KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Leijonborg (FP):
Det blev ingen kvalitetssatsning, säger Peter Hultqvist. Då säger han också att man nu ska upphöra med det som Högskolan Dalarna framgångsrikt har hållit på med i 13 år. Varför det? Varför har man gjort sin sista lokalöversyn?
Varför har man gjort sin sista utredning om hur personalorganisationen kan användas effektivare och hur olika stödaktiviteter kan rationaliseras? Jag har stor tilltro till enheterna - lärosätena.
Jag tror att den här verksamheten kommer att gå vidare som den har gjort under många år, och då kommer det att visa sig att de extra medel som tillförs kan gå till undervisningens kvalitet. Peter Hultqvist nämner Wärnerssonpengarna.
De är ju en oerhört bra illustration av hur svårt det är att från centralt håll i statsmakterna bestämma hur en lokal verksamhet ska bedrivas.
Jag är övertygad om att Peter Hultqvist under sina många år som kommunalråd har utvecklat en betydande skicklighet i att utnyttja statsbidrag så att bidragsbeviljande myndigheter får vad de vill ha och de besked som de vill ha. Men kommunen gör ändå de prioriteringar som kommunen vill göra.
Väljer man att mycket kraftigt detaljstyra från centralt håll rycker man undan en viktig del av den högskolepolitik som jag faktiskt tror att vi är överens om, nämligen att man ska försöka decentralisera och väldigt mycket lita till den kompetens som finns på varje lärosäte. Jag har ju till stor del gjort det som Peter Hultqvist efterlyser.
Jag låter den socialdemokratiska modellen för pris- och löneavräkning ligga fast. Jag tillför extra medel, och jag har mycket klart offentligt uttalat att min förhoppning är att detta inte ska leda till att man förslappas i sitt effektiviseringsarbete, utan prioriterar undervisningens kvalitet.
De reaktioner jag har mött är de här: Under många socialdemokratiska år fick vi bara rationaliseringskraven och krav på att ta emot fler studenter. Nu har ni avbrutit platsexpansionen, och ni tillför extra kvalitetsmedel. Det är en mycket bra riktningsangivelse.
Min bild är att man ute på lärosätena har sympati för att prioritera kvalitet framför kvantitet. Efter en stunds resonemang har man också förståelse för att det inte är möjligt att gentemot skattebetalarna hävda att högskolan ska vara helt undantagen från rationaliseringsarbetet.
Lars Leijonborg (FP):
Det är ju en mycket etablerad sanning i högskolevärlden att antalet studenter expanderade under många långa socialdemokratiska år, men anslaget per student drogs ned. Det ledde till att kvaliteten sjönk. Det är den utvecklingen vi nu försöker bryta.
Jag inser att man kan tro, om man har en stark tro på centralplanering, att vi här från Stockholm i varje läge kan avgöra vad som är bäst för Högskolan Dalarna. Jag tror att det på längre sikt är bra att mycket beslutsmakt ligger på varje lärosäte.
Därför vill jag inte gå längre i styrning än vad jag redan har gjort, nämligen att uttala att syftet med detta är att rationaliseringsverksamheten ska pågå men undervisningens kvalitet ska hävdas och förhoppningsvis höjas. Jag tackar för den här debatten. Jag har ju tillfälle att alldeles strax fortsätta att föra den med en partikamrat till Peter Hultqvist som har väckt en interpellation med ett näraliggande innehåll.
Lars Leijonborg (FP):
Mikael Damberg har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att den så kallade kvalitetssatsningen på högskolan ska uppfattas som trovärdig och även i praktiken ha ett reellt innehåll. Regeringens övergripande politik för högskoleområdet är att åstadkomma högsta möjliga kvalitet för utbildning och forskning. Lärosätena måste kunna erbjuda utbildning och forskning som står sig väl i den internationella konkurrensen.
Det är en förutsättning för Sveriges långsiktiga konkurrenskraft. Regeringen har redan vidtagit åtgärder genom dels en kvalitetssatsning i form av höjda ersättningsnivåer, dels resurser till universitet och högskolor för forskning utöver vad som följer av 2005 års forskningsproposition.
