Jan Lindholm (MP):
Vi har nu hört ett stort antal företrädare från alliansregeringen beskriva sin närmast religiösa tilltro till den problemfria kärnkraften. Jag tycker att det framstår nästan i ett löjets skimmer när man upprepade gånger säger att det inte finns några subventioner - det finns inga subventioner - utan att på något sätt förklara det, utan att på något sätt beskriva det.
Om det är så att man har den här religiösa tron på kärnkraftens brist på problem är det klart att man inte kan hitta några svårigheter. Vi från oppositionen ägnar oss inte åt att dra några sägner, ismer eller så. Vi baserar vår argumentation på regeringens egna myndigheters ställningstagande.
Vi baserar den på den oberoende forskningens ställningstagande. Fru talman! Innan jag går till mitt egentliga anförande måste jag kommentera några saker som har sagts tidigare. Mats Odell har lämnat lokalen, men jag har antecknat rätt mycket av det han sade.
Han började med att KD har blivit klokare, men efter bara några få sekunder sade han att kärnkraften är nästan klimatneutral. Så länge varade den klokskapen. Det är ju sakfel. Kärnkraften är långt ifrån klimatneutral.
Jag trodde faktiskt att ni på allianssidan hade slutat att säga sådant när nu vd för Svensk Energi har slutat säga det, efter det att en av de stora drakarna på elsidan blev stämd inför domstol och drog tillbaka sin annons där man uttryckte sig på det sättet. Jag trodde att ni hade lämnat den typen av argumentation.
Sedan har jag ju hört företrädarna för allianssidan prata om att det är för industrins skull man gör de här avvägningarna. Det är bra att ni talar om att ni inte bryr er om säkerhetsfrågan, utan att er argumentation bygger på vad industrin kräver. Sedan påstår ni att kärnkraften ska vara en trygg och kontinuerlig producent av el. Det är ju er politik som leder till beroendet av kolkraft.
Det är när man tvingas snabbstoppa 1 200 megawatt i en reaktor och den effekten försvinner som kolkraften kommer in, inte när några vindkraftverk slutar snurra. Fru talman! Jag tror att jag nu går över till mitt egentliga anförande.
Regeringen påstår att man har lagstiftat om ett obegränsat ekonomiskt ansvar vid en kärnteknisk olycka. Det obegränsade ansvaret ska gälla för den som kallas för anläggningshavaren i lagtexten till den lag som ännu inte gäller. Det kan vi diskutera. Fortfarande är reglerna sämre än de skulle vara om regeringen genomförde den här lagen.
Den som är nyfiken och vill hitta texten om det obegränsade ekonomiska ansvaret går naturligtvis till lagen och tittar. Det är ju vi i civilutskottet som har hanterat den, så jag har läst den ganska noga. Om man läser lagen kan man konstatera att det är väldigt svårt att hitta några belägg som stöder hypotesen om ett obegränsat ekonomiskt ansvar. Tvärtom är lagtexten fylld av paragrafer som anger begränsningar och takbelopp för det här ansvaret.
Det är mot den bakgrunden som vi i oppositionen ibland, kanske lite spydigt, brukar påpeka att regeringen tycks sakna grundläggande kunskaper i matematik, eftersom man säger att 11 miljarder skulle vara så mycket att man kan kalla det för ett obegränsat belopp. Lagtexten är också mycket tydlig med att det ska finnas en säkerhet.
Det erkänner regeringen, men vad regeringens representanter därutöver påstår är att om säkerheten inte räcker ska anläggningshavarens alla övriga tillgångar tas i anspråk. Då undrar man om det stämmer. Var i lagen står det? Jag kan inte hitta någonting i den nya lagen, som ännu inte är genomförd, som handlar om den saken. Däremot finns det många paragrafer som motsäger regeringens påstående.
Exempelvis rimmar regeringens tolkning väldigt illa med lagens innehåll i en paragraf som uttryckligen talar om vad som gäller när den uttalade säkerheten för ersättning inte räcker till. Då står det: "Om de medel som skall användas för betalning av ersättning enligt denna lag inte räcker", och det är helt klart att när man säger "de medel" och "enligt denna lag" åsyftar man det här garantibeloppet och ingenting annat.
Att lagtexten dessutom i till exempel 42 § anger ett takbelopp för det ansvar som åligger staten utöver det ansvar som anläggningshavaren har skyldighet att garantera gör att det blir ännu svårare att förstå varifrån regeringen hämtar sitt argument för att lagen skulle innebära ett obegränsat ekonomiskt ansvar. Jag hittar det inte i lagen. Ordet "obegränsat" förekommer faktiskt vid ett tillfälle i lagen.
Det är kanske det som ni från regeringssidan inte har förstått eller har misstolkat. I den paragrafen används ordet för att tala om att anläggningshavarens ansvar gäller även om anläggningshavaren inte alls är ansvarig för olyckan, även om någon som är anställd av anläggningshavaren eller som på annat sätt ligger under anläggningshavarens domän och ansvar skulle vara orsak till olyckan.
