KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ibrahim Baylan (S):
Tack, statsrådet, för svaret. Jag vill börja med att betona att mordet på häktet i Flemingsberg är en tragisk händelse på många olika sätt. Orsaker i ett enskilt fall är inte något som ska diskuteras i denna kammare. Det är upp till myndigheter och domstolar att ta hand om det.
Likväl kan det finnas strukturella fel som måste rättas till i regler och bestämmelser. Likaså kan det finnas problem med hur allvarligt man ser på den här typen av frågor som gäller statligt anställd personal som är satt att vårda mycket farliga individer.
Det grundläggande ansvaret för detta ligger, som justitieministern säger, hos Kriminalvården, men det yttersta ansvaret för hela verksamheten ligger hos justitieministern och regeringen.
När anställda på häktet i ett brev riktat direkt till justitieministern slår larm om de orimliga arbetsvillkor som råder är det givetvis en signal som måste tas på allra största allvar. Det som är förvånande är att brevskrivarna har mötts av en kompakt tystnad.
Mot bakgrund av den frustrerande arbetsmiljö som man beskriver i brevet är det inte svårt att föreställa sig att denna kompakta tystnad bidrar till att öka frustrationen hos de anställda, inte minst hos brevskrivarna. Herr talman!
Av förvaltningslagen, som regeringen visserligen inte är skyldig att följa men som man ändå försöker följa praxis inom, framgår det att frågor från enskild ska besvaras så snart som möjligt.
Om någon enskild av misstag vänder sig till fel myndighet bör man hjälpa individen till rätt myndighet. Det är en skyldighet man har.
Vi har tidigare sett exempel på att myndigheter fått svidande kritik, inte minst från JO, när man inte har besvarat brev inom rimlig tid. Det här brevet har legat på Justitiedepartementet i tre månader.
De som har skrivit brevet har inte fått något som helst besked, inte ens en bekräftelse på att brevet har kommit fram. Det är naturligtvis oerhört frustrerande. Justitieministern skriver nu i sitt svar att brevet ska besvaras. Låt mig bara uttala min stora förvåning över att ni inte redan har gjort det, inte ens efter att denna interpellation skrevs.
Jag har själv suttit i den sits som justitieministern nu gör som statsråd. Jag skulle skämmas över att komma hit med vetskapen om att detta brev ännu inte är besvarat. Jag inser naturligtvis att det finns mycket att göra på ett departement.
Men mot bakgrund av de tragiska händelserna och den frustration som uttrycks i detta brev tycker jag att det hade varit rimligt att justitieministern hade krävt av sina medarbetare att besvara brevet så skyndsamt som möjligt och inte komma hit och säga att det ska besvaras. Finns det fler brev som ligger på departementet och som förtjänar att besvaras? Hur ser justitieministern på detta?
Är det inte ett misslyckande att justitieministern inte ens nu kan komma hit och säga att brevet har besvarats?
Ibrahim Baylan (S):
Jag tackar justitieministern för dessa svar. Justitieministern säger att det inte var några konkreta frågor i brevet utan att det bara var en allmän oro som uttrycktes.
En del av den allmänna oron handlade om det som har varit i fokus, inte minst efter den tragiska händelsen i Flemingsberg, nämligen bemanningen. Man kan aldrig i förväg veta när och var sådana tragiska händelser kommer att inträffa.
Däremot har vi en skyldighet från riksdagen men framför allt från regeringen, som är den verkställande delen av statsmakten, att på olika sätt så långt det är möjligt förebygga denna typ av händelser.
Då är det viktigt att ha system som fångar upp signaler om någonting håller på att gå snett eller om det finns risker i en verksamhet, till exempel i den typ av verksamhet som kriminalvården är där risker är en del av vardagen.
Det är helt klart att brevskrivarna, de anställda inom Kriminalvården, har försökt varsla om att allting inte står rätt till och att det finns en del bekymmer som kan rendera i allvarliga brister.
