KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Johansson (S):
Kommunerna har inte så många andra intäkter än kommunalskatten. Staten har en helt annan möjlighet att finansiera. Den har momsen, bensinskatter, statliga skatter, bolagsskatter etcetera. Så gott som alla skatteområden förfogar staten över.
Kommunerna förfogar över en skatt, och det är kommunalskatten. Jag kan inte få in i min skalle varför det ska vara så väsentligt att just plocka pengar ur den skatten, som har som huvudändamål att finansiera vård, skola och omsorg.
Jag uppfattar Gunnar Hedberg som en kommunalpolitiker, som själv vet vilka budgetdebatter man har i den egna kommunen om hur man ska prioritera olika verksamheter. Då kommer man här och säger: Ni ska vara med och betala en statlig angelägenhet därutöver! Den må vara välmotiverad, men det blir fel rent principiellt. Det är där jag tycker att ni har gått in på någonting utan att riktigt ha tänkt igenom vad det leder till. Detta är den ena biten.
Den andra biten är att Stockholmsområdet naturligtvis har en stark ekonomisk kraft. Men hur ser det ut i andra delar av landet? Hur ser det ut i Värmland, till exempel? Där diskuterar man mycket att man vill ha bättre järnvägsförbindelser med Norge. Men där finns inte den ekonomiska kraften att vara med och finansiera infrastruktursatsningar. Då blir de utan. Då hamnar vi fel.
Vi kanske tycker att det skulle vara bra med en ökad infrastruktursatsning i Värmland för att öka kontakten över kölen till Norge. Men där finns inte de ekonomiska resurserna.
Lars Johansson (S):
Lars Tysklind är mycket saklig. Jag ska försöka att vara lika saklig tillbaka. Jag tyckte mig inte riktigt få klarhet i varför Lars Tysklind och de andra borgerliga ledamöterna har ändrat uppfattning när det gäller Transportinfrastrukturkommitténs bedömning. I grunden handlar det här med Naturvårdsverket om att de ska ha en möjlighet att pröva frågan.
Det är rätt att länsstyrelsen har ett ansvar. Det förutsätter att man gör en miljökonsekvensbeskrivning under projektets gång, men Naturvårdsverket ska ha den möjligheten. Det innebär en press på projektarbetet i övrigt.
Om de inte gör en tillräckligt bra miljökonsekvensbeskrivning och om länsstyrelsen är utsatt för regionalt tryck att släppa fram det här projektet, om det är en järnväg eller en väg, kanske de inte orkar stå emot. Men de vet att Naturvårdsverket kommer att pröva detta om de inte fullföljer planeringen på rätt sätt och tar miljöhänsyn.
Det är därför som det har betydelse. Det är inte för att vi tycker att Naturvårdsverket ska pröva alla projekt, utan det är för att de ska ha möjligheten för att det sätter press på arbetet längre ned i organisationen i samhället. Det är det som är det principiellt viktiga, och det var det som kommittén kom fram till, nämligen att vi i fortsättningen ska ha samma regler när det gäller järnväg såväl som väg.
Man blev överens mellan partierna om att det var en riktig ordning. Jag är förvånad över att ett sådant handslag sedan inte gäller när frågan kommer till riksdagen.
Lars Johansson (S):
Min fråga var egentligen om inte Lars Tysklind ser poängen med att Naturvårdsverket har den övergripande rollen när det gäller att sätta press på de övriga samhällsaktörerna att verkligen göra allt vad de kan för att ta fram riktiga konsekvensbeskrivningar som gör att man får med sig miljöfrågan ordentligt in i projektet.
Där har, menar jag, en sådan möjlighet för Naturvårdsverket en betydelse. I dag har man den möjligheten. Det är ju en lagändring som ska genomföras nu, men i dag har man den möjligheten. När det gäller väginvesteringar vet länsstyrelsen att Naturvårdsverket kan agera om man inte fullföljer detta. Vi har inte så väldigt mycket järnvägsinvesteringar för närvarande.
Det kommer kanske förhoppningsvis att bli mer, men de är inte så omfattande i dag. Blir de det i framtiden kommer det att ha ännu större betydelse att detta också ska gälla för järnvägsinvesteringar. Den andra frågan jag vill ställa är samma som jag ställde tidigare till Gunnar Hedberg och handlar om det här med medfinansiering. Jag utgår från att Lars Tysklind tycker att det är ett bra förslag att man ska låta kommunala skattemedel gå till väginvesteringar.
