KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Lindholm (MP):
Först vill jag bara beklaga debattmetoden som Anders W Jonsson använder som går ut på att omformulera motdebattörens uttalande så att det blir en ren lögn. Jag sa inte att det inte har skett några nedskärningar inom LSS. Jag sa att regeringen inte har tagit några sådana beslut. Jag tycker att vi ska låta bli att använda oss av den typen av debatteknik. Det förstör förutsättningarna för en demokratisk diskussion.
Både Anders från Centern och Emma från KD har efterfrågat att regeringen ska agera. Om jag ska använda Anders W Jonssons formulering kan jag säga att vi har tryckt på knappen - till och med flera gånger. Ni påtvingade oss en budget nästan helt utan utredningsresurser för det första året, så det tog ett tag för den här regeringen att komma igång med utredningar. Därför ligger vi efter.
Vi hade kunnat göra det här snabbare om vi hade fått vår egen budget redan under den här mandatperiodens första år. Det är sorgligt, men det är väl det politiska spelet som gör att man försöker försvåra för den regering som sitter om man kan. Vi lever i en demokrati där man har maktfördelningsprinciper. Det har man i de flesta demokratier, vad jag vet. Vi tillåter inte ministerstyre.
Vi stiftar lagar, och när lagarna inte fungerar - flera har ju påpekat det när det gäller den här lagen, och vi har vetat det länge - sätter man igång. Den här regeringen har tryckt på knappen. Det kommer att på kort sikt och på lång sikt ramla ut förändringar som gör att de intentioner som fanns i början av 90-talet, när den här lagen antogs 1993, förhoppningsvis kommer att vara återställda i praktiken.
Men under resans gång är det domstolar som utvärderar och myndigheter som är självständiga. De tar sina beslut, och dem kan inte vi som politiker gå in och peta på. Det vet ni, men ni försöker i den här debatten att få lyssnarna, åhörarna, medborgarna att tro att man kan göra så. Men det kan man inte. Vi har en demokrati att hålla oss till.
Jan Lindholm (MP):
Det blir en märklig debatt när oppositionens företrädare påstår att Miljöpartiet skulle dela de värderingar som uttrycks i besluten som fattas av domstolar och Försäkringskassan när de tillämpar lagstiftningen. Därför vill jag än en gång, fru talman, understryka att Miljöpartiets inställning är att de som har rätt till assistans ska få det.
Vi värnar intentionerna i den ursprungliga lagen från 1993 och har uppfattat att en del av de vägledande domarna har styrt tillämpningen åt ett håll som vi uppfattar som stötande - det är det ord jag har använt i mitt manus, och så uppfattar vi det faktiskt.
Det är till exempel totalt obegripligt att sondmatning inte skulle kunna räknas som hjälp att inta föda och därmed inte anses vara ett grundläggande behov. Detsamma gäller att den väntetid som är en förutsättning för att en assistent ska finnas på plats när ett behov uppstår inte skulle kunna räknas in i arbetstiden. Detta är fullständigt obegripligt.
Vi ser det som positivt att regeringen snabbt kunde åtgärda problemen med väntetid och beredskap liksom konsekvenserna av tvåårsomprövningarna. Men vi inser samtidigt att en större översyn av lagstiftningen är nödvändig och att detta kräver ett större utredningsarbete. Jag undrar om det handlar om oppositionens dåliga samvete för att man trots två utredningar under sina åtta år vid makten inte lyckades göra någonting åt detta.
Är det detta dåliga samvete som är orsak till det höga tonläget och till det som jag uppfattar som felaktiga påståenden? Det är inte regeringen som har orsakat den förändrade tillämpningen, utan det är myndigheternas tillämpning. Man efterfrågar en ny lagstiftning.
Vi har nu tillsatt en utredning, och jag tror att om vi verkligen vill skapa bred samstämmighet skulle vi kunna få till en lagstiftning som åstadkommer det vi alla uttrycker att vi vill, nämligen att säkerställa de ursprungliga idéerna med lagstiftningen.
