KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anna Ekström (S):
Jag har under min hittills ganska korta tid som utbildningsminister arbetat hårt med frågan om trygghet och studiero. Skälet till att jag har valt att göra det är att den svenska skolan präglas av en dubbel bild. Vi ser å ena sidan lärare, rektorer, föräldrar och elever som går på skolor där de trivs och där de upplever att tryggheten och studieron är bra.
Å andra sidan ser vi också skolor där det finns förfärande exempel på bristande trygghet och studiero. Jag ser ett stort behov av att säkerställa den ordning och reda i klassrummen som eleverna behöver om de ska lära sig mycket. Maria Stockhaus går sin vana trogen till angrepp mot regeringens förslag att införa ett mobiltelefonförbud i skolan.
Jag får påminna Maria Stockhaus om att så många som två tredjedelar av lärarna i svensk skola, om vi tittar på högstadiet, anger att de varje dag i undervisningen blir störda av elevernas chattande, sms:ande, spelande eller vad det kan vara. Naturligtvis påverkar detta inte bara tryggheten och studieron utan också möjligheterna att lära sig mycket.
En bekant till mig som tjänstgjorde som vikarie i skolan berättade att det var mycket lugnare i högstadiet eftersom de stökiga eleverna satt längst bak och spelade spel i stället för att störa lektionen. Det är för mig en förfärande bild av hur ett användande av mobiltelefoner i klassrummet faktiskt kan bidra till att elever inte ens deltar i undervisningen. Varför behövs en reglering?
Jag skulle kunna vända frågan tillbaka till Maria Stockhaus. Sanningen är den att dagens reglering som tillåter mobiltelefonanvändning i klassrummet, om inte läraren kan stödja sig på en lokalt framtagen ordningsregel, eller om inte läraren kan stödja sig på att mobilen faktiskt redan har stört undervisningen, går långt in i klassrummet.
Den regleringen betyder mycket för lärarnas förutsättningar att styra och leda arbetet i klassrummet. För mig är Maria Stockhaus uppfattning om den regleringen en gåta, det vill säga den nuvarande skollagen som togs fram under alliansregeringen, som faktiskt tillåter detta, som ålägger lärarna mycket arbete för att säkerställa att eleverna inte har mobiltelefoner med sig, om lärarna inte har turen att arbeta på en skola där det finns lokalt framtagna ordningsregler.
Varför skulle det vara en reglering som på något sätt är bättre eller, för den delen, mindre ingripande i lärarnas yrkesvardag? Jag kommer att arbeta med dessa frågor, och jag kommer att se till att det nationella regelverket stöder lärare och rektorer som vill upprätthålla trygghet och studiero i klassrummet. Jag kommer också att säkerställa att det nationella regelverket stöder de många föräldrar och elever som vill att skolan ska präglas av trygghet och studiero.
Jag ser fram emot att göra det arbetet tillsammans med Centern och Liberalerna inom ramen för januariavtalet. Jag skulle verkligen välkomna om fler partier i riksdagen ville ansluta sig till det arbetet.
Anna Ekström (S):
Maria Stockhaus talar väl om betydelsen och behovet av tillit. I den frågan vill jag verkligen understryka hur viktigt det är att styrningen av skolan ska ske med en blick underifrån. Under lång tid från Sveriges riksdag och från Regeringskansliet har vi styrt skolan med en stark uppifrånblick.
Vi har ibland brytt oss mer om innehållet i pressmeddelanden än om innehållet i den undervisning som besluten resulterar i. Jag är för min del helt inställd på att styrningen av skolan måste ske med starkt stöd från de professioner som faktiskt tillbringar sina dagar i klassrum och i rektorsrum. För mig finns det dock en helt obesvarad fråga.
Jag har ställt den flera gånger till Maria Stockhaus och aldrig fått något svar. På vilket sätt signalerar det mer tillit till lärarna om lagstiftningen säger att eleverna får ha mobiltelefonerna på precis hur mycket de vill i klassrummen?
Lärarna som vill göra något åt det och tycker att det stör i undervisningen är då tvungna att stödja sig antingen på en med förlov sagt ganska krånglig reglering i skollagen - det är vissa kapitel och paragrafer som ska slås upp och vägledningar på juridisk svenska som ska letas fram på Skolverkets hemsida - eller på ett lokalt framtaget regelverk.
