KBLab/rixvox huggingface dataset:
Amineh Kakabaveh (-):
Migrationsministern, jag och vi alla vet att det handlar om de kvinnor som har sökt asyl i Sverige. När det gäller hur svenska myndigheter i övrigt jobbar för dem som är utsatta för hedersrelaterat våld vet vi att en hel del har gjorts men att mycket är kvar att göra. Vi talar fortfarande om kvinnor som söker skydd i Sverige.
Jag ska citera vad Migrationsverkets handläggare har skrivit om situationen i Iran: "I grundlagen framgår att alla medborgare, både män och kvinnor, ska ha lika rätt till skydd enligt lag och få ta del av alla mänskliga, politiska, ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter i enlighet med islamisk lag." Man säger också att kvinnor i Iran är högutbildade.
Ca 94 procent av alla kvinnor i åldrarna 11-16 går i skolan, och majoriteten av kvinnor går på universitet. För det första är det som sägs om att alla kvinnor har lika rättigheter vad en myndighet skriver, migrationsminister Tobias Billström. Man talar om alla kvinnor. Jag är själv från Iran. Jag var 14 år när jag var dödsdömd.
Jag var faktiskt inte en kvinna utan en flicka, ett barn, precis som enligt barnkonventionen som också Iran har skrivit under. I Sverige är man inte kvinna förrän man har fyllt 18 år. Men enligt Migrationsverket är man en kvinna mellan 11 och 16 år. Det är så att man blir rasande. Jag skulle kunna nämna de två flickor som har sökt asyl eftersom de inte har några mänskliga rättigheter. Dessa kvinnor har ingen ekonomisk frihet.
Det är bröderna, papporna, som är familjens överhuvud. Enligt källor i Iran är det bara 20 procent av kvinnorna som jobbar. Vad det för ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter när jag som kurd inte kan läsa och skriva mitt eget språk, och för den delen inte har rätt till det? Man säger att 94 procent av flickorna går i skolan.
I min egen släkt som inte är så fattig tror jag att inte mer än 50 procent är utbildade, resten är analfabeter. Det gäller speciellt kvinnorna på landsbygden där 80 procent är det, och det gäller också i Teheran och i många andra delar. Detta är exempel på där man helt enkelt är ute och cyklar. Man har ingen aning om hur det är, eller man vill inte veta.
Det gäller både migrationsministern och de myndigheter som fattar beslut för dessa kvinnor. Det är inte miljontals kvinnor. Det är bara några hundra har det så svårt. Det är också de som skickas till en säker död. Den välkände Robert Fisk har gjort en undersökning i Mellanöstern och i Asien om det hedersrelaterade våldet. Han säger att FN anger 5 000.
Men jag kan lova er att det är tre gånger fler flickor och unga kvinnor om året som mördas. Det sker till exempel i Iran. Det var fem som mördades varav två kvinnor som försvarade dem. Det var i Sistan-e Baluchistan och inte ens i Kurdistan.
Det är inte så enkelt som Migrationsverket och migrationsdomstolarna påstår att åka tillbaka till sina hemländer. I nästa omgång ska jag också fråga: Vad är det för rapport man har kommit fram till om Syrien, de kurdiska delarna av Irak och Libanon där man säger att det finns mänskliga rättigheter?
Sedan ska migrationsministern få ett brev till Talabani och Barzani som kvinnorna i Sverige skrivit till dem på grund av detta.
Amineh Kakabaveh (-):
Vi är helt överens med Lagrådet och dem som sitter i Migrationsöverdomstolen; de säger själva att det helt enkelt finns en tolkning i lagen framför allt när det gäller 12 kap. 19 § när det gäller bedömningen. Våra lagar är tyvärr inte anpassade efter individernas situation.
Det är alltid individerna som måste anpassa sig efter lagen, och det är ett stort problem i dag i utlänningslagen. För rättssäkerhetens skull bör man ändra detta. Annars kommer man med nya omständigheter, och dessa omständigheter ska man anpassa till lagen. Man kan undra hur rättssäkert detta är. Det handlar fortfarande inte om enskilda fall.
