KBLab/rixvox huggingface dataset:
Kerstin Nilsson (S):
Jag vill hälsa Maria Arnholm välkommen och gratulera henne till utnämningen som minister för jämställdhet. Jag ser fram emot intressanta debatter här i kammaren och hoppas på en samsyn i dessa så viktiga frågor som ligger på ministerns område. I min interpellation ställer jag frågan om vad ministern avser att göra för att förstärka och förbättra sfi-utbildningen.
Jag vill tacka för svaret. Ministern och regeringen har uppmärksammat att det finns flera problem och oklarheter bland annat när det gäller den enskilde individens förutsättningar att klara utbildningen. Olika individer behöver olika stöd i sitt lärande av svenska språket.
Vi har hört att det pågår en översyn av både sfi och den grundläggande vuxenutbildningen dels i GRUV-utredningen, dels i Sfi-pengsutredningen. Den sistnämnda ska vara klar i oktober. Det har aviserats ett statsbidrag på 50 miljoner kronor per år med start i år för kvalitetshöjande insatser.
Utredningarna är inte klara, och det är av stor vikt att vi använder dessa pengar på absolut bästa sätt. Min följdfråga till ministern blir: På vilket sätt ska dessa 50 miljoner kronor användas i år? Har ministern några konkreta svar på vilka slags åtgärder eller förstärkningar som är aktuella?
Kerstin Nilsson (S):
Jag tackar ministern för klargörandet. Det var mycket av detta som jag hoppades att jag skulle få höra. En annan fråga i min interpellation gäller sfi-lärarnas utbildning och kompetensutveckling. Läraryrket i sig är som vi vet både viktigt och svårt.
Jag tror att det kan liknas vid speciallärarens roll att undervisa vuxna med olika skolbakgrund och kunskaper, där en del är analfabeter. Lägg därtill, precis som ministern sade, att de som ska undervisas har kommit från länder där de kanske farit illa. De har kanske genomgått hemska trauman och har mycket sorg och rädsla med sig i bagaget.
Det är sådant som också kan påverka koncentrationsförmågan, ge inlärningssvårigheter och påverka hela processen. Flera av dem som kommer nu har också lägre skolbakgrund än de som kom tidigare, medan andra är mycket väl utbildade genom akademiska studier. Jag blir lite oroad när jag läser om den nya lärarlegitimationen.
Där står det att det nu endast krävs en termins studier i svenska som andraspråk i stället för, som tidigare, två terminer. Regeringens egen sfi-utredare anger att kravet borde vara två terminer. Jag funderar på om det kanske skulle vara ännu mer fördjupat för vissa lärare.
Jag undrar om ministern har några synpunkter på utbildningskravet för lärare i sfi och svenska som andraspråk.
Kerstin Nilsson (S):
Tack för svaret, ministern! Jag blir inte riktigt klok på om ministern menar att det är bra som det är. Vad är det som är? Nu ska det bli en termin, men er egen utredare föreslår två terminer, och så gör även Lärarförbundet. Det är för lite med en termin, och två skulle vara mer lämpligt. Men jag är nöjd med svaret.
Målet är att vi ska lära ut svenska språket så att den enskilde klarar sig både i samhället och i arbetslivet. Arbetslivet kräver så mycket mer i dag. Det krävs att man kan läsa, skriva och kommunicera på svenska i de allra flesta jobbsituationer.
Jag oroar mig för att vi kanske nöjer oss med att den enskilde får arbete och att vi ger upp svenskundervisningen i samma stund som arbete ges.
Det kanske bara är en tidsbegränsad anställning utan varaktighet, och vi måste alla vara flexibla i vårt yrkesliv, vara beredda att byta yrke och så vidare.
Ska vi nöja oss när kunskapsmålen är uppnådda eller när den enskilde får ett jobb av något slag och sedan riskerar att stå utan tillfredsställande kunskaper i svenska efter några år? Jag undrar om ministern har några tankar om när sfi:n ska vara klar.
