KBLab/rixvox huggingface dataset:
Marianne Berg (V):
Till detta betänkande, KU13 Minoritetsfrågor , finns elva reservationer, varav tio kommer från Vänsterpartiet. I betänkandet behandlas motioner gällande teckenspråk, nationella minoriteter i grundlagen, utbildning, stöd till organisationer, äldreomsorg, medier och den romska minoriteten. Jag ställer mig naturligtvis bakom alla våra reservationer men väljer att särskilt lyfta fram reservation 5, som tar upp teckenspråket.
Herr talman! Språket är en viktig grund för vår identitet och vår självkänsla. Det är genom språket vi samspelar med varandra, och det är genom språket vi uttrycker våra känslor och åsikter. Språket är nyckeln till så mycket i våra liv. Om detta råder säkert inte den minsta oenighet här i kammaren.
I Sverige finns det i dag ca 10 000 personer som har varit döva sedan barnsben - ja, en tredjedel av dem är faktiskt barn. Deras modersmål är teckenspråket. För dem är svenskan ett andraspråk. Totalt är det ca 30 000 personer som är teckenspråkiga i Sverige i dag.
Flera utredningar har behandlat teckenspråkets ställning i Sverige, till exempel SOU 2006:54 Teckenspråk och teckenspråkiga: Översyn av teckenspråkets ställning . Vänsterpartiet delar den utredningens åsikt att teckenspråket ofta har betraktats som ett kommunikationsmedel för de människor som inte har kunnat tillgodogöra sig de hörandes språk.
Vi menar att teckenspråket inte är ett substitut för svenskan. I likhet med utredningen anser vi att det är att betrakta som ett modersmål. Det är en insikt som delas av många som är insatta. Vi delar utredningens åsikt att det svenska teckenspråket borde ha samma folkrättsliga skydd som de nationella minoritetsspråken. Herr talman! I denna fråga står vi uppenbarligen ensamma i denna kammare.
Varken högeralliansens partier, Socialdemokraterna eller Miljöpartiet är beredda att erkänna teckenspråket i denna betydelse. Dessa partier hänvisar nu till ytterligare en utredning, Språklagsutredningen. Hur många utredningar ska behövas? Hur många hänvisningar ska behövas?
I likhet med äldre människor i de nationella minoriteterna har de äldre döva många gånger vuxit upp utan att kunna använda sitt modersmål under sin skolgång. I dag har teckenspråket en stark ställning, men fortfarande ses det av många som ett substitut till den talade svenskan.
Vi i kammaren har dock i dag en möjlighet att ge teckenspråket en högre status och på så sätt ge dem som har det som sitt modersmål rätt att bli tagna på allvar i alla samhälleliga situationer. Herr talman! Jag yrkar bifall till reservation 5.
Marianne Berg (V):
Annie Johansson tar i sitt anförande upp att meddelarskyddet är viktigt att värna. Men när det gäller anställda inom den offentligt finansierade verksamhet som i dag bedrivs av privata aktörer är Annie Johansson inte beredd att förstärka meddelarfriheten för dessa anställda personer.
För mig är det verkligen en knepig situation som Annie Johansson lyfter fram, när hon inte ens på något vis kan stödja att en utredning ska arbetas fram för att just stärka meddelarfriheten för den grupp som vi pratar om, för dem som är anställda i privata entreprenader och så vidare som finansieras av våra skattemedel.
Anser Annie Johansson att de som är anställda inom dessa företag och bolag ska kväsas till att hålla tyst?
Marianne Berg (V):
I de motioner som vi har tagit upp som behandlar just meddelandefriheten avstyrker ni en mycket enkel sak, och det är ordagrant att snarast låta utreda möjligheterna till förstärkning av privatanställdas meddelarfrihet. Det avstyrker ni rakt av. På det sätt som ni hanterar det innebär det att rakt av ta bort det politiska ansvaret.
Ni vill inte ta något politiskt ansvar. Vad ni hela tiden hävdar är att domstolar ska avgöra. Ta det politiska ansvaret för att denna stora demokratiska fråga om meddelarfrihet även ska gälla de personer som arbetar inom offentligt finansierad verksamhet i privat regi!
