KBLab/rixvox huggingface dataset:
Agne Hansson (C):
Jag vill tacka såväl Gunilla Carlsson för att hon framställde interpellationen som utrikesministern för svaret. Som flera här har varit inne på är det väldigt viktigt att vi diskuterar situationen i Darfur.
Det är en fråga som håller på att glömmas bort genom att man diskuterar definitioner och annat. Det är uppenbart att det handlar om en stor katastrof.
50 000 människor har dött och 2 miljoner är på flykt. Mänskliga rättigheter kränks. Alla internationella konventioner överträds. Som det oftast är i afrikanska konflikter handlar det om mark och vatten.
I framtiden får vi kanske uppleva fler sådana konflikter eftersom tillgången på sådant blir allt mindre. Det är bra att regeringen har agerat på den humanitära sidan. Vi står självklart bakom de insatserna och Sveriges medverkan där.
Regeringen agerar kraftfullt, säger utrikesministern. Det är bra, även om jag tycker att det har varit tveksamt hittills. Men jag noterar en skärpning i det här svaret, vilket är tillfredsställande.
Men jag tycker att det är viktigt att inte undervärdera skillnaden mellan folkmord och förföljelse enligt FN-stadgans definition. Det är en stor skillnad, därför att de insatser som krävs enligt folkmordskonventionen är betydligt effektivare och hårdare.
Jag tycker att det internationella samfundet har varit för vekt. Jag tycker att Sverige har varit för vekt hittills i de här insatserna. Nu är det viktigt att man agerar för att de fredade zonerna får vara fredade zoner. Vidare är det viktigt att sätta tryck på den sudanska regimen, precis som sägs i konventionen.
Jag tycker inte att agerandet att tillsätta en kommission som ska undersöka om det här är ett folkmord eller inte är tillräckligt starkt. Jag menar att Sverige och FN borde ha agerat direkt enligt folkmordskonventionen. Att sätta tryck på den sudanska regimen är ju vad det nu är fråga om.
Då är min fråga: Anser utrikesministern att Sveriges agerande i FN var starkare än det som FN kom fram till? När det gäller att sätta tryck på den sudanska regimen menar jag att man nog borde använda sanktionsinstrumentet. Är regeringen beredd att öka trycket på regimen och också hota med sanktioner?
Agne Hansson (C):
Ja, utrikesministern, det är självklart att FN ska agera. Men det är naturligtvis oerhört viktigt enligt vilken paragraf i FN-stadgan FN ska gå in och agera. Jag tillhör alltså dem som anser att FN, precis som Birgitta Ohlsson sade, har sneglat ängsligt.
Jag har saknat Sverige som den där spjutspetsen i FN för att driva FN kraftfullare och längre framåt. Jag fick inte svar på min fråga om utrikesministern är tillfreds med FN:s agerande eller om Sverige har agerat kraftfullt i FN för att förmå FN att vara mer fast, direkt beslutsamt i den här viktiga konflikten.
Folkmordsdiskussionen har naturligtvis skymt mycket av det kraftfulla agerande som vi kunde ha haft från början. Sedan har vi Människorättskommissionen. Vad menar egentligen utrikesministern när hon säger: "Jag välkomnar . en undersökningskommission för att bl.a. undersöka om folkmordshandlingar har begåtts"?
Vad är detta för tveksamhet, att undersöka först och agera sedan i stället för att agera direkt? Varför inte som USA och Tyskland - och i enlighet med vad Human Rights Watch har kritiserat - gå in direkt? Slutligen har jag en positiv sak. Jag hälsar med tillfredsställelse att en skärpning enligt svaret nu finns i agerandet.
Jag uppskattar svaret på min folkmordsfråga, att Sverige också framåt är berett. Jag hoppas att den här dialogen ytterligare ska sätta press på situationen och regimen i Sudan så att vi kommer till en lösning.
Agne Hansson (C):
Det var intressant att Sten Lundström delar min beskrivning av historien under 24 år. Jag vill fråga Sten Lundström: Vad har du och Vänsterpartiet åstadkommit på de 24 åren om det ser i stort sett likadant ut?
Är det inte ett betyg på att de förslag som du säger att ni försöker få igenom inte har gett något resultat, eller vad beror det på? Den frågan har jag försökt ställa mig. Därför har jag kommit med olika lösningar för att få detta till stånd.