Men de många lärare som inte har de förutsättningarna hamnar i den situation som två tredjedelar av lärarna beskriver i Skolverkets utvärderingar av it-användningen, nämligen att undervisningen varje dag störs av chattande, sms:ande och spelande. För min del är det en signal om tillit till lärarna att säga: Vi vill lita på er. Vi vill att ni ska bestämma om mobiltelefoner får användas i klassrummet eller inte, inte lagstiftningen.
Anna Ekström (S):
Maria Stockhaus har frågat mig dels varför Skolverket inte har i uppdrag att följa upp kunskapsresultaten på de skolor som fått ta del av satsningen Samverkan för bästa skola, dels om jag kommer att ta initiativ till att ge ett sådant uppdrag till Skolverket. Satsningen Samverkan för bästa skola, där Statens skolverk i dialog med huvudmän genomför riktade insatser till skolor och förskolor med särskilt svåra förutsättningar, innebär nya arbetssätt för Skolverket.
Skolverket har i uppdrag att följa upp uppdraget samt att löpande hålla Regeringskansliet genom Utbildningsdepartementet underrättat om hur uppdraget fortlöper. Skolverket har också påbörjat en processutvärdering av Samverkan för bästa skola, där kunskapen om utvecklingsinsatsen ska fördjupas. Ett syfte med Skolverkets utvärdering är att undersöka hur genomförandet av Samverkan för bästa skola har fungerat i praktiken.
Utvärderingen ska även undersöka utvecklingen av det systematiska kvalitetsarbetet hos de deltagande huvudmännen och skolenheterna. Slutligen ska utvärderingen redovisa hur bland annat elevernas kunskapsresultat har förändrats efter skolenheternas deltagande i Samverkan för bästa skola. En första delrapport av utvärderingen presenteras under våren 2019.
Skolverket har vidare undersökt möjligheten att studera effekter på undervisningens kvalitet och elevernas kunskapsresultat i en så kallad effektutvärdering. En effektutvärdering skulle dock kräva ett upplägg med insatsskolor och kontrollskolor, där de senare skulle undanhållas stöd från Skolverket för att utgöra jämförelsegrupp. Enligt det nuvarande uppdraget ska Skolverkets insatser riktas till de huvudmän, skolor och förskolor som har störst behov.
Myndigheten har därför bedömt att det utifrån uppdraget inte är möjligt att anpassa urvalet av skolor på det sätt som ett sådant upplägg skulle kräva. Skolverket genomför dock även riktade insatser till huvudmän inom uppdraget Insatser för att stärka utbildningens kvalitet för nyanlända barn och elever och vid behov för barn och elever med annat modersmål än svenska.
Dessa insatser bygger på liknande upplägg som de inom Samverkan för bästa skola. Inom detta uppdrag utgår Skolverkets erbjudande om riktat stöd till parvis randomiserade huvudmän, vilket möjliggör en effektgranskning eftersom en jämförelsegrupp då skapas. Uppdraget utvärderas av Institutet för arbetsmarknads och utbildningspolitisk utvärdering, IFAU.
IFAU:s utvärdering inbegriper fem omgångar av huvudmän som erbjudits stöd. Jag kommer att ta del av IFAU:s utvärdering med stort intresse och utesluter inte att liknande utvärderingsupplägg kan bli aktuella även i framtiden.
Anna Ekström (S):
I den mån Maria Stockhaus kritik går ut på att utvärderingen inte skulle redovisa hur bland annat elevernas kunskapsresultat har förändrats efter skolenheternas deltagande i Samverkan för bästa skola är det min uppfattning att det ingår i det uppdrag som Skolverket har fått.
Jag har redogjort för det i interpellationssvaret, och jag kommer naturligtvis - precis som jag antar att Maria Stockhaus kommer att göra - att följa upp saken och se om det finns något slags missförstånd på vägen. Jag tror att man ska hålla isär ett antal saker. Det går, tycker jag, att hävda att det är viktigt att följa upp resultat av olika reformer och insatser.