Marianne Berg (V):
I detta betänkande finns det, som sagt, två särskilda yttranden, ett om sekretess i samverkansgrupper och mellan olika myndigheter från Socialdemokraterna och Vänsterpartiet och ett om offentlighet för hovstaterna från samtliga tre oppositionspartier.
När det gäller det sistnämnda särskilda yttrandet, om offentlighet för hovstaterna, har vi i debatten tidigare i dag tangerat det som tidigare tagits upp, nämligen demokratins grunder. En av de grunderna är, som vi tidigare talat om, meddelarfriheten. En annan grund är offentlighetsprincipen. Den sistnämnda är till sin utformning unik, något som vi alla kan vara väldigt stolta över.
Men när det gäller kungahuset gäller helt plötsligt inte dessa stolta principer. Hur våra majestäter handskas med skattemedel som Sveriges folk genom sin riksdag ger dem att förvalta ska alltså undanhållas såväl folket självt som dess valda representanter i denna kammare.
Jag tycker att det är anmärkningsvärt att hovet inte ska underkastas den offentlighetsprincip och de offentlighetsregler som gäller för statliga och kommunala bolag samt myndigheter i övrigt. Detta är, som sagt, anmärkningsvärt.
Även om man inte delar min uppfattning att republik är det statsskick som bäst passar en demokrati som Sverige borde man dela min uppfattning att skattebetalarna har rätt att få reda på hur deras surt förvärvade slantar används. Eller?
Marianne Berg (V):
I detta betänkande, KU18, har utskottet behandlat vallagsfrågor, mycket viktiga demokratifrågor. Jag har valt att ur detta betänkande ta upp Vänsterpartiets reservation som handlar om tillgängligheten vid våra vallokaler för kvinnor och män med funktionsnedsättning.
Vänsterpartiet anser att regeringen bör utvärdera om den nya vallagen ledde till att personer med funktionsnedsättning kunde delta i 2006 års val under värdiga och jämställda former. Jag tycker inte att det är för mycket begärt. Men övriga partier är inte överens med oss om att en sådan utvärdering bör ske. Herr talman!
Många är de vallokaler som är placerade i skolor eller i andra byggnader eller miljöer som ibland gör det omöjligt för en person som till exempel sitter i rullstol att ta sig in. Många är också på grund av ålder drabbade av funktionsnedsättning, vilket gör att inte de heller kan ta sig in i vallokalen. Det här ska inte få förekomma. Jag anser att det är en kränkning. Jag anser att det är en diskriminering.
I utskottets ställningstagande tas Valmyndighetens rapport upp, där man skriver att de nya reglerna om tillgängligheten till röstlokalerna fungerade väl vid 2006 års val. Jo, så står det förvisso i rapporten, men det står också att det fortfarande finns ett fåtal lokaler som brister vad gäller tillgängligheten.
Jag var under gårdagen i kontakt med flera organisationer som inte har några rapporter om situationen, men samtliga uppger att några större förbättringar vad gäller tillgängligheten inte har framkommit från deras medlemmar.
Så oavsett om det är flera eller om det är ett fåtal lokaler som brister i tillgänglighet ska alla röstberättigade personer i detta land kunna komma in i röstlokalen. Lika självklart ska det vara att det finns valmaterial för alla i vallokalen, till exempel valsedlar och liknande i punktskrift eller inlästa.
Det ska inte få förekomma i vårt land att personer med funktionsnedsättning inte kan komma in i röstlokalen. Det ska inte få förekomma att personer som har någon form av funktionsnedsättning ska avlägga sin röst utanför, på gatan. I verkligheten är det så för många. Det är, som jag sade tidigare, en otrolig kränkning, och det är en ren och klar diskriminering. Herr talman!
Vänsterpartiet anser, som sagt, att regeringen snarast bör utvärdera tillgängligheten, så att man efter nästa val inte ska behöva ta upp frågan ytterligare en gång här i kammaren. Herr talman! Jag yrkar härmed bifall till Vänsterpartiets reservation i betänkandet.
Marianne Berg (V):
Detta granskningsbetänkande berör vissa frågor i anslutning till flodvågskatastrofen och The Pirate Bay med mera. Jag har valt att ta upp lite kort om flodvågskatastrofen. Många katastrofer händer runt om på vår jord. Dessa för med sig mycket lidande i form av förluster av nära och kära och förluster av hus och egendomar.
