KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lennart Pettersson (C):
Eftersom vi tidigare har debatterat bostadsbristen i dag tänker jag uppehålla mig vid frågan om integrationen. Sylvia Lindgren ondgör sig i interpellationen över den ombildning som har skett i Stockholm från hyresrätter till bostadsrätter, och jag förstår inte varför. En ökad ombildning i Stockholms förorter skulle nämligen skynda på integrationen. Dessutom är det med den socialdemokratiska bostadspolitiken och lagstiftningen som grund som alla ombildningar har skett.
Från 1990 till 2007 har 115 000 ombildningar genomförts, men det är en ytterst liten del som härrör sig från tiden efter valet 2006. En stor del av ombildningarna har skett i det privata hyresbeståndet, och däröver råder vi inte. I stället för att klaga på regeringen borde Socialdemokraterna fundera på vad det var som gick snett med den egna bostadspolitiken.
Sylvia Lindgren får gärna berätta för mig vilka beslut som den förra regeringen fattade och vilka konkreta förslag som låg framme inför valet 2006 men som inte har effektuerats. Då tänker jag på integrationsfrågor och bostadspolitik. Jag utgår från att den redovisningen är ganska fort överstökad. Ägarlägenheter är, som ministern uttrycker i sitt svar, en möjlighet att öka integrationen.
Upplåtelseformen är bekant för invandrarna i motsats till bostadsrätten, där de inte förstår att man kan betala för något som man inte äger. Socialdemokraterna är väl inte precis kända för att stödja förslaget om ägarlägenheter, men det kunde vara intressant att höra vad Sylvia Lindgren tycker om det. Jag tycker att man ska vidga begreppet integration något.
Det kan vara fråga om bättre eller sämre ekonomiska förutsättningar, funktionshinder eller olika åldersgrupper men också integration mellan verksamheter och boende. Jag blir lika beklämd var gång jag läser att boende i bostadsområden överklagar bygglovsansökningar för till exempel dagverksamhet för funktionshindrade eller förskolor.
Att påstå att dessa verksamheter stör i sådan omfattning att det inte går att bo intill är både egoistiskt och cyniskt. Ibland är det fråga om att bygga om befintliga bostäder till verksamhetslokaler. En fråga till ministern kan vara hur man skulle kunna underlätta för en etablering av sådana verksamheter i ett befintligt bostadsbestånd.
Till sist bara: När ska vi sluta att dela in folk i kategorier och i stället se varandra som människor, oberoende av geografisk bakgrund, hudfärg, ekonomisk status eller eventuella funktionshinder?
Lennart Pettersson (C):
Jag instämmer i ministerns syn på ägarlägenheter som möjlighet för hyresrätter. För mig känns det helt naturligt att detta kommer att bli en resurs som hyresrätter framöver. Vi behöver bara gå till vårt västra grannland Norge där det finns massor. Jag tror att huvuddelen av hyresrätterna i Norge finns i ägarlägenheter.
Jag har svårt att se att vi skulle vara så olika att den möjligheten inte skulle tas till vara av dem som är intresserade av detta i Sverige. Jag vill rätta Sylvia Lindgren på en punkt. Det är inte fråga om andrahandsuthyrning när vi talar om ägarlägenheter utan förstahandsuthyrning. Vid andrahandsuthyrning hyr man av en befintlig hyresgäst. Här hyr man av ägaren. Då blir det en förstahandsuthyrning med gällande hyreslagstiftning.
Jag ser det som en ren kunskapsmiss. Det är många som uttrycker att det är fråga om andrahandsuthyrning, men det är det alltså inte. Ägarlägenheter medges i propositionen enbart för nyproduktion. Jag vill fråga ministern vad som händer med befintligt bostadsbestånd.
Vi hinner inte få med det i den proposition som kommer under denna mandatperiod, men eftersom vi ska styra längre än så har vi som ambition att få in det även i befintligt bostadsbestånd. Finns det någon planering för detta så att det kommer med hyfsat tidigt under nästa mandatperiod? Det här skapar oerhörda möjligheter eftersom man slipper att en viss procent av de boende ska godkänna en ombildning.