Politiken har också ändrats på många punkter under de här 24 åren. Jag noterar att Vänsterpartiets politik inte har förändrats. Ni är de enda krubbitarna kvar på stora subventioner som skulle lösa bostadsmarknadens och hyressättningens problem.
Jag vill erinra om vad en tidigare finansminister och nuvarande statsminister ofta brukar säga: Jag fick förmånen - eller möjligen nackdelen - att vara med och städa upp efter subventionsraseriet i slutet av 90-talet så jag vet vad det innebar för många svaga hyresgäster.
Därför vill vi pröva flera former av vilka fri hyressättning kan vara en och den enskilde kan betros att förhandla fram sin egen hyra när inte en partsöverenskommelse är möjlig. Om man inte ska stranda med hyressättningen måste man ju ha andra system.
Vad har Sten Lundström för förslag i de fall överenskommelse inte kan träffas?
Agne Hansson (C):
Om Sten Lundström delar min uppfattning om historiebeskrivningen är min fråga: Vad har du gjort för att förändra situationen? Det finns mycket att säga om miljonprogrammet. Det kom till under kraftiga subventioner som sedan brakade åt skogen. Man var sedan tvungen att förändra det för att det inte skulle äta upp hela statsbudgeten.
Det var uppe i 52 miljarder per budgetår när det var som värst. Det är inte de starkaste som lider av det. Det är de svaga människorna som drabbas när det inte går att hantera det i evighet.
Vi förordar inte att man kan lösa all bostadsbrist med marknadens villkor, men jag tror att det går att lösa väldigt mycket på det sättet. Därför är vi inte motståndare.
Vi har från Centerpartiets sida pekat på att man kan ge tillfälliga investeringsstimulanser till ett byggande för att få i gång det. De långsiktiga subventioner som vi har sett i svensk bostadspolitik genom åren har ju inte lett till en social bostadspolitik för alla. Där finns det mycket kvar att göra.
Det är väldigt stor skillnad mellan den hyressättning i nyproduktionen som regeringen nu föreslår som Centerpartiet håller med om med de alternativ som vi har och en ren marknadshyra i hela bostadsbeståndet. Det är en oerhört stor skillnad.
Vilka jämförhyror ska man ha i framtiden om man inte får i gång en hyresmarknad som successivt får en nyproduktion och där hyrorna sätts efter de villkor som gäller?
Agne Hansson (C):
Det finns kanske lite övertoner i den här debatten, och det får man väl från Leif Jakobssons sida skriva på kontot "ett ökat engagemang". Det ser jag som positivt, i och för sig. Jag tycker att det är viktigt att ändå konstatera att bostadsmarknaden och byggandet inte har stått stilla.
Jag håller med Leif Jakobsson på den punkten. Och vi har ju kommit fram tillsammans med ett långsiktigt förslag när det gäller nyproduktionen, och det får inte skymmas, så att säga. Det uppfattar vi från Centerpartiet som ett stort steg framåt eftersom vi länge har drivit det kravet. Men sedan vill vi naturligtvis framåt.
Min fråga till Leif Jakobsson blir varför till exempel inte en enskild hyresgäst eller en annan hyresgästorganisation också kan få kompetensen och rätten att förhandla förstagångshyran i nyproduktionen. Det tycker vi är en begränsning. Det tredje är lägesfaktorn som redan finns i hyreslagstiftningen och som vi vill ha större tyngd på.
Varför, Leif Jakobsson, ska en hyresgäst som bor på Östermalm subventioneras av de hyresgäster i Svenska Bostäder som bor i Rinkeby? Är det vettig och riktig social bostadspolitik? Det är precis vad Svenska Bostäder tvingas göra när man inte kan ta ut hyrorna i centrala delar som man är tvungen till.
Då måste andra hyresgäster på andra ställen betala kalaset så att det går ihop. Då blir det en sådan finansiering. Vi ser inte att det är en social bostadspolitik och rättvisa i den. Det är därför vi kräver en ändring på den punkten.