Kvalitetssatsningen för utbildning på grundnivå och avancerad nivå för 2007 och 2008 uppgår till totalt närmare 500 miljoner kronor, och de ytterligare resurserna till forskning för samma år uppgår också till närmare 600 miljoner kronor. Ytterligare minst 400 miljoner kronor har aviserats för 2009.
För utbildningar med den lägsta ersättningsnivån - humaniora, samhällsvetenskap, juridik och teologi - innebär satsningen en resursförstärkning med närmare 10 procent. Att anslagens pris- och löneuppräkning görs så att all offentlig verksamhet underkastas ett effektivitetskrav gäller sedan lång tid tillbaka. Det nuvarande systemet, inklusive uttag av ett produktivitetsavdrag, genomfördes från och med 1997 av en socialdemokratisk regering.
Det bygger på produktivitetsutvecklingen i den privata tjänstesektorn. Att högskoleområdet skulle undantas från varje krav på ett kontinuerligt effektivitetsarbete ter sig svårmotiverat. Kvaliteten har under de senaste åren fått stå tillbaka till följd av den alltför snabbt genomförda utbyggnaden, vilket har medfört negativa konsekvenser, vilket regeringen nu vidtar åtgärder för att komma till rätta med.
Regeringens uppfattning är att dagens situation motiverar att högskolan tillförs särskilda kvalitetsmedel. I budgetpropositionen för 2008 föreslås anslagsförändringar som innebär både neddragningar och tillskott. Sänkningarna beror till största delen på att så kallade tomma platser dras in.
Eftersom de flesta lärosätena inte har kunnat utnyttja sina tilldelade resurser råder en situation där de står inför att återbetala medel till staten. Regeringens förslag är att en del av dessa medel i stället får användas för kvalitetssatsningar. Det är således för flertalet högskolor inte fråga om någon reell besparing.
Regeringens politik i detta avseende är helt i överensstämmelse med alliansens besked före valet att kvalitet ska prioriteras framför kvantitet i högskolan. Detta innebär dock självfallet inte annat än att det i framtiden kan finnas behov av att öka antalet platser i högskolan.
Lars Leijonborg (FP):
Detta är en viktig diskussion. Så långt är jag glad att Mikael Damberg har ställt interpellationen. Det är väldigt bra att vi resonerar om hur Sverige ska få högskolor och universitet av mycket hög klass. Jag var i går på ministerråd i Bryssel, och vi diskuterade just modernisering av universitet.
Från alla håll talar man nu om hur man ska söka både forskningsmedel och grundutbildningsmedel i konkurrens. I vissa länder talar man om elituniversitet. Man talar mycket om utvärdering. Man talar om mer autonoma universitet och så vidare. Det är viktigt för Sverige att vi har hög kvalitet inom högskolan.
Mikael Damberg menar, och han läser också upp citat från en del aktörer, att regeringen inte gör tillräckligt för att öka kvaliteten. Tillräckligt är ett dragspelsartat ord. Det är klart att vi skulle kunna göra mer.
Men vår tröst är att vi i varje fall gör mer än den gamla regeringen gjorde. De citat som fanns före valet från företrädare för högskolorna riktade mot den socialdemokratiska regeringen var ännu mer högljudda än de citat som Mikael Damberg har hittat nu.
Frågan om platsexpansion är viktig i sammanhanget. Ni prioriterade under många år - under en period med vårt stöd - att öka antalet platser.
Men ni förmådde inte få fram de resurser som skulle ha krävts för att de nya platserna skulle ha haft samma undervisningsintensitet som de befintliga. Därmed var det en vitt spridd uppfattning att kvaliteten urgröptes. Det är en betydande skillnad att våga stå för det. För närvarande expanderar vi inte högskolan.
Vi tycker att kvalitetsproblemen är så stora. Därför satsar vi nu på kvalitet. Jag har noterat i er motion att ni fortfarande talar om platsexpansion. Då hör det till saken att det för närvarande finns många tomma platser i högskolan. Jag är lite förvånad över att Socialdemokraterna ändå talar om behov av en platsexpansion.
