KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Lilja (S):
Vi har tidigare diskuterat problemen i trähusindustrin, och vi har sett en allmän konjunkturavmattning i det här landet. Det innebär naturligtvis för vissa företag att orderingången minskar. Man kan inte sälja sina produkter, och det blir en naturlig reaktion för de företagen att säga upp eller varsla personal. Man har inget annat att välja på.
Det som komplicerar situationen för kommunerna är att när deras resurser minskar utifrån vad man har beräknat minskar inte behoven, alltså det som kommunerna ska bistå sina medborgare med, utan det kan till och med öka. Detta gör situationen oerhört knepig.
Med mindre pengar ställs högre krav, och därför är det så otroligt viktigt att regeringen agerar och reagerar på de behov och de krav som nu kommer från kommunsektorn. I svaret säger statsrådet att kommuner och landsting redan har tillförts betydande förstärkningar.
Så kan det möjligtvis vara, men analysen från kommunföreträdare är snarare att statsbidragen är frysta, det vill säga att det inte kommer några mer pengar. Precis som statsrådet säger minskar naturligtvis inte skatteintäkterna, men de minskar utifrån den prognos och den budget som kommunerna har lagt fram. Det är det som ställer till de stora problemen.
Min egen hemkommun Vännäs hade budgeterat för ett överskott på ett antal miljoner för föregående år, och det slutade med ett plus på 48 000 kronor. Detta var helt beroende på att skatteintäkterna minskat. Det är ju många, till exempel varselsamordnare och SKL, som nu kräver någon form av besked från regeringen. Kommer det mer pengar?
Det är lite grann detta vi har pratat om i en tidigare debatt, nämligen att vi gärna vill ha signaler om vart vi är på väg någonstans. Det vore oerhört tragiskt om välfärden skulle urholkas på grund av att kommunerna ska säga upp folk när de faktiskt behövs för att säkra välfärden.
Om jag inte minns fel var det en ledande företrädare för den nuvarande regeringen som i valrörelsen sade: Allt som ni socialdemokrater ska göra för att stärka välfärden ska vi göra bättre. Vi socialdemokrater har föreslagit 5 miljarder mer till kommunerna för innevarande år.
Kan det då betyda - om löftet har något värde - att vi kan se fram emot minst 5, 5 1⁄2 eller 6 miljarder i stöd till kommunerna i den vårproposition som det hela tiden hänvisas till och som tydligen ska lösa många av de problem som vi nu diskuterar?
Lars Lilja (S):
Statsrådet kommer in på den berömda skattedebatten. Han ger ett exempel på hur det kan slå, och jag kan ge ytterligare ett exempel. Det var inte bara plus i jobbskatteavdraget. Det fanns en del minus när det gällde avgiften till a-kassan, inget avdrag för avgiften till fackföreningen, höjd försäkringsavgift för bilen och en del andra små saker som måste räknas ifrån skattesänkningarna. Jag har själv räknat på detta.
Jag har jämfört mig, som jag räknar som högavlönad, med min kära sambo, som har jobbat som kommunalare. På de tre åren med en borgerlig regering har jag som tjänar 55 000 i månaden tjänat 2 700 kronor per månad på skattesänkningarna. Min kära sambo som jobbade inom omsorgen tjänade 800 kronor i månaden på skattesänkningen. Så har den slagit.
Jag förstår att i statsbudgetperspektiv kostar dessa 800 kronor mer, men för den människa som ska leva på dessa kronor och ören är det vi som har en god ekonomi som har tjänat på skattesänkningarna. Allt annat är inte sant. Kommun- och finansmarknadsminister - jag skulle inte vilja vara i statsrådets kläder.
De områden som statsrådet har ansvar för har inte utvecklats särskilt lysande de senaste åren. När några fångar rymde under förra mandatperioden krävde den opposition som statsrådet Odell då tillhörde justitieministerns avgång. Jag tycker att det var tarvligt, och det är tarvligt att göra så nu. Det är inte statsrådets direkta ansvar.
Men det är ändå viktigt att statsrådet visar att det som sägs har sparats i ladorna används nu för att klarar kommunerna och landet ur krisen på ett bra sätt.
Lars Lilja (S):
Jag får i det här fallet tacka idrottsministern för ett ambitiöst och ganska bra svar på min interpellation. Vi kan vara helt överens om att antidopningsarbetet är en viktig ingrediens i idrottens arbete mot fusk och de skadeverkningar som är väl kända när det gäller användandet av dopningspreparat.
Det är också i viss mån sant att det är betydande resurser som avsätts för antidopningsarbetet. Det är om jag minns rätt drygt 20 miljoner. Problemet är att den summan har varit konstant under ett antal år. Det gör att det indirekt blir en besparing på arbetet, eftersom kostnaderna ständigt ökar.
Jag vill också säga att det är en sanning med modifikation att idrotten själv bestämmer hur många prov man ska genomföra. Antidopningsgruppen får en klumpsumma i sin budget, och för det ska man genomföra verksamheten. Visst kan man säga att det är Riksidrottsstyrelsen som bestämmer hur stor den summan ska vara.
Jag vet att de gärna har velat nagga den lite grann i kanten för att använda till andra ändamål inom idrottsrörelsen. Samtidigt har regeringen genom regleringsbrevet möjlighet att styra det här. Jag skulle önska att man styrde upp det ännu lite mer, även om vi i många stycken pratar om en fri och oberoende idrott. Idrottsministern talade om Wada.
Det är naturligtvis oerhört viktigt att Sverige är aktivt i det arbetet. Det har vi varit under ganska lång tid. Vi har i det sammanhanget undertecknat det samarbetet, och vi har ratificerat koden för antidopningsarbetet. Som idrottsministern säkert känner till är det en ny kod som gäller nu, i princip från den 1 januari. Det kommer att bli en del förändringar under våren.
