KBLab/rixvox huggingface dataset:
Yasmine Posio (V):
Det har sagts tidigare, och jag säger det gärna igen: Det är viktigt att utveckla och förbättra biståndet. Därför vill jag nu lyfta fram garantiverksamhet. I våras kom Riksrevisionens granskning av garantiverksamhet i biståndet. Det är ett nytt sätt att kanalisera och bidra till länders utveckling. I många andra länder riktas berättigad kritik mot garantiverksamhet då de länderna använder biståndsmedel till det.
Biståndsmedel som hade kunnat användas till exempelvis vård, skola och stabila skattemyndigheter ligger alltså på hög om eventuellt utbetalda lån inte skulle återbetalas. Sverige har i stället valt att använda Riksgälden när det gäller garantier och kan på så sätt fortsätta med annat nödvändigt bistånd. Det tycker jag är bra. Det lyfter även Riksrevisionen upp som en positiv sak när den har granskat garantiverksamheten.
Däremot riktar den berättigad kritik mot Sidas utvärderingar som ännu inte är tillräckligt träffsäkra för att man ska kunna se huruvida de biståndspolitiska målen verkligen uppnås av garantiverksamheten. Det finns dessvärre heller ingen forskning som visar på garantiverksamhetens effekter. Det efterfrågar jag. Vi vet också att kvinnor främst arbetar i offentlig sektor.
Då garantiverksamhet främst riktar sig till företagande finns det en stor risk att det stödet i stor utsträckning går till män, vilket oroar mig. Samtidigt som jag anser att det är bra att vi provar nya sätt är det viktigt att vi inte utökar garantiverksamheten ännu mer förrän vi har tydliga resultat som visar att det fungerar och att det i lika stor utsträckning riktar sig till kvinnor som till män, eller ännu hellre i ännu större utsträckning till kvinnor. Fru talman!
Jag är därför intresserad av att höra hur statsrådet Matilda Ernkrans ser på garantiverksamheten och risken med att det motverkar jämställdhetsarbetet.
Yasmine Posio (V):
Tack för svaret! Vi lär få återkomma till ämnet när vi vet mer om garantiverksamhetens effekter. Det är intressant att Matilda Ernkrans lyfter fram feministisk utrikespolitik. En sak som oroar mig är att det inte lyftes fram i årets regeringsförklaring. Det nämndes inte heller i september. Jag hade nog väntat mig att med en kvinnlig statsminister skulle den feministiska utrikespolitiken få en framträdande roll i förklaringen.
Det är speciellt med tanke på att vi i Vänsterpartiet som feminister förväntades rösta för en kvinnlig statsminister utan att få något för det. Då regeringsförklaringen sänder en viktig signal till både Sverige och omvärlden är jag väldigt orolig för att detta kommer att leda till att organisationer och andra länder ser det som att Sverige inte längre anser att kvinnors och flickors rättigheter är lika viktiga. Det kan leda till att jämställdhetsarbetet vi stöttar via bistånd inte får lika starkt genomslag.
Hur tänker Matilda Ernkrans kring detta?
Yasmine Posio (V):
Jag tackar Anders Österberg för skildringen av hans resa i dagens Ukraina. Det känns som om allt går bakåt i världen, även om vi som jobbar med biståndsfrågor vet att mycket bra saker uppnås tack vare bistånd. Utan bistånd hade dessutom allt sett ännu värre ut. I spåren av pandemin ökar fattigdom och svält likaväl som mäns våld mot kvinnor. Färre barn går i skolan, speciellt flickor. Demokratiska rättigheter minskar i många länder.
Klimatförändringen slår hårdare för varje år som går. Denna fruktansvärda utveckling ökar sedan Putin inlett sitt anfallskrig mot Ukraina. Sedan regeringen aviserade att de kommer att använda biståndsposten till att bekosta flyktingmottagandet har jag överösts av mejl, telefonsamtal och meddelanden på sociala medier från civilsamhällesorganisationer, biståndsorganisationer och engagerade medborgare.