Jag tycker fortfarande att det är märkligt att ni borgerliga är så överens på den punkten, för jag har uppfattat att Folkpartiet i andra sammanhang har drivit frågan att man bör sänka skatterna. Det har man gjort nu senast i min egen hemkommun. Men det kommer ju inte att gå om man ska vara med och medfinansiera de stora infrastruktursatsningar som nu diskuteras.
Även om det blir uttalat att det ska ske inom en viss period blir det ändå en prioritering, och då innebär det faktiskt att de som är beredda att lägga fram dessa pengar kommer att kunna få förtur jämfört med dem som inte har den möjligheten. Då minskar statens styrningsförmåga och riksdagens förmåga att styra investeringarna i framtiden.
Lars Johansson (S):
Det var intressant att lyssna till Jessica Rosencrantz. Hon inledde starkt med att berätta om sjöfartens betydelse i Sverige. Jag kan dela den uppfattningen. Jag noterar också att Jessica pratar sig varm för att regeringen ska komma med en sjöfartsstrategi som ska främja svensk sjöfart.
Det har ju pågått ganska mycket utredningsarbete från regeringens sida under flera år, men det har inte hänt särskilt mycket konkret. Sedan noterar jag att Jessica Rosencrantz hade läst finansministerns svar på en skriftlig fråga den 22 februari. Det står lite grann i kontrast till att det nu ska komma en sjöfartsstrategi.
Finansministern säger nämligen att man nu ska utreda hur stödet till sjöfarten ska se ut och om det ska införas tonnageskatt eller inte. Man ska även i övrigt belysa sjöfartens konkurrenssituation. Då är man alltså tillbaka i ett nytt utredningsarbete, för man kan väl inte bortse från sjöfartsstödet när man diskuterar en sjöfartsstrategi?
Det kommer att vara en av flera frågor. Den bild som ges utåt är alltså att man ska ta fram en ny sjöfartsstrategi. Det ska vara konferenser om detta - det har redan varit ett antal. Sedan säger plötsligt finansministern att det inte är aktuellt, utan nu ska vi börja gå igenom de ekonomiska förutsättningarna för sjöfarten igen. Eller har jag missuppfattat vad finansministern har sagt, Jessica Rosencrantz?
Lars Johansson (S):
Jo, men saken är den att det har utretts. Det ligger en utredning sedan sommaren 2006. Frågan har diskuterats flera gånger. Det är ingen ny fråga för regeringen. Man vet precis hur läget är, och man vet precis hur man ska hantera den latenta skatteskulden inom sjöfartsnäringen. Det finns underlag att ta ställning till, men man tar inte ställning, utan man vill ge sken av att man vill utreda frågorna ånyo.
Det är inget annat än en förhalningstaktik. Det leder ingenstans. Det är därför jag ifrågasätter om denna sjöfartsstrategi, som regeringen jobbar med parallellt, egentligen kommer att ha någon större betydelse för sjöfarten. Finansministern har nu dessutom lagt till att man ska se över stödet till sjöfarten i sin helhet. Här har det utretts tidigare.
Vi har haft en särskild utredare som presenterade en utredning för bara ett och ett halvt år sedan just om hur man skulle se på sjöfartsstödet, hur man skulle se på frågan om tonnageskatten, hur man skulle se på frågan om ett internationellt skeppsregister etcetera. Alla de här frågorna har behandlats tidigare. Och nu säger man att det ska utredas igen.
Därför blir den här strategin, som jag kan se det för stunden i alla fall, halvfärdig. Det är ingen fullständig sjöfartsstrategi som regeringen kommer att presentera under året, eftersom en massa frågor ska utredas ånyo. Det beklagar jag, för det gör att branschen stagnerar, inte minst med tanke på utflaggningen, som är oerhört omfattande just nu.
Den svenska sjöfarten är mycket mindre i dag än vad den var när den borgerliga regeringen tillträdde 2006.
Lars Johansson (S):
Jag lyssnade med visst intresse på Lars Tysklinds anförande och konstaterar att det finns en ganska stor uppslutning kring att vi måste ha en svensk sjöfart. Lars Tysklind betonar det i sitt anförande.
