KBLab/rixvox huggingface dataset:
Marie Nordén (S):
Det vi nu debatterar - jag säger det med tanke på dem som följer debatten på nätet - är nedläggningen av Outokumpus verk i Långshyttan. Det är ett hårt slag mot Långshyttan. Det är 177 anställda, invånare i byn, som kommer att förlora sitt jobb. Det oroar, särskilt i ett läge då arbetsmarknadspolitiken har kollapsat. Risken att bli fast i arbetslöshet har aldrig varit större.
Chansen att ställa om och möjligheterna till en arbetsmarknadsutbildning är alldeles för små. Att bli arbetslös i dag i Moderaternas Sverige är minst sagt en utmaning. Tyvärr är det en utmaning bara för den enskilde individen. Regeringen har lämnat den utmaningen bakom sig för länge sedan.
Att bli arbetslös i ett län och i en kommun som Dalarna och Hedemora där det är en så hög ungdomsarbetslöshet att EU går in, precis som ministern läste upp i sitt svar, med extra åtgärder för att regeringen inte klarar av ungdomsarbetslösheten är någonting som oroar. Då får vi höra att Arbetsförmedlingen är väl rustad. Det är många som riskerar att hamna i en ohållbar situation.
När 177 personer varslas och får lämna sitt jobb i en liten ort på drygt 1 500 personer krävs det särskilda aktiva insatser från regeringen, från staten. Man kan inte lämna de här personerna i sticket. Man ska inte behöva vänta på arbetsmarknadsinsatser från Arbetsförmedlingen. Det här var någonting vi drev i Jämtland under den period då vi förlorade många stora företag.
När man vet att många ska bli av med sitt jobb och när man vet att många har en framtid framför sig där de riskerar att bli arbetslösa om de inte hittar en ny arbetsgivare snart borde det vara möjligt att göra en insats innan anställningstiden är slut, tillsammans med arbetsgivaren göra en bra insats för dem som går mot en väldigt osäker framtid.
Ministern säger att målet för regeringen är full sysselsättning. Det är så att man häpnar. Vi vet att det är en högre arbetslöshet i dag än när de borgerliga vann valet 2006. Vi har gått från 6 procents arbetslöshet till 8 procents arbetslöshet. Andelen långtidsarbetslösa har tredubblats under den här regeringens tid. Fas 3, sysselsättningsfasen, är den största statliga arbetsgivare som vi har nu.
Den "sysselsätter", eller förvarar, fler personer än vad som jobbar inom hela Icakoncernen. Det är vad regeringens arbetsmarknadspolitik har inneburit. Det är mindre resurser till att utbilda sig och sämre möjligheter att få en chans på arbetsmarknaden. Det är klart att väldigt många även utanför Långshyttan är väldigt oroade.
I dag debatterar vi nedläggningen i Långshyttan, och då vill vi naturligtvis veta om ministern är beredd att se de här 177 personerna, se Långshyttans utsatta läge och göra någonting för dem.
Marie Nordén (S):
Katarina Brännström säger att vi ska lära oss av historien, att det har löst sig förut och att det ordnar upp sig. Det kan man ju tycka att det har gjort, men det är oftast i ett läge där vi har haft en aktiv arbetsmarknadspolitik och sett till att det finns åtgärder för dem som blir arbetslösa. Problemet i dag är bristen på arbetsmarknadsinsatser, bristen på arbetsmarknadsutbildning, och det gör att människor riskerar att hamna i en helt ohållbar situation.
Det gäller 177 personer av 1 500 invånare på en arbetsmarknad som naturligtvis inte är speciellt diversifierad; den är liten och utsatt. Det är klart att det behövs större insatser än att säga tänk positivt, det löser sig alltid. Det är väldigt många det inte har löst sig för. Över 400 000 människor är arbetslösa i dag. Över 70 000 människor har varit arbetslösa väldigt länge.
