KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lotta Finstorp (M):
Vi lovar att vi ska fortsätta med det arbetet efter valet, Annika Strandhäll. Jag läste remissvaret från Svenskt Näringsliv om den sjukpenninggrundande inkomsten under uppbyggnadsskedet. De är positiva och tillstyrker det och så vidare. Det finns en text i svaret som jag tycker är väldigt bra.
Det står att det finns "systemfaktorer som påverkar viljan till entreprenörskap och ökat risktagande" och att "socialförsäkringssystemet kan betraktas som en del av företagsklimatet". Om man tänker på det sättet måste man tänka mycket mer i helheter, när det gäller alla problemområden som förhindrar att nya företag startas. Det här är en sådan del.
Småföretagarnas Riksförbund gav förra året ut en rapport som heter Otryggare kan ingen vara - så drabbas små- och ensamföretagare i sjuk- och föräldraförsäkringen . Deras undersökning bygger till stor del på berättelser från företagare som beskriver hur svårt det är när barnen blir sjuka och att det inte finns någon transparens om hur stor ersättning man kommer att få. Det är väldigt intressant. De lyfter också upp att fyra av fem nya jobb skapas i småföretagen.
Då måste alla hinder, som gör att man inte vågar ta den risken, tas bort. Sverige behöver fler företagare, inte färre. Förr kunde man bara få veta vilken SGI man hade den dagen man anmälde sig sjuk. Men om jag förstår Riksrevisionens granskning rätt finns det möjlighet att få veta det innan man behöver använda försäkringen.
Det skulle företagarna behöva få mer information om. När man kalkylerar risken det innebär att starta eget kan man alltså gå in och titta också på den delen.
Lotta Finstorp (M):
Vi har en väldigt bred samsyn i de här frågorna, där även alliansregeringen gjorde en hel del och där ni har fortsatt att jobba med frågorna. Det kan alltid bli bättre, men samtidigt måste vi också, precis som ministern säger, ha regelverk som inte hindrar utländska företag och åkare från att komma hit. Våra åkeriföretag måste också kunna köra cabotage i andra länder. Det måste finnas en ömsesidighet.
Många av de åtgärder som ministern räknar upp som regeringen har vidtagit handlar om att det behövs fler trafikpoliser. Sveriges Åkeriföretag anser att man bör kunna kontrollera när en utländsk lastbil kommer in i Sverige och på något sätt då från trafikpolisens sida säga att den här bilen inte är körduglig på vårt väglag i Sverige. Då krävs det också att det finns trafikpoliser.
Jag sitter i Regionpolisråd öst, och frågan om trafikpoliser kommer ständigt upp. Bland annat har det varit stora pensionsavgångar bland de kompetenta trafikpoliser som finns. Kompetensen har försvunnit, det finns få på tillväxt och det tar lång tid att bli en duktig trafikpolis. Där ser jag en stor fara att det inte går att göra kontroller.
Hur mycket lagstiftning det än finns måste det finnas de som kan kontrollera att reglerna följs och utdöma sanktioner. I Norge finns mycket forskning om drivdäck, dubbdäck, kedjor, olycksstatistik och så vidare. Om vi ska driva frågan om EU-trailer och komma till rätta med det stora problemet måste det finnas en olycksstatistik som inte bara fungerar som ett paraply.
I dag finns kategorin tungt fordon inblandat, men det står inte vad det är för sorts fordon. Jag tror att statistiken behöver brytas ned. Det är först då man kan börja analysera vilka åtgärder som krävs för att förhindra olyckor. Vi är alla måna om att kunna fortsätta att arbeta med nollvisionen, och det är ett nytt fenomen att man har uppmärksammat att EU-trailrar är inblandade i många incidenter.
Men det finns ingen statistik på när det är just EU-trailrar som har orsakat en olycka. Man kunde åtminstone börja med att dela upp statistiken så att man får svart på vitt vad som har hänt.
På nyteknik.se har två forskare, bland annat Johan Granlund, vägteknikexpert på WSP, gjort en simulering, en animering, av en EU-trailer som kör. Kanske ministern har sett animeringen.