Det är bara det att väldigt mycket av det vi pratar om här handlar om att skapa förutsättningar för den svenska sjöfarten så att den får möjlighet att utvecklas i Sverige. Som jag uppfattar det innebär det att vi måste få fler svenska fartyg med svensk besättning som transporterar alla våra varor till och från Sverige. Det måste vara det vi pratar om.
Men utvecklingen är den motsatta. De åtgärder som Lars Tysklind har varit med och fattat beslut om har inte fått den effekten, utan det har blivit sämre. Det är färre båtar. När man tittar på hur sjöfartsstödets utveckling har varit så ser man att det är en väldigt kraftig nedgång.
Jag kan notera att finansministern har sagt nej till tonnageskatten, som har varit en viktig fråga som har debatterats under flera år. Han vill inte införa tonnageskatt i Sverige, trots att man har det i andra länder och att svensk sjöfart därför inte har likvärdiga konkurrensvillkor. Vi är tydligen överens om att det är så. Nu minskar stödet. Då kommer finansministern i det läget att det kostar mindre i dag.
Då kanske man ska se över det här igen bara för att det är en lägre kostnad. Men det kan väl ändå inte vara så finurligt, utan man måste väl inse att om man inför tonnageskatt så kommer det att innebära att vi får fler båtar till Sverige, och då kommer sjöfartsstödet att bli mer omfattande och kosta mer pengar. Det är ju positivt i sig, eftersom vi vill ha en svensk sjöfart som kostar mer. Eller är det här ett uttryck för besparingsiver på den borgerliga kanten?
Lars Johansson (S):
Det är en viktig fråga hur stor den svenska sjöfarten ska vara. Vi är tydligen överens om att det är viktigt att den finns och att det är viktigt att Sverige går före när det gäller sjösäkerhet. När det gäller miljöfrågorna till sjöss är det också oerhört viktigt att det marina centrumet i olika hamnar fungerar på ett bra sätt och så vidare.
Jag var i morse på ett möte här i riksdagen som handlade om WMU, World Maritime University, som är ett universitet i Malmö. Det var mycket intressant att ta del av. Det är ett FN-uppdrag som Sverige har. Där bedriver man utbildning i sjösäkerhet och miljö för olika länder i hela världen.
Det är mycket viktigt att Sverige kan fortsätta ha ett sådant organ. Vi har det därför att vi har varit framgångsrika. Men om sjöfarten i Sverige minskar blir det mindre intresse för den typen av utbildningsverksamhet i Sverige som det är mycket viktigt att vi kan ha i framtiden. Detta var bara ett exempel. Men det finns många sådana exempel att peka på. Därför är detta en mycket viktig fråga.
Jag tror att Lars Tysklind och jag har samma uppfattning i denna fråga också om att vi behöver en tonnageskatt. Jag tror därför att det är mycket centralt att man kommer till skott i denna fråga. Ni måste faktiskt se till att finansministern hamnar i minoritet i denna fråga och få igenom en förändring. Vi vet hur lång tid det tar att utreda. Det kommer att ta ytterligare något år. Sedan ska det ut på remiss, och det tar kanske ett halvår.
I bästa fall kanske man kan ha ett beslut 2013-2014. Men då har man förlorat flera år i fråga om vad en sjöfartsstrategi skulle kunna innebära för svensk sjöfart.
Lars Johansson (S):
Tack för svaret, Hillevi Engström. Frågan är ändå: Varför är det så viktigt att pressa ned inkomsten för människor som kommer i arbetslöshet? Bara att bli arbetslös är ju en stor omställning för en människa som är van att arbeta. Varför ska man då pressa ned ersättningsnivåerna till 50-60 procent? Vilken ideologi ligger bakom det?
Jag kan notera att man tidigare har talat om att detta skulle vara ett sätt att försöka pressa ned löneökningstakten. Det är vad finansministern talade om framför allt under 2006 och 2007. Det skulle kunna påverka lönebildningen.
Det finns forskning som visar att man inte alls har fått lägre löneavtal bara för att ersättningen från a-kassan har varit lägre och att det därmed skulle vara lättare att få ut folk på arbetsmarknaden. Det sambandet finns inte.
