KBLab/rixvox huggingface dataset:
Amineh Kakabaveh (-):
Socialministern redogör för vad andra ministrar i tidigare regeringar har sagt. Jag tycker att det är helt oväsentligt. Socialministern har haft tre år på sig att göra förändringar. Man var kritisk till den förra regeringen, men frågan är vad ministern själv har gjort. Socialministern refererar vad andra ministrar har sagt.
Det är självklart att jag och mitt parti är kritiska till andra regeringar som har förtryckt dessa människor. Det handlar nämligen om en förtryckande roll. Vi ger bistånd till andra länder för att de ska få bättre sjukvård och skola. Men det är skamligt att våra barn i detta land inte kan få det. Oavsett vilken färg en regering har har man faktiskt ett ansvar.
Stiftar man en lag i riksdagen och fattar beslut om vad man ska göra måste man genomföra det. Det är vackra ord på allas läppar när de pratar om lagar och regler. Men att se till att de genomförs är en fråga både för politiker och för myndigheter. Därför undrar jag vad man själv har gjort eller kommer att göra.
Behöver man verkligen lägga så mycket resurser och pengar på en annan utredning när man faktiskt redan har barnkommitténs rekommendationer? Rädda Barnen har också betonat detta i så många år. Behöver man verkligen utreda behovet av sjukvård och skolgång för papperslösa och gömda barn ytterligare? Jag anser inte det eftersom detta redan har utretts tillräckligt.
Lägg i stället de resurser som går till utredningar på dessa människor! Utredningarna kommer ändå fram till samma resultat, men ingen lyssnar. Forskning och rapporter blir bara liggande på dammiga bokhyllor överallt. Så är det tyvärr i verkligheten. Det handlar inte bara om det.
Jag har i min interpellation också tagit upp den tvångsisolering som sker på ungdomshem drivna av Statens institutionsstyrelse. Jag har också tagit upp hur psykiskt sjuka barn omhändertas.
Barnrättskommittén riktar kritik mot Sverige när det gäller dessa saker och även när det gäller barn och ungdomar som rymmer hemifrån. Detta har uppmärksammats mycket av medierna och samhället, och Rädda Barnen har lyft fram detta.
Men det verkar inte vara en kritik som socialministern kan ta till sig. Det är faktiskt viktigt vad man själv gör under tre år. Det väsentliga är inte vad en annan regering har gjort.
Det är självklart varje regerings och varje politikers skyldighet att verkligen ta till sig den kritik och den oro som FN har uttryckt när det gäller Sverige, ett land som i andras ögon är jämställt och jämlikt när det gäller vård och omsorg och allt annat.
Men verkligheten är annorlunda, det måste vi erkänna.
Amineh Kakabaveh (-):
För ministerns kännedom vill jag säga att Vänsterpartiet varje år i alla år har lämnat en väldigt omfattande motion om barns mänskliga rättigheter. Vi har alltid stått på barrikaderna för de mänskliga rättigheterna, vare sig det gäller flyktingar eller andra människor som befinner sig i detta land eller andra länder. Så är det.
Vi har inte hållit med någon tidigare regering som förnekat barns rättigheter; det vill jag ha sagt. Det är väldigt positivt - jag är väldigt stolt över det - att Sverige fortfarande är ett land som värnar om barns rättigheter. Men vi ska inte konkurrera med andra länder. Vi ska inte tro att vårt land är bäst, för så är det inte.
I vårt grannland Norge har man gjort det vi ska tala om i nästa interpellationsdebatt, nämligen att göra barnkonventionen till lag. Det är nödvändigt. Jag är socialarbetare och har jobbat i mer än ett decennium som myndighetsperson, och jag är medveten om att det inte är lätt för myndigheter att göra saker som inte är lagreglerade.
Vi kan satsa hur många miljoner som helst, men hur ska man kunna genomföra det arbete som beordras härifrån om det inte finns kunskap och kompetens hos personalen? Det är viktigt att komma ihåg att det är väldigt bra med satsningar på barns rättigheter och möjligheter. Ändå gäller de inte alla barn. Ändå gäller de bara barnen från majoritetssamhället, inte de barn som kommer som flyktingar och papperslösa.