När man har 10, 12 eller 50 fall måste man självfallet prata om det och ta upp det. Vi har skrivit ett brev till presidenterna Barzani och Talabani om kvinnor generellt i Irak, hur de har det och vad som händer med dem när de söker asyl i Sverige. Det är 26 ledande kvinnor här i Sverige som har skrivit om situationen generellt. Kurdiska kvinnor påstår detta själva.
Hit till Sveriges riksdag har en åklagare vid namn Amira Hassan kommit och pratat för oss om att anpassa reglerna i Kurdistan och Irak när det gäller familjevåld, kvinnors rättssäkerhet och så vidare. Det är inte rättssäkert nu.
Vi har ändå inte hunnit prata om tvåårsregler, om de kvinnor som kommer och de barn som utsätts för våld i vårt land och sedan skickas tillbaka. Det är en annan sorts elände för många kvinnor och barn som utsätts för detta här i Sverige. Det är beklagligt. Jag hoppas verkligen att migrationsministern tar till sig all kritik.
Han vet också vad som har skrivits av de advokater som är tjejernas företrädare.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag skulle vilja börja med att tacka migrationsminister Tobias Billström för svaret. Det är positivt att höra att regeringen har gett Migrationsverket i uppdrag att redogöra för hur reglerna tillämpas i bedömningen av enskilda fall. Det är sedan beklämmande att höra ministern säga att han inte har för avsikt att vidta ytterligare åtgärder när han ännu inte sett Migrationsverkets rapport.
Jag vill erinra ministern om situationen för misshandlade kvinnor och utsatta kvinnor, särskilt de kvinnor med invandrarbakgrund som dessutom inte kan svenska språket och är beroende av en man som försörjer dem samtidigt som han slår och misshandlar. Det är svårt för dem att bryta relationen på grund av tvåårsregeln. Många kvinnor har kommit till mig.
Jag är aktiv i föreningen Varken hora eller kuvad. Roks rapport Täckmantel äktenskap handlar också om fruimport.
Jag har själv sedan i somras kommit i kontakt med sex kvinnor. Det är kvinnor som under ett och ett halvt år har blivit utsatta för olika former av kränkningar, inte minst våldtäkt, inom äktenskapet och olika former av misshandel och psykisk misshandel.
Jag har, tillsammans med personer från kvinnojourer övertalat Pari, bland annat med hjälp av motivationsarbete, att Migrationsverket inte kommer att skicka henne tillbaka till Kurdistan eller Iran. Hon måste göra en anmälan. Tvåårsregeln gör att man inte vågar anmäla sig hos myndigheten eftersom man är så rädd att man ska skickas tillbaka.
Det har gjorts, och det görs, utan att vare sig migrationsminister Tobias Billström eller jag vet om det. Vi vet att folk dagligen skickas tillbaka av olika anledningar. Ambitionen är hög.
Det är positivt att höra att regeringen vill göra något, men det räcker inte så länge lagarna och reglerna tillämpas på ett sätt som inte är förenligt med prövning av den enskilda individen. Kön och sexuell läggning förbises tyvärr ofta.
Reglerna är hårda och restriktiva. Därför är det svårt att tillämpa dem på riktigt. Det gäller många kvinnor som fortfarande är utsatta. Därför måste vi vidta ytterligare åtgärder för att helt enkelt komma till rätta med problemen.
Det är alltid positivt att höra att saker och ting görs, men siffror och viss statistik kommer säkerligen att vara missvisande. Ministern får inte vara nöjd, utan han måste se hur siffrorna ser ut i praktiken.
Amineh Kakabaveh (-):
Det är väldigt roligt och intressant att få stå här och få mycket medhåll om att problematiken är stor. Det är viktigt eftersom det handlar om mänskliga rättigheter och Sveriges ansikte utåt när det gäller jämställdhet, mänskliga rättigheter och demokrati. Kvinnors befrielse handlar om demokrati.
Kvinnor från andra delar av världen måste få anamma den demokrati som råder i Sverige. Det är viktigt att lyfta fram det i alla sammanhang. Jag som vänsterpartist, socialist och feminist måste alltid se till att i alla ärenden kvinnors möjligheter och förutsättningar diskuteras. Nu handlar det om en viss grupp där det finns mörkertal.
