KBLab/rixvox huggingface dataset:
Barbro Westerholm (L):
År 1981 föreslog Socialstyrelsen, där jag var chef, att åldern för att ha rätt att vara kvar i arbetslivet skulle höjas till 75 år, och i varje fall till 70 år. Det föreslogs för att vi såg en bekymmersam ohälsa bland dem som tvingades gå i pension tidigare.
Men detta förslag var lika tokigt som Socialstyrelsens förslag om sex till åtta brödskivor om dagen. Det lades därför en våt filt över det. Detta var ju ganska länge sedan, men nu vid sekelskiftet blossade diskussionen återigen upp om möjligheten att, om man vill och kan, vara kvar längre i arbetslivet. Pensionsgruppen, där jag inte sitter med, diskuterar frågan.
Min fråga till socialförsäkringsministern är hur länge till vi ska vänta. Det är ju 35 år sedan, eller något sådant, som det första förslaget om en höjning av pensionsåldern kom - och då föreslogs en betydligt högre ålder än den som diskuteras i dag, nämligen 69 år.
Barbro Westerholm (L):
Det ska naturligtvis ske genom en effektiv information till kvinnorna om den nytta detta gör. Jag tror att många avstår eftersom de inte vet vad de skulle kunna få. Det gäller framför allt i invandrartäta områden. Men jag menar att detta är ett landstingsansvar. Det är inget som hindrar ett landsting att göra kostnadsfria undersökningar.
Jag skulle gärna se att man utvidgade detta till 75-åringar och äldre. Det är någonting som vi har drivit, inte minst i Statens medicinsk-etiska råd. Åldersgränsen är ju satt utifrån de åldersgränser som forskarna valde. Socialstyrelsen, där jag var chef, var på den tiden faktiskt med om att göra den begränsningen.
Men vi förutsåg inte att det sedan skulle leda till att man bara skulle rekommendera mammografi till den åldersgrupp som hade varit med i studierna. Bröstcancer slutar inte att uppträda vid 75 års ålder. Den fortsätter med oförminskad styrka. Men detta är ett landstingsansvar. Det är upp till landstingen att avgöra vilken avgift det ska vara eller om det ska vara gratis.
Det är i landstingens eget intresse att hitta tumörerna så tidigt som möjligt. Utöver att den enskilda kvinnan gör en mänsklig vinst sänker man kostnaderna.
Barbro Westerholm (L):
Jo, men här smetar man ju ut förmånen på alla. Det är väldigt många som faktiskt skulle kunna betala 200 spänn i månaden för läkemedel. Det täcker då alla barn i familjen. Jag menar att man i så fall ska rikta pengarna till dem som bäst behöver dem.
Det är likadant med det tandvårdsbidrag som nu ges till 65-74-åringar. Det är ytterligare 150 spänn till alla 65-74-åringar. Det är den grupp pensionärer i samhället som har de bästa pensionerna.
Jag skulle ta de 100 miljonerna och rikta dem till de pensionärer som bara har garantipension, en mycket låg pension, så att de skulle kunna få råd med implantat. Det är ett likartat tänk. Man ger ut alla de här pengarna, och de flesta av dem som får dem skulle kunna betala själva.
Man riktar inte in sig på dem som faktiskt behöver pengarna. Jag tror att vi behöver göra ordentliga analyser av hur vi på ett effektivare sätt än i dag ska stötta dem som ligger under fattigdomsgränsen.
Barbro Westerholm (L):
I Sverige har vi väldigt bra socialförsäkringssystem, som diskuteras både i SfU och i detta utskott. Vi vill att de ska vara rättvisa, och det ska inte finnas något ekonomiskt svinn i dessa system.
Det gör att vi detaljreglerar och detaljreglerar, vilket gör att Försäkringskassans personal drunknar i detaljfrågor som man ska ställa dels till dem i sjukförsäkringen, dels till dem i LSS. En del av dessa frågor blir nästan kränkande.
Vi har en liknande situation när det gäller biståndsbedömningarna inom äldreomsorgen. Personalen går på knäna, och vård- och omsorgstagarna känner sig kränkta av att sitta emellan.
