KBLab/rixvox huggingface dataset:
Berit Högman (S):
Lite motsägelsefullt känns det när statsrådet säger att det är rimligt att detta hanteras inom ordinarie verksamhet. Då är det den långsiktiga signal som ska ges över lag, oavsett vem det är fråga om. Vi kan se att summorna är väldigt olika. Den socialdemokratiska regeringen tyckte att Linnéåret var värt 27 miljoner.
Den borgerliga regeringen tyckte att Ingmar Bergman var värd, om jag kommer ihåg rätt, någonting på 2,7 miljoner och i det här fallet är Strindberg värd 200 000 och 1 miljon som tas från läsfrämjandeåtgärder. Vi ska absolut ha läsfrämjandeåtgärder, men det kanske inte är Röda rummet man börjar läsa om man ägnar sig åt läsfrämjande.
Vi ska ändå tänka på vilken stor människa Strindberg var och vad han betydde, både provocerande och vägledande. Hans begravning sågs av 60 000 människor. Filmen från hans begravning visades på biografer. Det säger något om vilken storhet han var. Det gör också att han lever vidare i samtiden.
Jag vet också att Strindbergsmuseet och Strindbergssällskapet under en längre tid har önskat resurser och naturligtvis är besvikna över att tilldelningen är alldeles för liten. Det kan aldrig vara kulturministerns önskemål att göra organisationer och folk besvikna.
Då är det bättre att för tid och evighet ange att den här regeringens inriktning är att det aldrig kommer extra pengar för att högtidlighålla olika större kulturpersonligheter eller andra personligheter, utan det ska inrymmas inom varje organisations och institutions ram. Då gör man i alla fall inte folk besvikna.
Det blir inte det tryck och det engagemang som det skulle kunna bli och som vi socialdemokrater tycker att också Strindberg är värd 2012.
Berit Högman (S):
Jag pratade inte bara om pengarna. Jag pratade också om signalsystemet och möjligheten att planera. Återigen, Strindbergssällskapet och museet har länge önskat sig mer resurser. Statsrådet tycker att Kulturrådet i god tid har fått det här uppdraget. Det kom ett regleringsbrev, om jag förstår det rätt, runt jultid. Och det är inte 1 miljon extra det är 1 miljon mindre till läsfrämjande.
Den planeringshorisonten är väl inte särskilt lång om man vill sätta upp en teaterpjäs. Den kan vara tillräckligt lång för en föreläsningsserie. I det perspektivet är det ändå önskvärt att regeringen kunde vara tydlig. Är det så att Kultursverige inte ska förespeglas att det ges extra resurser när vi högtidlighåller kulturpersonligheter eller andra personligheter, ja eller nej?
Jag konstaterar att på den frågan svarar ministern: Jo, det kan hända, fast någon annan person. August Strindberg är inte värd mer än 200 000, men någon annan, i framtiden, kan få det. Det innebär en ryckighet och också förhoppningar och besvikelser för kulturlivet framgent. Det tycker jag är synd. Jag beklagar det.
Berit Högman (S):
Det här är faktiskt första gången som kulturministern och jag debatterar en interpellation sedan jag blev ordförande i kulturutskottet. Därför vill jag passa på att göra klart att för Socialdemokraterna och mig är oppositionspolitik absolut inte ett självändamål. Vi har ingen anledning att opponera på kulturens område för opponerandets skull.
Tvärtom ska statsråden alltid komma ihåg att regeringen är en minoritetsregering och att det är angeläget att i långsiktiga frågor också ha ett brett samförstånd i Sveriges riksdag så att resultatet blir långsiktigt. Detta tycker jag gäller många frågor på vårt område.
Att vara kulturpolitiker är alltid att vara lite i opposition eftersom det alltid finns så många andra områden som gör anspråk på samhällets resurser. Ett sådant område är public service, och samverkansmodellens framtid är ett annat. Den återkommer vi till i en annan debatt.
För att vi ska förstå vart kulturpolitiken är på väg, åt vilket håll vi måste gå, måste vi se vägen. För oss är inte regeringens kulturpolitiska väg alltid så tydlig och därmed utstakad.