Det handlar också om utsattheten för hedersrelaterat våld. Ungdomsstyrelsens rapport säger att 70 000 barn i Sverige befaras bli bortgifta. Vad gör ministern för dessa barn?
Amineh Kakabaveh (-):
För 20 år sedan skrev vi under barnkonventionen, och vi har fortfarande bevis på att den inte följs i vårt land. Barn far illa på olika sätt.
I den förra interpellationsdebatten nämnde vi att det handlar om tvångsisolering, barn som rymmer, papperslösas barn, barnfattigdom och de barn som gömmer sig undan, det vill säga barn som har aldrig har sökt uppehållstillstånd. De har inte rätt till de grundläggande mänskliga rättigheterna som lagstadgats i svensk lagstiftning och enligt barnkonventionen.
Ministern nämner själv att vår lagstiftning går mycket längre än barnkonventionen i många avseenden. Det är sant, med de följs inte. Varför? Det är ett problem i detta land. Är det myndigheterna som inte följer lagen? Är det de som jobbar med barnavårdsutredningar som inte följer lagen? Någonstans måste bristen finnas.
Jag har själv erfarenheter som socialarbetare på Socialhögskolan vid Stockholms universitet. För tio år sedan läste man inte så mycket juridik när det gällde barnavårdsutredningar. Det handlar om kompetensutveckling för oss när man jobbar med dessa frågor. Det är inte tillräckligt för att man ska kunna allt detta, både svensk lagstiftning och barnkonventionen.
Frågan är också: Varför tar man i Sverige metoder från andra delar av världen och implementerar dem? Ett exempel är BBIC, barnens behov i centrum. Det är en metod från Storbritannien som man använder med gott resultat. Det går väldigt bra. Frågan är: Varför kan man inte göra det när det gäller barnkonventionen?
Varför har man inte en handlingsplan där varje kommun i detta land ska följa denna för att säkerställa barnperspektivet? De är ju vår framtid. Har man en gång hamnat snett kommer man att ha det svårt också senare som ungdom.
När det till exempel gäller flyktingbarn förväntar sig samhället att alla ska ta till sig svenska värderingar. I högerregeringen finns Folkpartiet som vill det. Hur ska de kunna tillgodogöra sig de mänskliga rättigheterna som berör dem och alla andra när de inte har rätt att gå i skolan och lära sig språket, regler och normer? Hur ska man kunna göra det?
Finns inte den möjligheten kan man inte heller lära sig. De är våra barn. De kommer att komma in i det svenska samhället, men då är så många viktiga år förlorade om de inte får möjlighet att utbilda sig. Det är viktigt att socialministern och regeringen skyndar på.
Vårt grannland Norge har lyckats ganska bra. Det finns olika positiva aspekter när det gäller att ha barnkonventionen som svensk lagstiftning, precis som i vårt grannland. Jag hoppas verkligen att vi får ett besked från socialminister Göran Hägglund.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tänkte lyfta det här när det gäller barnfattigdomen och att det gäller barn till arbetslösa och sjukskrivna. Det är inte bara barn till papperslösa och asylsökande som har det sämre i dag, utan på grund av högerregeringens införande av till exempel vårdnadsbidraget har det blivit mycket sämre för många familjer med invandrarbakgrund.
Mamman tvingas att vara hemma inte bara med första barnet utan även med de andra, så många barn får faktiskt inte tillgång till vård, omsorg och barnomsorg vilket faktiskt är en grundläggande mänsklig rättighet. De är tvungna att sitta hemma med sina mammor. Vi talar om att man ska lära sig svenska och att man ska lära sig värderingar och anpassa sig efter det svenska samhällets normer.
Den tidigaste åldern för det är mellan ett och sex år. Om man inte har möjlighet att ta del av barnomsorgen, hur skulle det då vara möjligt? Barn till arbetslösa och sjuka är i en mycket sämre situation när det gäller möjligheten att kunna utöva sina mänskliga rättigheter. Det är det som är viktigt.