Jag tycker själv att vi har ägnat oss för lite åt det i den svenska skolan. Ser vi på de väldigt stora och omfattande reformer som vidtogs under alliansregeringens tid med nya läroplaner, nya kursplaner och ny skollag ser vi att utvärderingarna av de insatserna lyser med sin frånvaro. Jag är verkligen intresserad av att hitta vägar att bättre utvärdera effekter av insatser.
Jag kan bara påminna om vilken glädje vi hade av att vi införde grundskolan på 60-talet på ett sådant sätt att det gick att göra en vettig effektutvärdering för de elever som har gått i den sammanhållna grundskolan jämfört med de elever som inte har gjort det. Samtidigt, handen på hjärtat, är effektutvärdering av skolreformer nog bland det svåraste man kan hålla på med.
Det är svårt nog att uttala sig om vilka effekter som har uppstått. Att samtidigt ta på sig att utvärdera hur dessa effekter har uppstått och vilken roll de olika reformerna har spelat, ja, det är en notoriskt svår uppgift. Av den svårigheten kan man dra två vitt skilda slutsatser: att vi måste försöka ännu mer och lägga stor vikt vid och möda på detta, eller att vi borde låta bli.
Själv hör jag till dem som tycker att vi ska anstränga oss mer och vara duktigare och noggrannare när det gäller att ta reda på mer om hur våra skolreformer faktiskt fungerar ute i verkligheten. Detta är också skälet till att regeringen till exempel har gett Skolverket i uppdrag att se över de kursplaneskrivningar som togs fram under allianstiden och som har fått ganska stark kritik från lärarhåll.
Så ja, det är viktigt att utvärdera reformer, men det är samtidigt väldigt svårt.
I detta fall har Skolverket i sin delrapport klart och tydligt angivit att den design som denna insats har fått, nämligen att de skolor som har störst behov får en insats, gör att det blir svårt med ett randomiserat angreppssätt vid en effektutvärdering.
Nu talar jag nästan grekiska här i riksdagens talarstol - jag ber om ursäkt för det och konstaterar att jag undrar hur oense Maria Stockhaus och jag egentligen är på det här området. Jag tror att vi är rätt överens om att man bör utvärdera denna typ av insatser, och jag tror att vi också är överens om att det är svårt. Jag tror till och med att vi är överens om att svårigheten inte bör avhålla oss.
Anna Ekström (S):
Jag vet inte riktigt var jag ska börja. Interpellationen handlar om utvärderingen av ett specifikt projekt. Vi har nu hamnat i en diskussion där vi talar om mycket annat. Det är för mig alldeles omöjligt att recensera Maria Stockhaus beskrivningar av vad hon får höra från rektorer och lärare ute i landet.
Jag kan kontra med att jag, när jag träffar rektorer och lärare inom ramen för Samverkan för bästa skola, inte alls får den uppgivna bild som Maria Stockhaus redovisar. Jag får tvärtom en bild av att man, precis som Maria Stockhaus säger, är mycket nöjd med den insats man har fått och av att man talar tydligt om elevernas kunskapsresultat och hur viktigt det är att ha en uppföljning och säkerställa att eleverna har en progression i sitt lärande.
Maria Stockhaus hänvisar också till en tidigare interpellationsdebatt och påstår att jag har sagt att jag inte vill ha någon uppföljning av elevers frånvaro. Det är en sanning med modifikation. Detta är en fråga som vi bereder i Regeringskansliet.
Vad jag gjorde i den interpellationsdebatten, som jag hoppades att Maria Stockhaus skulle uppskatta, var att problematisera frågan utifrån ett underifrånperspektiv - att se frågan också med rektorers, lärares och huvudmäns ögon och fråga mig hur vi bäst säkerställer att de verkligen arbetar med problematisk frånvaro.
Var går gränsen för hur mycket administration och hur stor uppgiftslämnarbörda vi ska lägga på huvudmännen? Maria Stockhaus tar upp behovet av att hålla koll på elevernas kunskapsutveckling och frågan om nationella prov. Jag är väldigt stolt över att regeringen nu går vidare med att digitalisera de nationella proven.
