KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
har frågat mig om jag avser att i syfte att förbättra arbetsmiljön för alla som arbetar med ambulanssjukvård i vårt land se över riktlinjerna så att alla ambulanser ska vara utrustade med en hjärt-lungkompressionsmaskin. Jag vill inledningsvis säga att arbetssituationen och arbetsmiljön för anställda i vård och omsorg är en viktig fråga för regeringen. Regioner och kommuner är huvudmän för hälso- och sjukvården och omsorgen i Sverige och är därmed även ansvariga för medarbetarnas arbetsmiljö.
Regioner och kommuner har ett ansvar för att systematiskt undersöka och åtgärda arbetsmiljörisker för att förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet och främja en god arbetsmiljö. Det är Socialstyrelsen som ansvarar för att utfärda föreskrifter om ambulanssjukvården. Föreskrifterna reglerar ansvarsförhållanden inom ambulanssjukvården och innehåller bestämmelser om bland annat personalens kompetens och ambulansernas utrustning.
Av föreskriften framgår att ambulanser ska vara utrustade med den utrustning som behövs för att prehospital akutsjukvård ska kunna ges såväl i som utanför ambulansen. Med utrustningen ska hälso- och sjukvårdspersonalen bland annat kunna skapa och upprätthålla fria luftvägar, ge assisterad andning, utföra avancerad hjärt-lungräddning, stoppa yttre blödningar och förflytta patienter på ett säkert sätt. Myndigheten ansvarar för innehållet i sina föreskrifter och uppdaterar dem vid behov.
Som jag nämnde tidigare är regionerna som huvudmän ansvariga för ambulanssjukvården och även då ansvariga för medarbetarnas arbetsmiljö. Regeringen stöder regionerna i utvecklingen av ambulanssjukvården genom att 85 miljoner kronor under 2021 tillförs regionerna för ändamålet. Medel till regionerna tilldelas genom en överenskommelse med Sveriges Kommuner och Regioner om förstärkning av ambulanssjukvården.
Satsningen fokuserar bland annat på kompetensutveckling av ambulanspersonalen och anpassning av ambulanssjukvården till den pågående utvecklingen mot en nära vård. Utöver det ska Socialstyrelsen på regeringens uppdrag kartlägga den prehospitala vården och utifrån kartläggningen lämna förslag på hur den prehospitala vården kan utvecklas, effektiviseras och stärkas på ett ändamålsenligt och kostnadseffektivt sätt.
Kartläggningen av den prehospitala vården inklusive förslag på hur den prehospitala vården kan utvecklas och stärkas ska redovisas senast den 1 oktober 2022. Regeringen avser att noga följa utvecklingen av ambulanssjukvården och vid behov återkomma i prioriterade frågor.
Lena Hallengren (S):
Frågan handlar om arbetsmiljön för personal som arbetar i ambulanser i olika regioner. Regionerna har ett huvudansvar för hälso och sjukvården, som jag också sa i mitt svar. Socialstyrelsen utfärdar föreskrifter om hur ambulanssjukvården ska se ut, och man ansvarar för både innehållet och för eventuella uppdateringar.
Regeringen kan naturligtvis inom ett regeringsuppdrag initiera en översyn av föreskrifterna men inte bestämma hur föreskrifterna ska se ut. Det är något som myndigheten gör. Jag nämnde i mitt svar den satsning som görs på ambulansvården och det faktum att mycket av den prehospitala vården sker i ambulanser i dag. Ambulanser är verkligen inte ett transportmedel. Det är något som jag inte behöver tala om för Elisabeth Björnsdotter Rahm men kanske för andra människor som fortfarande tror att ambulanser är en avancerad transportform.
Vård bedrivs från det att ambulansen kommer fram, och det är många gånger helt livsavgörande att personalen har förutsättningar att göra det jobb som de är allra bäst på. Den 4 mars i år fick Socialstyrelsen ett uppdrag att kartlägga den prehospitala vården. Utifrån kartläggningen ska man lämna förslag på hur vården kan utvecklas, effektiviseras och stärkas.