När vi pratar om att göra barnkonventionen till lag handlar det om att implementera. Regeringen kan inte lägga ansvaret på enskilda frivilligorganisationer. Regeringen måste ta ansvar. Myndigheterna måste ta eget ansvar för att inte försämra barns situation, utan den ska förbättras enligt vad man har lovat och vad man har stiftat lag om.
Det är det som är viktigt. Vi har ju en svensk lagstiftning som är väldigt modern och radikal, men om den inte funkar blir det omöjligt också för en annan lagstiftning. Därför hävdar vi från Vänsterpartiet att det är bra att göra barnkonventionen till lag. Vad gör ministern för att det ska bli möjligt?
Amineh Kakabaveh (-):
Jag skulle vilja tacka minister Sabuni för svaret. Jag är medveten om att ministern har gjort en hel del åtaganden när det gäller kvinnor, människor som kommer från andra delar av världen och nyanlända, vilket är väldigt bra.
Om man förebygger från början kommer det att leda till att människor lättare kommer in i samhället och på arbetsmarknaden. Problemet är att det inte bara gäller dem som kommer nu. Det finns forskning om detta sedan början av 1990-talet.
De två genusforskarna Knocke och Alexander Ålund har forskat på arbetande kvinnor med jugoslavisk bakgrund och från Medelhavsländerna. Också LO och föregångaren till Migrationsverket, Invandrarverket, har gjort forskning om invandrarkvinnor.
Allt visar på att det inte bara handlar om lön och politiskt deltagande, utan också om den fysiska och psykiska hälsan. De mår mycket sämre och har mycket mer sjukfrånvaro, de har visstidsanställningar och så vidare. Detta har ökat hela tiden.
I dag talar vi om vårdnadsbidrag. Många av de kvinnor som inte har någon annan inkomst tar tyvärr vårdnadsbidraget som enda inkomstkälla. Det täcker i alla fall en liten del.
Annars får de gå varenda dag och söka tiotals jobb utan att få ett enda besked. Det finns forskning om detta, inte bara från Sverige, utan även från Norge och Danmark. På Järvafältet har faktiskt två förskolor lagts ned på grund av att kvinnorna valde vårdnadsbidrag framför att ha barnen i förskola.
Där kan man också prata om konsekvenserna för deras barn. Vi kräver ju att de ska lära sig svenska tidigt, integreras, ha ett arbete och egen försörjning. Detta innebär inte någon statushöjning för vare sig invandrade kvinnor eller kvinnor som tillhör samhället. När man tar politiska beslut är det därför väldigt viktigt att man tänker på konsekvenserna.
Konsekvenserna av de beslut som tas här i Sveriges riksdag och det som regeringen har valt är tyvärr att en del människor alltid ligger längst ned. Det är de som får ta konsekvenserna. Invandrarkvinnor är en grupp som diskrimineras på grund av sin etnicitet, på grund av sitt kön och på grund av att de tillhör en annan klass.
Detta trippelförtryck har många forskare pratat om, inte minst på Stockholms universitet. Många iranska forskare och andra forskare har gett bevis på att invandrarkvinnors situation är mycket sämre på grund av dessa olika aspekter. Därför menar jag att det behövs en tydlig och klar handlingsplan där vi visar att också dessa kvinnor finns med i statistiken.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag ska klargöra en sak. När det gäller Vänsterpartiets politik vet vi klart och tydligt - det vet också ministern - att vi har kämpat och kommer att kämpa vidare för en delad föräldraförsäkring. Vi vill att båda föräldrarna ska ta del av detta ansvar. Det är politiskt självmord om man skulle jämföra det med vårdnadsbidrag och göra den spekulationen.
Jag tror att man ska vara lite försiktig. En delad föräldraförsäkring skiljer sig mycket från ett bidrag för att ge föräldrar möjlighet att stanna hemma. Det här, Nyamko Sabuni, är inte en möjlighet. Det är ett tvång. Många kvinnor är tvungna, för de har ingen annanstans att vända sig. Jag har själv vänner som jag tänker på.
