JO ska fungera som det oberoende tillsynsorgan som medborgarna ska vända sig till när de anser att det inte har fått en rättssäker hantering? Vi är ju överens om att Försäkringskassan ska erbjuda en sådan.
Både JO och konstitutionsutskottet anser i likhet med interpellanten att denna ordning inte är hållbar. Men ministern kanske anser det.
Jan Lindholm (MP):
Frågan om legitimitet ur det sistnämnda perspektivet, alltså att man har en otillräcklig kontrollfunktion inom Försäkringskassan så att människor som inte borde ha ersättning får det, är en annan fråga än den som interpellanten tar upp - även om jag delar uppfattningen att den är viktig. När jag lyssnar på ministern tycker jag att vi är väldigt överens om vart vi vill komma.
Vi vill ha rättssäkerhet för den som söker hos Försäkringskassan och att man ska få ett korrekt bemötande. Det jag uppfattar som interpellantens strävan är att få en form av garanti för detta. En fråga som jag har blivit uppmanad att ta upp gäller det som ministern talade om, nämligen behovet av att förbättra verksamheten internt i processen.
Där har Inspektionen för socialförsäkringen en funktion. Det är dock inget som kunden kan vända sig till, utan det är en intern myndighetskontrollfunktion. Det är just detta med kundens situation som är knepig. Ministern sade att till formen finns allt detta.
Vissa tycker väl att det är okej att man kan få en omprövning internt inom strukturen. Många människor upplever dock att så länge man håller sig inom samma struktur har man inte förtroende för att myndigheten internt hanterar det på ett korrekt sätt. Det är därför vi behöver ha en annan kanal för att få saker prövade.
Vi i Miljöpartiet undrar om ni har funderat på om ISF skulle kunna få ett utvidgat uppdrag och även kunna vara den som en person som känner sig felaktigt hanterad kan vända sig till.
När det gäller hur JO ser på att man har fått en uppgift som man egentligen inte ska ha säger ministern i svaret - och kanske citerar JO - att Försäkringskassan har vidtagit åtgärder för att komma till rätta med det och att JO har uttryckt att man ser positivt på de här åtgärderna.
Visst gör man det, men man konstaterar samtidigt att antalet klagomål ligger på en orimligt hög nivå. Det står vidare att det tidigare ökade antalet JO-anmälningar mot Försäkringskassan förefaller avta.
Visst har det planat ut på den nivå som man tycker är för hög. Frågan kvarstår. Vad har ministern för avsikt att göra för att hitta någon form för att kunden ska uppleva att man har en ventil?
Vi får signaler om att man inte känner att man har det. Man har inte förtroende för att den myndighet där man tycker sig ha blivit felbehandlad skulle kunna göra en korrekt bedömning så att man får den second opinion som man vill ha.
Jan Lindholm (MP):
Civilutskottets utlåtande om subsidiaritetsprövning av kommissionens förslag till förordning om en gemensam europeisk köplag - nu stakade jag mig i alla fall där - är ju ingen kioskvältare direkt. Men visst vore det väl praktiskt om samma lag alltid gällde när man åker på semester eller när man handlar på nätet.
Jag tror att det är det som är bakgrunden till kommissionens initiativ. Jag har skrivit ett anförande som jag tänkte hålla, men jag släpper det. Jag har redan tagit kammarens tid i anspråk så mycket att jag känner att det är lite oförskämt att hålla hela anförandet, och det känns inte så himla viktigt. Jag ska bara göra några korta kommentarer.
Jonas Gunnarsson förklarade att bakom Socialdemokraternas övervägande ligger en viss lämplighetsprövning. Det gör att jag har förståelse för varför man har valt att göra som man gör, men jag tycker inte att det är detta vi ska göra i det här läget. Det här är ju ett utlåtande beträffande subsidiaritetsprövningen och inget annat. Bara väldigt kort yrkar jag avslag på reservationen och bifall till förslaget till beslut.
Jan Lindholm (MP):
Jag tycker att Lars Tysklind kommer undan lite för enkelt i debatten genom att säga att det här med upplåtelseformer inte är en fråga för politiken, utan det ska vara ett fritt val. Men då har Lars Tysklind inte förstått vad det handlar om.
