Tobias Billström (M):
Som jag nämnde i mitt första inlägg ska ju Utvärderingsutredningen också se närmare på vissa materiella bestämmelser i utlänningslagen. Bland annat gäller det bestämmelsen om synnerligen ömmande omständigheter. Huvuduppgiften är dock att utreda om reformen blev vad riksdag och regering eftersträvade när man lade fram den proposition som vi beslutade 2005 och som trädde i kraft den 31 mars 2006.
Den generella frågan om omhändertagande av barn och utlänningsrätten är, som jag tidigare har konstaterat, inte ny. Redan före riksdagsbeslutet om migrationspolitiken 1996 diskuterades den intensivt. Frågan blev också därför noga förberedd på ett för svenskt lagstiftningsarbete traditionellt sätt. Remissinstanserna hade inte alla samma uppfattning. Det är inget ovanligt. Därigenom kom också en väldigt allsidig belysning till stånd.
Det är nu ett antal år som har gått sedan dess. Men denna ordning är också vad som gäller enligt den utlänningslag som trädde i kraft för knappt tre år sedan. Det pågår en utvärdering. När den har överlämnats till mig kommer jag att överväga behovet av initiativ från min sida.
Sedan vill jag också gärna säga att när det gäller den nuvarande ordningen måste vi förlita oss på att Migrationsverket och domstolarna i de enskilda fallen tar hänsyn till om det till exempel behövs fortsatt vård i Sverige eller om det finns andra omständigheter. De gör även en bedömning av om myndigheterna i hemlandet har förutsättningar för att klara av situationen. Min uppfattning är att Migrationsverkets tjänstemän, som är kloka, kunniga och väl insatta, gör bra bedömningar i de här frågorna.
Det är viktigt att man ger dem det erkännandet att det är svåra överväganden och avvägningar som måste göras. Men i det sammanhanget är det också viktigt att understryka att det i sig inte är fel att överklaga domar till en högre instans för att söka den vägledning som tidigare av Migrationsverket söktes hos regeringen.
Det var det systemet som vi förkastade i och med den nya ordningen 2005, och vi är helt överens om att det var ett dåligt system. Då måste vi också ge Migrationsverket möjligheten att söka denna vägledning någon annanstans ifrån.
Anser man att det finns oklarheter på någon punkt när det gäller hur man ska uttolka lagstiftningen måste verket enligt de regler som gäller vända sig till Migrationsöverdomstolen för ett, som det heter, vägledande beslut. Detta är i sig inget misslyckande eller någon felaktighet. Det är viktigt att i det här sammanhanget, när vi står här i kammaren, understryka detta. Var skulle man annars söka inspiration eller vägledning, om inte hos den högsta prövande instansen?
Utlänningslagen är - det är säkert både Chatrine Pålsson Ahlgren och jag överens om - utformad i en balansgång mellan ambitionen att ha så öppna gränser som möjligt och insikten om att förutsättningarna när det gäller asylmottagande och invandring i övrigt i Sverige är begränsade så länge som vi har reglerad invandring.
I den här balansgången ingår att det så långt som möjligt ska gå att ta hänsyn till enskilda personers intresse. I särskilt hög grad är så fallet när det gäller barn. Till exempel är anknytning till Sverige någonting som vägs in. När jag har sagt detta tror jag också att jag har visat på den syn som präglar regeringens arbete i det här sammanhanget, att barnets intresse ska stå långt fram.
Det ska inte, så som lagstiftningen är formulerad, vara så att man ska tillmäta detta samma tyngd och allvar som när det gäller vuxnas asylskäl. Det står också i förarbetena uttryckligen så. Den gamla ordningen var, som sagt var, mindre väl fungerande än den som vi har i dag. Men jag tror, som sagt var, att vi kommer att ha ett behov av att komma tillbaka när Utvärderingsutredningen väl är avklarad.