KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
För att ta den sista frågan först kan man vända på det och ställa frågan till Eva-Lena Jansson: Om det skulle vara så att fler föräldrar väljer att använda vårdnadsbidraget eller barnomsorgspengen, ska man då driva verksamheter vidare precis som om inget har hänt, även om det skulle vara väsentligt färre barn?
Jag antar att hennes svar, i alla fall om hon tänker efter lite, kommer att bli att det offentligas service handlar om att serva dem som efterfrågar den. Är det så att människor i ett system som innebär mer valfrihet väljer andra former så att efterfrågan på den servicen minskar, är det självklart att det innebär att det får återverkningar för den servicen.
Systemet finns till för människan, inte människan för systemet. Veronica Palm ställde i sitt inlägg frågan: Var det meningen att det skulle bli så här? Och svaret är naturligtvis detsamma till henne, att vi ska ha en service.
Och det finns ett lagstadgat krav på kommunerna att tillhandahålla förskoleplatser för att alla ska kunna få den service som de efterfrågar. Det är ingenting som ändras i och med att vårdnadsbidrag eller barnomsorgspeng införs. Veronica Palm säger, felaktigt: Det enda som krävs för att kunna få vårdnadsbidrag är att du inte utnyttjar förskola.
Det är antingen ett slarv med hur orden faller eller ett medvetet sätt att försöka säga något annat än det som är sanningen, nämligen att vårdnadsbidrag inte får utgå till en person som under samma period uppbär ersättningar som till exempel grundar sig på föräldraskap, alltså att man har föräldrapenning, är ålderspensionär eller saknar arbete, för då har man ersättning från andra håll.
Det finns alltså en mängd olika kriterier som måste uppfyllas för att man ska kunna få vårdnadsbidrag. Och vårdnadsbidraget är ett stöd till den som på annat sätt inte får del av det offentligas stöd till barnfamiljer. Man kan också ställa frågan annorlunda: Anser Veronica Palm inte att de föräldrar som inte vill använda förskolan ska ha någon ersättning alls?
Om jag använder den kommunala förskolan subventioneras jag med i storleksordningen 100 000 kronor per år. Det tycker jag är alldeles utmärkt. Så ska det vara. Alla barn ska ha rätt till en förskoleplats. Jag tycker samtidigt att de som väljer någonting annat ska ha stöd i det val de som föräldrar kommit fram till, utifrån vad de själva bedömer är det bästa för deras barn.
Jag menar att Veronica Palm fastnar i det resonemang som jag inledningsvis vände mig mot, nämligen att vi politiker bättre än föräldrarna själva kan avgöra vad som är bäst för deras barn. Jag tror politiker om väldigt mycket, men just när det gäller de egna barnen tror jag att det är föräldrarna som ska ha det avgörande inflytandet.
De ska själva kunna välja hur de vill att barnens uppväxt ska vara - om man ska använda den kommunala förskolan eller en annan aktör och om man ska utnyttja den kommande barnomsorgspengen eller vårdnadsbidraget. Barn är olika och därför ska det finnas olika lösningar, inte endast en som Socialdemokraterna i decennier excellerat i.
Göran Hägglund (KD):
Jag har begränsad tilltro till att det jag nu kommer att säga räcker, men jag säger ändå att min idé, och majoritetens i parlamentet, är att det är människors efterfrågan som avgör hur utbudet ser ut. Om alla valde vårdnadsbidrag skulle det inte finnas något skäl att upprätthålla en stor förskoleverksamhet.
Om alla i stället efterfrågade förskola skulle det inte existera några vårdnadsbidrag. Valfrihet har den poängen att det får konsekvenser när människor gör sina fria val. Mina motdebattörer, eller meddebattörer, använder uttryck som bygger på föreställningen att människor inte vet sitt eget bästa.
Man menar att vi politiker vet väldigt mycket mer än vad människorna själva begriper, och därför lägger vi fast en enda form som ska passa alla småbarnsföräldrar. Det rimmar inte med mitt synsätt. Eftersom barn är olika och vuxna människor är olika tycker jag att det ska finnas en lång rad instrument som man kan använda för att möta det enskilda barnets behov.