Vi vet hur hårt de allra svagaste i världen kommer att drabbas om vi drar undan 20 procent av biståndet, som skulle ha gått till dem men nu i stället går tillbaka till den svenska kassan - en kassa som bekostar att människor med sommarstugor ska slippa åka till dem för att spola i toaletten och som bekostar att aktiebolag kan tjäna storkovan på låg lärartäthet och glädjebetyg. Fru talman!
En person som arbetar i en världsomspännande humanitär organisation frågade mig om regeringen och Socialdemokraterna inte är medvetna om vad den stora minskningen i biståndet till behövande länder kommer att innebära. Jag kan inte svara för Socialdemokraterna utan ställer helt enkelt frågan till ledamoten Anders Österberg: Förstår Socialdemokraterna vad denna minskning kommer att innebära?
Yasmine Posio (V):
Jag tackar Anders Österberg för svaret, även om det är oroväckande att den internationella solidariteten, som är en viktig del av arbetarrörelsen, så lätt får stryka på foten trots att de svenska finanserna enligt finansministern är starka.
Jag lyfte i mitt tidigare anförande att det får göras massvis med skatteavdrag av människor med höga inkomster, till exempel för att de ska slippa tvätta sina Armaniskjortor själva. Det finns alltså andra sätt att finansiera flyktingmottagandet. Detta flyktingmottagande tycker vi är självklart från Vänsterpartiets sida.
Vi har alltid stått upp konkret för flyktingar som kommit till Sverige, och vi gör det även nu för dem som kommer från Ukraina. Nu är det inte bara avräkningarna för flyktingmottagandet som kritiseras, utan även bristen på transparens. Vi ser nu att vi har haft rätt i vår kritik.
Regeringen har gått från att i höstbudgeten beräkna kostnaden per person i mottagningssystemet till 61 000 kronor till att nu plötsligt beräkna den till 121 000 kronor. Dessutom har regeringen sedan 2015 alltid prognostiserat antalet flyktingar högre än det faktiskt kommit att bli. Detta sker i en tid när omvärldens behov av en rättvis, jämlik och jämställd värld är större än på länge.
Det sker i en tid när den internationella solidariteten behövs som allra mest, precis som Anders Österberg lyfte i sitt svar till mig, och när behoven även på plats i Ukraina är stora. Fru talman!
Jag och civilsamhällesorganisationerna med mig undrar vad som kommer att göras för att förbättra transparensen, så att vi inte får så stora diskrepanser i kostnaderna och så att vi inte behöver bryta avtal som ingåtts med länder och biståndsorganisationer.
Yasmine Posio (V):
Tack, Helena Storckenfeldt, för frågan! Svaret är: Först och främst genom att just fler länder bidrar till kärnstödet. Helena Storckenfeldt lyfte i sitt anförande att det inte är så att alla länder i FN står upp för mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatens principer.
Därför är det bra att man har de multilaterala organisationerna, där vi också har utrymme att uttrycka vad vi tycker och tänker kring de frågorna. FN-systemet har ju redan börjat reformeras. Tidigare har man jobbat som i silor inom de olika programmen. Men nu sker reformer så att man inom länderna ska samarbeta mer mellan de olika FN-organisationerna.
På så sätt kommer man att få till ett mer effektivt bistånd, där man med ett helhetsgrepp tar tag i de stora problem vi har i samhället. I Agenda 2030 kan vi ju inte välja bara ett mål som vi prioriterar. Allting hänger samman. Det största problemet inom FN är trots allt vetot i säkerhetsrådet, och det är en helt annan fråga.
Det löser vi inte med bistånd, men det är det som vi i Vänsterpartiet ser som ett väldigt stort problem inom FN. Detta gör att vi inte alltid kan angripa konflikter på det sätt som skulle behövas. Detta med slöseri med skattemedel är spännande. För vad sägs om att skattemedel ges till startups och innovationer, som nästan alltid misslyckas ett flertal gånger innan de träffar rätt? Varför får aldrig bistånd gå lite fel?
Helena Storckenfeldt säger att det vore fantastiskt om fler bidrog men vill själv minska det svenska kärnstödet. Jag får liksom inte det att hänga ihop.