I vår motion har vi lyft fram den förenklade handläggningen inom hemtjänsten som har funnits i Anna-Lena Sörensons valkrets. Men det låter vänta på sig. Det är efterlängtat eftersom det underlättar för socialtjänsten, som kan koncentrera sin tid på svårare ärenden.
De årsrika personerna vet väldigt väl vad de behöver. Kan jag få höra lite mer om Linköpingsmodellen och varför det tar stopp?
Barbro Westerholm (L):
Jag hoppas att det kommer lagförslag till riksdagen om dessa förenklingar, för jag tror att det är en viktig åtgärd både för enskilda och för den kommunala, landstingskommunala och statliga ekonomin. Jag hade en annan fråga, som jag skulle ha ställt till Åsa Regnér, om äldreboendena.
Det är brist på vård- och omsorgsboenden, vilket innebär att närstående och anhöriga får ansvaret för att ge hälso- och sjukvård och omsorg dygnet runt. Avlastningen via hemtjänst och hemsjukvård är väldigt svag. Boendena har minskat, både under alliansregeringen och under den nuvarande regeringen.
Alliansregeringen försökte få fart på byggandet genom investeringsstöd, som var större än det som regeringen ger, och genom andra insatser. Lite fart blev det, men jag hade önskat mer. Jag vill ställa en fråga: Vad är regeringens nästa steg utöver att anslå ett litet investeringsstöd för att få fart på byggandet?
Barbro Westerholm (L):
Om jag inte tar alldeles fel är området e-hälsa en hjärtefråga för statsrådet. Människor i vårdens vardag har väntat länge på att journalsystem ska kunna prata med varandra och att man ska kunna skriva ut recept på ett effektivt sätt, men detta är ett område som är mycket bredare än så.
Det handlar om automatisk övervakning och om hjälpmedel av olika slag. Det är väldigt viktigt att man har utveckling och kvalitetssäkring av dessa system och också utbildar den personal som ska använda det hela. Här spelar E-hälsomyndigheten en väldigt viktig roll. Nu ska den flytta.
Vad har hänt med andra myndigheter som har flyttat? Det sker ett kompetenstapp som är väldigt väsentligt. Myndigheterna tappar så att säga minnet under flytten.
För läkemedelskontrollen, som flyttade bara från Stockholm till Uppsala, alltså inte så långt och från en universitetsort till en annan, tog det tio år innan man var uppe i standard igen. Nu ska E-hälsomyndigheten flytta till Kalmar. Hur förebygger man att den myndigheten, som tappar nästan all personal, också tappar minnet under flytten?
Barbro Westerholm (L):
Jag hittar ingen myndighetsflytt som har blivit lyckad. Det är en annan sak med etablering av nya myndigheter. Jag tycker till exempel att det är utmärkt att jämställdhetsmyndigheten kommer till Göteborg. Läkemedelsverket flyttade till Uppsala. Där fanns farmaceutiska fakulteten, och det fanns utbildning i klinisk farmakologi. Men det hjälpte inte. Myndigheten tappade minnet på vägen.
Då är min fråga: Hur kan den kompetens som i dag finns lämnas över på ett bra sätt till dem som ska ta över, så att det inte blir ett glapp? Det är en ganska liten del som finns i Kalmar i dag, och det handlar om ett väldigt brett fält. Sedan kan jag inte låta bli att ta upp frågan om hiv och halveringen av anslaget.
Vi hörde i en tidigare replikrunda att det inte ska drabba organisationerna. Men det har ett signalvärde att man går ut och säger: Nu halverar vi anslaget. Då låter det som att man har blåst faran över. De som behandlas med bromsmediciner är inte smittförande längre. Men det är fortfarande en obotlig sjukdom. Den är dödlig om man inte får bromsmediciner.
Den smittar sexuellt, och det kommer att finnas nysmittade. Sexuellt överförbar smitta går inte att hejda. Då blir det viktigt att man i generation efter generation signalerar att detta är någonting man tar på allvar. Jag vill fråga: Hur understryker man att det fortfarande är allvar, trots att anslaget halveras?
Barbro Westerholm (L):
Det är ju så att vi i Sverige har övergått till ramlagstiftning, från den detaljlagstiftning vi hade fram till 70-talet, ungefär. Det gör det lättare för en regering att komma med förordningar, författningar och vad det heter och för myndigheterna att komma med riktlinjer.