Det känns som att det hela tiden finns en vilja att marknadsorientera kulturen, att den kulturella allemansrätten och tillgängligheten tonas ned till förmån för ett slags teoretisk bild av att kulturen är tillgänglig - men inte i praktiken.
Borttagande av fria entréer på våra statliga museer är ett exempel på det. Även om vi inte är motståndare till sponsorverksamhet på kulturområdet tillåter vi oss ändå att vara skeptiska eftersom frågan om syftet återstår.
Är syftet att kulturen i sin helhet ska få mer resurser, eller är syftet att tillföra från exempelvis näringslivet resurser för att sänka skatterna? Vi vet att för den här regeringen finns ett allt överskuggande mål, nämligen att sänka skatter.
Kulturministern har själv uttryckt att skatter till exempelvis kultur är att ta pengar från svenska folket. Där har vi en annan uppfattning. Vi tycker att det är smart att ha gemensamma lösningar och gemensam finansiering på de områden som det är viktigt att människor har tillgång till både som utförare och som konsumenter.
Kulturen är just ett sådant område. Ibland är det inte lätt att se regeringens långsiktiga vision av kulturens plats i samhället.
Berit Högman (S):
Jag tror att vi sparar debatten om public service till en annan gång, för vi har inte så många minuter i våra inlägg. Men vi kan gärna ha både en debatt och en dialog tillsammans. Det är ett viktigt mål för regeringen att sänka skatten. Jo, vi har märkt det. Vi märker också att de som främst betalar detta är exempelvis sjuka, utförsäkrade och arbetslösa.
Om vi är överens om målet att kulturen ska vara tillgänglig - ett verktyg för att bli en starkare människa, få bättre självtillit och förverkliga sina drömmar, för alla människor, också barnen - är de ökade klyftorna och den ökade barnfattigdomen naturligtvis också ett bekymmer för det som är ett kulturpolitiskt mål.
Jag tyckte att jag inledningsvis var väldigt tydlig: Socialdemokraterna och jag är inte emot kultursponsring, men vi är intresserade av att se att målet om ökad kultursponsring inte är något som styr verksamheten i en riktning som inte är de andra kulturpolitiska målen om delaktighet och så vidare.
Kulturministern och jag är överens om armlängds avstånd, men vi måste ändå tillåtas att ställa frågan och inte reflexionslöst gå in på sponsorspåret som jag känner att det finns en risk för. Leder ökad sponsring till en styrning av kulturen?
Det är inte svårt att se att Göteborgsoperan har lättare att få sponsormedel än en fri teatergrupp, stor eller liten. Vad kommer det i sin förlängning att ha för betydelse för kulturens utveckling i landet?
Det är återigen där som det måste vara tillåtet att inte oreflekterat säga att all kultursponsring bara kommer att vara av godo och leda till gott, för det vet vi inte riktigt än. Kulturministern och Kulturrådet har en plan för hur detta ska öka, och vi kommer att följa arbetet.
Då blir min fundering: Är det den nya utvärderingsmyndigheten som kommer att få det uppdraget, eller är det Kulturrådet i sig självt? Då både gör man och utvärderar man sig själv, och poängen med utvärderingsmyndigheten var väl att någon gör och någon annan utvärderar för att vi ska få en bättre balans. Det var det rent konkreta.
I går besökte hela utskottet Palatset ett stenkast härifrån. Det är ett fantastiskt projekt, där barnen har satts i fokus. Varje vuxen som jobbar i detta projekt har ett barn som mentor som ställer deras föreställningar om vad barn vill ha, både att äta och att ha som kulturupplevelse, stundom på kant.
Palatset är än så länge en stor byggarbetsplats, och det hade aldrig kommit så långt utan starka sponsorinslag. Det är de privata pengarna som hittills har skapat det.
Men skaparna och idéskaparna själva uttrycker också en stor besvikelse över avsaknaden av offentliga medel och betonar att förutsättningen för att Palatset ska bli det drömhus för barn som det är avsett att vara är att det sker en växelverkan mellan privata och offentliga medel.
Det är just det vi måste åstadkomma, att det inte blir ett antingen-eller.
