KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eva Johnsson (KD):
Samtidigt som jag vill erkänna att vi, precis som jag har nämnt tidigare, har kommit långt i våra förhandlingar i alliansen och frågan, som jag ser det, har behandlats på ett både konstruktivt och framgångsrikt sätt i regeringen är jag inte riktigt nöjd.
Men först några ord till mina kolleger i oppositionsbänken. Göte Wahlström nämnde någonting om alla dessa utredningar som har tillsatts. Vi kan erkänna att det var en strid ström av utredningar som på något sätt skulle hänvisa till ett konstruktivt regeringsarbete. Resultatet var tvivelaktigt och till och med ganska magert.
Detta är ytterligare ett exempel på det. Det enskilda fallet skulle jag egentligen inte vilja tala om. Som lagstiftare tycker jag att vi ska avhålla oss från det. Vi pratar om principer.
I våra lokala medier hade man hänvisat till en fackförening och ett kollektivavtal. Det aktuella kollektivavtalet tecknas egentligen med däckbranschorganisationen. Det handlar då om helt andra siffror när det gäller lönerna. Men naturligtvis välkomnar vi propositionen, inte minst därför att vi äntligen får en reglering.
Vi får ordning och reda på marknaden inom ett område som har varit oreglerat och yvigt. Vi ska äntligen strikta upp det. Det tycker jag är mycket bra. Naturligtvis ska vi bedriva en generös flyktingpolitik. Det är vi helt ense om. Vi vill det.
Men samtidigt välkomnar vi de människor vi pratar om, som jobbar, betalar skatt och har arbete. Att avvisa dem är ett slöseri med individer och mänskliga resurser. Det är min uppfattning. Jag är den första att konstatera att alliansregeringen, sammansatt av fyra partier, kan ha lite olika ingångsvärden inom vissa områden.
I det här sammanhanget är jag mycket angelägen om att påpeka att Kristdemokraterna inte på något sätt kommer att lägga hinder i vägen om migrationsministern skulle vilja mjuka upp de framtida övergångsbestämmelserna för att undvika den absurda situationen när människor kommer i kläm på ett så olyckligt sätt.
För egen del ser jag, som jag redan antytt, en rad tänkbara scenarier som vi riskerar att hamna i. Det får ekonomiska och negativa konsekvenser för både enskilda individer och samhället.
Min fråga till migrationsministern blir därför om ministern delar min analys att vi kan komma att stå inför en mycket svår gränsdragningsproblematik i väntan på ikraftträdandet av den nya lagen och framför allt om ministern är beredd att resonera kring möjligheten att mildra konsekvenserna av dessa effekter.
Eva Johnsson (KD):
Att ha med Göte Wahlström i debatten är som att blanda äpplen, päron, fakta, önsketänkande, dikt och verklighet i en osannolik blandning. Jag väljer att helt avstå från att bemöta honom. Jag bara konstaterar att jag nästan kunnat tänka mig att han skulle välkomna propositionen som äntligen kommer att skapa lite ordning och reda i den fruktkorg som Socialdemokraterna lämnade efter sig. Men det kanske är för mycket begärt.
Vi har i dag debatterat en viktig framtidsfråga. Det handlar om framtiden för enskilda individer som har kommit till Sverige från andra länder och om Sveriges inställning till dessa våra medmänniskor. Det handlar också om nödvändigheten och kompetensförsörjningen inom en rad områden i det svenska samhället.
Många människor behöver Sverige och den sociala och individuella trygghet som fredlig demokrati kan erbjuda. Men Sverige behöver också alla dessa nya medborgare. Vi välkomnar dem. Det är en förmån att få välkomna människor från andra länder.
Vi ska vara tacksamma att de vill komma hit till oss i Sverige och bidra med sin kompetens, sitt kunnande och sitt engagemang till det svenska samhällsbygget. Det är klart att i min stillsamma förhoppning när jag gick till den här debatten fanns någonstans i botten ett litet spirande frö. Det var en förhoppning om att migrationsministern kanske skulle vara något mer tillmötesgående.