Därför utvecklar vi nya modeller där vårdnadsbidraget och barnomsorgspengen är ett par nya former som kompletterar det som redan finns i form av förskola, öppen förskola och annat som är till hjälp och stöd för småbarnsföräldrar. Eva-Lena Jansson försöker alltid lägga ord i min mun.
Jag säger därför ännu en gång att det offentliga har till uppgift att när det gäller barnomsorg möta och tillgodose alla de behov som småbarnsföräldrar har. Om förskolor efterfrågas ska dessa tillhandahållas. Det har vi till och med lagfäst. I konsekvensens namn tycker jag att det då även är rimligt att den som vill någonting annat ska ha möjlighet att få del av det.
Hur det än är med dessa meningsskiljaktigheter, herr talman, vill jag passa på att önska alla närvarande en riktigt god jul.
Göran Hägglund (KD):
Jag vill inleda med att säga att jag är väldigt glad att Jan Lindholm tar upp frågan eftersom den har en stor betydelse.
Allt vi kan göra för att öka kunskapen om hur cancer uppkommer och vad som leder till det och allt vi kan göra för att förebygga utifrån det kunskapsläge som ligger för handen är av utomordentligt stor betydelse. Det gäller i första hand rent mänskligt, men det finns naturligtvis också en ekonomisk aspekt på det.
På medicinens område handlar den cancerstrategi som är på väg att förverkligas om att ägna sig åt att förebygga och i nästa skede åstadkomma tidig upptäckt. Vi vet att tidig upptäckt gör att ingreppen blir betydligt mindre än annars.
Det handlar om att nå nya effektiva behandlingar, nya läkemedel och ytterst när inget har gått patientens väg att förstärka palliativ vård. Här finns en lång kedja av saker som behöver göras. Men det absolut viktigaste, som också understryks, är att förebygga. När sjukdomen inte uppkommer behöver man inte de andra stegen.
Det är otroligt komplext. Kunskapsläget är avgörande för att veta vad man bör göra i form av preventiva insatser. Därför är den forskningen av väldigt stor betydelse. Regeringen har, som jag redogjorde för, på flera olika områden satsat ytterligare resurser för att öka vårt kunnande på området.
Vi tror att det är av stor betydelse. En ytterligare aspekt på detta är förstås politikens roll i samarbetet kontra forskarsamhället.
Hur långt ska politiken gå i att peka ut de problem som vi vill ha lösta och vad är forskarsamhällets ansvar att själv avgöra vad det ska vara utifrån möjligheterna till kunskapsgenombrott och möjligheterna att öka vårt kunnande på olika områden?
Regeringen har varit utomordentligt tydlig i forskningspropositionen och sagt att medicinområdet hör till de områden som vi vill se prioriterade. Utöver detta finns, som jag resonerade om tidigare, anslagen till Formas som jobbar med byggnader och sådant som rör det som vi just resonerar om.
Här finns både allmänna satsningar och specifika satsningar på området. Jag är förstås väldigt angelägen om att vi genom nya forskningsinsatser vinner ytterligare kunskaper som kan ligga till grund för ett effektivt förebyggande arbete och att vi inte upprepar de misstag som har begåtts i historien.
Fortfarande förekommer det, som Jan Lindholm understryker, att byggnader en kort tid efter det att de har invigts måste renoveras för att man använt felaktiga tekniker eller material som gör att de inte blir möjliga för människor att vistas i. Det är extremt viktigt att vi gör rätt från början.
Göran Hägglund (KD):
Jag ger naturligtvis Jan Lindholm rätt i att kunskap inte kan ses som en nationell egendom utan är någonting som, i den mån forskning sker på ett fritt sätt, är öppen för alla. Vi ska vara vakna på att ta i anspråk landvinningar som har gjorts också i andra länder som har en kvalificerad forskning. Det är av enormt stor betydelse.
Sverige är ett land som satsar mycket på forskning, men vi kommer inte att kunna lösa alla problem på egen hand. Här fordras samverkan över nationsgränser. Mycket av detta sker i forskarvärlden, men det går säkert att åstadkomma mycket mer. När man kan samarbeta och lägga pusselbit till pusselbit blir mönstren i regel mycket tydligare än om var och en sitter och filar på sin egen kammare.