Det är alltså klart att man har ett absolut ansvar om det händer någonting, utan några som helst undantag, till och med om olyckan skulle orsakas av en terroristattack. Det enda sättet som lagen talar om ett obegränsat ansvar är att oavsett varför en olycka inträffar och hur det går till har anläggningshavaren alltid ansvaret.
Det är i så måtto det är ett obegränsat ansvar, inte i någon annan dimension. Att regeringen påstår att man med den nya lagen skulle ha infört ett obegränsat ekonomiskt ansvar innebär ju inte att man har gjort det, om det i den nya lagen inte finns någonting som man kan ta på om det skulle bli allvar.
Jag hoppas att vi med det här kan lämna frågan huruvida den nya lagstiftningen innebär ett obegränsat ekonomiskt ansvar eller inte med att konstatera att så inte är fallet. Både i den nuvarande och i den nya lagen, som regeringen förhoppningsvis ska införa, anger man tydliga maximala beloppsgränser för det ekonomiska ansvaret, såväl för anläggningshavaren som för staten.
Att medborgarna skulle kunna förvänta sig något ansvar från staten utöver det som finns där beror ju helt och hållet på vilken politik som styr, vilken villighet som finns. Det finns ingen säkerhet i lagen för att staten skulle ta ett ansvar därutöver. Vet ni som lyssnar vilka det är som är anläggningshavare, de som alltså ska stå till svars om det skulle hända någonting?
Om det skulle vara så att regeringen ändå vidhåller att man har ett obegränsat ansvar kan jag tänka mig att ni har för avsikt att i samband med att lagen genomförs skriva någonting som skulle få den konsekvensen. Det tänkte jag att man kunde utgå ifrån och ge er den möjligheten. När ni inför lagen skriver ni någonting som gör att det faktiskt ska vara ett obegränsat ansvar. Vad betyder då det?
Då måste man veta att det alltså inte är Vattenfall, Eon eller Fortum som är anläggningshavare. Det tror jag att ni känner till, men det vet nog inte de flesta människor. Dessa stora företag är naturligtvis inte så dumma att de själva sätter sig i den positionen. De har naturligtvis skaffat sig något som vi i mitt utskott i andra sammanhang kallar målvakter.
Visst är det de tre stora drakarna som är huvudägare till kärnkraften, men i rent juridisk mening är de ägare bara till de företag som driver de respektive geografiskt placerade anläggningarna, till exempel Oskarshamnsgruppen, Forsmarksgruppen och Ringhalsgruppen. Dessa företags balansräkningar visar inte särskilt stora tillgångar utöver sina reaktoranläggningar. Det är därför vi från Miljöpartiets sida menar att ett ansvarsgenombrott är nödvändigt.
För den som drabbas av en reaktorolycka är det knappast en tröst att bolagen i princip saknar andra tillgångar som kan göra skillnad från det som lagen stipulerar. Låt mig summera.
Lagen säger inget om något obegränsat ekonomiskt ansvar, men om regeringen vid ikraftträdandet ändå skriver något som binder anläggningshavarna att ansvara med sina tillgångar innebär det i praktiken att de medel som finns till hands ökar från 11 till i bästa fall 15 miljarder. Det ni i övrigt pratar om, det vill säga att det ska finnas försäkringar, finns inte i lagen. Det är bara ren gallimatias ni håller på med.
Det är bara på det sättet dessa 11 miljarder ska garanteras. Det finns inte något därutöver. Det där har ni missförstått. Ni får nog läsa på lagen. Nu handlar det här betänkandet om subventioner. Subventioner till vem? Pratar vi om subventioner till Vattenfall, Eon och Fortum och de övriga mindre ägarna som finns bakom anläggningshavarna? Eller pratar vi om subventioner till anläggningshavarna?
Eller är det så enkelt att det inte spelar någon roll huruvida företagen har byggt olika koncernstrukturer när man pratar om subventioner? Det borde ha behandlats av regeringen. När det gäller anläggningshavarna är det helt klart att 11 eller 15 miljarder inte räcker långt, även om det skulle bli en olycka av betydligt mindre karaktär än de stora olyckor vi ibland pratar om, Tjernobyl och Fukushima.
En väsentligt mindre olycka genererar ändå större kostnader än dessa belopp. Att man inte ställer krav på till exempel tio gånger större garantibelopp måste man se som en subvention. Ingen annan tolkning är möjlig. Bara det faktum att staten enligt den lag vi pratar om har ett delansvar är naturligtvis även i sig en subvention. Det kan ingen komma ifrån. Jag tror inte att någon seriös bedömare skulle komma till en annan slutsats.
Den enda som såvitt jag vet har försökt att sälja över ansvaret till någon privat anläggningshavare från företag som till exempel OKG och de andra anläggningarna är Margaret Thatcher. Kommer ni ihåg det? När spekulanterna insåg att de riskkalkyler som fanns och de reservfonder som var uppbyggda var helt felkalkylerade, att man behövde tillföra minst tio gånger så mycket pengar, lämnade de naturligtvis detta.