Margareta Israelsson (S):
Jag tackar Ulrik Lindgren för det stora förtroendet. Men jag tror att de flesta frågorna egentligen vände sig till en annan instans än ledamöterna av utskottet som har samma uppfattning som Ulrik Lindgren eftersom vi har gjort ett gemensamt tillkännagivande. De där frågorna om hur beredningsarbetet går till får nog ställas till ministern. Men låt mig säga att jag tycker att det här är en väldigt viktig fråga när vi resonerar.
Kan vi sätta upp mål för självmordspreventionen? Vi brukar från vårt parti säga att vi inte tycker att vi kan göra det, därför att allting annat än en nollvision är, precis som Ulrik Lindgren säger, inte tänkbart. Det skulle ju innebära att vi accepterade att det skedde, samtidigt som det är ett faktum att så sker. Det här är oerhört svåra frågor.
Jag tycker i likhet med Ulrik Lindgren att det är väldigt bra att vi nu ser att ett sådant här program är på väg fram.
Jag tror att det här måste ses som just ett arbete steg för steg, och jag vill igen, fru talman, understryka behovet av att arbetet måste gå fram så att man identifierar riskgrupper. Det är där som insatserna också ska finnas.
Margareta Israelsson (S):
Tack, Gabriel Romanus. Nu fick frågan en helt annan vändning. Nu hamnade vi i utlokaliseringen av myndigheter. Det är en bit ifrån den måldiskussion vi skulle ha. Jag vill också understryka att i betänkandet säger utskottet att vi förutsätter att när regeringen återkommer med en lägesrapport ska den också rapportera vidare kring de delmål som ska genomföras.
Det är det arbetet som pågår nu. Tittar vi närmare på betänkandet finner vi dels ett resonemang om hur många mål det ska vara, dels hur delmålen ska vara och dels hur vi ska se konsekvenserna och följa upp de olika målen. Regeringen säger att man vill komma tillbaka till riksdagen med rapporter och ta med sig vad man får från myndigheterna. Det är inte så lång tid det handlar om.
Inom en snar framtid får vi säkert anledning att diskutera detta igen. Jag tycker inte att man kan säga att vi i riksdagen inte får en återrapportering från regeringen och dess myndigheter.
Margareta Israelsson (S):
Jag understryker att jag tycker att det är alldeles utmärkt att landsting och kommuner bedriver folkhälsoarbete. Det tycker jag att de ska fortsätta med. Jag tycker inte att det ger någon indikation för att vi ska flytta resurser eller indirekt minska resurserna för det arbete som ska göras på området. Vad jag vänder mig emot är lite grann bristen på reella incitament, hur ni vill komma vidare.
Allting i den folkhälsorapport som har kommit visar att det är ojämlikhet i inkomst, ojämlikhet i utbildning, ojämlikhet i varifrån man kommer. Det finns så många saker i den här folkhälsorapporten som visar att det är jämställdhet och jämlikhet i samhället som krävs. Det är de åtgärderna som måste vidtas om vi ska kunna lyfta upp folkhälsan med kraft.
Margareta Israelsson (S):
Det är alldeles utmärkt att Tasso Stafilidis har sammanställt några av de frågor som vi diskuterade i samband med det seminarium där vi var inbjudna. Jag vill passa på tillfället att om igen understryka att det är oerhört bra att den här frågan sprids på flera representanter i regeringen. Justitieministern och jämställdhetsministern har varit med i de här frågorna.
Även om man naturligtvis kan särskilja frågor om incest, sexuella övergrepp, våldtäkt, prostitution och barnsexturism hör de ju på något sätt samman. De handlar om makt. De handlar om slaveri. De handlar om att man kan köpa, tvinga och hantera människor - i det här fallet barn - som ting. Det är viktigt att komma ifrån det.
Jag var ju med redan på den tiden då internationella Ecpat - Ecpat Sverige var ännu inte bildat - hade kontakter med den svenska regeringen för genomförandet av världskongressen. Det har sedan lett vidare till regionalt samarbete med varierande framgång. Det är bra om det europeiska samarbetet kan leda till åtgärder.
Några har varit inne på handlingsplanen. Jag hade möjlighet att för regeringens del utreda exploateringsfrågorna i Sverige. Då tittade jag en hel del på handlingsplanen.