Agne Hansson (C):
Det är riktigt. Det ska vi inte göra, utan det handlar om lägenhetsägarnas eller hyresgästernas preferenser. Jag hoppas naturligtvis att deras preferenser är att bo i Gamleby, Västervik eller något liknande. Tendensen går däråt och att boendemiljön får ett större genomslag. Det är väldigt bra. Vi är inte heller ute efter att styra. Vi vill som bekant bygga underifrån.
Lagstiftningen är till för att ge ramar för parter och enskilda att förhandla. Det finns en begränsning i hyreslagstiftningen när det gäller att bedöma lägesfaktorns tyngd bland flera andra faktorer. Det är den relationen som vi är ute efter och att skapa en marginal. Inom lagstiftningen ska vi självklart inte diktera. Där ska man kunna förhandla.
Men vi vill ge större utrymme för förhandlingarna. En annan fråga som legat Centerpartiet varmt om hjärtat och som Socialdemokraterna också har en ambition att värna är allmännyttiga bostadsbolag. Nu har det inte byggts särskilt mycket på de senaste tio åren. Då blir problemen större att hitta jämförande hyror.
Där vill vi också bredda för att få en större bedömningsbas och därmed möjligen en ökad säkerhet i hyressättningen. Vad tänker Socialdemokraterna göra på den punkten? Är vi beredda att gå vidare på den punkten?
Risken finns nämligen att man inte bygger i Allmännyttan, och då minskar också valmöjligheterna och möjligheterna att garantera en social bostadspolitik på hyresrättens område.
Agne Hansson (C):
Vi är eniga i stora drag. Veronica tackade för arbetet i utskottet, och jag kan gärna återgälda det. Därför är kanske en replik onödig. Men det finns massor av yrkanden från olika partier som alla föreslås avslås, vartenda ett.
Då vill jag fråga: Varför är det bara regeringens politik och försvaret för den som är bra när det gäller kampen för mänskliga rättigheter? Vi vet att i varje fall den tidigare utrikesministern inte har skött sitt arbete på det här området och verkligen tryckt på inom viktiga områden.
Varför är det bara regeringens politik, och icke ett enda av de 400 yrkandena, som är bra och viktigt i kampen för mänskliga rättigheter? Om vi är eniga i stort är det lite löjligt, tycker jag, att göra så stor affär av den principiella diskussionen.
Vad hjälper det, mina vänner, dem som kränks ute i världen om man har en principiell diskussion om vad som är så att säga mer mänskliga rättigheter eller mindre mänskliga rättigheter? Vi tvingas avge reservationer om det är bifall till regeringens politik och avslag på oppositionens politik som ska gälla över hela linjen.
Agne Hansson (C):
Jag tackar naturligtvis för att Veronica Palm säger att det finns positiva skrivningar i betänkandet även om Centerpartiets och andra partiers motioner. Jag menar att en logisk följd borde vara att man kanske inte skulle tillstyrka men möjligen tillgodose dem eller ha någon annan positiv skrivning. Men, okej, det där är en principiell diskussion som gäller också andra betänkanden.
I varje fall är inte jag riktigt överens med vad vi gör i utrikesutskottet. När det sedan gäller den principiella diskussionen finns det naturligtvis, som Veronica nu sade, en risk för att man tror att vi tycker att vissa mänskliga rättigheter inte är lika mycket värda. Jag vill bara tillbakavisa det påståendet.
Jag försökte att belysa detta i mitt anförande med ett konkret exempel, det som just har hänt i Vitryssland. Vi är många som tillsammans har stått på Norrmalmstorg i kampen för fri- och rättigheter i Vitryssland. Det är oftast i diktaturer som de mänskliga rättigheterna kränks över hela linjen.
Min principiella ingång i det här är att kampen för demokrati kanske är en ännu viktigare del i kampen för mänskliga rättigheter. Håller Veronica Palm med om det?
Jag skulle också vilja fråga varför vi inte har fått gehör för motionen om stigmatisering och diskriminering av vissa sjuka, aids i ett fall, av HBT-personer och på grund av sexuell läggning. Var står majoriteten i den kampen för mänskliga rättigheter när man avstyrker den motionen?
Agne Hansson (C):
Kenneth Kvist är ju en ståndaktig person som inte ger sig i första taget. Jag fick en fråga och ett ifrågasättande, och jag är väl kanske också en sådan där seg typ som inte ger mig i första hand. Står bakom det jag undertecknar gör jag naturligtvis också. Jag tycker att man gör lite för stor affär av de här principerna.
