KBLab/rixvox huggingface dataset:
Emma Henriksson (KD):
Jag börjar med att yrka bifall till reservation 2, vilket jag glömde när jag höll mitt huvudanförande. Till Karin Rågsjö och Vänsterpartiet har jag en fråga. Jag skulle egentligen kunna formulera den så kort som: Är pappor viktiga för sina barn?
Men innan jag ger Karin Rågsjö möjlighet att svara på frågan vill jag säga att jag är glad att vi har kommit så långt i Sverige i synen på föräldraskap att vi i väldigt stora delar behandlar och ser på mammor och pappor som lika mycket föräldrar. Det har tagit ganska lång tid.
Även om vi har en föräldraförsäkring som är unik i världen och som, från att den infördes på 70-talet, har gjort att mammor och pappor har lika rätt att vara föräldralediga. Lagstiftningen är i huvudsak helt lika, därför att vi ser mammor och pappor som lika mycket föräldrar. När vi debatterar mycket av familjepolitiken pratar vi om föräldrar och menar då både mammor och pappor på lika villkor. Vi vet att det finns ojämställdhet.
Vi vet att det ser olika ut. Och vi debatterar många gånger hur vi ska förmå mammor och pappor att ta lika stort ansvar. Vår utgångspunkt från Kristdemokraterna, när vi pratar utifrån att pappor och mammor är lika viktiga för sina barn, är att barnen behöver båda föräldrarna. Barnen behöver sin pappa lika mycket som sin mamma. Barnen mår bra av att pappor ta ut mer föräldraledighet. Vuxenrelationen mår också bra av det.
Framför allt mår barnen bra av att ha en nära och tät relation med båda sina föräldrar. Men här är Vänsterpartiet berett att säga att pappor över huvud taget inte behövs. Därför frågan: Är pappor viktiga för sina barn?
Emma Henriksson (KD):
Jag får nog be Karin Rågsjö att gå in och lyssna på mitt anförande igen. Det var ju inte så många minuter sedan som jag höll det, men du tycks redan helt och hållet ha bortsett från, glömt bort eller inte hört vad jag sa. Jag inledde mitt anförande med att säga att det här inte handlar om huruvida ensamstående kan vara bra föräldrar eller inte eller huruvida en familj med en ensamstående förälder med barn är en fullvärdig familj eller inte, för det är de. Det råder ingen tvekan om det. Ensamstående föräldrar kan vara helt utmärkta som föräldrar.
En familj med en ensamstående med barn är en fullvärdig familj. Den ska ha samma respekt. Men det är inte det som den här lagstiftningen handlar om. Den här lagstiftningen handlar om barn som från början fråntas rätten att få en pappa, inte om huruvida en familj där ett barn har blivit av med en förälder är en fullvärdig familj, om den förälder som är kvar fortfarande är en bra förälder. Det kan den absolut vara.
Det här handlar om huruvida barn har rätt till sin pappa eller inte. Barnkonventionen är tydlig. Vänsterpartiet och Kristdemokraterna är överens om att barnkonventionen ska vara svensk lag. Barnkonventionen säger att barn ska få vetskap om vilka som är deras föräldrar och få omvårdnad av dessa. Barn har alltså rätt till det, men med lagstiftningen vill ni nu frånta barnen den rättigheten. Jag gissar att skyndsamheten handlar om att man vill införa barnkonventionen som lag.
Om man skulle ha gjort det först skulle man inte ha kunnat införa den här lagstiftningen, för den strider mot barnkonventionen och fråntar barnen möjligheten att få en pappa. Vänsterpartiet säger att det är bättre att man får assisterad befruktning i Sverige, för då får barnen tillgång till den andra föräldern. Nej, det får de inte. Under hela uppväxten, från 0-18 år, blir man utan rätten till en förälder.
