KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulf Nilsson (FP):
Också jag vill tacka kulturministern för svaret. Jag tycker att det är bra att kulturministern är tydlig med att Myndigheten för språk och folkminnen särskilt ska arbeta med att samla in, bevara och vetenskapligt bearbeta samt sprida kunskap om material om bland annat dialekter.
Det är viktigt att regeringen har, som ministern säger, ställt ett tydligt återrapporteringskrav gällande konsekvenser av beslutet om omorganiseringen. Det institut vi talar om, Institutet för språk och folkminnen, finns i dag på fem platser - Uppsala, Göteborg, Stockholm, Lund och Umeå.
Det är alltså två av myndighetens i dag fem delar där man särskilt bedriver forskning om namn, ortnamn, dialekter och minoritetsspråk. Det är två sådana delar som ska läggas ned enligt myndighetens förslag.
Jag tycker att interpellationen tar upp en viktig fråga, för det handlar om oro för att vi ska tappa eller försvaga en del av forskningen kring kulturarv, dialekter och ortnamn och forskning om våra minoritetsspråk.
Det handlar om tusentals och åter tusentals ljudinspelningar, nedteckningar och förklaringar om hur ortnamn och personnamn har vuxit fram och förklaringar om hur dialekter har utvecklats. Det handlar också om några av våra språkliga kulturarv, nämligen samiska och meänkieli. Herr talman! Regeringens uppdrag till institutet är tydligt.
Kulturarvet ska bevaras, forskning ska bedrivas och arvet från historien ska föras vidare. Men paradoxalt nog finns det i dag ett beslut av myndigheten att lägga ned arkiven i Lund och Umeå och säga upp personal som sköter dem. Därför är vi många som naturligtvis undrar hur en nedläggning av arkiven egentligen skulle kunna bidra till att forskning och arkivering utvecklas.
Jag ska ärligt säga att jag känner stor oro. Samtidigt måste vi, herr talman, ha klart för oss att varken riksdag eller regering normalt bestämmer över myndigheters organisation. Det har kulturministern rätt i. Dessutom vet vi att oppositionen i andra sammanhang är väldigt snabb med att tala om ministerstyre när en minister lägger sig i hur en myndighet ska arbeta. Det här är inte helt enkelt.
För mig och för många språk- och kulturintresserade är frågan om arkiven viktig, och jag vill avslutningsvis säga att jag förväntar mig att regeringen fortsätter att vara tydlig gentemot myndigheten när det gäller uppdraget. Jag litar på att regeringens återrapporteringskrav innebär att regeringen fortsättningsvis noga kommer att följa frågan.
Ulf Nilsson (FP):
Jag vill också tacka försvarsministern för det besked vi fick i dag om att processen med nedläggningen av Marinens Musikkår inte bara går vidare utan att det i stället blir en bred utredning och översyn av detta. Att vi är många här visar att det finns ett stort intresse för kulturarvet i Sverige.
Att leva utan historia är som att leva ett liv med permanent minnesförlust. Kulturarv är inte bara saker, utan det är musik, text och minnen. Militärmusiken är ett kulturarv som fortfarande lever. Samtidigt vet vi att Marinens Musikkår och de övriga två militära musikkårerna ägnar sig åt mycket annat.
Inte minst Marinens Musikkår har många konserter och vänder sig till olika typer av publik. Jag som kulturpolitiker talar ofta om kulturell infrastruktur. Det är viktigt att kompetens förs vidare genom att det finns utrymme för utövare att uppöva och bedriva sin konstnärliga verksamhet.
Många som jobbar med symfonimusik i Sverige har varit oroade för att Marinens Musikkår skulle upphöra eftersom det är en viktig rekryteringsbas för professionella orkestrar. Det är bara ett exempel på hur många beröringspunkter detta har med olika samhällsområden.
Jag hoppas att utredningen förutom att lösa det rent organisatoriska och ekonomiska när det gäller ceremoniell verksamhet kan se brett och öppna sig för vilka olika samarbetsmöjligheter och kontakter i övrigt i samhället som finns som kan stödja att Marinens Musikkår får leva vidare. Det tror jag är viktigt.
Det är alltför sällan som vi, oavsett regering, ser över departementsgränserna, men jag tror att det är viktigt att göra det.