Det gäller att stärka vården på ett sådant sätt att den är ändamålsenlig och även kostnadseffektiv. Det finns alltid ett intresse av att de resurser som avsätts till vården ger mesta möjliga vård. Meningen är att kartläggningen ska titta på organisationen, resurserna, bemanningen, samverkan och patientsäkerhet. I den här frågan handlar det inte minst om personalens säkerhet, men patientsäkerheten vägs naturligtvis också in.
Meningen är att vi ska få en nationell bild av hur läget är i den prehospitala vården. Sedan är det meningen att Socialstyrelsen utifrån kartläggningen ska lämna förslag på vad som kan göras annorlunda. Nu är det ett större uppdrag än den fråga som Elisabeth Björnsdotter Rahm ställer, men frågan kan falla innanför uppdraget. Med all respekt för allvaret i situationen är 2017 ändå ett antal år sedan, och det finns ingen beskrivning i underlaget hur den situationen har hanterats.
Men det är klart att föreskrifterna ska ge ett stöd till hur man ska arbeta. Om det sedan finns frågor att ställa, inte i enskilda fall men i enskilda regioner, är det viktigt att ta upp dem där. Kanske har regionerna aldrig haft ett så tydligt uppdrag och varit så adresserade som under den här pandemin. Det finns väl ingen som har missat att regionerna är huvudmän för svensk hälso- och sjukvård, och det gäller även den prehospitala vården.
Lena Hallengren (S):
Jag vill beskriva det faktum att det som är själva frågeställningen i interpellationen är om vi inte ska tala om att det ska finnas hjärt och lungräddningsautomatik i alla ambulanser.
Då vill jag bara säga att när det handlar om hur man utrustar en ambulans är man inte lika mycket på detaljnivå i föreskrifterna eftersom utvecklingen sker ganska snabbt, vilket gör att om man lägger in för mycket detaljer behöver man göra ständiga förändringar och omarbetningar. Jag kan inte svara på om just det här är något som faller under det. Men den medicintekniska utvecklingen går väldigt snabbt, vilket gör att man måste lägga sig på en lagom nivå i föreskrifterna för att se till att de hela tiden kan hållas aktuella.
Sedan är det klart att också ambulanser kan ha olika syften. Iva-ambulanser behöver en annan utrustning. Det är alltså inte ambulans som ambulans, utan i det här fallet behöver man också se till att man har den utrustning som används vid varje givet vårdtillfälle men inte på ett sätt som gör att det alltför snabbt blir inaktuellt.
Jag har inte för avsikt att initiera någon översyn av de här regelverken, men jag hör vad Elisabeth Björnsdotter Rahm säger. Att de skulle krocka på det sättet, att det skulle vara något som gör att man väljer att inte ha viss utrustning och så vidare, så har jag inte fått det beskrivet. Hur jag då återkommer vet jag inte. Vi får väl återkomma i någon lämplig form för det. Men det är klart att ambulansen har sina föreskrifter.
Det är därför Socialstyrelsen har kompletterande föreskrifter - för att de har ett hälso- och sjukvårdssyfte. Det handlar inte bara om bältestvång eller inte, utan de har särskilda föreskrifter för hur det ska vara i ambulansen. När det gäller den väldigt specifika frågan som jag inte hade fått i förväg kan jag faktiskt inte svara på hur det egentligen ser ut eller om Elisabeth Björnsdotter Rahms påstående stämmer eller inte.
Lena Hallengren (S):
Jag väljer att avsluta med att citera en del av mitt svar på interpellationen. "Det är Socialstyrelsen som ansvarar för att utfärda föreskrifter om ambulanssjukvården . Av föreskriften framgår att ambulanser ska vara utrustade med den utrustning som behövs för att prehospital akutsjukvård ska kunna ges såväl i som utanför ambulansen. Med utrustningen ska hälso- och sjukvårdspersonalen bland annat kunna skapa och upprätthålla fria luftvägar, ge assisterad andning, utföra avancerad hjärt-lungräddning, stoppa yttre blödningar och förflytta patienter på ett säkert sätt.