Jag har försökt och försöker i politiken att vara pragmatisk och ta fram exempel som visar att det är viktigt att vi hjälper till där det behövs. Jag tog Vitryssland som ett exempel. Vad hjälper det de oppositionella i Vitryssland om man uppfyller en del av de sociala mänskliga rättigheterna, till exempel att man har tak över huvudet?
Det blir i det fallet staten som förser varenda människa med en bostad som man får hyra. Vad hjälper det dem, om de inte har möjlighet till yttrandefrihet och man fortsätter att fängsla dem som har synpunkter på valfusk och annat?
Är inte demokrati - jag försökte spjälka det här i mer förståeliga termer - ett första väldigt viktigt steg emot att åstadkomma mänskliga rättigheter på ett vitt fält?
Agne Hansson (C):
Det må vara Kenneth Kvists fria rättighet att uppfatta det så. Det stjälper naturligtvis inte en enda människa om man har uppnått alla fri- och rättigheter som man ska ha enligt mitt sätt att se det också. Men jag ville peka på att man kanske måste börja i någon ända och prioritera om man ska komma till det mål som Kenneth Kvist, jag och vi alla här är överens om.
Om man börjar i fel ända blir det svårt att komma till vårt gemensamma mål. Det är min principiella utgångspunkt när jag värderar politiska rättigheter och kampen för demokrati som det kanske mest primära i kampen för det breda perspektivet för att åstadkomma mänskliga rättigheter över hela fältet.
Agne Hansson (C):
Berndt Ekholm ska snart få fortsätta att prata igen. Berndt Ekholm sade att miljöfrågorna är viktiga, och det håller jag med om. Det är klart att det har hänt en del sedan Centerpartiet 1968 väckte den första heltäckande motionen - fyra år innan Lotta Hedström blev miljöpartist. Berndt Ekholm är en mycket god och sann miljövän, och han jobbar mycket internationellt på det parlamentariska planet med miljöfrågor.
Det är också sant att han har haft större framgångar än vad regeringar har haft i dessa frågor. Men nu är det inte IPU:s förslag vi ska diskutera utan det är vad vi åstadkommer i Sverige och vad regeringen åstadkommer. När vi talar om internationella miljöfrågor är det första vi måste göra att sopa rent framför egen dörr och vara ett föredöme.
Vad gör regeringen för att få ett fossilbränslefritt Sverige, för att få bort de miljöskadliga utsläppen, för högre bilskrotningspremier, för att byta bilar till nya energivänliga bilar och för bättre renare bränsle? "Ni har inte lyssnat." Nej, det har inte majoriteten gjort eftersom man då skulle bifalla våra motioner.
Ni har avslagit förslag om miljöinriktat bistånd. Ni har avslagit kravet om att Sverige ska agera starkare för ett EU som en kraftigare aktör i arbetet med miljöfrågorna mot Kina och Indien och frågan om miljökonventionen.
Den säkerhetspolitiska aspekten är en annan viktig fråga, likaså att ta med miljöarbetet i arbetet med den hotbild som finns. Vi är ense om alliansfriheten. Den har tjänat oss väl. Sverige som ett alliansfritt land utan bindningar skulle kunna göra mycket för att bilda opinion för en bättre miljö och en uthålligare tillväxt i världen.
Varför gör ni inte mer?
Agne Hansson (C):
Jag har inte sagt att regeringen inte gör någonting. Det är klart att någonting har hänt. Men att sätta till kommissionen löser inte våra utsläppsproblem och gör inte att vi kommer närmare ett fossilbränslefritt Sverige. Det krävs stimulanser och åtgärder för att vi ska komma dit.
De förslag som vi har lagt från Centerpartiet i andra sammanhang avvisar man ständigt, och då går det saktare och man kommer inte till målet så fort som det skulle kunna gå. Den säkerhetspolitiska aspekten är viktig.
Miljön och energin kommer att bli den största säkerhetspolitiska frågan framöver. Jag tror att det är viktigt att vi är med där. Därför är det, Berndt Ekholm, med förvåning som jag ser att alla dessa förslag avvisas genom avslag på motionerna.