Jag vill inte gå in på i vilken form eller hur, men jag tror att det vore bra om man tittade vidare på den här planen för att se vilka nya saker som har dykt upp och som kan ge oss skäl att fundera över hur vi jobbar med frågor som rör sexuell exploatering av barn vare sig det gäller Sverige eller andra länder. Frågor om barnsexturism borde naturligtvis också kunna "mainstreamas" i de delar som har varit uppe i olika inlägg här.
Margareta Israelsson (S):
Tack igen, ministern, och tack för möjligheten att få diskutera de här frågorna. Jag får säga att jag känner mig oerhört mycket som en novis utöver de vaccinationer man själv har utstått och varit med om att barnet har fått. Det skulle naturligtvis vara väldigt förmätet av mig att ge mig in i någon diskussion om vilket av olika vaccin som ska användas eller inte.
Jag tror att jag i likhet med många andra föräldrar och medborgare tycker att det är en riktig och korrekt väg att se till att man först finner rätt medel för att göra en insats. Jag gläds också åt att ministern pekar på att är det så att ett sådant medel finns ska vi naturligtvis också göra övervägandena.
Sedan kan jag inte låta bli, eftersom Norge har varit uppe tidigare i dag när det gäller synen på gravida missbrukare, att säga att jag tycker att det finns skäl att också fundera över den diskussion som man har haft i grannlandet när det gäller de här frågorna.
Som jag har förstått det har man där närmast sett problemen med att konsekvenserna av pneumokockinfektionerna på de små barnen blir så oerhört allvarliga. Jag tycker att just det gör att det känns angeläget att titta närmare på vad man kan göra.
Jag ser det också som betydelsefullt att kunna finna ut vad det är för riskgrupper som finns. Organisationen Barnplantorna, som jag nämnde tidigare, har gjort en undersökning av vad som är landstingens inställning till vaccinationer. Av de 13 som har svarat kan man klart se att det inte finns någon enhetlig bild av vilka som löper stor risk att drabbas av infektion.
Det där tycker jag vore väldigt bra om ministern också kunde ta till sig i de fortsatta diskussionerna med Smittskyddsinstitutet, för det känns angeläget att den myndighet som har ansvaret för de här frågorna känner till att man inte har en enhetlig bild. Det skulle jag önska att landstingen hade.
Jag försökte få fram i mitt tidigare inlägg att det är viktigt att göra dessa överväganden, nämligen vilka risker som finns och vad som är bra med en vaccination.
Om man kan finna ut vilka riskgrupperna är blir det möjligt för föräldrar att göra ett övervägande: Vilken risk ställs mitt barn inför i den här situationen, och vad innebär det om jag eller vi i familjen säger ja till en vaccination? Fru talman! Jag vill tacka för det positiva bemötandet av frågan om information.
Jag tror att det skulle vara bra att föräldrar som regelbundet går till barnavårdscentralen också får information i frågorna så att de i avvaktan på Smittskyddsinstitutets och Socialstyrelsens ställningstaganden själva kan göra sina överväganden.
Margareta Israelsson (S):
Jag förstår att Gunilla Carlsson trodde att hon hade bytt namn. Det var inte min mening att gå in i den här diskussionen. Gunilla Carlsson greppar ju de här frågorna mycket väl. Men jag kände ett behov, herr talman, att få det som sades tidigare upprepat.
Om jag förstod statsrådet rätt var uttalandet att det gjorts så stora och bra satsningar av den socialdemokratiska regeringen att när statsrådet tillträdde såg hon att man kunde ta pengar från ungdomssektorn och flytta dem till en annan grupp. Jag kan förstå att man när man har ansvar för två olika områden gör prioriteringar.
Men det är väl ändå så, precis som Gunilla Carlsson har understrukit, att vi här har en grupp som faktiskt som helhet också är utsatt i vårt samhälle. Jag är alldeles på det klara med att det i det svenska samhället av i dag finns orättvisor. Det finns grupper som är ekonomiskt utsatta. Det finns grupper som är specifikt socialt utsatta eller utsatta av andra skäl.
Men vi vet också, precis som Gunilla Carlsson har pekat på, att vi i vårt samhälle har en grupp ungdomar som inte på samma sätt kan ta del av det utbud inom fritidssektorn som finns. Då blir jag något förvånad när statsrådet här presenterar att det var en medveten handling att ta från den gruppen för att lägga på en annan i och för sig också väsentlig grupp.