Detta är ett område där det fanns ett mycket stort behov av utveckling när den första socialdemokratiskt ledda regeringen tillträdde, och vi har tagit stora initiativ för att säkerställa att Skolverket nu går i bräschen för en digitalisering av de nationella proven.
Det är en digitalisering som kommer att ta mycket tid och faktiskt är resurskrävande eftersom så lite hade gjorts under den tid då man byggde upp de nationella proven till den stora volym de i dag har. Jag är också väldigt stolt över den regelförändring som vi har genomfört med starkt stöd i riksdagen och som går ut på att de nationella proven ska rättas av en annan lärare än den som sköter undervisning och betygsättning. Det tror jag blir bra för likvärdigheten.
Jag är också glad över den bestämmelse vi har infört om att man i större utsträckning ska beakta de nationella provens resultat vid betygsättningen. Det finns mycket att göra när det gäller uppföljning av elevers resultat.
Min bestämda bild, som jag har gett uttryck för i denna interpellationsdebatt, är att Skolverket i den utvärdering som regeringen har bett om också ska redovisa - nu läser jag innantill - hur bland annat elevernas kunskapsresultat har förändrats efter skolenheternas deltagande i Samverkan för bästa skola. Jag kommer naturligtvis att följa upp de frågor som Maria Stockhaus nu har ställt, som har sin grund i att Maria Stockhaus har fått annan information.
Anna Ekström (S):
Jag har inte fått någon respons från Maria Stockhaus på den, tycker jag, väldigt intressanta utvärdering som är på gång när det gäller en insats som ligger nära Samverkan för bästa skola, nämligen det så kallade Nyanländauppdraget.
Där har Skolverket, tack vare att åtgärden riktar sig till så många av våra huvudmän, haft möjlighet att lägga upp utvärderingen så att det blir en effektutvärdering, där man kan använda sig av randomisering som metod. Jag ser för min del fram emot att få de resultaten.
Jag har starka förhoppningar om att de kommer att bli till glädje för många skolutvecklingsinsatser, inte minst den vi kallar Samverkan för bästa skola. Jag får tacka Maria Stockhaus för interpellationen och försäkra att vi kommer att arbeta hårt för att säkerställa inte bara goda resurser till skolutveckling på vetenskaplig grund utan att vi också ser till att de resurserna används på rätt sätt.
Anna Ekström (S):
Johanna Rantsi har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att få fler lärare att stanna kvar i läraryrket och vilka åtgärder jag avser att vidta för att fler ska utbilda sig till lärare. Jag vill börja med att säga att jag verkligen instämmer med interpellanten i att vi behöver fler utbildade lärare. Som jag har svarat tidigare här i kammaren är lärarbristen en av skolväsendets största utmaningar.
Under den förra mandatperioden inleddes en kraftig utbyggnad av lärar och förskollärarutbildningarna i hela landet, och de senaste åren har vi legat på historiskt höga nivåer vad gäller antalet antagna studenter. Läsåret 2017-2018 påbörjade ca 2 400 fler studenter en lärarutbildning jämfört med läsåret 2013-2014.
Regeringen har också satsat på fler vägar in i läraryrket, bland annat genom flera satsningar på den kompletterande pedagogiska utbildningen, KPU. Under de senaste åren har antalet examinerade från KPU ökat, vilket är positivt. Men samtidigt har vi haft en ökning av antalet barn och elever i den svenska skolan och förskolan, vilket är huvudorsaken till att andelen behöriga lärare minskar.
Att få fler att vilja bli och förbli lärare kommer därför fortsättningsvis vara en högt prioriterad fråga för regeringen. I januariavtalet, som Socialdemokraterna, Miljöpartiet de gröna, Centerpartiet och Liberalerna nyss har kommit överens om, finns flera förslag för fler lärare. Bland annat nämns att förutsättningarna för akademiker att bli lärare ska underlättas. Dessutom ska längden för kompletterande pedagogisk utbildning kortas ned och studietakten höjas.
Vidare ska möjligheterna att jobba på en skola och studera till lärare parallellt förbättras. Det är också mycket angeläget att lärarna är kvar i läraryrket. Lön och möjligheter att utvecklas i yrket är två motiv att vilja förbli lärare. Med Lärarlönelyftet, som regeringen införde under den förra mandatperioden, har 67 000 lärare fått höjda löner. I januariavtalet ingår att ett professionsprogram för lärare och rektorer ska införas.