Hälso- och sjukvårdslagen skulle egentligen inte ha behövt ersättas av patientlagen, för i patientlagen står samma sak fast med fler ord. Då är frågan om inte den här förstärkningen av patientlagen måste vara mycket tydlig med att det krävs resurser. Det behövs utbildning och det behövs resurser som landsting och kommun måste avsätta för detta ändamål.
Här har vi ett problem med det kommunala självbestämmandet. Det tar liksom stopp i det här gränssnittet, och det måste tydliggöras att detta har man ett ansvar för. Det måste finnas tid, det måste finnas de som utbildar, det måste finnas uppföljning och det måste även finnas uppföljning av hur patienterna upplever allt detta. Kommunikation är svårt.
Man kan beskriva en hund på många olika sätt utan att visa bilder av hunden. När man sedan jämför uppfattningarna kan det vara så att en liten hund har jämställts med en stor hund. Jag har bilder från föreläsningar på hur svårt det kan vara med kommunikation. Men det är det här som måste tydliggöras.
Anders W Jonsson var inne på patientrörligheten i Sverige, som även den kommer in i bilden. Men för mig handlar det om att patient och vårdgivare talar om samma sak och har förstått samma sak. Ibland går det åt båda hållen, att vårdgivaren inte har förstått.
Barbro Westerholm (L):
Liberalernas vision om hälso- och sjukvården handlar om att det ska vara intressant för vårdgivare att finnas på platser där patienterna finns eller att ta sig till patienterna. Jag tror mycket på att vårdgivare gör hembesök.
Det finns olika sätt att kommunicera med den sköra patienten. Det är väl 7 procent av dem i den äldre årsrika generationen som är sköra. De allra flesta klarar sig själva väl. De 7 procenten skulle kunna minska med hjälp av ett effektivare förebyggande arbete.
Det måste finnas intresse från vårdgivarnas sida att etablera sig där patienterna finns. I dag finns spärrar. Låt oss titta på patientlagen. Där kan man tydligare uttrycka huvudmännens ansvar för att resurserna finns. Jag inser att det då blir en diskussion mellan Regeringskansliet och SKL om vilka pengar som skickas med.
Jag menar att det kan utformas tydligare i lagstiftningen. Men då fjärmar vi oss från tanken med ramlagar, som jag ansåg vara positiv. Det visar sig nu att ramlag inte räcker.
Barbro Westerholm (L):
Vi har olika visioner utifrån den kunskap vi har. Jag ser framför mig både små och stora vårdcentraler med tanke på de behov som finns och vårdgivarna. Det var en utfrågning i riksdagen där åtta doktorer från en vårdcentral norrifrån deltog.
Det var inte inkomsten som drev dessa läkare, utan det var nöjda patienter. Se på Norge och Nederländerna, eller titta på tandläkarmottagningarna. Utvecklingen av tandvården i Sverige har varit helt annorlunda. Hälften av tandläkarna har privata mottagningar. De vill ha nöjda patienter.
De specialiserar sig också. Gustavsberg är exemplet nöjda patienter, och personalen trivs med att jobba där. Då blir fler sugna på att göra samma form av etablering. Jag tror mycket på att lyfta fram de goda exemplen. Hur gjorde de? Det är samma sak med vård- och omsorgsboenden.
De drar inte högre kostnader än de andra äldreboendena, men de har andra arbetssätt och annan arbetsledning. De satsar också mer på fortbildning. Jag vill visa upp de goda exemplen och jobba med morötter i stället för detaljreglering och piska.
Barbro Westerholm (L):
Man måste ibland titta i backspegeln. Backspegeln för primärvården i Sverige var allmän medicin. Doktorn skulle kunna allting. Detta lever kvar i Stockholm och på många andra håll. I eftermiddag klubbar vi ett beslut om att specialister ska ut i primärvården.
Det är precis det jag förstår att Karin Rågsjö är ute efter. Hon vill få ut missbruksspecialister och så vidare i primärvården. När den signalen i eftermiddag går ut till intresserade läkare och sjuksköterskor inom de här olika områdena är jag övertygad om att utvecklingen kommer att gå i den riktningen.