Det är jättebra att det finns statistik på att de flesta får uppehållstillstånd. Men det finns tyvärr ett mörkertal. Det finns fortfarande många luckor i kunskapen hos myndigheterna. Jag har blivit uppringd av två handläggare men också av juridiska ombud. Man hänvisar till information som finns till exempel hos Irans eller Iraks ambassad.
Där säger man att det finns skydd för kvinnor om de skickas tillbaka. Om kunskapen ligger där är det väldigt beklämmande. Då finns det fortfarande många luckor. Man vet inte vad människor har gått igenom som har kommit från de länderna. Därför måste vi se till att tvåårsregeln ändras. Det handlar om kvinnors asylskäl på grund av att de är kvinnor och också om dem som har en annan sexuell läggning.
Det ska påpekas i både lagen och föreskrifterna. Därmed tror jag att vi också kommer till rätta med mörkertalet.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar jämställdhetsminister Nyamko Sabuni för svaret. Ministern svarar egentligen inte på de frågor som jag har ställt i min interpellation. Jag tycker att det är positivt att regeringen har tillsatt en delegation för jämställdhet i skolan.
Men såvitt jag har kunnat se när jag snabbt tittat i utredningen SOU 2010:99 nämns inte genuspedagoger särskilt i sammanhanget. Att förskollärare deltar i Skolverkets fortbildning om jämställdhet är naturligtvis positivt.
Frågan är om dessa utbildningsinsatser räcker för att förändra fasta könsnormer, attityder och värderingar. Det är det som är problemet i dag. Utredningen Jämställdhet i förskolan , SOU 2006:75, visar att förskolan har svårt att leva upp till läroplanens mål om jämställdhet.
Delegationen för jämställdhet i förskolan slog redan i utredningen fast att detta naturligtvis beror på kunskapsbrister om genuspedagogik och om hur man kan bedriva jämställdhetsarbete i förskolan och skolan. Det är klart att man måste jobba på olika nivåer mot könsnormerna som skiljer pojkar från flickor och män från kvinnor.
Den bästa åldern att medvetandegöra detta hos barnen är när de är mycket små. Det gäller både flickor och pojkar. Det gynnar både samhället och individen i fråga om jämställdhet.
År 2009 var det enligt en undersökning endast 3 procent män som arbetade inom den kommunala förskoleverksamheten. Antalet har legat mellan 2 och 3 procent de senaste tio åren.
Det är en katastrof för världens mest jämställda land att män inte ens är involverade vare sig i hemmet eller ute i verksamheten när det gäller barnuppfostran och så vidare.
Att bryta den könssegregering som råder bland de anställda inom förskolan är nödvändig för att nå jämställdhet. Som barn behöver man möta både kvinnor och män i den dagliga barnomsorgsverksamheten för att kunna utvecklas och växa.
Dess värre har regeringen inte tagit fram något förslag på hur jämställdhetsarbetet inom förskolan ska förbättras trots att utredningen lade fram sina förslag 2006. SKL:s - Sveriges Kommuner och Landsting - satsningar, som Nyamko Sabuni nämner i sitt svar, har gått till projekt inom ramen för programmet Hållbar jämställdhet.
Visst finns det slutrapporter från några förskolor, men bidragen har gått till vitt skilda projekt, alltifrån snöröjning och gatubelysning till kommunernas informationsmaterial som har granskats utifrån jämställdhetssynpunkt, vilket så klart är positivt. Men det var inte riktigt det som jag frågade om.
Frågan är fortfarande: Vad gör regeringen just för att det ska vara möjligt att anställa genuspedagoger i förskolan? Det är det som är viktigt.
Amineh Kakabaveh (-):
Helt klart måste det vi här talar om finnas. Vi är överens. Vi vill ha ett jämställt samhälle. Problemet är att man har olika tillvägagångssätt. Om man inte vet att det är fråga om genusperspektivet och att det gäller jämställdhet som ska ha rätt benämning kan man inte komma åt det hela.
Det handlar om en maktanalys på den nivå där barnen finns, om att medvetandegöra detta.
Det är ett faktum som vi lever med. Finns det ett jämställdhetsmål i läroplanen måste regeringen ta sitt ansvar. Man kan inte bara, som jämställdhetsminister Nyamko Sabuni gör, säga: Detta ligger på kommunerna, på huvudmännen. Det löser inte problemet, utan det handlar om resurser.