Berit Högman (S):
Jag har en konkret idé när vi går vidare med begreppet kulturen som tillväxtfaktor. I går hade jag tillfälle att samtala med företrädare för Tillväxtverket om det arbetet och om användningen av de 70 miljonerna. Det är spännande och intressant. Men det finns en vändning i detta som innebär att kulturskaparna ska lära sig entreprenörskap. Okej, det behövs säkert.
Men ingenjörerna behöver också humanismen. Om vi ser på barnen kan det var lätt att se det. Men när vi kommer till högre utbildning måste vi stimulera flervetenskap. Vi måste stimulera flervetenskaplig forskning för att se hur humaniora berikar också tekniken, så att det inte blir ett undantag.
LKAB:s satsning på barnteatern kan ha många skäl. Man vill att folk ska kunna bo i Kiruna och jobba i deras gruva. Men sedan kan det finnas andra skäl. Jag tycker att det finns all anledning att tänka i bägge riktningarna när det gäller att skapa förståelse för de kulturella värdena.
Gärna fler kulturarbetare, men jag tror att väldigt få kulturarbetare blir skapare just för att starta ett företag, utan man skapar av helt andra skäl. Men det finns ingen motsättning, så låt oss göra det, fast låt oss också göra tvärtom.
Sedan vill jag repetera min fråga: Kommer utvärderingsmyndigheten att särskilt se på utveckling av sponsorfrågan på kulturområdet?
Berit Högman (S):
Vi kvittar felskrivningen av mitt namn mot att jag kallade samverkansmodellen för portföljmodellen. Det blir så när man far runt i landet och använder olika begrepp. Men vi här i salen vet i alla fall vad vi pratar om. Det handlar om samverkansmodellen. Vi kommer noga att följa reformens effekter för olika landsting, säger ministern i sitt svar. Det är bra.
Men vi kan tänka oss situationen en bit längre fram. Vad är det som händer när alla län har fått sina portföljer? Då kvarstår ändå frågan: Hur uppstår dynamiken? Man kan titta på dem som nu har fått detta. Då ska vi ha klart för oss att det i alla fall är tre län som lever på tillväxt till följd av befolkningsökning - och de gör det ganska bra. Det gör Skåne, Västra Götaland och Halland.
Hur hade diskussionen gått, tror ministern, om vi hade börjat med tre län som inte har dessa förutsättningar, Västernorrland, Jämtland eller Värmland? Hade diskussionen då blivit en annan? Det här var ju regioner som ändå utgick från att om de satsade skulle staten satsa tillbaka. Nu gjorde staten det i en liten omfattning, 1,7 miljoner.
Men ministern har varit tydlig med att detta inte är en ekonomisk reform. Det är en demokratisk reform. Det kan mycket väl vara så att det här innebär ett lyft och ger kulturdebatten och insikten om kulturens betydelse energi. Men som vi tidigare sade består två tredjedelar av kulturen av andra saker, den ideella sektorn, samlingslokaler och annan infrastruktur som gör kulturen möjlig.
Det har där funnits en kritik mot att den demokratiska dialogen inte har nått dem. Det har varit heldagskonferenser, och man har inte råd att ta ledigt från jobbet. Man tillhör en liten organisation och kommer därmed inte in. Det finns då en risk att detta blir en demokratisk dialog för redan etablerade, en politisk elit eller en kulturelit som ändå inte skapar någonting annat.
Det handlar om en tydlighet när det gäller vad det är vi mäter effekterna mot. För rent kulturpolitiskt har egentligen ingenting hänt. Man har fått pengar till det man redan hade pengar till. Det är egentligen en kontoöverföring. Det hade räckt med två kamrerer för att åstadkomma det. Men sedan vill vi åstadkomma någonting annat, en dynamisk utveckling av kulturlivet.
Då blir min fundering: Är statsrådet beredd att fundera över ekonomiska incitament för att nå ett större samspel mellan det ideella och det professionella och ett större samspel eller en större samverkan mellan olika län, mellan olika läns institutioner? På vilket sätt kan staten, regeringen, kulturministern och Kulturrådet bidra till att det blir en dynamisk utveckling?