Antalet har tredubblats sedan ni kom till makten. Det är klart att det behövs en annan politik, som innebär mycket kraftfullare insatser än en klapp på axeln och "det ordnar sig alltid". Det är inte regeringen som lägger ned eller flyttar den här fabriken. Det är inte Moderaternas fel att Långshyttan förlorar 177 arbetstillfällen.
Men det är Moderaternas ansvar att se till att dessa människor får vettiga insatser som leder till nya jobb, som leder till möjligheten att ta de nya jobb som kanske växer fram, som förhoppningsvis finns även i Långshyttan i framtiden. Det är ett otroligt utsatt läge som denna lilla ort utsätts för, och människorna där förtjänar bättre än en klapp på axeln och "tänk positivt". De förtjänar en aktiv arbetsmarknadspolitik.
Det vi angriper i dag är att den inte finns, och vi känner oro för att dessa människor inte kommer att få ta del av den på grund av att regeringen har prioriterat skattesänkningar före arbetsmarknadsinsatser.
Marie Nordén (S):
Det är ganska sorgligt att en av Sveriges viktigaste myndigheter nu under så många år har fått arbeta under helt orimliga förutsättningar. Arbetsförmedlare vittnar om en extremt dålig arbetsmiljö och att de känner att det i princip är omöjligt att göra ett bra jobb.
De känner att de inte ges förutsättningarna, att de ständigt har fått nya, förändrade arbetsuppgifter. De ser problemen men har inte redskapen att göra något åt dem och hjälpa de arbetssökande, som de vet skulle ha en bra chans med tidiga insatser. Jag har besökt flera arbetsförmedlingar där man vittnar om frustrationen över att vara tvungen att vänta med insatser för unga arbetslösa.
Man kan skälla på dem som jobbar på Arbetsförmedlingen och tycka att de gör ett dåligt arbete när jobben inte kommer till dem som behöver dem. Men de enda som bär skulden för en icke fungerande arbetsförmedling är regeringen. När Arbetsförmedlingen misslyckas med att förmedla jobb och insatser är det regeringens misslyckande.
Det är regeringen som skapar förutsättningarna för arbetsförmedlarna och Arbetsförmedlingen. Det är regeringen som ser till att vi har ett administrativt system som snarare belastar än hjälper både de arbetssökande och dem som jobbar på Arbetsförmedlingen. I svaret låter ministern väldigt nöjd med att vi nu har en väldigt bra generaldirektör som ska göra jobbet åt regeringen.
Nu ställer man de krav som man själv kanske tycker att man borde ha ställt tidigare. Då undrar jag: På vilket sätt tycker ministern att man kanske borde ha gett Arbetsförmedlingen möjlighet att göra ett bättre jobb, och vad är det som generaldirektören nu gör och som ministern egentligen borde ha gjort? Tycker ministern att det fungerar bra på Arbetsförmedlingen?
Tycker ministern att Arbetsförmedlingen ges de redskap som man borde ha? Tycker ministern att det är rimligt att man som ung arbetslös ska vänta i tre månader på en insats?
Tycker ministern att Arbetsförmedlingen har de redskap som krävs med tanke på att man fortfarande lotsar människor in i förvaring i fas 3 - eller sysselsättningsfasen, som man nu har döpt om det till?
Det är ändå orimligt att tycka att man har lyckats när den största arbetsgivaren i statens regi är i förvaringsbranschen. Människor förvaras i stället för att få aktiva insatser. Det kan väl ändå inte anses vara en lyckad arbetsmarknadspolitik.
Är ministern beredd att ändra rapporteringssystemet, så att arbetsförmedlarna faktiskt får möjlighet att syssla med förmedling av arbete och lediga tjänster?
Eller är kontrollen viktigare än kvaliteten och möjligheten att leverera resultat - resultat som är baserade på verkliga siffror och inte på fusksiffror eftersom man är rädd för att producera siffror som inte ser bra ut i statistiken?
Marie Nordén (S):
Det är intressant att höra hur ministern försvarar fas 3. Hon säger att det på något sätt skulle bli värre för dem som är inlåsta i fas 3 av att vi kritiserar systemet och av att vi svartmålar ett system som enligt ministern för många skulle leda till en förändring, en utveckling och en möjlighet till jobb. Det är inte sant. Fyra av fem i fas 3 är kvar efter två år.