När man blivit vuxen kan man få veta vem som var ursprunget till ens genetiska ursprung, men man fråntas rätten att ha en pappa. Så frågan kvarstår, för den svarade du inte på: Är pappor viktiga för sina barn?
Emma Henriksson (KD):
I utredningen Assisterad befruktning för ensamstående kvinnor beskrivs utgångspunkten för utredningens förslag - på s. 105-106, för den som vill kolla upp det själv: "Det kan knappast hävdas att motivet för ett införande av möjligheten till assisterad befruktning för ensamstående är hänsynen till barnets bästa.
Grunden för införandet är i stället en önskan att hjälpa fler ofrivilligt barnlösa att få barn på detta sätt." Utredningen deklarerar alltså tydligt att det inte handlar om barns rättigheter eller om vad som är bäst för barnen utan om vuxnas längtan efter barn.
Jag kan förstå den, jag har full respekt för den - ofrivillig barnlöshet kan vara fruktansvärt - men det handlar om en längtan, inte en rättighet. Nu väljer regeringen att göra detta till en rättighet, trots barnkonventionen. Den är ännu inte svensk lag, men vi är bundna av den.
Vi har skrivit under den, och vi har lovat vartenda barn - de som redan är födda och de som kommer att födas - att vi ska garantera deras rättigheter. Vi ska försvara barnen när deras intressen står mot vuxnas. Barnkonventionen säger tydligt att barn har rätt - inte en längtan, inte en önskan - att få vetskap om sina föräldrar och bli omvårdat av dem.
Min fråga till regeringspartiernas företrädare Yasmine Larsson är: Tycker inte Socialdemokraterna och regeringen att det är viktigt att Sverige står upp för den här delen av barnkonventionen?
Emma Henriksson (KD):
Jag får inget svar på min fråga. Jag förstår varför man vill ducka, för det finns starka röster där ute. Den som drabbats av ofrivillig barnlöshet drivs av en enorm kraft - att vilja bli förälder. Jag förstår att man i en situation där man vill bli förälder gör vad man kan för att kunna bli det, men barnkonventionen finns till för att skydda barn.
Staten, som har skrivit under barnkonventionen, ska göra allt som står i dess makt för att skydda barn. Barn hamnar i en massa olika situationer där de behöver samhällets skydd. Vi vet att ensamstående kan vara fantastiska föräldrar, men vi vet också att det är en mer utsatt situation att växa upp med en ensamstående förälder. Det är därför vi försöker stötta och hjälpa dessa föräldrar extra mycket.
I den ekonomiska familjepolitiken och på olika sätt ser vi den sårbarheten, och vi vill hjälpa föräldrarna att utföra sin föräldraroll så bra som möjligt för att skydda barnen så långt som möjligt. Det kommer kanske som en överraskning för en och annan socialdemokrat att det också bland kristdemokrater finns ganska många olika familjekonstellationer. Vi är som folk är mest. Jag är inte uppvuxen i en kärnfamilj.
Men den här frågan handlar inte om det utan om vårt ansvar som stat. Om vi ska leva upp till barnkonventionen ska vi göra allt vi kan för att barn ska ha rätt till båda sina föräldrar. I förlängningen kommer frågan att ställas på sin spets. Om barn redan från början kan fråntas en pappa, vad säger då att det inte är bättre att barnet fråntas en förälder vid en konflikt mellan föräldrarna?
Varför ska vi fortsätta att sträva efter att barn så långt som möjligt ska kunna få bli uppfostrat av sina föräldrar? Om ett barn kan fråntas pappan från början, varför kan barnet inte fråntas sin pappa senare i livet? Vi ser föräldrar som viktiga, så frågan kvarstår: Kan vi bortse från den här delen av barnkonventionen?
Emma Henriksson (KD):
Jag känner till att Moderaterna redan sedan tidigare har varit för att en sådan här lagstiftning ska införas men vill ändå ställa ett antal frågor till Cecilia Widegren.