Myndigheten ansvarar för innehållet i sina föreskrifter och uppdaterar dem vid behov." Som sagt: Det är myndigheten som uppdaterar. Man lägger sig inte på den detaljnivån att man behöver göra alltför täta uppdateringar. Men frågan om huruvida Trafikverkets regelverk och bältestvång skulle stå mot detta, om det i sig är ett problem, eller om det är i hur man arbetar för att uppfylla de föreskrifter som Socialstyrelsen har som det brister kan jag inte svara på.
Vi kan väl återkomma till varandra om det, Elisabeth Björnsdotter Rahm och jag.
Lena Hallengren (S):
Jag delar inte bilden av att det har varit besked från dag till dag. Däremot håller jag med om att intresset, suget, behovet av att få så mycket information som möjligt har varit enormt. Nu kanske man inte sitter lika bänkad framför myndigheternas presskonferenser, men det gjorde man i många månader, och jag tycker att vi måste dra oss till minnes hur det var och hur man hela tiden sökte kunskap: Vad händer, vad tror ni, vad kommer att hända?
Jag ska inte ha något långt försvarstal för Anders Tegnell, men jag måste säga att det är beundransvärt av en statlig tjänsteman att vara beredd att kliva fram på det sättet. Han förtjänar inte den kritik som han får från många andra håll. När det handlar om att vara transparent och att hela tiden vilja berätta tror jag att det hade varit tvärtom. Hade man inte svarat på alla frågor och haft en idé om vad man tror och vad bedömningen är utan sagt att man inte kunde svara tror jag inte att någon hade varit mer nöjd.
Det är klart att man alltid kan hitta ett sätt att säga hade ni gjort så där i stället och bara det ni var säkra på - men då hade det blivit ganska få presskonferenser, kan jag säga. Det hade blivit ganska få beslut om man bara skulle ha gjort det som man var hundra procent säker på. Det ligger lite i sakens natur. Som politiker vet vi också att många människor lyssnar inför val och hör det som de själva vill höra.
När partierna sedan kommer till makten så säger väljarna: Ni lovade ju! Nja, säger vi, vi sa så här. Man lyssnar alltså in och vill i det här fallet kanske gärna tro att smittspridningen minskar och att detta bara var för en kort tid. Jag tror kanske inte att man från början ville höra att det här är en pandemi, att det kommer att ta tid och att ett vaccin också tar tid. Det är ju rekord att vi ett och ett halvt år efter pandemins början kommer att ha en vaccinerad befolkning.
Det hade väl ingen av oss vågat tro. Jag inser att framförhållning är jätteviktigt, men jag vill också säga att det är extremt svårt när man inte vet hur framtiden ser ut.
Lena Hallengren (S):
Jag kan inte understryka detta mer än vad jag gjort både i mitt interpellationssvar och i mitt förra anförande. Jag instämmer i Amineh Kakabavehs upprördhet. Detta är ju förfärligt. Det är inte bara ett fysiskt ingrepp; det är en kränkning av flickors och kvinnors rättigheter. Det är våld som utförs, och detta är någonting som de tvingas leva med.
Det är väldigt viktigt att känna till för alla som arbetar och möter detta att den som har blivit könsstympad inte kan få hjälp med bara vårdinsatser; det här är förstås en kränkning, som jag sa. Jag vet egentligen inte hur mycket mer jag kan kommentera.
Jag kan bara konstatera, när det gäller kunskaperna i vården, att det självklart är viktigt att man känner till detta, att man vet hur man ska arbeta preventivt och förebyggande och att man känner till i vilka länder det är mer vanligt och att det kan ske i allt yngre åldrar. Det kan också vara så att man inte genomför en total könsstympning.
Man kanske hittar sätt att göra detta i sterila miljöer där man tycker sig kunna minska lidandet. Men det finns förstås alltid ett annat lidande kvar oavsett. WHO tar till exempel bestämt avstånd från detta, vilket är väldigt viktigt, som en global hälsoorganisation. Jag har inte kunskap nog att veta hur alla ungdomsmottagningar arbetar med detta.
Men jag hoppas och tror att kunskapen finns och successivt byggs ut. Detta arbete ska bedrivas av det nationella kompetenscentrum som ska inrättas inom ramen för Länsstyrelsen i Östergötland. Någonstans ska det placeras. Men det betyder inte att det är där kunskapen ska stanna.
