Erik Ullenhag (L):
Låt mig i likhet med Kenneth Johansson men å min partikamrat Marita Aronsons vägnar inledningsvis tacka för svaret. Den debatt vi har i dag berör i huvudsak de människor som inte tål gluten i maten. De behöver en livslång behandling och har en merkostnad på ungefär 4 000-6 000 kr per år, har man beräknat. Det där kan man fundera på. Ska vi betala det gemensamt eller ska vi inte betala det gemensamt?
Från Folkpartiets sida är vi väldigt tydliga med att det är en kostnad vi ska ta gemensamt, därför att människor som är sjuka ska inte ha en merkostnad därför att de behöver en viss typ av mat. Verkligheten i dag är inte sådan att man får något stöd, i alla fall inte alla. Barn kan få vissa subventioner, som Ylva Johansson uppehåller sig vid i svaret. Men skillnaderna över landet när det gäller stödet är mycket stort för vuxna som har glutenintolerans.
Har man tur kan man i Skåne få 431 kr per månad, i bästa fall. I Stockholm får man inget stöd alls. Det här borde vara en ganska enkel fråga att lösa. Men när man tittar på historien ser man att det är en fråga som har diskuterats i årtionden. Precis som Kenneth Johansson är inne på har den varit aktuell i Regeringskansliet under 15 år. År 1989 sade socialminister Gertrud Sigurdsen att hon delar bedömningen att det finns brister i det nuvarande systemet.
År 1992 uttryckte sig Ingela Thalén på liknande sätt efter Merkostnadskommitténs betänkande. År 1995 kom Hälso- och sjukvårdsutredningens betänkande, och under titeln Alla ska ha råd med sin behandling slog utredaren Leni Björklund fast att man var tvungen att göra något åt systemet. Samma sak hände med olika utredningar under Lars Engqvists tid som socialminister. Man fick rekommendationer från utredaren att göra något åt detta.
Bland annat slog en utredning fast att man snarast ska normalisera matkostnaderna så mycket som möjligt för den som behöver speciallivsmedel. Under hela denna tid har ingenting hänt. Under våren 2005 kunde därför ett enigt socialutskott och sedermera en enig riksdag komma överens om att man från regeringen skulle beställa att den skulle återkomma med ett nytt förmånssystem som såg till att personer med glutenintolerans faktiskt skulle få stöd.
Celiakiförbundet uppskattade detta och tog i maj 2005 kontakt med vår minister Ylva Johansson och frågade: Vad finns det för tidsplan för det beslut som riksdagen nu äntligen har fattat? Förbundet fick inget svar från ansvarig minister. Tyvärr kan man dra två slutsatser av den här mycket undermåliga hanteringen av frågan.
Den första är att vi har en regering som under lång tid och tyvärr väldigt ofta är för dålig på att lyssna på svaga grupper som inte har stora, starka organisationer bakom sig. De här människorna är lite för få. Det är lite för lite skriverier i medierna om problemet för att det ska bli ett riktigt tryck på en minister och därför sker ingenting. Den andra slutsatsen, som är minst lika allvarlig, är att behandlingen av den här typen av frågor visar när det politiska systemet inte fungerar.
Under årtionden diskuterar vi en ganska enkel åtgärd, att se till att människor som behöver stöd på grund av sjukdom får stöd till den mat de behöver köpa. Det borde väl kunna lösas, resonerar alla vanliga människor. Men det politiska systemet klarar inte av det, och det är djupt allvarligt. Det som är ännu mer bekymmersamt i dag är att Ylva Johanssons svar verkar vara att backa tillbaka, för det är inget svar alls.
I Ylva Johanssons svar talas det bara om stöd till barn. Det ges inget svar på någon av de frågor som ställs i interpellationen. Det som det vore väldigt viktigt att få svar på i dag är ju om Ylva Johansson verkligen tänker se till att verkställa riksdagens eniga beslut från något år tillbaka. Ingen av de tre frågor som Marita Aronson har ställt har det ju getts ett svar på. Jag hoppas att vårdministern i nästa anförande försöker svara på de tre ganska enkla frågor som faktiskt har ställts.