Ingvar Svensson (KD):
Tsunamin i Indiska Oceanen annandag jul 2004 var en ofattbar katastrof som drabbade miljoner bofasta människor i området och turister som befann sig där. Men konstitutionsutskottet granskar inte katastrofens omfattning eller alla de mänskliga tragedier som utspelade sig.
Vår uppgift har varit att granska om den svenska regeringen och dess statsråd uppfyller rimliga krav på beredskap före och handlingskraft i samband med att katastrofen inträffade, och detta i förhållande till det ansvar som regeringen har för svenska medborgares liv och säkerhet. Fru talman! Riksdagens kontrollmakt intresserar av och till en del statsvetare och ibland någon författningsjurist och många kommentatorer, främst ledarskribenter.
De flesta tycks ha synpunkter på konstitutionsutskottets arbete. De är, fru talman, inte alltid av smickrande art - detta inte minst i samband med vårt granskningsarbete i den aktuella frågan. Det är inte ovanligt, fru talman, med ett antal beskäftiga uttalanden som presenteras utan att man belägger sina påståenden med fakta. Det påstås till exempel att vi i konstitutionsutskottet har försökt agera som "åklagarbiträde" och det undrades över syftet med våra utfrågningar.
Jag har noterat att en del tycker att utfrågarna var för mesiga, andra att vi var för konfrontatoriska. Åter andra tyckte att vi borde "sätta dit" dem som utfrågas. Visst är det så att alla de frågor som vi ställer inte alltid är relevanta; utfrågarna är ju också människor. Men huvudsyftet är inte att visa upp ett skådespel för folket.
Det är i grunden att inhämta upplysningar som kan ligga till grund för våra bedömningar av det som vi ska bedöma, nämligen om regeringen och dess statsråd håller sig innanför det regelverk som gäller: grundlagar, lagar och andra regelverk. Om man inte är intresserad av öppna utskottsförhör så är det ju bara att byta kanal - men sedan 1988 har de varit öppna. Finns det något skäl att stänga dörren just nu?
Jag tror att det vore ett felaktigt och olyckligt beslut. Fru talman! Ett annat märkligt påstående som har förekommit i debatten är att KU självt skulle ha kunnat tillsätta Katastrofkommissionen. Om man har någon aning om KU:s begränsade möjligheter enligt regeringsform och riksdagsordning så ger ett sådant påstående en god idé om var den konstitutionella förvirringen finns. Detta är mycket märkligt, fru talman.
Processen som vi i utskottet har gått igenom har varit tuff. Och visst kan jag gärna notera att det har funnits partipolitiska ageranden under själva processen. Oppositionen, som jag tillhör, är förstås ivrig att få fram så mycket information som möjligt, och ibland kan det hända att det begärs mer material än vad som vi har användning för. Från regeringspartihåll har det funnits intresse av att begränsa materialmängden.
Mycket av det stök som utåt sett har upplevts, livligt refererat i medierna, har funnits just på det området. Fru talman! När vi skulle se sanningen i vitögat och gick igenom område efter område visade det sig att vi kom överens. Det var förstås en styrka för utskottet och visade våra belackare att de inte förstår hur konstitutionsutskottet kan fungera när det är som bäst.
Många glömmer lätt bort att KU till sin karaktär är ett utskott som har konsensus som arbetsmetod på granskningssidan och på de områden som är centrala för vår demokrati. Fru talman! Det dokument vi debatterar här i dag är ett historiskt dokument. Som jag sade på presskonferensen är det unikt i sin bredd, sitt djup och sin tyngd.
Det finns en omfattande kritik mot regeringen på beredskaps- eller förberedelsesidan, och det finns en omfattande kritik mot hanteringen när själva krisen var ett faktum. Vi har ju alla fördomar, och jag kan erkänna att jag har levt med en fördom. Ända fram till utfrågningen med försvarsministern levde jag i en överskattningstro på informationsrutinerna i regeringen och Regeringskansliet.
Den fördomen har numera raderats ut från mitt tankeliv. I själva verket fungerade departement och Statsrådsberedning som en samling stuprör utan hängrännor. Och var och en som funderat på vad som händer när det regnar inser att stuprör utan hängrännor inte är mycket att ha. Sedan kan man dessutom konstatera att det fanns en del undermåliga stuprör. Fru talman!
En fungerande information är A och O. Det hjälper ju inte om det nu till äventyrs finns en kris- och beredskapsorganisation, om den inte blir informerad om att det är en kris. Det är bekymmersamt om regeringen förstår krisens nationella karaktär först när man läser löpsedlar.
