KBLab/rixvox huggingface dataset:
Håkan Svenneling (V):
Jag vill börja med att förtydliga att det handlade om SCB:s rapport avseende 2015 och delvis 2014. Det har fattats politiska beslut, så nu har vi en alliansbudget med en vårändringsbudget och en höständringsbudget som regeringen och Vänsterpartiet har förhandlat fram och beslutat om. Vilken budget som styr just nu är lite svårt att sätta färg på med tanke på att det är sju partier som har varit inblandade i den ekonomiska politik som just nu gäller.
Men från årsskiftet blir det i vart fall ordning och reda, och då kommer de signaler som regeringen och Vänsterpartiet har skickat under hela 2015. Då får man se vilken budget som styr Sverige. Jag är inte så orolig som Jan Ericson, utan snarare är jag mer positivt försiktig om vad som kommer att hända i Sverige. De risker som Jan Ericson målar upp är snarare sådant som vi har sett har haft väldigt negativa effekter för människor under Alliansens styre.
Min egen far är just nu i sjukförsäkringssystemet. Han har inte passerat 450 dagar, där stupstocken går i dag, men han har varit på väg i den riktningen. Jag kan tydligt se vad det hade inneburit för honom som människa om vi inte hade avskaffat stupstocken i dag. Då hade han som börjar bli till åren, men fortfarande har en viss arbetskapacitet, fått det lilla ekonomiska stöd som han får i dag av systemet fullständigt sönderslaget.
Han skulle tvingas ut i arbetslivet utan att han är friskförklarad. Det är effekterna av de risker som Jan Ericson pratar om. Nu har vi en möjligt. Det kommer många nyanlända. Vi kan se att försörjningskvoten kommer att gå ned för alla i arbetsför ålder jämfört med vad det hade gjort annars. Vi behöver investera i Sverige.
Vi behöver satsa, och jag tänker se till att Vänsterpartiet trycker på regeringen för att man ska fortsätta att göra fler gröna satsningar och röda satsningar för en bättre välfärd.
Håkan Svenneling (V):
Jag tycker inte att finansministern slarvar på det sätt som Jan Ericson beskriver. Vi har en finansminister som ser vilket läge som vi befinner oss i och därigenom samarbetar hon med de partier som är villiga att samarbeta och ta ansvar - just nu är det bara Vänsterpartiet, förutom regeringspartierna. Det är tydligt att vi befinner oss i en situation där Sveriges befolkning har ökat väldigt kraftigt under väldigt kort tid.
Då är det bara en sak som man kan göra: Man behöver göra ännu mer av det som vi behöver sedan tidigare. Det behövs investeringar i bostäder. Därför presenterar vi den största satsningen på bostadsbyggande på 20 år. Under alliansregeringen utredde man, tog bort och ändrande så att byggandet gick ned kraftigt. Vi behöver vända på den kuttingen och komma i ett läge där det byggs mer. Då får vi fler människor i arbete samtidigt som vi investerar för framtiden.
Vi behöver också satsa på infrastruktur och bygga ut den järnväg som inte fungerar på ett bra sätt, så att fler kan komma i arbete med att bygga järnväg och så att fler kan använda sig av järnvägen. Det är väldigt viktigt. Vi behöver bygga upp en välfärd som man kan lita på så att man inte blir sjuk. Där är jag glad över den satsning som vi ser på ungas psykiska ohälsa.
Det är väldigt oroväckande att framför allt unga kvinnor blir sjukskrivna i större utsträckning än tidigare. Det är inte bra. Har man lång tid kvar i arbetslivet måste man vara frisk och hålla hela arbetslivet. Därför ska vi inte ha ett system som straffar dem som är sjuka, utan vi ska ha ett system som förebygger ungas psykiska ohälsa och som ser till att alla människor i vårt samhälle mår bra. Dessa frågor ligger mer i andra budgetdebatter.
Kopplat till extrabudgeten ska vi vara glada att man här vågar satsa för att möta den migration som vi nu ser.