Tvärtom är det viktigt att kunskapen sprids. Som Amineh Kakabaveh säger är det inte så att det finns på några ställen i Sverige. Vår kunskap och vetskap är inte total, men det finns på många ställen. Man måste återigen lära sig att se, förstå och våga ta i problematiken och inte blunda för den och tänka att någon annan gör det. Det behöver all personal känna som möter barn och unga och inte minst om man arbetar på olika ställen i vården.
Lena Hallengren (S):
Som Amineh Kakabaveh nämnde förut blev Sverige 1982 det första landet i västvärlden som förbjöd kvinnlig könsstympning. Sedan tog det 15 år, och därefter skärptes lagen. Det är klart att det förpliktar. Det handlar inte bara om att fatta de besluten och förbjuda. Den som bryter mot lagen kan dömas till fängelse i högst fyra år. Är det så att man hotar någon, att det medför livsfara eller allvarlig sjukdom, kan det dömas till fängelse i mellan två och tio år.
Det är ganska stränga straff i de fall man kommer på det. Samtidigt är den bild jag har och den uppgift jag får att det inte är kända fall av att det pågår könsstympning i Sverige på det sättet som någon dömts för. Snarare ställs frågan: Förs man utomlands? Var händer detta, och hur går det till?
När vi nu skärper utreseförbudet och gör risk för könsstympning till en möjlig grund för att ge utreseförbud är förhoppningen förstås att det ska bidra till att färre flickor och kvinnor råkar ut för detta. Frågan ställdes om hur många det skulle kunna vara som har varit utsatta för könsstympning. Socialstyrelsen fick ett uppdrag om det.
Man gjorde en bedömning där man tittade på hur många som 2012-2018 skulle ha kunnat utsatts för könsstympning. Man har sett att det har varit en stadig ökning, och det gäller i alla sjukvårdsregioner. Det är viktigt att veta. Den ökningen kan bero på att man har infört en ny diagnoskod som gör att man har ett annat sätt att kunna följa detta. Vårdpersonalen blir också bättre på att registrera.
Bara det faktum att vårdpersonalen kan registrera gör att det i deras medvetande blir en fråga som de ställer sig. Vi behöver också fler metoder för att kunna kartlägga förekomsten av könsstympning för att se hur utvecklingen ser ut. Återigen: Ett stort arbete bedrivs. Förhoppningen är att ett nationellt kompetenscentrum ska underlätta det arbetet så att kunskapen finns i hela landet.
Lena Hallengren (S):
Hans Rothenberg har frågat mig vilka åtgärder jag och regeringen avser att vidta för att hantera den situation som uppstår när vårdpersonal vägrar vaccinering för egen del. Vaccin räddar liv, och Sverige har en hög vaccinationsvilja. I en undersökning av Folkhälsomyndigheten bland personal inom äldreboende och hemtjänst anger åtta av tio att de redan har vaccinerat sig eller kommer att vaccinera sig mot covid-19.
Regeringen strävar - det gör naturligtvis alla - efter en hög vaccinationsgrad i hela befolkningen, och Folkhälsomyndigheten och Sveriges Kommuner och Regioner bevakar noggrant frågor om vaccinationstäckning bland vård- och omsorgspersonal. Signalerna hittills är dock som sagt att vaccinviljan generellt är hög. Jag vill påminna interpellanten om att det i Sverige finns ett grundlagsskydd mot påtvingande kroppsliga ingrepp som innebär att en arbetsgivare inte kan tvinga sina medarbetare att ta ett vaccin.
Däremot kan arbetsgivaren under vissa förutsättningar göra förändringar i verksamheter för att förhindra smittspridning. En sådant ställningstagande kräver en bedömning utifrån omständigheterna i varje enskilt fall och bedöms bäst av arbetsgivaren. Jag vill också påminna om att Folkhälsomyndigheten fortsatt rekommenderar att all vård- och omsorgspersonal, oavsett om de är vaccinerade eller inte, ska följa basala hygienrutiner, använda rekommenderad skyddsutrustning och följa gällande riktlinjer vid sjukdomssymtom. Man kan, som jag nämnde, aldrig tvinga någon att ta ett vaccin i Sverige.
