KBLab/rixvox huggingface dataset:
Christina Tapper Östberg (SD):
Jag vill ställa min fråga till socialminister Annika Strandhäll. Folktandvården i flera landsting har aviserat att man tänker höja priset från och med januari 2018. I och med detta blir det en drastisk höjning för många patienter. Vi ska komma ihåg att det redan nu är många som avstår från tandläkarbesök av kostnadsskäl. Priset i dag för en vanlig undersökning är ca 1 000 kronor, men inte för alla.
En person som vistas här i landet utan tillstånd betalar endast 50 kronor för ett besök. Min fråga är: Tycker ministern att detta är rimligt?
Christina Tapper Östberg (SD):
Jag vill ställa min fråga till socialminister Annika Strandhäll. Vi har en julhelg att se fram emot, men alla ser inte fram emot denna helg. Jag tänker på patienter och vårdpersonal. Många är oroliga för det vårdkaos som brukar infalla under vintern. Redan nu går flera landsting ut och varnar. Trots beordrad övertid och inhyrd personal kommer tusentals behandlingar och operationer att skjutas upp under jul och nyår. I Stockholm är läget allvarligt.
Johan Styrud, ordförande i Stockholms läkarförening säger: "I jul och nyår stängs ytterligare flera hundra vårdplatser och vi måste ställa in massor av planerad vård. Utan vårdplatser tvingas vi skicka hem 80-90 åringar som knappt kan gå." Vårdkaoset är inte bara ett Stockholmsproblem. Situationen ser likadan ut i resten av landet. Vilka åtgärder tänker socialministern vidta för att patienter och vårdpersonal inte ska behöva fira jul i ett vårdkaos?
Christina Tapper Östberg (SD):
Förra veckan bjöd Jimmie Åkesson in de övriga partiledarna för att tillsammans med de sjukvårdspolitiska talespersonerna diskutera det allvarliga läget för svensk sjukvård och vad man tillsammans kan göra för att så snabbt som möjligt vända den negativa utvecklingen. Vi är i ett läge då vi behöver lägga all politisk prestige åt sidan. Tyvärr tackade fem partier nej, och två partier bemödade sig inte ens att svara. Vad anser socialministern om det?
Christina Tapper Östberg (SD):
Inför valet 2014 var ett av Socialdemokraternas löften att cancerpatienter skulle få behandling inom fyra veckor efter remiss. Varje dag kan vi läsa om cancersjuka patienter som får vänta på vård och som dör i vårdkön. I Sverige måste en person med bukspottkörtelcancer enligt reglerna opereras inom 36 dagar, alltså inom fem veckor, efter det att diagnosen har ställts.
Orsaken är att denna cancerform är den dödligaste av alla och ofta upptäcks mycket sent. När cancern upptäcks har tumören ofta redan hunnit sprida sig till andra organ. Då är det i regel för sent för att operera. I Danmark har man en tidsgräns på bara två veckor. Varje år får drygt 10 000 svenska män diagnosen prostatacancer, och varje år dör omkring 2 300 svenska män i sjukdomen.
Den cancerform som i dag orsakar flest dödsfall är också den cancerform där väntetiderna för vård är längst. Hur många liv ska offras innan ni infriar ert vallöfte?
Christina Tapper Östberg (SD):
I dag ska socialutskottet behandla propositionen om reglering av alkoglass och andra alkoholhaltiga produkter, vilket vi välkomnar. Regleringen omfattar bland annat försäljning, partihandel, marknadsföring, servering och tillsyn. Under senare år har alkoholhaltiga produkter lanserats i Sverige och internationellt, avsedda att förtäras, men då inte bara i dryckesform utan även som glass, godis och pulver.
När de så kallade alkoglassarna dök upp kunde de säljas fritt, utan att man ställde några krav på åldersgräns eller marknadsföring. Nu föreslås att dessa produkter ska följa samma typ av regler som alkoholhaltiga drycker. Produkter med söt smak och färgglada förpackningar har alltid haft en lockelse hos barn och unga.