Leyla kom hit för fyra år sedan. När hennes dotter var ett och ett halvt år ringde hon mig och sade: Amineh! Vi tycker att det här är bra och något att ta vara på. Jag sade: Men varför? Hur är det med jobb och utbildning? Hon svarade: Men herregud, jag är född i Iran och har gått halva tiden på universitet där. Jag skulle gå klar min utbildning. Jag fick inte göra det.
Men när jag kom hit räknades det inte. Jag måste börja från början. Hur ska jag göra? Och eftersom mannen är sjukskriven kräver de av mig att jag ska gå och söka jobb. Vad jag än söker kommer vi att ligga på minus, och vi måste kämpa hårt för att få ihop det här livet. Hon är två år yngre än jag. Det gör så ont när de här kvinnorna ska tvingas till detta, för det här är ett slags tvång. Man tänker att det kanske är bättre.
I början när man kommer till detta land vet man egentligen inte hur det ligger till med förutsättningarna för dem med minoritetsbakgrund och för majoritetssamhället. Man är inte så jäkla duktig på att förklara kvinnors situation. Jag brukar säga: Bara för att man reser i rum betyder det inte att man också har rest i tid, det vill säga när man emigrerar till ett land behöver man inte tillhöra dem med de här möjligheterna - tyvärr.
Enligt lag skulle vi göra det, men i Sverige gör vi inte det. Det finns olikheter. Den obefintliga statistik som finns i dag är också utgångspunkten för att invandrarkvinnor har en sämre position. Så är det på grund av kulturella skillnader. Det är ännu värre att min kultur, som är från norra Sverige, skulle vara en anledning till vilken position jag har i samhället och på arbetsmarknaden.
Det är också diskriminerande. Det är det som vi måste våga ta tag i. Statistik måste bygga på att man också nämner klass och kön och etnicitet. Det är viktigt för att klart och tydligt bevisa var problemet egentligen ligger. Är det hos dessa människor med deras kultur, eller är det hos samhället? Det är det som är viktigt.
Sedan gäller det alternativen, att vara hemma eller icke vara hemma. Men inga människor vill att deras barn ska ha sämre språkutveckling. Inga kvinnor vill att de ska ha en sämre ekonomisk situation för att deras barn är hemma.
Vi vet att invandrarkvinnor inte har samma möjligheter med släktingar och föräldrar, som de ibland kan lämna barnen hos i stället för på förskolan. Vi i Vänsterpartiet väljer aldrig något annat för dem, men det finns faktiskt skattefinansierad verksamhet som frigör kvinnorna från hemmen och hushållen.
Amineh Kakabaveh (-):
Det är intressant. Har man andra alternativ, har man en möjlighet på arbetsmarknaden, har man helt enkelt olika val? I detta fall har man inte ett val. Det val man har är att vara med barnen i stället för att springa runt och gråta och rycka håret från huvudet och tänka: Åh, vad ska jag göra. Mitt språk är inte tillräckligt bra. Min färg på håret eller min brytning förhindrar mig att gå vidare.
Det är detta, Nyamko, som jag menar att vi ska jobba mot. Det är den diskriminering som finns på arbetsmarknaden och i samhället. Jag är också emot att man ska klassificera människor. Det handlar inte om det. Men ibland måste man göra statistik för att åstadkomma något. Knocke och de här genusforskarna, Irene Molina och många andra, gör det.
De har själva invandrarbakgrund, precis som jag och du. Man har anammat detta. Jag vet att vi också tillhör olika klasser. Självklart ska det framgå. Alla har inte de här möjligheterna. Vi är olika. Alla invandrarkvinnor hamnar, tack och lov, inte i den här situationen.
Men statistik visar på att det bland män och kvinnor med invandrarbakgrund är kvinnorna som ligger risigt till på arbetsmarknaden. Det är de som är sjukskrivna. Det är de som har det sämre. Det är viktigt att komma ihåg när vi pratar om vårdnadsbidraget att man inte väljer, utan man har fått det här som ett enda alternativ för att helt enkelt kunna försörja sig.
