Lars Gustafsson (KD):
Jag får önska god morgon denna ljuvliga vårdag, när det så att säga går bra för SMHI. Inte oväntat utgör svaret en redogörelse för ministerns grundsyn på samhällsorganisationen inom vårdsektorn och på dess finansiering. Ministern redovisar också ett resurstillskott på 12 miljarder till vårdsektorn. Nu är väl de nämnda miljarderna inte någon nettosumma eftersom det samtidigt har gjorts indragningar av pengar genom andra beslut.
Själva nettot är enligt Landstingsförbundet och Kommunförbundet betydligt mindre. Syftet med denna interpellation är dock inte att träta om statistik utan i stället att se på framtiden. Om man först ser på innevarande år finner man att problemen för kommuner och landsting är alarmerande. Det fattas 2 miljarder kronor för 2004, trots att Sveriges kommuner gjort de största kommunala skattehöjningarna på 25 år. Man flaggar också för ytterligare skattehöjningar under kommande år. I nästa vecka kommer Kommunförbundet och Landstingsförbundet att presentera en rapport om detta.
I ett TT-meddelande från i går uttalar Stefan Ackerby på Landstingsförbundet: "Det är helt nödvändigt med en bred diskussion om kommunernas åtaganden, för med den nivå på skatteuttag som kommuner och landsting har så blir det svårt att klara av de åtaganden som sektorn har." Flera kommuner har redan varslat om uppsägning av anställda, ofta av vårdpersonal.
Långtidsutredningen har mycket tydligt pekat på de stora utmaningar som väntar och som kommer att göra det mycket svårt att upprätthålla en god nivå på vården och omsorgen i framtiden. Utredningen lägger faktiskt fram några genomförbara förslag. Det är därför beklämmande att regeringen tycks stå handfallen inför utmaningarna. I den nyligen avlämnade vårpropositionen nämns Långtidsutredningen endast ytligt, och inga som helst förslag till åtgärder presenteras. Det duger inte.
Jag är både förvånad och besviken över socialministerns och regeringens oförmåga eller möjligtvis ovilja att gripa sig an de här framtidsfrågorna. Det räcker inte att drömma om gamla tider och hoppas på att nästa högkonjunktur hinner fram före nästa riksdagsval. Denna kortsiktighet kommer enbart att förvärra kommande kris. Till detta kommer också detaljstyrning på flera områden från regering och riksdag, något som låser upp förtroendevalda i kommuner och landsting på ett helt oacceptabelt sätt, medan konkreta förslag lyser med sin frånvaro.
Jag tror inte att jag för ministern behöver redogöra för problembilden med den demografiska utvecklingen, behovet av vårdpersonal och framför allt finansieringen. Regeringen med socialministern i spetsen borde för länge sedan ha initierat en omfattande dialog om vårdens framtida finansiering och om vad som ska ingå i det offentliga åtagandet. Det är också viktigt med klara gränsdragningar mellan olika beslutande nivåer. Det är inte godtagbart att fatta beslut om skyldigheter för underliggande nivåer som inte är fullt ut finansierade.
Som utvecklingen har blivit ställs kommunpolitiker och landstingspolitiker av medborgare till ansvar för sådant som de själva inte råder över. Min fråga till socialministern är därför: Kommer socialministern att initiera en verklig samhällsdialog om vårdens och omsorgens framtid?