Innehåller de dessutom alkohol anser vi att det är bra och viktigt att man reglerar marknaden för sådana produkter, framför allt för att skydda våra unga men även för att främja folkhälsan och hindra skadliga effekter orsakade av alkohol. I propositionen föreslår regeringen att en ny definition, alkoholdrycksliknande preparat, ska införas.
Den ska omfatta alkoholhaltiga preparat som ur konsumtionssynpunkt är att jämställa med alkoholdrycker och som kan antas användas som berusningsmedel, och dessa ska så långt det är möjligt regleras på samma sätt som alkoholdrycker. Även de bestämmelser som ger polisen rätt att förverka alkoholdrycker ska gälla dessa preparat.
I propositionen föreslås också att Systembolagets försök med hemleverans av alkohol ska avslutas och bli del av monopolets ordinarie verksamhet, vilket vi inte har något emot. En utvärdering har visat att hemleveranser bara omfattar en liten del av Systembolagets omsättning och inte har drivit på försäljning och alkoholkonsumtion under försöket. Med detta sagt yrkar jag bifall till propositionen om reglering av alkoglass och andra alkoholdrycksliknande produkter.
Christina Örnebjär (L):
Jag vänder mig till statsrådet Åsa Regnér med min fråga. I går kunde vi på nyheterna i Örebro höra att häktningstiderna fortsätter att öka. När unga häktas sker det i princip alltid med restriktioner, det vill säga isolering. Enligt barnkonventionen ska barn endast frihetsberövas som en sista utväg och under kortast möjliga tid. Trots detta ökar antalet unga som häktas. Både Europarådet och FN:s tortyrkommitté har tidigare kritiserat Sveriges långa häktningstider med restriktioner.
Det är bara Sverige och tre andra EU-länder som inte har någon bestämd maxtid. Min fråga till Åsa Regnér är därför: Vad kommer statsrådet att göra för att säkerställa att ungas mänskliga rättigheter inte kränks i svenska häkten?
Christina Örnebjär (L):
Tack för svaret! Jag hade uppfattningen att Åsa Regnér som barnminister var ansvarig för frågor rörande barn och därmed bevakade barns intressen, så jag undrar i vilka andra frågor som barnministern duckar. Men jag tackar naturligtvis för svaret. Järnvägs- och kollektivtrafikfrågor Jag undrar fortfarande vad man kommer att göra från statsrådets sida för att verkligen följa konventionen om mänskliga rättigheter för unga som häktas och om man verkligen tänker genomföra detta med maxtid. Jag är glad att du tar upp det.
Det är som sagt vi och tre andra länder i hela EU som inte har det.
Christina Örnebjär (L):
Jag vet inte hur jag skulle ha kunnat vara tydligare i talarstolen än jag var, så jag upprepar det jag sa tidigare. Vi har inskrivet i vårt partiprogram sedan 2009 att vi vill att barnkonventionen ska vara lag. Bengt Westerberg och Maria Leissner drev det tidigt. Redan när man skulle ratificera barnkonventionen skrev dåvarande Folkpartiet i sin barnmotion att man ville ratificera den. Man var extremt tydlig med att den skulle inkorporeras och hur man skulle förändra lagarna.
Liberaler och folkpartister har varit drivande i detta i många år. Huruvida vi kommer att vara beredda att stödja regeringen beror återigen på hur förslaget utformas. Liberalerna vill att barnkonventionen ska vara lag. Sedan beror det helt på hur regeringen väljer att lägga fram förslaget.
Christina Örnebjär (L):
Jag har en kort fråga. Varför ändrar man målet som rör specifikt barn och att barnperspektivet ska genomsyra hela dokumentet, samtidigt som man ändrar "personer" till "kvinnor, män, flickor och pojkar" för att synliggöra just kön, genus? Hur resonerade man här?
Christina Örnebjär (L):
Då blir jag ännu mer fundersam över varför man så explicit måste skriva ut "kvinnor, män, flickor och pojkar" men inte just "barn". Om tanken är att barn lyfts fram för att genomsyra hela dokumentet, betyder det då att man degraderar kvinnor, män, pojkar och flickor? Jag tycker att diskussionen haltar. Min poäng i det hela är att det som inte nämns försvinner, mäts inte och görs inte.