Försiktighetsprincipen är en klok och bra princip, men den kan naturligtvis också användas till nästan vad som helst. Nästan vad vi än gör är det alltid någon som ifrågasätter detta och kan hävda att försiktighetsprincipen skulle leda fram till slutsatsen att något inte kan göras. Till sist kan man inte göra någonting. Den måste användas med omdöme, och det tvivlar jag inte på att Jan Lindholm gör.
Den är ett betydelsefullt instrument i sammanhangen, men den måste prövas med noggrannhet i varje enskilt fall.
Trots vad Jan Lindholm säger tror jag att det blir lite olyckligt om jag vid mitt skrivbord specifikt talar om vilka områden som det ska ske forskning om. Jag måste nog ha förtroende för dem. Det känns förfärligt att säga det, men det finns människor som är mer kunniga än jag! Då kanske jag ska lita på just deras kunskap.
Jan Lindholm har genom att väcka den här interpellationen ytterligare fört fokus till området.
Jag lovar att på det område jag ansvarar direkt för och på de områden där jag kan påverka i kontakter med mina kolleger i regeringen och i andra sammanhang arbeta för att vi ska kunna lägga resurser på att förebygga att människor ska drabbas av den förfärliga gruppen av sjukdomar.
Göran Hägglund (KD):
Det finns egentligen bara en enda sak i det här som förenar oss, och det är det som kom fram i den första delen i Marianne Bergs inlägg. Hon säger att vi lever i helt skilda världar. Det kan jag skriva under på helt och fullt. I övrigt går vi precis på kollisionskurs när det gäller synen på vad som är bäst för barnen.
Marianne Berg lever i föreställningen att politiker och den politiska majoriteten kan votera om vad som bäst för Kalle, Stina, Mohamed eller någon annan. Sedan ska man trycka in familjerna i den mall som Vänsterpartiet eller den politiska majoritet som de ingår i har så att de passar in. Och passar inte människor in får de korrigeras så att mallen ändå fungerar.
Det är ett synsätt som för mig är helt fjärran, helt främmande. I stället har vi som har förmånen att som förtroendevalda fatta viktiga beslut till uppgift att fatta beslut som kan knyta an till människors vardag och verklighet så att människor kan förverkliga det som de önskar.
Om föräldrar envisas, trots en långvarig politik som har sagt motsatsen, att tycka att de själva ska fatta beslut på det här området, och en del människor mot vad Marianne Berg tycker kommer fram till att de vill ta hand om sina barn själva ytterligare några månader när föräldraförsäkringen har gått ut, så tycker jag att de ska ha rätt att göra det.
Det tycker inte Marianne Berg, utan här går en knivskarp skiljelinje i svensk politik mellan dem som tror sig veta bättre och dem som omfattas av besluten och som ska bestämma. Marianne Berg uttrycker sig på ett sätt som är häpnadsväckande, tycker jag. Hon säger att föräldrar betalas för att hålla sina barn från förskola. Med det synsättet skulle man kunna säga: Varför ska föräldraförsäkringen finnas?
Varför ska föräldrar över huvud taget uppmuntras att ta ansvar för sina barn? Hur kan det gå en magisk gräns vid 390 dagar? Under de första 390 dagarna uppmuntrar vi, främjar och gillar att föräldrar knyter an till sina barn och barnen till sina föräldrar och får möjlighet att ägna sig åt varandra.
Efter den 390:e magiska dagen är det fel, fult, dåligt i varje avseende att ägna tid åt barnen genom att själv stanna hemma ett tag till. Förklara magiken med den tidpunkten. Jag tror att många är intresserade av att höra vari det magiska med den 390:e dagen ligger.
Göran Hägglund (KD):
Några av de saker som Marianne Berg tar upp tycker jag är värda att föra ett resonemang om. Ja, allt som hon säger är naturligtvis värt att föra resonemang om, men det är några saker som jag framför allt skulle vilja koncentrera mig på. Det ena handlar om remissinstanserna. Marianne Berg läser väldigt selektivt i de här sammanhangen. Barnombudsmannen säger att barnen har rätt att gå i förskola, och det är en självklarhet.
Men barnkonventionen säger: Föräldrar eller i förekommande fall vårdnadshavare har huvudansvaret för barnens uppfostran och utveckling. Barnens bästa ska för dem komma i första rummet.