Håkan Svenneling (V):
Jag läste upp väldigt många olika mått för att beskriva Sveriges positiva utveckling. Det är klart att man kan titta på olika mått, och när det gäller bnp per capita var det en av Sveriges ledarskribenter som mycket riktigt konstaterade att det steg också positivt. För Sveriges del har det gjort det under en ganska lång tid. Oscar Sjöstedt tyckte sig sakna arbetslöshetsmåttet. Ja, arbetslösheten går ju också ned, senast med 0,4 procent. Man ska nog ändå slå fast att det mesta pekar i en positiv riktning.
Men för att klara det måste man ha en politik som vågar leverera, investera och satsa resurser. Det gör vi med den extra budgeten som Oscar Sjöstedt vill att vi bara slänger i papperskorgen. Det är fel väg att gå. Jag tycker inte att ditt resonemang håller, Oscar. Du säger att det är en nedskärning på invandring, men kostnadsposten heter statsbidrag till kommunerna.
I det statsbidraget handlar det om att staten är med och finansierar den välfärd som kommuner och landstingen levererar. Det är bland annat sjukvård, äldreomsorg, förskola som pengarna främst går till. Sedan säger du att det hänger ihop med invandring. Du har nog väldigt fel där. Jag tror inte att vi kan vakna upp en dag i Sverige och se att du har tagit bort alla människor som du inte gillar. Så funkar inte den politiska verkligheten.
Jag tycker att Sverigedemokraterna är ett väldigt märkligt parti. Jag satt tidigare i dag bredvid en av Oscar Sjöstedts partikollegor på ett seminarium om gränshinder. Man var oroad över att det är jobbigt att resa i Norden nu när det byggs upp gränshinder och gränstullar. Man ville se ett ökat samarbete i Norden. Men samtidigt är man väldigt tydlig med att man vill slänga ut alla som har en religion som inte heter kristendom. Det gör att det verkligen bara handlar om ren och skär rasism från Sverigedemokraterna.
Det handlar inte om att man vill föra någon reell ekonomisk politik.
Håkan Svenneling (V):
Jag var väldigt tydlig, Oscar, med att det inte är den stora invandringen som gör att vi har en positiv bnp-utveckling eller en positiv utveckling i Sverige i stort. Vad jag säger är att svensk ekonomi går bra och att vi inte står på randen till någon välfärdskollaps, vilket är ett av de starka uttryck som Sverigedemokraterna använt sig av. Det går faktiskt bra för Sverige. Vi har en välfärd som fungerar.
Det luktar gott av pepparkakor på en massa ställen jag besöker, det funkar ganska bra i förskolan och så vidare. Men vi har definitivt en utmaning, och den måste vi ta på allvar. Det är därför vi är sju partier som säger ja till denna extra budget och ett parti som säger nej. Ni i Sverigedemokraterna vill, som Ingela Nylund Watz var inne på, stoppa huvudet i sanden och vara som en struts. Det tycker jag är fel väg att gå.
Men jag vet att det grundar sig på en rasistisk politik och att ni inte gillar människor som kommer från andra länder. Det som Sverige behöver är att vi stärker den ekonomiska utveckling vi nu har genom satsningar och investeringar. Då tror jag att vi kan växa till ett starkare Sverige där sysselsättningen fortsätter att öka, där vi får fler i arbetskraften, där antalet sysselsatta ökar och där vi får ned arbetslösheten.
Då tror jag att vi också får ett bra samhälle att bo i. Då kan vi skapa en välfärd som går att lita på, så att man kan känna sig trygg i barnomsorgen, känna att äldreomsorgen är trygg och så vidare. Det tror jag är ett bättre samhälle än det samhälle som Oscar Sjöstedt försöker skapa, där vi ska känna oro och misstänksamhet inför andra människor och vara rädda för att flyktingboendet i vår hemkommun ska börja brinna.