Jag var också tydlig i mitt anförande med att det är viktigt att också nämna barn för att vi ska kunna mäta det här. Jag undrar alltså över resonemanget kring kvinnor, män, pojkar och flickor. Hans Hoff nämnde också detta explicit flera gånger i sitt anförande när han läste upp målen.
Christina Örnebjär (L):
Vi pratar stort och vi pratar smått här i kammaren, men vad det än är vi debatterar är det frågor som berör människor. Ibland är det många, och ibland är det färre, men oavsett vilket är varje enskild fråga viktig för någon. Att servicen behålls på landsbygden berör möjligen i första hand dem som bor i glesbygd och på landsbygd, och en och annan sommargäst, men det gör inte frågan mindre angelägen för dem det berör.
Många gånger är de platser i landet där postservicen dras ned samtidigt de där digitaliseringen har gått långsammast - med andra ord de ställen där det finns allra färst alternativ. Karin Svensson Smith nämnde det här med brev som kom från en moderat kollega och som hamnade fel. Jag känner igen det där. Det händer mig också att post kommer fel; vi är många med liknande namn. Som kuriosa kan jag nämna en händelse.
Vi hade tagit kort på barnen inför julen och skickat iväg till släkt och vänner. De blev kvar i de röda julbrevlådorna när de plockades in för vintern. De delades ut först julen efter med ett mycket ursäktande brev från posten, till stor munterhet för släkt och vänner och med en moralisk vinst för mig och maken som så falskeligen hade anklagats för att inte ha skickat några julkort. Det året fick folk två julkort. Detta händer alltså, absolut!
Postfrågor och grundläggande betaltjänster Det är jättebra att utredningen görs, men frågan är hur länge vi ska vänta. För oss liberaler är det viktigt att människor ska kunna välja var de vill leva, bo och verka. För att hela landet ska vara ett alternativ behöver viss grundläggande service finnas. Samdistribution är ett sätt att se till att postservicen på landsbygden finns kvar. Det är i sin tur ett sätt att få hela Sverige att leva. Jag yrkar därför bifall till reservation 4.
Christina Örnebjär (L):
Naturligtvis delar vi synvinkeln att alla ska vara med. Det var precis detta jag menade med att det är allas ansvar och att vi behöver ge alternativ. Min poäng med att nämna Tesla var att visa hur fort utvecklingen går. Jag menar inte att det skulle vara den enda lösningen för allt och alla. Men vi måste vara progressiva och underlätta för den typen av forskning, för den kommer att leda vidare. En del leder till nästa och så vidare.
Jag vänder mig lite mot uttrycket "den vanliga människan", för det verkar antyda att vi är olika och att vissa är ovanligare. Jag föredrar att säga att vi alla är människor, helt enkelt.
Ett av de förslag som vi liberaler har är att differentiera reseavdraget, så att man kan göra större avdrag om man har svårt med kollektivtrafik medan det ska vara mindre enkelt att göra reseavdrag om man bor i stan, där det är gott om kollektivtrafik. När det gäller kvotplikten har vi liberaler ännu inte satt ned foten. Vi vill se lite grann vart det bär.
Vi behöver titta på detta med bränslen, och vi ser positivt på att det finns många olika typer av förnybara drivmedel. Det kan behövas mer av ekonomiska styrmedel för att helt enkelt straffa ut de fossila bränslena och få fram andra, bättre bränslen.
Christina Örnebjär (L):
Jag vill tacka statsrådet för debatten, som jag tyvärr tror kommer att fortsätta. Det är en debatt som vi egentligen inte borde behöva ha, för detta är någonting som över huvud taget inte borde existera. Ordet barnäktenskap borde inte finnas. När jag berättade att jag skulle debattera barnäktenskap i dag fick jag en kommentar av Aya - det är en 18-årig tjej från Kumla, som jag kommer ifrån. Hon sa: Vad jag undrar är hur man kan debattera barnäktenskap. Vad finns det att debattera?
