Hillevi Larsson (S):
Jag blir inte riktigt klar över om det här kommer att leda till någonting eller om det inte kommer att göra det. Den här utredningen presenterades redan 2007, så regeringen har haft rätt många år på sig att bereda det hela och även ta hänsyn till vad remissinstanserna tycker. Man måste bestämma sig för om det här är värt att gå vidare med.
Det är möjligt att man kanske slutar i ett annat förslag än det utredningen kom fram till grundat på remissinstanserna eller ytterligare utredningar inom regeringen, men man måste i alla fall bestämma sig för om det är värt att gå vidare med arbetet eller om det inte är det. Här får jag lite dubbla signaler i svaret från regeringen. Å ena sidan säger man att frågan bereds vidare för att det är svåra ställningstaganden, och det kan jag hålla med om.
Å andra sidan reser man problemställningar kring varför det inte går att genomföra förslaget. Det är klart att det inte är lätta frågor, men vi har ett problem i dag, och det är att väldigt många barn också drabbas av det här då det påverkar hela familjen.
Man har ett nyfött barn i familjen, och i stället för att föräldrarna ägnar den första tiden åt att knyta an till barnet går mycket tid, energi och oro åt till en adoptionsprocess som i många fall inte hade varit nödvändig.
Skillnaden är att för ett olikkönat par, alltså ett heterosexuellt par, är det självklart att pappan i familjen ska bli rättslig förälder till barnet även när det har blivit till med assisterad befruktning. Men är det ett samkönat par är det plötsligt inte alls självklart även när man vet att det inte finns någon som kan utöva aktivt föräldraskap som pappa. Man kan dela upp detta i två delar.
Den ena delen handlar om assisterad befruktning i andra länder. Där tycker jag att det borde räcka att man visar att det har skett en befruktning i ett annat land för att den andra parten, alltså medmamman, skulle kunna blir rättslig förälder för barnet utan en onödig adoptionsprocess. Det är nämligen på samma sätt i andra länder som i Sverige att spermadonatorer avsäger sig föräldraskapet.
Oavsett om de är anonyma eller inte ligger det i själva grejen med att donera sperma att man inte kommer att bli rättslig förälder. I de fallen tycker jag att det mer handlar om att visa på att det har skett assisterad befruktning i något av våra grannländer. Och utredningen, även om man kan ha synpunkter på resultatet, är ju väl genomarbetad.
Det finns förslag där som täcker upp för att man ska kunna säkerställa det genetiska ursprunget för barnet. Sedan är det självklart ett dilemma att man till exempel i Danmark tillåter anonyma donatorer. Det är ingenting som vi kan göra någonting åt, men man försöker i alla fall så långt det går att hitta den som är genetisk fader till barnet.
I de fallen tycker jag att man skulle kunna ge föräldraskapet direkt till medmamman efter barnets födelse när det är fastlagt utom allt tvivel att barnet har tillkommit genom assisterad befruktning på ett utländskt sjukhus. Den andra delen handlar om befruktning i egen regi.
I de fallen är det lite mer komplicerat, men jag tror att en modell som skulle kunna komma till rätta med problemet att mannen i fallet inte har något inflytande är att man helt enkelt i samband med att man fastställer vem som är fader till barnet, och det måste man göra i vilket fall som helst, frågar honom om han vill utöva ett rättsligt föräldraskap eller inte.
Säger han då nej borde det rättsliga föräldraskapet automatiskt gå till medmamman, men så är inte fallet i dag. I stället blir det en uppslitande adoptionsprocess även där.