KBLab/rixvox huggingface dataset:
Josefin Brink (V):
Jag ber att få tacka ministern för svaret. Det är ingen hemlighet att Kristdemokraterna och Vänsterpartiet står väldigt långt ifrån varandra i synen på homosexuellas, bisexuellas och transpersoners rättigheter. Kristdemokraterna har såvitt jag kan minnas varit emot varenda reform som har syftat till att undanröja diskriminering av homosexuella, bisexuella och transpersoner.
Så var det också den gången som vi här i riksdagen 2005 beslutade att lesbiska par skulle få rätt till assisterad befruktning. Då var Göran Hägglunds parti ute och argumenterade med ett väldigt stort engagemang för att den rätten inte skulle ges till lesbiska par. Dessbättre var Kristdemokraterna i minoritet den gången, och lagen gick faktiskt igenom. I dag är högste ansvarige ministern för hälso- och sjukvården en kristdemokrat.
Det kanske är en förklaring till att svaret på min fråga ser ut som det gör, men jag tycker knappast att det är någon ursäkt. Det var nämligen en uttalad ambition med den här lagstiftningen att lesbiska par skulle beredas möjligheter till assisterad befruktning på samma villkor som heterosexuella.
Lagen antogs dessutom, som ministern också påpekar i sitt svar, i samband med att förbudet mot diskriminering på grund av sexuell läggning i hälso- och sjukvården infördes. Att det nu visat sig att flera landsting, tvärtemot lagstiftarens ambitioner, tillämpar helt olika regelverk och taxor för heterosexuella och lesbiska borde faktiskt få den ansvarige ministern att reagera.
Det är inga små skillnader vi pratar om. Vi talar här om en prisskillnad för en och samma behandling vid en och samma klinik på mellan 1 000 och 2 600 procent.
Medan ett heterosexuellt par betalar en patientavgift på mellan 250 och 300 kronor för en assisterad befruktning betalar ett lesbiskt par mellan 3 000 och 8 000 kronor för exakt samma behandling.
Att ansvarig minister väljer att bemöta en så flagrant och systematisk diskriminering med att hänvisa till att det går bra att göra en anmälan till HomO får mig att undra om det ändå inte är Göran Hägglunds personliga åsikter om lesbiska föräldrar som spökar. Det här handlar faktiskt om att landstingen är skyldiga att följa lagen.
Om det hade uppdagats att ett antal landsting i Sverige tillämpar högre taxor för att behandla exempelvis afrikanska invandrare, synskadade eller medlemmar av Missionskyrkan har jag väldigt svårt att tro att ministern hade förhållit sig så här passiv.
Jag misstänker faktiskt att den högste ansvarige ministern hade sagt ifrån på ett kraftfullt sätt att det är helt oacceptabelt och otillåtet med diskriminering i den svenska sjukvården. Jag är nästan säker på att han hade sagt att han ska ingripa och göra allt vad han kan för att se till att den här diskrimineringen upphör.
Varför anser inte Göran Hägglund att han har något ansvar för att bekämpa diskriminering i den svenska sjukvården när det rör lesbiska?
Josefin Brink (V):
Jag kan lugna Finn Bengtsson med att det kommer att bli ändring i de landsting där vänsterpartister eventuellt har suttit med i majoritet och beslutat om det här. Det behöver han inte vara orolig för. Jag är fortfarande förvånad över att ministern liksom duckar för själva grundfrågan. Därför formulerar jag om den så att jag får ett svar åtminstone på det här.
Tycker Göran Hägglund alltså att det är rimligt och rätt och i enlighet med hur lagen, så som den ser ut, bör tolkas, att det ska vara 2 600 gånger dyrare för ett lesbiskt par som vill genomföra en assisterad befruktning än för ett heterosexuellt par? Det är den enda fråga jag nu vill ha svar på.
Josefin Brink (V):
Det var roligt att Gunnar Andrén har varit på McDonalds. Det är det många som är. Har man varit det någon gång tidigare, kanske inte bara i studiesyfte utan man kanske till och med har ätit där eller jobbat där, vilket väldigt många unga har gjort - alldeles riktigt - kan man konstatera att det alltid har varit så att det i stort sett bara är ungdomar som jobbar på McDonalds. Det är själva grunden för vår kritik, att man ger en subvention till en arbetsgivare och till en bransch som i stort sett har som affärsidé att bara ha unga anställda.