Det är en misslyckad politik från regeringen. Därför har man mer förväntningar på Nyamko Sabuni som jämställdhetsminister när det handlar om att faktiskt kämpa mot detta och att åstadkomma en mer rättvis och jämställd politik.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag vill tacka minister Nyamko Sabuni för svaret och redogörelsen. Det är positivt att ministern, jag och många andra här i kammaren är överens om att det är olagligt och oacceptabelt att barn och ungdomar utsätts för tvångsäktenskap eller arrangerade äktenskap.
I det här svaret har jag fått ungefär samma svar som när vi hade debatten här i kammaren i höstas. Jag ville att socialministern skulle svara på detta eftersom det handlar om barn och ungdomar som skulle kunna vara aktuella för socialtjänstens insatser.
Jag menar att det handlar om barn och ungdomar som är skolpliktiga, som är under 18 år och som försvinner från Sverige. I går den 8 mars var jag i Uppsala och träffade många vänner och bekanta som jobbar med hedersproblematiken. De hade läst den här interpellationen.
En av mina vänner, som också jobbar inom Rädda Barnen, nämnde att fram till 2006 har mer än 400 barn försvunnit i Uppsalaområdet. De har alltså försvunnit. Ibland tänker jag på att när en katt försvinner här i Sverige gör man efterlysningar på olika håll, till och med i radio och medier.
Men när så många barn i vårt land och i vårt närområde försvinner bryr sig ingen egentligen. Det är väldigt beklämmande. I skollagen dikteras det att skolplikten gäller för alla barn.
I barnkonventionen och i svenska lagar står det att alla barn ska ha samma möjligheter och rättigheter och att föräldrarna och samhället har skyldighet att se till att de omfattas av de här möjligheterna. Men tyvärr är det inte så när det gäller barn och ungdomar med invandrarbakgrund. Årligen försvinner flera barn. Det hände inte bara för tio år sedan.
I somras var jag, Jacob Johnson och några andra vänsterpartister på besök i norra Irak. Vi besökte kvinnocentret Asuda. Khanim Latif som är direktör sade: Vad skönt att ni är här. Ni är från Sverige, ett land som vi allihop har förväntningar på. Varför skulle ni inte agera och reagera?
Jag har gett skydd till 20 av era ungdomar i det här centret. Fyra var fortfarande kvar när jag var där i slutet av oktober. Vi åkte dit med ett studiestipendium från talmannen för det här besöket. Vi ville se hur arbetet där fungerar, bland annat när det gäller kvinnor och barn.
Man vet att barn försvinner från Sverige, men på den ambassad som är öppnad där har man inte kunskap om varför dessa barn försvinner och vilka villkor de har. De flyr från sina egna föräldrar där, och de försvinner också från Sverige. Det är väldigt svårt för de här ungdomarna att hitta trygghet någonstans.
Vad gör vi i Sverige utöver satsningarna på personal, skolväsen och åklagarväsen? Jag undrar fortfarande vad vi gör när det gäller själva försvinnandet.
Amineh Kakabaveh (-):
Det inte mer än rätt att vi ska känna oss djupt ledsna och djupt upprörda över att ingen tar ansvar. Dess barn och ungdomar har all rätt att vara besvikna på oss politiker och på samhället som inte tar ansvar. Jag träffar själv många av dessa tjejer.
För några veckor sedan träffade jag den före detta svenska ambassadören i Pakistan, Ann Wilkens, och ville att hon skulle medverka i en debatt. Hon sade att hon var glad över att jag lyfte fram dessa frågor.
Hon sade också att hon för åtta år sedan skrivit brev till den förra regeringen, till både justitieministern och jämställdhetsministern, om att hon träffat tjejer vars båda knän blivit sönderslagna av familjen för att de inte skulle kunna gå till ambassaden. Det hände i både Afghanistan och Pakistan.
Det här problemet är mycket utbrett, och som jag sade är det bara att djupt beklaga att de normer som gäller för majoritetssamhället inte gäller för barn och ungdomar med annan bakgrund i Sverige. Jag har mött många av dem. Jag har svårt att inte börja gråta när jag tänker på det tvång som barnäktenskap innebär.
