Lars-Axel Nordell (KD):
I slutet av förra året uppmärksammades hur organisationen Missing People lyckades hitta en nioårig flicka som hade varit försvunnen i Göteborg välbehållen. Lättnaden var stor, och jag hörde en tv-reporter fråga en representant för Missing People: Men är inte det här egentligen en uppgift för samhället?
Det var frågan. Det är en fullständigt befängd fråga, enligt mitt förmenande, eftersom den ideella organisationen Missing People är lika mycket samhälle som den offentliga sektorn, som journalisten förmodligen syftade på. Men det var ett feltänk.
Ibland hör man framför allt från Socialdemokraterna och Vänsterpartiet men också från andra håll att de på ett felaktigt - jag skulle vilja säga okunnigt - sätt sätter likhetstecken mellan samhället och den offentliga sektorn. Men samhället, kära vänner, är betydligt större än den offentliga sektorn.
I det civila samhället samlas naturliga gemenskaper som en samhällskropp bestående av familjer, folkrörelser och andra ideella organisationer. Man kan säga att familjen är grundbulten i samhällskroppen. Fru talman! Förutom civilsamhället finns den privata och den offentliga sektorn.
Var och en av de tre samhällssektorerna har sina viktiga roller att spela, viktiga roller och uppgifter, drivkrafter och arbetssätt. Dem ska vi vara rädda om. Det är den privata sektorn, bestående av näringsliv och entreprenörer, som framför allt ger jobb och betalar skatt som är förutsättningen för våra välfärdssystem.
Det offentligas uppgift är att vara understödjande och kompletterande när inte marknaden fungerar av sig själv eller när eldsjälarnas engagemang inte räcker till för de insatser som behöver göras. Då är det viktigt att den offentliga sektorn finns som kompletterande och understödjande. Fru talman!
Under flera decennier blev Sverige känt för sin stora offentliga sektor och sitt höga skattetryck. Även om vi har normaliserats därvidlag avviker vi fortfarande, och när vi talar om det civila samhällets utveckling är detta mer centralt än man många gånger kan tro.
Vi tillät i Sverige det offentliga att bli så stort att det till slut i princip gjorde anspråk på att ha monopol på goda gärningar, och svenskarna blev lärda att den enda sociala plikten av betydelse var skatteplikten. Undra på att det civila samhället under lång tid var på tillbakagång i Sverige! När vi söker förklaringar till att det blev som det blev är denna bakgrund central.
Oavsett vilka slutsatser man drar är det tydligt att vi behöver ett värderingsskifte i synen på det offentliga för att det civila samhället på allvar ska få blomma ut. Fru talman! Låt mig kort beröra frågan om finansieringen av den ideella sektorn.
Som sista land i Europa införde vi i Sverige avdragsrätt för gåvor till vissa ideella organisationer. Det är en kristdemokratisk hjärtefråga att det ska vara enkelt och problemfritt att ekonomiskt bidra till civilsamhällets utveckling.
Nu har det glunkats om att Socialdemokraterna kommer att vilja avveckla gåvoskatteavdraget vid ett eventuellt maktskifte efter valet 2014. Det vore intressant att få ett förtydligande på den punkten från Socialdemokraterna här och nu. Kan ni svara på frågan: Planerar ni att avskaffa gåvoskatteavdraget? Ja eller nej!
I Norge började man precis som i Sverige på en låg nivå, 6 000 kronor, sedan höjde man och fördubblade till 12 000 kronor, och nu finns det ett förslag i Norge på 25 000 kronor som förmodligen kommer att majoritet. Där är taket i Norge. Vad jag har förstått finns det egentligen inte några delade meningar i Norge, utan oavsett majoritet efter valet kommer man att ha det här spåret.
Det nuvarande avdraget gäller stöd till forsknings- och hjälporganisationer. Det är bra. Men vi kristdemokrater ser gärna att vi även i Sverige kan gå vidare, så att taket för avdraget höjs och att fler ideella organisationer kan komma i fråga i framtiden. Fru talman! Några motioner kopplade till denna debatt handlar om äldres tillgång till idrott och fysisk aktivitet, att stärka det hälsofrämjande arbetet för äldre.
Det sker faktiskt en hel del intressanta satsningar ute i landet, vilket förmodligen också kommer att fångas in i den utvärdering som pågår. Nyligen har en gemenskapspark med rörelseredskap etablerats i de centrala delarna av Nora, som ligger i mitt hemlän Örebro län.
Där finns det en idérik och driftig kvinna vid namn Gunbritt Parsmo som har kommit med förslaget att dra i gång detta. Kommunen gillade idén, och nu engageras föreningar och enskilda i olika åldrar för gemenskap och fysisk aktivitet. Detta är ett utmärkt exempel på civilt engagemang som gör skillnad. Liknande anläggningar finns på flera andra platser i landet, bland annat Hökarängen, Enköping, Eskilstuna och Luleå.
Till sist, fru talman, vill jag säga något om folkbildningen. Det har Anne Marie Brodén redan pratat om, men jag vill nämna några saker, för jag vill också understryka hur viktigt detta är.
Från det att riksdagsledamoten och nykterhetskämpen Oscar Olsson 1902 genomförde den första studiecirkeln någonsin har studiecirkeln hela tiden varit viktig ur gemenskaps-, demokrati- och bildningssynpunkt.
Studiecirkeln kom att spela en särskilt stor roll i övergången från bondesamhället till industrisamhället, då vi hade stora folkförflyttningar i vårt land. Men folkbildningen har alltjämt en viktig roll i dagens samhälle. Vi hörde tidigare att den är viktig för invandrargrupper.
Det kan jag verkligen stryka under: Folkbildningen är oerhört viktig för invandrargrupper. Jag är själv tjänstledig som verksamhetschef för studieförbundet NBV i Örebro län, som är i särklass störst när det gäller just folkbildningsverksamhet bland våra nysvenskar. Folkbildningen hjälper till med att starta föreningar och lära ut sammanträdesteknik, hur man skriver föredragningslistor, protokoll med mera.
Det är oerhört viktigt. Folkbildningen är i dag ett avgörande viktigt verktyg för både demokrati och integration. Därmed, fru talman, yrkar jag bifall till utskottets förslag.