Man är inlåst i en permanent arbetslöshet. Det är den verklighet som de flesta lever i när de väl har nått fas 3. Jag har pratat med ganska många. Jag har besökt flera fas 3-platser - jag vill inte kalla dem arbetsplatser. Det finns några enstaka som har sagt: Ja, men det här känns ganska meningsfullt. Det här kanske skulle kunna leda till någonting positivt i framtiden.
Men det beror inte på att ni ställer krav på att det ska leda till jobb. Om det leder till jobb är det nästan ett misstag i arbetet. Det innebär inte att det finns en utövare som har bestämt sig för att det inte ska bli en lukrativ bransch där det går att håva in pengar i gratis arbetskraft i stället för att göra en insats så att dessa människor kan gå vidare. Två av tre människor är efter två år fortfarande kvar i fas 3.
Det finns ingen rätt till insats när man väl är i fas 3. Man kan vara gymnasieingenjör och sortera kläder. Man kan sitta framför en dataskärm och surfa på nätet. Man kan poppa popcorn. Allt man gör under det tak som kallas fas 3 innebär endast att det enda kravet som finns från verksamhetsutövaren är att få 5 000 per skalle i månaden från Arbetsförmedlingen.
Det är det enda kravet som finns i det som kallas fas 3.
Marie Nordén (S):
Jag vill börja med att tacka ministern för svaret, även om det inte finns mycket att tacka för. Jag tycker att det är ett sorgligt tomt svar. Det är uppenbart att ministern inte ser det allvarliga och akuta i den situation vi har på arbetsmarknaden vad gäller ungdomsarbetslösheten. Men EU-kommissionen gör det. De ser det som så allvarligt att den höga ungdomsarbetslösheten genererar bistånd.
Det är ett antal regioner tillsammans med Jämtland - Värmland, Dalarna, Gävleborg, Västernorrland, Skåne och Blekinge - som nu har beviljats krisstöd på en dryg miljard inklusive medfinansieringen. Att vi kvalificerar oss till detta bistånd tillsammans med länder som Portugal, Irland, Grekland och Spanien, som Jasenko nämnde tidigare, är ett väldigt dåligt betyg för arbetsmarknadspolitiken.
Det visar på att den har havererat. Det är någonting som har gått riktigt fel. Ungdomsarbetslösheten är högre i dag än när Reinfeldt tillträdde som statsminister. I dag är det 90 000 unga människor som står utan arbete. 1 200 unga människor står utan jobb i Jämtland. 90 000 unga börjar sitt vuxna liv utan arbete.
Dessa unga vill inget annat än att arbeta, utbilda sig och få den kompetens som gör det möjligt för dem att bli anställbara. Det innebär att man behöver läsa på gymnasiet och behöver kunna kombinera arbete med utbildning. Det behövs fler platser på universiteten, högskolorna, komvux och yrkesvux.
Det finns många sätt att möta det här behovet, och det är det som kommissionen säger till regeringen att vi måste börja göra. Det är någonting som inte fungerar som det ska. De här unga människorna förtjänar snabba insatser. Det är inte rimligt att man förväntas vänta på en aktiv insats när man är arbetslös och att man ska behöva vänta på att Arbetsförmedlingen agerar.
Det är inte acceptabelt att man inte direkt kan erbjudas en insats som innebär att man får kompetens, blir anställbar och får den kompetens som efterfrågas. Trots den höga arbetslösheten, trots att det totalt är runt 400 000 arbetslösa människor i dag i Sverige är det ändå brist på rätt kompetens. Näringslivet och den offentliga sektorn har ändå svårt att hitta rätt kompetens.
Det borde få ministern och regeringen att känna att man borde agera mycket skyndsamt, inte vänta. Man borde ompröva sin politik och inse att skattesänkningar kanske inte är den rätta vägen. Det kanske finns andra åtgärder som fungerar bättre och som skulle ge de resultat som man hela tiden säger att man vill uppnå.
