Tomas Eneroth (S):
Ärade ledamöter av denna kammare! Jag ska börja med att yrka bifall till förslaget i betänkandet. För dem som tittar på oss och undrar vad det är vi ska debattera kan jag säga att det här är en proposition från regeringen som innebär att vi ändrar arbetsmarknadsbegreppet i sjukförsäkringen. Det är ett enigt betänkande och jag är väldigt glad åt att vi har kommit dithän, även om vägen har varit lång och den har varit krokig.
Därför tänker jag nyttja tiden i debatten till att ge en liten historieskrivning, för protokollets skull men också för kunskapens skull, så att alla vet vad det här egentligen handlar om. Jag tror att de flesta är väl bekanta med att vi efter valet 2006, när vi fick en borgerlig regering, fick ett omfattande systemskifte i sjukförsäkringen. Det första som inträffade var bland annat att man sänkte taken i sjukförsäkringen för 1,7 miljoner löntagare.
Det innebar att lärare, sjuksköterskor, poliser och väldigt många andra fick en kraftig försämring av ersättningen om de skulle råka bli sjuka.
Det har sedermera också inneburit att väldigt många av de här grupperna nu känner sig nödgade och tvingade att ha kompletterande privata försäkringar i stället, vilket gör att vi sakta men säkert riskerar att stöpa om Sveriges sociala försäkringssystem till ett mer marknadsbaserat försäkringssystem, där det bara är de som har råd och möjlighet och som är friska nog som kan ha ett ordentligt skydd om de drabbas av sjukdom. En sådan utveckling är någonting som vi socialdemokrater skarpt motsätter oss. Det var inte bara taken som sänktes.
Regelverket förändrades. Det gjordes stramare. Det blev tuffare. Det blev hårdare. Det blev faktiskt inte heller riktigt mänskliga regler. Det tog inte lång tid förrän man uppfattade hur hårt de nya sjukförsäkringsreglerna slog. Den rehabiliteringsgaranti som infördes fick redan innan införandet hård kritik, inte minst av remissinstanserna som påpekade att det här kommer att leda till att väldigt många människor ställs helt utan skydd trots att de fortfarande är sjuka.
Det struntade regeringen i och införde reformen. Vi fick en utveckling där man i medierna återkommande nästan varje vecka fick höra om enskilda fall som drabbades, som trots svår cancersjukdom eller andra svåra sjukdomar ställdes utanför sjukförsäkringssystemet. Vid varje tillfälle kunde man höra hur företrädare för regeringen och de borgerliga partierna sade att det där bara är kantigheter som ska rättas till. Men tillrättandet dröjde och det tog tid.
Under tiden utförsäkrades människor till ett antal som nu är uppe i 65 000 från försäkringen. Det är inte bara det att man utförsäkras från sjukförsäkringen utan man tappar också kraftigt ekonomiskt. Kommunal har redovisat att av deras utförsäkrade medlemmar har 37 procent förlorat mer än 5 000 kronor i månaden. Mer än 5 000 kronor i månaden på en kommunalarbetarlön, då kan vi tänka oss vad det kan innebära för en lärare, polis eller sjuksköterska.
För ytterligare en tredjedel är det mellan 2 500 och 5 000 kronor. Effekten av detta är att du inte bara blir utförsäkrad, du blir rejält fattig. Vi har fått en utveckling där den som drabbas av längre sjukdom i Sverige också blir rejält fattig. Jag har aldrig begripit hur man någonsin kan tro att fattigdom på något sätt skulle göra att människor blir friska. Snarare försvårar det förutsättningarna att kunna fullfölja en ordentlig rehabilitering.
Alla de här reformerna har lett till hård kritik från läkare, från fackföreningsrörelsen, från handikappförbunden, från anhöriga och från många andra. Återkommande debatter i riksdagen visade vid flera tillfällen att det behövdes förändringar. Men det röstades ned av de borgerliga partierna och i många fall också av Sverigedemokraterna. När vi efterlyste förändringar av de mest akuta problemen i sjukförsäkringen fick vi i december 2010 höra att det kommer ändringar i närtid. Det kommer snart.
Jag tror att Solveig Zander, som jag ser sitter här, sade att närtid är efter nyår, då kommer det. Men under februari månad 2011 hände ingenting. Så småningom kom en liten departementsstencil som var relativt tunn och inte innehöll några kraftiga förslag. Regeringen avstod från att lägga fram några förslag på Sveriges riksdags bord.
Då valde vi från de rödgröna partierna att gå fram med ett utskottsinitiativ där vi föreslog att man skulle förändra ersättningen för de nollklassade, för dem som ställts helt utanför sjukförsäkringssystemet trots att de bar på en svår sjukdom. Man hamnade där när den tidsbegränsade sjukersättningen avvecklades.
Vi föreslog också att man skulle stoppa utförsäkringar, förhindra den administrativa tidsgräns, den stupstock, som vi sett och i stället säkerställa att den sjuke fick en individuell prövning. Vi föreslog också att man skulle ändra arbetsmarknadsprövningen efter 180 dagar så att människor inte prövas mot en fiktiv arbetsmarknad utan prövas mot de jobb som faktiskt finns.
Effekten av 180-dagarsprövningen och det arbetsmarknadsbegrepp som hade införts innebar att väldigt många människor inte ens kunde fullfölja sin rehabilitering utan tvingades, på väg tillbaka in i arbete, avsäga sig sin plats på arbetsmarknaden för att gå till Arbetsförmedlingen, trots att man kanske fortfarande var svårt sjuk. De här förslagen borde vi ha kunnat förhandla om i riksdagen. Vi borde ha kunnat hitta överenskommelser om flera stycken av dem.
