KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Mejern Larsson (S):
Här handlar det absolut inte om något enstaka fall; det vill jag direkt klargöra. Hur tror ministern och Finn Bengtsson att vardagen ser ut för de män och framför allt de kvinnor som jobbar inom offentlig sektor som har visstidsanställning - inom den sektor som man i någon mån kan säga att ministern har ett övergripande ansvar för?
Försäkringskassan hänvisar till en lag i socialförsäkringsbalken där det står att en person som är arbetslös ska bedömas mot den reguljära arbetsmarknaden efter den femtonde sjukdomsdagen. Är du timvikarie och inte har ett fast schema utan rings in vid behov, som det är för många vikarier, räknas du som arbetslös.
Vad Försäkringskassan utgår från är lagstiftning och praxis utifrån ett antal domar om hur man kan bedöma anställningsförhållanden. Men är den visstidsanställde i realiteten arbetslös?
Fackförbundet Kommunal redovisar i sin rapport Ständigt standby - en rapport om visstidsanställdas villkor exempelvis följande: Att vara visstidsanställd innebär lägre lön. Att vara visstidsanställd är inget ungdomsfenomen och är betydligt vanligare bland kvinnor. Att vara visstidsanställd innebär svårigheter att planera livet.
Med andra ord: Att vara visstidsanställd är inget önsketillstånd. Fru talman!
Jag känner att jag inte bara för ministerns och Finn Bengtssons skull utan även för alla dem som hemma sitter och tittar på debatten måste återge vad några av de kommunalare som uttalat sig i rapporten säger: Ibland arbetar jag flera gånger i veckan, ibland jobbar jag inte alls, jag vet aldrig hur mycket jag kommer att jobba eller om jag kommer att jobba över huvud taget.
Jag vågar inte riktigt säga vad jag tycker och tänker eftersom jag är rädd för att förlora en eventuell fast anställning. Man räknas som en tillfällig person och känner sig inte riktigt som en i gruppen.
Detta innebär inte bara att man har en socialt osäker tillvaro utan även att man har ett sämre försäkringsskydd vid sjukdom och arbetslöshet. Vilka slutsatser kan man dra av detta? Ja, regeringens politik leder inte till säkra och trygga anställningar, utan nu kan vi se konsekvensen av regeringens arbetslinje.
En kvinna med kort visstidsanställning, en så kallad timtidare, i offentlig sektor har efter 15 dagars sjukskrivning inte längre rätt till ersättning från sjukförsäkringen. Konsekvensen av regeringens politik är alltså tydlig: ett klart försämrat försäkringsskydd. Fru talman! Jag undrar om ministern anser att regeringens politik har fått de effekter som man har eftersträvat.
Lars Mejern Larsson (S):
Jag blir nästan mörkrädd när Finn Bengtsson här talar om en liten okontrollerad insändare - om jag uppfattat honom rätt. För mig handlar det här om utsatta människor som har svårt att få livet att gå ihop. Det spelar ingen roll om det är en person. Slagen mot de arbetslösa och sjuka avlöser varandra. Det går inte att läsa väck.
Du får belastningar och pålagor genom försämringarna i ersättningssystemen gång på gång. Det är rent ut sagt brutalt. Det är absolut ingenting jag ställer upp på. Nej, växande klyftor och ökat utanförskap bygger inte Sverige starkt.
Ska vi som land vara med och tävla på en allt hårdare internationell marknad krävs det att vi vågar prioritera de sociala investeringarna - det som håller samman Sverige. Det handlar om att göra våra liv bättre och ge alla chansen att förverkliga sina drömmar. Fru talman!
Mot bakgrund av regeringens tydliga misslyckande vill jag fråga om ministern kan tänka sig att vidta några som helst åtgärder för en politik som hjälper de utsatta innan den parlamentariska utredningen kommer med sina förslag, om det nu var om ett år.
Lars Mejern Larsson (S):
Grunden för subsidiaritetsprincipen är att beslut bör fattas på EU-nivå om det innebär att utfallet blir bäst på det viset. Debatten handlar med andra ord om vilka åtgärder på EU-nivå som är proportionerliga mot nyttan av dem. När det gäller fjärde järnvägspaketet menar vi att det finns goda skäl till att beslut i frågorna lämpligen fattas på nationell nivå och inte på EU-nivå.