Samtidigt utestänger ni ungdomarna från så mycket annat, som Gunilla Carlsson på ett förtjänstfullt sätt har pekat på. Ni väljer att säga att när du har blivit myndig är du inte längre en grupp som ska ses med speciella ögon utan då får du betala för dig själv om du ska gå på museer. Om du har blivit ungdom får du gå ut på arbetsmarknaden och söka dig en plats där.
Om du har blivit ungdom får du gå ut på bostadsmarknaden och söka dig din plats där. Det känns som att det saknas någon väldigt viktig del i det här resonemanget. Jag vill faktiskt, herr talman, bara få understruket igen att jag hörde rätt. Jag blir väldigt glad om det var någonting som jag missade.
Men att det var en medveten tanke från den moderatledda regering som nu styr vårt land att ta pengar från ungdomsgruppen, därför att Socialdemokraterna hade gjort så goda satsningar att man kunde ta pengar därifrån och flytta till en annan grupp, skulle jag vilja få ytterligare belyst.
Margareta Israelsson (S):
Det är inte min avsikt att dra ut på diskussionen. Jag har fått ett svar av statsrådet. Jag förstår tydligt att just socialdemokratiska kommuner - om jag citerar statsrådet rätt - har ansvar för sina ungdomar. Hur det var med de andra kommunerna fick jag inte riktigt klart för mig.
Statsrådet sade också att regeringen och statsrådet gör vad man kan för ungdomar, men man har valt att dra in pengarna och satsa dem på andra grupper. Det är en något märklig inställning som jag finner anledning att återkomma till.
Jag har stor förståelse och stor respekt för att man ska prioritera på olika sätt, men låt oss inte ställa grupp mot grupp. Gunilla Carlsson har mycket tydligt i sina inlägg understrukit att vad vi från socialdemokratiskt håll vill ha en diskussion om är hur de unga människorna i vårt samhälle har det.
Vi har inte haft som utgångspunkt att tala om en viss grupp unga som har en viss bakgrund, en viss etnicitet eller annat. Vi har talat om unga i vårt samhälle. Ungdomsstyrelsen och andra har på olika sätt pekat på att det i dag inte finns samma möjligheter för unga människor rörande utbudet på fritiden.
Det är grunden för Gunilla Carlssons interpellation. Jag hoppas att det finns möjlighet för oss att återkomma till diskussionen. Om vi vill göra något bra för de unga måste vi göra det gemensamt, oavsett om det är regeringspartierna eller oppositionspartierna som styr i en kommun. Det har inte med saken att göra. Vi måste se till att unga människor i vårt land vågar satsa på sin framtid.
Det är det den här diskussionen handlar om.
Margareta Israelsson (S):
Jag tackar statsrådet för svaret, även om jag inte tycker att det är så mycket till svar. Jag får svar på en av fyra frågor. Vi får inte veta om statsrådet tycker att det finns ett värde i en bred politisk uppslutning. Vi får inte ens veta om hon är villig att verka för det. Vi får inte reda på hur underlaget ska tas fram, och vi får inte reda på om det ska bli någon förändrad finansiering.
Vad säger då statsrådet? Jo, det är viktigt att det förs en bred diskussion - inte att det finns en bred uppslutning - och då kan det komma fram olika åsikter. Det finns ingen önskan att lyfta fram olika åsikter i frågan. Det ser jag med viss oro på.
Vi har haft en bred diskussion, en parlamentarisk utredning, som har lagt fram ett förslag. Om många saker blev den kommittén helt enig. Det viktiga var att man kom fram till att avtalsperioden borde göras längre. Bolagets oberoende och självständighet gentemot parlamentariska skiften och politiska påtryckningar borde stärkas. Sex år ansågs vara en lämplig avvägning.
Den allra bredaste uppslutningen kunde vi få när vi kunde läsa i Pressens tidning att Moderaterna vill göra public service smalare, men vassare. Det får vi nog höra mer om. Man säger vidare: Det finns ett nytt avtal som vi inte har ambitionen att riva upp. Vart tog den ambitionen vägen, undrar jag?
Hur kommer det sig att det gick så fort och att den breda diskussionen plötsligt inte hade något värde? Ministern tar alltså inte fram att ett skäl för detta till exempel skulle vara att ompröva eller förändra den förda mediepolitiken.