För att garantera och främja de rättigheter som anges i denna konvention ska konventionsstaterna ge lämpligt bistånd till föräldrar och vårdnadshavare då de fullgör sitt ansvar för barnens uppfostran och ska säkerställa utvecklingen av institutioner, inrättningar och tjänster för vård av barn. Det står ingenting om att man ska styra familjerna eller att man ska diskriminera vissa familjer.
Det ingår liksom inte i barnkonventionens koncept, utan den är uppbyggd på ett annat sätt. Min fråga blir: Varför är ni i Vänsterpartiet så dödligt rädda för att ge människor möjlighet att bestämma själva? På vilka grunder anser sig Vänsterpartiet veta bättre än människor som kommer till egna informerade val?
Vet ni bättre än vad människor själva gör, och i så fall på vilka grunder? Marianne Berg håller med om att föräldrarna har huvudansvaret. Men skillnaden oss emellan är att med ansvar ska följa befogenheter. Ansvar och befogenheter hör ihop. Har man bara ansvar men inga befogenheter blir det sällan riktigt bra. Har man ansvar ska man också ha befogenheter.
Och vi tillhandahåller fler instrument än vad Vänsterpartiet vill göra som är helt och hållet inriktat på att bestämma enligt en enda mall som alla ska rätta och packa sig efter. När det gäller erfarenheterna från andra länder är det viktigt att säga att det inte finns något land som har den utformning som vi har i Sverige. I Sverige går till exempel vårdnadsbidraget inte att kombinera med ersättningar från andra system.
Det gör att det är en ekonomisk uppoffring för den som väljer vårdnadsbidrag framför varje annat sätt att försörja sig. Man ska också komma ihåg att under alla tider, också under de tider när Vänsterpartiet höll den socialdemokratiska regeringen under armarna, har det funnits människor som själva valt att vara hemma. Och hur gick det för dem? Ja, de fick inte den ersättning som vi fick som utnyttjade den kommunala barnomsorgen.
Jag fick för mina barn en subvention på kanske 100 000 kronor per år. Det tycker jag är fantastiskt bra. Det är en enorm förmån att få växa upp i ett land där vi har den möjligheten. Men min granne som valde ett annat sätt, att själv ta hand om sina barn, fick noll kronor. Det tycker jag är orättvist. Nu har vi skapat en möjlighet för fler att göra ett val utifrån vad de själva anser bäst.
Frågan kvarstår: På vilka grunder anser ni i Vänsterpartiet att ni vet bättre än människor själva? Varför är ni så dödligt rädda att överlåta makten åt människor att bestämma över sin egen vardag?
Göran Hägglund (KD):
Jag tror att den här diskussionen är väldigt belysande när det gäller människosyn och synen på människors förmåga. Marianne Berg säger att Vänsterpartiet också tycker att människor ska få bestämma själva.
Sedan berövar man dem varje möjlighet att bestämma, såvida de inte är beredda att göra enorma ekonomiska uppoffringar, om de skulle vilja stanna hemma några månader till, eller har en stor förmögenhet eller väldigt höga inkomster så att de har möjlighet att göra detta. Det går helt enkelt inte ihop. Jag tror att en modern politik innebär att människor kan bestämma själva.
Jag tror att en gammaldags politik är den som Marianne Berg står för och som innebär att politiker talar om för människor vad som är bäst för dem, oavsett vad de själva tycker. Vad Marianne Berg i praktiken säger är att män och kvinnor som har valt vårdnadsbidrag, att ägna mer tid tillsammans med sina barn än vad föräldraförsäkringen erbjuder, inte förstår sitt eget bästa, men vi vänsterpartister vet bättre än vad ni själva gör.
Det är ett synsätt som för mig är väldigt svårt att acceptera. Här går en tydlig skiljelinje i svensk politik mellan dem som bejakar människors förmåga och möjlighet att själva kunna fatta viktiga beslut och dem som inte gör det. Och det är få saker som är viktigare i människors liv än hur barnen har det under den första tiden.
