Peter Hultqvist (S):
Är det rimligt att BAE Systems, Hägglunds och Försvarets materielverk utvecklar ett miljöanpassat fordonset för ca 1,6 miljarder för att beställningen sedan ska gå till Finland? Effekten blev 320 varslade i Örnsköldsvik. Företaget tvingades dra sig ur två stora anbud när de inte kunde få den egna försvarsmakten som referens. Att inte kunna få den egna försvarsmakten som referens är förödande.
Det var många turer kring denna upphandling, som nu underkänts i domstol och måste göras om. Just detta är en effekt av ett alltför långt drivet upphandlingstänkande. Känslan hos många är att det i detta fall skulle statueras exempel. I praktiken blev det dock en markering mot svensk försvarsindustri, svenskt utvecklingstänkande och svenska arbetstillfällen. Jag tycker att det är beklagligt.
När ministern markerar att Sverige under ordförandeskapet i EU har drivit frågan om mer konkurrens är det egentligen närmast en bekräftelse på den passiva synen på svensk försvarsindustri. Produktion av försvarsmateriel är undantagen från EU:s marknad och precis som ministern säger uppdelad på 27 delmarknader. Något annat än delmarknader kommer det under överskådlig tid inte heller att vara, och det måste en realistisk politik utgå ifrån.
Det är ett faktum och inget annat, och allt annat tänkande är egentligen rätt så naivt. Om Sverige ska kunna behålla försvarsindustrin och om vi ska kunna hävda oss internationellt måste vi värna om arbetstillfällena, och det krävs ett annat och mer strategiskt tänkande. Då kan inte köp av försvarsmateriel hanteras som om man agerade på vilken dagligvarumarknad som helst.
Det viktigaste är att värna om forsknings- och utvecklingsdelarna, för det är de som gör att man har någonting att bidra med i det internationella samarbetet. Det är de som gör att man blir intressant. Därför krävs alltså ett långsiktigt tänkande på detta område. Staten och regeringen måste vara en del i detta arbete, och det är särskilt viktigt eftersom de har en direkt koppling till säkerhetspolitiken.
Visst är det rimligt att från tid till annan förändra och tidsanpassa statens förhållande till försvarsindustrin, men att gå från ett läge av mycket intimt samarbete till att helt och hållet släppa långsiktigheten är att driva det hela alldeles för långt. Att ha som överordnad princip att handla upp försvarsmateriel där det går kan riskera att underminera grunden för en fungerande försvarsindustri.
Jag menar att de kriterier som ska gälla, alltså uppgradering av försvarsmateriel, nyanskaffning på marknaden och att utvecklingsbehoven inte kan tillgodoses på annat sätt, åtminstone borde kunna utvärderas parallellt och sättas in i ett långsiktigt helhetstänkande. Det sker dock inte, och det tycker jag är fel.
Det är dags att se att den avancerade delen av försvarsupphandlingar faktiskt också kräver ett samarbete mellan Försvarets materielverk och industrin. Dessutom är kopplingen till svensk säkerhetspolitik och svensk sysselsättning så uppenbar att den måste vägas in i sammanhanget.
Nu när ministern skryter om den nya exportfrämjande myndighet som skapats måste vi också tänka på att svensk försvarsindustri måste kunna få den egna försvarsmakten som referenskund. Annars blir det inte trovärdigt. Exemplet Hägglunds visar tydligt att regeringen är fel ute.
Var står svensk försvarsindustri och denna exportmyndighet om fem till tio år om vi nu inte tar till oss de signaler som är en effekt av den misslyckade upphandlingen med Hägglunds? Det finns faktiskt anledning att utöva viss självkritik.