Men hoppet är som bekant det sista som överger oss kristdemokrater.
Eva Johnsson (KD):
Jag vill naturligtvis börja med att tacka försvarsministern för svaret. Det är särskilt glädjande att ministern framhåller att regeringen är tydlig med rätten att vara vapenfri och att den rätten inte på något sätt bör inskränkas i den händelse att plikten måste tillämpas någon gång i framtiden.
Jag har i min interpellation lyft fram vikten av att bibehålla och säkra den här möjligheten till vapenfrihet. Möjligheten att vara vapenfri är en rättighet som det är av största vikt att vi slår vakt om. Pliktutredningen har fått i uppdrag att föreslå åtgärder för att möjliggöra frivillig rekrytering och utbildning av personal som tjänstgör enligt lagen om totalförsvarsplikt.
Möjligheten att vara vapenfri är en rättighet som måste värnas och bevaras. Det handlar här om flera viktiga signaler som en demokratisk stat ger sina medborgare i frågan om demokratiska rättigheter och om att ett personligt ställningstagande verkligen respekteras.
Detta är en gest från samhället att vi har rätt till tanke- och åsiktsfrihet, vilket naturligtvis är grundläggande fundament i sammanhanget. Det är också av största vikt att rätten att vara vapenfri fortsätter att gälla under samma premisser trots de kommande ändrade förutsättningarna. Det är avgörande att det personliga ställningstagandet inte nekas rätten att existera.
Under våren kommer, precis som ministern påpekar här, civilpliktsutbildningarna att läggas ned i samband med pliktutredningarna och den omvälvande förändringen inom försvaret. Det sker med anledning av att Sverige enligt Försvarsberedningens rapport inte har något militärt hot mot sig.
Att kunna erbjuda ett alternativ för dem som vägrar att använda vapen medför en lucka att täppa igen där totalförsvarspliktiga annars kunde ha ansökt om vapenfrihet för att med det slippa fullgöra sin plikt, men det handlar i minst lika hög grad om att staten bör ta vara på den samhällsresurs som de vapenfria utgör vid höjd beredskap eller krig.
Min direkta fråga är därför om försvarsministern kommer att bevaka den här specifika frågan om rätten att vara vapenfri så att den kommer att förbli oinskränkt även i den nya, framtida försvarsorganisationen när värnpliktssystemet kommer att reformeras i syfte att öka graden av frivillighet.
Eva Johnsson (KD):
Frågan om den fortsatta möjligheten till vapenfrihet har många dimensioner. Det är också därför jag har velat lyfta fram den här frågan i den här interpellationsdebatten.
I dagens Hallandsposten kan vi läsa om en 19-årig man från Simlångsdalen som trodde att tjänsten som brandman vid Lv 6 var vapenfri, precis som han hade önskat. Det visade sig att den inte alls var det.
19-åringen säger i förhör, enligt dagens tidning, att han vid mönstringen särskilt bad om att han inte skulle behöva bära vapen under sin tjänstgöring i det militära. Han fick därefter besked om att han hade blivit placerad som brandman vid Lv 6. Det tyckte den unge mannen lät bra och utgick från att det gällde vapenfri tjänst.
Efter att ha tilldelats en Ak 4 och upplevt sig, som han själv säger, tvingad att delta i ett flertal skjutövningar avvek 19-åringen från regementet. Den här unge mannen är nu informerad om att han gjort sig skyldig till brott mot totalförsvarsplikten och riskerar fängelse för att han vägrar inställa sig på kompaniet för vapentjänstgöring.
Det här dagsaktuella exemplet lyfter fram frågan om det mycket viktiga informationsansvaret, som måste säkerställas även fortsättningsvis. Tidigare har, precis som ministern påpekar, Civilpliktsrådet jobbat aktivt för rätten att vara vapenfri, för att kunna bistå med juridisk hjälp samt för att granska Pliktverkets beslut gällande rätten att vara vapenfri.