Låt mig än en gång tacka ministern för att hon öppnar för denna utredning och för att det kommer att föras en säkert mycket bred dialog i detta arbete med att se över framtiden för Marinens Musikkår.
Jag hoppas och tror att detta kommer att ge oss betydligt förutsättningar än vad vi trodde att vi hade när det gäller att rädda det kulturarv som Marinens Musikkår utgör. Förhoppningsvis ger det också bättre förutsättningar att skapa en tryggare framtid för musikkåren.
Efter dagens besked är jag optimist vad gäller framtiden för Marinens Musikkår i Karlskrona.
Karin Pilsäter (FP):
Det är givetvis arbetsgivarnas ansvar att både ha anständiga och attraktiva lönevillkor och goda arbetsvillkor i övrigt. Men nu får ju dessa arbetsgivare i hög grad, i högre grad än andra arbetsgivare, sina villkor styrda. Deras möjlighet att ta detta ansvar är också starkt påverkat av vad regering och riksdag bestämmer, alltså i mycket högre grad än alla andra arbetsgivares.
Därför måste man från statens och regeringens sida analysera vilka effekter olika beslut får och därefter väga saker och ting mot varandra. Jag menar inte att könsperspektivet och löneperspektivet ska vara de enda bevekelsegrunderna för hur man utformar exempelvis statsbidrag. Jag har dock en känsla av att man alldeles för lite, ibland kanske inte alls, vägt in dem.
I stället har man låtit andra hänsyn vara styrande när man fattat beslut om utformningar och sådant.
Dessa olika tillfälliga stöd motverkar väl också möjligheten till att föra en långsiktigt ansvarsfull personalpolitik, eftersom man till exempel inte kan använda tillfälliga stöd till att höja lönerna då det ju är fråga om en kontinuerlig kostnad.
I stället har man tillfälliga anställningar, vilket snarare fungerar som ett sätt att ytterligare driva på utvecklingen mot en arbetsmarknad där anställningsformer och anställningsvillkor är sämre än i andra sammanhang. Jag skulle därför vilja höra lite mer om vad regeringen har för avsikt att göra i fortsättningen.
Det gäller till exempel de olika förslag som nu lagts fram. Jag skulle vilja veta på vilket sätt man menar att de främjar regeringens eget mål om bättre löne- och anställningsvillkor för kvinnorna i den offentliga sektorn. Den andra frågeställningen gäller utjämningssystemet specifikt. Det är riktigt att man inte får bygga in en mekanism i systemet som innebär att om en höjer lönerna så får andra betala.
Nu finns emellertid en motsatt mekanism inbyggd, det vill säga att när en höjer så tjänar de andra på det. När skattekraften ökar i en kommun försvinner nämligen merparten av den ut till de andra kommunerna. Det är alltså en motverkande mekanism.
Då tror jag - det är vår linje - att man i stället för att hela tiden bygga in ytterligare nya och fler modeller och mer som gör att systemet blir ännu mer invecklat och att den ena effekten slår ut den andra och så vidare måste börja fundera på att renodla systemet.
Man bör ta färre faktorer och gå mer på de grundläggande demografiska faktorerna och kanske glesheten och de sociala faktorerna, och kanske inte ha en fullt så hög inkomstutjämning. På det viset har kommunerna större möjligheter att hantera de här frågorna själva. Det är den extremt långtgående inkomstutjämningen som är orsaken till att man måste försöka bygga in allting i kostnadsutjämningen.
Det hela blir då hela tiden mer och mer invecklat och svåröverskådligt och framför allt mer och mer svårhanterligt. Det finns alltså all anledning att ni även i det här perspektivet funderar över en renodling och förenkling av systemet.
Karin Pilsäter (FP):
Då är vi ju tillbaka vid ruta ett. Kommunernas förmåga och villkor för att driva den aktiva arbetsmarknadspolitiken är nämligen starkt styrda av staten.
Dessutom måste rimligtvis regeringen anse sig ha ett ansvar för att ge kommunerna drivkrafter att jobba i rätt riktning i stället för att drivkraften som nu i vissa fall blir att jobba i fel riktning. Det är riktigt att de så kallade Wärnerssonpengarna - som om det var en särskild valuta - nu blir generella statsbidrag.