Det är viktigt att vi tar detta på allvar, justitieministern, och att brev med denna typ av signaler som kommer från personal som är så nära verksamheten och som varje dag ser vad som händer inte blir liggande på departementen månad efter månad.
Om vi ska uppnå många av de välvilliga ambitioner som regeringen och justitieministern nu redogör för krävs det naturligtvis också att man lyssnar på dem som finns nära verksamheten. I detta fall har det tyvärr inte skett. Detta brev har legat på departementet i tre månader.
Jag tolkar justitieministerns svar som att hon har godkänt ett svar - det är bra - och jag hoppas att det också skickas. Jag hoppas att man också tar till sig den information och den oro som finns här. Naturligtvis måste vi alla göra vårt yttersta för att det som hände i Huddinge inte händer igen.
Detta är en svår och allvarlig verksamhet som vi ber människor att utföra för allas vårt bästa. Då krävs det också att de får bästa möjliga uppbackning. Jag tycker tyvärr inte att det har varit så i detta fall. Justitieministern tillstår också i viss mån att det inte har varit bra.
Jag hoppas innerligt att man nu skapar rutiner på departementet så att detta inte sker igen, alltså att människor som uttrycker en allvarlig oro inte ens får något besked om att brevet har kommit fram och inte får ett svar på tre fyra månader.
Ibrahim Baylan (S):
Jag vill återigen tacka justitieministern för svaret. När det handlar om den enskilda händelsen är det en fråga som utreds, precis som justitieministern säger, och det ska ske i den laga ordning som finns. Det är inte främst den jag talar om. Det jag talar om när jag talar om rutiner är hur det ser ut på departementet, justitieministern, när ett sådant här brev kan bli liggande i tre månader. Jag har ställt frågan till justitieministern: Finns det fler brev som har blivit liggande under en längre tid?
Har justitieministern eller justitieministerns medarbetare koll på detta? Vad står det i så fall i dessa brev? Finns det andra allvarliga signaler i dem?
Jag försöker tolka justitieministern välvilligt och hoppas att det stämmer som hon nu säger, att ni nu ser igenom hur rutinerna ser ut på departementet så att människor får svar på sina brev även om de bara är uttryck för en oro och inte innehåller direkta frågor. Brev kan naturligtvis se ut på många olika sätt.
Jag tror att det är brådskande att man nu tar tag i detta så att det finns en organisation och ordentliga rutiner för att fånga den här typen av rop på hjälp som kommer från olika delar av verksamheten och ibland från medborgarna. Har justitieministern inlett ett sådant arbete? Om inte, är justitieministern beredd att göra det?
Det tror jag vore välgörande för arbetet på departementet och för att vi ska kunna fånga upp signaler och rop på hjälp när det finns misshälligheter ute i verksamheten.
Ibrahim Baylan (S):
Tack, statsrådet, för svaret, även om det på många sätt var ett icke-svar, tyvärr till intet förpliktande! Diskussionen handlar framför allt om bygget av den så kallade Norrbotniabanan, det vill säga en järnväg som ska gå mellan i första hand Umeå och Luleå.
På ytan kan det handla om en enskild järnvägssträcka, men i grund och botten handlar det om jobb, tillväxt och klimatåtgärder som kan gagna hela vårt land under lång tid. Godstrafiken på järnväg mellan norra och södra Sverige är mycket omfattande.
Det kan komma som en överraskning för många människor, eftersom man har en bild av att norra Sverige är mycket glest bebyggt och att en ny järnväg kanske inte skulle behövas. Men då ska man vara medveten om att 60 procent av allt godsbanearbete i vårt land sker just på järnväg i norra Sverige.
Det beror naturligtvis framför allt på den gruvindustri som vi har där och de enorma mängder malm som ska skeppas från norra Sverige till andra delar av vårt land där det förädlas och sedan skeppas ut för export ut i Europa, Asien och Nordamerika. Det ger enorma exportinkomster för vårt land, och det ger jobb och tillväxt.