Efter våren 2008 kommer rådet att lägga ned sin verksamhet. Det är glädjande att vi nu har någon form av säkerställan om den verksamhet som Civilpliktsrådet ägnat sig åt.
Det finns emellertid stor risk för att det fortsättningsvis kommer att leda till mindre juridisk hjälp, bristfällig och möjligtvis också godtycklig information om möjligheten till civilpliktsutbildningar och även en mer godtycklig granskning av besluten för dem som önskar söka vapenfri tjänst.
Mina följdfrågor till ministern är därför: Hur kommer ministern att försäkra sig om att det även fortsättningsvis kommer att förmedlas objektiv och bred information till de värnpliktiga om möjligheten till vapenfri tjänstgöring så att vi slipper ett nytt Hallandsfall i fortsättningen?
Hur kan en objektiv granskning av Pliktverkets beslut säkerställas i framtiden? Vem kommer att ersätta det stöd som bland annat Civilpliktsrådet gett i form av juridisk hjälp?
Eva Johnsson (KD):
Jag tackar för det svaret. Det var uttömmande och innehållsrikt. Lagen om totalförsvarsplikt kan uppfattas som kränkande av den personliga integriteten.
Jag vet att det finns de som uppfattar den på det sättet, alltså att man tvingar män att göra något som de kanske inte vill och trots att de inte gjort sig skyldiga till någon uppenbart brottslig aktivitet. Ur den synpunkten är det naturligtvis välkommet med en förändring. Det är nödvändigt eftersom samhället förändrats ordentligt sedan allmän värnplikt infördes.
Jag tycker att Sverige har handskats med balansgången och respekten för dem som önskar göra vapenfri tjänst på ett förhållandevis klokt sätt fram till nu. Civilpliktsutbildningarna och möjligheten till vapenfri tjänstgöring har befriat män som haft samvetsbetänkligheter beträffande vapentjänstgöring.
Granskningar har gjorts och beslut fattats av Civilpliktsrådet, som kunnat bevaka och granska detta. Ingen har naturligtvis rätt, eller möjlighet, att bedöma den personliga integriteten.
Jag tolkar försvarsministerns svar så att vi kan ha goda förhoppningar inför framtiden om hur denna fråga kommer att hanteras. Regeringen kommer även fortsatt att värna de enskilda individernas önskemål trots ett förändrat försvar.
Den respekten är oerhört viktig när vi går in i framtiden.
Eva Johnsson (KD):
Jag vill börja med att tacka Börje Vestlund för att han tycker att mitt anförande var intressant. Det var trevligt att höra. Jag fick en rad frågor. Jag ska se om jag kan beröra några av dem, för två minuter går fort. Ungdomsarbetslösheten är hög - ja, det är den - men den sjönk med de åtgärder som regeringen genomförde.
Innan den så kallade internationella finanskrisen slog till i höstas hade vi en förändring i staplarna för ungdomsarbetslösheten. Statistik kan man naturligtvis läsa härs och tvärs, upp och ned och hur man vill, och ibland kan man få fram de mest lustiga siffror.
Men de flesta ekonomer i landet var faktiskt överens om att regeringens politik var rätt på en rad områden. Vi vände ett stort utanförskap till ett innanförskap - ett utanförskap som strömmade och växte under de tolv år som den nuvarande oppositionen satt vid makten. Vi vände den trenden.
Vi stod därför rustade på ett helt annat sätt när den finansiella krisen svepte över Sverige och resten av världen. Jag skulle vilja ställa några frågor till Börje Vestlund.
På vilket sätt tror Börje Vestlund att höjd förmögenhetsskatt, slopade jobbskatteavdrag, fördubblade arbetsgivaravgifter, återinförande av förmögenhetsskatten kommer att minska arbetslösheten? Det vore oerhört intressant att få höra någonting om det.
Eva Johnsson (KD):
Beträffande slopandet av förmögenhetsskatten kan jag naturligtvis inte säga exakt hur många arbeten det har skapat.