Jag ber Marianne Berg att fundera på den här magiska tidpunkten. Varför är allt lysande om man ägnar sig åt barnen fram till den 390:e dagen för att från dag 391 vara förkastligt i varje avseende? Jag har svårt att se det. Barn, föräldrar och familjer är olika i min värld. Därför måste det finnas en verktygslåda med många olika instrument, och det är regeringen som erbjuder den politiken.
Göran Hägglund (KD):
Monica Green har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att minska klyftorna mellan barn i Sverige. Barns ekonomiska situation är en viktig fråga för regeringen. Vi strävar efter att ge alla barnfamiljer förbättrade förutsättningar för en god levnadsstandard. Vi har i Sverige ett väl utvecklat stöd till barnfamiljer. Den ekonomiska familjepolitiken bidrar till att ge alla barnfamiljer förbättrade förutsättningar för en god levnadsstandard.
De behovsprövade stöden, till exempel bostadsbidraget, är direkt riktade till de hushåll som har de lägsta inkomsterna. Även barnbidraget verkar inkomstutjämnande. Detta är en del av den politik som kommer familjer i ekonomiskt utsatta hushåll till del. Till detta kommer även rätten till ekonomiskt bistånd som garanterar barnfamiljer en skälig levnadsnivå.
Barnfamiljernas viktigaste inkomstkälla är förvärvsarbete, samtidigt som den avgörande orsaken till ekonomisk utsatthet för barn vanligtvis är att föräldrarna saknar arbete eller utbildning. Att skapa goda förutsättningar till arbete är således den viktigaste åtgärden för möjlighet till en god ekonomisk standard. Långsiktigt måste målsättningen vara att skapa förutsättningar för människor att försörja sig själva.
Ingen ska behöva vara beroende av ekonomiskt stöd. Ensamståendehushåll är en utsatt grupp eftersom det bara finns en löneinkomst i hushållet.
I detta sammanhang vill jag informera om att regeringen redan i budgetpropositionen för 2008 redogjorde för att den delar riksdagens bedömning av behovet av att utreda frågan kring hur olika ersättningar påverkar föräldrars möjligheter att samarbeta och ansvara för barnets försörjning, i de fall där föräldrarna är särlevande.
Vem av föräldrarna som är berättigad till olika ersättningar samt i vilken utsträckning den frånlevande föräldern ekonomiskt bidrar till barnets försörjning är av avgörande betydelse för att få en rättvisare bild av barns ekonomiska situation och för att få kännedom om i vilken utsträckning barn till särlevande föräldrar får ta del av båda föräldrarnas ekonomi.
Utredningen om ekonomi och föräldrasamarbete vid särlevnad tillsattes i juni 2009 och kommer att avlämna sitt betänkande senast den 31 december 2010. Kommunernas och landstingens ekonomi har naturligtvis påverkats av den ekonomiska krisen. Därför har regeringen skjutit till medel. Tillskottet för 2010 uppgår till 17 miljarder kronor.
Därmed kommer den kommunala sektorn, inklusive effekterna av sänkta arbetsgivaravgifter, ökade statsbidrag med mera och som en följd av utvecklingen av den kommunala fastighetsavgiften, sammanlagt att ha fått en resursförstärkning på 38 miljarder kronor 2010 jämfört med nivån 2006. Regeringen fortsätter att följa den kommunalekonomiska utvecklingen och återkommer med bedömningar av det ekonomiska läget i kommunsektorn.
Göran Hägglund (KD):
Barn lever inte i någon separat verklighet vid sidan om de vuxna, utan de är beroende av de vuxnas ekonomi. Det hänger ihop. De är beroende av sina föräldrars ekonomi. Jag föreställer mig att det utanför denna kammare är välbekant för alla att Sverige, precis som vår del av världen i övrigt, har drabbats av den djupaste ekonomiska nedgången sedan 30-talet.
Det drabbar ett litet, exportberoende land hårdare än andra länder, och därför gäller det att ta ansvar. Det som oppositionen har presterat under denna tuffa tid hade om det blivit verklighet gjort att Sverige, precis som alla andra länder, nu hade behövt stå där och skära ned i välfärdssystemen.
Det tvingas man göra i till exempel Storbritannien, för att ta ett land styrt av Labour eller socialdemokrater, där man nu brottas med enorma nedskärningsprojekt. Sverige har klarat krisen bra. Den har drabbat oss hårt, men vi har hanterat den ansvarsfullt.