Att exempelvis öppna inrikes persontrafik för konkurrens är en alltför långtgående åtgärd som EU inte bör bestämma över. Nyttan av att ett sådant beslut fattas på EU-nivå överväger inte de fördelar som finns med att beslutet fattas på lokal eller regional nivå. Därför bör beslutanderätten förbli lokal, regional eller nationell. När vi avreglerade skulle det ha känts fel om Bryssel skulle ha bestämt detta.
Subsidiaritetsprövningen handlar om demokrati, och vad vinner besluten på att flyttas? Besluten ska fattas så nära medborgarna som möjligt. Att upphandla trafik från Sunne till Karlstad tycker vi ändå måste vara ett beslut för värmlänningarna. Men Jessica Rosencrantz har fortfarande möjlighet att yrka bifall till sitt eget förslag.
Lars Mejern Larsson (S):
Som jag sade tidigare handlar det i dag inte om ett ställningstagande i sakfrågor. Om SL ska köra i egen regi måste det väl vara ett beslut för Stockholms läns landsting och inte för Bryssel? Det är viktigt att vi fattar besluten på rätt nivå. I sak kan vi ha olika uppfattningar. Men det är inte det som vi fattar beslut om här och nu. Det nationella bestämmandet är viktigt för att medborgarna ska känna att de kan vara med och påverka transportpolitiken.
Att göra besluten överstatliga är inte i överensstämmelse med subsidiaritetsprövningen.
Lars Mejern Larsson (S):
Jag uppfattar tystnaden på min fråga om ministern vet hur det känns att vara arbetslös som ganska talande. Att ministern så förtjänstfullt undviker problematiken genom att berätta för kammaren att alla varsel inte leder till arbetslöshet är som ett försvar för att man ingenting gör och att RUT löser allt.
Men det tvingar fram en ny fråga. Hur många varsel känner ministern till som inte leder till arbetslöshet? Att inte satsa på att vidareutbilda arbetslösa måste väl ändå vara ett av regeringens största fiaskon? Man tror knappt att det är sant när man får rapporter från Arbetsförmedlingen om att de skickar tillbaka miljontals kronor när vi har en arbetslöshet som i dag överstiger 400 000 personer.
Regeringen har skapat ett så osmidigt regelverk att pengar som Arbetsförmedlingen tilldelas inte kan användas för att hjälpa de arbetslösa utan måste skickas tillbaka till finansministern, som genomför ytterligare skattesänkningar. Det som ytterligare komplicerar situationen i Värmland är att det finns efterfrågan på arbetskraft.
I dagsläget är det en efterfrågan med 2 500 lediga jobb som kunde ha gått till någon av de värmlänningar som är arbetslösa i dagsläget. Men eftersom dessa inte får tillgång till vidareutbildning och kompetenshöjning får de fortsätta med sin ökenvandring i arbetslöshetens Sverige. Herr talman!
Även om ministern inte lyssnar på mig skulle jag vilja att ministern lyssnar på vad ordföranden för IF Metall i Värmland, Göran Persson, säger. På min fråga om vad som skulle skapa framtidstro bland IF Metalls medlemmar i Värmland säger han med eftertryck: Det behövs särskilt riktade insatser på arbetsmarknadspolitikens område. Vad som behövs är en regering som förstår vardagen bortom siffran i budgeten.
Det som nu krävs är rejäla satsningar i de individer som drabbas av arbetslösheten. Herr talman! Vad ordföranden för IF Metall Värmland, Göran Persson, pekar på är helt enkelt att det behövs en infrastruktursatsning på utbildning. Det skulle göra att vi kunde få Sverige på fötter igen.
Att sänka skatter och avveckla vuxenutbildning gör inte att vi på allvar kan konkurrera om framtidens jobb. Detta säger en person som varje dag den senaste månaden har nåtts av beskedet att fler och fler industriarbetare blir arbetslösa i Värmland. Å deras vägnar, herr talman, frågar jag ministern vilka åtgärder hon tänker vidta.