För det finns i dag ingenting i reformen i sig som säger det. En demokratisk dialog kan vara en dialog, men man kan ändå sitta på sin egen position och försvara sin institution eller sitt föreningsliv, och så har vi inte åstadkommit något mot målen. Det var min fundering.
Berit Högman (S):
Ja, det ska vi naturligtvis gemensamt glädjas åt. Därför tycker jag att det är viktigt att se på detta. Ministern säger: Vi kommer noga att följa reformens effekter för olika landsting. Då är det ändå viktigt att bestämma vilka effekter det handlar om. Vilka mål är det? Handlar det om de allmänna kulturpolitiska målen? Handlar det om en högre grad av demokratiseringsprocess? Vem avgör det?
Handlar det om ett högre självbestämmande i regionen? Kan vi se det? Jag kan konstatera att nästa steg, när vi har alla samverkansmodeller på plats, är att fråga hur dynamiken skapas därför att då äger varje län och region sin egen påse. Kommer vi i framtiden att se att det för att man ska kunna skapa en ny stor kostsam verksamhet krävs att en läggs ned någon annanstans?
Ministern har nämligen varit så tydlig i att detta inte är någon ekonomisk reform utan en demokratisk reform. Då måste vi mäta mot dessa mål. Jag konstaterar också att ministern tillhör en regering vars statsminister alltid säger att kommuner och landsting har att värna kärnverksamheterna, och vi vet att kulturen inte är lagreglerad på samma sätt som äldreomsorgen, sjukvården eller skolan.
Vi vet att vi alltid får vara i opposition på det sättet. Just nu känns det inte som att det finns en verklig dragkraft i att se att kulturen är lika viktig som sjukvården eller någonting annat. Jag tror att det är mot bakgrund av det som SKL också vill ha denna så kallade cultural plan som ett sätt att fortsätta göra kulturplanerna.
Men det är klart att jag är bekymrad över att Thomas Idergard på en tankesmedja närstående er säger att kommunerna satsar en massa onödiga pengar på idrottshallar och samlingslokaler. Då kommer kulturministerns ord aldrig att landa i en verklighet där också våra gemensamma visioner om kulturens utrymme ges plats.
Vi behöver inte alltid prata om mer pengar. Jag håller med om det. Men jag har ändå en fundering. När kontrakten är skrivna - jag vet inte om det är 20 eller 23 i slutändan - hur uppstår då dynamiken? Var skapas incitamenten för det som ska bli utveckling?
Även om dialogen och lusten hos kulturverksamma i dag har ökat finns det ingenting i praktiken som visar att det är någonting annat än en kontoplanshantering. Det måste vi ändå vara överens om.
Berit Högman (S):
Statsrådet talar fortfarande delvis med kluven tunga. Vi ska inte lägga oss i vad regionerna gör. Ändå begärde Kulturrådet in detaljerade uppgifter innan pengarna betalades ut för att säkerställa att statens pengar gick till det som staten avsåg. Det är inget fel i det. Det är väl renhårigt att göra det.
Kulturministern säger att vi inte ska lägga oss i vad regionerna gör. Men vi gör det genom att ha denna dialogmodell. Ingen har hittills kunnat svara mig vad som händer om en region exempelvis av ekonomiska skäl säger att man vill lägga ned sin teaterinstitution till förmån för någonting annat. Kommer Kulturrådet att då lägga in ett veto om att det är tänkt att det ska se olika ut?
Det är klart att det ser olika ut, och ska se olika ut, över landet, och det är tur. Men vi kan ändå önska att exempelvis Stockholms stad skulle lägga lika mycket per invånare på kultur som man gör i Umeå eller i Forshaga. Då skulle vi kunna få ett rejält lyft och kanske en och annan krona över för att göra kulturen ytterligare tillgänglig. Statsrådet säger att skattesänkningen har bidragit till kulturkonsumtion.
Naturligtvis är det så. Men den har också bidragit till ökade klyftor. Det är det som bland annat idrottsrörelsen ser tydligt nu. Det blir lite fler föräldrar som får skriva till Majblomman för att be om gympaskor till barnen. Ett sådant samhälle ska vi inte ha. Vi ska ha ett samhälle där kulturen faktiskt är tillgänglig för alla och särskilt för barnen.