Är det inte redan självklart att det inte får förekomma? Det var lite jobbigt att behöva svara på det. Jag tror att både mitt och statsrådets svar till henne är att det självklart borde vara så. Vi är helt överens om att barnäktenskap inte får förekomma i Sverige. Samtidigt förekommer det. Det finns luckor i lagen. Från Liberalernas sida har vi varit tydliga. Vi vill ha en haverikommission mot barnäktenskap.
Vi vill att asylsökande barn och alla andra barn ska veta att de aldrig placeras med den som uppges vara deras make. Vi vill att Migrationsverket och socialtjänsten ska göra noggrannare skyddsbedömningar för alla ensamkommande barn som ska placeras hos anhöriga. Vi vill att alla barn, inklusive ensamkommande, ska få kunskap om sina rättigheter. Sist men inte minst vill vi täppa till de sista luckorna i förbudet mot barnäktenskap.
Min önskan är givetvis att man från regeringens sida kan tänka sig att titta på Liberalernas förslag och vara lika tydlig som vi är mot barnäktenskap. Ett undantag leder nämligen tyvärr ofta till ett annat. Jag håller fullständigt med om att socialtjänsten under många år har varit under ett stort tryck. Man gör stordåd där. Men oavsett hur ofta det här sker är varje enskilt fall en tragedi, och det är ett misslyckande för samhället.
Christina Örnebjär (L):
Alla, oavsett bostadsort och ålder, ska ha rätt att läsa på komvux, föreslog regeringen i budgeten för 2016. Jag ska citera statsrådet, för jag tycker att det hon sa var bra: Det här är en reform av historisk karaktär. Det betyder att oavsett var man bor eller vilken ålder man har ska man kunna fullfölja gymnasiet eller läsa upp sin behörighet till universitetet. Jag blev glad över de orden. Jag önskar bara att det som sagt verkligen gällde alla, för vi vet ju att det inte gör det i dag. Problemet är att eftersom det ska vara lika för alla passar det inte alla.
Det måste finnas anpassade utbildningar eller möjlighet att anpassa utbildningar. Jag hade en elev en gång när jag vikarierade - jag är vanlig lärare i grunden, men jag var på en grundsärskola - som sa: Alla frågar vad min lillebror vill bli, men det är aldrig någon som frågar vad jag vill bli. Är det för att jag redan är någonting? Är det för att jag är utvecklingsstörd? Och jag vill inte vara det, för det är inte jag. Jag vill också bli någonting. Det där tog mig ganska hårt.
Alla är vi ju någonting redan, men alla ska också ha möjlighet att få bli det som de själva vill bli. Jag skulle vilja skicka med statsrådet några saker på vägen framåt och som vi kanske kan komma överens om, nämligen att lämna över ett uppdrag till exempelvis Folkbildningsrådet att genom olika satsningar stärka civilsamhället ännu mer. Folkbildningsrådet pekar ju på det stora behovet av att utveckla nya pedagogiska metoder inom folkhögskolan, och det kan säkert breddas till andra folkbildare. Jag skulle också vilja att man tittar på de projekt som har funnits.
De går säkert att återuppliva, även om de redan är nedlagda, och se till att ha en långsiktighet i dem. Det fiffiga med exempelvis Studieförbundet Vuxenskolans SV Kulturcollege är att det är en modell som går att använda för andra, till exempel nyanlända och skoltrötta. Jag tror verkligen att det här är något som vi behöver ta på allvar, för det handlar om fördomar, om förväntningar och om att personer med intellektuella funktionshinder ska ha möjlighet att göra aktiva val och ha makt över sin egen vardag.
Christina Örnebjär (L):
En av mina frågor var om man anser att det råder en brist på socionomer. Det låter många gånger så i debatten. Jag har hört flera - dock inte statsrådet - som lyfter fram att fler socionomer måste utbildas. Problemet är att de finns men inte vill jobba i kommunerna. Det är inte en attraktiv arbetsgivare.
Jag tror inte att förslagen på att sänka behörighetskraven direkt gör arbetet mer attraktivt. När personalomsättningen är så hög som den är i dag försvinner erfarenhet och kunskap. Den behövs. Problemet uppstår när man säger att det inte behövs utbildning för att jobba här. Det är inte en arbetsgivare som personalen vill ha.