Man kan inte säga att man gör precis det som står i reservationer och motioner om man inte på en enda punkt bifaller motioner. Det här är kanske den tyngsta motion som vi har prioriterat under det här riksdagsåret på det utrikespolitiska området.
Mycket arbete är nedlagt på den, då vi inser att det är en mycket viktig fråga. Men alla förslag avvisas från majoritetens sida. Det är med stor förvåning som jag ser det. Att till exempel lyfta miljöfrågorna i FN:s folkrättsarbete, där vi har en utrikesminister som är ordförande, är ett utmärkt tillfälle. Vad har vi gjort där?
Agne Hansson (C):
Kenneth Forslund och jag är överens om de stora grunderna i säkerhetspolitiken. Det finns fyra partier som står bakom den säkerhetspolitiska doktrinen. Jag tror att man ska vara väldigt rädd om kärnan i den i framtiden. Jag tror att det är viktigt. Men det finns två punkter där vi har skilda åsikter, i varje fall hade vi det när vi behandlade det här betänkandet.
Den första gäller de nya hot som tillkommer och som Kenneth Forslund beskrev, något som också jag tog upp i mitt anförande, och där enskilda länder inte själva kan klara dem. Vi behöver mera av insatser i krissituationer. I dag har vi ungefär 700 man ute i världen.
Vi vill höja ambitionen och öka det till åtminstone 2 000 svenskar ute i världen för att bevara freden. Hur ser regeringen och Socialdemokraterna på det? Ni har ju avstyrkt vårt motionsyrkande från alliansen. Den andra punkten gäller det vidgade säkerhetspolitiska begreppet. Vi måste ha med miljöfrågorna i framtiden. 20 % mer av jordens resurser än vad som är förnybart förbrukar vi i dag. Det är inte hållbart på sikt.
500 konflikter om vatten, däribland 20 direkta strider, finns dokumenterade. Det innebär naturligtvis att miljöhotet är också ett säkerhetspolitiskt hot. Precis på samma sätt som Socialdemokraterna ser att bistånd och utveckling är viktiga för säkerheten borde man se att miljön är viktig för säkerheten. Är vi överens om det?
Agne Hansson (C):
Miljön - glöm inte den, Kenneth Forslund. Det är ofta som Socialdemokraterna pratar vackert om miljön, men åtgärderna och handlingskraften är ringa. Jag vill gärna ha svar på min fråga. Jag ska svara på Natofrågan. Jag ser som politiker ganska pragmatiskt på det.
Ingen i våra fyra partier är så dum att man vill riskera vår säkerhetspolitiska kärna. Den tycker jag att Socialdemokraterna också ska värna. Precis som Gunilla Carlsson, som har varit ordförande i den arbetsgrupp där också jag varit med, sade har partierna något olika uppfattning om Natomedlemskapet. Och i ert parti har ni det.
Men så länge det finns en folklig bred förankring för ett Natomedlemskap kommer inte en ny, borgerlig regering att väcka den frågan. Det borde, tycker jag, vara tryggt för Socialdemokraterna att veta att ni då har lite av ett veto i den frågan. Det är klart att om ni provocerar fram någonting annat för mycket är ju inte den här kärnan hur säker som helst.
Men den är viktig, och det är därför jag betonar den. Den bör vi alltså i framtiden kunna gå vidare med. Och när vi behöver utveckla säkerhetspolitiska doktriner ska vi göra det i samförstånd, som vi har gjort tidigare. Jag har själv varit med och förhandlat fram den nuvarande doktrinen.
Slutligen en kommentar till att jag om några år får se ett ökat engagemang på det internationella området. Jag ser naturligtvis fram emot det. Men jag tror att vi då har en annan regering. Då vet jag att det kommer, men jag hoppas att det kan komma ändå. Men jag tror att Norge väl kan mäta sig med oss på det här området. Vi ska träffa norrmännen i eftermiddag.
Anne-Marie Pålsson (M):
Jag får väl börja med att tacka statsrådet Östros för svaret. Det var mycket intressant, och det tyder på en betydande flexibilitet hos statsrådet. Förra året då jag fick svar på en nästan identisk interpellation lät det helt annorlunda.