Det är för närvarande i storleksordningen 20 000 tomma platser. Vi drar in ett antal av dem. Det innebär också ett besked till högskolan om att detta inte behöver utföras utan att dessa pengar kan användas till annat. Pengarna dras inte in, utan de ligger så att säga kvar på högskolan och får användas till kvalitet.
Det är en signal som har noterats ute i högskolevärlden, och man ser en tydlig kursomläggning. Därför tycker jag att vi har på fötterna när vi beskriver detta som en kvalitetssatsning. Vi kan möjligen återkomma till forskningen i andra debatter. Men det handlar delvis om en definitionsfråga.
Statistiska centralbyrån definierar en del saker som vi, och jag tror faktiskt även den förra regeringen, menar är forskning som någonting annat. Till exempel menar man att en stor del av forskarutbildningen inte kan definieras som forskning. Där har vi en annan uppfattning. De uppgifter som jag har redovisat om forskningssatsningar är korrekta.
Lars Leijonborg (FP):
Ja, definitivt. Jag var partiledare när de här prioriteringarna gjordes och delade dem i allra högsta grad både före valet i Göran Hägglunds vardagsrum i Bankeryd och efter valet när vi förhandlade till exempel vårpropositionen i år.
Jag är övertygad om att både jobbskatteavdraget, som vi har finansierat bland annat med de besparingar som har diskuterats tidigare här i dag, och avskaffandet av förmögenhetskatten i högsta grad stärker Sveriges konkurrenskraft och skapar jobb och välfärd i vårt land i stället för i andra länder.
Förmögenhetsskatten innebär att med pengar skapade i Sverige blir det välfärd och jobb i andra länder. Det är en effekt av förmögenhetsskatten som jag tycker är beklaglig. Därför tycker jag att det är mycket bra att den nu avskaffas. Det finns för övrigt åtskilliga socialdemokrater som delar min uppfattning därvidlag.
När det gäller platsexpansionen var det intressant att när Mikael Damberg tog exempel på arbeten där det nu saknas folk nämner han just de två områden där vi inte har avbrutit platsexpansionen. Efter valet har det tillkommit både läkarutbildningsplatser och tandläkarutbildningsplatser.
I övrigt på arbetsmarknaden är det inte bland de akademiskt utbildade som de stora bristerna finns. De stora bristerna finns på helt andra yrkesområden. Det har skett en liten ökning av söktrycket - jag kan som sagt återkomma om diskussionen om söktrycket. Det tycker jag på sätt och vis är positivt.
För ett land är det på längre sikt av vikt att många människor vill söka sig till akademiska utbildningar. Men den platsexpansion som ni ägnar er åt har delvis varit ett sätt att dölja arbetslöshet. Människor läste kurs efter kurs efter kurs bara för att de inte fick något jobb. Nu har vi sett till att de får jobb.
Då föredrar de det i stället för att ta kurs på kurs på kurs. När man fingranskar siffrorna visar det sig att det inte är någon större nedgång av intresset från unga människor att söka sig till akademiska utbildningar, utan den stora förändring som skett är att de som redan har läst inte väljer att förlänga sin utbildning.
Då finns det väl mycket som talar för att det är vad de helst önskar. De önskar sig hellre ett jobb än att bara läsa ytterligare kurser. Jag tycker att vi gör det vi har lovat. Vi satsar på kvaliteten och satsar ytterligare forskningsmedel utöver vad ni hade i er budget.
Med det system som vi har nu med val i september och regeringstillträde i början av oktober är det i praktiken så att den tillträdande regeringen får tillgång till det budgetförslag som den avgående regeringen har jobbat fram.
Därför kan vi på god grund påstå att hade ni regerat hade det för i varje fall 2007 tillförts varken de kvalitetspengar som gäller för i år eller den forskningssatsning som också kom.
Lars Leijonborg (FP):
Det är ett vanligt trick i politiken att man slår ihop flera år. När Mikael Damberg talar om 3 miljarder är det, vad jag förstår, en ackumulerad summa.