Men under de år som de har funnits har de just haft effekten att snarast motverka användandet av pengarna under den tiden. När de kom visste man ju inte att de skulle bli omvandlade till generella, ej villkorade, statsbidrag. Det är först nu som kommunerna kan börja använda de pengarna på det sättet. Det är helt riktigt att även mitt parti ibland driver på för att man ska ha riktade, öronmärkta pengar för olika verksamheter.
Även vi för den diskussion som jag förstår att ni för i regeringen, där vissa vill ha riktade pengar och andra vill ha generella villkor. Det tror jag att vi ständigt måste försöka leva med. Det finns inget som är svart eller vitt. Däremot tycker jag att det är viktigt att man har med infallsvinkeln att ju mer man öronmärker och ju mer man gör tillfälligt, desto svårare blir det för kommunerna att kunna ta det andra arbetsgivaransvaret.
Det är viktigt att vi ser till att det på ett tydligare sätt än nu kommer med i diskussionen.
Karin Pilsäter (FP):
Det är helt riktigt att Mona Sahlins parti och mitt parti ibland har lite olika uppfattning om vad vi ska använda skattepengar till. Vi tycker inte att man ska använda skattebetalarnas pengar för att gräva ned bredband, se till att det kommer digitalboxar i alla hem eller till olika typer av byggstöd och så vidare. Det är helt klart att det är en skillnad. Men det tror jag inte är särskilt relevant här.
Framför allt i fråga om många sektorer, satsningar på statligt företagande och olika typer av subventioner handlar det om att den socialdemokratiska regeringen, tillsammans med Vänsterpartiet, vill stödja just manligt dominerade verksamheter. Det är inte bara fråga om hjälp i form av ROT-avdrag, där män får bidrag för att få hjälp med sitt hemarbete.
Det är naturligtvis en av förklaringarna till att värderingsfrågorna är så svåra att förändra när ledande politiker, som till exempel Gudrun Schyman, uttalar sig oerhört föraktfullt om de människor som på ett professionellt sätt skulle utföra det som traditionellt är kvinnors hemarbete. Det är klart att det är svårt att få det uppvärderat.
Där finns det också en klar skillnad i förhållande till Mona Sahlin, som visserligen är motståndare till den typen av stöd men inte uttrycker sig föraktfullt om utförandet av dessa viktiga saker som behövs för att vardagslivet ska fungera.
Jag tror att vi måste våga ta i den typen av strukturer, precis som vi måste våga ta i den typen av systemfel - strukturfel - som innebär att de enormt stora organisationerna, ibland visserligen styrda av kvinnor, till exempel landstingen, inte är funktionsdugliga för att i grunden förändra detta.
Då är det ingen tröst att det även på den privata sidan ser illa ut, exempelvis inom handeln. Om man gör det så enkelt för sig att man raderar bort detta, gör man det lika enkelt för sig som den höger som säger att allt beror på att det är offentlig sektor och ingenting beror på andra saker. Det här är ett komplext problem. Det behövs förändringar på många områden.
Det behövs konkreta förändringar, men det behövs också förändrade attityder och värderingar. Där har vi mycket kvar att göra. Jag ser fram emot att fortsätta det samarbetet.
Karin Pilsäter (FP):
Jag vill börja med att hälsa Arne Kjörnsberg välkommen tillbaka till finansutskottet. Jag tror att vi kommer att ha många upplyftande debatter som stimulerar hjärnkontoret.
Men jag blev lite förvånad när du sade att du skulle överlåta till mig att avgöra vad som var det rätta när det gäller utskottsbetänkandet. Det är väl med figurer på betänkandeomslag som det är med konst, att upplevelsen ligger i betraktarens ögon. Vad som är rätt och fel i politiken är väl normalt sett inte så lätt att avgöra.
Det är mera vad som följer av värderingar och - som Mats Odell påpekade - åt vilket håll man är på väg. Det finns de som ser på både politik och ekonomi som att det finns ett absolut rätt och ett absolut fel och att man kan räkna ut allting. Dem tillhör inte jag. Jag tror att det handlar väldigt mycket om värderingar.