Det pågår en utredning. Den kommer att vara klar i februari, alltså om en månad. Trots att det är en utredning där dessa frågor ska belysas - och vi ännu inte vet vad man kommer fram till - är regeringen beredd att lägga fram det här förslaget, och Moderaterna är helt uppenbart beredda att stödja det, fast vi inte har fakta på bordet som är helt grundläggande för barns rättigheter.
Det förvånar mig, för Moderaterna brukar vara noga med att ha ordentligt underlag innan man går vidare, att man vet vad som gäller och - framför allt när det handlar om barns rättigheter - säkerställer att de blir tillgodosedda så långt som möjligt. Det är min första fråga till Cecilia Widegren.
Min andra fråga är densamma som jag har ställt i tidigare replikskiften: Är pappor viktiga i det här sammanhanget eller bara när det handlar om kvotering eller annat, att pappor - om de är bekväma och finns i närheten - kan få hänga med på ett hörn då men att det i grunden inte behövs någon pappa?
Emma Henriksson (KD):
När vi tar beslut om att ensamstående ska ha rätt att insemineras - vi får väl förutsätta att det blir så, eftersom det finns en stor majoritet för det i kammaren i dag - kommer det att innebära att socialtjänsten ska lägga ned faderskapsutredningar. Man ska alltså inte ens försöka ta reda på om det finns någon pappa som barnen har rätt till.
Därmed fråntar man från början barnen rätten till en pappa. Under framtagandet av det här lagstiftningsförslaget har risken för att det här också kommer att påverka vid vårdnadstvister lyfts fram.
Redan i dag ser vi att det är stora svårigheter vid vårdnadstvister när barn från början har två föräldrar men de två föräldrarna har svårt att komma överens om barnets väl och ve och fostran. Föräldrarna har svårt att sätta sina intressen i bakgrunden till förmån för barnets intressen.
I de situationerna är det statens ansvar att sätta barnets intresse först, att företräda barnet och försöka förmå föräldrarna att komma till sans och se till barnets intresse i stället för till sitt eget. Flera har påpekat att en sådan här förändring i lagstiftningen som säger att staten kan medverka till att ett barn bara har rätt till en förälder också kommer att påverka vårdnadstvister.
Ser Moderaterna över huvud taget inte den här risken, eller menar man att den går att hantera på något annat sätt?
Eller menar man kanske att om det uppstår en konflikt mellan föräldrarna har vi redan med den här lagstiftningen, om den klubbas i dag, sagt att det räcker med en förälder för ett barn, att staten inte behöver försöka förmå att leva upp till stadgan i barnkonventionen om att barn ska kunna fostras av två föräldrar och att man därför också vid vårdnadstvister ska ändra perspektiv?
Emma Henriksson (KD):
Staffan Danielsson lyfter i sitt anförande upp barnkonventionen. Det är jättebra. Han lyfter upp halva meningen i barnkonventionen, som handlar om barns rättigheter till sina föräldrar. Han lyfter upp den del som handlar om att barn har rätt att få kännedom om sitt ursprung. Men den meningen fortsätter med att barn också har rätt att uppfostras av sina föräldrar.
Att argumentera för att det är lika bra att vi inför lagstiftningen i Sverige eftersom kvinnan annars kan åka till Danmark - och enligt Danmarks lagstiftning har man inte rätt när man blir vuxen att få veta vem som var eller hade kunnat vara den andra föräldern - garanterar inte på något sätt barns rättigheter när man är barn. Barnkonventionen gäller barn. Och barn är man när man är 0-18 år.
Att införa en lagstiftning som gör det möjligt att frånta barn rätten till en förälder under hela deras barndom, med argumentet att man i alla fall kan få veta det genetiska ursprunget när man är vuxen, är inte att leva upp till barnkonventionen. Det är att på något sätt skyla över att det åtminstone blir ett lite mindre brott mot barnkonventionen om man får veta vem man är när man är vuxen.