Jämställdhetsarbetet måste också kopplas till de bristande resurserna. Har man resurser kan man bilda sig, utbilda sig och fortbilda sig, och göra olika analyser. Till det måste det finnas resurser i form av både tid och pengar men också i form av kunskap för att kunna förändra när det gäller detta arbete.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag vill tacka integrationsminister Erik Ullenhag för svaret. Som det framgick har jag lämnat frågan till arbetsmarknadsministern, och det är självklart regeringen som bestämmer vem som svarar. Men jag tycker att det är förvånansvärt att frågor rörande invandrarkvinnor alltid ska relateras till integration.
Jag har funderat en hel del på vad det är som gör att regeringens andra ministrar inte åtar sig ansvar, till exempel finans- och arbetsmarknadsministern. Jag har respekt för detta, men det kan vara bra att framöver fundera på om allt verkligen handlar om integration.
Det är positivt att jag och ministern i alla fall delar synen att det är ett stort problem att invandrade kvinnor har 20 procent lägre sysselsättningsgrad jämfört med kvinnor födda i Sverige. Den insats som ministern här redogör för har jag full respekt för.
Jag tycker att det är positivt. Men som ministern själv sade handlar det inte om den målgrupp som jag pratar om. Forskningen från 80- och 90-talet visar att de kvinnor som kom hit som arbetsinvandare från Finland, från Grekland, från forna Jugoslavien hade väldigt mycket problem.
Pionjärerna på det området var genusforskarna Ålund och Knocke, men även Irene Molina har berört detta område. Det handlar om ren diskriminering på grund av etnicitet, klass och kön. Det har blivit ett strukturellt problem i samhället. Jag tror att det fortfarande är så.
Det var det dåvarande Arbetslivsinstitutet, tror jag, som 2006 uppmärksammade forskare och politiker på att detta är ett problem. Invandrade kvinnors etablering på arbetsmarknaden är mycket låg. När de får ett arbete är det alltid lågavlönat, städjobb.
Det ser vi också här i riksdagen. Det jobbet nedvärderas inte på något sätt. Det är ett jätteviktigt jobb. Frågan är varför invandrade kvinnor oftast, och nu även svarta män, hamnar i lågstatusyrken och får allvarliga problem.
Forskarna Knocke och Ålund har i sin forskning lagt märke till och uppmärksammat att dessa kvinnor ofta har ont i axlar, de är psykiskt sjuka, de har massa med problem plus att deras barn hamnar i fattigdom.
Enligt Rädda Barnens undersökning är mer än 48 procent av de fattiga barnen invandrades barn. Det är helt oacceptabelt i ett samhälle som, precis som ministern säger, värnar om jämlikhet, solidaritet, öppenhet och så vidare. Det måste gälla alla, inte minst kvinnorna.
Då är frågan: Är regeringen och ministern beredda att tillsätta en utredning för att på nytt se över denna fråga?
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, ministern, för att det i alla fall finns en insikt inom politiken om att detta är ett problem. Jag läste i Svenska Dagbladet häromdagen om rosa bänkar och andra förslag. Jag anser att invandrade kvinnor inte behöver rosa bänkar i Rinkeby och Tensta för att locka dem att komma ut.
Jag tycker inte att invandrade kvinnor behöver ett särskilt bad för att de ska komma ut och göra sig synliga eller göra sig hörda. Jag tycker att invandrade kvinnor, precis som alla andra kvinnor i samhället, behöver makt och inflytande. Det är det som är kärnan för demokrati och jämställdhet. Har man inte ett jobb mår man inte bra.
Har man inte plats i det offentliga rummet kommer man heller aldrig att ha makt vare sig över sitt liv eller i samhället. Det är tyvärr så för många invandrade kvinnor, även de 60 procent som inte berörs av etableringsreformen. Det är de kvinnor som kommer genom anknytning.
Det visade sig på ett seminarium jag hade här i riksdagen för inte så länge sedan att det i Botkyrka kommun till och med är över 14 procent av de invandrade kvinnor som har bott här i decennier som varken är aktuella hos socialtjänsten, i arbetsmarknadsåtgärder eller på Arbetsförmedlingen och så vidare. De är helt bortglömda.
