KBLab/rixvox huggingface dataset:
Magdalena Andersson (M):
Jag tror att Jan Lindholm har alldeles rätt i detta. Det finns nog inte något parti eller någon ledamot av Sveriges riksdag som inte vill våra barns bästa.
I det här sammanhanget vill jag säga att jag gärna skulle gå i armkrok med Marianne Berg och kräva att vi använder konsumentmakt när det gäller att välja produkter som vi köper, och verkligen tala om att vi kräver produkter på våra hyllor som vi tror på. Men här gäller det också att vara lite realistisk.
Jag har förståelse för Jan Lindholm som står bakom den här reservationen, för hans parti har ändå sagt att de accepterar att Sverige är med i EU och tycker att vi kan påverka där. Det finns två partier som säger att vi ska lämna den här gemenskapen för att de tycker att det inte är bra att vara där men som ändå menar att riksdagen ska kräva att EU ska göra ännu mer och fatta ännu mer beslut. Det tycker jag är väldigt inkonsekvent.
När vi behandlade ärendet om leksaker och säkerhet för ett år sedan markerade utskottet i texten att vi förutsatte att konsumentministern i de samtal hon har när hon är i EU också tar upp frågorna om leksaker, kemikalier och säkerhet. Det har utskottet gemensamt ställt sig bakom, och jag står fortfarande fast vid det.
Jag tycker att det var en väldigt bra ordning att utskottet gjorde den markeringen.
Magdalena Andersson (M):
Jan Lindholm vet ju, precis som övriga här inne i salen, vad ett fullharmoniseringsdirektiv är. Det betyder att man får anpassa sig efter det. Det är inga skärpningar och inga sänkningar. Det är precis så det är. Man kan tycka vad man vill, men så är det. Vi är alla besjälade av att våra barn inte ska utsättas för gifter. Det är oerhört viktigt.
Därför hade utskottet för ett år sedan meningen där man skickade med budskapet att man förutsatte att konsumentministern i de sammanhang i EU där hon finns med och representerar vårt land driver frågan hårt också fortsättningsvis. Det tror jag mycket väl visar vilken vilja vi har.
Sedan handlar det inte bara om leksaker när det gäller vad våra barn är utsatta för. Visst leker barn med leksaker. Men jag har haft barn, och jag har barnbarn. Det roligaste de hade var att gå i plastskåpet hemma i köket, med alla byttor, som inte alls är leksaker, eller min verktygslåda, att få öppna den och sortera hammare, skruv och annat.
Kemikalier finns på många andra ställen - inte bara i leksaker. Det är viktigt att gå vidare så att vi får en så giftfri värld som möjligt, inte bara på ett enda område.
Magdalena Andersson (M):
I mitt anförande tog jag upp att Näringslivets delegation för marknadsrätt har skrivit till oss i riksdagen och också vilka synpunkter de hade och vad de bad oss om.
När den som hävdar att man lyssnar på organisationerna och har satt sig in i områdena också säger "Vi vill göra det branschen ber oss om" tycker jag att det är lite konstigt, när man får ett så klart budskap, att man inte är lyhörd för det. Det var det jag försökte säga när det gällde just det brevet.
Herr talman! Jag har i min hand en utskrift från Sverigedemokraternas hemsida. Där kräver man ett omedelbart utträde ur Europeiska unionen. Man vill alltså inte vara med i EU. Det accepterar och respekterar jag. Alla tycker ju olika - självklart ska man kunna göra det.
Magdalena Andersson (M):
Finessen med att vi sitter här i riksdagen är att vi alla tycker olika. Det är själva essensen i demokratin. Det är självklart att det är det vi ska göra här i denna sal och även utanför. Men vi har också rätten att kritisera varandra när vi upplever att någon intar en ställning som vi inte riktigt förstår eller delar, och det är det jag har gjort. Jag har svårt att förstå att den som vill lämna EU tycker att EU ska göra ännu mer.