Där syns hur trailern börjar slänga fram och tillbaka. Släpet tar med hela dragbilen åt sidan. Det blir så oerhört tydligt att den stackars chauffören inte kan parera svängningarna, och olyckan är ett faktum. Att dela upp statistiken är en konkret, handfast sak som borde gå att göra enkelt.
Jag vill höra ministerns åsikt om detta. Den simulerade lastbilsolyckan som nyteknik.se har gjort visar varför kortare EU-långtradare ställer till fler olyckor på nordiska vintervägar än de längre svenska ekipagen. Där är egentligen pudelns kärna.
Lotta Finstorp (M):
Det gläder mig att ministern är så engagerad i frågan, och det känns hoppfullt. Jag tror faktiskt att de anhöriga till den som avled utanför Timrå lyssnar på debatten i dag. Initiativet till debatten kom från dem till mig; det var bekanta med i olyckan. Det känns hoppfullt att ministern tar med sig frågan till EU-kommissionen.
Jag är verkligen EU-vän, men ibland känns det så trögt att det inte går att förändra något som känns angeläget på hemmaplan. Vi har kommit så mycket längre avseende nollvisionen i Sverige än vad många andra EU-länder har gjort. Bland annat kan man tänka sig att hela EU borde sluta begränsa längden på dragbilar.
Längden på hela ekipaget skulle vara viktigt, inte hur lång själva dragbilen ska vara. Jag vet inte; kanske är det något som ministern kan ta upp i diskussionerna med EU-kommissionen. Det vore intressant att höra reaktionen på en sådan diskussion. Johan Granlund och Per Thomson gjorde animeringen, och nu har jag nämnt deras namn ordentligt.
Det syns tydligt i animeringen hur tokigt det blir när dragbilen är så kort. Till och med jag som har gått humanistisk linje och inte läst teknik förstår att det inte går att ha en lastbil som ser ut så. Men man eftersträvar att utnyttja den totala längden, och då har dragbilen gjorts kortare för att kunna lasta mer. Men det går inte att ha det så. Jag har dessutom tänkt på frågan om statistiken.
I Norge finns forskningsprojektet Safe Foreign Transport, och där är det bilbärgarnas data som ligger till grund för den lagstiftning som finns i dag.
Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern, för svaret! Om skattehöjningar vore svaret på välfärdens utmaningar borde vi inte ha de vårdköer som vi har i dag. Vi borde inte ha den polisbrist som råder, och vi borde inte heller ha sjuka människor som hamnar mellan stolarna när de olika myndigheterna ska spara. Jag tycker att det finns många frågor när det gäller den skatteunderlagsprognos som SKL har kommit med. Det finns en hel del oro, och jag är glad att finansministern tar upp de demografiska förändringarna och utmaningarna som man ser framöver. Vi är egentligen där redan nu.
Har Sverige en stabil ekonomi när högkonjunkturen vänder nedåt? Efter en högkonjunktur kommer alltid en lågkonjunktur - det vet vi. Är Sverige tillräckligt rustat för att klara välfärden när konjunkturen viker nedåt? Och hur ska välfärdssamhället kunna upprätthållas när den demografiska försörjningskvoten har ökat från 1,7 under de första åren på 2000-talet till 1,74 år 2016?
Detta betyder att varje person i förvärvsaktiv ålder ska försörja ytterligare 0,74 personer som inte är förvärvsaktiva. Det ser väldigt olika ut i landet. Jag tittade på statistik för Pajala, där förhållandet är 1,09, och för Solna, där förhållandet är det motsatta.
Detta är alltså ett snitt för landet, men det ser väldigt olika ut i landet också utifrån den högkonjunktur som vi befinner oss i. Det tycker jag är väldigt oroande. Min kommun, Flen, ligger 57 minuters tågresa härifrån. Vi har en arbetslöshet som är över 10 procent och ser nu hur försörjningsstödet i kommunen ökar väldigt kraftigt.
När lågkonjunkturen kommer blir det dessutom katastrof för kommuner som ligger mycket längre från tillväxtområden. Min kommun ligger i ett stort tillväxtområde, och ändå ser det ut på detta sätt. Frågorna är många, och oron hos SKL och deras medlemskommuner och landsting är stor.