Kommunala bolag kan till och med fortsätta att äga och hyra ut, precis som ministern uttryckte det. Det är därför en annan dynamik med ägarlägenheter än med bostadsrätter.
Lennart Pettersson (C):
Jag kan börja med att konstatera att Jan Lindholm och Miljöpartiet nu ingår i röda oppositionen, vilket jag också gav uttryck för i min syn på detta. Jag kan konstatera att det inte är riktigt populärt i oppositionen att vi får privata apotek. Detta med flyget är en sak. Det har inte varit riktigt populärt med friskolor.
Det har inte heller varit populärt med det fria vårdvalet, LOV, vägar och järnvägar med privata aktörer. Jag grundar bara mina uppfattningar på det som faktiskt har skett historiskt då oppositionen och i synnerhet Socialdemokraterna har haft uppfattningen att statligt anställda och kommunalt anställda utför uppdragen bättre.
Jag lägger inga andra värderingar i detta utan konstaterar att man därmed också säger att de som är offentligt anställda utför detta på ett bättre sätt än det privata näringslivet och de som jobbar i det privata näringslivet. Jag vet inga andra skäl till att man kan tycka att det är bättre att den offentliga sektorn utför detta, kanske bortsett från vissa ekonomiska skäl, men det är detaljer i sammanhanget. Det tycker jag är bevis nog för att man värderar de privatanställda på ett annat sätt än de offentliganställda.
Lennart Pettersson (C):
Det framkom inte särskilt mycket nytt i det senaste inlägget. Jag bara konstaterar att vi uppenbarligen har olika syn här. Jag gör tolkningen att de privata företagen och de privatanställda värderas på ett annat sätt än man värderar dem som jobbar i offentlig verksamhet. Det påståendet tänker jag inte ta tillbaka. Jag kan alltså inte göra någon annan tolkning än att man värderar olika. På område efter område heter det ju: Ni klarar inte av detta.
Vi gör det bättre i offentlig regi. Det finns vissa enskilda verksamheter där det - det medger jag gärna - är bättre att vi gör jobbet tillsammans och som sköts effektivare med skattemedel och med statligt eller kommunalt anställda än om verksamheterna drivs privat.
Javisst är det så men inte på alla de områden där ni under årens lopp sagt nej till det ena efter det andra trots att vi i efterhand kunnat bevisa att det blivit bättre. Vi pratar om ekonomi, men vi pratar faktiskt också om service - service i hela landet. Apoteken och bilprovningen är sidospår. Det kommer att bli exempelvis ökad service. Vi tror att det blir på samma sätt inom flyget.
Tack vare det som här föreslås kommer det att bli ett ökat intresse för att verka inom området. Då blir det också en utökad service som kommer befolkningen till del, oberoende av var man bor.
Lennart Pettersson (C):
Johan Löfstrand sade att det framställts som om oppositionen var emot alla förslag. Nämnde jag vid något tillfälle att oppositionen var emot förslaget? : Nej, men andra har gjort det.) Vad andra har gjort får Johan Löfstrand ta i replikskifte med dem.
När det gäller ansvarsfrågan kräver vi 12 miljarder som garanterat belopp. Däremot står bolagets alla tillgångar i pant om det skulle hända en olycka. Jag hoppas att det framgår med all tydlighet att det är det obegränsade ansvaret, inte de 12 eller 15 miljarder som har kommit fram i debatten. Det är olika nivåer.
Den lagstiftning som finns i Tyskland gäller där, och där har man också ansvarsgenombrott. Moderbolagen får gå in och ta ett ansvar om det skulle hända någonting. Vi har inte den lagstiftningen hos oss. Precis som har sagts tidigare har det konstaterats att det inte gått att få in det på grund av att vi har en annan aktiebolagslag.
Men jag hoppas att Johan Löfstrand lyssnade på vad jag sade, nämligen att jag är öppen för en diskussion framöver om vi gör den bedömningen att det finns skäl att korrigera. Det kan ske genom att man inför ett högre garanterat belopp. Om det sedan är 12, 15 eller 25 miljarder eller om vi tycker att det är rimligt att moderbolagen ska gå in och ta det fulla ansvaret är en öppen fråga.