Tidigt fanns adekvat information på Utrikesdepartementet, och ny information om drabbade svenskar strömmade fortlöpande in genom telefonsamtal och e-post. Det initiala problemet var att ingen fanns som kunde göra en helhetsanalys av informationen och sprida denna relevanta information vidare i regeringskansli och regering.
Vi säger i utskottet att de här bristerna hade kunnat uppmärksammas om man verkligen hade haft fullskaleövningar. Då hade man troligen också insett andra problem med organisationen. Det hjälper ju föga om man har en tumregel - den så kallade överlarmningsprincipen - att vid en kris först dra i gång på högsta nivå för att senare anpassa till den faktiska situationen, om man över huvud taget inte får information om att det är en kris. Här återstår mycket att göra.
I 1 kap. 6 § i regeringsformen anges att regeringen styr riket.
Utgångspunkten vid en bedömning av denna paragraf är att den styrande funktionen utgör en så kallad restfunktion i förhållande till de funktioner som tillkommer först och främst riksdagen, kommunerna och domstolarna men även förvaltningsmyndigheterna inom de områden där dessa är självständiga enligt regeringsformen. Regeringen har en styrfunktion som gäller det som ligger utanför detta område.
Det är det som blir över som kallas för restfunktionen. Det är den man bör titta på i ett sådant här sammanhang där det inte finns ett regelverk för att till exempel hjälpa svenskar utomlands. Regeringen är alltså ansvarig för genomförandet av det allmännas åtagande om inte detta uttryckligen tillkommer riksdagen, kommunerna, domstolarna eller någon annan myndighet.
I regeringens styrfunktion måste alltså anses ingå uppgiften att hantera konsekvenserna av en stor katastrof som drabbar riket och dess befolkning. Stöd för en sådan bedömning kan även hämtas i vad som brukar betraktas som underlåtenhet att handla. Fru talman! Det är utifrån de utgångspunkterna vi är kritiska inte bara mot bristen på övningar och beredskap utan också mot bristen på snabba åtgärder. Det handlar helt enkelt om brist på tillräcklig handlingskraft.
Vi säger att det har funnits allvarliga brister i roll- och uppgiftsfördelning. Dessa brister gäller om man ser till helheten, men man kan också hitta dem på skilda enheter. På UD var denna brist alldeles påtaglig. Att tro att den uppkomna situationen - som var oerhörd till sin omfattning för svenskar i området - skulle ha kunnat hanteras utan felgrepp är nog naivt. Men passiviteten var alldeles för omfattande.
Det handlade om uppgifter från allmänheten som inte togs till vara på ett riktigt sätt, det handlade om försening av Räddningsverkets insats, det handlade om den sena evakueringen, brist på förstärkning av ambassad och konsulat och brist på snabba katastrofmedicinska insatser. Fru talman! Låt mig säga ett par ord om det senare. När det gäller de katastrofmedicinska insatserna tycks det ha förelegat dimmiga föreställningar om regeringens kompetens på området.
Regeringen kan inte utan vidare beordra landsting att tillhandhålla sådana resurser, just genom den uppgiftsfördelning som redan finns. Men om sådana resurser ställs till regeringens förfogande ligger det enligt regeringsformen just inom den restkompetens, som jag nyss diskuterade, att regeringen får använda sig av sådana resurser. Det finns alltså inga legala hinder för att använda sådana insatser utomlands för att trygga svenska medborgares liv och säkerhet.
En mer väl förberedd regering hade också tidigare kunnat utnyttja det bemyndigande som riksdagen gett regeringen i hälso- och sjukvårdslagen § 32 a. Fru talman! Jag brukar påtala att det viktigaste med KU:s granskningar är deras preventiva effekt för framtiden. Jag vill avsluta med att säga att det är min förhoppning att kommande regeringar noggrant studerar KU:s slutsatser och tar konsekvenserna av dem för framtiden.
Vi lever i en ofullkomlig värld, och därför får vi räkna med att fler katastrofer både här hemma och utomlands kan komma att kräva betydande insatser från svenska myndigheter, inklusive regeringen och Regeringskansliet. Till slut vill jag instämma i det tack som tidigare har riktats till kansliet för de åtgärder som har vidtagits där. Det har varit oerhörda materialmängder. Att analysera och strukturera detta för utskottet har varit ett betydande arbete.
Ingvar Mattsson och Peder Nielsen har haft ett speciellt ansvar, och alldeles speciellt Peder. Därför vill jag sluta med ett litet enkelt rim: Heder åt Peder!