Josefin Brink (V):
Nu handlar inte den här debatten om huruvida olika landsting har olika avgifter för olika sorters behandlingar.
Det här handlar om att man inom ett och samma landsting har olika avgifter för en och samma behandling och att den enda skillnaden mellan den som får betala 250 kronor och den som får betala 8 000 kronor är att den ena har en manlig partner och den andra har en kvinnlig partner.
Det här handlar om diskriminering, inte om frågan om landstingen själva avgör vilka avgifter man har för olika typer av behandling. Vi hörde Finn Bengtsson säga att det inte är någon rättighet att få barn. Ingen rättighet för vem? Saken är den att om det inte är en rättighet att få barn är det inte en rättighet för någon att få barn.
Landstingens prioriteringsverksamhet handlar om huruvida man ska tillhandahålla assisterad befruktning eller inte, i vilken grad man ska göra det och vad det ska kosta. Ministern säger här att det är landsting eller regioner som bestämmer hur mycket resurser som ska avsättas. Det är de som bestämmer under vilka förutsättningar vården ska ges. Så är det. Det är alldeles riktigt.
Men det finns faktiskt en laglig begränsning för landstingens rätt att göra detta. Den begränsningen är att det är förbjudet att diskriminera människor i Sverige. Det är förbjudet att diskriminera någon på grund av etnicitet, på grund av religiös övertygelse eller funktionshinder och på grund av sexuell läggning.
Det vi debatterar här i dag, fru talman, är huruvida landstingen, utan att socialministern lyfter ett finger, ska ha rätt att med vett och vilja faktiskt diskriminera lesbiska par som i lagstiftningen har fått en uttalad rättighet att få samma slags hjälp med assisterad befruktning som heterosexuella par och att man bryter mot intentionen i den lagstiftningen.
Jag tycker inte att det är så konstigt eller att det är något påhopp att jag menar att det är socialministerns uppgift att se till att man lever upp till den lagstiftning som reglerar hälso- och sjukvården. Det är ändå socialministern som har det högsta ansvaret för hälso- och sjukvården. Det är socialministern som skriver regleringsbrev till Socialstyrelsen, och han har rimligtvis alla möjligheter att agera om han upptäcker att det förekommer diskriminering i den svenska sjukvården.
När man hänvisar till att det skulle handla om infertilitet eller inte och att det inte skulle finnas någon medicinsk indikation på samma sätt, för det är ju det man hänvisar till i den utredning som har nämnts i debatten, är det faktiskt så att den medicinska indikationen inte finns alla gånger hos heterosexuella par heller, om fokus läggs på den som faktiskt tar emot inseminationen, nämligen kvinnan.
Det finns gott om heterosexuella kvinnor som är fertila men som är tillsammans med infertila män. Om man skulle resonera på det sättet att det skulle vara en medicinsk indikation skulle ju sjukvården kunna uppmana de här kvinnorna att byta partner och skaffa sig män som kan förse dem med dugliga spermier.
Det är ju den indirekta uppmaning som man faktiskt ger till lesbiska kvinnor, om den medicinska indikationen handlar om att partnern inte förmår bidra till befruktningen. Jag tycker inte att det här håller. Jag tycker att hela intentionen med lagstiftningen liksom går om intet om man väljer att tolka begreppet på det sättet.
Jag tycker också att det är anmärkningsvärt att ministern inte tycker att han har något ansvar för att se till att lagstiftarens intentioner faktiskt fullföljs.