Vi liberaler har föreslagit forskarskolor för yrkesverksamma socionomer som ett led i utvecklingen. Det fanns under åren 2011-2015 en överenskommelse med SKL om att stärka evidensbaserad praktik. Det är något som verkligen skulle behöva fortsätta. Det är en liten del av yrkesverksamma socionomer som fortsätter inom någon typ av forskarutbildning. Offentlig sektor behöver verkligen mer av forskningsanknytning - inte mindre.
Precis som har sagts här arbetar socialtjänsten med de allra mest behövande. Jag kan inte minnas att jag nämnde just ensamkommande, utan det gäller alla. Det är även fråga om missbruksvård. Det är ett stort område. Det här är ett slags välfärdssamhällets sista utpost och en garanti för ett humant omhändertagande av samhällets mest sårbara. Vad händer då när socialtjänsten inte klarar av sitt uppdrag? Vad händer när socialsekreterarna inte längre orkar eller inte kan, när de inte har kompetensen?
De vittnar dagligen, precis som statsrådet sagt, om en ohållbar situation. Även hot och våld är ett problem. Man behöver känna sig trygg i sin yrkesutövning och känna: Jag har på fötterna och vet vad jag gör. Det beslut som jag har fattat har jag fattat på grund av evidens, och jag kan stå för det.
I Ljusnarsberg i mitt eget hemlän, där alla socialsekreterare utom de som jobbar med ensamkommande sa upp sig, är det just bristen på kompetensutveckling som vi ser. Många har uppmärksammat den här utvecklingen. Och regeringen har lagt fram förslag. Men det är långt ifrån tillräckligt, för vad är det för signaler som vi sänder till dem som utbildar sig när vi vill sänka kraven? Vi skulle inte göra det på poliser. Vi skulle inte sänka kraven på läkare, trots att det är brist på läkare. Min fråga blir hur statsrådet ser på det här.
Tror statsrådet att det kommer att vara fler eller färre som söker sig till den sociala barn- och ungdomsvården när det går ut signaler om att vi tänker sänka kraven, att vi tycker att man inte behöver lika mycket utbildning här?
Christina Örnebjär (L):
Tack, statsrådet! Jag blir väldigt glad över att statsrådet så tydligt sänder signalen att hon inte vill sänka kraven på utbildning. Jag tror att det är viktigt att den kommer härifrån, för den som söker sig till eller blir uppsökt av socialtjänsten är ofta i en otroligt utsatt situation, och då krävs det kompetens, erfarenhet och fingertoppskänsla. Det är inte ett jobb för vem som helst.
Det är få yrken som är så otroligt komplexa och där man tar så stort ansvar och gör så stora ingrepp i människors liv som arbete med just myndighetsutövning i den sociala barn- och ungdomsvården. Besluten som fattas kan som sagt vara helt livsavgörande för barn och unga och deras familjer. Jag är uppriktigt orolig när jag hör från flera håll att man inte tycker att det är så viktigt med utbildningsbakgrund, så jag blir väldigt glad över de signaler som statsrådet sänder.
Vi behöver både teoretiskt kunniga och praktiskt modiga socionomer. Det är ett tufft jobb. De måste känna sig trygga i sin kompetens och få möjlighet till utveckling för att de som söker sig till den sociala barn- och ungdomsvården ska känna att de får det bästa bemötandet och vara trygga i de åtgärder som vidtas. Jag skulle verkligen vilja att man, i stället för att signalera om att sänka kompetenskraven, sa att man vill utveckla kommunerna som arbetsgivare, vilket jag också hör här.
Det tror jag säkert att man skulle kunna vara ännu tydligare med, för det behövs högre löner. Men det behövs mycket mer än så, nämligen utvecklingsmöjligheter, kompetensutveckling och en arbetsgivare som tror på och satsar på en. Sänkta kompetenskrav signalerar raka motsatsen. Lika självklart som att en utbildad kirurg tar hand om dina barn ska det vara att det är behörig personal i barn- och ungdomsvården. Med detta vill jag tacka för den här debatten.
Jag tror säkert att vi får anledning att återkomma till den här frågan, om inte annat så när rapporten är färdig. Stort tack!