Lars Mejern Larsson (S):
Som jag har försökt beskriva i dag har jag under några veckor åkt runt hemma i Värmland och besökt både små och stora företag som har varit drabbade och som har varslat. Kamrater har fått gå hem. Några har vänt på själva utvecklingen. Men det är ändå lätt att beskriva samma oro. De är rädda för arbetslösheten. De vet inte vad det innebär. Försörjningen uteblir.
Order kommer inte in till de här småföretagarna. Och de som går hem beskriver den uteblivna möjligheten till utbildning. De kan kanske inte köpa julklappar till barnen. Det är tufft. Det är jobbigt att träffa dem.
När jag besökte Säffle var det flera som vittnade om näringsministerns besök i slutet av oktober, när hon träffade uppgivna Volvoarbetare och Säfflebor. De beskrev att ministern inte hade någonting att komma med till dem som förlorat sitt arbete, utan den här politiken var den bästa. Hon var inte alls lyhörd. Det är vad de beskriver.
Men, herr talman, jag måste bekänna att jag, så här i juletid, hyser större tilltro till arbetsmarknadsministern. Visst är det så att ministern kommer att leverera ett paket. Låt oss kalla det en julklapp.
Det är ett besked om ett avskaffande av fas 3, ett besked om att taket när det gäller arbetslöshetsersättningen höjs till 25 000 kronor och ett beslut om att AF inte ska sända tillbaka pengar utan använda dem till utbildning, så att vi kan vara med och konkurrera. Till sist är det ett besked till Värmland om att ansökan till globaliseringsfonden är insänd.
Lars Mejern Larsson (S):
Jag är glad att ministern inte gillar dem som söker enkla lösningar och att hon säger att vi som vågar måste stå upp mot den ökade främlingsfientlighet som råder i vårt land. Men, herr talman, det behövs en mer offensiv arbetsmarknadspolitik, för trots vår massarbetslöshet finns det många företagare som har svårt att få tag i rätt kompetens. Det finns många bristyrken - ta bara transportbranschen.
Och det handlar inte bara om specialyrken utan också om lastbilschaufförer och maskinförare. Transportarbetareförbundet nämner att 10 000 personer med ganska enkla åtgärder skulle kunna få jobb och försörjning.
Vid möten med företagare hemma i Värmland säger de flesta att de oroar sig för att tillgången på utbildad arbetskraft är så liten, trots att arbetslösheten är så hög och har så varit under en längre period. Vad görs det mer än bluddras från Regeringskansliet? undrade en företagare så sent som förra veckan när jag satt på tåget, herr talman.
Jag kunde då tyvärr bara berätta vad vi socialdemokrater skulle ha vidtagit för åtgärder, både långsiktigt och kortsiktigt, för att bekämpa den kraftigt ökande arbetslösheten. Vad den moderatledda regeringen vill svara på frågan överlåter jag till dem som är ansvariga för dessa frågor i Regeringskansliet, tydliggjorde jag.
Vi föreslår investeringar i infrastruktur som tar oss in i framtiden och investeringar i mer och bättre utbildning på alla nivåer och genom hela yrkeslivet. Och rekryteringsgapet måste stängas. En förutsättning för att fler ska komma i arbete är just utbildning. I ett län som Värmland ser vi att bruksmentaliteten lever kvar och att det i första hand är de unga männen som väljer bort högre utbildning.
Det är angeläget att med alla tillgängliga medel stimulera till lärande och bryta den sociala snedrekryteringen till högre utbildning. Samtidigt måste Arbetsförmedlingens flexibilitet öka när det gäller att bidra till nya lösningar för att få folk i arbete. Arbetsförmedlingen har ett regelverk som bland annat innebär onödig inlåsning, och insatserna för utbildning är under all kritik.
En nära samverkan mellan kommuner och näringsliv för att få till stånd bra utbildning är en förutsättning för framgång. Det är dessutom helt fel att inte tillåta utbildningsinsatser för personer som i dag befinner sig i den fasansfulla åtgärden fas 3, som vi dessutom vill avskaffa. I detta läge måste det skapas fler jobb. Aktiva insatser mot arbetslösheten måste gå före allt annat.