Men jag känner mig ganska trygg tillsammans med de väldigt många ekonomer som har samma inställning som alliansregeringen, nämligen att det vore förödande för svensk ekonomi i dag att införa en förmögenhetsskatt, som ni säger att ni ska göra.
Om jag hade haft Svenska Akademiens ordlista här hade jag velat slå upp "ingenting" för att få en definition på vad det egentligen är. Att påstå att alliansregeringen inte gör någonting är fullständigt barockt.
Eva Johnsson (KD):
Det är klart att man kan fundera en stund över vad som menas med akademisk frihet. När jag lyssnar på Amineh Kakabaveh får jag en känsla av att vi kanske lägger in lite olika saker i detta begrepp. Vi har nog lite olika innehåll i det ordet.
För mig och alliansregeringen är akademisk frihet bland annat det som vi gjorde väldigt tidigt under denna mandatperiod, nämligen att vi avpolitiserade högskolestyrelserna. Ni hade under decennier gjort politiska rekryteringar av styrelseledamöter till våra högskolor och universitet runt om i landet.
Det var en solklar och klockren rekrytering där socialdemokratiska och vänsterorienterade styrelseledamöter var i extremt stor majoritet. Det ville vi råda bot på.
Därför beslutade vi att styrelserna själva skulle få rekrytera de personer som de tyckte var mest kompetenta.
Sedan fick de tillhöra vilket parti som helst, men det var kompetens som var det viktiga, och det var det som var vårt ledord. När det gäller migrationsprocessen upprepar jag gärna vad jag tidigare har sagt.
Som ett självklart resultat av vår avpolitisering av högskolestyrelserna är det någonting som högskolorna själva får bestämma. Om de anser att det finns behov får de gärna tillsätta en professor. Men vi ska inte styra det.
Eva Johnsson (KD):
Det känns nästan betryggande när jag hör att jag inte har samma vision som Vänsterpartiet. Då får jag en stark känsla av att vi är på rätt väg. Ni har visionerna, säger Amineh Kakabaveh. Det är väl bra att ni har det, och vi har tydligen inga pengar.
Än en gång kan jag känna att jag skulle ha behövt Svenska Akademiens ordlista för att slå upp ordet "inget" för att få en definition av det. Hur kan 15 miljarder till forskning och 1 1⁄2 miljard till universitet och högskolor vara ingenting? Rent definitionsmässigt är det totalt fel.
Alliansregeringen har pengar och visioner, vi står enade tillsammans, vi tycker att utbildningspolitik är viktigt, och vi gläder oss åt att vi nu dessutom inte bara satsar på utbyggnad utan också på kvalitet. Det är vi stolta och glada över.
Eva Johnsson (KD):
För att vara riktigt ärlig kan jag säga att jag hade blivit häpen om Lage Rahm inte hade tagit upp den saken. Jag utgick nästan från att det skulle komma en replik med precis det innehållet och tackar för att jag ännu en gång har möjlighet att ge ett svar till Lage Rahm.
Jag vet att Lage Rahm - det har vi ju redan fått höra här från talarstolen - värnar om människors sexualitet, som vi också genom Lage Rahm fått veta att vi alla ägnar oss åt. Det var en uppfriskande information. Att gruppen HBT-personer ska prioriteras inom skolan har vi också fått höra ett antal gånger.
Dessa personer ska särskilt prioriteras och det ska särskilt undervisas om dem, och lärarna ska lära sig mer om dem. Även den här gången kan jag svara som jag tidigare svarat: Det är naturligtvis viktigt att också ha kunskap om gruppen HBT-personer - absolut - och det utgår jag från att man har.
Möjligen är det så att det finns bristande kunskaper också om judar, finlandssvenskar och tvåspråkiga. Lage Rahm har kanske till och med lite bristande kunskaper om Kristdemokraterna och skulle behöva fördjupa sina kunskaper på det området. Jag kommer inte att hävda att man inom lärarutbildningen behöver fördjupa sig i gruppen HBT-personer och väldigt många andra grupper.