Christina Örnebjär (L):
Jag vill tacka för möjligheten att lyfta upp frågan. Och jag vill naturligtvis tacka statsrådet för debatten. Jag vet att statsrådet har tackat nej till en träff med Diabetesförbundet. Det är lite tråkigt. Jag undrar varför. Jag håller samtidigt med om att det inte behöver vara den tillfälliga föräldrapenningen som är lösningen. Men frågan gäller som sagt fler barn än dem med diabetes. Det gäller dem med funktionsnedsättningar, alla med kroniska allvarliga sjukdomar.
Jag väljer att lyfta fram just diabetes, delvis beroende på att okunskapen är skrämmande stor - trots att det är en vanlig sjukdom, trots att 0 procent blir botade och trots att det är en dödlig sjukdom. En hyfsad värdemätare av hur stor kunskap det finns är hur mycket stöd människor ger till forskning. År 2014 fick Barncancerfonden 275 miljoner kronor, och Barndiabetesfonden fick 10 miljoner kronor.
Att lyfta fram just kunskapsläget är alltså en viktig del. Frågorna kvarstår. Vad ska föräldrar göra om det inte finns utbildad personal i skolan? Det är trots allt vi politiker som ger Försäkringskassan dess uppdrag. Och just nu har man valt den strängare tolkningen av de två domar som har kommit. Det har blivit sämre. Vad görs för att just nu underlätta för föräldrar till barn med kronisk sjukdom eller funktionsnedsättning? Vem ska lära upp personal i förskola och skola om barnets behov?
Anna sitter på läktaren här i kammarsalen. Hon har en väldigt enkel fråga till statsrådet. Det är en fråga som visar på den utsatthet och förtvivlan som de här föräldrarna känner. Och det är en fråga som gör ont i precis hela kroppen: Vem ska i praktiken se till att min son inte dör under skoltid?
Christina Örnebjär (L):
Jag delar också stoltheten över det stora ansvar Sverige har tagit och även bilden av att fler borde ta ansvaret. Jag hoppas bara att talet om att minska trycket inte kommer att innebära problem för asylrätten. Där hoppas jag innerligt att vi tycker lika. Jag har pratat med ansvariga på en del ankomstboenden. Det vet jag att också ministern har gjort. De säger alla mer eller mindre samma sak, och det oroar mig lite grann.
De säger att det inte är så vanligt att barn försvinner, kanske någon gång under det senaste året. Det låter inte så illa. Problemet är när de säger så på många boenden. Då blir det sammantaget många barn. Här är jag säker på att ministern och jag är överens eftersom vi har talat om detta tidigare. Redan ett barn som försvinner är ett för mycket.
Jag har elever i 16-17-årsåldern som inte skulle bli så glada om jag kallade dem barn, men de är det enligt lag. När ett barn, eller en ungdom, försvinner från ett boende görs en anmälan efter ett dygn. Det är lite oklart vem som ska göra anmälan. På vissa boenden säger man att det är boendet som ska göra en anmälan; på andra boenden hävdar man att det är den gode mannen som ska göra det. Där behöver ansvarsfrågan utredas.
Sedan är det polisens sak, som ministern mycket riktigt påpekar. Om det hade varit min nioåring som hade försvunnit hade det varit mer rubriker och jag hade legat på. Frågan är vem som ligger på eftersom dessa försvinnanden många gånger inte räknas som ett brott. Det är detta som oroar mig. Det var rubriker en gång när en nioåring försvann och hittades i Malmö. Omhändertagandet filmades, och det kan diskuteras hur det gick till.
Han var en av alla dem som försvinner från boenden. Vi måste veta varför han lämnade boendet och vad som hände. Just det fallet blev uppmärksammat, men alla andra fall blir det inte. Här ligger grundproblemet. På Migrationsverkets hemsida står det att man försöker förebygga att ensamkommande barn avviker. Här ringer en varningsklocka. De senaste tre åren har ett trettiotal barn under sex år försvunnit.
Barn under sex år avviker inte. Är det system vi har i dag tillräckligt? Görs det tillräckligt för att hitta de barn som försvinner?