Det får man inte garanterat veta om kvinnan har gjort inseminationen i Danmark. Min fråga till Centerpartiet är: Finns det någonting i den lagstiftning som ni är beredda att rösta igenom i dag som garanterar att den kvinna som inte vill att barnet ska ha kännedom om det andra genetiska ursprunget inte kommer att åka till Danmark även i fortsättningen?
Jag har i varje fall pratat med ett antal kvinnor som inte gillar det kravet i det svenska lagstiftningsförslaget och som säger att de kommer att vända sig till Danmark även i fortsättningen. Finns det någonting i lagstiftningen som garanterar barns rättigheter enligt barnkonventionen?
Emma Henriksson (KD):
Det är helt sant att frågan inte var aktuell för ganska länge sedan. Senast frågan var aktuell var under en socialdemokratisk regering 2004-2005. Då sa Socialdemokraterna att det är viktigt att barnet från början garanteras rätten till två föräldrar eftersom man blir mer sårbar om man bara har en förälder. Tidigare i dag hörde vi Yasmine Larsson säga i talarstolen att antalet föräldrar inte spelar någon roll.
Nu kan vi väl se fram emot att Socialdemokraterna lägger fram förslag om att ändra antalet vårdnadshavare. Det har vi hört andra partier föreslå tidigare. När det gäller Centerpartiet och Centerpartiets argumentation är den helt obegriplig för mig. Centerpartiet säger att barnkonventionen är viktig och att pappor är viktiga.
Men de är beredda att införa en lagstiftning som fråntar barn rätten till det barnkonventionen säger, nämligen att man ska ha rätt att ha kännedom om sina föräldrar under sin barndom - det är det barnkonventionen handlar om - och kunna bli uppfostrad av dem. Barn fråntas rätten till två föräldrar. Barn fråntas rätten till en pappa. Det är pappor det handlar om i det här fallet. Ändå säger Centerpartiet att det är viktigt, när det är möjligt. Här är det möjligt.
Det är fullt möjligt för oss att ha en lagstiftning som säger att barn har rätt till sitt ursprung och att barn har rätt att så långt det är möjligt uppfostras av sina föräldrar samtidigt som vi erkänner familjer som består av en ensamstående förälder med barn. Vi respekterar de ensamstående föräldrarna för dem de är och erkänner att de är viktiga och kan vara duktiga. Det finns ingen garanti för någon att man är en bra förälder, oavsett familjekonstellation. Men det är inte konstellationen i sig som är avgörande i den delen.
Men här fråntar vi barn möjligheten. Menar Centerpartiet att det är fullt rimligt att vi säger att vi struntar i den delen av barnkonventionen?
Emma Henriksson (KD):
Jag citerade tidigare ur utredningen: "Det kan knappast hävdas att motivet för ett införande av möjligheten till assisterad befruktning för ensamstående är hänsynen till barnets bästa. Grunden för införandet är i stället en önskan att hjälpa fler ofrivilligt barnlösa att få barn på detta sätt."
Det är alltså inte mina ord, utan det är utredningen som själv beskriver sitt uppdrag på det här sättet. Min första fråga till Barbro Westerholm, Liberalerna, är: Instämmer Liberalerna i den här beskrivningen?
Emma Henriksson (KD):
Jag var tvungen att ställa frågan eftersom Barbro Westerholm i sitt anförande beskrev vad som händer annars. Det förutsätter att det finns någon som är spermiebärare inblandad, men kvinnor kan lura sig till att bli gravida med någon som kanske inte är medveten om det. Men bortsett från sådana situationer, vad är då statens ansvar? Jo, det är att försöka fastställa faderskapet just för att skydda barnet.
Barnet ska ha rätt till sina föräldrar och till att få veta vem den andra föräldern är. Det är det som är angivet i barnkonventionen. Den här lagstiftningen fråntar barnet den rättigheten. Vårt ansvar som lagstiftare är att skydda den som inte kan skydda sig själv. I det här fallet handlar det om barnen. Kvinnorna kan alltid ta sakerna i egna händer.