Det finns inga som helst krav på att man ska anställa någon för att få den här rabatten. Vi har i stället valt att utforma den här typen av subvention till de arbetsgivare som anställer en ungdom som är arbetslös. Då har man ju gjort en insats för att skapa bättre möjligheter för unga att få jobb. Dessutom tycker jag att det är häpnadsväckande att Carl B Hamilton tycker att det är slöseri att satsa på renovering och energieffektivisering av bostäder. Det är sådant som normalt brukar kallas för investeringar.
Samma sak när det gäller att satsa på järnvägar och kollektivtrafik eller att satsa på utveckling av ny energiteknik, som faktiskt är en tillväxtskapande möjlighet för en ny framgångsrik exportindustri, enligt de flesta bedömare. Men det behövs investeringar för att den här nya sektorn ska komma i gång ordentligt. Ännu mer häpnadsväckande är det kanske att kalla det för slöseri att man vill satsa på äldreomsorg, sjukvård och utbildning. Det är fullständigt obegripligt för mig.
Om vi dessutom gör de här satsningarna och de leder till att ungdomar kan få jobb blir det ju ännu mer obegripligt att hävda att det är ett slöseri. Det måste jag ju säga. Arbetsmarknadsministern försvarar att man gör så pass lite inom ramen för garantier och annat med att det inte finns behov av andra insatser. Anledningen till att så få får utbildning och praktik är att det inte finns resurser till det. Det finns ju inte pengar.
Man avsätter ju så lite pengar per person i de här garantierna att det inte finns möjlighet att erbjuda människor mer än så. Den möjlighet man har att göra någonting begränsas ju av utrymmet. Jag skulle avslutningsvis bara vilja säga att detta är en betydligt större fråga än den här krisen, men krisen i sig kommer att medföra risk för att unga slås ut för lång tid framöver.
Josefin Brink (V):
Tack, arbetsmarknadsministern, för svaret på min interpellation! Det är ett svar som i stort sett redogör för gällande regelverk och rättsläge. Det var inte riktigt vad jag efterfrågade; jag känner mycket väl till vad som gäller.
Precis som arbetsmarknadsministern sade finns det i lagen om anställningsskydd ett skydd mot att företag ska kunna byta ut personal på detta sätt genom att hävda att det råder arbetsbrist när man i själva verket vill byta ut ett visst antal personer på arbetsplatsen. Skyddet har satts ur spel, och detta har satts i system av många arbetsgivare.
Man säger alltså upp personer i ett läge där det egentligen inte råder någon arbetsbrist. I stället handlar det om att göra sig av med ett antal utvalda anställda som man av någon anledning vill bli av med men annars inte hade kunnat säga upp i vanlig ordning. Eller också, vilket har blivit uppenbart på senare tid, säger man upp i stort sett hela personalen och ger dem i stället det tvivelaktiga erbjudandet att söka jobb på ett bemanningsföretag.
De kommer sedan tillbaka till sin gamla arbetsplats och gör sitt gamla jobb som inhyrda i stället för som anställda. Som vi har sett exempel på kan det handla om människor som har jobbat i 10, 20 eller 30 år på samma företag. De blir plötsligt av med sitt jobb och får komma tillbaka som gäster på sin gamla arbetsplats.
Det är detta orimliga missbruk - och jag utgår ifrån att vi kan vara överens om att det väl aldrig var tänkt att fungera så här - min fråga handlar om. Min fråga är alltså om detta sätt att kringgå anställningsskyddet och återanställningsrätten i LAS på något sätt har fått arbetsmarknadsministern att fundera över om man kanske måste göra någonting åt regelverket.
Josefin Brink (V):
Ja, visst - Maraboufallet är annorlunda än Abu Garcia-fallet; det är helt klart. Oavsett detta ger dock Abu Garcia-domen i sig anledning att se över lagen om anställningsskydd.
Det är inte nödvändigtvis så att det måste vara ett läge där man byter ut hela personalen mot inhyrd personal, oavsett arbetstoppar och annat, utan det räcker med den möjlighet som öppnades i och med Abu Garciadomen för att återanställningsrätten ska sättas ur spel.