Chefsekonomen på SKL säger att man från och med 2018 förväntar sig att behovet av välfärd ökar betydligt snabbare än skatteintäkterna. Det var detta gap som ministern tog upp i sitt svar. Det krävs omfattande åtgärder. Det måste vara fler människor som arbetar. Det måste vara fler som betalar skatt till vår gemensamma välfärd.
Det krävs en rad åtgärder för att täppa till gapet mellan kostnader och intäkter, som enligt SKL:s uträkning är omkring 59 miljarder kronor. Detta gäller alltså om kommuner och landsting fortsätter på precis samma sätt som de gör i dag. De kommunala verksamheterna kommer att behöva ett ökat fokus på att arbeta annorlunda, med allt från tekniskt nytänkande till förebyggande vård och omsorg.
Det överskott som kommunsektorn och landstingssektorn beräknas få för 2018 kommer väldigt tydligt att vända nedåt från 2019. Om man inte gör någonting kommer gapet att vara 62 miljarder år 2022, har SKL beräknat. Det är valår, och vi kan stå här och ha politiska diskussioner.
Men detta är en riktig oro för hur vi ska klara det framöver. Vi måste vara fler som hjälps åt för vår gemensamma välfärd. Fler måste i arbete, och då måste företagarpolitiken hänga ihop. Det går inte att bara vidta åtgärder som instegsjobb. De är otroligt viktiga, men man måste också bejaka företagsamheten i landet. Så är det inte i dag.
Lotta Finstorp (M):
Jag tackar ministern för en seriös debatt, även om jag hade önskat att vi hade sluppit stå här och slå varandra i huvudet med skattehöjarpartiet respektive skattesänkarpartiet.
Det kan inte ha gått finansministern förbi att vi hade en historisk recession i mer eller mindre hela världen, som började 2008 och som Sverige kom ganska skadeslöst ur tack vare en klok allianspolitik. Ser inte ministern att det finns en problematik i att den som vill plugga, skaffa sig en examen, ett arbete och jobba extra, ta i det där lilla extra, inte får behålla nästan någonting i plånboken?
Ser inte ministern, som jag, att man måste titta på var gränsen går för hur mycket människor kan beskattas? Till slut tycker man att man lika gärna kan fortsätta att gå på försörjningsstöd, för incitamentet i dag för att gå från försörjningsstöd till arbete är så lågt att det i så fall är andra drivkrafter än ekonomin som gör att man går upp tidigt på morgonen, går och kämpar på ett arbete, kanske får börja med en låg ingångslön, vilket vi tycker är riktigt.
Man kan inte sätta för höga ingångslöner för enklare arbeten, för då kommer aldrig människorna att få de här jobben. Det måste också finnas en skillnad mellan dem som kämpar och gör rätt för sig och dem som blir kvar i bidragssystemet. Jag är socionom och tjänstledig från Socialförvaltningen. Jag har jobbat mycket med de här frågorna. Jag har inte har jobbat så mycket med försörjningsstödet men med utsatta familjer.
Om man går på försörjningsstöd blir det till slut en vardag att man har ungefär samma nivå som den som har ett lågavlönat arbete. Då är frågan: Är det där man ska vara kvar? Eller vilka incitament finns det?
Vi människor fungerar så att om vi har mer pengar i plånboken är det detta som driver oss väldigt mycket, i stället för att hämta ut bidrag varje månad. Nu ser vi att försörjningsstödet ökar i nästan varje kommun och i de kommuner som också tog det största ansvaret när vi fick stora migrationsströmmar.
Det var i de kommunerna som det fanns lediga bostäder. Det var i de kommunerna som arbetslösheten hade bitit sig fast, och människor hade flyttat därifrån. Det är inte rocket science, utan så ser det ut. Det är i de kommunerna som det fortfarande finns för lite arbete i företagen. Det är också där som nya företag startas i mindre utsträckning.
Det är liksom en ond cirkel hur Sverige slits isär, som Socialdemokraterna sa i valrörelsen 2014. Vi ser det väldigt tydligt nu ur kommunsektorsynpunkt. Jag brukar träffa Småkom, som är en organisation för de allra minsta kommunerna.