Men att göra norm och lag av det som fungerar dåligt är inte det sätt som jag menar att vi ska bedriva lagstiftning på i det här landet. Vi vet sedan tidigare att det skiljer sig ganska mycket mellan kristdemokrater och liberaler i synen på kvotering. Liberalerna för många gånger fram att föräldraförsäkringen bör kvoteras mer därför att mammor och pappor ska vara hemma lika mycket.
Jag har många gånger misstänkt att det här handlar mer om synen på att kvinnor ska skyddas från att föräldraskapet ska bli en kvinnofälla. Vi kristdemokrater menar att det viktigt att båda föräldrarna är närvarande för att bygga en relation till barnet för att det är vad barnet behöver. Barnet behöver både sin mamma och sin pappa. Det gäller inte bara föräldraförsäkringen utan det gäller all lagstiftning, inte minst denna.
Så min andra fråga till Liberalerna är: Varför vill ni ha kvoterad föräldraförsäkring, om pappan från början kan fråntas barnet?
Emma Henriksson (KD):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservation 1. Jag står självklart bakom alla våra reservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall bara till den första. För Kristdemokraterna är det självfallet viktigt att alla barn kan lära sig att läsa och skriva och får möjlighet att få glasögon om de har synnedsättning.
Därför har Kristdemokraterna verkat för att den politiska nivå i vårt land som ansvarar för hälso- och sjukvård och för hjälpmedel, nämligen landstingen och regionerna, ska se till att man lokalt inför stöd för att barn som behöver glasögon ska få det när föräldrarna inte har råd.
Vi har, inte minst under vår tid i regeringen då Maria Larsson hade ansvaret för barnfrågor, verkat för att minska barnfattigdomen och risken för att barn inte ska få det de behöver. Glasögon är självfallet ett sådant grundläggande behov.
Det är viktigt att det finns försörjningsstöd för familjer som inte har något annat sätt att få sin vardagsekonomi att gå ihop. Men framför allt är det viktigt att barnfamiljer får möjlighet att klara sin egen försörjning. Att föräldrar får arbete är det viktigaste för att barn ska få det de ekonomiskt har behov av.
Vi har därför sett till att öka de generella stöden i form av barndelen i bostadsbidraget. Vi har sett till att de familjer som lever i störst ekonomisk utsatthet under lång tid ska få möjlighet att behålla försörjningsstödet lite längre så att de kommer på rätt köl och får en egen försörjning. I propositionen sägs att landstingen ska vara skyldiga att tillhandahålla glasögon för de lite äldre barnen.
Vi vänder oss emot att det bara är de äldre barnen, för vi ser en risk för att det kommer att innebära att landstingen, om det blir obligatoriskt för vissa grupper av barn, tar bort glasögonstödet för de yngre barnen. Det är en skevhet i lagstiftningen som inte beror på några principer utan bara på att man inte tror att landstingen kommer att göra så.
Därför gör man en lag som gäller de lite äldre barnen och hoppas sedan på det bästa för de yngre. Det blir en skevhet i lagstiftningen. Det finns ingen argumentation för lagstiftningen, utan det är bara en budgetteknisk lösning. Budgetteknik kan man behöva använda ibland, men det är knappast bra som princip när man ska skydda de mest utsatta.
Kristdemokraterna kommer att fortsätta att verka för att landstingen tillhandahåller glasögon för de barn som behöver det. Det är ett hjälpmedel, men det bör hanteras som ett sådant. Ansvaret för det bör ligga hos landstingen, enligt vår lagstiftning och de principer som jag tror att vi alla står bakom.