Kerstin Nilsson (S):
Min fråga till arbetsmarknadsminister Engström var vilka åtgärder ministern ämnar vidta för att det aktiva utredningsarbetet hos Arbetsförmedlingen ska öka, så att den alldeles för långa och passiva handläggningstiden för sökande kan minimeras.
Bakgrunden till frågeställningen är att personer med funktionsnedsättning som medför påverkan på arbetsförmågan har kontakt med Arbetsförmedlingen under alldeles för lång tid.
Handläggnings- och utredningstiden för fastställande av den viktiga koden för funktionshindret är alldeles för lång, och inte förrän denna kod är fastställd kan de få ta del av de åtgärder som Arbetsförmedlingen har att erbjuda.
Statistik som bland annat finns med i utredningen och sedermera i betänkandet Sänkta trösklar - högt i tak har visat att den genomsnittliga tiden för att få en sådan kod fastställd var sju och en halv månad år 2010. År 2011 hade denna tid ökat med en och en halv månad till nio månader. Jag vill tacka ministern för svaret.
"Arbetsförmedlingen har ett mål att förkorta inskrivningstiden innan arbetsförmågan registreras med tio dagar per år fram till 2016 och ska uppgå till högst 180 dagar 2016", säger hon.
Men jag är tveksam till om detta mål kan uppnås; utslaget per år innebär detta att det måste ske en minskning på 23 dagar per år, inte 10, för att man ska nå målet. När målen sattes inför 2012 hade vi som nyss nämnts hela 270 dagars handläggningstid, det vill säga nio månader.
Den statistik som jag nu fått ut från Arbetsförmedlingen och som gäller perioden september 2011 till augusti 2012 visar tyvärr inte på en minskning av antalet dagar. Under perioden har nio av de tio geografiska arbetsförmedlingsområdena ökat sin handläggningstid med allt mellan 1 och 12 procent.
Det kunde i augusti månad ta upp till 304 dagar att få sin kod fastställd i Stockholm-Gotlandsområdet. Men antalet personer har bara ökat med nio i hela Sverige. Vi kan alltså inte skylla på att det blivit en ökning.
Under de första åtta månaderna i år fanns det alltså inga tecken på en minskning av den tid det tar att få en kod. Avsaknaden av resultat tycker jag är anmärkningsvärd. Vi har ändå hållit på i åtta månader och jobbat med det här. Det gör mig ännu mera tveksam till om målet kommer att uppnås. Herr talman!
Ministern svarade vilket målet är beträffande handläggningstiden, men jag måste ändå fråga hur ministern avser att aktivt följa upp det här, så att det blir resultat av det. Vi behöver inte vänta tills ett helt års statistik har kommit.
Kerstin Nilsson (S):
Det här är personer som har svårt att komma in på arbetsmarknaden. Det är ingen tvekan om att de har en lång väg att gå. Det är personer som nästan alltid hamnar sist när nya jobb dyker upp. Det är personer som i många sammanhang har det besvärligt med ekonomin, hälsan och framtidstron. Det är personer som måste prioriteras.
Arbetsmarknadsministern sade att det är ont om handläggare med specialistkompetens. Men då måste jag fråga: Vad hände med dem som fanns där? Det fanns en massa handläggare med specialistkompetens i Arbetsförmedlingens förra organisation. Men många av de handläggarna talar nu om att deras specialistkompetens blivit utsmetad och nästan försvunnen.
Då undrar jag: Vad hände med organisationen och den kompetens som fanns? Sedan förstår jag att det tar tid att lära upp nya handläggare med ny kompetens. Nio månader kanske inte är en lång tid i världshistorien, men det är en väldigt lång tid i en människas liv, speciellt när tiden förflyter i väntan. Vi vet att passivitet och ovisshet är förödande.