Däremot kanske människor känner sig otrygga och inte vågar ta chansen att satsa på något nytt när de befinner sig i en omställningsperiod då de ska söka sig vidare på arbetsmarknaden. Då kanske man biter sig fast i det man har för att inte hamna i en situation då man inte har något arbete.
Jag tycker att det är allvarligt att regeringen inte vill ompröva sin politik på den här punkten. När det gäller Trollhättan tror jag säkert att man i en del fall kommer att få andra arbeten. Det pågår just nu ett omfattande rekryteringsarbete på Volvo i Göteborg till exempel där man försöker rekrytera dem som blir arbetslösa i Trollhättan. Situationen är ju inte helt ny i Trollhättan.
Det har varit en nedgång i arbetstillfällen på Saab under en längre period. Det är därför arbetslösheten är så hög i Trollhättan. Nu kommer ytterligare en stor grupp människor att hamna i arbetslöshet. Många av dem kommer tyvärr inte snabbt in på arbetsmarknaden utan tvingas gå i arbetslöshet en längre period innan det skapas möjlighet till nya jobb. De ska då leva på den låga ersättningen.
Jag tycker att det är ett underbetyg till regeringen att man inte ser det förhållandet. Detta är inte första gången. Det har pågått ända sedan fordonskrisen hösten 2008 att människor som arbetar inom viktiga industrigrenar i Sverige har hamnat i arbetslöshet och fått väldigt låg ersättning.
Det skapar naturligtvis stora spänningar i de familjer som ska leva på en låg ersättning.
Lars Johansson (S):
Vi kan naturligtvis diskutera olika sätt att finansiera förbättringar i a-kassan. Jag kan bara konstatera att regeringens politik är att det är viktigt att satsa på att sänka krogmomsen med drygt 5 miljarder och att ge människor möjlighet att bygga om sina hus och använda hushållsnära tjänster för ungefär 15 miljarder. Ni gör de prioriteringarna.
Det är hela 20 miljarder som läggs på sådant som ni tycker är viktigare än att se till att människor som drabbas av arbetslöshet i viktiga exportnäringar får en rimlig ersättning när de blir arbetslösa. Det är olika syn på människor och olika syn på vilka risker man tar i livet och var man råkar vara anställd.
Vad jag förstår av svaret anser ni fortfarande att om man arbetar inom till exempel finansbranschen ska man bara betala 85 kronor i månaden till a-kassan, men om man arbetar inom hotell- och restaurangbranschen ska man betala 400 kronor i månaden till a-kassan. Ni tycker att det är riktigt att det är så stor skillnad. Arbetslösheten är så mycket högre inom hotell- och restaurangbranschen än inom finansbranschen.
Det är det som gör att avgifterna är så olika. Ni har förändrat a-kassesystemet. Det här byggdes upp en gång i tiden första gången man införde statsbidrag till a-kassan. Det var 1934. Sedan har man successivt skapat sådana ersättningsnivåer att man har kunnat ha många fackliga medlemmar och många som har engagerat sig i att bygga upp en kollektiv a-kassa och ta gemensamt ansvar.
Ni talar om att eventuellt skapa en obligatorisk sådan. Vad det kommer att kosta och hur det ska administreras finns det inga svar på. Ni har inget alternativ.
Lars Johansson (S):
Jag kan fortsätta på det spår som Peter Persson har i sin interpellation. Jag tänkte börja med frågan om kapitaltäckningsgraden som också varit uppe till diskussion.
Det har framförts kritik från Anders Borg och Peter Norman mot att bankerna går fram för hårt och kräver ökad kapitaltäckningsgrad i stället för att göra någonting åt räntemarginalerna för bolånekunderna. Detta är ett stort problem, inte minst för småföretagen.
Det har nämligen visat sig att det framför allt i glesbygd men också på andra hål har blivit allt svårare för småföretagare att låna pengar av bankerna. Bankerna har hänvisat till att de måste bygga upp sin egen kapitaltäckningsgrad i stället för att låna ut till företag.
När man tittar vidare på hur det ser ut inom den statliga verksamheten kan jag konstatera att Fouriertransform, som är ett statligt ägt bolag med ungefär 3 miljarder, har till uppgift att låna ut pengar till småföretag. Det skapades i samband med fordonskrisen för några år sedan.