Många kommuner ligger utanför tillväxtområden, och de förstår inte hur de ska klara, som ministern säger, att gruppen med äldre äldre växer och att vi får många barn med behov av skolgång. Och detta är kommuner där skatteunderlaget är väldigt svagt. Jag vet inte vad svaret på frågan är från regeringen i dag.
Det verkar vara att man ska höja skatten för de rika, och de rika är alltså de som tjänar över brytpunkten, ungefär 37 000. Det är de som ska beskattas mer. Jag skulle vilja att finansministern vidareutvecklar det ytterligare.
Lotta Finstorp (M):
Det finns åtskilliga rapporter och undersökningar som visar att Sverige gjorde helt rätt under den kraftiga lågkonjunkturen från 2008. Vi är ett exempel i världen eftersom alliansregeringen lyckades klara av denna stora recession. Människor i Sverige upplevde inte riktigt hur illa det var. Jag står jättegärna och slår mig för bröstet för det, för vi gjorde helt rätt. Denna regering har sparat betydligt mindre i högkonjunktur än tidigare regeringar, och det kommer vi att få äta upp när det blir lågkonjunktur.
Jag är den första att erkänna att detta med bosättningsorter är ett problem. Men har man kommit som flykting till en mindre ort, bott där under två år och etablerat sig bland befolkningen - det finns många goda exempel på det - väljer man ofta att bo kvar. Det handlar också om att hyresnivåerna är lägre.
Att försöka hitta en bostad i Stockholmsområdet är svårt för alla, inte bara för den som är ny i landet - även om startsträckan då blir ännu längre. Bostadsbristen slår hårdast i storstadsområdena och framför allt i Stockholm. Detta är absolut ett problem, och vi måste få det att fungera bättre.
Om det bara fanns arbete och företag som vågar anställa några till på de mindre orter dit de nyanlända kommer skulle man kunna nå långt i introduktionen till det svenska samhället. Sverige behöver fler som arbetar och betalar skatt, inte färre, och enligt Arbetsmarknadsekonomiska rådet skulle enkla jobb kunna vara vägen dit.
Lotta Finstorp (M):
Det här med Ecall och EU:s standardisering var väldigt glädjande nyheter, tycker jag. Över huvud taget måste det här bli någonting som man fattar beslut om - om det nu ska vara en märkning på bilen eller liknande - ur ett EU-perspektiv, för fordonsflottan är ju rörlig.
Jag läste på brandsäkert.se, som är en webbaserad tidning, att det i dag finns ungefär 60 000 gasdrivna fordon i Sverige och att antalet spås öka exponentiellt. Man ska komma ihåg att gasbilar inte är inblandade i fler olyckor än andra fordon, men de olyckorna kan bli förödande.
Att brandmannen som ringde mig kom just från Västra Sörmlands Räddningstjänst angående det här har att göra med något som hände hösten 2016, tror jag att det var. Sopbilarna i Katrineholms kommun drivs på vätgas, och en tank exploderade i en av sopbilarna.
Explosionen skadade tre andra gastankar och gas läckte ut hela natten. På grund av risken för fortsatta explosioner och stor eldsvåda kopplades en expert från MSB in. Jag kommer ihåg att de säkrade ett område på flera hundra meter runt sopbilen.
Man hade inte riktigt klart för sig hur man skulle hantera detta, men det som hände var att innan man kunde bärga sopbilen lät man någon skjuta sönder gastankarna för att få ut all gas eftersom man inte visste hur mycket det fanns kvar. På brandsäkert.se läste jag också att det var tur att MSB kom dit, för annars hade bärgningspersonalen kunna råka ut för en allvarlig olycka.
Om man hade börjat såga i en av tankarna och en gnista hade kommit skulle sopbilen ha exploderat helt och hållet. Det handlar alltså egentligen också om att bärgningspersonal måste få den här kunskapen. Vår blåljuspersonal och de som jobbar med bärgningsbilar är ofta väldigt bra på att ta till sig ny kunskap för att de har ett stort engagemang i frågorna. Men det måste också finnas besked om hur man gör vid sådana här situationer.
Det var en buss som brann i Göteborg, tror jag, och räddningstjänsten fick klättra upp på taket. Två personer ur personalen fick föras till sjukhus för att en stötvåg kastade dem ned på marken. Det finns alltså stora faror med att inte ha rätt kunskap och agera korrekt.
