Aron Emilsson (SD):
Medierna har tagit stora språng de senaste decennierna, både vad gäller teknisk utveckling och vad gäller hur information färdas över världen. Internet har som vi vet möjliggjort för den enskilde medieskaparen att göra sig hörd, och stora medieföretag kan nu enklare än någonsin nå en global publik.
Mediekonsumenterna kan nu i hög grad ta del av medieinnehåll från en annan plats i både tid och rum, när de vill. Det är en fantastisk utveckling som på många sätt stärker vår demokrati. Det är positivt att videodelningsplattformar inkluderas så att även de behöver förhålla sig till det regelverk som finns rörande reklam, tillgänglighetsanpassning och skydd av barn och unga.
Det förslag som vi i dag debatterar gör lagstiftningen mer teknikoberoende i vissa delar. Diskussionen om yttre påverkan genom mjuk makt är levande. En mediebild ensidigt dominerad av annan stat eller aktör, även vad gäller underhållningsmedier, kan leda till att medborgarnas förståelse för sitt eget samhälle förvrängs.
I Sverige är det tydligt att vissa grupper blandar samman exempelvis amerikansk historia och samhällsbyggnad med den egna. Under exempelvis debatten om BLM satte vissa grupper likhetstecken mellan amerikansk och svensk polis. Det är problematiskt i stort om befolkningen i vissa fall är mer insatta i delar av ett annat samhälles verklighet än i den egna verkligheten och de förutsättningar de själva lever under.
Utifrån en önskan om att upprätthålla en någorlunda jämn mjuk makt-balans är det begripligt att AV-direktivet inrättar ett innehållskrav om europeiskt innehåll även för streamningstjänster. Vi förstår ambitionen men inte hur innehållskvoten ska lösa problemet, samtidigt som förslaget går för långt i andra avseenden.
Framväxten av legala streamningstjänster innebär viktiga framsteg för människors möjligheter att ta del av innehåll utifrån egna premisser, och jag skulle vilja påstå att de nya reglerna begränsar yttrande- och informationsfriheten. Innehållskvoterna är redan uppfyllda av merparten av de globala streamningsföretagen, så kvoten skulle inte få nämnvärd påverkan på innehållet i sig utan enbart på företagens frihet att välja innehåll på sina tjänster.
Förslaget om innehållsreglering motverkar de möjligheter som de senaste decenniernas teknikutveckling har medfört på medieområdet. Regeringen har själv tidigare uttalat att kvoterna inskränker mediernas oberoende och den redaktionella friheten. Innehållskvoter och att genom lagstiftning försöka reglera vilken information befolkningen ska ta del av är inte en hållbar väg.
Det är mer naturligt att se över hur innehållsskapande kan främjas i Europa i stället för att försöka sätta upp minimikvoter. Frihetstanken bärs här av oss och Liberalerna. Det är märkligt att andra partier som brukar beskylla oss för att vilja inskränka mediernas frihet så snabbt godtar förslag om innehållsreglering. Allt EU föreslår är inte bra, och det finns en gräns för vilka inskränkningar i vår frihet vi kan godta.
Vi vet att regeringen egentligen håller med i många stycken, men här vägde tydligen EU tyngre än friheten. Regeringen föreslår att public service-företagen om de vill ska kunna begära att tillståndsvillkoret om respekt för den enskildes privatliv tas bort från bolagens sändningstillstånd.
Samtidigt bedömer regeringen att möjligheten i radio- och tv-lagen att förena sändningstillstånd med villkor om att i sändningsverksamheten respektera den enskildes privatliv ska vara kvar. Det ska vara upp till Myndigheten för press, radio och tv att besluta om tillstånd om att ändra då public service-företagen begär att ett villkor ska tas bort. Regeringens argumentation kring frågan är motsägelsefull.
Å ena sidan är det nya medieetiska systemet för oprövat för att kunna tas bort ur radio och tv-lagen, å andra sidan vill regeringen möjliggöra att kravet tas bort i sändningstillstånden. Regeringen påtalar även att det finns en risk för otydlighet när prövningar i vissa ärenden kan göras av två organ. Det kan bli oklart för enskilda vilket organ man ska vända sig till, och dubbelprövningar kan leda till olika utfall, vilket naturligtvis skapar otydlighet.
Vi är överens med regeringen om att det nya medieetiska systemet är för oprövat för att kunna tas bort i radio- och tv-lagen, och vi håller med regeringen om att parallella granskningsorgan för public service kan skapa otydlighet.
Utifrån detta är den logiska slutsatsen att public service-bolagen inte bör ingå i det nya medieetiska systemet, det vill säga tvärtemot det fulla deltagande som regeringen vill underlätta. Det är långt ifrån självklart att public service bör ingå i det nya systemet eftersom de har uppdrag och krav på sig från det allmänna. De särskilda kraven på saklighet och opartiskhet kan beröra frågor om respekt för den enskildes privatliv.
Public service finansieras av det allmänna, och det är mer berättigat att de folkvalda ställer långtgående krav om transparens på granskningsnämnden än att samma krav ställs på en privaträttslig organisation. Samtidigt är det problematiskt att en privaträttslig organisation, såsom den medieetiska nämnden, får en betydande roll i granskningen av offentligfinansierad verksamhet. Det är medborgarna som ska styra över hur de gemensamma resurserna används och hur de följs upp.
Dessutom blir det tydligare om granskningsnämnden sköter all granskning av public service. På så sätt elimineras också risken för dubbelprövning i frågor om huruvida public service visat respekt eller ej för den enskildes privatliv. Det är slutligen, herr talman, viktigt att regeringen tänker igenom sina förslag. Kanske bryr man sig inte lika mycket om mediernas frihet och oberoende som man annars brukar slå sig för bröstet för.
Avslutningsvis yrkar jag bifall till Sverigedemokraternas reservation 1 i betänkandet.