De för med sig stor sorg och mänskligt lidande. Att mista sina nära och kära, sin livskamrat, sina barn är något som de drabbade kommer att leva med resten av sina liv. Jag känner mycket med dessa drabbade personer såväl här hemma som i övriga världen.
Frågan i det stora arbete som gjorts i samband med flodvågskatastrofen annandagen 2004 har debatterats, flera utredningar har genomförts, konstitutionsutskottet har granskat och också genomfört utfrågningar. Därtill kommer riksdagsbehandlingar och Riksdagens ombudsmäns beslut.
Det som allt detta har fokuserat på om vi tittar massmedialt är dåvarande statssekreterare Danielssons agerande och icke-agerande. Det har också handlat om dåvarande statsministerns agerande och om vilken information han fick och så vidare.
KU har i sina ställningstaganden kunnat konstatera att aktiviteterna från Statsrådsberedningens sida var för låga under krisens inledande skede. I oktober 2006 blev det känt att ett stort antal band från tiden närmast efter tsunamin förvarades i Regeringskansliet. Det var en fråga om säkerhetskopior. Regeringen beslutade att banden skulle granskas.
Banden är granskade, och det har inte direkt framkommit några stora nyheter. Nu kommer bandens rättsliga status att utredas. Vad allt tydligt pekar på efter alla dessa år av utredningar, granskningar och så vidare är Statsrådsberedningens alltför passiva roll och att Regeringskansliet saknade en fungerande krishanteringsorganisation.
Jag hoppas och vill tro att regeringen i dag har byggt upp en sådan organisation och att det som inträffade i höstas, när statsministerns dåvarande statssekreterare Schenström som var ansvarig för Sveriges krisjour fick avgå, inte var en signal på att det fortfarande saknas en fungerande organisation.
Det är statsministerns ansvar i egenskap av chef för Regeringskansliet att se till att krishanteringsorganisationen fungerar. Fru talman! Det är min förhoppning att det i framtiden inte ska finnas ytterligare skäl till utredningar och så vidare.
Det är min förhoppning och verkliga önskan att vi inom dessa väggar nu kan avsluta arbetet med flodvågskatastrofen.
Marianne Berg (V):
Jag är mycket väl medveten om kommunernas ansvar i denna fråga. Det är inte det som jag på något sätt har sagt att jag inte känner till. Men eftersom vi ser att det finns stora skillnader i landet när det gäller hur kvinnojourernas verksamhet kan bedrivas vill jag att statsrådet ska se över detta. Det är det som är poängen.
Många kvinnojourer arbetar i dag under väldigt knappa förhållanden, där kommunerna inte betalar ut medel i rätt tid utan ligger och drar på dem och ska vara med och peta i vilket projekt och så vidare som ska igångsättas för att över huvud taget ge medel. Det är en stor problematik, och det är den som jag vill att statsrådet ska se över. Men det finns mycket att diskutera i denna fråga och som dyker upp efter hand. Kvinnojourerna lever hela tiden med mycket små medel.
Samtidigt planerar man att slå ihop tingsrätter i landet. Detta blir problematiskt för många jourer beroende på var man befinner sig i landet. Det blir längre resor, och fler mänskliga resurser kommer att behövas. Det kommer naturligtvis att bli mer tidskrävande och dyrare för jourerna och så vidare. Vem ska stå för dessa extrakostnader för jourerna? Ska pengar tas från projektmedlen, eller hur har ni tänkt? Hur anser statsrådet att det ska kunna lösas på bästa sätt?
Till sist: Hur ska statsrådet verka för att samhället tar sitt fulla ansvar för att det blir ett stopp för mäns våld mot kvinnor, att man ser till att det finns skyddat boende är en sak - det är ett samhällsansvar - men att man ser till att det skyddade boendet även gäller kvinnor med någon form av funktionsnedsättning och missbrukande kvinnor?
Och hur ska det garanteras att kvinnojourerna inte ska behöva konkurrera med andra organisationer om de medel som finns tillgängliga i kommunerna? Detta är stora frågor som jag inte på något konkret eller tydligt sätt har sett att regeringen har presenterat.