I dag sker mycket av de transporterna på en stambana som är enkelspårig. Som Trafikverket säger: "Den har stora lutningar, tvära kurvor och låga hastigheter. Den har ett enda spår och är sårbar för störningar, som i olyckliga fall kan förorsaka industrin driftstopp och stora förluster."
Hela den enkelspåriga järnvägssträckan är byggd för 1800-talets behov - inte för de behov som vi har i dag. Därför är en investering i Norrbotniabanan en investering för Sveriges framtid.
Trafikverket bedömer att det skapar förutsättningar för en hållbar samhällsutveckling och ökad konkurrenskraft för svensk industri och svenskt näringsliv men också en positiv regional utveckling i norra Sverige som är till gagn för hela landet. Dessutom är investeringen en viktig miljö- och klimatinvestering.
Trafikverket räknar med att en utbyggnad av järnvägen på det viset i norra delen av landet skulle medföra en minskning av koldioxidutsläppen med ca 80 000 ton per år.
Därför var det oerhört glädjande att höra att EU-kommissionen har insett värdet av den så kallade Botniska korridoren och därmed bygget av Norrbotniabanan och lägger fram ett förslag där det ingår i de så kallade TEN-T-investeringarna. När jag läser statsrådets svar tolkar jag inställningen som positiv.
Ja, statsrådet går så pass långt att hon tar åt sig äran av att detta nu finns med i EU-kommissionens förslag. Det är väldigt bra, om det är på sakliga grunder. Men, statsrådet, varför lämnas i så fall inget besked om när den svenska regeringen ser framför sig att detta ska byggas? Vilka intryck tar man av de förslag som EU-kommissionen lämnar?
För det kan väl inte vara så att regeringen och statsrådet åker till Bryssel och säger att det här är en viktig och vital järnväg att bygga för vårt land och att man sedan inte drar några slutsatser på hemmaplan? Så kan det väl ändå inte vara, statsrådet?
Ibrahim Baylan (S):
Interpellationsverktyget är ett av de viktigaste verktyg som riksdagen har för att granska regeringen. Det är vid sidan av de lagstiftande beslut som vi fattar bland det viktigaste vi kan göra. Jag har nu under hela eftermiddagen suttit och lyssnat på ett antal interpellationsdebatter.
I debatt efter debatt anmäler sig moderata riksdagsledamöter, inte för att granska regeringen, inte för att ifrågasätta något som regeringen säger, utan för att ifrågasätta interpellanten och interpellationen. Det står naturligtvis moderata riksdagsledamöter fritt att anmäla sig. Men det blir lite lätt patetiskt när interpellationsverktyget, som är ett av riksdagens viktigaste verktyg, används på detta vis.
Jag tror ärligt talat att det inte heller är så mycket till hjälp för de moderata statsråden att få den typen av hjälp, eller björntjänst som jag väljer att se det. Det är ändå viktigt att detta är riksdagens möjlighet att ställa frågor, och därför ställer jag frågor till statsrådet. Ska jag uppfatta det som att ett besked om ett eventuellt byggande kommer i samband med denna komplettering för infrastruktur? Då har vi fått ett tydligt besked.
Det är i så fall nästa höst som gäller för regeringen. Jag har full respekt för att beslutsmaskineriet i EU tar tid. Jag har själv suttit i ministerrådet och vet att det ibland kan vara enormt frustrerande med hur lång tid det kan ta. Det får man ha respekt för. Det finns en fråga vi inte har fått svar på.
Är det fortfarande regeringens mening att det är ett villkor för byggande av Norrbotniabanan att näringslivet är med och gör kontantinvesteringar i själva bygget? Att det ska vara medfinansiering i form av avgifter och annat kan vi nog alla hålla med om. Det har till och med näringslivet sagt sig vara beredda att bidra med för att betala för banan på det viset.