Däremot kan man se till att den som får ett erbjudande om att vaccinera sig har den information som behövs för att fatta ett välgrundat beslut utifrån fakta och evidens. Eftersom vård- och omsorgspersonal är bland de högst prioriterade för vaccination har många i gruppen redan erbjudits vaccin och då informerats av till exempel arbetsgivaren. Om man identifierar en lägre vaccinationsvilja på en särskild arbetsplats eller i en viss personalgrupp kan det vara lämpligt med särskilda informationsinsatser från regionens sida.
Arbetsgivare i vård och omsorg, men också i andra branscher, kan på olika sätt underlätta för att vaccinationen ska kunna ske. Runt om i landet finns goda exempel på sådana initiativ, och jag välkomnar dem. Vidare pågår nationella informationsinsatser från Folkhälsomyndigheten i enlighet med det uppdrag som regeringen lämnade i december i fjol.
Lena Hallengren (S):
Nu kanske diskussionen kokar ned till något där jag förstår vad Hans Rothenberg vill komma åt. Jag vill ändå säga att vaccinationsviljan i Sverige är hög. Vi har arbetat med den i decennier för att få svenska folket att låta vaccinera sig och att vaccinera sina barn.
Det slog mig när Hans Rothenberg beskrev hur det ställs krav på mässlingsvaccination för barn i Italien att över 98 procent av alla tvååringar i Sverige är vaccinerade mot mässling och har tagit sina barnvaccinationer. Det sker inte för att folk måste utan därför att vi har ett arbetssätt i Sverige där man tidigt förklarar och resonerar. Föräldrar accepterar därför att de förstår vilken roll vaccinationerna har.
Många går dessutom helt frivilligt och tar sin TBE-vaccination. De betalar själva - det kan förstås diskuteras. Där finns de årliga influensavaccinationerna för de äldre. Just nu finns en stor vilja att vaccinera sig. Vi får naturligtvis se var detta slutar och vad slutsatsen blir; frågan har inte ställts till alla än.
Jag tror att det vore oklokt om Sverige valde en väg att gå ifrån frivilligheten i vaccinationerna och mot någon form av obligatorium, kanske tvång, oavsett om det gäller hela befolkningen eller vissa yrkesgrupper. Sverige har kommit långt. Jag ska inte säga att Sverige är världsledande - det vet jag inte - men Sverige är bland de länder i världen med den högsta vaccinationsviljan. Vi ska fortsätta att arbeta så.
Inte förrän något kan bevisa att Sveriges väg inte är framgångsrik och att andra länder lyckas bättre är jag beredd att byta väg. Vi är angelägna om att få tillgång till vaccin i Europa, har gemensamt betalat och tecknat avtal, men det finns länder där vaccineringen har börjat stanna av. Även om länderna har fått vaccin får de inte ut dem, och antalet vaccinationer ligger på låga nivåer. Det finns också länder som snabbt vaccinerade många - jag tänker på USA - men det är inte säkert hur långt de egentligen kommer att nå.
Jag tror att i grund och botten är vårt arbetssätt framgångsrikt. Inte minst ska vi inför kommande pandemier upprätthålla svenska folkets vilja att vaccinera sig. Jag har till exempel besökt Rinkeby och tittat på den modell som används där. De arbetar i ett område där det inte är självklart att vaccinera sig, och de arbetar med både uppsökande barn- och hälsovård och att framhålla vikten av att vaccinera sina barn.
På så sätt får de tidigt fram en hög vaccinationsvilja. Det är framgången oavsett var man arbetar. Om det skulle visa sig att man arbetar i en verksamhet där man kan utsätta andra för smitta, där det finns en fara för patientsäkerheten eller andra omständigheter, är det en fråga för arbetsgivaren att hantera.
Men jag är inte beredd att säga att Sverige borde välja en annan väg än den som har visat sig vara framgångsrik för vaccinationer. Med detta sagt har vi nu utmaningen att se till att alla vaccinerar sig, och de finns i alla delar av samhället. Och ibland finns inte ens en arbetsgivare.