Låt oss säga i stället att det är ett stort steg vi kommer att ta om en stund. Sedan får vi följa frågan framöver.
Lennart Pettersson (C):
Jag måste säga att jag känner mig mycket hedrad av att Johan Löfstrand tyckte att jag använde vackra ord. Jag hoppas att det gäller även dialekten. Johan Löfstrand säger att om man har ett högre ansvarsbelopp har man möjlighet att få ut mer. Det säger sig självt, jag tror inte att det behöver någon närmare förklaring än så, utan där kan vi vara tämligen överens.
Vidare uttrycker Johan Löfstrand att vi skulle ha förhållandevis låga ersättningsnivåer. Min bild är den att vi efter kvällens beslut kommer att ligga väl till när det gäller beloppsnivåerna. Tyskland ligger högre, men bland kärnkraftsländerna i stort ligger vi i högsta grad i framkant. Även om vi inte är bäst i klassen lyfter vi nivåerna rejält. För mig känns det bra att ta det steget.
Visar det sig att det efter nya analyser och nya konsekvensbeskrivningar behövs mer är jag beredd att föra en diskussion om det är dags att lyfta nivån ytterligare. Det kravet är rimligt. De som åsamkar en skada ska självklart ta ansvar.
Lennart Pettersson (C):
Jag skulle vilja uttrycka det så här: Det som har sagts i tidigare debatter är vad som sades i tidigare debatter. Mig veterligen har vi den arbetsordningen här i riksdagen att om man vill kan man begära ordet på nytt efter ett replikskifte om man känner att man blivit angripen och inte kan svara.
Varför har ni inte använt er av den friheten i så fall, Egon Frid, och tagit den möjligheten att föra en debatt med Sven Bergström eller någon annan? Jag förstår inte det, och det måste de berörda själva ta ansvar för. Egon Frid uttryckte det så att ni föreslår ett verkligt obegränsat ansvar. Det är ett verkligt obegränsat ansvar som föreslås i propositionen.
Man har möjlighet att ta i anspråk alla tillgångar i bolaget, och mer än så finns inte. Sedan kan man ha synpunkter på storleken på dessa tillgångar, men det är de facto ett obegränsat ansvar. Har ni inte uppfattat det så kan jag bara uppmana: Gå hem och läs på. Det är samtliga tillgångar i aktiebolaget som är aktuella, ingenting annat.
Lennart Pettersson (C):
Jag tappade svaret på frågan var jag läst det. Nej, jag har inte läst det någonstans. Det är lätt att konstatera. Fakta ska man aldrig bestrida. Står det inte i betänkandet att ni är emot det så står det inte. För mig är det inte någon konstig fråga. När det gäller det obegränsade ansvaret får man skilja på om det är ansvarsgenombrottet i moderbolaget eller om det verkligen är ett obegränsat ansvar. Det är ett obegränsat ansvar för aktiebolagen.
Därom råder det ingen tvekan. Råder det någon annan uppfattning om det får ni gå hem och läsa på. Det står uttryckligen på flera ställen att det är obegränsat. Man har rätt att ta i anspråk alla tillgångar i bolaget.
Som jag också sade i mitt inledningsanförande: Skulle det visa sig att det egna kapitalet i reaktorbolaget inte är tillräckligt, låt oss då föra en diskussion om det ska vara ett ansvarsgenombrott till moderbolaget. Det kan vara aktuellt. Jag är inte främmande för det om det visar sig att man hanterar detta på ett felaktigt sätt från kärnkraftsbolagens sida.
Fredrik Reinfeldt (M):
Den här diskussionen är inte alls ointressant. Vi har ofta påpekat att det är viktigt, detta med säkerhetsavstånd, när man lämnar politiken och går till kommersiella intressen. Det är någonting som kanske skulle ha varit aktuellt att diskutera i en hel del fall. Jag noterade Sven-Erik Österbergs väldigt raljanta ton om hur Carl Bildt har arbetat men noterar samtidigt att den avgående partiordföranden inom socialdemokratin i olika medier säger att han nu ska göra som Carl Bildt.