Nej, herr talman, regeringens politik har prövats i såväl hög- som lågkonjunktur, och det är uppenbart att den inte leder till fler jobb. Fler och fler bör ställa sig frågan vad som egentligen är bäst för framtiden, att vi samarbetar för fler jobb, som vi socialdemokrater tycker, eller att var och en själv får lösa samhällsproblemen.
Den moderatledda regeringen har gått från en traditionell arbetslinje till en försörjningsstöds- och passivitetslinje. Det finns ingen aktiv arbetsmarknadspolitik i Sverige 2013 utan endast en passiv bidragspolitik.
Lars Mejern Larsson (S):
Det är sant att ni vann valet på jobbfrågan. Har det gått bra? Ett långt regleringsbrev är inte lösningen. Det måste innehålla vettiga mål också.
De strikt reglerade insatserna och de långa väntetiderna för att kvalificera sig för insatser har gjort att Arbetsförmedlingen skickar tillbaka många miljarder kronor varje år till statskassan, trots den massarbetslöshet som råder i landet. Det är en uppgivenhet. När jag pekar på detta verkar ni ändå hur nöjda som helst.
Skillnaden i politiken kan inte bli tydligare, för samtidigt presenterar vi i dag tio punkter som ska bidra till att uppfylla de arbetslösas rop på hjälp.
Där ingår rätt stöd från den första arbetslösa dagen, utbildningskontrakt för unga som innebär krav på gymnasiekompetens, kompetensutveckling av arbetshandläggarna och avskaffande av fas 3. Herr talman!
Som jag sade tidigare har den moderatledda regeringen gått ifrån en traditionell arbetslinje till en försörjningsstöds- och passivitetslinje som blir starkare och starkare. Det finns ingen aktiv arbetsmarknadspolitik i Sverige 2013 utan endast en passiv bidragspolitik. Ministern har, jag vet inte för vilken gång i ordningen, gett mig svaret att regeringen har höga ambitioner med jobbpolitiken.
Och så har vi en arbetslöshet i dag på 8 procent. Jag kan endast konstatera att det som är högt med regeringens jobbpolitik är arbetslöshetssiffrorna.
Lars Mejern Larsson (S):
Det gläder mig att ministern delar uppfattningen att förtroendet är direkt avgörande för järnvägen framgent. Fru talman! Jag läste en artikel i Värmlands Folkblad för någon vecka sedan. Rubriken var: Vad är klockan i Arvika när den är 12.00 i Filipstad? I dag är svaret självklart, men för 150 år sedan var skillnaden i alla fall några minuter.
Att vi har en gemensam tid i vårt avlånga land kan vi tacka tågtrafiken för. Sverige var faktiskt först i världen med att införa en enhetlig tid, och det är någonting vi kan vara stolta över. Det är därför det är av största vikt att tågen även kommer i tid 2013.
När jag lyssnar på ministerns svar misstänker jag att intresset för att återuppta en 150-årig god tradition som gjort att vårt land varit framgångsrikt fortfarande är ganska svalt hos regeringen.
Det är kanske svårt och komplext att förstå vikten av att tågen kommer i tid, men enkelt uttryckt skulle man kunna säga att risken är stor att förlusterna i arbetade timmar på grund av försenade tåg bidrar till höjd arbetslöshet och högre pensionsålder eftersom alla de resenärer som kommer för sent till jobbet tappar arbetstid och samhället förlorar skatteintäkter.
Den sammanlagda persontågsförseningen uppgick år 2012 till nästan 4 miljoner persontimmar. Det är inte bara persontrafiken som drabbas. Den svenska industrin vittnar gång på gång om att tillförlitligheten och kapaciteten måste bli bättre även för godstransporterna.
Jag är ändå förvånad över att ministern inte inser hur viktigt det är att göra ordentliga satsningar på järnvägsnätet så att arbetslösheten inte ökar och att tillväxten inte avstannar. Men regeringens lösning är väl att ställa större krav på resenärerna att ta ansvar för att komma i tid.
I stället för att vänta på ett tåg som alltid är försenat borde dessa ta det rationella beslutet att inte lita på tidtabellen och åka med ett tidigare tåg. Men andra ord: Det är inte regeringens fel att tågen är försenade, utan det är den enskilde resenärens val som gör att det blir produktionsbortfall och att arbetslösheten ökar. Fru talman!