Glädjande nog kan vi konstatera att nästan alla de prognoser som vi tidigare har jobbat med har vi fått möjlighet att justera i rätt riktning. Det betyder att arbetslösheten blir lägre än vad vi tidigare har förutspått, att sysselsättningen blir högre, att underskotten i ekonomin blir mindre och att återhämtningen går snabbare.
Det här är otroligt positivt och viktigt och någonting som är viktigt inte minst med tanke på att det synes som om de dramatiska svängningarna i världsekonomin inte enbart ligger bakom oss, utan vi kommer säkert att få se mer av detta. Då handlar det om att ha robusta system som gör att vi har möjlighet att hålla fler människor i arbete.
Väldigt viktigt för hushållsekonomierna är också, som man från oppositionens sida helt och hållet bortser från, de skattesänkningar vi har gjort. För ett vårdbiträde är det 1 480 kronor mer i plånboken efter skatt varje månad. För en genomsnittlig metallarbetare är det 1 680 kronor mer i plånboken efter skatt varje månad. Ni har sagt nej till dessa skattesänkningar.
Visserligen har ni i efterhand accepterat varje steg minus ett, eftersom ni inte har någon egen politik utan tvingas haka på den som genomförs och som faktiskt visar sig fungera. Skattesänkningarna spelar roll för att få ett ekonomiskt utrymme i hushållens ekonomier, men de spelar också stor roll för att fler människor kommer i arbete.
Ni har sagt nej till varje enskild skattesänkning, accepterat i efterhand och sedan hakat på. Det som vi har gjort när det gäller att stärka kommunernas ekonomi, göra det möjligt för företagen att anställa fler och skapa ett utrymme i människors ekonomi är sådant som har lindrat krisens verkningar. Det gör att Sverige står väldigt starkt när uppgången är här och att vi nu glädjande nog kan justera siffrorna i rätt riktning.
Detta är viktigt för svenska hushåll. Detta är också viktigt för svenska barn.
Göran Hägglund (KD):
Det jag försöker samtala om - jag tror att ni också gör det - är hur vi kan klara ett land ur en tuff ekonomisk situation och samtidigt säkerställa att alla är med, för att använda ett uttryck som vi alla förstår. Det är en jättesvår uppgift. Den viktigaste uppgiften handlar om jobb.
Det handlar om att skapa trygga förutsättningar för vuxna så att de kan ha en inkomst. Det spelar en avgörande roll för barnen. Vi har också skyddsnät för dem som förlorar jobbet, blir sjukskrivna, förtidspensionerade eller annat. Vi kommer alltid att behöva resonera om hur de ser ut. Vi har utöver detta sänkt skatten. Jag kallar dem inte rika. Jag tror inte ni heller gör det.
Vårdbiträden har fått 1 480 kronor mer i månaden. Det är ett ganska bra tillskott. Det har gjort att de har kunnat hantera krisen på ett annat sätt än de annars hade kunnat göra. Metallarbetare som har fått 1 680 kronor mer i månaden har kunnat parera krisen bättre. Vi hamnar i ett resonemang här om 90-talskrisen. Jag säger att då var det en ganska brutal politik som fördes som drabbade många hushåll på ett tufft sätt.
Då säger ni att ni kan ta åt er äran av att ni tog Sverige ur krisen. Jag bestrider inte det, men jag säger att metoderna var sådana att de fick konsekvenser en lång tid efter 90-talskrisen. Där har vi ett betydande bekymmer. Jag kan inte förstå hur det skulle bli bättre om vi höjde skatten med de summorna för de kategorier som jag pratade om.
Ni har om ni tycker det är rätt alla möjligheter att lägga fram förslag om skattehöjningar på den nivån. Vi vet att det egentligen är er önskan, men av politiska skäl kan man inte mer just nu än att släpa efter något år. Det här är en fråga som jag tror att vi kommer att få skäl att återkomma till. Vi kommer att få ytterligare statistiskt material som gör att vi kan se bättre. En viktig sak är också att skilja på relativ och absolut fattigdom.
Det spelar faktiskt en avgörande roll för hur siffrorna faller ut.