Vi får väl se vad som följer. Det är naturligtvis viktigt att kunna föra diskussionen om säkerhetsavstånd. Men det var väldigt viktigt för mig att utifrån det regelverk som har hänvisats till i den här interpellationsdebatten ställa mig frågan: Kommer det att nämnas någonting som ställer i fråga att Carl Bildt som utrikesminister har ändrat eller fattat ett beslut som går på tvärs med det regelverk som här hänvisas till? Och jag kan konstatera att något sådant inte finns.
Det hänvisas till utrikesdeklarationen och att det är för få rader om Sudan. Ja, ansvaret faller i så fall tungt på mig, eftersom det är jag som ytterst har suttit i den förhandling och diskussion som ledde fram till hur utrikesdeklarationen formulerades. Ja, den lästes upp av Carl Bildt, men det är ett kollektivt beslutsfattande, som jag har huvudansvaret för i regeringen, som lade fram den här utrikesdeklarationen. Det faller inte på ett enskilt statsråd.
För mig blir slutsatsen att även om det var en ovanlig rekrytering och det är en viktig diskussion så finns det inte i sak någonting som skulle kunna ligga till grund för en annan bedömning än att Carl Bildt kan vara en bra utrikesminister. Det finns bara ett brett misstänkliggörande med lite olika utgångspunkter.
Fredrik Reinfeldt (M):
Upprinnelsen till detta är en fråga ställd av Berit Andnor under statsministerns frågestund. Då kan man ställa vilken fråga man vill, och sedan har statsministern en minut på sig. Berit Andnor var inte riktigt imponerad av svaret, och för det får jag naturligtvis be om ursäkt. Men jag tror att det som gjorde Berit Andnor väldigt irriterad var att jag gjorde referenser till Göran Perssons track record som interpellationsbesvarare.
Eftersom Berit Andnor nu har gett mig den här möjligheten att förbereda underlag för detta så har vi tittat lite grann på hur Göran Persson agerade, eftersom det nu är en tung principiell fråga som Berit Andnor, som dessutom är ordförande i konstitutionsutskottet, gör av det som har skett. Det ställdes 61 interpellationer till Göran Persson under mandatperioden 1998-2002. Han besvarade noll.
Det ställdes 62 interpellationer till Göran Persson under tiden 2002-2006. Han besvarade sex. Med det sättet att resonera, Berit Andnor, har jag nu alltså täckt en tredjedel av min kvot för hela mandatperioden, om det är det korrekta synsättet. Eller menar Berit Andnor att vi bytte konstitution i höstas?
Har vi helt nya regler som gäller nu när vi har bytt regering? Är jag underkastad andra typer av regler och synsätt än de som gällde för Göran Persson? Var fanns Berit Andnor och alla andra socialdemokrater när detta framfördes från borgerlig sida i debatten? Låt oss gå tillbaka till den debatt som hölls i samband med en interpellation väckt av Per Bill i december 2002.
Jag kan berätta att det som Per Bill då framförde delvis var nästan ordagrant det som nu också är Berit Andnors invändning. Vet Berit Andnor vem som svarade på interpellationen? Jag kan ge en ledtråd. I ett parti där man sagt att den som blir partiordförande ska ha en viktig egenskap, och det behöver under alla omständigheter inte vara en man, där underkänner man den person som svarade på interpellationen.
Jag kan dock säga att det svar jag gett i dag var i princip ordagrant det som det närvarande statsrådet använde för att förklara varför Göran Persson nära nog aldrig svarade på interpellationer.
Fredrik Reinfeldt (M):
Det kan för den som följer debatten framstå som något märkligt att jag i en debatt, där jag svarar på en interpellation, ständigt får frågan: Varför svarar du inte på interpellationer? Möjligen kan betraktaren undra vad vi håller på med, eftersom jag gör just det som Berit Andnor undrar över. Det beror väl på att Berit Andnor tycker att det borde vara annorlunda, att hon har svårt att värja sig för att hon nu försöker etablera en helt ny princip bara för att vi bytt regering.
Det var aldrig någon socialdemokrat som verkade bekymrad inför den tidigare regimen, inte så att det nådde någon av oss andra i alla fall. Jag vet inte om Berit Andnor med sitt sätt att resonera nu gör sig till tolk för en väsentlig kritik av Göran Persson och hans agerande. I så fall tror jag att många skulle vara intresserade av att få veta det. Det var nämligen precis det vi ofta framförde.