Håkan Svenneling (V):
Jag ska försöka beröra både SBAB och kontanthanteringen i replikskiftet. Vi börjar med SBAB. Börje Vestlund uppfattar mig som att jag vill ha ett bredare kontorsnät. SBAB har ett av Sveriges kanske smalaste kontorsnät med kontor i Stockholm, Göteborg, Malmö och Karlstad. Den mesta kontakten med banken har man via telefon, internet, mejl, brevledes och så vidare.
Det gör att vi inte alls tycker att man ska ha kontor överallt i hela landet, men vi tycker att man ska ha ansvar för alla ägare oavsett var de bor. Jag tror att det skulle vara en märklig situation om Börje Vestlund en dag får ett brev hem till Liljeholmen där det står: Börje Vestlund! Du är inte lönsam för oss. Vi är därför inte intresserade från detta statliga bolag av att ta ansvar för dig. Vi vet att du är ägare till oss och att du sitter i Sveriges riksdag. Men du är inte lönsam, och därför tar vi inte ansvar för dig. Det är det som SBAB gör, och de skriver det rakt ut.
Därför borde detta vara ett ansvar, och det borde finnas ett direktiv från regeringen om att SBAB har ansvar för alla sina ägare oavsett var i landet de bor. Om vi återgår till kontanterna tycker jag att vi gör det krångligt för Sverige. I Norge har man en lagstiftning som säger att banker i den utsträckning som konsumenterna förväntar sig ska erbjuda kontanter till kunderna. Vad ska vi med en bank till om den inte har kontanter? Det borde inte vara svårare än att man helt enkelt säger: Det här är bankernas ansvar.
Det här borde ni kunna uppnå. Man behöver absolut kunna se till exakt hur en sådan lag skulle genomföras. Men problemet i dag i Sverige är att regeringen gömmer sig i en utredning och kommer fram till att de egentligen inte ens tittar på frågan. De konstaterar i stället att det handlar om teknikutveckling och att det faktum att gamla människor dör troligtvis kommer att vara det som gör att människor kommer att sluta använda kontanter och i stället använda Swisch. Det tycker inte jag är ett hållbart sätt att se på det hela. Jag blir orolig när man hänvisar till kommittéer som jag själv sitter i, vilket är fallet med landsbygdskommittén.
Jag tror inte att det är en landsbygdskommitté som kommer att lösa denna typ av utmaningar, som är tekniskt krångliga. Det behöver man göra från finansutskottet.
Håkan Svenneling (V):
Det är bra, Börje Vestlund, att du konstaterar att kontanterna kommer att finnas kvar under en lång tid framöver. Vi är i en situation just nu att Riksbanken trycker nya sedlar och mynt, och samtidigt har vi fyra storbanker som i princip har full kontroll över kontanterna från att de är tryckta hos Riksbanken till att de når din och min plånbok. De här storbankerna äger bankernas depå där kontanterna lagras efter att de har tryckts, och de äger alla bankomater runt om i hela landet.
Om de då bestämmer att det inte ska finnas så många bankomater kvar - de har ju minskat antalet med 500 - samtidigt som vartannat bankkontor inte tar emot dig när du vill sätta in eller ta ut kontanter är det storbankerna som styr och inte politiken. Det gör att vi faktiskt får en situation där det inte är möjligt att ta ut kontanter i Fredrika, Hakkas och Vittangi, utan närmaste ställe är fem mil bort.
Det är ett långt avstånd. Vi ser en sådan utveckling även på andra platser, och det blir alltså fler platser utan kontanter. Jag är orolig över att vi inte ska hitta en politisk lösning på det här utan att vi i stället lägger över det på bankerna. Jag är absolut inte låst vid att vi måste ha en typ av lösning och att det måste vara lagstiftning. Men vi ser att Sverige går i bräschen som den nation i världen som avvecklar kontanter fortast.
Nationer som inte går så fort fram, som till exempel vårt grannland Norge, har en lagstiftning. De tydliggör vad som är statligt ansvar och vad som är bankernas ansvar. Till exempel riksbankschefen har anslutit till den här linjen för att han vill ha en tydlighet när det gäller vad som är hans ansvar och vad som är storbanksdirektörernas ansvar. Det, Börje Vestlund, tycker jag att regeringen borde ta ett större ansvar för och inte gömma i en massa utredningar i stället för att faktiskt titta på vad man skulle kunna göra konkret.