Jag utgår från att de mänskliga rättigheterna gäller även de här grupperna och inkluderar alla .
Eva Johnsson (KD):
Det intrycket tycker jag vi alldeles uppenbart och tydligt får även när det gäller det här betänkandet.
Eva Johnsson (KD):
Jag tackar justitieministern för svaret. I interpellationen har jag velat fokusera på ett brott och en kränkning som har pågått alltför länge utan lagreglering.
Det har dessutom eskalerat i takt med teknikutvecklingen i samhället. Det här med integritetsskydd är som bekant något vi värnar om på ett alldeles särskilt sätt.
Det framgår också tydligt i ministerns svar att den personliga integriteten hela tiden måste vägas mot andra samhällsintressen som exempelvis yttrande- och informationsfriheten. Vi kan tyvärr alltför ofta läsa om hur framför allt unga kvinnor har utsatts för smygfilmning av kända eller okända män.
I början av december kunde vi läsa i en av Stockholmstidningarna om en man som monterat in en kamera på ett kafé och därefter filmat ett trettiotal kvinnor. En kvinnlig gäst upptäckte kameran, och den 41-årige mannen åtalades.
För en lekman framstår det som en uppenbar brist i lagen när man läser domen i det aktuella ärendet. Enligt Stockholms tingsrätt blev flera kvinnor utsatta för en klar integritetskränkning men inte för något brott. Man förklarar detta med att smygfilmning inte anses som sexuellt ofredande.
Jag skulle kunna räkna upp många fler fall av ofredande där unga kvinnor har blivit smygfilmade, men jag vet att ministern är väl insatt i frågan och de stora integritetskränkningar som de här unga kvinnorna utsätts för.
Det är naturligtvis mycket positivt att regeringen har tagit frågan på allvar genom att på ett så tydligt sätt lyfta fram den inom Integritetsskyddskommitténs arbete.
Jag skulle ändå vilja ställa en följdfråga med anledning av det svar jag fick. Högsta domstolen har haft synpunkter.
Man har haft uppfattningen att det finns goda skäl att anföra att fotografering och filmning av enskilda personer utan samtycke bör vara straffbart. Delar justitieministern den uppfattningen?
Eva Johnsson (KD):
Jag har naturligtvis full förståelse för att ministern inte kan föregripa regeringens arbete. Jag tycker som sagt var att det är otroligt positivt att man har lyft fram frågan och att man har tillsatt utredningen.
Remissinstansernas synpunkter är också viktiga i det här sammanhanget, inte bara att inhämta utan naturligtvis också att väga in i det slutgiltiga förslag som vi har att se fram emot. Jag skulle i alla fall i väntan på det vilja vidga frågan lite grann.
Jag är väldigt glad över att ministern ser på det här och tydligt noterar att det här är ett problem. Den uppfattningen delar vi verkligen. Men den här frågan skulle man också kunna rikta lite grann mot framtiden i väntan på det slutgiltiga beslutet i den specifika frågan.
Jag menar att den här frågan på ett tydligt sätt har pekat på och lyft fram ett behov av någon slags ständig och kontinuerlig bevakning av just den snabba teknikutveckling som sker inom en rad områden.
Det här är ju bara ett av många exempel på hur en i grunden egentligen positiv teknisk utveckling, som är till stor hjälp för väldigt många människor, kan missbrukas och därmed också utsätta många människor för kränkning och övergrepp av olika slag.
Det här är inte det enda exemplet som vi har på det, men det är ett exempel på hur man faktiskt kan uppleva att den svenska lagstiftningen inte riktigt hinner uppdateras i takt med de förändringar som omvärlden genomgår.
Eva Johnsson (KD):
Jag är glad för den infallsvinkeln och ingången. Politik är ett bra instrument för att förändra och justera i samhället, men politiken löser naturligtvis inte alla detaljer och frågor.