Ett förändrat finansieringssystem eller ett smalare uppdrag nämns inte alls, vare sig i budgetpropositionen eller i svaret. Statsrådet har ju varit med i kulturutskottet i fyra år och skrivit flera motioner om hur public service ska göras smalare. Det bekräftades när Lena Adelsohn Liljeroth blev statsråd och gick ut och talade om att någon idrott ska vi inte se på tv.
Det har vi inte råd med. Då får man slå över till en reklamkanal. Det är ett välkänt faktum att Moderaterna och kulturministern under lång tid drivit frågan att ersätta dagens licenssystem med en skattefinansiering. Statsrådet anger två skäl för den förkortade tillståndsperioden.
Det ena är att den tidigare regeringen pekat på ett behov av att utreda hur ett effektivare resursutnyttjande skulle kunna ske. Det andra är att det i det rådande avtalet ingår en kontrollstation med utgångspunkt i olika omvärldsförändringar.
Om man går till det som den tidigare regeringen sade och som blev riksdagens beslut kan man läsa om det effektivare resursutnyttjandet att det handlade om att låta bolaget se över sina resurser och ingenting som kräver en halverad tillståndsperiod.
Om kontrollstationen kan man läsa att public service-uppdraget skulle gälla oförändrat under hela tillståndsperioden, men kontrollstationen var det uppdrag som skulle läggas på Förvaltningsstiftelsen. Är det någon dubbel agenda som jag inte riktigt förstår när statsrådet inte svarar på frågorna, hänvisar till vad den tidigare regeringen sade men gör något helt annat?
Jag undrar: Vad är det egentligen som gäller?
Margareta Israelsson (S):
Det här är ingenting dramatiskt, säger statsrådet. Men varför då göra det så dramatiskt och riva upp avtalet? Det hade varit lika enkelt att göra precis som det står i propositionen. Jag tror, herr talman, att jag måste läsa innantill ur propositionen om kontrollstationen: Principen är att public service-uppdraget gäller oförändrat under hela tillståndsperioden - alltså sex år.
Vid en kontrollstation bör den grundläggande frågeställningen vara om det har skett förändringar i omvärlden på teknikens område eller i förutsättningarna i övrigt för public service-verksamheten som gör att någon del av uppdraget i väsentlig utsträckning inte längre är ändamålsenligt.
Vi föreslår - alltså den föregående regeringen - att ansvaret för den prövning som ska ske i samband med en kontrollstation ska ligga på programföretagens ägare, det vill säga Förvaltningsstiftelsen. Det bör vara upp till Förvaltningsstiftelsen att mot bakgrunden av genomförda studier bedöma om den anser att det finns anledning att ta initiativ till förändringar genom att tillskriva regeringen. Så står det.
Vad är det som har skett i vår omvärld? Statsrådet säger ju att det sker så mycket i vår omvärld. Jag skulle vilja ha en redovisning direkt från statsrådets mun av vad som hänt i vår omvärld som gör det så viktigt att riva upp det här avtalet och att nu gå in och säga: Det kommer bara att gälla i tre år för vi ska då . Vadå? Det vet vi inte.
Någon ska något på ett sätt som vi inte heller riktigt känner till. Någonting har tydligen hänt i omvärlden. Jag undrar: Vad är det?
Margareta Israelsson (S):
Det blir naturligtvis en hypotetisk diskussion. Jag respekterar socialministerns situation. Så har det även varit när det har varit socialdemokratiska regeringar. Om det pågår ett utredningsarbete vill man få möjlighet att diskutera det. Jag skulle ändå vilja lyfta fram frågan om vart man egentligen är på väg.
En partikamrat till socialministern, Chatrine Pålsson Ahlgren, som jag har haft flera barnrättsdebatter med i kammaren, sade när vi utvecklade Barnombudsmannens uppgifter vid förra tillfället för ungefär fem år sedan att de också tycker att en barnombudsman ska kunna kritisera regeringen.
Det är ändå från regeringshåll som de stora och övergripande förslagen som ska gynna barnen läggs fram. Där ligger en fråga om vilka muskler - det jag tog upp tidigare - vi vill att Barnombudsmannen ska ha. Vad är det för typ av myndighet?