Marianne Berg (V):
Jag tackar för svaret, Maria Larsson, men jag anser inte att jag har fått svar på en enda fråga. Det är trist men sant. Statsrådet tog som inledning upp att man ska arbeta för lika rättigheter och möjligheter oavsett sexuell läggning. Det är jätteviktigt och att diskriminering av HBT-personer är oacceptabelt. Det är oacceptabelt i alla lägen mot alla människor. Det är vi klart överens om.
Men svaren på mina frågor kan inte gömmas bakom de orden. Eva Olofsson avsåg med sina frågor att få konkreta svar. Vi pratar om en stor grupp människor. I dag finns det ca 1,6 miljoner svenskar över 65 år.
Om vi säger att endast 5 procent av befolkningen är homo- och bisexuella - jag anser att 5 procent nog är lite i underkant - är det i Sverige i dag 80 000 homo- och bisexuella som är över 65 år. Det är ingen liten grupp, eller hur? Denna grupp har varit marginaliserad under större delen av sin livstid.
Många är de som aldrig har vågat komma ut, det vill säga leva öppet som homo- eller bisexuell. Det är egentligen inte så konstigt med tanke på att det fram till 1944 var totalt förbjudet enligt svensk lag att ha homosexuella förbindelser. Först 1979 tog Socialstyrelsen bort sjukdomsbegreppet. Det är jag glad över. För min egen del har jag då varit frisk i 29 år.
Under deras liv och uppväxt har det inte varit möjligt för många att leva öppet och är det fortfarande inte i dag. Många äldre homo- och bisexuella personer vågar inte leva öppet, vågar inte visa att de har en partner. I stället kallar man det för väninna. De är rädda för att bli utsatta för diskriminering, trakasserier och hatbrott, en befogad rädsla.
Om man under lång tid har blivit betraktad som brottsling eller sjuk kommer kanske skulden och skammen också och lägger sig och gör sig påmind. Det är sorgligt, men nu är det år 2008. Vi är inte längre sjuka och inte heller kriminella. Vad avser då statsrådet att göra för att lyfta fram och öka kunskapen om homo- och bisexuellas levnadsvillkor?
Det är naturligtvis av största vikt, som statsrådet tog upp, att inom äldreomsorgen också personalen kan vara öppen med sin sexuella läggning. Men vilka åtgärder ska man vidta för att detta ska bli löst?
Vidare: Vilka åtgärder har regeringen tänkt sig för att äldre homo- och bisexuella män och kvinnor ska ha rätt till en äldreomsorg värd namnet där de varken osynliggörs eller bemöts diskriminerande? Bäst hade det kanske varit om statsrådet hade haft något exempel från det verkliga livet som handlar om HBT-personers möte med vården och äldreomsorgen. Då skulle jag bli otroligt glad.
Det vore jättebra om statsrådet kunde ta upp det för att illustrera problemet.
Marianne Berg (V):
Det är mycket riktigt, som Maria Larsson tar upp, att vi har en lagstiftning. Ja. Och den ska följas. Men hur ska vi arbeta med problematiken konkret? Det är det som är frågeställningen i dag. Fria val lyfts fram. Fria val har jag inget emot. Valfrihet är att välja insats, inte entreprenör. Det är klart och tydligt för mig. Det hänvisas till samma saker, ingen skillnad.
Det går mot ett och samma håll. Hela regeringen tycks anse att privatiseringar är frälsningen på problemen, vad det än må vara i dagens samhälle. Att privatiseringar inom äldreomsorgen och inom annan vård skulle lösa problemet med bristande HBT-kompetens är sorgligt att höra. Så enkelt är det nog inte.
Det är lätt att komma undan och prata om en ökad mångfald av utförare, men en ökad mångfald av utförare garanterar inte per automatik att vare sig de boende som är HBT-personer eller HBT-personer bland personalen kommer att behandlas med respekt för sin sexuella läggning.
HBT-kompetens bör självklart finnas med i samtliga äldreboenden och vårdinstitutioner, oavsett om de är offentlig eller privata. Det är inte heller självklart att alla HBT-personer, homo- och bisexuella personer, vill bo på ett äldreboende med särskild HBT-inriktning.