Den som har ekonomiska muskler eller en ställning på arbetsmarknaden som är tillräcklig för att få köpa kan göra ett val och kan till och med bestämma sig för att bygga ett eget hus, medan den som inte har de förutsättningarna eller till och med den som har de förutsättningarna men som inte vill ta den risk det innebär inte alls kan välja. Det finns ju ingen valfrihet, eftersom det finns ett sådant ofantligt tryck och en sådan oerhörd efterfrågan.
I mitt anförande försökte jag beskriva det med hjälp av liknelsen med livsmedelshandeln. Marknaden fungerar inte. Borde inte Lars Tysklind kunna erkänna att den som vill ha en hyresrätt, vare sig han är förmögen eller inte, faktiskt inte kan få den? Sådan är verkligheten. Jag tycker att ni skulle erkänna det så att vi kunde ha en mer korrekt diskussion.
Jag tror att ni från allianspartierna vill tvinga människor att bli bostadsägare. Det låter så när jag lyssnar på er. Jag vet att det i dag är så att många människor skuldsätter sig mot sin vilja, för de måste ha en bostad. Det handlar inte bara om att man köper en bostad; det finns till och med de som bygger ett litet hus på en ort där det rent ekonomiskt kanske är garanterat dumt att göra det, men de måste ha en bostad.
Sådan är verkligheten, Lars Tysklind.
Jan Lindholm (MP):
Lars Tysklind nämnde skatter. Det finns utredningar som pekar på att om det skulle råda likvärdighet mellan de olika upplåtelseformerna så skulle en hyreslägenhet, en trerummare, på 80 kvadratmeter här i Stockholm bli ungefär 2 000 kronor billigare per månad.
Jag kan tänka mig att det skulle betyda att kön skulle bli oändligt mycket längre än den är i dag, och då blir diskrepansen på den här icke fungerande marknaden ännu större. Lars Tysklind pratar också om att man inom Alliansen strävar efter långsiktiga spelregler. Men om man ska få långsiktighet i politiken måste man vända sig utanför Alliansen.
Jag känner inte till att ni på något sätt har sträckt ut handen utanför Alliansen, lämpligen till Socialdemokraterna som ju är ett stort parti, för att skapa denna långsiktighet. Varför gör ni inte det om ni säger att ni vill ha långsiktighet? Det måste vara något som ska hålla över ett val, annars är det knappast långsiktighet. Jag skulle också vilja att ni är tydligare när det gäller bostadsförvaltningslagen. Jag tycker att ni skulle vara hederliga där också och säga att ni har bytt strategi.
Ni vill inte längre förekomma och förebygga, utan ni vill skapa bra verktyg för att städa efteråt. Det är det som det handlar om, och då borde ni vara ärliga med det och tala om för bostadskonsumenterna att det betyder någonting för dem. Men ni försöker liksom gömma resultatet av politiken.
Jan Lindholm (MP):
Jag deltog också i resan till Norge, och jag lärde mig en del i Norge. Jag lärde mig till exempel att Norge inte är Sverige. Jag lärde mig att den globala ekonomiska kris som vi märker en hel del av i Sverige inte märks i Norge. Jag lärde mig att till och med taxichaufförerna var nöjda med situationen. De brukar vara fronten, känselspröten, om vad som händer.
Till och med för att veta hur det står till på kommunal nivå i Sverige kan man fråga taxichauffören. Upp- och nedgångarna för det lokala näringslivet slår direkt. Man ska inte tro att det går att kopiera norska lösningar till Sverige. Det har dessutom nyligen varit en skrämmande global bostadskris.
Det är inte så länge sedan det var en bostadskris i Sverige, för ungefär 20 år sedan.
Jag undrar vad Ola Johansson vill säga till dem som vill ha en bostad - det är en centerfråga; hela Sverige ska leva - och inte vill ta risken.
Om man ska bosätta sig i Stockholm kan man med relativt stor säkerhet, om man bara orkar stå ut över en konjunkturcykel, få tillbaka pengarna och kanske till och med tjäna något. Men det gäller inte i ett hela-Sverige-perspektiv. Vad säger man från Centerpartiets sida till den som vill skaffa sig en bostad i en mellansvensk normalstor stad där riskexponeringen är stor?
I Norge gäller andra förutsättningar än på dessa orter i Sverige.