Det är dags att synliggöra denna grupp inte bara inom forskningen utan även inom det politiska och här i riksdagen. Det är bra att vi har dessa debatter, för då väcker vi tankar men också ansvar när vi ser att Sverige är sämst av OECD-länderna när det gäller frågan om just invandrade kvinnor födda utanför Europa.
Det är ett stort problem som även andra länder har insett. Därför är det viktigt att ta detta ansvar och faktiskt tillsätta en rejäl utredning.
Grunden är självklart att det inte bara handlar om att se kvinnan som en del av familjen, utan det handlar precis som ministern själv nämnde om attityden hos arbetsgivare, facken, företagen, politikerna och myndigheterna. Man måste tänka på olika nivåer och komma med åtgärder.
Det gäller till exempel på arbetsmarknaden, där vi ser att dessa kvinnor inte har möjlighet att utbilda sig och göra vidare karriär. De fastnar i det jag pratade om, arbeten där det är väldigt låga löner. Det är lågavlönade yrken.
Inom dessa arbeten satsas inte heller på utbildning och vidareutveckling, vilket innebär att man har fastnat där år efter år. Vad blir det till slut? Jo, långtidssjukskrivningar. Det kostar enormt mycket. Det påverkar familjen, barnen och samhället. Därför ska man tänka långsiktigt.
Det är bra att nu satsa på kvinnorna som kommer i dag, men vi har ju grupper med tusentals kvinnor som har detta problem i vårt land. Därför hoppas jag verkligen att ministern kommer att ta denna fråga på allvar och se till att det finns utredningar där man föreslår åtgärder.
Frågan är som sagt aktuell varje dag på den politiska dagordningen, i medier och så vidare. Vårdnadsbidraget, de rosa bänkarna och särskilda badställen för kvinnor kommer som sagt inte att hjälpa. De kommer bara att segregera, och så hör vi Sverigedemokraterna härifrån talarstolen tala om olika människors synpunkter och inflytande i samhället.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, ministern! Jag ska bara poängtera att detta med lågstatusjobben inte handlar om att de finns överallt och att någon måste göra dem. Tyvärr är det oftast så när det gäller dessa kvinnor att de har utbildning och verktyg, men de blir inte anställda på de arbetsplatser som de faktiskt har utbildning för. Därför hamnar de där.
Jag anser personligen att både föregående och nuvarande regering svikit och starkt sviker invandrade kvinnor. Det är en särskild grupp som är osynliggjord och där man inte har satsat på vare sig forskning eller något annat för att lyfta fram frågan och för att gruppen ska synliggöras.
Det jag sade tog jag inte bara ur luften, ministern, utan i Svenska Dagbladet från den 13 juni säger Näringsdepartementet att vi är bland de sämre i OECD-länderna. Det finns alltså fakta på att vi inte är så himla bra som vi har trott, inte heller när det gäller jämställdhetsfrågan.
Man ska alltså komma ihåg att det inte är så som ministern säger, att denna regering har varit bättre än någon annan. När klassklyftorna har ökat, när många har blivit utförsäkrade och när vårdnadsbidraget tillkom är det invandrade kvinnor och invandrade generellt som har drabbats av detta. När det gäller vårdnadsbidraget är det kvinnor i utsatta områden som inte har någon annanstans att vända sig.
De tar emot detta i stället för att lämna ansökningar tio gånger i veckan utan att det finns arbete för dem. Därför har man helt enkelt bundit dem vid hemmet och sett till att de ska vara beroende av mannen och släktingarna. Det är inte en bra satsning, och jag hoppas att man ser över detta. Denna fälla ska bort, tycker jag. Det är viktigt.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar bostadsminister Stefan Attefall för svaret. Att ministern delar den oro som jag och hundratusentals ungdomar och aktivister bär på när det gäller ungdomars boendesituation är något positivt. Däremot vet jag inte om ministern verkligen följer utvecklingen.
I dagens Metro, som delas ut här i Stockholm, kan vi läsa om hur olika kommuner tar sitt bostadspolitiska ansvar. I botten ligger Danderyd. Kommunerna har också olika inriktning på vilka boenden de vill ha i framtiden. I vissa kommuner säljer man ut hyresrätter billigt.