Svårare än så är det inte. Jag skulle vilja återgå till frågan om ångerrätt för företagare. Carina Herrstedt och Sverigedemokraterna har inte förklarat för oss hur man gör när man ångrar ett avtal som man inte har ingått. Hur gör man när man ångrar något som man inte har ingått? Det är första frågan.
Om man säger: Okej, för att komma undan detta medger jag att jag har ingått ett avtal. Vi har en ångerrätt på 14 dagar. Om bedragaren, bluffaktureföretaget, ringer om tre veckor och säger "Nu har ångerrätten gått ut", vad händer då? Vem är hjälpt av detta, när det finns bedragare som inte vill göra anat än illa?
Det är bättre att vi ger polis och åklagare i ekobrott de verktyg som de behöver för att sätta dit de fakturaskojare som finns än att försvåra för sådana som vill göra hederliga och bra jobb.
Magdalena Andersson (M):
Jag tror att det handlar om att se över hela kemikalieanvändningen, precis som man gör inom EU. Det handlar då inte bara om leksaker utan också om till exempel de plastbyttor som barnen leker med och som vi andra också hanterar dagligdags, och inte bara plastbyttor utan precis allting som vi har runt omkring oss. Detta arbete pågår.
Det finns ett intensivt arbete inom EU där vi gemensamt försöker få ned så mycket som möjligt av användningen av de farliga ämnen som vi hanterar dagligdags. Jag tror att vi alla är överens om hur viktigt detta är. Det jag reagerar på när det gäller reservationen är den inkonsekvens jag talade om tidigare. Här har vi två partier som tycker att Sverige inte ska vara med i EU utan lämna det.
Man menar att det inte är någon idé att vara med, att det inte är bra och att det är överstatligt: De bestämmer över vårt land! Det ska vi göra själva. Men i nästa andetag säger man precis som Marianne Berg att man vill få EU att fatta rätt beslut här. Då är man inkonsekvent. Det stämmer inte överens med vad man säger annars.
Men det är förstås inte alla partier som är konsekventa i allting, och det må vara så när det gäller Sverigedemokraterna och Vänsterpartiet, i alla fall i den här frågan.
Lars Elinderson (M):
Jag börjar med att tacka för svaret. Jag är nöjd med innehållet i det, och jag är också glad att jag har fått lära mig den riktiga benämningen på det som jag egentligen frågar om. Jag skulle ändå vilja komplettera med ytterligare några frågor och synpunkter i anledning av detta. Först vill jag instämma i det som justitieministern säger om skälet till att detta är en viktig princip när det gäller verkställighet av straff. Detta anger jag också i min interpellation.
Det är en princip som gäller svenskar som riskerar eller riskerar att avtjäna sina straff i andra länder, men likaväl människor som kommer från andra länder och begår brott i Sverige. Det är lättare att återanpassa människor som har nära anknytning till ett land, med anhöriga och släktingar och sin normala sociala miljö.
Jag vill också nämna två andra skäl som inte minst är viktiga för oss med anledning av att det blir en belastning för vårt eget lands rättsapparat när vi också måste ta ansvar för verkställighet av straffet. Det blir en signal till personer som kommer från andra länder och som är medvetna om eller tidigare har utgått ifrån att risken för utlämning är ganska liten.
Därför skulle en signal av den här typen, att hårdare och mer bestämt avvisa personer för verkställighet av straffet i deras hemland, vara bra. Det ger oss också utrymme i vår egen kriminalvård att klara de problem som gäller personer som kommer från vårt land och som ska fortsätta efter det att straffet har verkställts i vårt land. Jag vill ställa några kompletterande frågor som utgår från detta.
Min interpellation gällde enbart dem som är dömda till utvisning efter verkställt straff. Justitieministern antyder här - och jag har lärt mig efter att ha läst konventionen och tillägget till den - att möjligheten finns också när det gäller personer som inte har dömts av svensk domstol till utvisning.
Det är ungefär 230 som under 1993 fick möjlighet att genom tillämpning av konventioner eller genom överenskommelser avtjäna sitt straff i sitt eget hemland.