När man sedan skulle bärga bussen trodde man att all gas hade läckt ut och att det skulle gå att gå in med en vinkelslip. Men det visade sig att den inte var helt tömd, och en skadad gastank exploderade. Det kommer alltså allt fler exempel på sådant här allteftersom vi får fler gasbilar.
Jag tror att det är just i problematiken kring gasbilarna som man ser att det kan hända stora olyckor om man inte gör rätt och inte har kunskap om vad det faktiskt är för drivmedel i bilen, haveristen, som man ska åtgärda. Det är bra att det händer mycket på europeisk nivå, för det är inte bara vi i Sverige som måste göra någonting, utan det måste ske utifrån ett europeiskt perspektiv.
Jag vill gärna skicka med till ministern att det måste synas utanpå bilen vad den har för drivmedel. Annars blir det vi, gemene man, som utsätts för faran för att vi inte har den kunskapen.
Lotta Finstorp (M):
Det känns hoppfullt. Det måste gå ganska fort, tror jag, för branschen utvecklas ju snabbt med alternativa drivmedel. Förhoppningsvis blir det en märkning utanpå bilen på något sätt också för de bilar som inte är nya.
För nya bilar kommer det förmodligen att lösa sig ganska bra med de tekniska möjligheter vi ser, alltså att man på 112 redan när någon ringer dit på något sätt känner till vad det är för sorts drivmedel i bilen. Men gemene man måste också ges möjlighet att ge rätt information till 112 när det gäller bilar som är äldre och där informationen inte överförs automatiskt.
Jag tror att det behövs en riktig informationsinsats. Jag tänker på till exempel Krisberedskapsveckan, som kommer nu. Där kan man få med även en sådan här sak. Då kan information ges till allmänheten om någon sorts märkning på bilen, så att man kan ge rätt information till SOS Alarm eller den larmcentral man ringer till.
Lotta Finstorp (M):
Jag vill bara ha sagt att i den modell som vi arbetade fram exkluderades barnbidraget och underhållsstödet. Den inlåsning som ett bidragsberoende kan leda till får så många negativa effekter, också sociala. Det finns ju utanförskapsområden där människor inte har kommit i arbete.
Jag tycker att det är bra att ministern säger att vi måste tala om alla som finns i Sverige. Det blir lätt att vi enbart fokuserar på dem som har kommit som nya till Sverige. Jag vill ta några exempel från min kommun Flen, där det i dag är 14,4 procents arbetslöshet, och det är en växande grupp långtidsarbetslösa.
Det är alltså inte människor som har gått från etablering och in i arbetssökande hos Arbetsförmedlingen som är den oroande gruppen. Detta måste vi verkligen titta på, för när långtidsarbetslösheten biter sig kvar blir det också svårare för individen att ta steget att vara energisk, söka många arbeten och vara på tårna.
Vi bor ändå nära en arbetsmarknad, Södertälje och Stockholm, som skriker efter arbetskraft, så matchningen är en stor problematik. Alla som kan arbeta måste arbeta. Vi måste få intäkter via skatter så att vi klarar välfärden. Det handlar inte om att höja skatterna utan om att fler ska betala skatt. Det här är en ödesfråga för Sverige.
Vi har samsyn i mycket och ser problematiken, men vi har lite olika lösningar.
Lotta Finstorp (M):
Handen på hjärtat, ministern, om vi ska ha den politiska retoriken: Är ni nöjda med hur det ser ut efter de här fyra åren, med tanke på hur få elever som har godkända kunskaper från grundskolan och som därmed skulle kunna komma in på gymnasiet? Jag kan bara se mig om hur det ser ut i Sörmland. Det är alldeles för låg behörighet till gymnasiet. Vi måste börja där, annars kan vi stå här och prata hur mycket som helst om hur det ska se ut på gymnasienivå.
De kommer ju inte ens in på gymnasiet! De kommer ju inte in på vanliga program. Det är väl där vi har grundproblematiken, och vi kan gå ännu längre ned i årskurserna. Jag gjorde en bruksortsrapport för några år sedan som handlade om vad ungdomar i bruksorter behöver. Vad man behöver är mer prao.