Jan Lindholm (MP):
De här problemen gäller inte bara Norrlands inland utan även Blekinge och Småland. Det är områden i Sverige där det finns problem med att bygga hus i dag och att kunna räkna med att få tillbaka pengarna den dag man säljer det. Jag kan mycket väl tänka mig att Miljöpartiet kan ställa sig positivt till en modell för ett skattesubventionerat bosparande i Sverige. Jag är inte motståndare till det.
När sådana frågor tas upp och kopplas till erfarenheterna i Norge ska man inte göra det så enkelt för sig som jag tycker att Ola Johansson gör.
Jag som kommunalpolitiker har varit med om att vi har varit tvungna att gå emellan och hjälpa familjer som under den tidigare bostadskrisen hamnat i sådana situationer att det har varit omöjligt för dem att sälja sina fastigheter som dras med stora underskott - enorma ryggsäckar på en halv till en miljon kronor som det innebar den gången. Jag har för mig att det var i slutet av 80-talet.
Man måste ha en idé om hur dessa frågor ska hanteras i ett land som befinner sig i en helt annan situation. Jag har tidigare erfarenheter från Norge. Jag vistades mycket i Norge i slutet av 50-talet och under 60-talet. Jag vet hur bostadsmarknaden såg ut där då. Dagens bostadsstandard i Norge fanns enbart i 5 procent av bostadsbeståndet i början av 60-talet. Man hade efter kriget en helt annan bostadssituation än i Sverige.
Dagens bostadssituation i Norge har verkligen kommit med oljepengarna. Vad säger man till en bostadssökande som i er modell tvingas gå vägen via att skuldsätta sig? Det är inte som att skuldsätta sig i Norge. Det är en annan sak att göra det i Sverige.
Jan Lindholm (MP):
Jag använde en rätt stor del av mitt anförande till att prata om det som i folkligt tal brukar kallas sjuka hus. Vi har många rapporter om erfarenheter från hus som har byggts om. Det är till exempel tre polishus som har byggts om, ett hus två gånger utan att man har lyckats få det så drägligt att man har kunnat gå rak ut från husen, utan man säckar ihop när man befinner sig där.
Det finns många skolor, daghem och idrottshallar. Sedan finns det ett jättestort antal bostäder där människor bor. Jag har träffat många människor som har astmaliknande symtom som inte kan sälja sina hus utan tvingas bo kvar i dem därför att de är helt värdelösa.
Det är många människor som far väldigt illa sedan vi någon gång på 60-talet ändrade sättet att bygga våra hus och har ett stort bestånd av hus som är ganska omöjliga att leva i. Jag förstår om majoriteten inte vill anta något av de fyra förslag som jag har i en motion. Man vill ju inte ta förslag av oppositionen, så att säga. Men jag tycker att det nu har gått så långt.
Det är så många som far illa, och problemet är stort. Forskningen är lite spretig. Jag tycker att vi politiker har ett ansvar. Regeringen borde se till detta. Det finns många forskare, men det finns väldigt lite resurser för dem, så de ägnar sig åt en massa andra saker fastän de skulle vilja ägna sig åt det här.
Skulle ni inte åtminstone kunna se till att det kommer i gång en organiserad kunskapsuppbyggnad på det här området, så att vi kan få fram hur vi ska bära oss åt för att slippa att så många människor mår dåligt i sina bostäder och på sina arbetsplatser?
Jan Lindholm (MP):
Jag vet inte om det var något svar på frågan. Jag undrar om man är beredd att göra något. Att bara säga att man känner till problemen är inte nog. Jag har arrangerat två heldagsseminarier med väldigt många kvalificerade människor här i riksdagen. Inte en enda ledamot från regeringssidan dök upp på dessa seminarier. I andra länder har man andra metoder.
I Holland river man de här husen nästan genomgående när folk drabbas av den här typen av symtom, alltså andningssvårigheter när man går in i husen, att knäna viker sig och man måste ta ut folk med gasmasker för att de ska klara sig. I Sverige gör vi ingenting! Det finns många forskare som vill jobba med det här.
Jag skulle vilja att någon representant för regeringssidan ändå kunde säga att ni är beredda att göra mer än att bara säga att ni känner till problemet. Det är enorma summor som går förlorade när skolbarn inte kan koncentrera sig för att det rinner ur näsan och kliar i ögonen. I dag är man orolig för många ungdomar. Det finns säkert andra skäl till det också, men bara här i Stockholm finns det ett tjugotal skolor som är helt undermåliga och egentligen skulle stängas. Det är hög tid att göra något åt detta.
