Peter Hultqvist (S):
Tack för svaret, Odell. Regeringarna i land efter land går nu in och tar ansvar för finanskrisen. Ideologi, inriktning och politisk planering spelar ingen roll. Finanskrisen har ställt det mesta på ända. Plötsligt tvingas de mest nyliberala högerregimer att köpa aktier i privata banker. Verkligheten havererar deras flummiga ideologiska bagage.
De törs inte lita på marknadens självläkande krafter när det verkligen gäller. Att lita till den typen av filosofier är för vanskligt och riskfyllt. Den typen av passivitet skulle sätta både företag och enskilda i rent förskräckliga situationer. Det är oerhörda belopp som statsmakterna har gått in med för att kunna möta de dramatiska omvälvningarna på finansmarknaderna.
Här är några exempel: England 50 miljarder pund, Frankrike 320 miljarder euro, Spanien 30 miljarder euro, Tyskland 400 miljarder euro, Italien 20 miljarder euro och Sverige 1 500 miljarder kronor. I Sverige öppnar den borgerliga utförsäljarregeringen till och med för tvångsinlösen av aktier.
Staten ges rätt att i vissa situationer gå in som ägare i systemviktiga institut genom tvångsinlösen av aktier till marknadsvärde, säger man. Inte ens marknadskapitalismens och privatiseringsregeringens främsta företrädare här i Sverige tror längre på marknadens självläkeri. Endast statliga insatser ger effekt och har den kraft som är nödvändig.
Jag kan inte se annat än att det renodlade marknadstänkandets ideologiska bas havererar. Den yttersta exponenten de senaste dagarna för hur det kan gå här i livet, vilket Odell förmodligen också har upplevt väldigt konkret och nära sig själv, är förstatligandet av finansinstitutet Carnegie.
Svindlande affärer, lagbrott och till slut ett oundvikligt beslut i Bankinspektionen gjorde att Odell med flera fick dyka upp som hjälpande änglar i nöden, och ta över resterna av ett havererat finansinstitut. Bolaget ansågs som systemviktigt.
Med den erfarenheten i botten borde Odell tänka om när det gäller beslut om att sälja aktier i Nordea och privatisera SBAB - det statliga bostadslånebolaget som bevisligen har bidragit till lägre bolåneräntor. Nu sägs det att ägandet i Carnegie är tillfälligt och att försäljningen ska ske snabbt. Kan Odell svara på varför det är så viktigt att sälja Carnegie på kort tid? Blir det ansvarsfullt?
Finns risken att det blir ett hafsverk? Jag kan bara konstatera hur det ser ut i en del affärstidningar. Så här skriver man: Köpare laddar för Carnegieförvärv. Knivarna slipas inför huggsexa. I en annan artikel står det: Staten ska nu ta över banken och hoppas kunna sälja inom de närmaste veckorna. Frågan är vad den kan få. Vidare spekulerar man och tror att staten kommer att förlora pengar.
Man skriver också: Att döma av uttalanden från såväl finansminister Anders Borg som nye ordföranden Norman är det inte alls säkert att vi skattebetalare får tillbaka det vi har lagt in i Carnegie. Varför måste det här ske så snabbt? Är det dessutom rimligt att ena dagen förstatliga ett djupt misskött privat finansinstitut och sedan sälja ut aktier i välskötta företag som SBAB och Nordea? Vad är poängen? Var ligger logiken i detta?
Varför ska staten ta ansvar för det som är dåligt och sälja det som är bra? Jag tycker inte att det håller, Odell. Det ska bli intressant att höra dina kommentarer.