Det är pinsamt, bedrövligt och sorgligt att Sverige har kvalificerat sig till att få bistånd av EU för att man har misslyckats så fatalt med arbetsmarknadspolitiken. Tycker inte ministern att man med tanke på detta och rekommendationerna från EU borde bekämpa ungdomsarbetslösheten aktivt och mycket mer skyndsamt än man säger att man vill göra i dag?
Det kräver nya insatser, nya initiativ och nya idéer på alla nivåer. Vi borde samarbeta med alla parter som nu vill vara med och bidra. Varför vill ministern vänta? Varför skjuter ministern insatserna framför sig när behovet är så tydligt här och nu?
Marie Nordén (S):
Det är tråkigt att ministern inte ser det akuta i det läge vi har. Jag tycker att det är ett otroligt stort bekymmer att 90 000 unga människor är utan arbete. Det finns all anledning att inte vänta. Vi behöver agera nu och använda alla medel vi har tillgängliga för att människor i ung ålder ska komma ut i arbete.
Nu har vi tack vare EU, tillsammans med egen medfinansiering, fått drygt 1 miljard. Den miljarden ska användas nu, inte sedan, men ministern bestämmer att vi väntar med att se till att pengarna börjar arbeta för unga människors möjligheter att komma i arbete. Det är sant att det inte är EU-medlen som avgör om vi löser hela frågan, men det här är viktiga medel som måste användas.
Jag förstår inte varför ministern gör den här fördelningen av de resurser vi nu har fått. Ministern har fortfarande inte svarat på frågan varför vi pytsar ut pengarna sent i programperioden och på det sättet riskerar att inte hinna använda dem. Varför lägger man en tyngdpunkt på Arbetsförmedlingen när vi vet att Arbetsförmedlingen kommer att få svårt att använda pengarna?
Varför gör man de här felaktiga prioriteringarna, som vi redan nu har blivit varnade för kommer att slå fel? Det finns skillnader i politiken. Det första beslutet en socialdemokratisk regering kommer att fatta är att införa en 90-dagarsgaranti där varenda ung kille och tjej ska erbjudas riktiga insatser från dag ett. Ingen ska behöva börja sitt vuxna liv med att vara långtidsarbetslös.
Det är uppenbart att det finns skillnader, och det har ju visat sig att Alliansens skattesänkningar inte har gett resultat. Det är fortfarande så att vi har en hög arbetslöshet, trots att ni tycker att ni har skött jobbet så himla bra. Det behövs alltså förändringar. Jag vill använda det sista av min talartid till att tacka. Det här är mitt sista anförande någonsin i riksdagen, för den här gången i alla fall. Tack, och glad sommar!
Tone Tingsgård (S):
Ola Sundell har suttit med i Försvarsberedningen ganska länge och deltagit i de diskussioner som vi har haft där och vet mycket väl hur stor omsorg och hur mycket tid som vi har ägnat åt att hitta en väldigt relevant organisation för krishantering, där vi har koncentrerat oss på det som är viktigt och det som är riksdagens uppgift, nämligen hur myndigheten organiseras. Vi har vridit och vänt på alla tänkbara begrepp. Det är det ena som jag vill säga.
Det andra som jag vill säga är att det väl ändå är klokt, förnuftigt och sansat att inrätta denna krisledande myndighet först, innan man låser lösningen till en koppling i Regeringskansliet som vi från riksdagens sida egentligen inte har så mycket med att göra?
Tone Tingsgård (S):
Jag tackar utrikesministern för svaret. Det går inte att ha några riktigt tunga invändningar mot det som står i svaret. Däremot saknar jag, och kanske en del av mina meddebattörer, svar på en del lite mer specifika frågor. Jag har i min interpellation försökt att i korthet beskriva den situation som råder i Gaza.