Forskningen är tydlig med att det inte finns någon kärnkraft någonstans i världen som klarar sig helt utan statliga subventioner. Det bevisas av att inte ens den mest hängivna avregleraren vi har haft i världen lyckades få marknaden att ta över riskerna. Så ser det ut. Hur ska vi resonera när det gäller subventioner till de stora drakarna? Eftersom vi med bred marginal kan konstatera att anläggningshavarna är tydligt subventionerade borde det spilla över på ägarna.
Nu är det inte så lätt att analysera årsboksluten för Vattenfall, Eon och Fortum. Egentligen är det inte så enkelt att gå igenom anläggningshavarnas bokslut heller. De är nämligen i sin tur också små koncerner. I boksluten förekommer också koncernbidrag fram och tillbaka inom anläggningshavarna och mellan ägarbolagen i flera riktningar. Vi lärde oss av Anders Borg för inte så länge sedan att vi också måste titta på hur lånedelen i finansieringen ser ut, det vill säga räntorna och till vem vi betalar.
Efter en snabb genomgång av bolagens årsberättelser vågar jag mig inte på att hävda någon bestämd siffra för hur stora vinster de stora drakarna gör på sina ägarandelar och i vilken mån det skulle vara subventioner. Men att de stora vinsterna finns där, speciellt när reaktorerna står stilla, är klarlagt.
Det är möjligt att det inte är så enkelt att man bara kan hävda att alla vinster som Vattenfall, Eon och Fortum lyfter ut från anläggningshavarna är subventioner. Å andra sidan tror jag att det är helt fel att påstå det motsatta. Det kan knappast vara rimligt att påstå att de tre företagen inte på något sätt drar fördelar av de subventioner som anläggningshavarna helt uppenbart har. Vi från Miljöpartiets sida har hela tiden hävdat att ett ansvarsgenombrott är det enda rimliga.
Regeringen påstår, liksom ni har gjort i kammaren, att man inte kan göra det med svensk rättspraxis, att det strider mot aktiebolagslagens grundprinciper. Nu har vi aldrig hävdat att vi vill införa några generella regler om ansvarsgenombrott som skulle drabba andra aktieägare i andra situationer. Vi talar om ett mycket specifikt fall.
Om det finns några privatpersoner som äger aktier i anläggningshavarna, måste de naturligtvis få möjlighet att lämna dem innan en sådan konstruktion genomförs.
Att skriva en separat lagstiftning om ansvarsgenombrott för ägarna till just dessa anläggningshavare, peka ut Vattenfall, Eon och Fortum, på ett sätt som gör att de inte kan skaffa nya mellanhänder i framtiden, att de inte kan avyttra sitt ägande till någon annan typ av målvakt, måste vara möjligt att konstruera. Det kan absolut inte vara svårt.
Att det då finns en lag som enbart gäller dessa tre anläggningshavare och de tre ägarna och binder ägarna att med hela sitt kapital ta ekonomiskt ansvar om olyckan är framme, som sedan gäller till dess att alla risker med verksamheten har eliminerats, är ett rimligt krav. Moralen kräver en sådan lösning, inte minst efter Fukushimaolyckan.
Att företag kan plocka ut vinster ur en verksamhet år efter år, för att sedan den dagen olyckan är framme på grund av själva ägarkonstruktionen fullständigt gå fria från allt ekonomiskt ansvar, strider mot all moral. Kärnteknik skiljer sig från det mesta som vi människor i övrigt sysslar med, i första hand på grund av de enorma riskerna och de enorma tidsaspekterna.
Därför är det egentligen orimligt att sådan verksamhet får bedrivas i en organisationsform där det är kvartalsprognoser som styr. Vi kan konstatera att lagen om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor är en lag som subventionerar kärnkraften i stor omfattning. Vilka övriga subventioner kan man tala om när det gäller kärnkraft? Avvecklingsfonden ska finansiera både teknikutveckling och slutförvar, och andra har pratat om den.
SSM har slagit fast att fonden inte har de resurser den behöver. Man kan konstatera att i jämförelse med KPI-förändringen sedan fonden startades motsvarar den avsättning som görs i dag hälften av den köpkraft som avsattes när fonden startades. Jag räknar med den ökning som regeringen har infört, vilket är bra. Det finns mycket kvar att göra. Risken är stor att staten i slutändan får ta ett stort ekonomiskt ansvar.
Innan vi har säkerställt att det inte kan bli så måste det räknas som en subvention. Våra tre kärnkraftsanläggningar släpper ut merparten - observera merparten - av den energi de producerar i haven. Tillsammans är det ca 150 miljarder kilowattimmar varmvatten varje år. De betalar ingenting för det. Det är självklart också en subvention.
Hur trovärdigt blir klimatarbetet, oavsett regering, så länge vi tillåter att man släpper ut varmt vatten i havet när vi vet att isläggning eller inte isläggning är en av de viktigaste tipping points som finns i hela klimatsystemet? Det är svårt att förstå varför regeringen inte tar frågan på större allvar. Jag yrkar bifall till reservationen.