Yasmine Posio (V):
Stort tack, Helena Storckenfeldt, för dina ord! Alla som lyssnar här nu ska veta att jag har haft väldigt roligt när jag har knåpat ihop mina exempel. Jag är väldigt nöjd med räkneexemplet i mitt allra första replikskifte med just Helena Storckenfeldt. För att belysa att mindre pengar inte ger mer valde jag att åka bil, även om jag som vänsterpartist självklart inte äger en egen bil.
Men jag skulle alltså med bil från mitt kära Länsmansgården på Hisingen till riksdagen, men då jag bara tankat 70 procent av den bensin som krävdes kom jag bara till Norrköping. Det var i och för sig trevligt, för då kunde jag besöka Arbetets museum. Men jag kom ju inte fram till mitt mål. Det kan tyckas väldigt främmande för utomstående att en moderat och en vänsterpartist kan prata och skratta och även vara överens om vissa politiska frågor, men det är en viktig del av vår demokrati.
Att vi inte tar till våld utan som medmänniskor ser till att umgås på ett trevligt sätt bidrar till ett bättre samhälle. Ännu häftigare är det när vi reser till andra länder, där våldet är ständigt närvarande. Många gånger har människor i de länderna frågat mig om vi verkligen kommer från olika partier när vi kan sitta runt samma bord.
Sedan är ju både Storckenfeldt och jag kvinnor, och kvinnor har tvingats stötta varandra i det patriarkat vi lever i. I till exempel i riksdagens SRHR-grupp och när det gäller de fruktansvärda områden vi jobbar med där - våldtäkt som vapen, könsstympning och abortrestriktioner - är det nödvändigt att både prata om det vi upplever som jobbigt och även skoja till det för att orka kämpa vidare. Eftersom Storckenfeldt har nära till skratt har kanske just vi haft extra roligt.
Dessutom har vi som stora politiska motståndare under våra replikskiften tvingats vässa våra argument, vilket också varit en systerskapande gest som gjort oss båda lite kaxigare och mer skärpta som politiker. Tack, Helena, för det! Fortsätt att stå upp för kvinnors rättigheter både här i Sverige och i världen!
Yasmine Posio (V):
FN:s generalsekreterare António Guterres, Achim Steiner på UNDP och Filippo Grandi på UNHCR har alla bett biståndsgivande länder att inte skära i biståndet för att bekosta flyktingmottagande från Ukraina - inte för att de flyktingarna inte ska tas emot utan för att de biståndsgivande länderna har råd att bekosta flyktingmottagandet utan att ta från biståndet. Jag håller med.
Sverige skulle exempelvis kunna sluta med de ojämlikhetsskapande rutbidragen till människor som har råd att betala fullt pris för att få våningen städad eller Armaniskjortan tvättad. Men se, det tycker inte Socialdemokraterna! Det visar att det där med arbetarklassens internationella solidaritet inte står så högt upp på listan för dem som sitter i regeringen.
Detta har vi redan debatterat, för några veckor sedan, men jag vill gärna upprepa det nu när vi ändå talar om multilateralt bistånd. Nu är det inte de multilaterala organisationerna som får mindre bistånd från Sverige i år, då de redan har fått sina utlovade medel.
De multilaterala organisationerna förstår dock att det i slutändan kommer att drabba även dem om civilsamhällets organisationer, som är proffs på att möta människorna på marken inom de olika områden de företräder, inte får de medel som de utlovats och därmed måste avbryta sitt jämlikhets-, jämställdhets- och demokratiskapande arbete.
Detta kommer att göra utsatta människor än mer utsatta, och då blir det fler människor som de multilaterala organisationerna måste göra allt för att försöka rädda från fattigdom och svält. Herr talman! Jag undrar fortfarande hur ett parti sprunget ur arbetarklassen kan ta ett beslut om att minska på det solidariska stödet till världens allra mest utsatta.
Yasmine Posio (V):
Tack, Anders Österberg, för svaret, även om jag naturligtvis inte är helt nöjd med det! Politiker beskylls emellanåt för att leva i en bubbla, till skillnad från icke-politiker, som lever i verkligheten. Vad gäller för Anders Österberg? Vid en första anblick kan man börja undra, då Anders gärna börjar sina anföranden med någon historisk händelse som inte sällan involverar en kung.