Men vi har ungefär tre gånger så många personer - om man bara räknar in dem som har dömts till utvisning - som trots allt avtjänar sitt straff i Sverige trots att flertalet eller i varje fall en stor andel av de länder som de kommer ifrån har skrivit under både konventionen och tillägget.
Jag har en fråga som gäller hela gruppen, alltså ungefär 30 % av dem som i dag avtjänar straff i fängelser och kommer från ett annat land. Det är sannolikt inte mer än någonstans kring 10-15 % av dem som under 2003 blev aktuella för att överföras för avtjäning av straffet i hemlandet.
Frågan som jag vill ta upp gäller de länder som inte har ratificerat tillägget till konventionen. Ett antal av dessa länder är länder som ingår i samarbetet i den europeiska gemenskapen, till exempel Frankrike, Tyskland och Irland.
Jag vill fråga justitieministern vilka möjligheter vi har genom den svenska regeringen att aktualisera frågan om ratificering av både konventionen och tillämpningen av den inom ramen för EU-samarbetet.
Lars Elinderson (M):
Jag är också glad över att vi har samma synsätt på detta. Men jag skulle ändå vilja komplettera med ytterligare två frågor som har att göra med dem som faktiskt döms till utvisning efter avtjänat straff. Enbart en tredjedel av dem som under 1993 blev dömda till utvisning har fått verkställigheten i sitt eget hemland.
Jag skulle vilja fråga vad skälet är i dessa fall. Jag kan förstå att längden på straffet är viktig när det gäller rent generellt. Men när det gäller de som är dömda till utvisning tycker jag att en generell princip borde vara att frågan om tillämpningen, verkställigheten av straffet i hemlandet, ska aktualiseras ganska omgående. Den andra frågan har med detta att göra.
Anledningen till att jag ställer min interpellation är att jag blev uppringd av en nämndeman som var mycket upprörd över en domare i ett konkret fall. När frågan aktualiserades om vederbörande kunde avtjäna sitt straff i hemlandet, dömdes vederbörande till utvisning.
Men det som låg till grund för beslutet var att vederbörande skulle avtjäna sitt straff i Sverige med motiveringen att man har mindre humana straff och fängelser i andra länder. Det tycker jag inte är något som en domstol ska bedöma, utan det ska regleras i de avtal som vi har med de enskilda länderna.
Jag har testat med några andra domare och lagmän som inte är informerade eller medvetna om att regeringen gör den prioritering som nu anges i justitieministerns interpellationssvar. Jag skulle därför vilja fråga: Vad gör regeringen för att informera också dem som dömer brottslingar från andra länder om att det här är en angelägen fråga som regeringen vill att man ska arbeta hårdare med?
Lars Elinderson (M):
Jag är också glad över det här sista uttalandet som näringsministern gjorde. Jag menade självklart inte, och det poängterade jag också i mitt inledande anförande, att jag förväntar mig att näringsministern ska gå in i remissförfarandet eller på annat sätt styra Svenska kraftnät och den process som pågår.
Däremot är det viktigt att göra näringsministern uppmärksam på att det finns synpunkter också från delar av denna näring, den expertis som finns runt om den här processen, där man ifrågasätter sakligheten och objektiviteten i processen. Jag tycker att det är viktigt att det kommer fram. Att missnöjet är uppenbart tror jag att näringsministern skulle uppleva om hon kom till mina bygder, längs Vätterstranden, och jag skulle tro att det är likadant nere i Småland.
Det finns en misstänksamhet, inte minst mot bakgrund av tidigare erfarenheter, som LRF också har påpekat i sitt remissvar, och heller inte minst mot bakgrund av det uttalande som generaldirektören gjorde i januari i år.
Det jag vill med den här interpellationen är att göra näringsministern uppmärksam både på misstron och på att det material som har presenterats i sammanhanget, och som gäller till exempel den här förläggningen i Vättern, av expertisen inte betraktas som en grundläggande studie utan som ett beställt material för att föra bort den här diskussionen från agendan.