En sak visste man med Göran Perssons regering och det var att det oftast var hans besked som gällde. Därför var det också viktigt att någon gång få honom att berätta vad som gällde. Han svarade på 6 av 123 interpellationer på åtta år, under två mandatperioder. Jag vill inte säga att jag har någon särskild målsättning för hur många interpellationer jag ska uppnå, men jag svarar dock på interpellationer. Det gjorde Göran Persson nära nog inte alls.
Jag noterade för övrigt en annan sak just när det gäller de interpellationer Göran Persson svarade på. Jag tror faktiskt att det var Per Bills interpellation som gjorde att han till slut tog några interpellationsdebatter. Dem han svarade på var huvudsakligen framförda av partiledare för andra partier. Jag har sedan jag blev statsminister noterat att någon interpellation inte väckts av Göran Persson och inte heller av Mona Sahlin.
Betydelsen av detta instrument ska naturligtvis också värderas på så sätt att om Mona Sahlin i sin nya roll väcker en interpellation ska jag gärna ta den debatten i riksdagen.
Fredrik Reinfeldt (M):
Jag tror att den som följer debatten tycker att det finns lite av ett löjets skimmer över diskussionen. Här förs en debatt om debatten så att säga - varför svarar du inte, trots att jag svarar, och så vidare. När jag läser upp det svar som Pär Nuder gav till Per Bill - det var nämligen Pär Nuder som fick svara på interpellationen - och det är fråga om nära nog ordagranna formuleringar om att det inte är det enskilda statsrådets svar som spelar roll utan det är fråga om ett kollektivt beslutsfattande, då kallar Berit Andnor det befängt.
Du tycker att Pär Nuders svar till Per Bill var befängt. Det var det synsätt som den socialdemokratiska regeringen använde för att förklara varför Göran Persson lämnade över 117 interpellationer på andra statsråd. Jag har svarat på 2 av 12. Berit Andnor försöker göra en poäng av att jag har stora problem med att svara för mitt agerande.
Jag tror att du är ensam i hela Sverige om att inte se kopplingen till att det visst spelar roll hur Göran Persson har behandlat detta tidigare och att det aldrig bekymrade socialdemokratin vid ett enda tillfälle. Men jag är här och svarar. Jag ska gärna återkomma. Jag räds inte debatten, men det finns olika former av instrument: statsministerns frågestund, partiledardebatter, återrapporteringar och andra tillfällen då jag är här.
Jag håller inte med om att det inte skulle kunna vara så som sägs i svaret: att interpellationssvar också kan ges av andra statsråd.
Fredrik Reinfeldt (M):
Patrik Björck har frågat mig om jag avser att ta initiativ till att regeringen i större utsträckning än i dag företräds i den offentliga debatten av mig och andra medlemmar i regeringen. Han har vidare frågat mig om jag avser att vidta åtgärder när det gäller regeringens arbetsformer så att det blir möjligt för mig att oftare delta i riksdagens interpellationsdebatter och därigenom stärka riksdagens viktiga demokratiska uppdrag som regeringens kontrollmakt. Riksdagens arbete med att granska regeringen och dess arbete är en viktig del i vårt parlamentariska styrelseskick.
Därför är det för mig som statsminister självklart att från regeringens sida underlätta och möjliggöra denna granskningsprocess. En aktiv dialog mellan riksdag och regering är och förblir en viktig del i detta arbete. Mot den bakgrunden är det naturligt för mig och regeringen som helhet att delta i såväl frågestunder, återrapporteringar som interpellationsdebatter. Till detta kommer konstitutionsutskottets viktiga arbete och möjligheten att ställa skriftliga frågor. Som statsminister har jag även en dialog med riksdagens ledamöter vid statsministerns frågestund, som regelbundet hålls i kammaren.