Lena Hallengren (S):
Jag vill understryka att interpellationen, om den hade handlat specifikt om avkriminalisering av eget bruk, sannolikt inte hade landat hos mig utan hos min kollega på Justitiedepartementet, eftersom det är en straffrättslig fråga. Jag vill också understryka att vård- och behandlingsfrågorna är otroligt relevanta att titta på när vi talar om att vi ska ha en narkotikapolitik som räddar liv. Vi har de senaste åren tagit steg som jag tycker att vi talar för lite om. Vi behöver följa upp och utvärdera dem, och jag vill bestämt hävda att vi ska fortsätta på den vägen.
Det kan inte vara så att vi känner oss nöjda där vi är. När det gäller utvärderingen av svensk narkotikapolitik bereds den i Regeringskansliet, som jag sa i mitt svar. Vi kommer att återkomma med hur vi ska göra detta på bästa sätt. Vi ska naturligtvis titta och lära. Eftersom interpellationen inte handlade specifikt om avkriminalisering av eget bruk tänker jag dock inte fördjupa mig ytterligare i det, utan jag konstaterar att det är en känslig fråga. Det skickar faktiskt signaler åt olika håll, vilket jag tror att Niels Paarup-Petersen är medveten om.
Det är klart att det å ena sidan spelar roll och har betydelse för den som är fast i ett missbruk och å andra sidan skickar vissa signaler i vårt samhälle. Vi har en hållning som säger att vi vill vara restriktiva. Vi har en hög dödlighet, ja, men vi har också ett lägre bruk jämfört med många andra länder. Det är inte bara en fråga om att titta på fakta och fråga experter, utan jag vill påstå att det finns en hel del frågor om vilket perspektiv man har.
Ska man inte börja - hur ska man sluta? Jag vill som socialminister ha fokus på vård och behandling och på hur vi kan lära av andra. Ibland nämns länder som gör väldigt många olika saker samtidigt, och vad som faktiskt är slutsatsen av det ena och av det andra är inte helt enkelt att se. Jag tror att vi ska erkänna att det finns en del politik i det här men att avkriminalisering är en fråga som inte minst är straffrättslig och som ligger hos justitieutskottet.
Lena Hallengren (S):
Mikael Eskilandersson har frågat jämställdhets- och bostadsministern med ansvar för stadsutveckling och arbetet mot segregation och diskriminering om statsrådet och regeringen kommer att agera för inrättandet av en svensk barndomsgaranti och i så fall vilket innehåll den kommer att ha. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Regeringens arbete för att förbättra situationen för barn spänner över många politikområden. Det handlar om barns rättigheter, skola, vård och omsorg och socialförsäkringar.
Det handlar även om arbetsmarknadspolitik, socialpolitik, bostadspolitik och kriminalpolitik. Det handlar om hur vi organiserar hela vårt samhälle och om hur vi vill att det ska utvecklas. Frågan kan därför inte enbart reduceras till ett förslag från EU-kommissionen om att inrätta en europeisk barngaranti eller sammanfattas till en nollvision eller en särskild regeringsgaranti. Bland de konkreta frågor som Mikael Eskilandersson lyfter i sin interpellation nämns brister vid familjehemsplaceringar.
Det är en prioriterad fråga för regeringen, som under förra året lämnade en proposition med lagskärpningar till riksdagen avseende att stärka tryggheten för placerade barn. För tillfället bereds förslag till en så kallad lex Lilla hjärtat, och inom kort kommer regeringen också att tillsätta en utredning som ska se över kvaliteten i vården för barn och unga i familjehem, på stödboenden, HVB eller särskilda ungdomshem.
Precis som gällande många andra av de frågor som Mikael Eskilandersson lyfter fram rör barns välmående och goda uppväxtförhållanden omfattande verksamheter som påverkas både av lagstiftning, resurser, organisation och arbetssätt. Förbättringar kan därmed inte enkelt beordras fram utan måste nogsamt och steg för steg utvecklas, utvärderas, omprövas och vidareutvecklas på nytt. Jag välkomnar alla riksdagspartiers initiativ för det arbetet.