Désirée Pethrus (KD):
Det är många frågor och många länder som ska behandlas. Mina tolv minuter överskrids kanske något. Jag har försökt att skära i mitt tal, men det är väldigt mycket som man vill säga. Jag tänker börja med den arabiska våren och kvinnorna. Snart två år har nu passerat sedan den arabiska våren tog sin början i Tunisien.
Det är två år sedan medborgare i Nordafrikas och Mellanösterns icke-demokratiska stater reste sig upp och krävde mänskliga fri- och rättigheter, social rättvisa och ekonomisk utveckling. Som en av riksdagens delegater till den parlamentariska församlingen för Medelhavsunionen har jag fått möjlighet att med representanter för de aktuella länderna i regionen diskutera den demokratiska processen.
Det är entusiastiska personer som vill skapa en ny framtid för sina länder, vilket är mycket hoppfullt. Men de hoppas också på stöd och råd från oss i Europa. Det gäller särskilt kvinnorna. Situationen för många av regionens kvinnor har dock inte i alla delar förbättrats utan till viss del förvärrats sedan januari 2011.
Även om kvinnliga politiker behöll omkring 25 procent av platserna i parlamentet i och med valet i Tunisien har antalet kvinnor i övergångsregeringen minskat från fyra till tre. Trots att principen om jämställdhet mellan könen ryms inom Marockos nya konstitution återfinns endast en kvinna i dagens marockanska regering. I 2012 års presidentval i Egypten återfanns inte en enda kvinna bland de 13 slutgiltiga presidentkandidaterna.
Regionens kvinnor är kraftigt underrepresenterade i det offentliga rummet, och det finns en rad exempel där kvinnors fri- och rättigheter i större utsträckning än tidigare till och med kränks och inskränks. Sharialagar är på väg att införas i Libyen, lobbyn mot kvinnors rätt till skilsmässa i Egypten är stark och vi ser tyvärr en negativ utveckling på många håll.
Det gör att vi måste fortsätta stödet till kvinnorna i regionen. I Nordafrika och Mellanöstern ser vi tyvärr också hur förföljelsen av och övergreppen mot regionens kristna minoritetsgrupper har eskalerat under de senaste åren.
I Egypten till exempel blir den kristna koptiska minoriteten, som utgör ungefär tio procent av landets befolkning, ofta föremål för attacker från militanta, islamistiska grupperingar. Kyrkor har bränts, och våldsanvändningen är utbredd. Kopternas utsatta situation förefaller dess värre inte på något sätt ha förändrats till det bättre efter Muslimska brödraskapets seger i presidentvalet i maj 2012.
Nu har president Mursi bland sina rådgivare utsett en kristen kopt, och vi får ställa vårt hopp till alla de moderata krafter som trots allt finns i Egypten. Vi får hoppas att de ska bidra till att situationen förbättras framöver för den kristna minoriteten, men vi måste bevaka situationen.
Vid sidan av de demokrati- och rättsstatsstärkande åtgärder som krävs i Egypten krävs också att man tar itu med de enorma sociala och ekonomiska orättvisor som finns i landet. Den sociala utmaningen är stor. Där kan vi genom EU bidra med ökad handel och samarbete.
I regeringens budget för nästa år föreslås också att vi tredubblar anslagen för att stödja demokratisering och respekt för mänskliga rättigheter i hela regionen. Vi skjuter till 70 miljoner för att stärka kvinnors fri- och rättigheter. Det är bra satsningar som vi ska använda på absolut bästa sätt. Herr talman! Man kan inte säga annat än att situationen i Syrien är en mänsklig katastrof.
Det som började som ett rop på reformer i kölvattnet av den arabiska våren har utvecklats till ett blodigt inbördeskrig. 30 000 människor har hittills fått sätta livet till, och miljontals har tvingats fly både inom landet och bortom landets gränser. Omfattande övergrepp och kränkningar av de mänskliga fri- och rättigheterna begås av Assadregimens styrkor men även av väpnade oppositionsgrupperingar.