Men är det fortfarande ett krav, som både tidigare näringsminister och vice statsminister Maud Olofsson och Fredrik Reinfeldt har sagt, eller har regeringen släppt det kravet?
Ibrahim Baylan (S):
Jag hade i ärlighetens namn inte tänkt begära några repliker, för trots allt pågår det ett arbete. För Socialdemokraterna är det viktigt att vi får en förändring i ett system som har några år på nacken och som vi inte tycker fungerar tillräckligt väl. Det handlar inte om att vara för eller emot. Vi har ett skolsystem i dag som omfattar både kommunala skolor och fristående skolor.
Vi menar att det finns nackdelar som vi måste adressera. Det är därför vi har lagt fram flera förslag som handlar om att förbättra det nuvarande systemet, det duger inte. Ett av de problem vi dras med är att ingen har kontroll över hur många skolor det finns. Det finns ingen som har kontroll över att det finns en garanti att eleverna inte bara kan välja och börja en utbildning utan också får slutföra den, Tina Acketoft.
Därför blir jag väldigt orolig när jag hör Folkpartiet och Tina Acketoft raljera och säga att det kanske är lite obekvämt för kommunstyrelsen. Jag har inga bekymmer med att det är obekvämt för kommunstyrelsen, skolstyrelsen, skolnämnden eller vad de nu kallas. Det är inte vad det handlar om. Det kommer rapport efter rapport som visar att det är eleverna som hamnar i kläm. Då blir min fråga till Tina Acketoft: Ser du inte detta?
Ser inte Folkpartiet att det är eleverna som hamnar i kläm? Vad är ditt råd till Nicole Magnusson som intervjuades i Sveriges Television? Vad är ditt råd till henne? Hon har gått två år i gymnasieskolan på en utbildning där hon vill utbilda sig till frisör. Nu har huvudmannen meddelat att den utbildningen inte kommer att finnas kvar. Den finns inte någon annanstans i Landskrona. Det meddelas att den utbildningen inte ens finns i Helsingborg som ligger i närheten. Vad är ditt råd till henne?
Ska hon stå ut med att det är lite obekvämt, eller ska vi gemensamt garantera att hon inte bara kan starta en utbildning utan faktiskt också slutföra den? Det är elevernas rätt det handlar om.
Ibrahim Baylan (S):
Ja, då har vi hört vad svaret är, att man får vara beredd att åka, och det kanske man måste vara. Men ska vi ha det som regel? Vårt svar är nej. Om man börjar en utbildning måste det finnas ett system som garanterar att man kan slutföra den. Det är därför vi vill ställa krav på att det ska finnas ett samarbetsavtal mellan kommunen och den fristående skolan, så att de kan komma överens om hur utbildningen ska organiseras och om den läggs ned under vilka villkor detta ska ske, så att vi kan garantera eleverna deras utbildning.
Tina Acketoft gör en analogi med Rosengårdsskolan och säger: Vad är skillnaden? Det finns en avsevärd skillnad. Kommunen, som är huvudman för Rosengårdsskolan, har i alla lägen ansvar för att se till att dessa elever erbjuds en likvärdig eller till och med bättre utbildning. Kommunerna har i alla lägen ansvar både för skolpliktig verksamhet och för frivillig verksamhet i form av gymnasieskola och för att finansiera dessa.
Skolor som läggs ned har vi haft tidigare, och det kommer vi att fortsätta att ha. Det är en del av de demografiska förändringar vi ser i vårt land. Men här handlar det om ansvar och inflytande.
I fallet med Landskrona och i fallet med idrottsgymnasiet i Karlstad har de huvudmän som de handlat om, i det ena fallet för Praktiska gymnasiet, i det andra fallet för Walthers gymnasium, bara meddelat eleverna att från och med nästan vecka eller från och med nästa termin finns det ingen skola att gå till.