Professionsprogrammet ska utgöra ett ramverk för lärares och rektorers professionella utveckling och stärka läraryrkets attraktionskraft. Jag delar också interpellantens bedömning att lärare är lärare för att de vill undervisa, och att det behöver finnas förutsättningar för detta. Därför har regeringen investerat i mer personal i skolan. I dag arbetar ca 28 000 fler i svensk skola jämfört med 2014. Av januariavtalet framgår att resurser ska tillföras för att anställa fler lärarassistenter.
Nationella riktlinjer ska tas fram för hur lärarassistenter, socionomer och andra yrkesgrupper ska kunna avlasta lärarna. I avtalet finns också en rad insatser för att motverka den situation av brist på studiero och trygghet som interpellanten beskriver. Bland annat ska en nationell plan för studiero och trygghet i skolan genomföras och elever som hotat eller utsatt andra för våld ska lättare kunna stängas av eller omplaceras.
Slutligen konstaterar jag att arbetet för att minska lärarbristen, på både kort och lång sikt, kommer att behöva fortsätta, så att fler vill bli och förbli lärare.
Anna Ekström (S):
Johanna Rantsi tar i sitt avslutande inlägg upp bristen på resurser, och det här är en fråga som oroar mig. Vi ser i många kommuner en situation där resurserna är knappa samtidigt som elevgrupperna ökar. Då är det väldigt bra att regeringen har ett alldeles nytt statsbidrag med stöd i januariavtalet som stärker likvärdigheten och där pengarna går dit där de behövs allra mest.
Johanna Rantsi tar också upp likvärdigheten. Jag vill här passa på att uppmana Johanna Rantsi att vara lika självkritisk och prövande som jag har försökt att vara i mina inlägg här. Vi socialdemokrater, om jag får ta en socialdemokratisk position fastän jag företräder regeringen, har omprövat vår skolpolitik och varit självkritiska. Jag efterlyser samma självkritik från Moderaternas sida.
Det är dags att se sanningen i vitögat och inse att den starka marknadsstyrning som den svenska skolan har kommit att lyda under inte har varit bra för likvärdigheten. Det är inte en tankesmedja på vänsterkanten som säger detta utan OECD, vår stora internationella ekonomiska organisation.
Med det sagt och om vi lägger den oenigheten, som är en tydlig oenighet mellan oss två, bakom oss kan jag konstatera att vi tycks vara överens om mycket. Från min utgångspunkt är det så att ett attraktivt läraryrke förutsätter en god arbetsmiljö för lärarna. En god arbetsmiljö för lärarna är också en god och trygg studiemiljö för eleverna.
Trygghet, studiero, lärarnas arbetsmiljö och läraryrkets attraktivitet är oupplösligt förbundet med elevernas kunskapsresultat. För alla som vill ha en jämlik kunskapsskola är läraryrkets attraktivitet därför helt avgörande. Tack för debatten!
Anna Ekström (S):
Johanna Rantsi har frågat mig vilka åtgärder jag som minister avser att vidta för att säkra elevers rätt till trygghet och studiero i skolan. Jag vill börja med att understryka vikten av att alla flickor och pojkar, liksom all personal, är trygga i skolan. Kränkningar, hot och våld mot barn, elever eller personal får aldrig accepteras. En trygg arbetsmiljö är, som Johanna Rantsi också framhåller, en förutsättning för barns och elevers lärande och utveckling.
En trygg arbetsmiljö främjar också attraktionskraften i läraryrket. Utbildningen i skolan ska enligt skollagen utformas så att alla elever tillförsäkras en skolmiljö som präglas av trygghet och studiero. Skolans arbete för att uppnå trygghet och studiero innehåller såväl disciplinära åtgärder som pedagogiskt ledarskap och åtgärder för att motverka kränkande behandling.