Det är ingen självklarhet, inte minst med tanke på att många har vuxit upp i ett samhälle som varit ännu mer fördömande mot homo- och bisexuella än vad det är i dag. Dessa personer vill inte bli utpekade. Ett blandat boende är det som många äldre homo- och bisexuella personer tar upp att de gärna skulle vilja se, alltså hetero- och homosexuella tillsammans. Det låter härligt.
Det är något vi ska eftersträva, anser jag. Statsrådet har i dag hänvisat till en utredning om en kompetensreform för vård och omsorg om äldre - direktiv 2007:155. Dessa direktiv, Maria Larsson, har jag lusläst. Dessvärre nämns inte HBT-kompetens med ett enda ord.
Frågan om vad statsrådet avser att göra för att öka HBT-kompetensen inom vård och äldreomsorg kvarstår alltså. Hur ska statsrådet garantera att frågan tas upp i utredningen om den inte finns med i direktivet?
Marianne Berg (V):
Jag har vid ett flertal tillfällen fått höra att jag är emot olika former av satsningar och olika former av privata alternativ. Men det är inte riktigt med sanningen överensstämmande. Jag anser, vilket statsrådet själv började med, att det handlar om allas lika värde och rätt och möjligheter.
Jag undrar vilken entreprenör som vill satsa på ett HBT-boende i Vimmerby. Vilken entreprenör vill satsa på ett HBT-boende i Tranemo? Okej, när det gäller Stockholm, Malmö och Göteborg, men ute på landsbygden i små orter tror jag inte att detta riktigt når fram.
Där måste i stället satsningen göras på den offentliga sektorn, för mig veterligen bedriver man inte några boenden för att man är sjyst, utan det ligger också ett vinstintresse i det. Jag kan återigen konstatera att jag inte har fått några bra svar på vad man avser att göra, utan det hänvisas hela tiden tillbaka till att jag inte har haft några förslag - att Vänsterpartiet aldrig har lagt fram någonting över huvud taget.
Jag fick höra att jag hade ludd i öronen när jag inte kunde höra vad statsrådet sade. Nu måtte varken statsrådet eller Margareta Kjellin ha läst över huvud taget.
Vänsterpartiet har motionerat många gånger angående äldreboende och om HBT-kompetens inom olika utbildningar, bland annat att HBT-kompetens ska finnas i olika högskoleutbildningar som utbildar personal inom vård och omsorg, till exempel sjuksköterskor, sjukgymnaster, arbetsterapeuter, läkare och så vidare. Men alla dessa våra förslag har den borgerliga regeringen motsatt sig.
Om nu Maria Larsson håller med mig i mycket, varför har man då gått emot Vänsterpartiets samtliga motioner i frågorna? Till sist, fru talman, är jag trött på att, när jag inte har något mer inlägg, höra att Vänsterpartiet satt i en tidigare regering och varför vi inte gjorde något då. Jag vill poängtera att Vänsterpartiet aldrig har suttit i en regering. Däremot har Vänsterpartiet drivit dessa frågor ofta och med stor kraft. Jag vill få det utklarat.
Marianne Berg (V):
Då har vi kommit till det sista betänkandet, KU10, Granskning av statsrådens tjänsteutövning och regeringsärendenas handläggning . Herr talman! I detta betänkande, som kanske inte är någon kioskvältare, är utskottet enigt i sina ställningstaganden. Endast på en punkt skiljer det sig, nämligen granskningen.
Ett lagförslag på skatteområdet, som har sin grund i en överenskommelse mellan regeringspartierna under budgetförhandlingarna, är föremål för en förkortad remissomgång. Remisstiden har varierat mellan sju och tio dagar, och antalet remissinstanser har varit begränsat. Det anser Vänsterpartiet inte är godtagbart.
Det här är i och för sig ingen nyhet vad gäller högerregeringens nonchalans mot beredningskravet i regeringsformen. Det har vi varit med om många gånger tidigare. Regeringens agerande urholkar syftet med beredningskravet. Syftet är ju att ge regeringen så utomordentligt bra underlag som möjligt inför ett beslut.
Det är också enormt viktigt ur ett demokratiskt perspektiv liksom ur ett rättssäkerhetsperspektiv. Vänsterpartiet anser inte att det är tillräckligt med den remisstid som jag nämnde tidigare på sju-tio dagar. Vi anser inte heller att det är okej att antalet remissinstanser har begränsats. Syftet med beredningskravet har inte uppfyllts.