Jag ska gå in på diskussionen om bidrag kontra försäkringar. Arne Kjörnsberg sade att a-kassan var en försäkring som man har betalat till. Där ligger mycket av problematiken med arbetslöshetsförsäkringen och framför allt sjukförsäkringen. De fungerar inte längre som en försäkring. Systemen verkar inte i rätt riktning.
Det råder inte försäkringsmässighet, och man betalar inte tydliga avgifter utan otydliga skatter. Det finns inget samband mellan att få människor tillbaka i jobb och kostnadsansvaret. Därför vill jag fråga om du är beredd att medverka till att det blir en rejäl reform av socialförsäkringarna som gör dem mera försäkringsmässiga igen.
Karin Pilsäter (FP):
Min fråga var inte vad som eventuellt är de innersta avsikterna hos regeringen eller dess statsminister, för det vet man aldrig så noga från dag till annan. Min fråga gällde om Arne Kjörnsberg är beredd att medverka till att det verkligen blir så här i stället för att en enmansutredning ska jobba i två år med att kartlägga och sätta i gång jobbet. Vi har ju goda erfarenheter av arbetet med pensionsreformen.
Där krävdes det ett regeringsskifte innan reformarbetet kom i gång. Men då gick det å andra sidan snabbt att få huvuddelen av reformen på plats, och även där har Arne Kjörnsberg medverkat. Min fråga gällde om han är beredd att medverka till att det händer någonting, inte vad som kan röra sig i huvudet på regeringen. Min andra frågeställning som jag ska försöka dra lite snabbt gäller det här med två steg framåt och ett steg bakåt.
Det är väl inte nödvändigt att alltid ta ett steg bakåt om det går att undvika.
När det gäller arbetsmarknaden och sjukfrånvaron kommer ni nu med tre viktiga, stora förslag som jag tycker är två rejäla steg bakåt och ett på stället marsch: I sjuklöneförslaget privatiserar ni en del av sjukförsäkringen, genom förslaget om stopplagen vill ni hindra en privatisering som skulle vara bra, nämligen att utveckla sjukvården, och förslaget om friåret är ju på stället marsch.
Jag vill bara påpeka att jag tycker att det är tre helt felaktiga reformer och skulle vilja höra vad du har för kommentarer till hur ni ska kunna kompensera sjukvården och arbetsmarknaden för de här förslagen.
Karin Pilsäter (FP):
Jag debatterar så gärna med finansutskottets värderade ordförande. Jag tycker att det är en rimlig ordning. Men det hade också varit klädsamt om ansvarigt statsråd hade närvarat. Och jag vet att talmannen brukar efterlysa lite större närvaro där. Den här fysiska frånvaron är inte så väsensskild från den mer mentala frånvaro som finansministerns företrädare brukade bidra med. Så jag är helt nöjd med detta. Arne Kjörnsberg sade tidigare att vi inte skulle kalla det för bidrag utan försäkring.
Och det är helt riktigt att det i hög grad handlar om just försäkringar, även om det finns bidrag också. Men problemet är att det i dag inte finns någon tydlig försäkringsmässighet i socialförsäkringarna. Det tror jag är en väldigt viktig orsak till att människor i stället har övergått till att kalla det för bidrag. Och det är en mycket viktig orsak till att dessa system behöver reformeras.
De behöver reformeras för att fungera bättre och verkligen skapa trygghet, och skapa trygghet i förändring och göra att människor kan ställa om i stället för att bli ställda av, som jag talade om tidigare. Då kan man ställa frågan: Hur kommer det sig att Socialdemokraterna, till skillnad från oss liberaler, säger sig vilja värna socialförsäkringarna men inte är beredda att reformera dem så att man verkligen kan få dem att vara väl fungerande? Vi har till och med ett majoritetsbeslut här i riksdagen.
En av mina frågor till Arne Kjörnsberg är alltså: Varför sätter ni er på tvären när det gäller att ta ett brett parlamentariskt grepp om detta? Det gjorde vi i fråga om pensionsreformen, vilken visserligen inte till sista lilla murstenen är klar men som ändå i väldigt hög grad är på plats. Och det har varit ett av de viktiga skälen till att Sverige står starkt jämfört med andra länder.