Om jag använder samma teknik men nöjer mig med att tala om två år och tala om beslutade eller föreslagna pengar i budgetpropositionen kan jag säga att vi tillför ungefär 1⁄2 miljard. I den summan inkluderar jag en summa som även den förra regeringen hade planerat för 2007. Lägger jag allt samman blir det ungefär 1⁄2 miljard.
Jag tycker inte att det är en struntsumma. Den ska jämföras med de ungefär 20 miljarder som högskoleanslagen uppgår till. Det är ändå en hygglig kvalitetssatsning, tycker jag. Jag hoppas kunna fullfölja den.
Nu ska jag helt öppet säga att inför 2009 kommer vi naturligtvis att ha en avvägning om hur mycket vi satsar i nya forskningsmedel och hur mycket vi tillför i kvalitet på högskolan.
Min bild är, och jag kan hänvisa till den kunskapsuppbyggnad som sker inom regeringens globaliseringsråd, att man i många länder runt om i världen menar att kvalitet i både högre utbildning och forskning är så avgörande att det bör leda till resursförstärkningar.
Det är min uppfattning personligen, men det är också regeringens uppfattning, att de här områdena är så viktiga att det är rimligt att satsa också nya resurser på dem.
Lars Leijonborg (FP):
Helene Peterssons grundläggande åsikt på slutet är vi överens om. Den verksamhet som finns på folkhögskolor är i många fall väl anpassad till funktionshindrades behov.
Det ger en livskvalitetshöjning och möjligheter för framtiden för de här individerna att få delta i den här utbildningen, så det bör vara möjligt. Helene Petersson säger att det inte låter som om statsrådet tänker lösa den här frågan.
Då är det lite komplicerat, nämligen att det finns ett antal instanser i vårt samhälle som har givits i uppdrag att lösa bitar av denna problematik. Kommunerna har sitt ansvar enligt LSS. Det kan handla om personlig assistent, om transporter fram och tillbaka och transporter vid utflykter under studietiden.
Landstingen har sina rehabiliteringskurser som jag nämner i svaret. Folkhögskolorna har särskilda pengar för den kostnadsökning som blir för de här kurserna. Folkhögskolorna hävdar att de har rätt att ta ut en särskild avgift.
Det är ingen hemlighet att det i vårt uppdrag till Sisus låg en farhåga för att dessa avgifter ibland sattes väl högt. Vidare har vi socialförsäkringssystemet som ger det som numera kallas för sjuk- och aktivitetsersättning, och vi har studiemedelssystemet.
Att få alla dessa pusselbitar att passa ihop så att en enskild handikappad ung människa får en meningsfull tillvaro visar sig i praktiken inte vara så lätt. Men jag tycker att Helene Petersson och jag som rikspolitiker har rätt att sätta en viss press på de här aktörerna: Ni har fått direktiv, ni har fått ekonomiska resurser.
Detta bör också fungera i vardagen utan att det sker på det sätt som skedde tidigare, nämligen att en och samma individ får bidrag från två olika kassor, vilket aldrig var meningen egentligen. Jag vill och kan inte lösa detta problem genom en bidragshöjning.
Denna grupp går inte att identifiera på det sättet. Man kan naturligtvis riva upp det beslut som den socialdemokratiska regeringen föreslog riksdagen våren 2006, men det tycker ingen av oss är en bra lösning.
Jag tror ändå att vi, i huvudsak i alla fall, med befintliga medel kan lösa dessa ungdomars situation på ett bra sätt. Det finns uppenbarligen fortfarande friktioner i systemet, men jag hoppas ändå att efter att jag i maj skickade signalen till dessa myndigheter att aktörerna måste lösa detta så ska det ge effekt.
Jag ser med stort intresse fram emot vad de ska återrapportera om några veckor.
Lars Leijonborg (FP):
Det kommer att vara något lättare för mig att föra detta samtal om tre veckor när jag har fått underlaget från Sisus och CSN. Det är naturligtvis så att om en individ får två bidrag och det ena dras in så blir det en försämring.