Men vi som jobbat nära Anders känner till alla hans resor för att i solidaritet med andra stötta organisationer och grupper av människor i Kurdistan, Zimbabwe och nu senast Ukraina, för att nämna några. Om ni ber Anders att visa klipp från Zimbabwe får ni se vilket genomslag han haft. Men det handlar inte enbart om människor i världen utan även om människorna i hans närhet.
När pandemin slog till drog Anders igång en grannsamverkan där de som kunde handlade åt dem som smittats och inte hade någon som kunde hjälpa dem eller inte hade råd med hemkörning. Hur många sådana insatser Anders gjorde under den tiden vet nog inte ens han själv. Anders har ett sätt som får en att känna sig som världens mest intressanta person men lyckas också få med en på saker som man inte hade räknat med.
Det kan ha hänt att jag har stått och tagit emot människor som kommit till ett seminarium anordnat av Anders och att han i sista sekund kommit på att det behövs ytterligare hjälp för att få in dem i riksdagen. Jag vet att Anders Österberg, i arbetarklassens internationella solidaritetsanda, kommer att fortsätta vara engagerad i att få till sammanhållning men också i att få till bättre levnadsvillkor för människor såväl i sin närmaste omgivning som i omvärlden.
Lycka till med allt du tar dig för!
Yasmine Posio (V):
Jag tackar utrikesminister Ann Linde för svaret. Jag har länge funderat på att lyfta kvinnornas situation i USA, en av världens patriarkala högborgar - detta för att situationen för kvinnor i USA och då främst kvinnor med låga inkomster är under all kritik sett till att USA säger sig vara världens främsta demokrati. Dessutom tas gärna det som sker i USA som något som rättfärdigar för andra länder att följa efter.
När Texas införde abortlagen insåg jag att det är nu jag måste lyfta frågan, för uppenbarligen är trycket på USA inte tillräckligt för att kvinnorna där ska få det bättre. En fjärdedel av kongressen är kvinnor, och faktum är att mellan 1920 och 1990 var det vanligare att kvinnor ärvde sin plats till kongressen än att de blev invalda. Denna regel att kvinnor kan ärva sin mans kongressplats gäller faktiskt än i dag.
USA är alltså en av västvärldens sämsta länder när det kommer till kvinnlig representation i parlamenten. Det förklarar delvis varför kvinnor har så dåliga rättigheter i USA. Min fråga är hur regeringen agerar gentemot USA, där kvinnors situation tål att ifrågasättas. Där finns ingen lagstadgad betald föräldraledighet. Den lagstadgade rätten att vara föräldraledig i tolv veckor utan ersättning gäller endast på arbetsplatser med 50 anställda eller fler.
En vaginal förlossning kostar 5 000-11 000 dollar, och om det uppstår komplikationer blir det ännu dyrare. Alltså är redan själva förlossningen en kostsam historia. Sedan tillkommer barnomsorg, där gifta lägger i snitt en tiondel av sin inkomst medan ensamstående lägger en tredjedel.
Även högre utbildning är dyrt, och allt fler kvinnor tvingas bort från arbetsmarknaden då de inte har råd med både studielån och kostnader för barnomsorg. Ett annat exempel på hur svårt det är för kvinnor och flickor i USA är abortmotståndet.
Bara att ta sig till en abortklinik är en fruktansvärd upplevelse då abortmotståndare står utanför klinikerna och högljutt förnedrar de kvinnor som av vilka skäl det än må vara vill eller måste göra en abort. Klinikerna har dessutom utsatts för förstörelse, och personal har utsatts för hot om våld och våld och till och med mördats.
Mellan 1993 och 2015 sköts elva personer ihjäl eller dog i sprängningar mot klinikerna. Därför minskar också antalet kliniker som utför aborter i de stater som har de värsta abortmotståndarna. Precis som Sverige kräver att länder ska skydda MR-aktivister borde vi kräva att USA skyddar abortkliniker.
