Pernilla Stålhammar (MP):
Det är härligt att vi är så eniga här i kammaren att det inte blir några debatter. Vi håller våra anföranden och är eniga om att det här är viktigt. Det är skönt. Ungefär hälften av jordens invånare är män.
Den andra hälften, det vill säga ungefär 3,8 miljarder, är kvinnor - 3,8 miljarder. Är det inte helt absurt att denna hälft, som utgörs av det kvinnliga könet, i många fall trollas bort och osynliggörs? Hur är det möjligt?
Det har spridits bilder på nätet från högnivåsammanhang, från förhandlingar om fred och från parlament där man har lekt med bilderna. Man har suddat bort männen. Kan ni föreställa er hur tomt det blir? Kanske blir det 1 kvinna och 20 tomma stolar. Kanske blir det 2 kvinnor och 100 tomma stolar. Ibland blir det helt tomt.
Jag leker numera ofta med den tanken, för det blir så tydligt då. I de två politikerpanelerna på Folk och Försvars rikskonferens i Sälen i år, till exempel, var det helt tomt på scenen - bara åtta mikrofoner och en moderator. Javisst, ni män är bra. Det är vi med.
Och visst kan man förstå att patriarkatet världen över oroar sig för att konkurrensen ökar när vi kvinnor kräver vår plats. Men det är faktiskt ingenting att vara rädd för. Det blir ju så mycket bättre när vi samarbetar på lika villkor. Kanske måste männen maka på sig lite grann, men det är ju inte mer än rätt. Eller hur? Varje människa är ju lika mycket värd - man som kvinna, kvinna som man.
Och utesluts hälften av befolkningen från att verka på lika villkor kan åtminstone inte jag kalla det för demokrati. Därför är jag oändligt stolt över vår feministiska utrikespolitik, och jag är stolt över vår utrikesminister Margot Wallström. Hon var enormt efterlängtad - en stark, modig, kunnig och tydlig person.
Förra året utsågs hon till en av världens tio främsta globala tänkare av tidningen Foreign Policy. Det är svårt att hamna på den listan, och jag tror faktiskt inte att någon annan svensk har hamnat så högt på den. Men jag är också oerhört beklämd över det enorma drev Margot Wallström utsätts för här hemma i Sverige.
Jag är helt övertygad om att det till stor del styrs av det räddhågsna patriarkatet, av de rädda männen - alla män är inte rädda - och av dem som tycker att det är obekvämt att någon så tydligt står upp för de mänskliga rättigheterna, och då inte bara för den som råkar vara man. Fru talman!
I Sveriges feministiska utrikespolitik är implementeringen av resolution 1325 och de efterkommande fördjupade resolutionerna en grundbult. Kvinnor är underrepresenterade i politiken i de flesta länder. Det kan vara svårt för kvinnor att engagera sig politiskt och att bli valda till beslutande församlingar. Bristen på jämställdhet och exkluderingen av kvinnor är extra tydlig i länder som präglas av krig och konflikter.
Det är därför viktigt att omvärlden ställer tydliga krav på alla länder att involvera både kvinnor och män på lika villkor. Kvinnor måste vara väl representerade i alla fredsprocesser för att uppnå en varaktig fred, och kvinnor måste delta på lika villkor i formandet av samhället efter konflikter.
När man sitter där och förhandlar om fred beslutar man ofta hur samhället ska styras och hur det ska se ut efter att man har kommit ur konflikten. Saknas kvinnorna då vid förhandlingsbordet blir freden inte hållbar, och då kvinnor utesluts från inflytande anser åtminstone jag att den demokratiska legitimiteten går förlorad. Fru talman!
Sexuellt våld är ett vapen och en strategi som väpnade grupper och terrorister världen över använder sig av. I krig utsätts kvinnor för utstuderad tortyr med tillhyggen mot underlivet i syfte att tillföra större smärta och skada, vilket ibland kan innebära att kvinnorna inte kan föda barn.
Våldtäkt har också använts som en metod för etnisk rensning. Visst, män våldtas också i konflikter, men det är trots allt kvinnorna som är mest utsatta. Och det är inte ovanligt att kvinnor och flickor sedan stöts bort från sina familjer till följd av den kollektiva skam som det sexuella övergreppet utgör. Mäns våld mot kvinnor är det mest utbredda hotet mot kvinnors säkerhet.
Trots det görs alldeles för lite av regeringar och det internationella samfundet för att stoppa våldet. Hot om sexuellt våld får också många kvinnor att avstå från att engagera sig för sina rättigheter. Aktivister i konfliktområden nämner hotet om sexuellt våld som ett av sina största problem. Många kvinnor är inte heller medvetna om sina rättigheter.
I höstas träffade jag Denis Mukwege, som är läkare vid Panzisjukhuset i Kongo-Kinshasa. De bilder han hade att återge av kvinnor och barn - till och med, berättade han, ganska nyfödda spädbarn - är så obegripliga och groteska att de knappt går att återge.
Doktor Mukwege gör ett fantastiskt arbete och är, skulle jag säga, en av världens stora hjältar. Men egentligen borde detta inte behövas, för våldtäkter borde inte få förekomma. Ingen har rätt till någon annan kropp än sin egen. Inte i Sverige. Inte i världen.
Det finns mycket kvar att göra här, och vi måste jobba enträget. Ingen ska få gå utan straff. Alla har rätten till sin egen kropp, rätten att inte hotas och rätten att delta på lika villkor i samhälle och beslutsfattande.
Därför är resolution 1325 och efterkommande resolutioner så viktiga, och därför är regeringens feministiska utrikespolitik så viktig. Med detta yrkar jag bifall till förslaget i utskottets betänkande och tackar för ordet.