Därför har Vänsterpartiet hela tiden sedan domen föll hävdat att vi måste skärpa lagstiftningen på det här området alldeles oavsett vad som kommer att hända i Maraboufallet. Det handlar om att möjligheten för arbetsgivarna att själva bedöma när det råder arbetsbrist i stort sett är oinskränkt.
När det råder en arbetstopp eller inte är inte heller klarlagt. Vad innebär en arbetstopp egentligen? I praktiken har arbetsgivaren all makt att själv bedöma de här sakerna. Rättsläget när det gäller de sakerna kommer i grunden inte att förändras.
Just därför att arbetsgivaren har rätten att själv avgöra detta är det så oerhört viktigt för de anställda att ha ett skydd mot att arbetsgivaren "hittar på" arbetsbrist och arbetstoppar och säger upp personer. Då måste skyddet för återanställning finnas där för att garantera att det inte bara handlar om att man sorterar bort utvalda anställda.
Jag har träffat en hel del personer på arbetsplatser som har haft situationer där arbetsgivaren har velat ta in bemanningsföretag och där det helt uppenbart har skapat en oerhört obehaglig stämning på arbetsplatsen. Arbetsgivaren har i praktiken sagt: Är det så att ni inte går med på det som vi vill att ni ska göra, försämringar i era villkor till exempel, kommer vi att säga upp hela gänget och hyra in från bemanningsföretag.
Men går ni med på det här och det här får ni vara kvar. Man har alltså kommit att utnyttja Abu Garcia-domen och rättsläget för att i praktiken genomföra något slags olovliga stridsåtgärder mot de egna anställda. Alldeles oavsett vad som händer i Maraboudomen föreligger det här problemet redan nu, och det är i praktiken omöjligt för de anställda att sätta emot någonting.
Per definition är det olagligt för facket att vidta stridsåtgärder i ett sådant läge. Man är extremt utsatt för arbetsgivarens press och krav i det här fallet. Jag har till och med fått kännedom om ett fall där arbetsgivaren krävde att få säga upp tre personer utan förhandling och utan hänsyn till turordningen under hot om att annars säga upp hela gänget.
De här tre enskilda personerna hamnade i en sådan situation att det skulle bli deras eget ansvar om hela gänget fick gå därför att de ville hävda sin anställningsrätt. Den här situationen föreligger oavsett vad som händer i Maraboudomen. Därför menar vi från Vänsterpartiet att lagstiftningen måste skärpas oavsett utgången i den domen. Jag undrar om arbetsmarknadsministern har några synpunkter på den frågan.
Josefin Brink (V):
Nu fick vi på sluttampen här ett lite större resonemang om den arbetsrättsliga lagstiftningens framtid. Det är en debatt som jag jättegärna skulle vilja ta, men nu har jag inte speciellt många minuter på mig, så det hinner jag naturligtvis inte göra.
Det finns mycket att säga om det och inte minst om Sven Otto Littorins kolleger i den borgerliga alliansen, som ju har en helt annan inställning och ganska radikala förslag om att i praktiken avskaffa hela anställningstryggheten, begränsa MBL och så vidare, så det lär väl bli en intressant diskussion framöver.
Det är naturligtvis mer positivt än negativt att arbetsmarknadsministern i vart fall inte är helt avog på den punkt som gäller just inhyrning och möjligheten att se över lagstiftningen, även om ett rakare och klarare besked hade känts bättre, kan jag tycka.
Jag vill avsluta med att säga, apropå arbetsmarknadsministerns sista inspel här, att det nog inte är någon som anser att den arbetsrättsliga lagstiftningen ska gå in och överflygla eller ersätta kollektivavtalen. Men den arbetsrättsliga lagstiftningen såsom vi känner den, bland annat lagen om anställningsskydd, kom inte på 30-talet utan på 70-talet.
Och den kom till för att sätta ett ramverk och ett slags golv för att skydda löntagarna och göra det möjligt för löntagarna att gentemot arbetsgivarna ta till vara sina intressen i förhandlingarna och balansera den maktobalans som alltid finns mellan arbetsgivare och löntagare.
I det här sammanhanget är det värt att påtala att rätten till återanställning - det är egentligen det vi pratar om och inte principen sist in först ut - är en av de mer grundläggande delarna i detta regelverk och det som gör det möjligt att över huvud taget föra förhandlingar på någorlunda, inte helt på något sätt, jämlika villkor.