Som med mycket annat i skolan behövs både tydliga bestämmelser och ett systematiskt utvecklingsarbete för att nå de resultat vi eftersträvar. I juli 2019 träder ändringar i läroplanerna för bland annat grund- och gymnasieskolan i kraft, som tydliggör rektorns särskilda ansvar för trygghet och studiero. Även elevernas ansvar för att visa respekt för skolans personal och andra elever markeras med dessa läroplansändringar. Jag har den senaste tiden svarat på flera liknande frågor om trygghet och studiero i skolan.
Det gläder mig att vi är många som engagerar oss i dessa frågor. Mina besked är även fortsatt entydiga: I enlighet med januariavtalet ska Socialdemokraterna, Centerpartiet, Liberalerna och Miljöpartiet de gröna under mandatperioden gemensamt ta fram en nationell plan för studiero och trygghet i skolan. I det arbetet ingår att se över de möjligheter som finns för disciplinära åtgärder samt hur vi kan säkerställa ett fungerande regelverk för ett bra arbete med trygghet och studiero i skolan.
Elever som hotat eller utsatt andra för våld bör lättare kunna stängas av eller omplaceras. Skollagens disciplinära åtgärder ska kunna användas av lärare och rektor. Lärare ska känna att de har hela samhällets stöd med att upprätthålla en trygg skolmiljö. Då behöver såväl rektor och huvudman som politiken ge lärarna det stödet.
Anna Ekström (S):
Nej, en enstaka skrivning i en läroplan räcker förstås inte.
Men om den skrivningen tillsammans med många andra insatser kan leda till att vi om och om igen upprepar för oss själva så att det sätter sig att det är läraren som bestämmer i klassrummet, att elever ska visa respekt för och hänsyn till sina kamrater och sina lärare och att elever har ett medansvar för sitt eget lärande och ett ansvar att bidra till en god studiemiljö på skolan, då tror jag att det har effekt.
Vad har vi annars våra läroplaner till annat än att tala om vad som är syftet med skolan? Jag vill också påminna Johanna Rantsi om att en viktig förutsättning för elevers lärande faktiskt är att eleverna är medansvariga. Jag är orolig över den syn på kunskap som då och då breder ut sig. Man kan ana ett kundperspektiv. Elever tycker att de har rätt att få ett visst betyg. Elever har aldrig rätt att få ett visst betyg.
Elever har rätt att få så mycket stöd i skolan att de lär sig så mycket som det bara går. Den elev som verkligen anstränger sig ska känna att den eleven också får det stödet. Men en skola där elever och ibland också föräldrar ställer tydliga och hårda krav på lärare, behandlar lärare som leverantörer av betyg snarare än tydliga ledare i det viktiga lärandet, är på fel väg.
Jag hoppas att den ändring i läroplanen som vi har vidtagit, som gjordes efter förslag från Skolkommissionen, och med starkt stöd i internationell forskning om betydelsen av elevers engagemang för att elever ska lära sig mycket, ska leda till att vi ser vår skola som en gemensam bildningsinstitution och aldrig blandar ihop den med en tjänst på marknaden - vilken som.
Jag vill också betona vad jag tog upp redan i mitt svar, nämligen att hot och våld i skolan aldrig är acceptabelt. Nolltolerans ska råda mot hot och våld i skolan. Den elev som hotar eller är våldsam mot sina kamrater eller läraren, och som inte får ta konsekvenserna, får tyvärr signalen att det är något som samhället accepterar.
Eleverna ska ut i samhället efter skolan. I samhället i övrigt är hot och våld inte accepterat. Det ska naturligtvis inte vara accepterat i skolan heller. Naturligtvis ska elever som använder sig av hot och våld i skolan få veta att man inte gör så, inte i samhället och inte i skolan. Vi är överens om inriktningen. Jag blir ibland lite fundersam över debatten om hot och våld i skolan. Vad vill vi att våra lärare ska känna?
Vill vi att lärarna och rektorerna ska känna att det här är ett område där samhället sluter upp, där våra politiker med en mun säger att de ska hjälpa dem? Lärarna och rektorerna ska få de verktyg de behöver. Eller vill vi att frågan om hot och våld ska vara en arena för politiska strider och ordväxlingar? Jag vill det första. Arbetet är viktigt, och vi borde se till att tillsammans hjälpa våra lärare och rektorer så mycket det bara går att upprätthålla tryggheten och studieron - för elevernas skull.