Gabriel Wikström (S):
Jag ska börja med att svara på Finn Bengtssons fråga och säga att jag inte kan ge något solklart besked i dag. Jag får återkomma på den punkten. Den här debatten hör ju nära ihop med den debatt vi hade alldeles nyligen.
Det är ett problem som är komplext såtillvida att det handlar om hur man nyttjar de befintliga resurserna inom vården.
Som jag antydde tidigare är ett problem i sammanhanget att såväl de läkare som är i behov av fortbildning som de chefer som finns på olika håll i vården upplever att det inte finns tid till själva fortbildningen, och det är en bidragande orsak till att man inte lyckas organisera den. I det här sammanhanget är det väldigt viktigt att från statens sida se det som en strategisk fråga.
På vilka sätt kan vi tillsammans med landstingen se till att använda våra resurser mer effektivt, så att vi kan frigöra tid?
Jag tror dessutom att om tiden frigörs så att den inte bara kan gå till fortbildning i mer traditionell mening utan framför allt också leda till fler och i viss mån längre möten med patienter skulle detta också vara ett bidrag till att höja den medicinska kvaliteten.
Ett återkommande tema när man talar med professorer, oavsett ämne, är att de flesta är väldigt tacksamma över att de har valt det yrke de har valt, för de lär sig så mycket av sina elever. Det är relevant att använda den liknelsen här. Ju fler patienter man träffar, desto mer kunskap får man och desto skickligare blir man, naturligtvis.
Vi kan också göra vissa förändringar utan att föregripa den remissomgång som nu pågår angående den nya läkarutbildningen. Tillskottet av nya läkare kommer, även om det är litet i början, att bidra till en kvalitetshöjning i vården generellt.
När det gäller fortbildningen kan man naturligtvis leka med tanken på att staten till och med skulle lagstifta om att detta ska vara landstingens ansvar. Men jag tror inte att vi kan ta upp den frågan enskilt.
I första hand handlar ju detta om hur vi använder våra resurser och hur vi får in fortbildning i det som den vårdpersonal som finns många gånger upplever som ett mycket pressat schema som inte medger att ytterligare tid läggs på något som inte har direkt effekt på mötet med patienterna eller vården. Det är här som vi politiker måste ta ett ansvar.
Den här frågan hänger naturligtvis också nära ihop med kompetensförsörjningen i stort i vården. Ibland reduceras den frågan till att bara handla om hur vi kan få fler att söka olika typer av vårdutbildningar, hur vi kan bygga ut platserna och vilken typ av utbildningar som ges. Jag tycker att det definitivt är att förenkla diskussionen.
Den handlar ju minst lika mycket om vilken arbetssituation som råder när man kommer ut i hälso- och sjukvården och vilken fortbildning man får men också om hur man kan höja kvaliteten så att man får fler människor som av olika skäl lämnat den svenska vården att vilja komma tillbaka och arbeta där igen. Under lång tid har staten hållit sig alltför långt borta från kompetensförsörjningsfrågan.
Jag kommer under det här året att ha en mycket närmare dialog med de relevanta aktörerna, i första hand för att diskutera hur behoven ser ut men också för att diskutera vilka lösningar vi kan se framför oss.