Pernilla Stålhammar (MP):
Det är berättelser som den vi har hört Jamal berätta i talarstolen före mig som vi måste lyssna på. Herr talman! Det är i ljuset av mänsklighetens mest fatala misslyckanden som idén om de mänskliga rättigheterna och konventionen om de mänskliga rättigheterna har uppstått.
Det är inte i en naiv tro på att människan är god utan utifrån en dyrköpt förvissning om mänsklighetens kapacitet att göra ont.
Det var med förhoppningen om att kommande generationer skulle kunna lära av historien och göra framtiden bättre som FN:s konvention om de mänskliga rättigheterna antogs i FN år 1948. Det året var förintelseöverlevaren Emerich Roth 24 år gammal.
Han var en man som just överlevt fem koncentrationsläger och strax därefter skulle komma att flytta till Sverige. För några månader sedan skrev han en artikel i Svenska Dagbladet, alldeles i kölvattnet av att Moderaterna öppet förklarat sig villiga att samarbeta med Sverigedemokraterna.
Så här skrev han: "Riktigt dåliga och beprövade idéer rotas fram av ondskans budbärare och lanseras på nytt bland de som inte kan se likheter med det förgångna och känna igen varningssignalerna. Hade människor gjort det på 30-talet hade Förintelsen inte varit möjlig."
Emerich Roth påminner oss alltså om att söka och orka se varningssignalerna, även i vår omedelbara närhet. De är inte alltid utklädda i uniform och stövlar utan syns ofta i kostym, finskor och en utsträckt hand.
När vi debatterar regeringens skrivelse om mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatens principer i svensk utrikespolitik tycker jag att vi måste ha Emerich Roths ord i åtanke, herr talman.
Det har lika mycket varit dessa rättigheter som byggt vår välfärd och vårt välstånd som tvärtom. För att någon utveckling av värde ska kunna ske krävs fred och ett samhälle som bygger på tillit, tilltro och delaktighet. Herr talman!
Vi ser dessvärre att dessa rättigheter, som vi kanske har tagit för givet, nu utmanas av krafter i världen, i Europa och här i Sverige med en intensitet vi inte har sett på väldigt länge i den fria världen.
Från Daishs rekryteringsfilmer till Nordiska motståndsrörelsens marscher i Falun ser vi dem som öppet visar sitt förakt för det öppna samhället - det samhälle vi vill värna. Det finns dock subtilare varningssignaler än så, för att åter låna Emerich Roths ord.
Historien har lärt oss att om vi så börjar tumma på bara en enda, liten del av de mest grundläggande fri- och rättigheterna kan civilisationens bärande pelare snabbt visa sig stå på ganska skakig och lös grund. Herr talman! Det kollektiva minnet må vara kort - lite för kort för att vi ska se likheterna mellan vår och våra far- och morföräldrars tid - men vi måste hålla våra ögon öppna.
Vi måste fortsätta kampen för de mänskliga rättigheterna och för demokratin. Vi måste fortsätta kampen för den lille pojken i Syrien, som kanske bara har upplevt krig och kanske har fått sin familj dödad av den syriska regimen - som har fått livet slaget i spillror redan innan det har börjat. Var är hans mänskliga rättigheter?
Vi måste fortsätta kampen för den halva familj som har lyckats fly krig och knappt överlevt färden i en halvtrasig gummibåt över Medelhavet till ett Europa som själviskt sätter upp murar för att man inte kan se längre än till sina egna egoistiska intressen, i fullständig avsaknad av empati och inlevelseförmåga.
Var är den familjens mänskliga rättigheter? Vi måste fortsätta kampen för den kvinna som utsätts för våldtäkter som en del av en vidrig krigföring - eller av dem vi sänt dit för att faktiskt skydda dem. Jag vägrar kalla det "sexuella" övergrepp, för det har inget med sex att göra. Det är våld. Det är våldsövergrepp, förnedring och tillintetgörande. Var är dessa kvinnors mänskliga rättigheter?
Tänk att det finns länder i världen där våldtäktsmän blir straffbefriade om de gifter sig med kvinnan! Vad är det? Vad gör det med kvinnan? Inte nog med att hon utsätts för ett vidrigt, fruktansvärt övergrepp - hon ska dessutom tvingas leva med den grova brottslingen. Vad ska vi kalla det?
Ska vi kalla det dubbel, trippel eller oändlig bestraffning för den kvinnan? Handen på hjärtat: Tycker ni att vi i Sverige lever upp till de mänskliga rättigheterna så länge som kvinnor och män inte har samma rättigheter och möjligheter? Jag menar att inte ens Sverige gör detta - även vi har en lång väg att gå. Jag vägrar att acceptera att förändring tar tid. Man säger: Ha tålamod, det tar tid!
Nej - förändring kräver en sak: vilja. Sedan kan förändring skapas snabbt och väldigt resolut. Herr talman! Vissa undrar varför vår rödgröna regering så gärna talar on FN, om vikten av ett långsiktigt bistånd, om fred och statsbyggande och om Sveriges roll i detta.
Det här är kanske inga valvinnarfrågor, men det har att göra med att vi ser vad som händer när vi inte talar om det och inte arbetar för det - när vi urholkar begreppen och glömmer bort varför våra mor- och farföräldrar en gång i tiden var villiga att slåss på liv och död för just detta.
Den svenska utrikespolitiken och det svenska biståndet är lika mycket en påminnelse om vad som gör vårt eget land så bra som om varför vi inte får ta detta för givet. Med detta yrkar jag bifall till förslaget i utrikesutskottets betänkande och avslag på reservationerna.