Ett annat skäl för detta är, som TCO uttrycker det: Ribban på arbetsmarknaden har höjts på alla områden, och gamla åtgärder verkar inte fungera tillräckligt bra. Trygghetssystemet behöver ju förändras. Varför är ni så nöjda med det som bevisligen inte fungerar tillräckligt bra? Det är nämligen 15-20 % av den arbetsföra befolkningen som står utanför. Och då menar jag inte de kräksjuka.
Karin Pilsäter (FP):
Jag är ganska övertygad om att när Pär Nuder samtalar med människor i regi av Föreningssparbanken kallar också de dessa ersättningar för bidrag. Jag tycker att detta är ett problem. Jag vet inte vad man ska kalla bostadsbidrag och socialbidrag om de inte ska kallas för just bidrag.
Beträffande bristen på samband mellan avgifter och förmåner - att man betalar in med anonyma skatter och inte ser att det verkligen är en vettig prövning och att villkoren inte kontrolleras - är det bara att läsa till exempel Riksrevisionsrapporten. Ni pratar om att det ska omprövas vart tredje år. Men det framgår helt klart av Riksrevisionens rapport att det inte fungerar så i verkligheten. Det vet människor.
De flesta läser inte de högtravande texterna i olika riksdagsdokument. De flesta riksdagsmännen läser kanske inte heller det finstilta. Hemma på min gata ute i en förort är det ingen som har läst om att förtidspensioner ska omprövas vart tredje år. Däremot vet man att det finns de som kanske är förtidspensionerade och som ägnar sig åt annan verksamhet och så vidare. Detta är ett jätteproblem därför att det underminerar tilltron. Därför ifrågasätter människor det här över huvud taget. Det är det ena.
Det andra är att det inte fungerar som omställning i tillräckligt hög grad, utan det fungerar just som en avställning. Vi tar inte vara på det friska. Arbetsmarknadspolitiken behöver reformeras bland annat just därför att den i mycket högre grad måste fokusera på vad man kan och i mycket mindre grad på vad man inte kan. När människor som kanske inte fungerar i en arbetssituation får stanna kvar i långtidssjukskrivning i stället för att komma in i en omställningsperiod blir de just ställda åt sidan.
Man tar inte vara på det friska. Sedan har vi senfärdigheten med reformen. Det tog fem år innan ni ens började. Om man inte hade råd att införa försäkringen på 1950-talet så har vi nu faktiskt inte råd att låta bli att reformera den. Jag blir alldeles stressad av den här senfärdigheten. Vi måste ta itu med detta mycket snabbare av ekonomiska skäl men framför allt därför att människor inte kan vänta.
Karin Pilsäter (FP):
Lars Bäckström pratade om både det ena och andra, men jag fäste mig vid en sak som du sade i inledningen, nämligen att även om ni inte gillar varandra varje dag har ni varit överens i sju år.
Det är sant att ni har lagt fram gemensamma propositioner under den tiden, men när det gäller att ta itu med de större utmaningarna i svensk ekonomi och politik har det blivit liggande för fäfot. Ta bara socialförsäkringarna som exempel. Resultatet av vad ni har kommit överens om är ofta att ni ska sänka inkomsterna och öka utgifterna.
Därför har vi nu ett strukturellt budgetunderskott på ungefär 30 miljarder kronor årligen. Under perioden 2004-2007 lånar ni, rensat från engångseffekter, 170 miljarder kronor. Det här är inte som jag svartmålar utan det är som jag läser i Ekonomistyrningsverkets senaste rapport.
Utifrån detta vill jag ställa frågan om Lars Bäckström verkligen kan ställa sig bakom majoritetstexten: Nuvarande mål för det offentliga sparandet är därutöver tydligt robust och anpassat efter internationell standard.
Men Ekonomistyrningsverket skriver: Regeringen konstaterar i vårpropositionen att sparandet inte har uppgått till 2 % något enskilt år sedan 2001, utan det kommer att uppgå i genomsnitt 1,3 %. Saldomålet kommer med stor sannolikhet att behöva omformuleras eftersom PPM-systemets finansiella sparande inte ska ingå i det offentliga sparandet utan i det privata enligt ett EU-beslut.
Mot den bakgrunden vill jag ställa frågan: Är det verkligen en rimlig ordning att vi har ett mål för de offentliga finanserna som ni inte försöker att leva upp till och som inte är anpassat till internationell standard?