Det är en oerhört viktig grundprincip som jag tycker är väl värd att värna om också för lagstiftaren, om vi vill ha en fungerande kollektivavtalsmodell.
Josefin Brink (V):
Jag ska fatta mig ganska så kort därför att jag tycker att det mest intressanta att få veta är hur resten av Moderaterna ställer sig till Anders Borgs åsikt om lönerna för kvinnor i vård och omsorg.
Jag skulle helt enkelt vilja veta om Jenny Peterssons åsikt är att det är ett problem att kvinnor som jobbar i äldreomsorgen, vården och barnomsorgen har för höga löner och om Moderaterna i så fall vill göra någonting åt detta.
Josefin Brink (V):
Det var inte ett jättetydligt besked, tycker jag. Anders Borg sade väldigt tydligt att kommunerna måste bli bättre på att hålla nere ingångslönerna i vård och omsorg. Det är löner, som jag sade tidigare, när man börjar arbeta som undersköterska eller vårdbiträde eller barnskötare som ligger strax under 16 000 kronor i månaden.
Det är den lönenivå som gäller även i privat sektor för väldigt många kvinnor. Om Anders Borg tycker att de här lönenivåerna är alldeles för höga och uppmanar kommun- och landstingspolitiker att se till att hålla nere dem håller man nere inte bara ingångslönerna.
Det är ett väl känt faktum utifrån lönestatistik och lönestrukturer att sänker man lägstalönerna sänker man lönerna för alla. Det är inte så att om man sänker lägstalönerna blir det större utrymme för stora löneökningar senare, utan då håller man nere lönerna i ett yrke i en hel sektor. De här sambanden är oerhört tydliga, inte minst för Kommunals medlemmar.
Jenny Petersson säger: Ja, vi vill sänka ingångslönerna. Det var ett tydligt besked. Då vet vi att det är Moderaternas politik att den som jobbar i vård och omsorg ska gå in på en lägre lön än i dag, men man vill inte påverka löneutvecklingen i stort. Då undrar jag lite hur man ska åstadkomma det här med tanke på hur det ser ut i verkligheten.
Att ni har öppnat upp för privata företag i vård och omsorg har inte lett till några högre löner för vårdbiträden, undersköterskor eller barnskötare. Är det någon effekt som ni väntar er längre fram, eller har ni några andra uppgifter än de som alla andra har tillgång till?
Josefin Brink (V):
Nej, det är inte bara plakatpolitik som Alliansen bedriver, utan man har lyckats förändra verkligheten en hel del. Det stämmer, som Tina Acketoft säger, att lönegapet har minskat marginellt. Det som däremot har påverkats rejält av regeringens politik är inkomstgapet mellan kvinnor och män.
Det är extra intressant att lönegapet har minskat samtidigt som inkomstgapet har ökat. Skillnaderna mellan kvinnors och mäns inkomster har alltså blivit större, till kvinnors nackdel. Detta beror på politiska reformer eftersom det inte har något med lönerna att göra. De har ju tvärtom vägt upp lite grann för regeringens politik. Då kommer vi tillbaka till det som regeringen har gjort.
Jobbskatteavdraget har nämnts som något som ger mer pengar i plånboken till kvinnor. Det ger dock inte mer pengar till kvinnor än till män - och det vi pratar om nu är relationen mellan kvinnors och mäns inkomster. Det gapet har ökat på grund av jobbskatteavdraget. Förra året kostade jobbskatteavdraget 80 miljarder kronor. 44,4 miljarder gick till män och 35,5 miljarder gick till kvinnor. Det betyder att 10 miljarder mer av jobbskatteavdraget har gått till män.
Det har alltså bidragit till ökade inkomstskillnader mellan kvinnor och män, inte minskade. Sysselsättningsgapet som Jenny Petersson nämnde är rekordstort. Det är ett större gap än på mycket länge mellan kvinnors och mäns sysselsättning. Fler kvinnor har alltså blivit av med jobbet och har svårare att komma tillbaka till arbetsmarknaden i dag än innan den borgerliga regeringen tog vid. Försämringen av sjukförsäkringen har slagit betydligt hårdare mot kvinnor.