Problemet i detta är att kompetensen på det här området är så pass koncentrerad. Svenska kraftnät sitter på en kompetens. Men de övriga experter som finns har också ett beroendeförhållande till Svenska kraftnät. När jag tar del av den kunskap som finns hos experter av olika slag säger de: Hänvisa inte till mig! Man är beroende av processens fortsättning. Sitt still i båten så att det över huvud taget blir någonting. Annars tar vi risker.
Det finns alltså skäl att ytterligare fördjupa diskussionen, och jag tror inte bara att det gäller förläggning av en vattenkabel i Vättern utan det gäller över huvud taget frågan om valet mellan luftledning och länk.
Jag tror att vi har samma mål och syfte i den här frågan, och jag vill uppmana näringsministern att göra som framgår i slutet av svaret, följa den här frågan noga och ta en diskussion för att få ett ytterligare underlag för hur man från Svenska kraftnäts och andra experters sida bedömer den här frågan.
Lars Elinderson (M):
Ibland tolkar man uttalanden av den här typen - "jag förutsätter att vederbörande gör som vi vill" - som en uppmaning. Jag tolkar näringsministerns uttalande nu om att hon förutsätter att Svenska kraftnät är opartiska i den här utredningen som att det också kan ses som en uppmaning till Svenska kraftnät att vara det på ett bättre sätt än tidigare, något som jag tycker behövs.
Jag vill bara återkomma till den rapport om förläggning av en länk till Vättern som presenterades i november. Den aktualiserades några veckor tidigare i ett av de samrådsmöten som togs upp. Rapporten presenterades på några veckor. Den redovisar sju åtta tunga argument mot, sådant som man bedömer och säger är tunga argument.
Ett argument för nämns i förbigående, nämligen att det är färre markägare som är berörda. Ändå är slutsatsen av rapporten att riskerna för besvär, överklaganden och tidsfördröjning är större med alternativet i Vättern än alternativet där tusentals enskilda markägare skulle beröras av det här projektet.
Det tycker jag är ett tillräckligt uttryck för att det här inte är en fråga som har utretts med tillräcklig balans och osaklighet från Svenska kraftnäts sida. Men jag hoppas som sagt att näringsministern tar till sig den här frågan och bevakar den aktivt.
Lars Elinderson (M):
Utgångspunkten för diskussionen om IMF är att kreditgivning alltid ska utgå från den riskbedömning kreditgivaren gör. Ett alternativ är att ställa krav på att vi tar kreditrisken, det vill säga att vi frånhänder Världsbanken eller Valutafonden det ansvar det innebär att göra en bedömning av vilka risker långivaren tar och vilken återbetalningsförmåga låntagaren har.
Om vi ställer krav på Valutafonden att släppa de krav som normalt ställs på låntagaren att återbetala måste vi också ta upp frågan om vi ska ta den risken i stället. Jag tror att det blir en omöjlig hantering.
Däremot håller jag med om det demokratiska underskottet - om vi använder det uttrycket - i arbetet inför Valutafondens och Världsbankens möte. Det är en ganska allmänt spridd uppfattning att vi skulle må bra av en större öppenhet inför dessa möten. Jag tror inte att det är en kontroversiell fråga politiskt i detta hus. Formerna kan man självklart diskutera.
Vi har tidigare ansett att diskussionerna i finansutskottet varit tillräckliga, men det är möjligt att man ska vidga detta forum till en bredare diskussion i ett annat sammanhang. Men att det ska vara en anledning att minska utrymmet för att ge krediter som behövs för att sanera länders ekonomiska situation är en missriktad åtgärd.
När ni föreslår minskat utrymmet för krediter lämnar ni över till marknaden att lösa en del av de problem som vi med en riskbalanserad kreditgivning kan få praktiska och kontrollerbara lösningar på.
Lars Elinderson (M):
Har man ordning på sin ekonomi har man normalt inget problem att få kredit hos banken. Om Ulla eller jag ska köpa ett hus eller liknande föreställer jag mig att Ulla har god ordning på sin ekonomi och att banken har tilltro till hennes förmåga att betala tillbaka. Har man däremot inte ordning på sin ekonomi - som företag eller länder i kris - får man acceptera att det ställs stora krav för att man ska klara av sin återbetalning.