Inbördeskriget är en blodig kamp mellan de som styr Syrien som i huvudsak tillhör shiiter och alawiter och oppositionen som till stor del består av sunnimuslimer. Mitt i detta kaotiska slagfält återfinns Syriens två och en halv miljon kristna. Det är en grupp som på det stora hela haft goda relationer och visat lojalitet mot och skyddats av Assadregimen.
Fruktan för olika hämndaktioner är därför stor, och kristna i Syrien faller i ökad utsträckning offer för islamistiska milisgruppers aggression. Kyrkor har blivit särskilda mål för väpnade angrepp i bland annat Aleppo, och staden Homs är nu i det närmaste helt tömd på den kristna befolkningen.
Så sent som i dag såg jag på Twitter att två bomber har sprängts i ett område i Damaskus där det bor kristna och druser som uppges inte ha gått med i upproret mot regimen. Minst 34 personer har dödats. Så ser situationen ut i Syrien i dag, vilket är skrämmande.
När Assadregimen har fallit måste landets kristna garanteras samma fri- och rättigheter och politiska representation som Syriens övriga religiösa och etniska grupper. Det är vi alla överens om, och vi har uttalat det via EU. En stor grupp som inte heller ska utelämnas är kurderna som finns i Syrien och som i dag balanserar och försöker stå vid sidan av konflikten men som på olika håll dras in i den.
Sverige och EU har tydligt uttalat att Assad måste avgå, lämna över till en övergångsregering och förbereda fria och rättvisa val. Det är någonting som vi ska arbeta för. Konflikten hotar tveklöst säkerheten i regionen. Den har redan, i varierande utsträckning, spillt över till grannländerna Turkiet och Libanon och hotar att också påverka Israel. Herr talman!
Medan Assad sitter kvar vid makten i Syrien är Saddam Husseins styre i Irak historia. Även om säkerhetssituationen i flera delar av landet är bristfällig har en rad steg för att demokratisera landet, öka rättssäkerheten och främja mänskliga fri- och rättigheter tagits sedan diktatorns fall 2003.
Att Irak nu till exempel har tagit fram en nationell handlingsplan i syfte att genomföra FN:s råd för mänskliga rättigheters rekommendationer bör välkomnas. Situationen för vissa av landets minoritetsgrupper, särskilt kurderna, har förbättrats avsevärt de senaste åren. Regionen Kurdistan i landets norra delar har numera ett långtgående självstyre, och enligt UD förbättras läget vad gäller mänskliga rättigheter.
Detta är långt från vad som gällde när Saddams övergrepp på kurderna pågick. Saddam Husseins och Bathregimens förtryck av kurderna kulminerade i den så kallade Anfalkampanjen 1988. De flesta av oss minns den avskyvärda gasattacken mot Halabja. Flera byar angreps, 182 000 människor miste livet och över en miljon drevs på flykt.
Såväl det irakiska rättsväsendet som en rad internationella människorättsorganisationer betecknar Anfalkampanjen som ett folkmord. Många av varandra oberoende källor delar den uppfattningen, och Irak har också självt i domstol tagit upp händelsen och dömt ansvariga för folkmordet.
Domen blev dock dödsstraff, vilket vi ju inte accepterar i Sverige, men vi tycker att det är bra att man har ställt de ansvariga till svars. Det finns mycket som har förbättrats i Irak, men vi kan inte acceptera summariska rättegångar, tortyr och bristande föreningsfrihet i en demokratisk rättsstat. Situationen för landets kristna är väldigt allvarlig.
Sedan 2003 har många tvingats på flykt på grund av våld och övergrepp. Flera hundratusen kristna irakier lever i dag under svåra förhållanden i flyktingläger i bland annat Syrien och Jordanien. Vi menar att Sverige, EU och FN har en viktig roll i att åtgärda den negativa utvecklingen i landet. Irak är lite av en krutdurk som vi måste bevaka. Herr talman!
Irans folk lider svårt under en brutal regim. Respekten för grundläggande fri- och rättigheter saknas. Oppositionella förföljs, torteras och avrättas. Politiskt oliktänkande, kvinnor, hbt-personer och religiösa och etniska minoriteter drabbas alla av den skoningslösa regimen. Situationen för de iranier som väljer att konvertera till andra trosåskådningar är direkt livsfarlig.