Dessa blir i framtiden dyra bostadsrätter, och den första generationen kan göra ett klipp. Men hur går det för framtida generationer? Hur går det för dem som i dag är barn och ungdomar? Statsrådet Attefalls svar är en allmän hyllning till marknadskrafterna, som ska lösa dagens samhällsproblem och bostadssituation.
Han säger sig vara mot subventioner, men för dem som äger sitt boende rullar miljarderna friskt.
Att införa en låg moms på bostadshyrorna menar jag kan ta många år. I väntan på det föreslår vi i Vänsterpartiet att ett tillfälligt ROT-stöd ges till hyresrätter och att någon form av balanserade villkor införs för nyproduktion av hyresrätter. Det är viktigt för att någon ändring ska ske nu.
Principskillnaden mellan KD och Vänsterpartiet kokar ned till om vi ska bygga för alla eller för dem som har hyggliga inkomster och är välbeställda. Attefall är för bidrag och subventioner när det passar: just för de välbeställda.
Vår utgångspunkt är att det ska finnas boende för alla och att det ska vara låga hyror också för dem som inte har mer i plånboken. Det är även detta som är andemeningen med den kommunala bostadsförsörjningslagen.
Detta kan dock förtydligas, så att vi gör många ungdomars bostadsproblem synliga för kommunpolitikerna. Jag köper inte Stefan Attefalls argumentation i interpellationssvaret. Detta är bara att kringgå vad dagens problem egentligen är för ungdomarna.
Vad gör man egentligen för ungdomarnas framtid?
Amineh Kakabaveh (-):
Ministern har rätt i att bostadsbyggandet är på samma nivå som när det fanns ekonomiskt stöd för att bygga. Problemet är: För vem bygger man, och vad bygger man? Det är viktigt att komma ihåg det. I Boverkets rapport hittar man hyror i Sverige från 1975 till 2009.
I en sammanfattning kan man läsa att nyproduktionshyrorna i genomsnitt har varit 140 procent av hyrorna i det totala beståndet. Den senaste treårsperioden har detta ökat till i genomsnitt närmare 160 procent med en topp 2009 på nästan 170 procent.
Vi vet att ungdomar inte ha råd med att flytta in i nyproduktion. Enligt prognosen kommer det att byggas ca 9 000 hyresrätter. Det kommer att vara skyhöga hyror som ingen har råd med.
I Solna kommun i Stockholm kommer tvåor på 69 kvadratmeter att kosta 9 300 kronor. Det är totalt omöjligt med tanke på hur inkomsterna är och vad ungdomar i dag har råd med. Inte ens ett par med två inkomster har råd med detta. Det är problemet. Det är inte att det inte byggs.
Det byggs en del, men det är långt ifrån det som Boverket strävar efter och vi i Vänsterpartiet strävar efter. Man ska bygga 35 000-40 000 lägenheter för att tillgodose de ungdomskullar som i dag är på väg att flytta hemifrån och behöver bostad. Det är ca 3 000 hemlösa bara i Stockholm, och av dem är 11 procent ungdomar i åldern 19-25 år.
Det är allvarligt att ungdomar ska bo på härbärgen bland kriminella och missbrukare för att de inte har råd att bo i hyresrätter i andra- och tredjehand. Det är ett samhällsproblem som i dag observeras i alla tidningar. Stefan Attefall säger att det behövs en lyhördhet. Vänsterpartiet tycker att det är bra att vi har stiftat en lag, och sedan den tiden har vi också byggt en hel del.
Men vi har problem med många kommuner som inte uppfyller sina invånares behov. Det handlar om att man ska kunna införa sanktioner mot dessa kommuner. Det är till deras ungdomars och medborgares fördel. Det är vad vi i Vänsterpartiet kräver. Det behövs visioner när man för framtiden investerar i bostadsbyggandet och välfärden.
Det är en viktig välfärdsfråga när det finns så många hemlösa. Man kan läsa en intervju om det med en kille i tidningen Arbetaren. Stockholms stad har gjort den mätning som jag har hänvisat till. Det är också viktigt att komma ihåg. Det är väldigt viktigt att stärka hyresrätten och hyresvärdarna.
Vad tycker bostadsministern om det som har uppdagats i en kommun i Skåne? Där vill man sälja ut. Det är 2 000 människor som har skrivit under ett upprop mot detta, men man har inte lyssnat på dem.