Nog finns det stora ideologiska skillnader mellan de politiska partierna och nog är det så att vi fortsatt kan bråka väldigt mycket om höjda tak och ersättningsnivåer, om principer för rehabilitering, men min bedömning är fortfarande i efterhand att det borde ha kunnat finnas förutsättningar att hitta lösningar på en del av de uppenbara akuta problem som fanns i sjukförsäkringen. Men det fanns inget förhandlingsmandat hos de borgerliga ledamöterna i riksdagens socialförsäkringsutskott.
Effekten blev i stället att vi fick ett skarpt avgörande med utskottsinitiativ, där vårt förslag att stoppa utförsäkringarna föll eftersom Sverigedemokraterna valde att stödja de borgerliga partierna och säkerställa fortsatta utförsäkringar. De andra två förslagen, om nollklassades ersättningar och om förändrad arbetsmarknadsprövning, vann riksdagens gehör.
Vi hade en tuff debatt i riksdagen och jag tror att många förvånades över den obstruktionsvilja som fanns från de borgerliga partiernas sida att försöka försena och förhala ett riksdagsbeslut så till den milda grad att vi fick kalla in en extra riksdag den 1 juli för att fatta beslut om att förändra sjukförsäkringen. Det var till och med så att man redovisade att det här skulle kosta 2,4 miljarder kronor om det genomfördes, en bedömning som ingen annan delade och som Alliansens företrädare sedan har varit tysta om.
Vi fick till slut ett beslut och vi fick en budgetproposition som levererade, låt vara ett något annorlunda men ändå ett förslag till förändring av de nollklassades ersättningar. Men så fick vi också ett besked från regeringen om att man inte var beredd att ändra arbetsmarknadsbegreppet utan ville utreda frågan vidare. För oss var det inte acceptabelt.
Med ett riksdagsbeslut i december säkerställde vi att regeringen skulle återkomma till riksdagen senast i mars med förslag om att förändra arbetsmarknadsbegreppet. När Ulf Kristersson i utskottet i våras sade att han inte tänkte göra detta väckte det stor förvåning. Det väckte en debatt som ledde till att vi ifrågasatte om man inte skulle diskutera frågan om misstroendevotum.
Det blev naturligtvis inte aktuellt utan Ulf Kristersson avbröt sin sportlovssemester, kom till Stockholm och riksdagen och berättade att det nog kommer ett förslag. Det tyckte jag var bra, för riksdagens beslut ska följas. I det här fallet innebar det att regeringen redovisade en proposition där man ändrar det arbetsmarknadsbegrepp vi har vid prövningen så att det blir normalt förekommande arbete som man ska prövas gentemot i försäkringen. Det där är en viktig förändring.
Det är en förändring som har eftersträvats från handikapporganisationer, från LO-TCO Rättsskydd, från många. För att säkerställa att det också blir rätt tolkning och rätt tillämpning har vi varit noga med att se till att vi i betänkandet hänvisar till den proposition som föregick den lagstiftning som föreslogs. Vi har också säkerställt att man citerar och följer rätt dom, den vägledande dom som finns i Högsta förvaltningsdomstolen, så att vi vet att det blir rätt tillämpning.
Det här är viktigt eftersom vi vill att det ska vara en rejäl förändring i prövningen mot arbetsmarknaden som görs efter 180 dagar. Det är viktigt eftersom det också kan innebära att fler människor får en möjlighet att vara kvar på arbetsmarknaden och kunna komma tillbaka med full kraft.
Det är en riktig arbetslinje, inte en utsorteringslinje, inte en rehabiliteringsgaranti som gör att du tvingas lämna arbetsmarknaden, utan en rehabilitering, en möjlighet och en prövning som säkerställer att du får stöd och chansen att komma tillbaka. Vi kommer att följa implementeringen av den nya lagstiftningen. Vi kommer att följa Försäkringskassans arbete och jag är övertygad om att LO-TCO Rättsskydd, handikapprörelsen och många andra också kommer att göra det för att säkerställa att det blir rätt tillämpning.
Detta är viktigt för dem som drabbas, även om det sedan kommer att vara många andra förändringar som också behöver göras i sjukförsäkringen. Låt mig avslutningsvis säga något om dessa. Det här är en förändring som vi har genomdrivit i riksdagen och som vi kan vara stolta och glada över att vi gör. Men gudarna ska veta att det finns många andra förändringar som behöver göras i sjukförsäkringen!
I den bästa av alla världar skulle vi kunna fortsätta att föra konstruktiva samtal i riksdagen om att korrigera de felaktigheter som finns. Men jag är mycket väl medveten om att regeringen och de borgerliga partierna fortfarande tycker att det är viktigt att göra stora besparingar i sjukförsäkringen. De tycker att delar av reformen fortfarande är väl genomförda. Detta kommer nog att vara ett område för stor politisk och ideologisk debatt även framöver.
För mig som socialdemokrat är det givet att vi fortsatt driver frågan så att vi får en rejäl arbetslinje med rätt till rehabilitering och rimliga ersättningar. Man ska inte behöva dubbelförsäkra sig, utan man ska ha ett ordentligt ekonomiskt skydd i en social försäkring. Vi vill ha en sjukförsäkring som fungerar även för läraren, polisen och sjuksköterskan. Vi motsätter oss en utveckling där man tvingas ta kompletterande försäkringar. Vi vill se en arbetslinje som erbjuder stöd och rehabilitering i stället för utförsäkring.
Och vi vill sätta stopp för utförsäkringarna, för det är inte värdigt ett välfärdsland som Sverige att ha så stora utförsäkringar.