Det är inte lätt att behålla framtidstron när det kan gå månader mellan kontakterna man har med sin handläggare. Det kan hända en del med de kunskaper man hade med i bagaget. Det är inte heller så att det hela är klart bara för att koden fastställs. Man måste ha sin kod för att få ta del av de åtgärder som står till buds.
Det kan vara arbetsprövning, praktik och eventuellt utbildning, och det poppar inte upp så där direkt. Att leta träningsplatser, prövningsplatser och anställningar tar tid, och de utbildningar som eventuellt ska till startar vid vissa givna tider.
En ytterligare faktor som kan förlänga hela kedjan är de eventuella arbetstekniska hjälpmedel som kan behövas och som för vissa är helt nödvändiga. Många är de som vittnat om att möjligheter till träningsplats, utbildning eller anställning försenas för att de tekniska lösningarna inte kommer på plats.
Månader läggs till månader, månaderna blir till år, och tiden bara går. Jag efterlyser aktiva åtgärder för att handläggningstiderna för personer med funktionsnedsättning som har nedsatt arbetsförmåga ska kortas och krafttag för att handläggarna ska få möjlighet att göra de insatser som behövs.
En del i detta är att se över hur många sökande, kunder eller klienter varje handläggare har för att de faktiskt ska kunna utföra sina arbetsuppgifter på ett bra sätt. Jag vet att de kan, och ministern vet också att de kan. Låt dem då få göra det. Min sista fråga är: Avser ministern att vidta åtgärder för att begränsa antal sökande per handläggare?
Kerstin Nilsson (S):
Jag ska inte gå in i en diskussion om köerna i vården, eftersom vi då hamnar på ett helt annat och mycket stort område. En synpunkt från min sida är att det är anmärkningsvärt att höra att Arbetsförmedlingen lämnar tillbaka en massa pengar till staten för att man inte kan utnyttja dem.
Det har man gjort i flera år. Det är anmärkningsvärt när vi har så många som är arbetslösa och det finns ett så stort antal som tillhör de prioriterade grupperna. Arbetsförmedlingen har verkligen nytta av pengarna. Jag håller helt med ministern om många av de saker som finns i Funkautredningen. Där är många jättebra saker.
Men det är inte beslutat än. När det väl blir beslutat och klart, var är vi då i tid? Det måste tas krafttag i kampanjen Se kraften. Det måste till mer än fagert tal från ministern.
Det är trots allt ministern som är minister och den som med bestämdhet kan och ska sätta ned foten och få till stånd en ändring. Vänta inte bara på statistik, slå näven i bordet så att det blir gjort!
Kerstin Nilsson (S):
Tack för svaret, Hillevi Engström! Titeln på min interpellation är: Lönestöd som slår ut ordinarie jobb, lönebidrag och företag. Att oseriösa företag och aktörer har missbrukat och överutnyttjat olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder är varken okänt eller överraskande.
Mediernas senaste granskning har visat att detta fusk och överutnyttjande har ökat drastiskt, och det har nått en sådan nivå att det leder till en osund konkurrens. Små seriösa företag riskerar att slås ut, och personer som på grund av funktionshinder har en nedsatt arbetsförmåga och som verkligen behöver lönestöd får ta ytterligare ett steg tillbaka.
Dessutom är det också tydligt att det inte bara gäller de ekonomiska bidragen, utan de enskilda människorna utnyttjas och missbrukas också å det skamligaste. Visserligen gör inte företag något olagligt. De utnyttjar de system som finns. Detta kan nog betraktas som systemfel, och det är i alla att betrakta som både oetiskt och oseriöst.
Tanken är god: Olika slags lönestöd beroende på de stödåtgärder som behövs för den enskilde. Regeringen och dess myndighet Arbetsförmedlingen har en stor roll i att det som borde bli så rätt blir så fel.