Där har Statskontoret resonerat i termer som ändå handlar om att avveckla, nämligen att flytta arbetsuppgifter till andra myndigheter. Det handlar till exempel om att lägga tillbaka tillsynen på Socialstyrelsen eller låta statistiken vara någon annanstans. Regeringen har under det här året haft som tradition att flika in allt som man inte vet vad man ska göra av på Ungdomsstyrelsen.
Jag skulle inte bli förvånad om det här ramlade under det taket också. En position är väsentlig om man tänker sig att stärka en myndighet som har att se till barnens intressen.
Det spelar nog ingen roll vad det är för färg på en regering, men jag tror att det alltid blir svårt om det är regeringens egen myndighet, precis som Chatrine Pålsson Ahlgren tog upp, som är den som kritiserar regeringen och säger att det går att göra mer eller att det borde lagstiftas på det och det området.
Ändå är det de muskler som Barnombudsmannen har i dag, det vill säga att föreslå lagförändringar, att kalla in myndigheter, att be att få tala med en kommun och resonera om arbetet, barnomsorgen eller socialtjänsten, för att sätta barnets bästa i främsta rummet.
Det klassiska resonemanget om Barnombudsmannen ska vara något slags barnmyndighet, regeringens myndighet eller om den ska vara en barnombudsmannafunktion har vi haft ända sedan inrättandet. Om det ska vara en fristående organisation ska den vara så tillsammans med de andra ombudsmännen. Den typen av muskler att driva enskilda fall har inte Barnombudsmannen.
Om det ska vara en förstärkt myndighet tror jag att det är de i dag befintliga musklerna det handlar om, det vill säga Barnombudsmannens rätt att lyfta fram saker, att föreslå lagstiftning.
Där skulle den sittande regeringen kunna göra en hel del, nämligen arbeta vidare, ha regelbundna träffar, lyfta fram frågor som Barnombudsmannen har tagit upp. Det kan jag sakna i de årliga rapporter som Barnombudsmannen lägger fram. Det blir ofta vi riksdagsledamöter som diskuterar. Vi blir inspirerade till motionsskrivande - motioner som vi i nästa led avslår.
Det blir inte uppföljandet av de värdefulla rapporterna, som säger en hel del om hur barnen i Sverige har det. Det skulle vara intressant att höra något om det resonemanget.
Margareta Israelsson (S):
Jag gjorde en liten reflexion när jag lyssnade på socialministern. Jag är inte säker på om socialministern sade Barnombudsmannen någon gång i det här inlägget, men det var väldigt mycket om barnkonventionen. Jag ska inte prata om barnkonventionen, för jag tänkte hålla mig till det här med Barnombudsmannen. Jag tycker att det vore bra om socialministern i dag kunde säga någonting om var ambitionen ligger.
Rapporten från Statskontoret har ju inte kommit från intet, utan det är en begäran från regeringen. Man har bett om att få en belysning, och nu ska detta beredas. Men vad är ambitionen? Är ambitionen att stärka Barnombudsmannen? Är ambitionen att ge Barnombudsmannen bättre ekonomi? Är ambitionen att hitta ett utvärderingsreglemente?
Jag vet att Ulrik Lindgren, som finns på departementet i dag, i debatter här i kammaren under sin tid som riksdagsledamot talade om det, kunde redovisa klara konsekvenser för barnen i Sverige, att man hade nytta av Barnombudsmannen. Jag undrar alltså: Vad är inriktningen? Vad är ambitionen? Ska det bli en starkare barnombudsman? Ska den bli mer inriktad mot att driva enskilda mål?
Ska den bli mer inriktad mot att skriva statistik, rapporter? Ska den i mesta möjliga mån lokaliseras ihop med andra ombudsmän? Ska den försvinna in i någon större myndighet? Det tycker jag skulle vara intressant att höra, när vi nu ändå har den här diskussionen och socialministern har talat om att Barnombudsmannen inte ska avskaffas.
Han ska naturligtvis inte avslöja allting. Men jag undrar: Var ligger socialministerns och regeringens ambition vad gäller Barnombudsmannen? Ska myndigheten stärkas? Ska den omlokaliseras eller försvagas?