Då uppstår frågan: Är det rimligt att säga att kommunerna i alla lägen ska ha ansvar men inte något inflytande, och vem går det i så fall ut över? Vi menar att det går ut över eleverna. Det är det vi ser, för det handlar inte om att vara lite obekväm för kommunstyrelserna. Det finns i dag en kraftig överetablering med anledning av att det inte är någon som har haft ett helhetsgrepp beroende på den lagstiftning som gäller.
I Stockholmsregionen finns det i dag 25 000 gymnasieplatser men bara 19 000 elever. Då är det inte bara lite obekvämt för kommunstyrelsen. Det drabbar eleverna, Tina Acketoft. Inse detta!
Ibrahim Baylan (S):
Jag blir allt oroligare ju längre den här debatten fortgår. I svaret fanns det en viss ödmjukhet inför beskedet att Högskoleverket inte längre är fullvärdig medlem i Enqa. Det riskerar anseendet för högre utbildningar på våra universitet och högskolor.
I svaret fanns en ödmjuk linje från regeringen att det behöver kompletteras och att det kanske inte var helt rätt tänkt. Nu är det plötsligt vi som har missförstått. Utbildningsministern menar att alla andra är på väg åt vårt håll. Det är inte så. Det känns som om regeringen och utbildningsministern befinner sig i en bubbla där det inte går att ta till sig verkligheten. Det går inte att förneka verkligheten.
Det lät likadant i maj. Då var detta ett missförstånd. Det var något som vi hade hittat på. Nu kom det ett besked från europeiskt håll om att vår myndighet för högskoleutvärderingar inte längre räknas som fullvärdig medlem.
I detta finns det en stor risk, förutom att det är pinsamt för en nation som har högskolor och universitet som vi vill ska ligga i topp europeiskt och globalt. Utbildningsministern missförstår medvetet vad jag säger.
Jag pratar naturligtvis om det kvalitetsutvärderingssystem som Högskoleverket tog fram 2009 som alla var överens om, utom utbildningsministern och statssekreteraren på Utbildningsdepartementet. Det skulle med lätthet kunna uppdateras och införas ganska raskt i stället för att låta oss ligga i detta limbo som innebär att Sverige står utanför det europeiska samarbetet.
Även om utbildningsministern verkar ha stort självförtroende och tro att vi ska påverka alla andra finns det väldigt lite som tyder på det. Det finns ingenting som tyder på det. Alla besked hittills från europeiskt håll när det gäller kvalitetsutvärderingssystemet har varit negativa. Ta till er det! Sätt inte svensk högre utbildnings anseende på spel på detta vis.
Ibrahim Baylan (S):
Ja, principer är viktiga, fru statsråd. Det är de. Principer in absurdum blir dock fullständigt verklighetsfrånvända. Det är klart att jag hade hållit med statsrådet om konkurrensvillkoren hade varit likvärdiga, det vill säga om det hade varit möjligt med taxfree också mellan Umeå och Vasa. Då hade jag sagt: Okej, då får man klara det bäst man vill.
Nu är det dock inte riktigt så. Ända sedan EU-inträdet har konkurrensvillkoren skiftat. Dessutom frågar statsrådet lite retoriskt: Om det nu är så många som vill åka över, varför bär det sig då inte kommersiellt? Svaret är att klimat- och miljöinvesteringar, fru statsråd, ofta inte bär sig i det korta perspektivet. I förlängningen är det dock en ödesfråga för oss alla.
Är det verkligen så klokt att skicka lastbilar 80 mil, som Siv Holma nämnde, över Bottenviken? Eller vore det klokt att skicka dem 8 mil över vatten, på ett sätt som gynnar inte bara klimatet utan också arbete och tillväxt i regionen? Det är något vi inte minst i dessa varseltider verkligen behöver. Summan 250 miljoner låter som mycket pengar, och det är mycket pengar. Det ska också sättas i relation till annan infrastruktur vi bygger.