Det måste den socialdemokratiska regeringen som föreslog detta ha insett. I någon mening måste det ha varit själva avsikten: Vi har tänkt ut nivåer som vi menar att människor ska kunna leva på, och de bidragen beviljas, men om individer får två bidrag samtidigt är det inte rätt.
Att detta leder till att man får minst en tusenlapp mindre per månad är ju en försämring. Det måste ha varit avsikten.
Vi är överens om att det inte bör få den effekten att handikappade människor i åldern 15-20 år inte får en meningsfull sysselsättning. Mitt svar är att vi i vårt samhälle byggt upp ett antal system för att det inte ska behöva bli fallet.
Vi har Sisus och ett särskilt statsbidrag till folkhögskolor just för att ordna undervisning för handikappade elever. Vi har kommunernas ansvar för sina handikappade invånare. Sveriges kommuner går för närvarande mycket bra ekonomiskt. De har ekonomiska möjligheter att ställa upp för sina mest behövande invånare.
Därför varken kan eller vill jag utlova ett nytt statligt bidragssystem. Det var just det som den socialdemokratiska regeringen ville komma bort från, att en och samma individ får två bidrag samtidigt. Detta måste gå att lösa inom de ramar vi har satt upp.
Dock ska jag inte föregripa rapporterna som jag ska få. Det är möjligt att de har identifierat att det finns behov som för närvarande inte kan täckas och att vi då behöver ta något nytt initiativ. Jag kan inte förutsäga det. För dagen kan jag inte göra annat än att påminna om andra parters ansvar.
Vi känner ett medansvar för detta, och vi vill lösa det. Om det krävs ett regeringsinitiativ för att lösa detta så ska vi naturligtvis ta det. Underlag till ett sådant eventuellt initiativ får vi när de berörda ämbetsverken kommer in med sina rapporter i början av nästa månad.
Lars Leijonborg (FP):
Det vi båda fick klart för oss för ungefär ett år sedan var att det tidigare har fungerat så att en liten grupp människor fick både förtidspension och studiemedel. De här dubbla bidragen användes till att betala relativt höga avgifter för utbildning.
När det ena bidraget föll bort minskade möjligheterna att efterfråga den här utbildningen. Om jag skulle föregripa det som kommer om ett par veckor är det min tro att lösningen inte ligger i att öka bidragen till de här individerna.
Den svenska modellen är ju snarare att se till att utbildning är kostnadsfri, att se till att utbildning inte kostar mer än att man kan efterfråga den med den, som man sade förr, förtidspension som man har rätt till.
Och om det visar sig att denna utbildning medför sådana kostnader att man med dagens system inte kan finansiera den är det snarare den situationen man får analysera. Jag tror inte på att vi ska återinföra dubbla bidrag eller höjda bidrag till individerna. Det är snarare kostnaderna som kan sänkas i så fall.
Lars Leijonborg (FP):
Mikael Damberg har frågat mig om jag avser att ompröva neddragningen av antalet platser på universitet och högskolor när nu söktrycket på utbildningarna ökar. Antalet studerande uppgår i dag till drygt 320 000 vid landets universitet och högskolor. Det innebär att antalet har fördubblats sedan början av 1990-talet.
Det har givetvis ställt stora krav på lärosätenas utveckling av verksamheten - ett uppdrag som man i många avseenden har genomfört på ett framgångsrikt sätt. Men den kraftiga expansionen har även inneburit att kvaliteten i utbildningen har blivit eftersatt. Regeringen anser att kvalitet ska prioriteras före kvantitet.
Innan en fortsatt utbyggnad genomförs måste därför resurser satsas för att till exempel öka lärartätheten och antalet disputerade lärare. Inför antagningen till vårterminen 2008 har antalet sökande till högre utbildning ökat med 5 procent jämfört med föregående vårtermin. Samtidigt har antalet erbjudna kurser och program ökat med 12 procent.
Slutsatsen utifrån antagningen till den innevarande terminen - höstterminen 2007 - är att det finns platser över vid landets universitet och högskolor. Trots att antalet sökande fortsätter att vara ojämnt fördelat mellan olika utbildningsprogram, är det svårt att hävda att det råder brist på utbildningsplatser.