Det är helt öppet för mig om det är lagstiftning, tillståndsgivning eller något annat sätt, men man måste framför allt hitta en lösning.
Håkan Svenneling (V):
Nej, jag delar inte den syn som Moderaterna har på vinsterna i välfärden. Jag tycker att ända sedan 1991, då de borgerliga genomförde en del lagändringar och började skapa de här marknadslösningarna i välfärden, har en långsam process pågått där vinstjakten som incitament hela tiden har stegrats och stegrats.
Från början var det några borgerliga entreprenörer med väldigt tydligt fokus på att ändra hur välfärdslogiken funkade i Sverige och ändra de politiska systemen. Det var inte så viktigt att göra vinst; det viktiga var att ändra systemen och incitamenten. Det började i några få kommuner med några få företag, lite fotvård och så vidare. Men situationen har förändrats.
Under 2000-talet och framför allt sedan den borgerliga regeringen tog makten 2006 har vi sett hur välfärdsmarknaden har utvecklats till att bli favoritplatsen för riskkapitalister i världen. Vi ser att det är effektivt för stora bolag att investera i svensk välfärd och säga: Här kan vi som investerare tjäna de största pengarna. Det är inte på börsen i någon del av världen, utan det är i svensk välfärd som vi vet att det är vinst.
Vi vet att det är vinst för att det alltid kommer att finnas människor som är i behov. Om jag äger ett assistansföretag vet jag att det alltid kommer att finnas människor som enligt lagen om stöd och service, LSS, kommer att ha rätt till assistans. Det betyder att det offentliga alltid kommer att betala mig pengar, och därigenom kommer jag att kunna göra en stor vinst. Därför har vi sett ett antal bolag, framför allt de stora bolagen, göra enormt stora vinster.
Jag tycker att det är en skrämmande utveckling vi har sett, framför allt de sista tio åren. Jag vore väldigt glad om riksdagen kunde ändra den utvecklingen och gå i en annan riktning. Jag tror inte att vore omöjligt ens för en moderat att säga att det vore bra om man fick stopp på vinstjakten och att pengarna i huvudsak ska återinvesteras i verksamheten. För mig är det en ganska grundläggande princip - säger vi som politiker att det här är pengar till skolan, då ska de också gå till skolan.
Håkan Svenneling (V):
Ja, jag skulle våga säga att det vi ser är att kommuner och landsting definitivt behöver 10 miljarder till i långsiktigt tillskott. Man behöver stärka välfärden på lång sikt för att kunna satsa på att anställa fler människor som jobbar inom vår äldreomsorg, inom vår skola och inom vår välfärd. Framför allt sjukvård ser vi ett stort behov av. Då skulle vi få en bättre välfärd, menar jag.
Satsar vi på en utbyggd välfärd samtidigt som vi stoppar vinstjakten i välfärden tror jag att vi får fram resurser på ett betydligt bättre sätt än i dag. Vi ser en skola där skolresultaten sjunker, vi ser en äldreomsorg där gamla lämnas ensamma och vi ser en sjukvård som i går med förlust i princip över hela landet. Man kan inte erbjuda den vård som skulle behövas till alla patienter. Då behöver man ta tag i problemen och faktiskt se dem.
Men när man hör Jan Ericson undrar man om han har missat all form av medierapportering om hur stora koncerner med riskkapital ser till att ta ut stora pengar, placera dem i skatteparadis för att undvika att betala skatt i Sverige och sedan sälja bolagen vidare och göra stora vinster på försäljningen. Det har kanske varit lite sämre under de senaste åren. Det är framför allt en sak som har varit väldigt tydlig för skolorna, och det är att gymnasieskolan inte längre är lika full med elever.