I sammanhanget kan det vara värt att påminna om att parlamentarismen bland annat vilar på grundprincipen att regeringen svarar gemensamt för den förda politiken. Av den orsaken är det inte avgörande vilket statsråd som besvarar till exempel en interpellation. Regeringen anser att det är viktigt att debatten mellan ledamöterna i riksdagen och regeringen hålls levande. Jag kan därför försäkra Patrik Björck att regeringen fortsatt kommer att prioritera arbetet med att svara på interpellationer. Som statsminister sätter jag därtill stort värde i mitt deltagande vid statsministerns frågestund.
Jag kan även försäkra Patrik Björck att regeringen fortsatt kommer att vara mycket aktiv i den offentliga debatten i stort och ständigt kommer att eftersträva en dialog med alla människor i vårt land. Det är min förhoppning att även oppositionen vill bidra till detta för att stärka det demokratiska samtalet i Sverige.
Fredrik Reinfeldt (M):
Jag är fullt införstådd med att ni tar exempel på frågor som ni har ställt tidigare, men ni kan i dag inte begära svar av statsministern på de interpellationer som har varit överlämnade till andra ministrar.
Fredrik Reinfeldt (M):
Peter Hultqvist har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder för att klargöra motiven bakom de uttalanden som citerats i interpellationen. Uttalandena härrör från ett telegram från Tidningarnas Telegrambyrå som rör riksdagens konstitutionsutskotts granskning av statsministerns ansvar för krishanteringen i Statsrådsberedningen.
Låt mig inledningsvis konstatera att när denna interpellationsdebatt nu äger rum har jag under förmiddagen deltagit i konstitutionsutskottets utfrågning i granskningsärendet om statsministerns ansvar för krishanteringen i Statsrådsberedningen. Jag vill först klargöra min syn på frågan om riksdagens kontroll av regeringen. Riksdagens granskning av rikets styrelse och förvaltning är en av riksdagens huvuduppgifter och läggs fast i regeringsformen.
I riksdagens kontrollmakt ingår möjligheten för riksdagsledamöter att ställa interpellationer och frågor till statsråd i angelägenheter som angår statsrådens tjänsteutövning. Ett annat instrument för riksdagens kontroll är konstitutionsutskottets granskning av statsrådens tjänsteutövning och regeringsärendenas handläggning. Utskottet har enligt regeringsformen rätt att för detta ändamål utfå protokollen över beslut i regeringsärenden och de handlingar som hör till dessa ärenden.
Riksdagens konstitutionella kontroll får ses mot bakgrund av stadgandena i regeringsformen som slår fast att riksdagen är folkets främsta företrädare, att regeringen styr riket och att regeringen är ansvarig inför riksdagen. Statsministern har självfallet ingen möjlighet att styra hur den konstitutionella granskningen av honom ska gå till. Jag kan försäkra Peter Hultqvist om att det inte håller på att skapas en praxis där regeringen vill bestämma hur den ska granskas.
Tvärtom är det enligt min mening mycket viktigt att vi gemensamt värnar den konstitutionella ordning för granskning av regeringen som är fastslagen i vår grundlag.
Fredrik Reinfeldt (M):
Som svar på en direkt fråga av konstitutionsutskottets ordförande har jag angivit att de beskrivningar jag har givit mer har handlat om det kringliggande, som också präglar en utfrågning i konstitutionsutskottet. Det fanns anledning att anta att det skulle bli betydande mediehantering och mediebearbetning kring den typen av utfrågningar och att det mindre skulle handla om det konstitutionella uppdrag som konstitutionsutskottet har.
I det sammanhanget påpekade jag också att det är statsrådets tjänsteutövning som konstitutionellt är det konstitutionsutskottet granskar. Jag har inte samordnat detta eller haft kontakt med Ulrica Schenström för att på något sätt komma överens om eller ens tycka något om huruvida hon ska inställa sig till konstitutionsutskottet. I den delen känner jag inte att jag är bunden av eller har påverkat henne i någon riktning.
Mina synpunkter var mer en förståelse från människa till människa för att det kan finnas en känsla av spektakel i det som ligger kring en utfrågning, inte själva utfrågningen i sig. Det är möjligen den skillnaden som förklarar varför jag inte tycker att jag har ägnat mig åt att förskjuta någon konstitutionell praxis, i kontrast till hur interpellanten uppfattar frågan.