När Israel har upphört med sin ockupation av Gazaremsan och dragit sig tillbaka har resultatet för de palestinier som har blivit kvar där blivit lika illa eller kanske värre. I stället för att vara ockuperade med israeler närvarande blev de instängda av israeler och utlämnade till varandra. Efter valet 2006 när Hamas vann en majoritet i den palestinska lagstiftande församlingen blev den nyvalda regeringen isolerad av omvärlden.
Samma behandling fick den samlingsregering som al-Fatah och Hamas kom överens om ett år senare. Att man kommit överens om en samlingsregering hindrade inte att det utbröt svåra stridigheter mellan al-Fatah och Hamas just på Gazaremsan. Orsaken till stridigheterna är väl delvis oklar, men en konsekvens har blivit att Hamas har stärkt sitt grepp om befolkningen samtidigt som al-Fatahanhängare fängslats, torterats och avrättats.
Även om den direkta orsaken till den spända situationen är kampen mellan de olika palestinska organisationerna är det inte svårt att se att Israels avspärrning och isolering av hela området närmast driver upp den spänningen genom bland annat den maktlöshet som tvingas på befolkningen.
Israels motivering till stängningen är den dagliga raketbeskjutningen som förvisso är folkrättsvidrig, men Israel svarar också med oproportionerligt våld i sina attacker.
På samma sätt som den israeliska isoleringen av Gaza försämrar och försvårar möjligheterna för palestinierna där att leva fredligt med varandra försämrar och försvårar situationen på Gazaremsan för palestinier och israeler i resten att Mellanöstern att samverka och samarbeta.
Utrikesministern håller med om att Sverige har goda kontakter med Israel och Palestina och kan uträtta mycket både på egen hand och inom EU:s ram och beskriver också en del av vad Sverige gör. Men utrikesministern svarar inte på min fråga om han anser att isoleringen av regimen av Palestina ska fortsätta och om han i så fall tror att det främjar en lösning av konflikten.
Utrikesministern svarar heller inte på frågan om den svenska regeringen gör något för att hjälpa fram en försoning mellan al-Fatah och Hamas. Tror utrikesministern att det går att få fram ett fredsavtal mellan Israel och Palestina utan en sådan försoning?
Tone Tingsgård (S):
Jag skulle vilja börja med att säga till Elisabeth Svantesson att om hon bara ser ett perspektiv hos interpellanterna är det kanske mer hennes problem än någon annans. Jag tycker också att Hans Wallmark debatterar mot en bild som han målar upp och inte mot det faktiska underlaget i interpellationerna. Till Fredrick Federley vill jag gärna understryka att vi försöker ställa krav inte på Israel utan på den svenska regeringen.
Det är huvudsyftet med interpellationen. Det har refererats till fredspristagaren Martti Ahtisaari tidigare i debatten. Han sade förvisso att han trodde att en lösning på konflikten var möjlig, men också att han skämdes för det internationella samfundet, som inte lyckats åstadkomma en lösning på konflikten. Finns bara den politiska viljan går det att finna en lösning, sade han.
Och vem är jag att ifrågasätta fredspristagarens omdöme? Jag vill fortsätta att fråga. Jag tyckte i och för sig att utrikesministern gav en väldigt hoppingivande beskrivning av de rörelser som har skett i området på båda sidor. Vad jag möjligen kan känna är att den är väl optimistisk.
Är det därför utrikesministern pekar på Annapolissamtalen? Det är de som pågår nu, men är de verkligen det optimala uttrycket för världssamfundets politiska vilja i frågan? För mig känns det inte riktigt så. Jag tycker att situationen är besvärlig.
Självklart ligger det någonting i att uppgörelsen mellan de stridande parterna på den palestinska sidan är deras sak. Försoningen måste de komma fram till. Men omständigheterna runt omkring är förfärliga. Man underlättar inte.
Finns det verkligen ingenting man kan göra för att underlätta för parterna i detta otroligt utsatta område just nu, oavsett historien bakom, mer än samtalen i Annapolis? Jag tycker inte att det räcker.