Då uppstår det en ökad konkurrens, och det blir en tuffare miljö att göra vinster i. Det intressanta är att när man lägger ut allting på riskkapitalbolag och företag som har vinstjakt som huvudintresse, då är det inte elevers undervisning som står i fokus. Då försöker man inte att möta de minskade elevkullarna på bästa sätt, utan då är det konkurrens som gäller.
Genom att erbjuda datorer i stället för bra undervisning försöker man locka till sig elever. Det är det som är vinstjakten, och den vill jag ha stopp för.
Håkan Svenneling (V):
När den borgerliga regeringen satt vid makten valde man att inte räkna upp stödet som kommunerna får enligt den kommunala utjämningen. Det kallas statsstödet. Varje år skulle stödet vara detsamma som det hade varit året innan. Det betyder att man långsamt urgröpte välfärden i kommuner och landsting. Man gav hela tiden samma pengar, men det blev ju mindre pengar i och med att värdet på pengarna sjönk. Samtidigt sänkte man skatten med 140 miljarder kronor.
Det gjorde att man hade mindre pengar att använda för satsningar, mindre pengar att fördela till vår gemensamma välfärd. Det är någonting som vi behöver ändra på. Vi behöver en annan ekonomisk politik som ser ut på ett annat sätt. Vi behöver värna vår välfärd mer i kommuner och landsting. Därför behöver vi från statligt håll som rikspolitiker ta vårt ansvar att se till att kommunerna har förutsättningar att bedriva välfärden.
Jan Ericson tror att det beror på att hans kollegor i allianskommuner att det går lite bättre där. Jag menar att det här är en del av den segregation som vi nu ser. I kommuner där många röstar på Alliansen är man lite mer välbärgad. Man har välutbildade föräldrar och mår lite bättre. Därför finns också större möjligheter att se till att ens barn gör bra ifrån sig i skolan. Jag ser detta väldigt tydligt i min egen hemkommun, Karlstad.
Det är en stor kommun som är ganska välmående, men i den lilla kranskommunen Hammarö, som ligger utanför Karlstad, är villorna lite dyrare. Det krävs lite mer pengar på kontot för att du ska ha råd att bo där. Där är skolan bättre, och det beror inte på att skolan i sig är bättre. Skolresultaten är bättre, men inte skolan. Det beror på att föräldrarna har större förutsättningar att ge sina barn stöd i deras utbildning. Det är inte ett sådant samhälle som jag vill ha.
Jag vill ha ett Sverige som håller ihop, ett Sverige där klyftorna och skillnaderna minskar. Då behövs det tydlig offentlig styrning och inte hålla på med en vinstjakt i välfärden som vi gör i dag.
Håkan Svenneling (V):
Tack, Peter Helander, för ett intressant inlägg! Det dök upp många tankar i huvudet när jag hörde Peters inlägg. Framför allt funderade jag kring hur det blir fler anställda när företaget blir privat, för Peter var orolig för att det inte skulle finnas jobb på landsbygden.
Det man ser i välfärden är att det är färre som är anställda i privata välfärdsbolag än i de offentliga och att det är ett sätt att göra vinst att minska sin bemanning. Det som jag vill vara tydlig med här är att vi tycker att det ska finnas flera typer av utförare, men att det handlar om att återinvestera eventuell vinst och framför allt att vinstjakten som incitament ska få ett slut. Peter sa också något väldigt intressant i sitt inlägg.
Han sa: Att det behövs mer reglering är uppenbart. Då tänkte jag glida in på en ganska konstitutionell fråga. Om det behövs reglering, är det då inte bättre att regeringen utreder vilken reglering som behövs och presenterar förslaget för riksdagen och att vi utifrån det sedan får säga ja eller nej?
Nu går Centerpartiet och övriga Alliansen tillsammans Sverigedemokraterna in på en väg där man säger: Nej, vi vill att man ska utreda det på det här sättet. Alliansen har själv suttit vid makten i åtta år och då inte hunnit med allting som man ville men ändå sett vart det har varit på väg - att vinstjakten har tagit över som incitament i välfärden är tydligt. Ändå gjorde man ett negativt tillkännagivande förra året där man sa i vilken riktning man ville att utredningen skulle gå. Men man är inte ens nöjd med det, utan man gör också ett tillkännagivande i år.
