Jan Eliasson (S):
Jan Lindholms fråga är väldigt klar och tydlig efter inledningen: Avser ministern att verka för att ge funktionen människorättsförsvarare en tydligare plats i Sveriges policy för mänskliga rättigheter? Jag kunde ha gjort det enkelt för mig genom att bara säga ja. Och det är vad som gäller. Vi vill ge den här funktionen en tydligare plats.
Jag känner väldigt djupt för det här personligen, eftersom jag har varit biträdande generalsekreterare i FN för humanitära frågor. I början på 90-talet försökte vi mynta begreppet att solidaritet i det humanitära arbetet inte får stanna vid en gräns utan vid en människa i nöd.
Den principen etablerades genom det mandat som gavs det humanitära arbetet i FN 1991, den 18 december kl. 02.00 på natten, då resolutionen slutligen blev utarbetad. Vad vi då inte kunde säga var att allvarliga kränkningar mot mänskliga rättigheter också var en situation där solidariteten inte skulle stanna vid en gräns utan vid en människa i nöd.
Alltför länge har vi fått leva i en värld där det betraktas som inblandning i inre angelägenheter att ge sig in i människorättssituationer i enskilda länder. Detta är, enligt min uppfattning, i strid mot den universella deklarationen för mänskliga rättigheter. Den är universellt giltig, och det är verkligen meningen i dagens internationella politik att vi ska sätta människan i centrum. Det är svårare att göra det på området för mänskliga rättigheter än på det humanitära området.
Att få in mat och medicin är en sak. Den politiska processen med en person som torteras i ett fängelse eller inte får rätt att uttrycka sin åsikt är svårare. Men jag vill säga att det görs framsteg. Jag deltog aktivt i förhandlingarna om det nya rådet för mänskliga rättigheter. Det gläder mig att vi har kvalitativa texter i det nya rådet för mänskliga rättigheter som bör uppmärksammas.
Där finns till exempel nu möjligheten att medlemmar kan suspenderas om de bryter mot mänskliga rättigheter på ett allvarligt sätt. Det ställs krav på att ingå förpliktelser och ge löften till rådet för mänskliga rättigheter som man sedan ska efterleva. Och varje ny medlem i rådet för mänskliga rättigheter måste få sitt eget record för mänskliga rättigheter genomlyst.
Det här är klara framsteg i den riktning som Jan Lindholm vill gå och som också regeringen vill gå. Det är bra att denna opinionsbildning fortsätter. Det är också bra att det diskuteras i politiska forum, i parlament, i medierna så att det här synsättet slår igenom så att solidaritet inte stannar vid en gräns utan vid människor i nöd.
Det måste helt logiskt gälla alla stater, vare sig det är i vår omedelbara närhet eller i grupper av länder som vi själva ingår i. Det kan ibland vara ganska plågsamt att behöva ställa de frågorna, men det är viktigt att det görs för trovärdigheten i systemet. Jag kan inte heller dölja att det naturligtvis är ett svårare politiskt arbete. Det krävs mycket diplomati och mycket kontakter med likasinnade för att man ska lyckas i det här.
Jag tycker till slut att vi ska komma ihåg de modiga försvarare för mänskliga rättigheter som ofta med stor risk för sin säkerhet, till och med sina liv, fört denna kamp. När vi ser tillbaka på historien kan vi vara oerhört tacksamma för att de fanns där, Havel i Europa och befrielsekämpar runtom i olika länder som förtryckts.
Också ur ett historiskt och moraliskt perspektiv är det viktigt att göra det som vi nu gemensamt formulerar här i dag i Sveriges riksdag.