Christina Höj Larsen (V):
Jag tackar statsrådet Billström för svaret. Egentligen vill vi inte veta, för tortyr speglar människans grymmaste fantasi. Kanske är det därför vi värjer oss mot berättelserna om slag, elchocker, våldtäkter och utdragna naglar. Vi värjer oss mot den obegripliga uppfinningsrikedom som människan kan uppvisa i sin ondska.
Vi värjer oss också mot den utsatthet som tortyroffret måste känna just då i händerna på sin bödel. Vi vill inte veta att människan kan vara så grym eller att hon kan vara så ensam. Vi är dock inte så fega att vi stoppar fingrarna i öronen och nynnande låtsas som ingenting.
I stället har världssamfundet skapat konventioner och överenskommelser för att skydda det vi ser som grundläggande mänskliga rättigheter, nämligen rätten till liv, säkerhet och hälsa oberoende av kön, religion, sexuell läggning, etnisk eller politisk tillhörighet. Europakonventionen som sedan 1995 är inskriven i svensk lag ger oss otvetydigt besked. Ingen får utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling.
Europadomstolen har i sin praxis tolkat konventionen så att tortyrförbudet också innefattar förbud mot att avvisa eller utvisa någon om det föreligger risk för att denne ska utsättas för tortyr. Det är just detta, fru talman, som vi ska tala om i dag. Europadomstolen har dessutom flera gånger slagit fast att tortyrförbudet och förbudet att avvisa någon är undantagslöst.
Det är glasklara besked som ger oss i Sverige skyldighet att göra det enda rätta, nämligen att erbjuda skydd och trygghet åt asylsökande som torterats. Ändå verkar inte svenska myndigheter vilja veta. Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna avkunnade i mars 2010 dom mot Sverige i ett principiellt mycket viktigt mål mellan en iransk asylsökande och Sverige.
Eftersom Sverige avstod från att överklaga domen vann den laga kraft i juni. Domen innebär att Sverige omedelbart måste genomföra långtgående förändringar i asylprocessen. Domen slog fast två principer. Den första är att det åligger Migrationsverket att på eget initiativ utreda anledningen till skadorna om en asylsökande framför något som tyder på att denne har utsatts för tortyr.
Domstolen tillbakavisade regeringens argument om att det är den sökande själv som ska skaffa ett sådant utlåtande. Domstolens krav är rimligt eftersom en tortyrutredning kostar mer än 10 000 kronor och inte omfattas av rättshjälp. De flesta asylsökande har alltså inte möjlighet att bekosta detta själva. Den andra principen är att bevisbördan övergår till Migrationsverket om utredningen finner bevis för tortyr.
Med andra ord måste Migrationsverket bevisa att det inte föreligger risk för tortyr vid en avvisning. Domstolen underkänner alltså Migrationsverkets nuvarande handläggning där det ofta blott konstaterats att den sökande inte gjort troligt att tortyren kommer att upprepas i hemlandet. Jag vill gärna tro att Tobias Billström är en av dem som vågar lyssna. Det är regeringens skyldighet att se till att Sverige följer Europakonventionen och domstolens beslut. Frågan kvarstår alltså.
Vad tänker statsrådet göra för att omedelbart visa världen att Sverige inte lämnar tortyrens offer ensamma med sina bödlar igen?