Kreditberedningens syfte är att göra en bedömning av återbetalningsförmågan. Om pengarna använts på annat sätt än vad de är avsedda för, nämligen att restaurera och stabilisera ekonomin, minskar återbetalningsmöjligheten. Då finns inte förutsättningar att ge kredit.
Det ni föreslår i er reservation är att man minskar utrymmet för krediter, alltså minskar pengarna som kan ges för att restaurera en havererad ekonomi. Men ni föreslår också att man ska minska kraven på återbetalningsförmåga. I verkligheten är det fundamentet i det ansvar som vi har lagt på Världsbanken och Valutafonden.
De ska ta riskerna, vi ställer pengar till förfogande. Vill vi ändra ordningen får vi diskutera det under andra former. Då är det inte kreditgivning, och då är det inte Världsbanken och Valutafonden som tar kreditrisken.
Lars Elinderson (M):
Jag insåg naturligtvis att mina synpunkter när det gäller balansen i detta sammanhang skulle kunna tolkas på det sätt som gjordes här. Därför inledde jag med att säga att jag är övertygad om att många av de frågeställningar som väcks i motionen också kommer att tillgodoses i den interna beredning som sker på Justitiedepartementet, och när det gäller överskuldsatta i Jan Ertsborns utredning. Jag vet att de brottas med dessa frågor.
Och jag tror att det finns en ganska spridd uppfattning om att det inte råder en fullständig balans i dag utan att reglerna måste ses över. Men ibland låter det i debatten som att man skulle vilja minska transparensen på så sätt att man skulle göra det lättare också för personer som systematiskt missköter sina betalningar.
Då hamnar man i en situation då kreditgivarna i stället blir mer tveksamma till att ge krediter till personer som behöver sådana. Den frågan kräver att man inte bara ser på detta med det ena ögat utan med båda. Men jag delar den uppfattning som framförs här om att det finns regler, inte minst när det gäller kvardröjande betalningsanmärkningar, som bör ses över, och jag är övertygad om att så också kommer att ske.
Lars Elinderson (M):
Jag delar uppfattningen att många människor oförskyllt på grund av olyckshändelser eller andra omständigheter hamnar i en skuldfälla. Men jag delar inte uppfattningen att det är den vanligaste anledningen till att människor hamnar på Upplysningscentralens listor. Jag har i min yrkesutövning haft anledning att återkommande och löpande följa dessa listor, och jag vet att det finns en del andra som också förekommer på dessa listor. Jag menar att man måste ha hela bilden klar för sig.
Det finns relevanta skäl för Upplysningscentralen och inkassoföretagen att vara strikta i sin bedömning. Men det finns naturligtvis också skäl att ha regler för människor som oförskyllt har hamnat i en betalningssituation eller i än högre grad felaktigt har hamnat på Upplysningscentralens listor. Man måste återigen öppna båda ögonen för att se problematiken.
En av anledningarna till att många människor hamnar i skuldfällan är att de normala kreditinstituten inte står öppna för dem på grund av att de har betalningsanmärkningar och liknande, dåliga records , tidigare erfarenheter och dålig förmåga eller vilja att betala sina skulder. Då hamnar man hos mindre seriösa kreditgivare.
Jag menar att om man tummar för mycket på de normala regler och krav vi har när det gäller kreditprövning öppnar man också dörrar för oseriösa kreditgivare.
Lars Elinderson (M):
I det här betänkandet behandlas utöver Riksbankens förvaltning för 2007 också tre motioner. Jag ska begränsa mitt korta inlägg till just Riksbankens förvaltning. I den delen är utskottet enigt. Det kan tyckas onödigt med en debatt utan andra yrkanden än bifall till utskottets förslag.
Men Riksbankens ställning som en självständig och oberoende institution är i sig så viktig att det har en principiell betydelse att företrädare för både majoriteten och oppositionen markerar sin enighet om Riksbankens roll och självständiga ställning. I det ingår också betydelsen av en blocköverskridande syn på Riksbankens förvaltning.