Det ska självfallet inte finnas alltför stora skillnader mellan olika ungdomskullars möjligheter att läsa vidare vid universitet och högskolor. Men den ökning av ungdomskullarna som Mikael Damberg hänvisar till har delvis redan skett samtidigt som antalet sökande till högre utbildning har minskat. Här har uppenbarligen den goda arbetsmarknaden påverkat intresset för högre utbildning.
Redan om tre år minskar ungdomskullarna igen och 2015 är antalet nere på samma nivå som rådde 2005. Eftersom de flesta lärosätena inte har haft tillräckligt med studenter under det senaste året och därmed inte kunnat utnyttja tilldelade resurser, har regeringen i budgetpropositionen för 2008 presenterat ett förslag där högskolornas anslag sänks.
Denna sänkning berör till största delen så kallade tomma platser. Avsikten är att skapa ett utrymme för en satsning på kvalitet genom att höja ersättningen per student. Jag har vid flera tillfällen pekat på att det är viktigare hur många som slutför en utbildning än hur många som påbörjar densamma.
Den här regeringen anser, till skillnad från den förra, inte att det är viktigt att en exakt andel av en ungdomskull går vidare till studier på universitet och högskolor. Fokus måste ligga på utbildningens kvalitet och vad studenterna har med sig därifrån i form av kunskaper och färdigheter som långsiktigt kan stärka Sveriges internationella konkurrenskraft.
Lars Leijonborg (FP):
Den som åhör denna diskussion måste bli lite förvirrad om fakta. På Mikael Damberg låter det som om mängder av svenska ungdomar står och knackar på högskolans dörr och förnekas akademisk utbildning för att Lars Leijonborg har ransonerat densamma. Läget är inte alls det.
I dag står i storleksordningen 20 000 platser tomma på den svenska högskolan. På en rad utbildningar kan man gå till högskolan och skriva in sig och omedelbart få en plats. Det finns ett antal utbildningar - läkarutbildningen, tandläkarutbildningen och några till - där antalet sökande är större än antalet platser.
Men totalt sett är tillgången på högskoleplatser mycket god. Systemet är uppbyggt så att högskolorna får ett belopp för hur många studenter de räknar med att utbilda. Om de inte får så många studenter blir de återbetalningsskyldiga till staten. För 2006 är man återbetalningsskyldig för över 1 miljard kronor - i själva verket 1,2 miljarder.
För i år kommer det också att bli ett belopp i den storleksordningen. Låt oss till att börja med slå fast att det inte är ett överskott på studenter utan att det är ett överskott på platser i den svenska högskolan i dag. Varifrån får jag inspiration till denna politik? Det frågar Mikael Damberg.
Jag får mycket inspiration från de framgångsrika universitet i världen som verkligen satsar på kvalitet därför att jag ser vad ekonomiska resurser betyder för att man ska kunna bygga en bra akademisk verksamhet. Mikael Damberg hänvisar till förra veckans interpellationsdebatt och sammanfattar den på sitt eget sätt, nämligen att det inte har blivit några kvalitetssatsningar.
Men båda dessa teser är inte möjliga att driva, åtminstone inte samtidigt. Jag påstår att vi har gjort en viss neddragning - inte alls någon kraftig, som Mikael Damberg sade. I år begränsade vi platsökningen som den socialdemokratiska regeringen hade planerat. För 2008 har vi gjort en liten neddragning. De pengar som vi på det sättet har fått loss har vi lagt på kvalitet.
Mikael Damberg säger att det är fel att dra ned. Ja, det kan man diskutera. Men nu har vi gjort det. Men vart har pengarna tagit vägen om de inte har gått till kvalitet? Det är klart att de har gått till en kvalitetssatsning som inte hade kunnat komma till stånd om man inte hade gjort detta grepp. Båda teserna kan man, som sagt, möjligen driva. Men det är väldigt svårt, enligt min mening, att driva dem samtidigt.