Gunilla Carlsson (M):
När jag tar upp problemet med det så kallade delade ansvaret handlar det just om att jag många gånger uppfattar det så att vi inte har möjligheter att fullt ut resonera och agera med utvecklingsländernas egna regeringar. De har kanske ibland korrupta ledare som har gett bort markrättigheter eller andra tillgångar till företag på ett sätt som inte alls är transparent eller där det inte är möjligt att jobba tillsammans med den här typen av överenskommelser.
Vi försöker ta vårt ansvar. Det är också därför, Hans Linde, som jag i svaret säger: "Dessa investeringar bör självfallet alltid göras på ett sätt som inte skadar lokalbefolkningars rättigheter eller möjligheter att trygga sitt uppehälle."
Det är just för att jag vet att när det sker markinvesteringar, vare sig de är storskaliga eller små, och när det sker förändring och utveckling kommer det kanske alltid att vara någon som får sina rättigheter kränkta eller sin utkomst ifrågasatt. Det är därför jag vill vara rätt ödmjuk.
Det som behövs nu - inte minst i Afrika som växer och där fler unga människor vill ha arbete och många vill komma bort från jordbruket och komma in till städerna och få andra typer av arbete, en utveckling som har funnits också i vårt eget land - är att fundera över hur vi kan göra både och, hur vi kan stötta de mer så kallade storskaliga investeringarna för att nu snabbt få upp produktiviteten, så att även städernas befolkningar kan köpa mat med bra kvalitet och till vettiga priser.
Det är därför jag säger att det är viktigt att vi nu jobbar med näringslivet och ser till att få resurser inte bara från biståndet för att göra investeringar, samtidigt som vi samverkar inom ramen för internationella överenskommelser, som vi först nu har fått på plats. Jag tycker att de skulle ha behövts för väldigt länge sedan, för det har skett felaktigheter - jag medger det. Men det vi försöker göra inom ramen för biståndet är att göra just dessa balanser och intressekonflikter mer tydliga.
Jag är jätteglad att Hans Linde och Vänsterpartiet nu delar uppfattningen att vi behöver investera mer i jordbrukssektorn, för det är kanske den bästa möjligheten att få fram jobben, få fram inte bara mat utan också företagsamhet, entreprenörskap och inte bara en fungerande livsmedelsproduktion utan också distribution, försäljning och vidareutveckling.
Det är en enorm kraft i att också se till att fler människor kan gå från informell till formell sektor. Men detta kommer att ta mycket lång tid. För att göra det möjligt har vi också sett till att inom ramen för en ökad livsmedelssatsning, som vi har hållit på med inom biståndet, lägga mycket på att försöka förstå vad vi vet och inte vet.
Ibland finns det väldigt mycket okunskap, dålig uppföljning och dåliga möjligheter att se vad som gör skillnad för just de fattiga människorna och hur vi hanterar möjligheterna till nya brukningsmetoder och nya insatsvaror. Här har vi lagt mycket pengar jämfört med andra länder på just forskning och kunskapsuppbyggande i utvecklingsländerna. Vi satsar på deras kunskapsuppbyggnad och forskning.
Det är också ett sätt att försöka få fram att fler har kunskap och förståelse för att på plats forska och utveckla kunskap om vad det betyder med nya utsäden, nya brukningsmetoder och den produktivitetshöjning vi behöver ha. Det i sin tur har betydelse för hela utvecklingskraften i de länder där vi är verksamma. Jag är, herr talman, väldigt glad över att vi har den här interpellationen och möjligheten till den här debatten.
För många av de stora investeringar som nu sker, till exempel i AP-fonderna, ligger ansvaret snarare på fondernas styrelser, som behöver leva upp till ett ansvarsfullt företagande och ha en förmåga att mäta dessa utvecklingseffekter. Vad gäller bolaget Swedfund, som jag har ansvaret för, har vi successivt skärpt kraven för att ett bättre utvecklingskunnande och ett vaktslående om fattiga människors perspektiv ska beaktas i bolagets verksamhet.