Svaret jag fick var lite av en hyllning av den nya administrationen, som ännu inte lyckats leverera särskilt mycket, och en lektion om hur USA fungerar. Det visar hur svårt regeringen verkar ha för att kritisera USA på samma sätt som andra patriarkala länder kritiseras. Men detta hjälper ju inte kvinnorna i USA.
Därför undrar jag vad utrikesminister Ann Linde vill göra för att även de, precis som kvinnor i andra patriarkala länder, ska känna vårt stöd i sin kamp för att få sina mänskliga rättigheter tillgodosedda.
Yasmine Posio (V):
Tack, utrikesminister Ann Linde, för detta samtal! Det är inte första gången som vi samtalar om just SRHR. Anledningen till att jag lyfter upp frågan är att det faktiskt ger en viss effekt att man talar om den här i denna kammare. Det räcker inte bara att prata om det med sina vänner runt om i världen.
USA är ett av få länder i världen som ännu inte har ratificerat FN-konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor, tillsammans med Iran, Palau, Somalia, Sudan och Tonga. Men faktum är att vi ingenstans i världen har lyckats uppnå jämställdhet. Detta visar hur starka de patriarkala krafterna är och att vi måste bekämpa dem både här i Sverige och i världen.
Här försökte abortmotståndare slå in en kil i vår abortlagstiftning med hjälp av den så kallade samvetsklausulen, som inte är något annat än en vårdvägran. Här lyckades de inte, och vi har många fantastiska exempel i världen som visar att flickors och kvinnors rättigheter är på frammarsch. Irland, Argentina och nu senast Mexiko har infört lagar för säkra och lagliga aborter. Men i andra länder går det som sagt åt helt fel håll.
Just därför är det viktigt att detta lyfts upp här i kammaren. Kvinnor i Sverige måste få veta att även om vi inte är jämställda ännu finns det de som kommer att kämpa för kvinnors och flickors lika rätt att ta del av och lyckas i samhället. Kvinnor och flickor i världen måste få veta att vi kämpar för deras lika rätt att ta del av och lyckas i samhället.
Detta gäller alla kvinnor, oavsett om de bor i Polen, Zambia, Iran, El Salvador eller USA.
Yasmine Posio (V):
Allt fler länder rör sig i konservativ, patriarkal och auktoritär riktning, och allt färre människor får sina mänskliga rättigheter tillgodosedda. Rysslands anfall mot Ukraina har förvärrat läget än mer. Ett sätt att stötta människor i kris är bistånd, och Sverige har genom att långsiktigt vara en pålitlig givare bidragit till att skydda de allra mest utsatta. I det läget väljer regeringen att lägga fram enorma avräkningar på utvecklingsbiståndet.
Många civilsamhällesorganisationer och multilaterala organisationer har vänt sig till mig och frågat om regeringen är medveten om vad de osmakligt höga avräkningarna innebär. Jag kan ju inte svara för regeringen så därför, fru talman, vill jag fråga statsrådet Anders Ygeman om regeringen förstår vad dessa avräkningar kommer att innebära för världens allra mest utsatta och om man inser att Sverige kommer att förlora anseende som en pålitlig givare när många ingångna avtal kommer att brytas.
Yasmine Posio (V):
Det är oroväckande att den internationella solidariteten, som är en viktig del av arbetarrörelsen, så lätt blir satt på undantag när den svenska finansen, enligt finansministern, är stark. Jag undrar varför världens allra mest utsatta ska betala när vi i Sverige gör skatteavdrag till människor med höga inkomster för att de inte ska behöva betala fullt pris för att få sina Armaniskjortor tvättade.
Yasmine Posio (V):
Världen befinner sig i ett exceptionellt läge. Redan före pandemin såg vi hur rika blev rikare samtidigt som populistiska, konservativa och patriarkala ledare försämrade demokratin i flera länder och antalet kränkningar mot mänskliga rättigheter ökade, ihop med fattigdom och svält. Pandemin förstärkte detta, och när vi hade levt med den i två år inledde Putins Ryssland det storskaliga kriget mot Ukraina.