60-70 procent av dem som drabbas av långtidssjukskrivningar är kvinnor. Det är de som har drabbats av de här nedskärningarna. Ersättningsnivån i föräldraförsäkringen har också drabbat kvinnor hårdare, eftersom kvinnor tar ut mer föräldraledighet. Och det är samma sak när det gäller a-kassan.
Josefin Brink (V):
Jag hann inte ställa mina frågor, för jag babblade tydligen för länge. Hur som helst fick jag lite svar i alla fall, och det är bra att få klarlagt att en företrädare för Alliansen äntligen erkänner att ja, kvinnor har fått mycket mindre av jobbskatteavdraget än män. Det har inte bidragit till att utjämna inkomstskillnader mellan kvinnor och män, utan det har förstärkt desamma. Tack! Det var ett bra klarläggande. Tina Acketoft menar att problemet är att utgångsläget är så här.
Men om man nu tycker att det är ett problem att utgångsläget är att kvinnor och män har så olika inkomster, varför utformar man då en skattesänkning på ett sätt som ytterligare ökar denna snedsits? Det kan man tycka är lite märkligt. När det gäller sysselsättningen är det riktigt att vi har genomgått en ekonomisk kris som framför allt slog mot manligt dominerade branscher, i första hand industrin och byggsektorn.
Det förklarar egentligen inte varför sysselsättningsgapet mellan kvinnor och män har ökat så dramatiskt. Det var ju betydligt fler män än kvinnor som blev arbetslösa i krisens inledningsskede. Sanningen är den att också det här i hög grad handlar om regeringens skattesänkningar, därför att en väldig massa kvinnor som var anställda i den skattefinansierade sektor - i vården, omsorgen och skolan - också blev av med sina jobb i samband med krisen.
De har inte fått tillbaka sina jobb nu när jobben kommer tillbaka i industrin. Då kan man fråga sig: Är det en bra prioritering? Man gör ett jobbskatteavdrag som gynnar män på bekostnad av kvinnor och som i sin tur innebär att man inte har råd att ha människor anställda i vården och omsorgen, vilket är avgörande för att kvinnor ska kunna arbeta och försörja sig. Det är dessutom en väldigt stor arbetsmarknad för just kvinnor.
Jag håller med Tina Acketoft om att det vore väl jättebra om kvinnor och män inte gjorde så traditionella yrkesval, men det går inte att bortse från det faktum att väldigt många kvinnor arbetar i vård och omsorg och när den arbetsmarknaden försämras blir det också högre arbetslöshet bland kvinnor. Återigen vill jag fråga om Tina Acketoft är nöjd med resultat av politiken så här långt med tanke på hur mycket inkomstskillnaderna mellan kvinnor och män faktiskt har ökat under den här perioden.
Josefin Brink (V):
Det är alltid lika gulligt när en moderat lägger huvudet på sned och säger att det inte verkar riktigt seriöst. Jag kan säga detsamma till Maria Plass. Hanteringen av arbetslöshetsförsäkringen är allt annat än seriös. Det kan tyckas lite roligt att Maria Plass inte bryr sig om att läsa på Vänsterpartiets förslag till budget och i stället står i talarstolen och säger att det inte går att se någon finansiering i förslaget. Men läs på lite grann!
Det finns en finansiering i vår budget, och vi kommer säkert att återkomma till de frågorna när vi ska debattera budget nästa gång som blir i höst. Jag lovar dig, Maria Plass, att vi har en finansiering till våra förslag som är alldeles utomordentligt seriös.
Bland annat säger vi nej till alla de stora skattesänkningar som Moderaterna ytterligare en gång tänker vräka på med - för människor som redan har arbete - liksom stora, slösaktiga skatterabatter exempelvis till restauranger, vilket ingen tror kommer att leda till ett enda jobb. Där har du huvuddelen av finansieringen både av dessa förslag och av en hel del annat.
När det gäller 75-dagarsregeln är det lite märkligt att oppositionen, eller den nuvarande majoriteten i riksdagen, skulle utforma ett alternativ till och en finansiering av förslaget. Det är inte sant. Riksdagens majoritet är enig om att vi ska avskaffa 75-dagarsregeln och skickar ett uppdrag till den borgerliga regeringen att återkomma med ett förslag till en annan modell.
