Ali Esbati (V):
Jag måste erkänna att jag lite grann börjat tappa räkningen på de gånger som vi har stått här i kammaren och haft debatter om Arbetsförmedlingen och dess styrning. Det hade ju kunnat vara väl och bra om upprinnelsen hade varit olika förslag om hur man ska möta verkliga och viktiga samhällsproblem.
Men vi får vara ärliga här med att skälet till att de här debatterna dyker upp, ibland med de mest underliga rubriker, är att de tidigare regeringspartierna är frustrerade över att arbetslösheten sjunker när man sätter om politiken i en annan riktning än under deras tid.
De är väldigt frustrerade över att det tröga, mödosamma arbetet med att förbättra styrningen av en myndighet som de grovt och aktivt, nästan utan motstycke i modern svensk förvaltningshistoria, misskötte nu går i rätt riktning. Därför får vi sådana här illa genomtänkta utspel av allehanda karaktär runt Arbetsförmedlingen.
Det är sådant som de tidigare regeringspartierna från borgerligt håll i sin iver att förtränga sina gamla misstag faktiskt kan enas om. Det har ju sina invärtes terapeutiska poänger, särskilt då Sverigedemokraterna, vilka som vanligt är mer intresserade av det politiska spelet än av fakta och sakinnehåll, väljer att haka på.
Det är den avgörande kontexten för att förstå lite mer av den här debatten. Nåväl, själva betänkandet handlar om en av Arbetsförmedlingens alla insatser, nämligen insatsen förberedande och orienterande utbildning, eller rättare sagt Riksrevisionens granskning av insatsen och regeringens svar på den granskningsrapport som Riksrevisionen har lämnat.
Riksrevisionen konstaterar att styrningen av Arbetsförmedlingen under den nya regeringen har blivit mer flexibel. Det är bra och lovande, skulle de flesta säga. Det genomfördes ju, som bekant, under den tidigare regeringen en mycket kraftig byråkratisering och detaljstyrning av Arbetsförmedlingen.
Det är också en viktig förklaring till att Arbetsförmedlingens förmåga att möta såväl arbetsgivares som arbetssökandes behov försämrades och att myndigheten nu har en lång väg att vandra för att återupprätta en del förtroende. Riksrevisionen konstaterar också att Arbetsförmedlingen kan stärka analysen som ligger till grund för vilka insatser det är som upphandlas i stället för att erbjudas av myndigheten själv.
Riksrevisionen välkomnar att det inom myndigheten sedan 2016 pågår ett arbete med att ta fram en långsiktig strategi för när myndigheten ska upphandla en insats. Också här kan det vara värt att påminna sig om hur det var tidigare.
Den föregående regeringens styrning av Arbetsförmedlingen gick bland annat ut på att skapa en regim med tvångsmässig upphandling, en stående order om att mer och mer skulle upphandlas utan någon fundering på vad det skulle innebära för Arbetsförmedlingens möjlighet att fungera effektivt som heltäckande myndighet med en viktig samhällsuppgift. Vidare har Riksrevisionen en del kritik mot uppföljningen av den aktuella insatsen.
Man konstaterar att det är svårt att mäta resultaten av de upphandlade tjänsterna och att ambitionsnivån där skulle kunna höjas, att det är viktigt att man kan ha uppföljbar information och att det finns en kostnadsaspekt vid de bedömningar som görs angående den här insatsen kontra andra åtgärder. Det är förstås synpunkter som är värda att ta på allvar. Jag skulle själv gärna se en större problematisering av resultatuppföljning av den här typen av tjänster.
Dels finns det alltid kostnader förknippade med dokumentation och utvärderingar, dels finns det svårigheter att sätta upp mätbara mål. Hur mäter man till exempel värdet av att en långtidsarbetslös sökande får väsentligt större självförtroende och kommer närmare arbetsmarknaden, även om hon eller han ännu inte kommit vidare i sitt jobbsökande eller till en specifik åtgärd? Det är sådant som man bör ta hänsyn till i ett förbättringsarbete. Det är ett arbete som alltså redan pågår inom Arbetsförmedlingen.
Det intressanta är att regeringen i allt väsentligt håller med Riksrevisionen, vilket framgår av den skrivelse som vi behandlar i dag. Man noterar från regeringens sida att det finns en förbättringspotential och att ett arbete med dessa frågor redan pågår inom Arbetsförmedlingen. Vad är det då egentligen som vi debatterar i dag?
Som jag var inne på inledningsvis handlar det snarare om att högeroppositionen är buttra och bittra över att det går bättre på arbetsmarknaden, och för att skifta fokus på samtalet har man här släppt loss ett antal gamla käpphästar. Den borgerliga följdmotionen, som Sverigedemokraterna har valt att hänga med på, är alltså i praktiken kritisk mot att den ödesdigra detaljstyrningen av Arbetsförmedlingen har minskat. Och vad vill man se i stället?
I betänkandet står det att resurser inom arbetsmarknadspolitiken bör omprioriteras till insatser som ger resultat, till exempel utvidgning av RUT-avdraget och till att sänka kostnaderna för att anställa.
Det är anmärkningsvärt - man skulle kunna säga beundransvärt - att till och med i en sådan här fråga lyckas få in den borgerliga generallösningen RUT-avdrag. Men det gör ju inte debatten om själva sakfrågan bättre. Herr talman!
Jag konstaterar att det är pinsamt att se högerns syn på svensk arbetsmarknad och arbetsmarknadspolitik här. Det finns inga idéer om investeringar i verksamheter eller människor och inga idéer om hur Arbetsförmedlingen, en myndighet som har en verkligt viktig samhällsfunktion, skulle kunna funka bättre, utan det är bara att privatisera, ge mer pengar till dem som redan har mycket och se vad som händer. Ja, att det händer saker då vet vi, men inte så bra saker.
Mitt i detta eländiga är jag ändå lite glad över att de tidigare regeringspartierna, nu uppbackade av Sverigedemokraterna, så pass tydligt visar gång på gång i det här utskottets debatter att man inte vill förhålla sig till de reella problemen och de reella förutsättningarna på arbetsmarknaden. Det tydliggör en del av de politiska vägvalen i Sverige, och det är bra. Jag yrkar bifall till reservationen.