Margot Wallström (S):
Det är riktigt: Detta är verkligen en angelägen fråga. Tyvärr har den fått allt större betydelse. Jag tänkte börja med att ta tillfället i akt att lite grann beskriva de förbudsförhandlingar som nyligen påbörjades i New York. Förhandlingar om ett kärnvapenförbud - eller som det heter mer formellt, ett legalt bindande instrument för att förbjuda kärnvapen - har nyligen inletts.
Det är riktigt att vår nedrustningsambassadör Eva Walder är vår chefsförhandlare. Ett hundratal länder deltog i den här diskussionen, som präglades av både allvar och eftertanke men också hopp om att vara ett steg på vägen mot en kärnvapenfri värld. Kärnvapeninnehavarna och de flesta av deras allierade valde att inte delta, som jag tidigare sa i mitt interpellationssvar.
Men civilsamhället hade stark närvaro under den första förhandlingsveckan, och det råder inget tvivel om att det har varit en väldigt stark drivkraft för att få till stånd de här förhandlingarna. I princip samtliga som tog till orda underströk vikten av icke-spridningsavtalet som hörnsten för nedrustning och internationell säkerhet.
Många betonade också att det här förbudet inte ska ses som ett substitut till existerande avtal, utan som ett steg bland många på vägen mot fullständig nedrustning. Flera, inklusive vi från svensk sida, beklagade att en del länder, i synnerhet kärnvapeninnehavarna själva, valde att inte delta.
Många beskrev målet med en konvention i termer av att förbjuda såväl innehav som användning av kärnvapen under alla tänkbara omständigheter. Instrumentet ska etablera en norm som tydligt förbjuder kärnvapen, vilket i sin tur skulle få en stigmatiserande effekt avseende både innehav och användning av de här fruktansvärda vapnen.
Från svensk sida markerade vi att målet bör vara ett instrument som stärker normen mot kärnvapen - ett förbud där det humanitära perspektivet är centralt och som tillgodoser Sveriges sammantagna säkerhetspolitiska intressen. Varför säger man då så? Ja, det är ju självklart att det alltid måste vara vår utgångspunkt. Det handlar om att vi från regeringens sida ska säkra vår befolknings säkerhet. Vi ska göra det gemensamt. Det är därför vi satsar på internationella konventioner.
En annan målsättning ska vara att förbudet inte bara är kompatibelt med icke-spridningsavtalet utan också stärker redan existerande ramverk. Vi framhöll också vikten av att ha ett genderperspektiv på vilka effekter kärnvapenanvändningen skulle innebära och relevansen av någon form av verifikation av icke-kärnvapenstaters efterlevnad. Det tror vi kan ge konventionen ytterligare tyngd och trovärdighet, även gentemot dem som valt att inte delta.
Icke-kärnvapenstater har åtagit sig att avstå från att skaffa kärnvapen och har upprätthållit detta. Vi anser inte att det är rimligt att nya krav åläggs oss i någon större utsträckning. Förhandlingarna återupptas i sommar, och det återstår att se om man inom tidsramen på tre veckor kommer att kunna enas om ett avtal. Vi är beredda på att förhandlingarna mycket väl kan fortsätta också under nästa år. Det är riktigt att det behövs ett folkligt tryck.
Jag kommer att vilja bidra till det och till att engagera civilsamhällesorganisationerna. Behövs det nya lagar? Jag tycker inte att man ska utesluta någonting. Det är bra att allt kommer upp på bordet. Kom ihåg att vi har lagt den här frågan på bordet på nytt! Den fanns inte tidigare utan var död också här i Sverige. Det är bra att vi får diskutera den. Kan man skapa aktualitet för kärnvapenfria zoner?
Ja, kanske, men problemet är att många länder är Natomedlemmar och har det mycket svårare. Vi har skilda säkerhetspolitiska utgångspunkter. Därför startar man i så fall i en uppförsbacke med en fråga som man kanske inte har möjlighet att föra i hamn. Det är också sådana överväganden som ligger bakom.