Vi i Vänsterpartiet tycker att vi helt och hållet ska slopa den begränsningen. Jag vill ställa en liten fråga till Maria Plass. Om det hade funnits några belägg för att deltidsarbetslösheten minskat det minsta lilla som en effekt av att ni införde 75-dagarsregeln hade jag åtminstone kunnat överväga om det var ett bra förslag, men såvitt jag vet finns det inga som helst sådana belägg. Har Maria Plass några sådana?
Josefin Brink (V):
Maria Plass tycker tydligen att det är lite obekvämt att tala om arbetslöshetsförsäkringen eftersom hon börjar tala om allt möjligt annat. Jag kan kasta tillbaka frågan: Hur ska Moderaterna klara av att finansiera välfärden i framtiden om man fortsätter att i samma takt som nu sänka skatterna med tiotals miljarder om året, och mer ändå, för höginkomsttagare och företag och dessutom bedriver en politik som konsekvent pressar ned löner och därmed köpkraft, något som i förlängningen också minskar skatteuttaget.
Vi kan ha en sådan debatt också om Maria Plass vill, men nu talar vi om arbetslöshetsförsäkringen. Jag vill upprepa att det finns en majoritet i riksdagen för att slopa 75-dagarsregeln i arbetslöshetsförsäkringen. Den i det här fallet borgerliga minoriteten är sur över det och försöker hela tiden hävda att vi måste lägga en gemensam budget för den. Det behöver vi inte alls göra, Maria Plass.
Vi skickar ett riksdagsbeslut till den borgerliga regeringen där vi säger att riksdagen vill att regeringen ser över 75-dagarsregeln eftersom vi sett att den varit destruktiv. Vi ser att det inte är lönsamt för människor som är arbetslösa att ta ett tillfälligt arbete. Detta hindrar människor från att få in en fot på arbetsmarknaden. Maria Plass kanske tycker att det är bra. Jag tycker det inte, och där finns det en majoritet i riksdagen.
Den andra fråga som jag ställde till Maria Plass - hon började bluddra om helt andra saker - var: Finns det några som helst belägg för att 75-dagarsregeln i arbetslöshetsförsäkringen har minskat deltidsarbetslösheten? I så fall måste det finnas några siffror som visar hur mycket den hade ökat om man inte hade infört 75-dagarsregeln, eftersom den faktiskt har ökat sedan 75-dagarsregeln infördes. Det är fler deltidsarbetslösa i dag än innan regeln infördes.
Är det så att vi hade haft dubbelt så många eller tio gånger så många deltidsarbetslösa om vi inte hade infört den här regeln? Finns det över huvud taget några bevis för att 75-dagarsregeln fungerar?
Josefin Brink (V):
Återigen pratar vi om andra saker än om arbetslöshetsförsäkringen. Men visst - det faktum att vi har en arbetslöshet på över 8 procent bedömer jag beror på regeringens politik. Jag anser att det är en katastrof. Det är massarbetslöshet. Att det dessutom är dubbelt så många som är långtidsarbetslösa i dag som det var innan den borgerliga regeringen tillträdde bedömer jag också i hög grad beror på regeringen, naturligtvis i kombination med finanskris och annat.
Jag anser absolut att regeringen har ansvar för den katastrofala utvecklingen på arbetsmarknaden. Men det vi debatterar i dag är arbetslöshetsförsäkringen. Det är fullkomligt uppenbart att den andel arbetslösa som över huvud taget får någon ersättning från arbetslöshetsförsäkringen har halverats och att det nästa år bara kommer att vara 25 procent, Hans Backman.
75 procent av de arbetssökande står helt utanför trygghetssystemen och är hänvisade till exempelvis bidrag, till skillnad från arbetslöshetsförsäkringen, som inte är ett bidrag. Där utgår jag från att liberalerna trots allt fortfarande har kvar något av sin gamla idé om att det är skillnad mellan socialförsäkringar och bidrag.
En liten fråga som varit uppe här tidigare har jag nu möjlighet att upprepa: Tycker Hans Backman att det är en bra nivå att 25 procent får ersättning från a-kassan och att ungefär 4 procent får ut 80 procent i ersättning? 96 procent av dem som får a-kasseersättning är underförsäkrade och får inte någon inkomsttrygghet över huvud taget vid arbetslöshet.