Kristdemokraterna stöder fullt ut säkerhetsrådets och EU:s utökade sanktioner mot den iranska regimen som syftar till att sätta press på Teheran att fullt ut samarbeta med FN:s atomenergiorgan IAEA. Vi är för dialog och samtal. Men för att kraven gentemot Iran ska vara tydliga är de utökade sanktionerna nödvändiga och högst legitima i väntan på ett bättre samarbete från deras sida.
Herr talman! Konflikten mellan Israel och Hamas blossade nyligen upp igen med full kraft. Efter dagar av mycket intensiva raketbeskjutningar från Gaza in på israeliskt territorium svarade Israel. Det går inte på något vis att ifrågasätta Israels rätt till självförsvar. Dock går det att diskutera huruvida motattacken stod i proportion till Hamas missilbeskjutning.
Den 21 november slöts ett avtal om eldupphör som nu måste följas upp med konkreta åtgärder. Hamas måste erkänna staten Israels rätt att existera, och deras raketbeskjutningar av Israel måste upphöra. Detsamma gäller de enligt folkrätten illegala israeliska bosättningarna på Västbanken.
Israel bör visa gehör för EU:s krav om att öppna övergångarna till Gaza för att underlätta för den humanitära hjälpen att nå fram och se till att kommersiell handel kan bedrivas. Livssituationen för folket i Gaza måste förbättras både ekonomiskt och vad gäller mänskliga fri- och rättigheter. Om så inte sker finns en risk att den fattiga befolkningen radikaliseras, vilket inte kan anses gynna Israels säkerhet.
En lösning på den långvariga konflikten är avgörande för hela regionens fred och säkerhet. Förhandlingar om fred måste utgå från 1967 års gränser och genom ett fredsavtal resultera i en tvåstatslösning med Jerusalem som delad huvudstad. Endast genom ett ömsesidigt gynnsamt fredsavtal kan varaktig fred, säkerhet och demokrati bli verklighet för både israeler och palestinier.
Vi anser inte att det i nuläget går att erkänna Palestina som stat. Det går inte så länge Hamas inte kan erkänna Israels rätt att existera. För att ett erkännande av staten Palestina ska bli möjligt måste det föregås av ett fredsavtal som leder till en tvåstatslösning. Men som det står i betänkandet ankommer det för övrigt, som vi ser det, inte på riksdagen utan på regeringen att göra sådana folkrättsliga ställningstaganden.
Samma sak gäller vad avser den fråga som nu är under diskussion i generalförsamlingen om uppgraderad status. Det är regeringen som hanterar den frågan.
Sverige måste inom ramen för sitt utvecklingssamarbete med Västbanken och Gaza fortsätta att främja fredsprocessen och ett demokratiskt palestinskt statsbyggande och ställa hårda krav på den palestinska myndighetens efterlevande av mänskliga fri- och rättigheter. Herr talman!
Västsahara är enligt FN det sista icke avkoloniserade territoriet i Afrika. Marocko ockuperar alltjämt två tredjedelar av Västsahara. Det är en ockupation som strider mot internationell rätt. Kristdemokraterna stöder därför fullt ut regeringens ståndpunkt att västsaharierna i enlighet med folkrätten äger rätt till självbestämmande.
Västsaharierna bör ges rätten att i en folkomröstning, genomförd av FN-styrkan Minurso efter beslut av säkerhetsrådet, avgöra territoriets framtida status. Om västsaharierna i en sådan folkomröstning röstar för självständighet är det ett beslut som Marocko och världssamfundet måste acceptera. Herr talman!
När det gäller situationen i Turkiet som också finns med i betänkandet kommer min kollega Robert Halef senare att ta upp den oroväckande utvecklingen i landet där mänskliga rättigheter alltmer åsidosätts i och med arresteringar och fängslanden av kurdiska parlamentsledamöter, lokalpolitiker, akademiker och journalister.
Med detta vill jag yrka bifall till förslaget i betänkandet vars alla delar jag står bakom förutom förstås det som berör reservation 25 om erkännande av Västsahara som stat.