Staffan Danielsson (C):
Fru statsråd! Herr Hultqvist! Fru Larsson! Alla andra! Jag tycker att Peter Hultqvist har skrivit en interpellation i en viktig fråga och i ett balanserat tonläge. Så är inte alltid fallet i debatterna, men det är bra när vi kan utnyttja riksdagen och den plattformen till bra debatter i angelägna frågor. Jag kan även instämma i delar av den bild som Peter Hultqvist ger av verkligheten. Jag ser den även från Östergötlands horisont.
Först vill jag ändå göra tydligt att jag helt står bakom den skärpning som alliansregeringen har vidtagit vad gäller långa sjukskrivningar och de exploderande förtidspensioneringarna. Det har tidigare varit för lätt och släpphänt ibland. Det var nödvändigt att prioritera arbetslinjen och minska utanförskapet och att ställa mer precisa riktlinjer för villkoren för långa sjukskrivningar och sjuk- och aktivitetsersättningar.
Havande sagt detta, som Lennart Daléus säkert skulle ha uttryckt sig, vill jag tillföra någon synpunkt till den problematik som Peter Hultqvist har lyft fram. Distriktsläkaren sjukskriver den som läkaren anser vara sjuk. Man kan uppenbarligen vara sjuk men ändå ha arbetsförmåga.
Den bedömningen görs av Försäkringskassan med hjälp av försäkringsläkaren som oftast granskar läkarintyget och enbart utifrån detta ibland gör bedömningen att man inte kan arbeta eller att man kan och bör arbeta. Redan här blir diskussionen lite svår för många av oss. Man kopplar nog ofta ihop sjukdom och sjukskrivning med att man samtidigt inte har arbetsförmåga. Jag är med på att den diskussionen och bedömningen faktiskt är relevant. Den kan göras som nu av en överprövande instans.
Man kunde alternativt tänka sig att bedömningen gjordes av distriktsläkaren som ju är den som har träffat den sjuke och bäst torde kunna bedöma graden av arbetsförmåga. Kontrollen skulle i så fall göras av Försäkringskassan och försäkringsläkaren och i stället för att rikta sig mot den sjukskrivne innebära en prövning av läkarnas sjukintyg och bedömningar. Så är inte systemet i dag, men jag tycker att det är en intressant tanke.
Som det nu är kan den enskilde ibland hamna mellan distriktsläkarens och försäkringsläkarens stolar och i vissa lägen hamna i en moment 22-liknande situation. Jag ska ge ett exempel som jag har kommit i kontakt med och som visar en sak som borde rättas till. En skogsarbetare jag känner fick en whiplashskada vid fällning av stormfälld skog. Han fick stora bekymmer med rygg och nacke. Han försökte jobba, men det gick allt sämre. Han sökte läkarvård och gick hos sjukgymnast men blev inte bättre.
Läkare och sjukgymnast var eniga om att en tids sjukskrivning utan arbete var nödvändig för att behandlingen skulle bita. Skogsarbetaren sjukskrevs av distriktsläkaren vid vårdcentralen. Så långt var allt gott och väl. Skogsarbetaren var sjukskriven och såg så småningom fram emot sjuklönen. Men den dök inte upp. I stället kom ett barskt brev från Försäkringskassan som ansåg distriktsläkarens intyg vara kort och ofullständigt.
Därför var förslaget att ingen sjuklön skulle utgå. Att läkarens intyg var ofullständigt kan ju knappast patienten lastas för. Att i efterhand vägra utbetalning av sjuklön när den sjuke har varit i god tro att läkarens intyg skulle gälla är inte acceptabelt tycker jag. Det borde ändras. Det budskapet vill jag skicka med socialförsäkringsministern.
Att däremot ifrågasätta framtida sjukersättning och att den enskilde då kan välja att arbeta eller inte arbeta och vet vad som gäller är en annan sak. Då kan man i så fall arbeta medan frågan överprövas.