Fredrik Eriksson (SD):
Vi har att debattera KU:s betänkande 18, Kommunala och regionala frågor, vilket i huvudsak har sin grund i 31 motionsyrkanden från den allmänna motionstiden. Som halvgammal kommunpolitiker vid sidan av riksdagsuppdraget ligger förstås dessa frågor mig lite extra varmt om hjärtat.
Sverige har som bekant en lång och stolt tradition av kommunal självstyrelse, men ingenting är någonsin så bra att det inte kan utvecklas till att bli ytterligare något lite bättre. Det gläder mig därför mycket att finna flera riktigt bra förslag bland motionsyrkandena, samtidigt som det både roar och oroar mig att hitta mindre väl genomtänkta såväl förslag som motiveringar till varför utskottsmajoriteten vill försöka avslå några av de bra förslagen.
Ett alldeles utmärkt motionsyrkande, herr ålderspresident, handlar om att alla partier med representation i en folkvald församling också bör ges insyn i alla dess nämnder, utskott och styrelser, inte nödvändigtvis med rösträtt men väl med närvaro- och yttranderätt. Nämnder, utskott och styrelser är som bekant ofta betydligt mindre än den församling de tillhör.
Detta får allt som oftast till följd att mindre partier inte kan delta i det politiska arbetet på samma villkor som de större partierna och kanske inte ens över huvud taget i de beslut som fattas direkt av en nämnd eller ett utskott. Detta sker trots att partiet alltså har valts in för att föra fram just sina väljares åsikter i alla diskussioner kring olika frågor.
Jag har själv suttit på just en sådan här insynsplats och vet därför att vissa kommuner, dock inte alla, redan har insett hur mycket detta underlättar arbetet och debatten i fullmäktige till gagn för alla, inte minst våra väljare, genom en mer levande och vital lokal demokrati. Det kan också tilläggas att det under beredningen av ärendet inte heller har anförts några direkt tillämpliga skäl mot införandet av just en sådan här ordning.
Herr ålderspresident! Andra bra förslag bland motionsyrkandena som också syftar till att öka och vitalisera den lokala demokratin rör möjligheterna för medborgarna att själva väcka initiativ i fullmäktige. Även här kan i dagsläget förutsättningarna för väljarna skilja sig åt, beroende på vilken sida av en kommun- eller regiongräns de råkar bo.
Som exempel kan nämnas att det i dag finns möjlighet för medborgare att väcka medborgarförslag i två tredjedelar av landets kommuner. Men det innebär också att i ungefär en tredjedel av kommunerna finns inte motsvarande möjlighet.
Jag har även på lokalt håll sett olika kreativa försök att villkora om och hur denna typ av förslag ska få väckas, beroende på vad lokala småpåvar och potentater råkar gilla eller inte. Vi sverigedemokrater anser att alla kommuner bör erbjuda medborgarna samma möjlighet att på lika villkor och förutsättningar lägga fram medborgarförslag.
Kommunal självstyrelse i all ära, herr ålderspresident: De grundläggande demokratiska spelreglerna borde i alla fall vara desamma oavsett var i landet man bor, inte sant? Som jag tidigare snuddade vid och som kontrast till det redan anförda kan dock konstateras att inte alla förslag till förändring av nödvändighet kan antas leda till en bättre eller mer positiv utveckling.
Ibland dyker det även upp mindre genomtänkta förslag på dagordningen. Ett sådant handlar om den tilltagande trenden för svenska kommuner och städer att ansluta sig till det så kallade fristadssystemet. Missförstå mig rätt, herr ålderspresident - alla är vi väl för att värna om åsikts- och yttrandefriheten, inte minst vi sverigedemokrater.
Rent principiellt skulle vi även kunna ställa oss bakom Icorns verksamhet och systemet med fristäder för konstnärer som av politiska, religiösa eller andra skäl har råkat illa ut för att de utövar just sin yttrande- och åsiktsfrihet.
Det är tänkbart att detta system mycket väl kan fylla en funktion i och för många av de länder som inte har en lika extremt frikostig, för att inte säga lössläppt, tolkning och tillämpning av de folkrättsliga reglerna för internationellt skydd som Sverige har. Men annars, och i synnerhet för svenskt vidkommande, handlar våra invändningar faktiskt mycket om att värna asylrätten och rättssäkerheten.
Jag trodde, och tror fortfarande, herr ålderspresident, att Sverige hade en jag ska inte säga bra eller välfungerande men likväl utbyggd och reglerad statsapparat för att bedöma vilka personer som kan vara i behov av internationellt skydd och att det inte tillhör den svenska rättsordningen att lägga ut denna typ av ärenden på delegation till enskilda kommuner och NGO:er.
Då jag har förstått att fristadsåtagandet normalt sträcker sig över två år infinner sig också frågan vilka möjligheter konstnären därefter har att återvända till sitt hemland, om han eller hon nu verkligen har tagit tillfället i akt och begagnat sig av sin rätt att kritisera och ifrågasätta. Sammantaget framstår alltså detta mer som en PR-aktivitet för berörda städer och/eller en plattform för berörda konstnärer att bygga sur place-skäl inför en kommande asylansökan.
Det är väl kanske inte den typen av verksamhet våra kommuner i första hand bör ägna sig åt. Avslutningsvis står vi förstås bakom samtliga våra reservationer i utskottet, men för tids vinnande yrkar jag här endast bifall till reservation 1 och 3. Tack för ordet, herr ålderspresident, och lycka till med alla kommande förehavanden i framtiden!