Då sade statsrådet: "Till skillnad från moderaterna är jag inte beredd att verka för en uppdelning av studenterna i EU-medborgare eller EES-medborgare å ena sidan och övriga å den andra sidan samt skärpa reglerna för de senare. En sådan uppdelning skulle motverka internationaliseringen av högskolan och i första hand drabba studenter från länder med svagare ekonomi."
Över huvud taget var det svar som jag fick för ungefär ett år sedan fullt av indignation, en vämjelse över hur man kunde komma på ett så ohyggligt förslag som att ta betalt för utbildningen för studenter som kommer från länder utanför EES-området.
Men nu är det, som sagt, annat ljud i skällan, och nu kan statsrådet tänka sig att ta betalt av studenter som kommer från länder utanför EES-området, men detta får inte hota avgiftsfriheten i övrigt. Hur detta kan gå till begriper jag inte riktigt. Antingen tar man betalt - och då är det inte avgiftsfritt längre - eller också tar man inte betalt. Men detta kanske jag kan få en förklaring till. Vad är det då som har hänt under det här året?
Har statsrådet Östros möjligen tagit intryck av mina tankar? I så fall är jag väldigt stolt och tycker att det är mycket roligt att vi även från moderat håll kan komma med idéer som faller i god jordmån. Eller vad är det i övrigt? Det är naturligtvis ingen slump att det ser ut på det här viset. Det är inte heller någon felskrivning. När jag citerar så mycket annat kan jag kan också passa på att citera ur en artikel i Svenska Dagbladet den 19 april i år.
Det är en artikel som handlar om Socialdemokraternas tillväxtkongress. Under rubriken "Internt motstånd till sålda studier" står följande: "Utbildningsminister Thomas Östros fick i går s-kongressens stöd för sitt kontroversiella förslag att högskolor ska få rätt att sälja utbildningar till utländska studenter." Det är mycket intressant att vi har fått se denna omsvängning.
Jag skulle gärna vilja få en ordentlig förklaring från statsrådet här.
Vad är det som gör att någonting som för ett år sedan var fullständigt groteskt och oacceptabelt i dag har blivit fullständigt acceptabelt, så acceptabelt att statsrådet till och med inför sin partikongress kan arbeta aktivt och tydligt för att vi ska ha möjlighet att ta betalt för de studenter som kommer från länder utanför EES-området och som vill ta del av den svenska högre utbildningen?
Anne-Marie Pålsson (M):
Vi kan väl enas om att utbildningsminister Thomas Östros och jag är överens om vissa saker. Vi är överens om att det svenska skattekollektivet inte har skyldighet att finansiera högre utbildning för ungdomar som kommer från länder utanför EES-området. Det tycker jag är bra och ett stort steg framåt sedan förra året. Det är vi alltså överens om.
När det sedan gäller avgiftsfinansiering för svenska studenter och för studenter inom EES-området envisas Thomas Östros med sin fråga gång på gång. Men min interpellation handlar inte om den. Mitt partis linje är absolut glasklar i den här frågan: Man vill inte avgiftsfinansiera högre utbildning. Vad jag tycker i hemmet, i köket, är en sak som jag vet, och det vet också Thomas Östros eftersom Thomas Östros har läst vad jag skrivit.
Men det är inte partiets linje. Ska jag företräda partiets linje så är den glasklar: Man vill inte ha avgifter. Vem vill då ha avgifter? Ja, uppenbarligen vill Svenskt Näringsliv ha avgifter, och universiteten vill ha avgifter. Jag läste ett utdrag ur en intervju med en professor nere i Lund som säger: Får vi inga avgifter får väl studenterna räkna med att det blir en ganska medioker utbildning. Problemet i dag är faktiskt att universiteten i Sverige har mycket stora problem.
De har problem med att klara den internationella konkurrensen. Detta är just den andra sida av myntet som vi talar om. Vi talar ju om att öppna upp för utländska ungdomar att komma hit och för svenska ungdomar att åka någon annanstans. Jag tycker att det är en mycket bra linje att följa.
Men för att vi ska vara konkurrenskraftiga och attraktiva även för engelska, tyska, amerikanska och franska ungdomar måste vi också ha utbildning och forskning som håller god internationell klass. Hitintills har jag inte mött en enda företrädare för universiteten som sagt att resurserna i dag är tillräckliga för att medge en sådan god konkurrensmiljö.