Det finns också ett patienttryck. Patientorganisationerna - reumatiker, inom psykiatrin och så vidare - kommer att trycka på för att det här ska bli verklighet. Jag ska kunna gå till min vårdcentral; jag ska inte behöva beställa tid på stora sjukhuset. När det gäller bilden av Stockholm låter det som att det här är ett stort problem.
Men titta på Stockholms siffror! Vi klarar det här med besök på vårdcentral på fem dagar medan det i andra landsting ligger på sju. Det finns en rad siffror som ger en annan bild av Stockholms läns landsting än vad som skildras. Visst, det finns problem här. Det ska vi inte blunda för. Men bilden av Stockholms läns landsting tycker jag är skev.
Vi har tagit del av siffrorna för väntetider och så vidare. Man har också ändrat ersättningarna så att snuvorna inte styr.
Barbro Westerholm (L):
Jag ska inte upprepa innehållet i betänkandet. Amir Adan gjorde en bra redovisning. Spelberoende är ett folkhälsoproblem. När vi hanterade det här i kammaren första gången hade Karin Israelsson från Centern och jag lagt fram var sin motion. Vi blev kallade för moraltanter och allt möjligt.
"Skulle man inte få spela Hej knekt och Kasino och sådant; det här var ju löjligt." Men sedan gjordes en stor kartläggning. Det visade sig att det här är ett folkhälsoproblem. Det har man aktualiserat, men inte i tillräcklig utsträckning.
I och med den här propositionen och det här betänkandet visar vi att vi ser allvarligt på det här och att socialnämnden har ansvar för att uppmärksamma frågan. Det är dock inte tillräckligt starkt skrivet, tycker vi.
Vi har därför lagt en alliansgemensam reservation om obligatoriskt samarbetsavtal för att man ska se till att kommuner och landsting går i takt här. Enligt Liberalerna är att vara beroende lika med att ha en sjukdom. Anders W Jonsson nämnde också det här - det är fint att Liberalerna får stöd av Centern.
Och vi anser att det är hälso- och sjukvården som är bäst skickad att ha huvudansvaret här. Inom hälso- och sjukvården ska behandling, av tradition, vara evidensbaserad. Det är inte lika väl uttryckt inom socialtjänsten.
Jag beklagar att Gerhard Larssons utredning, som kom för ungefär fem år sedan, ännu inte har sett dagens ljus i denna kammare. Det beror på olika uppfattningar i remissvaren. Men en regering har ansvar för att sätta ned foten. Det gäller både alliansregeringen och nuvarande regering.
Det ansvaret måste tas. Med detta yrkar jag bifall till reservation 1 under punkt 2 och till alliansmotionen. Normalt yrkar vi bara bifall till en reservation, men nu yrkar jag bifall till två.
Barbro Westerholm (L):
Jag vill ta upp frågan om beroendesjukdomar och var huvudansvaret bäst ligger. Här har vi diskuterat samarbetsavtal. Visst, det är bra med samarbete. Men vem är bäst skickad att behandla sjukdomar utifrån vetenskap och beprövad erfarenhet?
Anders W tog upp det här i ett tidigare inlägg, men jag vill ställa samma fråga till Stefan Nilsson. Hur ser ni i Miljöpartiet på var den bästa kunskapen för att hjälpa människor finns? Du har själv berättat att du är socialarbetare.
Utifrån den utgångspunkten skulle jag gärna vilja höra hur ni resonerar i den här frågan.
Barbro Westerholm (L):
Visst fanns det negativa remissinstanser, som SKL, men särskilt omfattande var det inte. Därefter har vi dock fått mycket mer erfarenhet av både spelberoende och andra beroendesjukdomar. Vi skiljer oss från andra länder när det gäller dödligheten bland narkomaner. Vi är sämre än andra.
Då handlar det om kunskap hos vårdgivarna men också om förtroendet hos dem som är beroende. Det är ingen slump att man i sprututbytesprogram som sköts av hälso- och sjukvården upptäcker så många fler tidigare okända narkomaner.
Personer med beroendesjukdom känner nämligen ett förtroende för sjukvården som de inte känner för socialtjänsten, då socialtjänsten inte har samma verktyg för att behandla beroendesjukdomar. Det är därför jag tycker att det är viktigt att vi för upp den här diskussionen.
Jag förstår av det svar jag fick alldeles nyss att ni inte är främmande för att byta fot, men jag vill gärna få det lite tydligare sagt.