Karin Pilsäter (FP):
Som jag har sagt här antagligen hundra gånger beror det ju på att vi har genomfört en reformering av pensionssystemet, vilket de flesta andra inte har gjort och som ni har varit motståndare till. Men vi har genomfört en bra reform tillsammans med Socialdemokraterna. Vi vill inte ha några jättestora skattesänkningar därför att vi vill ha starkare statsfinanser, och vi finansierar dem med utgiftsnedskärningar och vissa andra inkomstförstärkningar.
Förklaringen till underskottet är, som Ekonomistyrningsverket säger på s. 8 i den senaste rapporten, ofinansierade utgiftsökningar och inkomstminskningar som från 2004 till 2007 försämrar budgetsaldot i storleksordningen 40 miljarder kronor. Det är sanningen. Det är inget jag hittar på, utan det är er myndighet som säger det.
Ni har genomfört ofinansierade inkomstförsvagningar och inkomstökningar, för det är vad ni kan komma överens om. Ni föreslår inga åtgärder som skulle leda till fler jobb i den privata sektorn, vilket ju är det absolut bästa sättet att långsiktigt stärka statsfinanserna. Ni föreslår fler jobb genom nya offentliga utgifter.
Det kan visst vara viktiga uppgifter och bra för den enskilde, om det är rätt utformat, men man kan inte finansiera sjuksköterskors löner med skatt från sjuksköterskor. Det går inte. En sådan rundgång funkar inte, utom kanske till en mycket liten del. Resten måste komma in från jobb i den privata sektorn. Där satsar ni alldeles för lite.
När jag hörde Bäckströms jämförelse om EU nyss kom jag att tänka på en gammal sketch med Hasse Alfredson: Under franska revolutionen skulle de ha varit glada om de hade en spik i foten! Det är sant. Men om man inte tar bort spiken utan bara stryker på Xylocainsalva kommer man snart att få kallbrand och behöva amputation: Den situationen vill vi undvika. Vi vill dra ut spiken och se till att människor i Sverige, där det finns sådana fantastiska förutsättningar, också får möjlighet att ta dem till vara.
Karin Pilsäter (FP):
Jag ska bara göra några korta kommentarer. Det är väldigt stora och viktiga frågor som Yvonne Ruwaida tar upp. Jag tänkte passa på att nämna att det inte är obekant att Folkpartiet liberalerna har varit pådrivande för att man ska använda ekonomiska styrmedel i miljöpolitiken sedan 60-talet och att vi är förespråkare av grön skatteväxling som princip. Däremot är det väldigt viktigt hur man utformar den, och varje sådant förslag är ju inte bra bara för att grundidén är bra.
Problemet med ert samarbete är ju att den här gröna skatteväxlingen i rätt hög utsträckning har blivit svartväxling till dålig kurs. Jag undrar till exempel vart kompetenskontona tog vägen. Sedan gäller det växthuseffekten. Det lät kanske lite raljant, men det var inte min mening. Jag menar att växthuseffekten är vårt absolut största miljöhot.
Om man jämför den med andra problem är de ganska futtiga. Om man då försöker genomföra förändringar som förvärrar växthuseffekten gör man inte vår generation, utan framtida generationer inte bara en otjänst, utan man kanske helt omöjliggör framtida livsmöjligheter. Därför menar jag att arbetsmarknadspolitiken är ett ganska litet problem jämfört med växthuseffekten.
Då tycker jag att det är en vansinnig politik att stänga av väl fungerande kärnkraftverk och i stället börja elda mer med kol och olja. Jag tror att marknadsdriven grön omställning är det absolut starkaste som vi kan göra, och Yvonne Ruwaida visar exempel på här att ekonomiska styrmedel är bra. Däremot är friår och arbetstidsförkortning inte bra. De deltidsarbetande är ju allra mest sjukskrivna, och därför är inte arbetstidförkortning någon lösning.
De anställda i brandförsvaret och äldreomsorgen tillhör samma fack och har samma arbetsgivare. Varför ska vi här i riksdagen diskutera hur den arbetsgivaren och det facket ska behandla den ena gruppen anställda mindre dåligt än vad de gör?