Jag vill också passa på att understryka den stora enighet som vi tidigare har hört om här när det gäller Riksbankens arbetsformer. Vi har haft möjlighet att tillsammans med riksbanksfullmäktige och Riksbankens direktion diskutera den utvärdering av Riksbankens huvuduppgift som har gjorts, inklusive arbetsformerna.
Det behandlades i samma anda och har dessutom lett till enhälliga bedömningar med riksbanksfullmäktige och direktionen om åtgärder för att ytterligare markera bankens självständighet och oberoende. Nyligen har utskottet dessutom behandlat förslag om ändringar i riksbankslagen vad gäller mandatperioderna för ledamöterna i Riksbankens direktion med mera.
Jag yrkar således bifall till förslaget i finansutskottets betänkande nr 23, det vill säga att lägga Riksrevisionens styrelses redogörelse angående revisionsberättelsen över Riksbankens årsredovisning till handlingarna, att bevilja fullmäktige ansvarsfrihet, att bevilja ansvarsfrihet för Riksbankens direktion, att fastställa resultat- och balansräkning samt disposition av Riksbankens resultat för 2007.
Lars Elinderson (M):
Jag tycker att det var intressant att höra statsrådets svar men också Lars Johanssons kommentarer till svaret. För mig låter det som om Lars Johansson över huvud taget inte funderat på att en ökad försäkringsmässighet i trafikförsäkringen också kan påverka vårt och andra trafikanters beteende i trafiken och därmed också antalet skadade och döda.
Det är huvudsyftet med den här reformen som regeringen redan innan tillträdet redovisade att man planerade. I arbetet med att minska olycksfallen i trafiken ingår bland annat, som har framgått av svaret, att systematiskt se över vilka incitament för ökad trafiksäkerhet som vi som lagstiftare kan införa.
Jag tycker att det är kortsynt att inte ta med trafikförsäkringens roll i det arbetet. Jag är övertygad om att en ökad försäkringsmässighet i trafikförsäkringen också påverkar människors beteende i trafiken och därmed olycksfallen. Herr talman! Jag tycker att man kan gå längre än vad regeringen har föreslagit i det sammanhanget. Jag tycker att försäkringen ska göras mer individuell.
En försäkringspremie är inte bara en kostnad utan gör också att människor blir medvetna om att man som trafikant utsätter sig själv och andra för stora risker. Man blir ganska snart medveten om att den premie man betalar beror på hur man själv uppträder i trafiken och hur stor risk man utgör för sig själv och andra.
En individuellt utformat trafikförsäkring får en tydlig och uppfostrande roll i trafiksäkerhetsarbetet om man som trafikant vet och ser att man kan sänka sin premie genom egna val.
På samma sätt som man som villaägare eller bostadsrättsägare kan påverka sin bostadsförsäkring om man investerar i inbrottssäkra dörrar, medverkar i grannsamverkan eller installerar brandskydd påverkar det här också trafiksäkerheten.
Den bilist som kör laglydigt och säkert, väljer en bil med exempelvis antisladdsystem, alkolås eller svart låda bör få betala en lägre försäkringspremie än den som kör för fort, onyktert eller väljer att köra en mindre trafiksäker bil. Den här typen av trafikförsäkringssystem har införts i andra länder.
Jag vet att regeringen i sina direktiv till den utredning som tidigare omtalats här också har nämnt att den här frågan ska övervägas.
Jag tycker att det vore bra om regeringen också tog tydlig politisk ställning i frågan, föreslår en individualiserad trafikförsäkring och ger utredningen i uppdrag att arbeta fram ett välgrundat förslag på hur en sådan ska utformas.
Därför vill jag fråga socialförsäkringsministern om hon är beredd att medverka till detta genom att förtydliga utredarens uppdrag och om regeringen är beredd att inkludera förändringen av trafikförsäkringen i arbetet med nollvisionen för trafikdödlighet.