Barbro Westerholm (L):
Detta är ett viktigt betänkande därför att det tydliggör hur vi ska använda skattemedlen på allra bästa sätt. Vi har ett kommunalt självbestämmande i Sverige.
Det lägger ett stort ansvar på landsting och kommuner att använda dels sina skattepengar, dels det generella statsbidrag som går ut till kommuner och landsting och som är anpassat till deras olika betalningsförmåga.
De har ett ansvar att leva upp till de ramlagar vi har och att leva efter de riktlinjer som myndigheter tar fram. Och så har vi tillsyn av att de verkligen följer lagarna så att vi har ett system som fungerar väl. Sedan har vi extrapengarna.
Som Anders W Jonsson sa är de en väldigt liten del, men det är viktigt att de används rätt. Här har Riksrevisionen gått in och tagit fatt i den kritik som har funnits länge under olika regeringar mot hur medlen har verkat och påverkat med undanträngningseffekter.
Jag har sagt tidigare i kammaren att de ibland har kallats för förgiftade pengar just för att de har styrt på fel sätt ute i kommuner och landsting. Nu har Riksrevisionen tagit fatt på kritiken och utformat hur medel bör användas på bästa sätt.
Regeringen har kommenterat detta, och sedan har vi i allianspartierna skärpt till det hela ytterligare, vilket framgår av betänkandet. Jag vill likna dessa pengar vid forskningsmedel.
Om vi hade använt forskningsmedel på det sätt som statsbidrag har använts i långa stycken hade det varit förslösade medel.
När man går in med bidrag av detta slag är det viktigt att man ser på hypotesen och vad man vill åstadkomma, att det inte är ett varaktigt stöd och att man tar fram ny kunskap och erfarenhet eller kanske väldigt komprimerad utbildning som visat sig saknas.
Det är därför viktigt med en tidsgräns och att man följer upp hur det går och fångar upp om det inte var en så pigg idé.
Detta framgår av betänkandet, som vi alltså står bakom.
Barbro Westerholm (L):
Man jämför vårdcentraler. Jag tycker att Söderhamns vårdcentral, som vi har fått en redovisning av här i kammaren och som jag har besökt, är otroligt bra driven av åtta läkare. Vi kan lyfta fram de här fallen. Sedan gäller det företagshälsovården. Förändringen, att man inte skulle ha hälso- och sjukvård i företagshälsovården, kom långt tidigare.
Den kom faktiskt under socialdemokratisk regering. Alliansen arbetade inom ramen för den företagshälsovård som var bestämd långt tidigare. Sedan gäller det detta med att gå före. Jag vidhåller det som jag sa i talarstolen när det gäller att jämföra med andra länders system. Det är inte jämförbart.
Hos oss är det väldigt koncentrerat till företag. Man försäkrar sina egna för det som man tidigare erbjöd inom företagets ram. Man är alltså beredd att betala dubbelt. Det handlar då delvis om den solidariskt finansierade vården. Jag anser fortfarande att det ska vara grunden.
Vi måste se till att den blir så bra att försäkringar inte behövs. Då tänker jag närmast på de få personer som har försäkrat sig privat, enskilt. De är väldigt få, jämfört med det som vi ser hos företagen. I nästa inlägg får jag komma tillbaka till frågan: Hur mäta att man går före?
Barbro Westerholm (L):
Först och främst täcker de privata försäkringarna inte akut vård. Det är en viktig sak att komma ihåg. Sedan gäller det detta med att sätta igång en administrativ apparat. Jag tänker på Anders W Jonssons exempel om Västerbotten och Bollnäs och höftledsoperationer.
Ska vi då sitta och plocka fram individuella data och väga det? Då använder vi resurserna fel. Jag menar att de resurserna ska användas för att finansiera fler som arbetar i själva vården. Vad vi ska göra är att genomföra det som sägs i Göran Stiernstedts utredning om effektiv vård.
Vi ska arbeta för att bli av med köerna, så att behovet av dessa försäkringar minskar. Jag tycker att det är det vi ska lägga kraft på och inte på det som Karin Rågsjö säger: att vi ska säga nej till dem som finns inom ett företag. Där är det inte bara en vd, utan alla medarbetare kan utnyttja försäkringarna.