Fel blir det när en grupp människor som alltid står längst bak i jobbkön, personer med funktionsnedsättning, får stå tillbaka ännu mer på grund av andra stödformer till personer som inte har sin förmåga nedsatt på grund av sjukdom. Lönebidrag slås ut av andra lönestöd.
I andra fall har personer berättat att de nästan har tvingats gå med på att de har någon form av funktionsnedsättning trots att de är fullt arbetsföra. Då är hela tanken med lönebidrag satt ur spel. Fel blir det när företag bygger upp sin verksamhet på att ta emot personer som får olika slags lönestöd.
När lönestöden sedan upphör är det tack och adjö till den personen, och sedan beställer man en ny person med lönestöd. Det är slit och släng med mänskliga varor. Jag måste erkänna att Arbetsförmedlingens annonskampanj är lyckad, i alla fall i denna del. Men tanken var väl ändå att det skulle leda till varaktiga och sjysta anställningar.
Och det var väl inte heller avsikten att dessa lönestödsjobb skulle utkonkurrera vanliga anställningar. Fel blir det när dessa företag sedan konkurrerar med lägre priser, vinner upphandlingar och så vidare. Företag som redan är uppbyggda och inte på väg att utöka sin verksamhet har ingen chans. Jo, det är klart att de kan säga upp befintlig personal och anställa personer med lönestöd.
Fel blir det när enskilda personer skräms till att tiga och samtycka när de utnyttjas när det gäller arbetsuppgifter och arbetstider och inte får sin lön. Fel blir det när de fackliga organisationerna endast kan titta på, om de ens får göra det. Min fråga är: Vilka åtgärder avser Engström att vidta i avvaktan på den utredning som beskrivs och som ska vara klar den 31 mars?
Kerstin Nilsson (S):
Det är klart att jag delar uppfattningen att lönestöd, lönebidrag och olika stödåtgärder behövs. Problemet är om de missbrukas eller om det blir oseriösa och osunda förhållanden och inte alls som vi hade tänkt med lagstiftningen.
Nu tror inte jag heller att det är så många som säger: Jag har en funktionsnedsättning. Men jag vet att enskilda personer känner sig stressade till att säga: Okej, jag har en diagnos och därmed en funktionsnedsättning.
Vi ska tänka på att alla diagnoser inte medför att man har en nedsatt arbetsförmåga, men ibland kan det vara lätt att lyfta fram någon diagnos för att lyckas. Jag ska ge två exempel. Det ena är taxibranschen.
I min och säkert i många andras värld är en taxichaufför en frisk person som är fullt kapabel och lämplig att framföra ett fordon med passagerare. Att företag införskaffar en taxibil, sätter den i trafik och bemannar den med hjälp av lönestöd tycker jag är både underligt och fel.
Att sedan höra att dessa anställda med lönestöd inte får ut den avtalade lönen, inte får lön under väntetiden mellan körningarna och att de måste hoppa mellan olika fordon för att lura arbetstidsmätningen gör mig upprörd. Den enskilde föraren har i det här läget ingenting att sätta emot, för gör han det får han gå.
I en utredning har det sagts att var tionde taxiförare har någon form av lönestöd. De små taxibolagen överlever inte en sådan osund konkurrens. Hunddagis är ett annat exempel. För ett tag sedan informerades jag om hur det fungerar på vissa av de hunddagis som har poppat upp, speciellt i Stockholmsregionen.
Väldigt unga personer med lönestöd kränks och utnyttjas av arbetsgivare som inte har en aning om vare sig arbetsrätt eller arbetsmiljö. Mot detta är företag med sjysta villkor chanslösa.
För att rätt personer ska hamna på rätt plats med rätt stöd, bra arbetsförhållanden och rätt lön är ett förslag att Arbetsförmedlingen ska ha en bättre samverkan med de fackliga organisationerna. En väl fungerande dialog behövs. I dag sker den mest bara via samverkansblanketter.