Emma Henriksson (KD):
Jag ber i förväg om ursäkt för att jag går lite utanför ämnet för dagens debatt, som är glasögonbidrag för barn. Karin Rågsjös frågor handlade om barnfattigdom och framför allt om relativ fattigdom. Det är ett knepigt begrepp. Vi har sett till att de allra fattigaste har blivit lite mindre fattiga. De sämst ställda har fått det bättre, de näst sämst ställda har också fått det bättre liksom de näst näst sämst ställda.
Förutsättningarna för de ekonomiskt utsatta i vårt land blev bättre under alliansregeringen. Men vi såg också till att de som jobbar och sliter hårdast och får de högsta inkomsterna har fått behålla mer. Det gör att fler kan hamna i den grupp som lever i relativ fattigdom. De har fått mer pengar i sin plånbok.
Fler har råd att spela fotboll, fler har råd att gå och titta på innebandymatcher och fler har råd att köpa lite bättre mat. Relativt har det blivit fler personer, men det är ingen enskild som har fått det sämre. Den relativa fattigdomen handlar om hur mycket jag har i förhållande till dig, inte om hur mycket jag har för att klara mig. När Rädda Barnen gör sin barnfattigdomssammanställning använder de lite olika mått.
En del av de måtten är sådana att om man får försörjningsstöd under lång tid, då är man fattig. När vi då gör så att de som har försörjningsstöd under lång tid får behålla det stödet lite längre, för att de ska ha ett incitament för att jobba - det vill säga får mer pengar i plånboken under längre tid och har fått mer försörjningsstöd - då slår det igenom som en siffra om att det har blivit fler fattiga. Men det handlar ju om att fler människor har fått mer pengar att klara sig på och framför allt har fått bättre förutsättningar för att långsiktigt bli självförsörjande.
När vi tittar på begrepp och definitioner är det viktigt att se vad som är den stora utmaningen. Den största utmaningen är att fler ska klara sig själva, och det ledde vår politik till - till skillnad från Vänsterpartiets.
Emma Henriksson (KD):
Kristdemokraterna vill överföra mycket mer av det som i dag är landstingens ansvar när det gäller den avancerade sjukvården till staten, just för att få det mer lika över landet. Men det tror jag att vi får återkomma till i någon annan debatt. Tillbaka till barnfattigdomen: Du repeterar igen att det handlar om den relativa fattigdomen, specifikt i SCB:s mätningar. Det är ett svårt begrepp, som jag pratade om innan. Men sedan påstår du att vi inte gjorde någonting för de mest utsatta.
Det kan inte bli mer felaktigt i redovisningen! Vi satsade just precis på de allra mest utsatta. I våra skattereformer sänkte vi skatten mest för dem som tjänar minst, just för att fler ska klara av att försörja sig själva, att fler ska få känna: Jag är självförsörjande, jag behöver inte be någon annan om pengar för att ha råd att köpa kaffe eller blöjor till mina barn eller råd att prioritera i min vardag.
Fler ska känna den självständigheten. Vi har också satsat på att fler ska få ett arbete, inte minst de som inte har så lång utbildningsbakgrund och har svårt att få ett avancerat arbete. RUT-tjänsterna är ett jätteviktigt bidrag till att fler har kommit i egen försörjning. Det är något som ni motarbetar och förnedrande kallar pigtjänster. Men det är riktiga, bra jobb som människor är stolta över att gå till och som de absolut inte ska behöva skämmas för.
Vi har också tittat på de barn som har det svårt därför att föräldrarna är fattiga, barn som själva har vittnat om att de måste avstå från fritidsaktiviteter. Där sa vi: Här måste vi rikta pengar specifikt till något som gynnar barnen. Barnrättsorganisationerna höll med oss. De som jobbar med barnen i socialtjänsten höll med oss. Men vad gör Vänsterpartiet och den nuvarande regeringen?
Jo, tar bort det som man vet är pengar som riktas direkt till barn, tar bort pengar som gör att barn nu igen måste sluta på fotbollen, sluta på sin dans, sluta på gymnastiken.