Anders Hansson (M):
Det är lite grann här bekymret ligger. Så fort jag börjar prata om tolkkostnader kommer regeringen osökt in på rätten till tolk, men det är ju inte det jag tar upp. Rätten till tolk ska vara absolut och oinskränkt.
Det är vem som ska finansiera och betala tolken som är hela min poäng, men vi får alltid denna argumentation: Tycker du inte att man ska ha rätt till en tolk om man, och så vidare? Absolut! Men min huvudfråga är huruvida du ska ha rätt till tolk där landets stat står för kostnaden.
Den totala kostnaden för tolkning i domstolar och förvaltningsdomstolar låg 2017 på nästan 115 miljoner kronor, enligt en rapport från riksdagens utredningstjänst som gjorts för min räkning. I redovisningen ingår inte kostnader från migrationsdomstolarna och Arbetsdomstolen. Men om dessa ska vara med får vi lägga till ytterligare 13 miljoner kronor, vilket ger en totalsumma på 130 miljoner kronor årligen.
En hög summa, kan tyckas, men då har vi inte tagit med övriga myndigheters kostnader för tolkar. Samma rapport från utredningstjänsten visar att till exempel Arbetsförmedlingen 2017 lägger nästan 150 miljoner på tolkar. Polismyndigheten lägger lågt räknat 122 miljoner på tolkar. Kriminalvårdens kostnad ligger på 16 miljoner för förra året. Flertalet statliga myndigheter lägger varje år åtskilliga miljoner på tolkar.
Tillsammans med kommuner och landsting uppskattas kostnaderna för tolkar uppgå till nästan 1 miljard kronor årligen. Herr talman! Allt bekostas utan invändningar - i varje fall inga större invändningar - av det offentliga. Är detta verkligen rimligt?
Borde inte regeringen ta initiativ till att öka den egna finansieringsgraden av tolk om personen i fråga har haft skälig tid att lära sig svenska språket? Skulle inte detta vara en morot för att lära sig språket snabbt, vilket gynnar integration och samhörighet? När det gäller exemplet med mannen som har bott tolv år i Spanien tycker jag definitivt att han ska betala en del av sin tolkkostnad till den spanska staten, så att inte den spanska staten får stå för den kostnaden. Hans rätt till tolk är dock oinskränkt.
Herr talman! Hela mitt resonemang kretsar kring det faktum att jag anser att den icke tidsbestämda rätten till kostnadsfri - det vill säga skattefinansierad - tolk inte har blivit ifrågasatt. Rätten till tolk lämnar jag därhän, då jag anser att den rätten som sagt ska vara absolut och oinskränkt. Hur den ska finansieras eller bekostas är just vad jag skulle vilja ha svar på. Morgan Johansson undviker denna fråga i sitt svar.
I stället vill han "förbättra tillgången till och användningen av tolkar så att vi får en rättssäker process i våra domstolar". Att vi ska använda tolkarna rätt och effektivt tror jag att alla ställer sig bakom, likaså ökad användning av videoteknik. Det är jättebra.
Vad som är galet med detta är att vi anammat EU-rättens och Europakonventionens regler avseende kostnadsfritt biträde av tolk vid rättegångar till att gälla alla kontakter med svenska myndigheter, oberoende av om man borde ha hunnit lära sig språket under den tid som man har bott i landet. Min fråga till statsrådet blir därför: Är statsrådet redo att vidta några åtgärder kring den lagstiftning som ligger utanför Europakonventionens och EU-rättens krav på kostnadsfri tolk?
Det kan till exempel gälla vid kontakter med svensk sjukvård, Försäkringskassan eller Arbetsförmedlingen. Eller anser statsrådet att rätten för den enskilde till kostnadsfri tolk fortsatt ska vara huvudregel, även om personen är svensk medborgare och har bott i Sverige i över 20 år?