Sveriges stöd till världens mest utsatta, som är en växande grupp, behövs mer än någonsin, och då väljer regeringen att avisera oförsvarbart höga avräkningar på biståndet, detta trots att flera avtal redan ingåtts. Inte nog med att flera livräddande projekt läggs ned, utan mottagarnas tillit till Sverige minskar. Kan de lita på att Sverige, som har fler miljardärer än någonsin, står vid sitt ord?
Jag undrar därför: Vilka åtgärder avser statsrådet Ernkrans att införa för att återupprätta förtroendet?
Yasmine Posio (V):
I tisdags skickade utrikesministern in en ansökan om ett svenskt Natomedlemskap. Detta gjordes trots att processen varit forcerad och underlaget för beslutet var undermåligt. Bland annat var riskerna med att gå i allians med Turkiet inte tillräckligt väl utredda. Precis som Vänsterpartiet varnat för tog president Erdogan tillfället i akt och har nu ställt krav på ändringar i svensk utrikespolitik för att Turkiet ska godkänna en svensk Natoansökan.
Det handlar om att tysta Sveriges röst för kurderna både i och utanför Turkiet och om att öka samarbetet mellan de svenska och turkiska underrättelsetjänsterna. En lista på 33 personer för utvisning har redan presenterats från Turkiet. Det handlar om att upphäva det svenska stoppet av vapenexport till Turkiet som riksdagen beslutade om i enighet. Nu gäller det att stå upp för Sverige och svensk utrikespolitik.
Kommer utrikesminister Ann Linde att gå Erdogan till mötes och offra någon av dessa viktiga linjer för ett svenskt Natomedlemskap?
Yasmine Posio (V):
Jag är stolt över att Sverige i mångt och mycket stått upp för kurderna och att en enig riksdag införde ett vapenembargo mot Turkiet. Däremot har Sverige redan utvisat 54 kurder, så varken min eller kurdernas oro är obefogad. Ska jag tolka utrikesministerns svar som att Sverige inte kommer att gå Erdogan till mötes och att kurderna kan känna sig trygga här i Sverige?
Yasmine Posio Nilsson (V):
I nyheterna i går visades ett reportage om Jemen. På ett sjukhus bar en mamma fram sitt barn till en stackars läkare som med väldigt knappa medel försökte hjälpa sjuka och skadade. Barnet som borde ha haft de där goa, tjocka, fasta låren hade de tunnaste små stickor som stack fram ur den löst sittande blöjan.
Mitt föräldrahjärta brast av denna bild och ännu mer när jag tänkte på att vissa av de vapen som används i denna konflikt av den saudiskledda koalitionen är tillverkade här i Sverige. Det är en målkonflikt där den mänskliga rättigheten till ett säkert liv väger alltför lätt. Min fråga till dig.
Maria Andersson Willner, är: Har PGU verkligen gjort det avtryck som det borde göra, exempelvis på tillståndet att exportera krigsmateriel till Saudiarabien och Förenade Arabemiraten?
Yasmine Posio Nilsson (V):
Tack för svaret, Maria Andersson Willner! Jag vill bara poängtera att PGU har funnits sedan 2003, och framtagandet av lagstiftning tog väldigt lång tid. Var det sju åtta år? Den här lagstiftningen, som faktiskt kan vara den tuffaste i världen, är fortfarande inte för ett absolut stopp.
Det är många tunga remissinstanser som ifrågasätter lagen och menar att det fortfarande finns kryphål. Denna kritik ställer vi i Vänsterpartiet oss bakom. Det finns andra målkonflikter, som jag också tog upp i mitt anförande, till exempel migrationspolitiken. Det finns i dag kvinnor som vill säkerställa att de åtminstone inte blir gravida när de blir våldtagna under sin flykt.
Därefter kan de inte komma vidare, för vi har en migrationspolitik som inte utgår från till exempel familjeåterförening. Där har vi ytterligare en målkonflikt. Det jag vill försöka lyfta upp och poängtera i den här diskussionen är att jag vill ha PGU och Agenda 2030. På många punkter jobbar vi efter det.
Men när det väl gäller, när vi kommer till tunga, viktiga beslut, faller PGU och Agenda 2030 alldeles för lätt till marken.