Johan Forssell (M):
Olika siffror har använts här i dag för att beskriva det faktum att integrationen inte har fungerat tillräckligt bra i vårt land. Vi ska också komma ihåg att detta var innan flyktingkrisen slog till med full kraft. Många verkar se att utvecklingen behöver förändras, och det är såklart en bra grund att stå på. Men man måste också ställa frågan: Leder den politik som regeringen för verkligen till att fler människor kan känna förtroende och optimism inför framtiden och till att fler kan få sitt första arbete?
Tyvärr tror jag inte det. Regeringens jobbpolitik innebär att man höjer bidragen till dem som ändå väljer att inte arbeta. Då försämras incitamenten att söka sig till arbetsmarknaden, och trösklarna in till arbetsmarknaden höjs. Det är dessutom en politik som är ivrigt påhejad av både Vänsterpartiet och Sverigedemokraterna, alltså svensk politiks kanske främsta motpoler men som förvånansvärt ofta håller med varandra i denna kammare.
Jag måste till Vänsterpartiet säga att det är alldeles utmärkt att man vill bekämpa narkotikahandeln. Men Vänsterpartiet vill också avkriminalisera narkotikabruk, vilket skulle göda den narkotikahandel som i dag är ett mycket stort problem. Jag vill ställa en fråga till Sverigedemokraterna. När vi redan i dag har så många människor i dessa områden som befinner sig i utanförskap, hur klokt är det då att ta avstånd från integrationspolitik?
Hur skulle det göra situationen i de utsatta stadsdelarna bättre? Vi tror att denna bidragspolitik skulle slå som allra hårdast mot de människor som redan i dag befinner sig långt från arbetsmarknaden. På samma sätt är det en dålig idé, herr talman, att försvåra och fördyra för nya företag att komma fram. Vi tror tvärtom att det måste bli enklare och billigare att anställa.
Vi vill ha låga skatter på låga inkomster, en utökad jobbstimulans i försörjningsstödet och det som vi kallar förstajobbetanställningar, som specifikt riktar sig till människor som står långt från arbetsmarknaden. Det finns i detta sammanhang också en tydlig politisk konflikt. Jag tror att många minns hur det lät för tio år sedan när RUT-jobben presenterades av alliansregeringen. Ingen skulle behöva förnedras genom att städa hemma hos någon annan.
Backar man bandet ytterligare några år tillbaka hade vi samma diskussion när det handlade om att vända burgare på McDonalds. Det var skitjobb. Det var så det lät. I dag är McDonalds förmodligen Sveriges största ungdomsarbetsgivare. Fundera på följande: Var skulle dessa människor annars vara om de inte hade dessa jobb? Hur skulle de försörja sig själva? Vilken framtid skulle de ha? Vad skulle de göra? Jag vet inte hur det var för alla i denna kammare.
Det kanske var så att alla fick sitt drömjobb redan från dag ett, alltså att ni klev ut efter studenten och bara kunde välja och vraka bland anställningserbjudanden. Men för de allra flesta av oss var det inte så, utan vi fick börja någonstans och arbeta oss framåt. Alla kanske inte får sitt drömjobb på en gång. Men hur ska man kunna få sitt drömjobb om man aldrig ens får sitt första jobb? Herr talman! Som jag nämnde i min inledning måste vi säkerställa att tryggheten existerar också i våra mest utsatta stadsdelar.
Vi har faktiskt färre poliser i dag än 2011; den ökning inom polisen statsrådet refererar till gäller framför allt civilanställda. Samtidigt har vi en växande befolkning. Moderaterna har föreslagit ytterligare minst 2 000 poliser. Vi har också presenterat flera skarpa förslag. Till exempel ska straffen för våld mot tjänsteman skärpas. Fler yrken ska skyddas av brottsbalkens regler om våld och hot mot tjänsteman.
Grova kränkningar, som att till exempel spotta en polis i ansiktet, är inte acceptabelt. Då ska den utsatta alltid ha rätt till kränkningsersättning. Regeringen har i dag möjlighet att lägga fram dessa förslag om fler poliser och skärpta straff för attacker mot blåljuspersonal. Moderaterna och Alliansen står bakom dem, men jag kan konstatera att regeringen har valt att inte göra det. Nu är det upp till bevis, regeringen!