Det är en enorm kapitalförstöring för varje generation ungdomar som inte får möjlighet att studera och koncentrera sig på sin arbetsplats. Det räcker inte med att säga att ni känner till problemen. Gör något!
Jan Lindholm (MP):
Jag har i likhet med Lars Tysklind i min tidigare roll som kommunalpolitiker deltagit i arbetet med regionala handelsstrukturplaner och sådant, och vi har kanske lite olika erfarenheter.
Jag vet att man ställer väldigt hårda miljökrav på en etablering när det gäller transporter till och från platsen och mark- och vattenanvändning och sådana saker, men man kan inte komma ifrån att den här typen av etableringar ändå påverkar samhällena i dess geografiska närhet och utarmar den närservice som finns där och på det sättet genererar ett betydligt större transportarbete.
Det påverkar strukturen i våra samhällen på ett negativt sätt. En fungerande närhandel fyller många andra funktioner än bara att leverera varor. Detta bryter sönder den sociala strukturen. Men det var egentligen inte det som jag begärde ordet för, utan jag ville, som jag gjorde i mitt förra inlägg här också, ställa en fråga till Folkpartiet. Boverket har gjort en studie, Betsi.
Det har gjorts studier på olika ställen i landet och här i Stockholm har det gjorts en stor studie av miljöförvaltningen, och de visar att vi har ett bostadsbestånd som är hälsovådligt och där människor far illa. Folkpartiet har forskningsministerposten, har jag för mig. Det är väl fortfarande så? Jag förstår inte varför man inte vill ta reda på vad man kan göra på det här området.
Byggindustrin är den industri som lägger minst pengar - 0,02 procent av sin omsättning, alltså mindre än en tiondel av vad till exempel verkstadsindustrin lägger - på forskning och utveckling. Samhället har ett ansvar, tycker jag, att se till att de här människorna inte far så illa. Varför är man inte intresserad av att ta reda på varför? Varför vill man inte dyka i den här frågan och försöka hitta lösningar?
Jan Lindholm (MP):
Det låter i och för sig intressant om man på Regeringskansliet jobbar med att försöka utveckla konsumentskyddsperspektivet när det gäller de drabbade personerna, men Lars Tysklind kanske inte har så stor erfarenhet av hur det ser ut i de familjer som drabbas. Oavsett om det handlar om en bostad eller en arbetsplats - kanske i ännu större utsträckning på arbetsplatser - förnekar man problemet.
Det kan vara flera procent av de anställda på en arbetsplats som drabbas väldigt illa och som till exempel utvecklar olika typer av doftöverkänslighet så att de inte kan vistas på arbetsplatsen för att det finns någonting där som sprider dofter. När man väl förstår vad det handlar om är man så sjuk att man inte orkar kämpa för sin sak.
Jag har träffat många familjer som inte har någon som helst egen förmåga att driva sina krav längre.
De är alltså så sjuka att det är nätt och jämnt att de kan hålla sig vid liv - mer energi finns inte kvar - när de inser vad problemen består i. Jag tror tyvärr att även med en utveckling av ett starkare konsumentskydd finns det ett mycket större behov av, om vi ska få en åtgärd, att ansvaret för den som bygger blir tydligare.
Ett av de fyra förslag jag har är att man ska öka och förtydliga ansvaret för den som bygger, och det är precis det som man sade i den här utredningen som låg till grund för det betänkande som jag berättade om i mitt anförande. Det är väldigt tydligt att ansvaret måste ligga på den som bygger, den som producerar. Vi har ju ett sådant perspektiv på många andra produkter, bilar till exempel.
Men i dag kan den som producerar en bostad låta folk bo där i experimentsyfte, och när de drabbas får de själva stå får kostnaderna. Det är till och med så att företaget kan renovera och göra åtgärder och tjäna pengar på bygget en gång till. Så illa ser det ut.
Jan Lindholm (MP):
Jag hade inte tänkt ställa mig i talarstolen och säga något mer i den här debatten, men jag blev precis som Katarina Köhler lite lätt chockad av Ola Johanssons anförande. Här har vi alltså hört representanter för partierna säga att det inte finns några stora vallgravar i den här debatten, men så kommer Ola Johansson och påstår att Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet skulle ha kollektivt fel.
