Johan Forssell (M):
Jag ska erkänna att jag egentligen inte hade tänkt gå upp i den här debatten i dag. Många talare har sagt många kloka saker. Jag vill i allt väsentligt instämma i vad mina alliansvänner har sagt här i dag. Jag kände ändå att jag var tvungen att säga någonting, för efter att ha lyssnat till diskussionen har jag en känsla som jag inte slipper ifrån.
Det är att vi har en regering med regeringspartier och stödpartier som i allt väsentligt förefaller vara på väg att tappa kontrollen över sjukfrånvaron. Detta är djupt problematiskt. Vi är ense om en sak, och det är att vi nu ser en stark ökning av sjukfrånvaron. Den sker i princip i alla grupper och i nästan hela landet.
Detta är allvarligt för den enskilde som hamnar i sjukskrivning, i utanförskap, som har känslan av att inte komma till sin rätt. Den arbetsförmåga som många ändå har kvar tillvaratas inte. Herr talman! Det är också problematiskt för Sverige. Häromdagen kom Försäkringskassan med en ny prognos.
Man varnar där för kostnadsökningar på 4,5 miljarder kronor fram till nästa år, något som ska läggas ovanpå vad man tidigare har varnat för - från 27,5 miljarder till nästan 40 miljarder 2018. Den här talarstolen används flitigt för att presentera olika satsningar. Det handlar om någon miljard hit eller dit, kanske någon miljard till skolan och några hundra miljoner till försvaret.
Men nästan allt annat bleknar i jämförelse med kostnaderna för den skenande sjukfrånvaron som vi just nu ser utspela sig. Ett så stort samhällsproblem som vi nu ser kräver noggrannhet och kunskap. Det kräver mod och förmåga att göra det som är riktigt snarare än det som är enkelt. Jag vill framhålla, och det har jag gjort flera gånger, att regeringen gör en hel del saker som är bra.
Ta till exempel målet för sjukfrånvaron - det är vi överens om. Vi har också pekat på det. Det är bra politik. Men ett mål i sig löser inga utmaningar, utan man behöver rätt politik för att nå målet. Redan när det här genomfördes varnade vi för att utan rätt åtgärder kommer detta mål att bli lika verkningslöst som det som gäller för arbetslösheten fram till 2020.
Det finns ju inte någon bedömare i dag, förutom regeringen möjligtvis, som tror på detta. Jag får väl erkänna, herr talman, att jag då talade om att det skulle dröja något år innan det blev verkningslöst. Jag fick fel. Nu säger Försäkringskassan efter två och en halv månad att man inte kommer att nå målet. Försäkringskassan säger till och med att man inte ens tror att sjukfrånvaron kommer att minska framöver utan att den tvärtom kommer att fortsätta stiga till 13 sjukpenningdagar.
Man säger till och med att det kan gå så illa att den stiger ännu mer än så. I den här debatten har det inte varit någon hejd på förstärkningsorden och utropstecknen om hur misslyckad den bortre tidsgränsen har varit. Vi har olika uppfattningar om det. Min bild är att den som har fakta på sin sida inte behöver använda sig av ett högt tonläge.
Jag vill hävda att vi har synnerligen gott på fötterna för att säga att den bortre tidsgränsen behövs. Det är inte mina ord, utan det är regeringens egna myndigheter som säger detta. Det är Försäkringskassan, det är Arbetsförmedlingen och det är Inspektionen för socialförsäkringen som alla varnar för detta och säger: Gör det inte! Det kommer att öka sjukfrånvaron, och det kommer att öka kostnaderna.
Min fråga till Annika Strandhäll är därför: Lyssnar regeringen på remissinstanserna? Är ni intresserade av att ta intryck av vad andra tycker och tänker? Eller har ni bara bestämt er från början?