Detta företag har enligt regeringens skrivelse till riksdagen ett avkastningskrav på 10-15 procent på sitt kapital. Det är precis det som diskussionen har handlat om.
Av de 3 miljarder som riksdagen ställde till förfogande har bolaget lånat ut ungefär 300 miljoner kronor, och det har skett på sådana villkor som har gjort att företagen i många fall har sagt att de lika gärna kan gå till banken som att gå till denna fond eftersom de har ungefär samma villkor. Ibland har detta företag till och med ännu hårdare krav på återbetalning.
Vad är då poängen med detta resonemang? För mig blir slutsatsen följande: Precis som Peter Persson säger har regeringens företrädare i dessa frågor utåt en agenda och kritiserar bankerna. Men där man själv har möjlighet att agera på ett annat sätt än vad bankerna gör så gör man inte det.
Man ställer orimliga krav genom dessa höga avkastningskrav även på de egna företagen som har till uppgift att låna ut pengar som ska ge möjlighet att få fart på det svenska näringslivet och inte minst på småföretagen.
Peter Norman säger i interpellationssvaret: "De höga vinsterna visar att det hade varit möjligt att bygga buffertar som gör bankerna och det finansiella systemet mer robust utan att vältra över kostnaderna på kunden." Det är väl kunden som betalar, antingen genom en liten ränta på sina pengar eller genom hög ränta på det som man behöver låna? Det är alltså kunderna som får betala även det.
Det skulle vara intressant att höra Peter Norman utveckla resonemanget om hur staten ska kunna gå före med de instrument som man förfogar över.
Lars Johansson (S):
Jag får väl se om jag ska interpellera finansmarknadsministern om Fouriertransform längre fram. Jag kan ändå konstatera, vilket var min poäng, att i och med att staten själv med sitt eget företag som sysslar med att låna ut pengar, riskvilligt kapital, har höga avkastningskrav ger det en bild av att bankerna väl också ska ha höga avkastningskrav.
Det är den kopplingen jag menar att man kan göra när man resonerar kring de här frågorna. Vi är väl ändå överens om, vilket står i interpellationssvaret, att rörelseresultatet för de stora bankerna var väldigt gott under föregående år, över 77 miljarder kronor, och att det naturligtvis är kunderna som har skapat den vinsten genom att de har betalat räntor eller inte fått några räntor på sina pengar.
Det är ju den marginalen som har skapat den stora vinsten i bankerna. Jag är självklart av uppfattningen att vi ska ha en bra kapitaltäckningsgrad. Men det jag ville peka på för finansmarknadsministern är att problem har uppstått. När man pratar med företagare runt om i landet får man veta att de har problem i dag.
Bankerna ställer väldigt hårda krav på säkerhet när de ska låna ut pengar, framför allt i glesbygden, där fasta tillgångar har ett lägre värde än i till exempel Stockholm och andra storstadsregioner. Det innebär att de får svårigheter att klara de krav som ställs.
Då har bland annat bankerna framfört just att vi har stora krav på att höja kapitaltäckningsgraden och att de därför inte har möjlighet att ta de riskerna. Det stoppar upp investeringsviljan i landet. Det är det problemet som detta skapar. Då får man också bedöma om det går för fort att lyfta upp kapitaltäckningsgraden i relation till de problem som uppstår på utlåningsmarknaden.
Lars Johansson (S):
Jag anmälde mig på talarlistan när jag upplevde att finansministern dribblade med siffror. Anders Borg sade nämligen att inkomstökningar för de bäst betalda har ökat väldigt lite mellan 2006 och 2009. Men varför använda år 2009 när det var det år som det gick riktigt dåligt för Sverige?
Varför inte använda 2011, när vi vet att direktörerna har fått ännu mer betalt än vad löntagarna har fått? Om vi jämför hela perioden, från 2006 till och med 2011, får vi helt andra siffror. Dribbla inte med siffrorna! Samhället dras isär. Vi har många exempel på det. Jag kan ta ett exempel.
I fredags i förra veckan besökte jag ett fas 3-projekt, som det så vackert heter, på Marieholmsgatan 4 i Göteborg. Det var 109 personer som var i den aktiviteten, som det heter. Det finns inga avtal. Det finns inga fackliga avtal. Tre personer hade fackliga avtal. Det var de som var medlemmar i Unionen och som fungerade som arbetsledare.