Ta till exempel Förbifart Stockholm där varje kilometer kostar närmare miljarden att bygga. Det är mycket pengar förstås och en nödvändig investering. Det är mot den bakgrunden man ska se på detta, och jag tror att det här skulle kunna vara till gagn för miljö, klimat och tillväxt. Jag tycker att det är bra statsrådet vill fortsätta dialogen, men jag tycker att hon borde ha en något mindre hård hållning när det handlar om finansiering.
Annars är risken ganska stor att den dialogen inte leder till något annat än någonting kortsiktigt som inte håller, och så är vi snart tillbaka här. Medverka i stället till en långsiktig lösning där Sverige, Finland, EU och de berörda kommunerna är engagerade och kan lösa frågan.
Ibrahim Baylan (S):
Jag tackar statsrådet för svaret. Tyvärr har jag dock inte fått svar på mina frågor, så jag börjar om igen. Bakgrunden till min interpellation är att vi i dag ser en utveckling där antalet stora barngrupper ökar kraftigt. Enligt Skolverket har det ökat med närmare 50 procent de senaste sju åren.
Statsrådet har självklart rätt i att det inte går att dra en generell gräns och säga att en viss lärartäthet är perfekt för verksamheten.
Men statsrådet måste väl ändå hålla med om att om grupperna blir för stora är det svårt för förskollärare och barnskötare att kunna hävda kvaliteten i verksamheten, att se till att det är tryggt och att barnen är i en lärandemiljö där de med lek och lust får lära sig nya saker och lägga grunden för det som förhoppningsvis ska bli ett livslångt lärande.
I dag är förskolans verksamhet väldigt uppskattad bland föräldrar. Den är en av de mest uppskattade offentliga verksamheter vi har. Men risken är att detta urholkas om vi har en utveckling där ekonomin tvingar upp gruppstorlekarna i förskolan, särskilt i det läge som vi har nu, där det föds allt fler barn, någonting som i grund och botten är positivt.
Det är mot den här bakgrunden jag har ställt min fråga om att Skolverket mitt i den här utvecklingen väljer att ta bort den rekommendation som funnits i de allmänna råden. Statsrådet svarar att det här är någonting som Skolverket helt och hållet både kommit på själv och avskaffar själv. Nu är det inte riktigt så. Det är inte en korrekt historiebeskrivning.
Bakgrunden till de allmänna råden är en proposition som den dåvarande socialdemokratiska regeringen lämnade till riksdagen om att Skolverket skulle ta fram rekommendationer om kvaliteten i förskolan. Riksdagen beslutade också så. Det var i samband med detta som de allmänna råden kom fram.
Det är mot den bakgrunden jag vill ställa en konkret fråga till Maria Arnholm. Eftersom rekommendationen togs fram efter ett regeringsbeslut om att Skolverket skulle ta fram sådana här kvalitetskriterier och rekommendationer är min fråga: Var det här beslutet förankrat i regeringen?
Förankrade Skolverket detta i regeringen när man tog beslutet om att ta bort rekommendationen om 15 barn i småbarnsgrupperna? Det är min första fråga. Det andra som jag skulle vilja fråga statsrådet om gäller den utveckling som just nu pågår.
Delar ministern vår oro över att grupperna kan bli mycket större nu när det inte heller finns någon nationell rekommendation om gruppstorlekarna? Vi vet, som sagt, att det föds väldigt många barn. Risken är stor, i ett läge när det saknas förskollärare, att man knökar in ett barn till i gruppen. Och det riskerar på sikt att urholka verksamheten.
Den satsning som statsrådet nu redogör för i kammaren, i det här interpellationssvaret, nämligen att man satsar 125 miljoner per år från 2015 fram till 2018, kan låta imponerande. Men det är inte särskilt imponerande, för 125 miljoner per år räcker till en ny förskollärare per 40:e förskola, statsrådet. Det är inte mycket till kvalitetshöjning.