Ylva Johansson (S):
Först vill jag nämna att vi tidigare hade en interpellationsdebatt här om de problem som finns med upphandlingar och Arbetsförmedlingens arbete med upphandlingar. Jag ska inte upprepa vad som då sas. Men det är viktigt att säga att ett av de största problem som fanns när vi inte hade upphandlingar var LOV. Det ledde till att vi hade ett orimligt stort antal privata aktörer som Arbetsförmedlingen inte hade en rimlig chans att ha koll på.
Det fanns långt över 1 000 leverantörer, medan andra jämförbara länder kanske ligger på 30, 40 eller 50 kompletterande aktörer. Det är viktigt med ett regelverk som gör att man har ett rimligt antal aktörer som man också kan ha en nära dialog med och kan följa. Fru talman! Ali Esbati tog upp ett exempel med en individ som har drabbats på ett orimligt sätt.
Det är naturligtvis väldigt olyckligt, och jag önskar inte att någon ska behöva drabbas av detta eller att vi ska ha det så. Men när det gäller aktivitetsrapporteringen totalt sett har jag och mina medarbetare förstås en väldigt nära dialog med arbetslöshetskassornas olika organisationer.
Att de skulle vara missnöjda med systemet med aktivitetsrapportering är inte ett genomgående problem, men de lyfter fram personer som av individuella skäl har svårt med det, till exempel på grund av funktionsnedsättning. Detta är en fråga där jag är beredd att göra förändringar. Totalt sett är den vanligaste sanktionen en varning, och man får inte ersättningen indragen. Gruppen som får en varning är ganska stor.
Jag kan inte utesluta att det sker på felaktig grund, men jag tycker ändå att det är bra att vi har tidiga varningssystem som visar att någonting inte fungerar. Varningssystemet kan visa att individen inte tar sitt jobbsökande på allvar, men det kan också visa att handlingsplanen inte är relevant utformad utifrån den situation personen i fråga befinner sig i. Jobbsökandet sker alltid i förhållande till en handlingsplan, och det är i förhållande till den som man aktivitetsrapporterar.
Det blir alltså en tidig varningssignal till både Arbetsförmedlingen och individen, vilket jag tycker är bra. Vi ser alltså en stor grupp som får en tidig varning, och sedan händer ingenting mer. Man åtgärdar det hela på något sätt, antingen från individens sida eller gemensamt med Arbetsförmedlingen.
Inom aktivitetsstödet - dock inte inom a-kassan - har vi en ganska stor grupp som går alla steg i varnings- och sanktionstrappan. De står alltså inte längre till arbetsmarknadens förfogande. Det uppdagas på detta sätt, och man blir av med sin ersättning helt. Det här var en brist i det gamla systemet.
Människor kunde vara inskrivna på AF men de facto inte längre vara arbetssökande, utan de hade kanske rest utomlands eller gjorde något helt annat. Det fångades inte upp i statistiken. Jag tycker att det är bra att vi får en bättre kontroll över vilka AF har att arbeta med, och att människor verkligen står till arbetsmarknadens förfogande. Det handlar om stora tal, och många människor aktivitetsrapporterar.
Det blir många aktivitetsrapporter, och många varningar delas ut under de första nivåerna. Ser man på totalen av detta, med så många människor som är inblandade, vill jag i grunden ändå försvara det här, trots att det finns en del problem med utformningen och själva arbetssättet för aktivitetsrapporteringen. Det är bra att vi har ett system där individen ska redogöra.
Ser man på helheten tycker jag att vi får ett bra utfall. Många får en tidig varning, men sedan händer ingenting eftersom varningen får den effekten man hade väntat sig. Antingen kanske personerna i fråga kommer på de möten de ska och söker jobb, eller så görs justeringar i förhållande till Arbetsförmedlingen. Helheten är värd att försvara, men det finns naturligtvis delar som man måste vara beredd att kunna göra ändringar i.