Nyamko Sabuni (L):
Jag vill börja med att hålla med Per Bill om den debatt vi hade i ett annat betänkande när det gäller frihandelsfrågor där vi var väldigt överens om hur vi ska förhålla oss till WTO i förhållande till bilaterala avtal. Men jag känner en oro, för jag känner att regeringen inte gör riktigt det som vi har kommit överens om.
Bland annat var utskottet överens om att vi ska inta försiktighet när det gäller bilaterala avtal eftersom vi inte vet exakt vilka vinster och vilka förluster de genererar och så vidare. Men trots den försiktighet vi efterfrågade är det i dag så att regeringen och Sverige är ett av de mest drivande länderna inom EU för att vi ska sluta bilaterala avtal.
Bilaterala avtal har mer och mer kommit att bli ett jämbördigt alternativ till WTO-förhandlingar, och det menar jag är väldigt beklagligt. Det här året, 2006, är ett avgörande år, för det är det år då de här förhandlingarna måste avslutas, och utgången är inte alls självklar. I precis lika hög grad som vi kan komma överens så kan vi också se till att lägga ned förhandlingar därför att protektionisterna vinner.
I de här förhandlingarna blir uttrycket att var och en är sig själv närmast väldigt tydligt, för här går varje land efter principen att det är våra subventioner, våra tullar, vår industri och vårt jordbruk som ska skyddas, fast man vet att WTO-förhandlingarna skulle kunna generera stora utvecklingsvinster för utvecklingsländer.
Världsbanken har gjort beräkningar där de har jämfört utfallet av handelsförhandlingar i WTO med resultat av bilaterala avtal, det vill säga: Om vi kommer överens inom WTO eller om alla utvecklingsländer vart och ett sluter avtal med EU och USA - vad blir utfallet då? Kommer vi överens inom WTO så blir utfallet 263 miljarder dollar. Det är utvecklingsvinster vi skulle kunna få i världen.
40 % av dessa, 109 miljarder, skulle tillfalla u-länder. Det är en dubbelt så stor andel jämfört med den andel av bnp i världen som u-länderna har. De har 20 % av bnp-andelen i världen, men de skulle få 40 %. Om vi däremot har bilaterala avtal innebär det att vi får 112 miljarder - inte ens hälften av det vi skulle kunna få genom WTO-förhandlingar.
Det värsta är att alla dessa 112 miljarder tillfaller i-länder. I-länderna förlorar lite, 20 miljarder, på det i förhållande till det vi skulle få, men vad händer med u-länderna? Jo, de går back med 22 miljarder! Det handlar alltså om 100 nya miljarder som de aldrig får plus 22 miljarder som de går back i utveckling. Det blir totalt 131 miljarder.
Vi skapar en större fattigdom om det är den typen av avtal vi ska ägna oss åt, och det ser ut som om det är just det som kommer att bli alternativet. Vi har en gång startat GATT - i dag heter det WTO - just för att vi ville komma bort från koloniala strukturer, det vill säga att man söndrar utvecklingsländer till förmån för oss i väst och att vår utveckling ska gå framåt.
Det som jag kallar för koloniala strukturer har jag försökt komma bort från, men det verkar som om vi är tillbaka i de tiderna återigen. Sverige deklarerar väldigt högljutt att i all vår politik är det utvecklingspolitik vi ska ha för ögonen, men det här går stick i stäv med den ambitionen. Om vi ska se en utveckling i världen kan man inte samtidigt anse att bilaterala avtal är det vi ska ägna oss åt.
Hur är det då för svenskt näringsliv? Borde det inte vara nog, eller kanske inte spela någon roll, om vi har bilaterala avtal i WTO-avtalen? Ja, inledningsvis kan man ju tycka det. För ett företag som verkar bara i Sverige och i ytterligare ett land räcker det om Sverige råkar sluta avtal med det landet. Då har det företaget sitt på det torra.
Hur går det för företag som Ericsson, som verkar i många olika länder? Jo, de får fördelar i det specifika land som Sverige sluter avtal med, men de har inga fördelar med de två andra länderna utanför Sverige som de samarbetar med. I stället består tullarna, den administrativa bördan blir stor och på det sättet förlorar de pengar. Det gäller kanske inte bara Ericsson, utan även vårt land och världen förlorar på den utvecklingen.
Därför skulle det vara viktigt att för våra multilaterala företags skull, som är mycket viktiga för utvecklingen inte bara i Sverige utan i världen, se till att ro WTO-förhandlingarna i land. I 50 år har EU försökt skapa fri rörlighet för tjänsteföretag. När vi äntligen får ett förslag som är bra framför allt för Sverige, mer än för något annat land i Europa, vill vi ändå gå in och granska det och hitta fel som inte finns där.
Vi har i dag ett förslag som ligger, som parlamentet har fattat beslut om, men som blivit mycket urvattnat. Vi inom Folkpartiet har visserligen röstat för förslaget, men det är bara för att vi ser det som det enda alternativet. Om vi inte röstar för det urvattnade förslaget blir det inget tjänstedirektiv. Anledningen till att man urvattnat förslaget är att man inbillat svenskar och andra människor i länder där protektionism råder att det skulle påverka våra löner.
Det är ingen som vill dumpa lönerna, allra minst Folkpartiet, och det finns ingenting i tjänstedirektivet som säger att lönerna skulle dumpas. Tvärtom finns det ett utstationeringsdirektiv som säger att det är minimilöner i det land man verkar i som ska gälla. Jag förstår att det är ett problem i ett land som Sverige eller Danmark som inte har lagstiftade minimilöner utan i stället har avtalade löner.
Det som hände i Vaxholm med företaget Laval, när man strejkade mot företaget och gick ut och sade att det inte uppfyllde minimilönekravet - när det egentligen handlade om att man plötsligt började tala om genomsnittslöner - ledde till att Laval försattes i konkurs. Vad vann vi på det? Jo, ett antal människor friställdes, med det kanske inte gjorde något för det var ju inte svenskar som friställdes utan bara polacker. Men herregud, vi ingår ju i samma union!
Den utveckling vi ser i Sverige är precis den utveckling som polackerna måste få, och om de inte får det så finns det inte någon union. Då ligger vi illa till. EU kan nämligen inte verka som en union, en marknad, om inte utvecklingen når en jämn nivå som gäller alla EU-medlemmar. Jag beklagar därför starkt att tjänstedirektivet är så urvattnat. Men vi ska inte ge upp hoppet, utan vi jobbar vidare på det och hoppas att det så småningom kan bli bättre.
Jag vill, precis som föregående talare, yrka bifall till reservation nr 4.