Det som Arbetsförmedlingen inte ser, ifrågasätter eller hinner med kan ju facket med sina kunskaper och annan insyn hjälpa till med. Det skulle vara en mycket behövlig resurs och tillgång som skulle gagna alla involverade parter. Jag vet att facken gärna vill ha den dialogen. Jag vill vara tydlig med att jag inte ifrågasätter AF-handläggarnas kompetens.
Men jag vet att det lätt blir fel när pinnstatistik och måluppfyllelse går före förnuft. Jag vill nu fråga ministern om hon anser att Arbetsförmedlingen har tillräckliga resurser för att klara av sitt uppdrag i alla dess delar och om hon är nöjd med det sätt som Arbetsförmedlingen verkställer regeringens arbetsmarknadspolitik på.
Kerstin Nilsson (S):
Vi kanske inte möter samma personer, Hillevi Engström, och vi har säkert olika tolkningar. Jag har inte skäl att ifrågasätta de personer som drabbas av det här systemet när de vittnar om hur de upplever det när de tvingas använda en diagnos.
Jag vet hur regelsystemet är. Jag vet också att det inte alltid fungerar, just för att Arbetsförmedlingens handläggare sliter hårt under pinnstatistik och måluppfyllelse - ibland så hårt att det sunda förnuftet rent har gått åt skogen.
Arbetsförmedlingarna har en tuff arbetssituation, och jag förstår att det blir fel. Men jag tycker att det vore lite väl märkligt om jag skulle stå här och hitta på saker.
FunkA-utredningen blev Sänkta trösklar, högt i tak och sedan tilläggsutredningen om arbetshjälpmedel.
I den första föreslogs en höjning av lönestöden i januari 2014, och min sista fråga är om vi kan förvänta oss att dessa utredningar kommer att leda till konkreta förslag från Arbetsmarknadsdepartementet och i så fall när vi i riksdagen kan behandla dessa eventuella förslag.
Kerstin Nilsson (S):
Jag har hört Hillevi Engströms svar. Vi talar om att det är skillnader när det gäller kvinnor och män i arbetslivet, men vi ser också att det är skillnader när det gäller vägen tillbaka till arbete.
När det gäller arbetslivsinriktade åtgärder verkar det finnas en tendens att kvinnorna går lite olika vägar med förberedande åtgärder, arbetsprövningar och så vidare. Men sedan är det männen som får de renodlade åtgärderna, till exempel en yrkesutbildning. De ligger också i framkant när det gäller att anställas med lönebidrag.
Kvinnorna börjar liksom redan på den missgynnade sidan. Och visst ska kvinnor ha samma möjligheter till rehabiliterande åtgärder för att återfå arbetsförmåga och få en möjlighet till anpassade anställningar med eller utan lönebidrag. Då undrar jag: Vad avser regeringen att göra åt dessa skillnader?
Kerstin Nilsson (S):
Tack, statsrådet, för svaret! Vi har i dag, år 2012, trots många olika insatser fortfarande ingen fullgod jämlikhet och jämställdhet mellan könen. Vi har ännu större skillnader mellan dem som har funktionshinder och dem som inte har det. För några blir det dubbel ojämlikhet - kvinnor med funktionshinder.
Funktionshinderspolitiken, i synnerhet när det gäller kvinnor med funktionshinder, kan inte nog diskuteras, bland annat av oss här i kammaren. Vi kan belysa problemen för allmänheten och för oss människor. Att påverka attityder är en av våra uppgifter.
Ojämställdheten är tydlig om man vill se den, men ofta är den dold. Den består av så många små nyanser som vi inte alltid själva är medvetna om. När dessa små nyanser läggs tillsammans blir konsekvenserna mycket stora. Jag säger inte att ingenting sker för att vi ska nå bättre jämställdhet i samhället. Det vet vi att det gör.
Som statsrådet nämnde har det nu gått ett år sedan man införde den plattform som innebär att kommuner och landsting fick medel för att kvalitetssäkra att deras verksamheter var bra och likvärdiga för kvinnor och män.