I min interpellation och i mina frågor efterlyser jag vad regeringen tänker göra för att tågen ska komma i tid i framtiden. Vi har inte råd att vänta. Frågorna lyder: Vad vill Alliansen? Vilka förslag och idéer har ni för att få Sverige tillbaka på banan?
Lars Mejern Larsson (S):
Ministern frågar: Har jag missat någonting? Jag kan väl säga så här: Det är Alliansen som styr landet. Vårt förslag innebär lite mer pengar till tågtrafiken. Tyvärr får vi vänta till 2014. Fru talman! Jag känner att vi inte kommer längre här nu.
För att uppnå de nationella och internationella miljö- och klimatmålen är det nödvändigt att fler resor och transporter blir miljömässigt hållbara och går med tåg. För att det ska bli verklighet måste tåget gå som tåget. Så är det inte i Sverige i dag. Järnvägen är dålig. Tågen är dåliga.
Hela tågstrukturen tjuter efter ett pålitligt omtag. Tillförlitligheten i tågtrafiken i dagens Sverige är anmärkningsvärt låg, och frågan måste tas på allvar.
Människors upplevda verklighet har gjort att var tredje svensk har valt bort tågåkandet av rädsla för att bli försenad, enligt Sifo. Fru talman! Fackförbundet Seko vittnar om massuppsägningar av dem som ska utföra underhållet av vår järnväg.
Är det därför vi inte kommer åt punktligheten? Eller hur kommer det sig att alla dessa historiska satsningar som vi hör om gång på gång leder till alltmer missnöjda och oroliga resenärer?
Lars Mejern Larsson (S):
Kanske kan man erkänna att det förmodligen har gjorts för lättvindiga sjukskrivningar och inte erbjudits tillräcklig hjälp i somliga fall tidigare. Det är samtidigt viktigt att personer som verkligen är sjuka ges möjlighet till försörjning. Blandar och ger, säger statsrådet. Jag vill bara belysa problem som de drabbade står inför.
Vi har sett det förr och ser i dag: en regering som vägrar inse verkligheten, som är nöjd med hur det ser ut, som monterar ned trygghetssystem och som vägrar att vidta åtgärder när det är uppenbart att de system man har byggt upp är fel. Herr talman! Någon måste ta huvudansvaret för sjukförsäkringssystemen och se till att myndigheterna pratar med varandra.
Det är när du mår som sämst som försäkringen ska fungera, inte slå undan benen på de människor som är i behov av hjälp. Bolla inte folk mellan stolarna! Jag önskar att jag kunde vända mig till de drabbade och säga: Ni kan känna er trygga, det kommer att bli bättre. Men, herr talman, det kan jag inte göra efter de svar jag får från statsrådet.
I stället väljer jag att upprepa Tony Kyrks ord om att medlemmar tappar förtroendet för socialförsäkringssystemet. Min slutsats efter dagens debatt är att för att orka vara sjuk år 2013 i Sverige måste man vara frisk.
Lars Mejern Larsson (S):
Författaren och skribenten Anneli Jordahl konstaterar att Dagens Nyheter har skrivit mer om att sprängningen för Citybanan i Stockholm har orsakat skador på stadens kyrkor än om att fem byggnadsarbetskamrater har fått sätta livet till under arbetets gång. Vad är det som händer i Sverige? Vi har en situation som är ohygglig.
Det avlider ungefär en person i veckan på arbetsplatserna runt om i Sverige. Det är någonting som är svårt att ta till sig. Nästan ännu svårare att ta till sig är att den sittande regeringen samtidigt för en arbetsmarknadspolitik som leder till fler arbetsplatsolyckor.
Dessutom bantar man och monterar ned delar av Arbetsmiljöverket, som kanske är ett av samhällets viktigaste verktyg i kampen för en bättre och säkrare arbetsmiljö. Vi har också en minister som inte tänker ge mig ett svar på min fråga om huruvida mindre resurser ger en positiv effekt på antalet dödsfall och olyckor på landets arbetsplatser. Herr talman!