Ett så kallat förenklat remissförfarande kan göras vid hastigt uppkomna situationer. Det har vi varit med om under hösten. Men detta ärende kan definitivt inte tolkas som en hastigt uppkommen situation. Det gäller faktiskt skatteområdet. Herr talman!
Utskottet har också granskat Regeringskansliets utveckling, rutiner i Regeringskansliet i fråga om Riksrevisionens granskningar och regeringens avlämnande av propositioner till riksdagen. Jag väljer här kort att beröra det sistnämnda, det vill säga regeringens avlämnande av propositioner till riksdagen. Enligt riksdagsordningen 3 kap.
5 § bör regeringen lämna propositioner på sådana tider att en anhopning av arbete hos riksdagen om möjligt undviks, och regeringen ska samråda med talmannen om detta. Det är inget nytt att den nuvarande regeringen, likväl som den tidigare, inte på ett tillfredsställande sätt kunnat planera propositionsavlämnandet så att anhopning inte förekommer.
I denna granskning, som gäller riksmötet 2007/08, har det åter visat sig att en mängd propositioner har hopat sig vid och inför stoppdagen. Det finns naturligtvis fall där regeringen inte kan styra över propositionsavlämnandet, men oavsett det behövs det en bättre planering. Det har utskottet också tagit upp i sitt ställningstagande. Jag hoppas att vi nu och framöver ska se en klar förbättring.
Det underlättar arbetsbördan väsentligt för oss alla. Men mest underlättar det för de mindre partierna i riksdagen. När anhopningarna sker är det en enorm skillnad att vara 22 ledamöter, 97 eller 130. Det säger sig självt, men jag vill gärna påpeka det här och nu.
Jag yrkar bifall till reservationen i betänkandet.
Marianne Berg (V):
Anne-Marie Pålsson började sitt anförande med att ta upp portalparagrafen i grundlagen. Hon sade att folkets förtroende måste förvaltas. Det håller jag med om. Fru talman!
Anne-Marie Pålsson nämnde inte någonting om ledamöters bisysslor till exempel, men hon nämnde att hon inte höll med mig i något. Därför har jag en del funderingar.
För mig är det inte rimligt. Vi har ett förtroendeuppdrag som sträcker sig över 365 dagar, alla dagar, om året och 24 timmar om dygnet. Undergräver inte det förtroendet för oss folkvalda att ha 10-20 olika bisysslor i olika former och dessutom förvärvsarbeta? Anser inte Anne-Marie Pålsson det?
Marianne Berg (V):
Nej, något anställningskontrakt har vi inte, men förtroendeuppdraget löper ju alla årets dagar, 24 timmar om dygnet. Så är det ju. Jag vet inte om det är Anne-Marie Pålssons så kallade borgerliga feministiska självförsvar som dyker upp här när det gäller bisysslorna eller om det är Moderaternas självförsvar. Det jag menar är detta.
Anne-Marie Pålsson, du började med att ta upp någonting som jag till punkt och pricka håller med dig om: Folkets förtroende måste förvaltas. Jag har inte fått svar på min fråga. Tycker du, Anne-Marie Pålsson, att sådant här är förenligt med riksdagsuppdraget, oavsett storlek på parti?
Jag håller med dig om att det naturligtvis är lättare för ledamöter att vara mångpysslare runt omkring när de är 97 stycken från partiet än när man är 22, som från mitt parti. Det kan jag hålla med om. Där har du rätt. Det är naturligtvis lättare i den delen.
Men anser inte du, Anne-Marie Pålsson, att det undergräver förtroendet hos dem som har valt oss att vid sidan av inneha jättemånga bisysslor som tillika ger ganska höga inkomster och som i vissa lägen också kanske gör att man kan befinna sig i närheten av en jävsituation beroende på vilket bolag man sitter i?
Jag tänker på krisen just nu när många ledamöter sitter i bankstyrelser och så vidare, som kan träda väldigt när.
Eftersom du började så bra med att folkets förtroende måste förvaltas undrar jag: Ser inte du eller ditt parti att när man agerar som många gör med bisysslor - man jobbar vid sidan av med förvaltningsarbete och så vidare - undergrävs förtroendet?