Då är jag lite orolig för vart vi är på väg. När ska regeringen få utreda förslag utan att riksdagens borgerliga majoritet lägger sig i och talar om i vilken riktning man ska gå? Är det inte bättre att regeringen får utreda hur vinstjakten ska se ut än att vi hela tiden lägger oss i och petar från riksdagens sida?
Håkan Svenneling (V):
Jag börjar med den sista funderingen: Vad är demokrati i riksdagen? Demokrati i riksdagen är när man fattar beslut som innebär att man till exempel antar en budget eller stiftar en ny lag. Men frågan är om det alltid är så att riksdagen ska besluta exakt vad regeringen ska göra. Enligt grundlagen har regeringen makten att utreda och komma med förslag.
Du och jag har rätten att väcka motioner, men vi har ju inte rätten att skriva en ny lagtext och lägga den på riksdagens bord, utan det är något som regeringen har rätten till. Jag tror att det är viktigt att se att välfärden ser lite olika ut, men att det är viktigt att ta bort vinstjakten som incitament i välfärden generellt.
Därför tycker jag att det är viktigt att den här utredningen kommer till viktiga och bra slutsatser och att vi får en proposition på riksdagens bord som vi kan debattera och ta ställning till, så att vi kan få ett stopp på vinstjakten i välfärden. I går hade vi besök av en organisation som heter STIL på Vänsterpartiets gruppmöte. Det är en organisation som jobbar för personlig assistans och som såg till att vi fick en lagstiftning som heter lagen om stöd och service, LSS, som infördes i början på 90-talet.
De var tydliga med att de inte är emot vare sig privata eller offentliga utförare. För dem är det viktigaste att de får en bra och personlig service, att de får rätten till sitt eget liv, att de som medborgare ska kunna engagera sig i partier eller föreningar, ha möjlighet att utvecklas som personer och kunna leva jämställda liv.
Det blir så tydligt att när man har vinstjakten som incitament betyder det att människor inte får den service som de vill ha. Då tummar man lite på den personliga servicen, på utflykten som de vill göra. Man pressar de anställda som blir färre och får färre timmar. Det blir hela tiden en jakt efter timmar och minuter. Det är det som vinstjakten har lett till i välfärden.
Håkan Svenneling (V):
Vi har tidigare i den här kammaren hört en debatt om huruvida man ska ha riktade statsbidrag eller ge en påse med pengar i stället. Jag tycker att likheten är ganska tydlig mellan den diskussionen och frågan om fritidspeng och vilket stöd man ska ha som socialbidragstagare.
Antingen bestämmer staten i detalj vart pengarna ska gå - man riktar pengarna för ett speciellt syfte - eller så förlägger man ansvaret till den enskilda kommunen och säger: Ni bestämmer vad som behövs bäst. Samma sak blir det här. Antingen bestämmer staten exakt att de här 300 kronorna ska gå till fritidsaktiviteter - det är det som de är avsedda för, så du ska spela innebandy - eller så säger man att det är ditt ansvar.
Det är du själv som bestämmer vart pengarna ska gå. Jag tycker inte att jag och Jakob Forssmed är bäst lämpade att bestämma exakt hur barns fritid ska se ut. Det tycker jag att barn tillsammans med sina föräldrar ska göra hemma vid köksbordet, som många borgerliga politiker brukar använda som metafor. Jag tycker det framför allt för att det handlar om skillnader.
Om man lever på socialbidrag är man redan i en situation med ett stort ingrepp i form av att mycket av det som ens ekonomi består av kommer från det offentliga. Men jag tycker inte att man i det läget ska få en styrning på hur man exakt i detalj ska använda pengarna gällande sitt barns fritid. De familjer som inte har socialbidrag får inte den typen av styrning där staten går in och säger: Du måste lägga 300 kronor på en innebandyklubba.