Det hör väl till god ton, så jag vill ändå tacka för det korta och koncisa svaret. Det visar klart och tydligt att ministern, precis som när det gäller andra områden i regeringens politik, är övertygad - nej, jag vill påstå att ministern är fanatiskt övertygad - om att skattesänkningar är den enda lösningen på alla problem.
I sitt svar säger ministern så här: "Självklart bygger inte regeringens arbetsmiljöpolitik på något antagande om att mindre resurser skulle ge bättre arbetsmiljö."
Det är ett intressant svar, måste jag säga - "självklart bygger inte regeringens arbetsmiljöpolitik på något antagande om att mindre resurser skulle ge bättre arbetsmiljö".
Innebär detta att regeringen medvetet minskar anslagen till Arbetsmiljöverket för att få sämre arbetsmiljö och fler arbetsplatsolyckor? Eller ska slutsatsen vara att skattesänkningar går före resurser till att upprätthålla en god arbetsmiljö på landets arbetsplatser?
Det jag hade hoppats skulle ge mig en klarare bild av regeringens politik i arbetsmiljöfrågan har tyvärr inte gett mig någon vägledning alls. Min slutsats så här långt är att ministern vill sopa problematiken med olycksfall på landets arbetsplatser under mattan. Herr talman! För mig är det självklart: Ingen ska dö eller skadas på jobbet. Att någon dör på jobbet är något som bara inte får hända.
För mig är regeringens svar - eller icke-svar - beklämmande. Därför frågar jag om mina slutsatser utifrån det svar jag har mottagit är riktiga, nämligen att regeringen medvetet minskar anslagen till Arbetsmiljöverket för att få sämre arbetsmiljö och fler arbetsplatsolyckor.
Eller ska slutsatsen vara att skattesänkningar går före resurser till att upprätthålla en god arbetsmiljö på landets arbetsplatser?
Lars Mejern Larsson (S):
Jag får tacka för svaret. Jag uppfattade inte att ministern kommenterade om min slutsats var riktig, men hon kanske kan återkomma till det. Ministern undrar om vi ska lägga oss i var kontoren ska ligga, men det handlar om att vi är oroliga för att antalet kontor ska minska, att de blir färre.
Runt om i vårt land bedrivs entreprenadarbete som många gånger är finansierade av offentliga medel. Det mest uppmärksammade under senare tid har varit Citytunneln i Stockholm. Här har svenska fackföreningar inte kunnat bedriva ett offensivt arbetsmiljöarbete, vilket minister säger att de har ansvar för, eftersom de inte har haft tillträde till arbetsplatsen.
Konsekvensen är att fem byggnadsarbetare har omkommit under byggnationen, och det har skett ett antal allvarliga olyckor med invaliditet som följd för de byggnadsarbetare som har drabbats.
Nedläggning av Arbetsmiljöverkets lokalkontor ibland annat Karlstad och Västerås kommer på sikt att underminera kommer på sikt att underminera arbetsmiljöarbetet på arbetsplatser där facket inte har tillträde. Där krävs Arbetsmiljöverkets insatser, men nu avlövas myndigheten.
Jag råder ministern att skaffa tidningsurklipp från de otaliga artiklar som skrivits runt om i landet om hur sämre villkor är ett sätt att konkurrera ut företag som har svenska kollektiv avtal och följer svensk lagstiftning på arbetsmiljöområdet. Regeringen brukar i kammaren ofta framhäva vikten av ordning och reda i finanserna.
Vi socialdemokrater vill gå ett steg längre och även ha ordning och reda på svensk arbetsmarknad, men där gör regeringen halt. Svenska kollektivavtal är ett bra stöd inte enbart för arbetsgivare och löntagare utan skulle verkligen underlätta för Arbetsmiljöverket i centraliseringens tider.
Om fackligt förtroendevalda och deras organisationer är en sådan viktig samarbetspartner i dessa frågor, varför lyssnar ministern inte på deras skildringar från vardagen på landets arbetsplatser? Eller är det så att skattesänkningar går före igen?
Kan ministern förklara varför regeringen inte ansluter sig till vårt tiopunktsprogram om ordning och reda på arbetsmarknaden, där svenska kollektivavtal på svensk arbetsmarknad är grunden för goda villkor och en bra arbetsmiljö oavsett varifrån företag och dess medarbetare kommer?