Tomas Eneroth (S):
Jag tackar statsråden för svaren. Vi riskerar att dra i väg i en vanlig arbetsmarknadspolitisk debatt. Då skulle jag säga att Sverige har 400 000 arbetslösa och 70 000 utförsäkrade samtidigt som Arbetsförmedlingen skickar tillbaka 17 miljarder i oanvända medel. Stödet för människor och inte minst för funktionshindrade att komma in på arbetsmarknaden är extremt begränsat. Fler med funktionshinder står längre bort från arbetsmarknaden än tidigare.
Men denna debatt tänker jag inte föra här i dag, utan jag tänker tala om dem som har habiliteringsersättning och går i daglig verksamhet. För dem där det är möjligt att närma sig arbetsmarknaden är det utmärkt att vi utvecklar sådana verktyg, men för många är det inte möjligt. För dem är vardagen en habiliteringsersättning på 30-40 kronor om dagen.
Deras vardag är kompisar som gör likartade arbetsuppgifter men som inte har någon ersättning eftersom de råkar bo på andra sidan kommungränsen. Min stillsamma fråga i interpellationen handlar precis bara om detta. När Socialstyrelsens vägledning inte ens nämner något om ersättning borde man kanske idka lite självkritik. Jag tror nämligen att det finns skäl att göra en översyn av detta.
Stora partipolitiska skillnader kommer vi att ha på alla andra områden när det gäller arbetsmarknadspolitik och liknande, men i denna fråga tror jag att det finns ett gemensamt engagemang för att politiken måste se till att det finns likartade villkor och tydliga riktlinjer till kommuner. Kommuner sparar ofta på detta när det är dåliga tider, vilket det är nu. Många kommuner har ont om pengar till följd av att ekonomin har försämrats på grund av hög arbetslöshet.
Då ligger inte precis habiliteringsersättningen först i kön för att ökas, utan den har legat stilla eller i många kommuner till och med sänkts. Då infinner sig frågan igen: Är det inte dags för regeringen och Maria Larsson att ta något initiativ? Om översyn låter för avancerat kanske det kan bli en analys eller ett internt beredningsarbete så att man påbörjar en process där man diskuterar vad som kommer att hända med habiliteringsersättningen framöver.
Jag tror nämligen att det vore utgångspunkten för en diskussion framöver. Sedan är det viktigt att det är en verksamhet med kvalitet. Det är viktigt att det är verksamheter där man får en bra handledning. Men det är svårt att i längden förklara för individer som uppbär sjukersättning, som är en låg ersättning, varför de ska delta i aktiviteter när resan dit kostar mer än den dagliga ersättning som de får.
Jag tycker att vi har ett pedagogiskt bekymmer när vi själva uppskattar människor som engagerat deltar i dagliga aktiviteter, som vill utvecklas och som vill vara med. Då bör vi kunna understödja en sådan utveckling. Jag vill ändå att Maria Larsson i sitt nästkommande inlägg säger någonting om inlåsningseffekter. Den delen i svaret från Regeringskansliet förvånade mig nämligen.
Jag kanske missuppfattade det, men jag har svårt att se att argumentet skulle vara inlåsningseffekter på arbetsmarknaden om habiliteringsersättningen skulle justeras något eller om det i varje fall skulle bli likartade riktlinjer över hela landet. Jag ser fram emot en förklaring. Återigen: Vad är det som är så farligt i att göra en översyn av habiliteringsersättningen?
Den har onekligen legat still under lång tid, och detta är en återkommande diskussion i både kommunala församlingar och här i riksdagen ibland.