Tidigare har man i generationer varit vana vid att gå till samma arbetsgivare, men de senaste åren har det skett stora förändringar. Det tror jag är helt rätt: att bredda arbetsmarknaden. Det finns någon undersökning som visar att unga människor i dag bara kan räkna upp tio olika yrken eller någonting sådant.
Vi måste därför börja hela vägen nedifrån och sedan matcha upp och ge den utbildning som man behöver ha och som företagen efterfrågar. Det handlar till exempel om ROT och RUT och en vidareutveckling av själva reformerna. Alla ska inte behöva gå på högskolan, och alla kan eller vill det inte heller.
Då måste det också finnas branscher och ett samhälle som ger möjligheter för dessa ungdomar och även för dem som i vuxen ålder kommer på att de vill göra någonting annat. Det måste finnas fler arbetsgivare att välja på inom välfärden och inom tjänstesektorn. Man måste tänka i helhetssjok, och jag hoppas verkligen att regeringen kan göra det på den lilla tid ni har kvar i regeringsställning.
Lotta Finstorp (M):
Det här hänger mycket ihop med kompetensförsörjningsfrågan. Det är egentligen samma fråga. Om man inte får till en bra validering blir det också en hämsko för kompetensförsörjningen framöver. Sveriges Kommuner och Landsting, SKL, har tagit fram att ungefär en halv miljon personer behöver anställas i välfärden fram till 2022. Det är inte bara inom förskola och skola som behovet är störst utan även inom kommunal vård och omsorg.
Enligt arbetsgivarna är bristen särskilt stor när det gäller specialistutbildade sjuksköterskor. Vi ser att det är det stora problemet ute i landsting och regioner. Det gör också att operationer får ställas in och så vidare eftersom nyckelpersoner inte finns att tillgå. Det är så det växer fram en "hyresmarknad" - naturligtvis därför att det råder brist på arbetskraft.
Vårdförbundet har rapporterat om denna fråga. När det fattas specialistsjuksköterskor minskar kompetensen inom vården. De har också varnat för att det kan gå ut över patientsäkerheten. Validering inom högspecialiserad vård är oerhört viktigt för den som kommer från ett annat land, men kanske inte för oss som har funnits länge i Sverige.
Där blir det tydligt vilka betyg man har. Ibland tror jag att när vi pratar om validering tänker gemene man att man lämnar över sitt betyg och att det översätts och valideras utifrån kvalitetskriterier till svenska förutsättningar. Men det handlar också om att synliggöra en persons kompetens oberoende av hur personen har lärt sig. Där kan vi sätta vård, skola och omsorg åt sidan.
Här handlar det om personliga egenskaper och kunskaper förvärvade på annat sätt - andra yrkesområden och i allmänhet. Jag har hört ministerns svar, och jag har själv försökt att sätta mig in i frågan på nytt - jag tog upp frågan förra mandatperioden. Det är så rörigt! Vem har egentligen ansvaret? Där finns ett glapp.
Det blir för stort, och så många är inblandade - men ingen pekar med hela handen. Ministern får gärna i nästa inlägg göra ett nedslag i hur ministern ser på dessa frågor.
Vi har haft ett förslag under den här mandatperioden om att lägga ansvaret för valideringen på myndighetsnivå, till exempel högskolenivå. Det är så många olika inblandade. Det är säkert bra att bredda. Finland är ett bra exempel där det fungerar väl. Men där finns en myndighet som håller i frågorna ordentligt.
Jag anser att det kanske vore till gagn för Sverige att göra på ungefär liknande sätt. Branscherna är involverade, och det är bra. Det ska de vara. Men det måste också finnas någon som håller i frågorna från ett övergripande perspektiv när det gäller vad som ska göras och hur det ska göras. Det finns mycket oklarheter i hur själva valideringen ska gå till - för att inte tala vad det betyder för gemene man.
Jag träffade några syriska specialistutbildade läkare på torget i Eskilstuna en vinter för några år sedan. De var förtvivlade över att deras ansökningar låg kvar hos Socialstyrelsen - och de skulle börja köra taxi. Vi i Sörmland skriker efter doktorer!