Ett gott samhälle måste också befolkas av de goda medborgarna. Det är det som vi tillsammans skapar. Ett etiskt förhållningssätt och respekt för varandra är grunden för det goda samhället. Det måste vi alla ta ett gemensamt ansvar för.
Det kan inte ens riksdag, regering eller domstolar reglera i detalj. Samtidigt har vi ett tydligt uppdrag att bevaka att utsatta människor inte utsätts för övergrepp av olika slag.
Det är ett gemensamt ansvar men samtidigt ett särskilt uppdrag för domstolarna. Där är vi helt överens. Jag vill tacka för svaret och för de olika infallsvinklarna.
Jag ser verkligen fram emot propositionen och att vi äntligen ska få till stånd ett beslut som kommer att skapa ett tydligare skydd i frågan för framför allt utsatta kvinnor.
Eva Johnsson (KD):
Jag får tacka för svaret. Av ministerns svar framgick tydligt att det här är ett svårt arbete. Det handlar hela tiden om svåra avvägningar och bedömningar. Det är också riktigt att förändringarna i föräldrabalken bestämdes och ändrades för bara två år sedan.
Samtidigt kan man tycka att det även tidigare har varit ganska tydligt både för domstolar och för socialtjänsten, även före 2006, att stor hänsyn ska tas till barnet och barnets bästa. Jag har velat lyfta upp frågan med anledning av resultatet från den studie som publicerades vid Lunds universitet tidigare i höstas. Det är ganska anmärkningsvärda resultat som framförs i den undersökningen.
Där konstateras bland annat att av de drygt 55 000 barn som varje år är med om att deras föräldrar separerar är det 6 000-7 000 som tvingas vara med om vårdnadstvister där föräldrarna inte kommer överens. När föräldrarna inte kan enas vid en skilsmässa hamnar barnen oundvikligen i kläm.
Därför ska också barnets bästa stå i centrum vid alla beslut, vid umgänge, vid boende, enligt föräldrabalken. Vid en djup vårdnadstvist kan socialtjänsten arrangera samarbetssamtal med föräldrarna.
Men vid en enkätundersökning till landets kommuner svarade var fjärde socialtjänst att de inte vidtar några extra åtgärder under ett sådant samtal med föräldrarna, även om det finns starka indikationer på en djupare konflikt eller våld inom familjen.
Lika anmärkningsvärt blir svaret när kommunerna i samma enkät får frågan om dessa samarbetssamtal innehöll något moment för att följa upp fall där det fanns misstanke om våld i familjen. Drygt 40 procent avstod från ytterligare åtgärder, trots att det kunde finnas en risk för djup och allvarlig konflikt i familjen.
Enligt en rapport från Socialstyrelsen som kom i fjol är de metoder som används vid socialtjänstens bedömningar ofta otillräckliga och irrelevanta. Dessutom finns behov av en nationell bedömningsgrund eftersom beslut kan variera så mycket mellan olika kommuner.
Ett uttalande från Knut Sundell, chef för IMS, bekräftar också behovet av uppföljning och tydligare redskap då han i en av våra dagstidningar säger att fler beslut än som kanske hade varit önskvärt har varit baserade på personligt tyckande.
Det har varierat mycket mellan olika kommuner, vilket har varit olyckligt. Nu har visserligen en ny utredning vid Socialstyrelsen fått i uppdrag att se över socialtjänstens arbetsmetoder.
Men det framgår ändå med all önskvärd tydlighet att här finns många barn som varje år kommer i kläm på grund av en viss feghet hos berörda myndigheter och domstolar. Jag har djup respekt för att det här är ett svårt arbete. Det handlar om familjer i djup kris, men från samhällets sida kan det aldrig någonsin få råda något tvivel om att man står på barnets sida.
Arbetet pågår, men det går alltför långsamt - alltmedan barnen fortsätter att lämnas åt sidan. Min följdfråga till ministern är: Vad avser ministern att göra för att påskynda arbetet med att säkerställa bedömningar om barnens bästa?