Vi har en särskild belysning på mäns våld mot kvinnor, bland annat genom Socialstyrelsens utbildningsmaterial Sällan sedda , som riktar sig till alla som kommer i kontakt med detta svåra problem. Speciellt viktiga är frågor om våld mot kvinnor som redan är utsatta av olika anledningar.
Kvinnor med funktionshinder, speciellt kanske de med intellektuella nedsättningar, är oftare utsatta för olika slags övergrepp i hemmiljön, av föräldrar, av make eller andra närstående. Det är inte alltid rått våld utan andra övergrepp på person- och människovärde. Det handlar om förtryck, skällsord och andra verbala förolämpningar.
Kvinnor kan utnyttjas på många olika sätt - de kan utnyttjas som gratis arbetskraft av släkten och de kan bli fråntagna sina ekonomiska medel utan att för den skull ha en förmyndare. Exemplen kan göras många när det gäller vad en kvinna med funktionshinder kan bli utsatt för.
Det är mycket viktigt att det finns en klarsyn och en medvetenhet hos alla myndigheter och organisationer som möter dessa kvinnor på olika sätt. Man måste ställa de rätta frågorna även om svaren kan vara obehagliga. Man måste ha modet att tro på det till synes osannolika i berättelser och inte ensidigt lyssna på den som för den enskildes talan.
Vi har exemplet med maken på sjukhuset - snäll, duktig och omhändertagande, men det var han som förtryckte hemma. Det är i det vardagliga som vi ser nyansskillnaderna. Det sker i bemötandet, mellan människor, hos myndigheter, inom vård och omsorg och i behandling och forskning.
Avsiktligt eller ej bemöts kvinnor och män olika.
Kerstin Nilsson (S):
Statsrådet! Det är några myndigheter som själva har uppmärksammat att de faktiskt bemöter och bedömer oss olika. Det handlar om Arbetsförmedlingens ojämlika stöd till kvinnor med funktionshinder, Försäkringskassans bedömning av arbetsskador hos kvinnor, rätt till assistansersättning, hemtjänst, bemötande inom vården, mindre forskning och forskningsmedel om kvinnors sjukdomar och så vidare.
Eftersom många myndigheter som ska bedöma och besluta har en majoritet av kvinnliga handläggare eller kvinnlig arbetskraft blir det kanske så att det är kvinnor som bemöter och bedömer kvinnor. Och när man gör en bedömning, oavsett om man vill det eller ej, gör man nog en bedömning utifrån vad man har i bagaget.
Då har kanske kvinnor en viss syn på kvinnor. Kanske är det likadant när det gäller män som bedömer män. Det är inte alltid kvinnor och män får samma frågor när det gäller att klargöra till exempel hur de klarar ADL, hur de klarar av att ta hand om sig själva i sitt dagliga liv. Det gäller hemarbete, vem som sköter matlagning, städning och så vidare i hemmet.
Det är olika syn på föräldrarollen. Det är nog många gånger som vi inte ställer samma frågor till båda könen. Det finns kanske någon nedärvd syn i oss som gör att vi är omedvetna om att vi inte agerar på ett jämställt sätt, trots att vi tror det och vill se oss som vid- och klarsynta på den punkten.
Den strategi för funktionshinderspolitiken som infördes i juni 2011 är bra och nödvändig. Här ingår många olika myndigheter. Då undrar jag: Har alla de här myndigheterna nu presenterat sina planer för hur de ska jobba just på sina områden?
Det handlar om att arbeta med att förbättra bemötande och öka kunskapen om olika förutsättningar och behov hos kvinnor och män. Det är en kamp på alla fronter när det gäller även funktionshindrade. Strategin kommer naturligtvis att utvärderas men inte förrän 2016.
Då undrar jag: Har vi råd, ur mänsklig aspekt, att vänta till 2016 för att se om åtgärderna har någon effekt?