Tone Tingsgård (S):
Jag håller med om alla de svåra problem som förhandlingarna måste lösa när man väl kommer in i regelrätta förhandlingar; de ska liksom lösa konflikten. Samtidigt är det så att medan Annapolis pågår händer det så mycket saker på marken hela tiden, både på Västbanken och i Gaza. Det är väl likadant med den här konflikten som med så många andra, att för varje dag av konflikt rycker freden längre bort och inte närmare.
Omständigheterna på marken gör det svårare att implementera vilket resultat det än kan bli av förhandlingarna. Då undrar man: Vad händer om Annapolis misslyckas? Finns det en plan B, och vad går den i så fall ut på?
Vad man ser nu - och där är vi uppenbarligen lite oense - är att just den här konflikten inom den palestinska befolkningen är en försvårande omständighet, och det är svårt att se att någon gör någonting för att hjälpa upp försoningsproceduren.
Tone Tingsgård (S):
Jag ska också be att få tacka för svaret, fast i ärlighetens namn måste jag erkänna att jag upplever fråga och svar här lite grann som god dag yxskaft. Det som intresserar mig är inte så mycket obligatoriet i sig som det obligatoriet har kommit att innebära. Man skulle kanske kunna kalla det för mervärdet. Jag tycker inte heller att obligatoriet i sig är så upprörande. Regeringen vill jämföra medlemskapet i studentkåren med föreningsmedlemskap och menar därför att det måste vara frivilligt. Så kan man naturligtvis tänka.
För min del tycker jag att det kan vara lika rimligt att jämföra kårmedlemskapet med medborgarskapet i en kommun med de rättigheter och skyldigheter som det innebär. Jag och mitt parti kan leva med och utan obligatoriet. Däremot är det stora mervärdet som obligatoriet fört med sig den stora aktivitet studenterna utvecklar när det gäller utveckling och kvalitetssäkring av studierna, det som vi kallar studentinflytande.
Det är särskilt märkbart i min hemkommun Uppsala där kåren ägnar sig nästan uteslutande åt just inflytandefrågorna. I stort sett hela medlemsavgiften till kåren går till detta ändamål. Det verkar när man läser propositionen som om regeringen delar uppskattningen av den aktiviteten. I den utredning som föregick propositionen har utredaren Erland Ringborg gjort en uppskattning av hur man ekonomiskt skulle kunna värdera studentinflytandet.
Han hamnar på ett snitt av 310 kronor per student och år som ett rimligt genomsnittsbelopp. Det betyder en sammanlagd summa på 95 miljoner. Till detta vill han lägga 30 miljoner till högskolorna som kompensation för vissa studiesociala uppgifter som läggs på dem. Men regeringen väljer att satsa en betydligt lägre summa, en tredjedel, till de nya frivilligkårerna. Man säger visserligen inte att den summan är tänkt som full kompensation - fattas bara.
Men man är medveten om att det är så. När vi nu flera stycken frågar om hur man värderat och hur man bedömer konsekvenserna blir svaret att man inte har värderat, och man ser inga konsekvenser. Man är bara övertygad om att allt ska gå så mycket bättre med mindre pengar. Mindre pengar räcker till mer. Resonemanget känns igen från andra diskussioner med den här regeringen.
När man ska förklara varför inte högskolorna får någon kompensation för de nya uppgifter som de åläggs heter det att det är så lite pengar till varje högskola så det märks inte. Det ryms säkert inom de redan givna ramarna. Jag förstår ingendera och är för egen del djupt bekymrad över att regeringen och statsrådet tar så lätt på studentinflytandet att man är beredd att riskera det.
Jag tror att man gör studenterna och studierna i högskolorna en stor otjänst när man forcerar avskaffandet av obligatoriet i detta ekonomiska läge. Så såg inte läget ut när utredaren fick sitt uppdrag. Verkligheten har ändrats. Jag hade förväntat mig att regeringen skulle ändra sig i takt med den.
Tycker statsrådet att det är en bra signal om studentinflytandet och uppskattningen av studentinflytandet när man nedvärderar det så kolossalt? Är det så man vill att det ska uppfattas? Det räcker med en tredjedel av dagens studentinflytande.