Lawen Redar (S):
Den samhälleliga kampen mot smittspridningen påverkar just nu oss alla. Värst drabbar den förstås riskgrupper och vårdpersonal som tvingas ställa om sina liv. Riskgrupper isolerar sig hemma och får just nu kanske mat och medicin inhandlat av familj och grannar, medan sjukvårdspersonal knappt hinner hem innan nästa arbetspass inleds.
Trots att världspressen tycks beskriva Sverige som ett av få länder i världen som inte helt har stängt ned betyder inte det att pandemin inte har drabbat oss. Tvärtom lever många just nu i sorg över att ha mist en anhörig, en familjemedlem eller en vän. Herr ålderspresident! I en sådan här sällan skådad tid tänker jag mycket på hur vi har valt att organisera vårt samhälle, vilken kultur som har växt fram.
Min mamma, som under stora delar av sitt arbetsliv har arbetat inom hemtjänsten och äldreomsorgen, har i decennier vittnat om en svår arbetsmiljö med delade arbetsturer där man jobbar tidig morgon och sen kväll eller där man stressat inväntar morgontelefonsamtalet om att man ska infinna sig på jobbet samma dag. Arbetet i sig innebär tidsräkning från stunden man kliver in hos den äldre.
Mycket praktiskt ska hinnas med, och det som kanske mest efterfrågas - ett samtal eller en kopp kaffe - blir i stället den absolut sista prioriteringen. Arbetsuppgifterna handlar mer och mer om tidsstyrning, checklistor och att följa manualer. Jag tycker mig se att organiseringen av välfärden har gått från att möta människan efter hennes behov till att checka av arbete på papper.
Den här kulturen, det här sättet att organisera samhället, hoppas jag att fler i ljuset av pandemin kommer att börja ifrågasätta. De som arbetar med våra äldre förtjänar helt andra förutsättningar, och våra äldre förtjänar trygghet. Så bör vi också tänka när det kommer till personalen i vården, i kollektivtrafiken, inom räddningstjänsten och i alla andra samhällsbärande funktioner.
I en pandemi är det de som garanterar oss trygghet, hjälp, omsorg och omvårdnad - det vi behöver när vi är som allra mest sårbara. Kanske kan pandemin medföra insikten att det är dessa människor som bär upp vårt samhälle och som vi är skyldiga en kulturell förändring. Herr ålderspresident!
Professor Jonna Bornemark sa i sitt högtidstal i Storkyrkan 2019 att om vi ser brister i den kultur vi tillhör måste vi fråga oss hur vi kan ändra oss. Hon sa: Det fantastiska är att vi har en hel sektor som sysslar med just det här - som synliggör det vi glömt, som undersöker vad det är att vara människa och som berättar för oss om våra behov.
Det är en sektor som kanske inte löser problem i effektivitetens namn men som funderar över hur de där problemen uppstått och hur djupt de sitter i vår kultur. Hon talade förstås om den kanske mest missförstådda sektorn i vårt samhälle: kulturen. Många ser fortfarande kulturen som något vi kan roa oss med när de basala behoven är tillfredsställda.
Men kulturen berättar för oss om hur vi lever, synliggör våra behov och kan vara katalysatorn till att ändra vår samhällskultur där den brister. Jag vet genom min mamma att vi knappast saknar profession i vårt land. Men under en lång tid har vi ignorerat vad professionen, liksom kulturen, säger. Vi ska inte tro att allt går att mäta.
Vi ska inte heller begära att siffror ska tala om för oss vad som är verkligt. Omtanke, omsorg och empati är ju i allra högsta grad verkligt. Det är också vad människan just nu behöver - men kanske kan det inte mätas, och kanske är det just det professionen vill att vi ska förstå. Herr ålderspresident!
I pandemibekämpningen drabbas många av inkomstförluster, särskilt de sektorer som bygger sin verksamhet på människans möten. Regeringsbeslutet om att begränsa allmänna sammankomster gör att gallerier, kulturhus, museer, biografer, teatrar och konserthus håller stängt. Därför är det helt avgörande att regeringen just har presenterat ett krispaket om 1 miljard till kulturen och till idrotten.
I fredags presenterades också medelsfördelningen närmare. Det här betänkandet rör 50 motionsyrkanden från den allmänna motionstiden, framför allt avseende filmpolitik och public service. Det är ytterst tacknämligt att vi i en tid då vi behöver saklig information har fastslagit public services långsiktiga villkor och medelstilldelning samt att vi har fattat beslut om ett avgiftssystem framför ett licenssystem.
Därutöver har regeringen förstärkt mediestödet permanent till den privata mediesektorn, som tappar annonsintäkter som en konsekvens av coronapandemin. Gratistidningarna, som når ut till en bred allmänhet, omfattas nu också av detta stöd, vilket är ytterst välkommet. Vad gäller intäktsbortfall på filmområdet har regeringen fattat beslut om att Filminstitutet ska fördela 50 miljoner kronor av de 500 i krisstöd.
Med detta sagt yrkar jag avslag på samtliga reservationer och bifall till utskottets förslag.