Han säger att skiljelinjen går mellan dem som vill reglera, kontrollera och straffa i förhållande till dem som vill utveckla, och så påstår han att vi skulle vilja göra ingrepp i det kommunala självstyret. Jag skulle kunna vara lika vulgär och använda mig av sådan där köksretorik som egentligen inte passar i den här kammaren och säga att skiljelinjen går mellan oss som vill ta ansvar och Ola Johansson som är ointresserad av det, för vad handlar våra förslag om?
Jo, de handlar om att vi vill ge kommunerna fler och effektivare verktyg för att hävda det kommunala självstyret. Vi vill ge dem ökade kunskaper för att hävda det kommunala självstyret. Ola Johansson inser tydligen inte att kommunerna i dag är i underläge gentemot marknadskrafterna och näringslivet. Det handlar alltså om att stärka kommunerna för att kunna klara de problem man har med exploateringstrycket från kommunala intressen.
Sedan jämför Ola Johansson med bilindustrin och påstår att särkrav inte skulle vara något problem för byggnadsindustrin när det gäller att bygga hus.
Ola Johansson kan kontakta svensk byggmaterialindustri och de svenska byggföretagen så får han höra att visst, det finns många saker man kan göra på kommunal nivå, men det främsta vi kan göra från riksdagen är att se till att minska möjligheten för just kommunala särkrav eftersom det är det man för fram som det mest kostnadsdrivande man har - att kommunerna ställer olika krav på hur man ska bygga. Jag hann anteckna en sak till som var konstig.
Ola Johansson påstår också att politiker inte bygger, men jag har sett många kommunalråd och landstingsråd sätta ned spaden - lika ofta som jag ser företrädarna för de stora bolagen göra det. Om inte kommunerna bygger så bygger inte NCC, Skanska eller något annat byggbolag heller, så det var en märklig argumentation, tycker jag.
Jan Lindholm (MP):
Jag är lite förvånad över Ola Johanssons sätt att argumentera. Jag skulle vilja höra vad det finns för underlag för att påstå det Ola Johansson påstår, det vill säga att vi i Miljöpartiet skulle vilja inskränka kommunernas möjligheter. Vi har inte sagt att kommunerna inte får bygga strandnära om de vill.
Det vi vill göra är att ge kommunerna kraftigare verktyg för att kunna ta det kommunala ansvaret. Ola Johansson vet säkert själv att när det inträffar saker i kommunerna så är det kommunen som ställs till svars.
Det är det som är problemet i dag - att kommunerna faktiskt inte har möjlighet att fullt ut styra utvecklingen så som man önskar utifrån ett medborgarperspektiv, även om de har det kommunala planmonopolet. Man tvingas av starka ekonomiska intressen som vill exploatera att acceptera ständiga förändringar av det som är medborgarperspektivet, det som demokratiskt har röstats fram.
Jag menar att Ola Johansson har helt fel i påståendet att det skulle finnas någon skiljelinje mellan dem som vill reglera, kontrollera och straffa och några andra. Skiljelinjen går snarare mellan oss som vill ge kommunerna möjligheter att hävda det kommunala självbestämmandet och Ola Johansson som inte vill göra någonting.
Jan Lindholm (MP):
Jag får väl tacka för det sista. Då instämmer Ola Johansson i alla fall i ett av de förslag som jag hade, nämligen att det är viktigt att riksdag och regering vågar lyfta fram och höja kraven på energieffektivitet i byggandet, på lägre energiförbrukning, så att gapet mellan det som byggindustrin redan gör, det som kommunerna i dag kräver och den norm som finns minskar och utrymmet för just dessa särkrav blir mindre.
Det är just det som man vill ha från industrins sida för att på det sättet inte behöva ha modeller för kanske fem sex olika varianter. Man får ett lägre antal om gapet minskar. Det är just det man efterfrågar. Då är vi i alla fall överens på den punkten. Det är jättebra.
Sedan vidhåller jag, herr talman, att om man tittar på våra förslag ser man att de inte innebär några inskränkningar i det kommunala självbestämmandet, tvärtom stärker vi det kommunala självbestämmandet genom att vi ger kommunerna bättre verktyg. På det sättet kan de bättre företräda och hävda kommuninvånarnas intressen mot de kommersiella intressena.