Jag tackar för dagens debatt, och vi får all anledning att återkomma. Vi är överens om en hel del, men det finns en hel del att reda ut.
Berit Högman (S):
Först vill jag tacka för svaret. Det är bra att Centrum för idrottsforskning ansvarar för en långsiktig uppföljning av statens stöd till idrotten. Det är befogat utifrån de mål som riksdagen varit med och satt upp. Egentligen är det synd att vi har den här debatten nu och inte när deras resultat har kommit, men vi får säkert anledning att återkomma.
Jag har skrivit interpellationen för att jag i motsats till statsrådet är rätt bekymrad över utvecklingen. Barns och ungdomars idrottande och fritid blir alltmer en klassfråga. Vi har en barnfattigdom som också tycks leda till en idrottsfattigdom eller en fritidsfattigdom.
Det vittnar Riksidrottsförbundet om, liksom många andra som på olika sätt kommit i kontakt med idrotten. Låt mig illustrera det med en episod ur verkligheten, med något som hände för ungefär 14 dagar sedan. En pappa ringer den lokala innebandyföreningen för att anmäla sin son som medlem och deltagare.
Han får svaret: Ja du, vi har fullt just nu, men om några månader höjer vi avgiften. Då ska du se att flera faller ifrån och då får din son plats. Det är en utopi att en ensamstående mamma med en son som vill spela hockey i praktiken kan fixa det utan bil.
I morgondagens Aftonbladet får vi läsa om Viking, 11 år, som inte har råd att ens spela fotboll som ju är en breddidrott. De allt högre avgifterna och kraven på egeninsatser i kombination med, på många ställen, brist på arenor ställer många barn och ungdomar utanför idrottandet.
Det är både en ekonomisk och en praktiskt organisatorisk och kulturell fråga. I många bostadsområden finns det ingen traditionell infrastruktur när det gäller föreningar. Det finns inga föreningar som fångar upp de ungas intressen.
När nu Idrottslyftet har fått ytterligare riktlinjer att samverka med andra föreningar är förutsättningen fortfarande att det finns föreningar. I slutet på interpellationssvaret drar ministern en intressant slutsats. Hon anser att alla "som så önskar har goda förutsättningar att idrotta". Jag delar inte den uppfattningen.
I min hemkommun Karlstad har man frågat alla niondeklassare hur de uppfattar sin fritid. Många är väldigt nöjda - jag tror att det var drygt 80 procent - men hälften skulle ändå vilja byta fritidsintresse. Till vad, frågade man. Många flickor vill byta till dans eller gå på gym.
Bägge aktiviteterna är dyra för individen och är nästan alltid privat drivna aktiviteter som inte omfattas av samhällets traditionella stöd, trots att det är väldigt bra motionsformer för att nå en bättre folkhälsa. Saken blir inte bättre av att Svenskt Näringsliv har satt i system att kommunala gym inte får finnas - de bara måste drivas i privat regi.
Vad vill ministern göra för att unga tjejer ska ha råd att gå på gym?
Berit Högman (S):
Men då blir Peter Johnssons fråga väldigt central, för vad statsrådet nu pratar mer om är kommunernas ansvar. Frågan är: Ska vi se fritid och idrott som en kärnverksamhet i kommunerna? Då måste vi få hela samhället att göra det. Tidigare har kommunerna ägnat sig för mycket åt onödiga saker.
Jag hade själv debatter med partikamrater till kulturministern som i valrörelsen talade om onödiga cykelvägar. Då måste vi bestämma oss för det. Det handlar om tillgänglighet i praktiken och ekonomiskt. I 40 procent av kommunerna ökar stödet, och i 30 procent minskar stödet.
Men vi vet inte om det är till kultur eller idrott, och vi vet ännu mindre om det är till bredden eller till eliten. När ett lag går upp i division och blir ett elitlag i någon form ställs det enorma krav på arenors beskaffenhet, och kommunen kan då känna ett tryck på att göra en anpassning av dem. Det behöver inte på något sätt innebära att det leder till förbättringar på bredden.