Det handlar om hela livet för de barn som blir utsatta. 13-åringar ringer från Irak och Syrien och gråter. Jag har varit med om att en kille förra året ringde 22 gånger från Ghana. Vem fattar besluten? Jo, kommunalpolitikerna. De säger, precis som ministern, att föräldrarna är med på det.
Däremot frågar man inte föräldrarna varför de, när de lämnar sina barn i hemlandet, själva kommer tillbaka hit om de nu tycker att det är så tryggt i hemlandet. Varför ska vi vänta tills dessa tjejer och killar blir 18 år och kan ta sig tillbaka hit? Ska de då komma tillbaka och tycka om Sverige, känna sig välkomna och hemma i Sverige som svikit dem? Både från skolans och från föräldrarnas sida har de blivit svikna.
Det är ett misslyckande av föräldrarna och av samhället när man skickar i väg barnen. Jag har som socialarbetare, men också som kommunpolitiker, varit med om att majoriteten suttit och fattat beslut om att LVU ska upphöra att gälla eftersom barnen försvunnit eller inte befinner sig här i landet. Sedan ger man massor med förklaringar för att få legitimitet för sitt beslut.
Det är oacceptabelt. Jag tycker inte att vi ska vänta längre med tanke på det lidande det innebär för många barn och ungdomar. Många tjejer blir brutalt misshandlade. Det är fråga om brutalitet när knäna blir sönderslagna så att de inte ska kunna gå ut och träffa kompisar eller hitta en utväg, till exempel genom att gå till ambassaden. Det är bra med rättsskärpningen.
Det är bra att straffskalorna ska höjas, att straffen ska bli högre än de är i dag. Det finns ett stort behov att fylla igen föräldrarnas och myndigheternas kunskapsluckor, att se till att detta inte ska förekomma. Därför är det viktigt att skärpa lagen. I går var det den 8 mars, internationella kvinnodagen.
I dag, den 9 mars, lyfter vi fram dessa frågor i Sveriges riksdag. Vi måste se till att lagen gäller alla, på samma sätt som vi säger att Sverige är världens mest jämställda land. Lagarna och reglerna måste gälla alla.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar ministern för svaret på de här frågorna. Vi är överens om att det här är ett samhällsproblem och att det ska tas avstånd från det. Det gäller att ge kunskap och möjlighet också till föräldrarna. De ska veta att det inte är till barnens bästa att lämna dem i ett land där det är krig, misär och elände.
Tvångsäktenskap och arrangerade äktenskap kommer inte de flesta av barnen eller de vuxna att bli lyckliga av i framtiden. Vi ser att det finns i generation efter generation, även om man har hopp om att nästa generation ska få bättre möjligheter. I vissa fall gäller tyvärr inte det.
När det gäller människor med annan bakgrund är det självklart en strävan att det inte ska finnas en dubbel lagstiftning. Svenskt rättsväsen ska gälla som bygger på demokrati, mänskliga rättigheter och individens rätt. Det ska gälla alla. Det är det vi ska sträva efter, inte efter tradition, religion och andra aspekter.
När det gäller den förra regeringen har vi i Vänsterpartiet varit emot och tagit avstånd från det sedan rapporten från Ungdomsstyrelsen kom. Vi har skriftligen deklarerat att vi tar avstånd från detta och att barngifte och tvångsgifte ska förbjudas. Tyvärr har det inte kommit något sådant från regeringens sida, även om Gift mot sin vilja , rapporten från Ungdomsstyrelsen, finns.
Den är inte heller känd för så många instanser, inom skolväsendet eller andra. Med information kommer man ut. Det handlar inte bara om att stifta lagar utan om att människor ska ta till sig det. Myndigheter ska få veta. Jag har varit i många skolor. Ingen känner tyvärr till detta. Jag hoppas att regeringen och ministern ska se till att en kommission upprättas för att man ska undersöka det antal barn och ungdomar som försvinner och hur man ska göra.
Det behövs en kommission.