Det är till nytta för dem. Men det är också så att trycket minskar. Som flera har sagt kan köerna faktiskt kortas lite grann om dessa människor får vård genom detta system. Men som sagt: Vi ska jobba bort köerna, och vi ska få en effektiv vård. Det finns pengar i systemet, men de används fel. Jag frågar mig: Är det egentligen pengar vi behöver?
Det kanske är en pengapress som kan pressa fram de effektiviseringar som Göran Stiernstedt har föreslagit.
Barbro Westerholm (L):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservation 4 under punkt 2. Bilstödet är en del av funktionshinderspolitiken som syftar till att människor med funktionsnedsättningar ska kunna leva sitt liv som vi andra. Vår roll som politiker är att undanröja de hinder som ligger i vägen.
Man ska bland annat kunna förflytta sig från hemmet till exempel till sin arbetsplats. Det är där bilstödet kommer in. Det kom redan 1988 och har förändrats lite av och till under resans gång.
Nu är det alltså aktuellt med en ny förändring, vilket innebär att man borde kunna sänka kostnaderna för anskaffning och anpassning av bil om anpassningen görs från början. Det är det som propositionen handlar om.
Men vi vet inte, precis som Anders W Jonsson sa, om det här blir bättre för människor i behov av bilstödet. Vi vill alltså att det här ska följas upp noga från början så att man kan göra förändringar.
Det får inte bli sämre i det här avseendet heller för dem som är i behov av bil för att kunna ta sig till exempel till arbetet. Vi tycker också att åldersgränsen bör förändras. Nu ligger den på 65 år, men man har ju rätt att arbeta till 67 år.
Sådana här åldersgränser borde därför följa med förändringen i pensionsåldern; det verkar ologiskt annars. Vi är inne på samma linje som Centerpartiet och Kristdemokraterna, nämligen att det här behöver följas noga.
Vi vill ha en bredare utredning kring de insatser som behövs för att man, med funktionsnedsättning, ska kunna förflytta sig mellan bostaden och andra ställen dit man behöver komma.
Det finns ju exempel: Vi har pendeltåg och bussar som inte har följt med i utvecklingen när det gäller att göra det möjligt för människor som är i behov av rullstol eller permobil att utnyttja dessa färdmedel.
Barbro Westerholm (L):
Bilstödet gör det möjligt för människor att fortsätta i yrkeslivet upp i åren. När vi fick det nya pensionssystemet för snart 20 år sedan utökades rätten att vara kvar på arbetsplatsen från 65 till 67 år.
En rad lagparagrafer har dock inte hängt med utan ligger kvar på 65årsgränsen, och vi har tjatat och tjatat om att bilstöd borde vara möjligt att få upp till 67-årsdagen.
Hade det inte varit bättre att låta den tidigare summan på 328 miljoner ligga kvar och samtidigt höja åldersgränsen från 65 till 67 år? Jag är inte säker på att pengarna skulle räcka, men det betyder mycket för människor att känna trygghet i att man inte i förtid stöts ut från arbetslivet.
Det är ju så viktigt att känna att man är en del av samhället och att man är behövd. Det handlar inte om så många personer, men varje individ är viktig. Kan ni tänka er att göra något åt åldersgränsen?
Barbro Westerholm (L):
Detta betyder väldigt mycket för de människor som berörs, men det är pengar som nästan inte påverkar statsbudgeten alls. Statsbudgeten ligger på mångmiljardbelopp, och här diskuterar vi 328 respektive 267 miljoner kronor.
I stället för att ge en signal till dessa människor att de är viktiga för samhället och att vi tänker leva upp till den mänskliga rättigheten att alla ska kunna leva sitt liv som de vill står vi här och diskuterar dessa belopp. Det är ett slag i ansiktet på dem det berör.
Den andra frågan jag tog upp rör den bredare utredningen. Nu är det fokus på just bilstödet, men det handlar om alla tillgänglighetsinsatser som behövs. I ett fall skulle en kvinna som sitter i permobil ta sig från Gotland till ett möte i Regeringskansliet.
Hon kom med båten, men från båten till pendeltåget i Nynäshamn var det stopp hela vägen. Detta måste man göra något åt, och därför efterlyser vi en bredare utredning om tillgängligheten. Hur ser Socialdemokraterna på det?