Det andra vi kan se när det gäller kommunerna - det är inte bara tyckande, utan det finns också bevis för det, för Riksidrottsförbundet skriver själv om detta år 2008 - är att det finns en tradition att kommunerna tar ansvar för idrottsanläggningar men att allt fler anläggningar får privata investerare, vilket kanske minskar kommunens möjligheter att ställa krav på tillgänglighet. Det finns kommuner som ställer sådana krav. Sundsvall är en sådan, och Hammarö är en annan.
De säger till idrottsföreningarna: Om ni inte släpper in alla barn och ungdomar i er förening och stöttar breddidrotten, då blir det inte lika mycket pengar. Vi kan se på statens insats, 1,8 miljarder, relaterad till kommunernas insats på 6 miljarder. Vi vet absolut att det mesta av de 6 miljarderna går till anläggningar - inte till själva verksamheten.
En anläggning i sig säger ingenting om pengarna går till eliten eller bredden. Skulle vi studera det befarar jag att vi skulle finna att de mest aktiva får de bästa tiderna, medan de som kanske behöver röra sig mest får det minsta. I ett antal kommuner har man tagit saken i egna händer för att åstadkomma spontanidrott, som idrottsministern själv var inne på.
Men det blir i kommunens regi, eftersom föreningslivet inte finns eller inte mäktar med att ha aktiviteter på exempelvis fredags- och lördagskvällar. Det visar också att spontanidrotten ger större tillfredsställelse för pojkar än för flickor, eftersom flickor vill göra andra saker. Då kommer jag tillbaka till dansen. Som ett folkhälsomål skulle dansen vara precis lika bra.
Men den hamnar förmodligen i en liten, trängd kulturbudget och får konkurrera med teater och annat, och därmed finns det en brist också för tjejers möjligheter till idrottande. En fråga som jag har till ministern gäller ytterligare insatser för flickors idrottande. Slutligen: Anser ministern att staten har ett ansvar för de här målen?
Är det kommunernas ansvar, eller är det individens ansvar? Och finns det ytterligare krav som statsrådet ser att vi bör ställa på idrottsrörelsen, för att den ska nå upp till bägge sina mål?
Berit Högman (S):
Det gläder mig verkligen att statsrådet tycker att kultur, idrott och fritid tillhör kommunernas kärnverksamheter. Det är bra om statsrådet också pläderar för det inför sina kolleger i regeringen. Men även om det finns sådant som är bra tycker jag att det är viktigt att vi ser bristerna.
De anslagsmodeller som finns i dag, både i staten och i kommunerna, kanske inte är optimala för att nå bredden, när vi inte vet hur arenorna används mellan elit kontra bredd. Det finns inte tillräckligt med fakta. Det är inte säkert att mer pengar till idrotten med automatik leder till en bättre folkhälsa. Det finns det också viss forskning om.
Jag vidhåller att vi har en begynnande folkhälsoklyfta i samhället. Professor emeritus Lars-Magnus Engström visar också på att så som man gör som barn gör man som vuxen.
Förmår vi inte fånga upp barnen och få dem aktiva har vi en växande folkhälsoklyfta framför oss som inte alls behöver leda till att svenska folket lever allt längre, vilket är en vedertagen sanning i dag, som jag tillåter mig att tvivla på. Världshälsoorganisationen har en rekommendation om att barn bör ägna 60 minuter per dag åt fysisk aktivitet.
Om vi skulle göra en undersökning av det tror jag att vi skulle finna att det är en klar minoritet av barn och ungdomar som lägger 60 minuter per dag på fysisk aktivitet. Däremot finns det ett litet gäng som säkert gör det minst 60 minuter per dag.
Jag tycker att den här debatten har visat att statsrådet är ganska nöjd, att idrottsministern inte är beredd att öppna ögonen för det som håller på att hända i vårt samhälle. Jag beklagar det. Jag menar att det finns all anledning för oss att ta ett ordentligt grepp om ungas rätt till rörelse, sport och fritid. Jag kommer i höst att ta initiativ till att ett sådant arbete startas.
Men tack, i alla fall, för debatten!