De här människorna har mellan 340 kronor och 680 kronor om dagen, i genomsnitt ca 10 000 kronor i månaden, medan de är i fas 3. Det stora flertalet har gått där i ett år. Av dem som har gått i ett år är det fem personer som har kommit ut i arbetslivet.
De flesta av dem som där är inlåsta i denna fas 3-åtgärd, tillsammans med de andra ca 30 000 i Sverige, vågar inte berätta för tänkta arbetsgivare att de är i fas 3, för alla vet att det är en åtgärd utan aktivitet. Det är kanske socialt okej att man träffar andra människor i samma situation, men man har ingen utveckling. Det är ingen utbildning.
Det är ingen kompetensutveckling som sker. Man stannar av. Jag måste säga att när man möter människor i den situationen och möter den håglöshet som de känner förstår man att människor är förtvivlade över regeringens politik. Det är klart att samhället dras isär. Alldeles nyss fick vi också uppgifter om att det är 28 000 fler barn som är drabbade av barnfattigdomen.
Det var Rädda Barnen som kom med de siffrorna, inte Socialdemokraterna. Det kommer nu uppgift efter uppgift om att inkomstskillnaderna i samhället ökar. Jag är väldigt förvånad när jag tittar på interpellationssvaret.
Finansministern säger: Det gör vi bland annat genom att förbättra den ekonomiska situationen för grupper med pressade marginaler, däribland de pensionärer och barnfamiljer som har låg inkomst. Det är inte sant. Det som står här är inte sant. Det är inte sant att ni sänker trösklarna in på arbetsmarknaden för människor i fas 3. Det som står här är inte sant.
Men ni säger att ni ska fortsätta med den politiken. Det är en förfärande politik för stora grupper i samhället. Sedan är det precis som Maryam sade tidigare. När det gäller det ekonomiska ramverket har vi ingen annan uppfattning. Vi är tydliga på den punkten. Det har vi varit hela tiden i opposition. Det vore väl sjutton annars, eftersom vi var med och skapade det en gång i tiden, när Moderaterna var emot.
Men när det gäller det som sker på andra områden i den ekonomiska politiken är det ett ökat utanförskap, och det innebär ökade ekonomiska klyftor i samhället.
Lars Johansson (S):
Det är ju så här, Anders Borg, att man kan använda statistik lite som man vill ibland. Att använda 2009, året när vi hade en svår ekonomisk kris i Sverige, som utgångspunkt för att visa att de ekonomiska skillnaderna inte har blivit så stora upplever jag nog ändå är att använda fel årtal. Det är det ena, och det kan vi återkomma till.
Men vi behöver som sagt var inte hålla på med det, utan vi kan i stället titta i dagstidningarna där det står att direktörerna får det ena lönelyftet efter det andra som är oerhört mycket större än vad vanliga människor får. Utvecklingen är tyvärr den att samhället dras isär. Jag nämnde fas 3 i mitt förra inlägg. Jag ska nu nämna ett annat område, nämligen a-kassan, en omställningsförsäkring som vi tycker är viktig.
Jag noterar att finansministern i sitt svar tidigare inte nämnde de arbetslösa över huvud taget, de 400 000 personer varav många går med låg ersättning. Här är bara ett exempel på vad som har skett: År 2006 i september var det ungefär 50 procent av de arbetslösa i åldern 18-24 år som hade a-kasseersättning.
Vi vet att man inte alltid går med i facket och blir a-kasseberättigad under de första åren när man kommer ut på arbetsmarknaden, men det var ändå 50 procent. I september förra året var det 5 1⁄2 procent. Vad har hänt? Jo, den politik som ni har drivit har gjort att människor inte går med i a-kassan i någon större omfattning längre.
Man avstår eftersom det har blivit så väldigt mycket dyrare. Då får det den effekten att man i stället, när man är arbetslös, får leva på försörjningsstöd. Det är detta som gör att sammanhållningen i samhället inte är lika stark i dag som den var tidigare. Samhället dras isär, och det är det vi kritiserar regeringens ekonomiska politik för - att ni inte ser helheten utan bara ser till vad vissa delar av den ekonomiska politiken leder till. Titta på helheten!
Titta på hur människor drabbas av den politik ni företräder!