Koden är bra på det sättet att den förtydligar idrottarens ansvar och antidopningsorganisationernas ansvar. Men den ställer också större administrativa krav på antidopningsgrupperna. Man ställer större krav på idrottaren. De allra största kraven gäller den så kallade vistelserapporteringen.
Elitidrottarna ska till de nationella och internationella antidopningsorganisationerna redovisa vecka för vecka var de befinner sig. Det här jobbet är grannlaga. Det ställer ganska stora krav på administrationen i den nationella antidopningsorganisationen. Det är naturligtvis bra, samtidigt som det kräver mer tjänster och mer tid för att hantera detta.
Så länge budgeten inte ökar kommer det tyvärr att ta resurser från möjligheten till provtagningar. När det gäller de Wadaackrediterade laboratorierna har man en minimigräns. Minst 3 000 prov ska man göra per år för att få behålla sin ackreditering. Nu har vi sett att det tyvärr har stannat upp vid ungefär 3 500.
För ett antal år sedan satte vi i den Ds som jag själv hade förmånen att leda arbetet i upp en målsättning att man skulle vara uppe i 4 500 prov. Som bäst var man uppe i 4 000, men nu är man på väg nedåt. Det här är naturligtvis egentligen grunden till dopningslaboratoriets bekymmer.
Jag skulle önska att jag kunde vara säker på att idrotten fick mer resurser, så att man kunde fortsätta sin provtagningsverksamhet på ett bra sätt.
Lars Lilja (S):
Jag tackar idrottsministern för kommentarerna. I och med att Sverige har skrivit under Europarådets konvention mot dopning och Unescos konvention mot dopning och också som sagt är en aktiv deltagare när det gäller Wadas arbete är det här inte enbart ett ansvar för idrottsrörelsen.
Det är ett tydligt delat ansvar mellan idrottsrörelsen och ländernas regeringar. Därför är det viktigt att regeringen ser till att antidopningsorganisationerna har anslag som gör att man fortsatt kan bedriva den verksamhet man har nu och allra helst gör den ännu effektivare än den är i dag.
Som jag sade tidigare är ett av de stora problemen naturligtvis att Wadas nya regelverk ställer större krav på antidopningsorganisationerna när det gäller administrationen av vistelserapporterna.
Därför är det sannolikt så att man har stannat upp någonstans kring de 3 600 testerna, som jag naturligtvis skulle önska vore ännu fler. Jag skulle dessutom önska att vi kunde ta tester på betydligt lägre nivå bland idrottarna, för där tror jag att det är minst lika stor risk att man använder de olagliga preparaten. Svensk elitidrott är extremt förskonad.
Det är sannolikt så att det är ytterst få, om ens någon, på den svenska absoluta elitnivån som använder otillåtna medel, tack vare det effektiva arbete som idrotten har bedrivit under en ganska lång tid. Jag önskar att man från regeringens sida kunde tillskjuta mer medel, så att det här arbetet kunde bedrivas effektivare.
Det här med friidrotten är lite trist. Det känner jag inte igen. Alla prover som tas via Riksidrottsförbundets antidopningsorganisation analyseras av labbet i Huddinge. Sedan kan det vara så att en del enskilda idrottsförbund gör egna tester. Då kan man naturligtvis välja att göra det någon annanstans.
Vi tycker att det är bra i interpellationssvaret att man kommer in på diskussionen om en fristående organisation, något som också har diskuterats länge. Det är inte så att koden explicit kräver att man ska ha en fristående organisation för antidopningsarbetet. Däremot är det naturligtvis en viktig fråga för trovärdigheten. Det här kommer att bli ett ganska grannlaga arbete.
En fristående organisation kräver sannolikt större resurser. Det kommer att behövas en egen administration. Det kommer sannolikt att bli dyrare. En annan oerhört intressant diskussion om man ska vara fristående blir vilket uppdrag organisationen kommer att få. Det är alldeles tydligt att man vill att informationsdelen ska ligga kvar på RF, och det är helt okej. Där har man ingen polisiär uppgift.
Däremot är det en god idé att man har en fristående organisation som genomför provtagningen, de "polisiära åtgärderna" och åtalen gentemot de idrottsutövare som åker fast i dopningskontroller.
Då undrar jag om ministern i de här sammanhangen har funderat på hur det här ska organiseras och vilka ekonomiska resurser som här kan krävas för att den fristående organisationen ska kunna jobba på ett bra och trovärdigt sätt.
Lars Lilja (S):
Jag delar i stort idrottsministerns mening här. Jag hoppas att vi tillsammans kan jobba vidare så att vi faktiskt kan stärka idrottens antidopningsarbete. Vad gäller den diskussion som vi var inne på tidigare, om den fristående organisationen, visar det sig att dopning är betydligt vanligare i idrottsliknande miljöer.
Enligt STAD-projektet, som är iscensatt nu, där man tittar på hur det ser ut på gymmen runt om i Stockholms stad, finns det en del tecken som tyder på att upp till var femte ung man som tränar på de här gymmen använder anabola steroider. Det är klart att det här är idrottsliknande miljöer som tyvärr kan spilla över på idrotten. Det här kanske är en annan del av dopningsproblematiken.
Den hör ihop med idrotten och med folkhälsan. Den hör också i någon mening ihop med justitieministerns område, det vill säga grov brottslighet.
Jag tror att det kanske vore välgörande om kulturminister Adelsohn Liljeroth satte sig ned med justitieminister Ask och folkhälsominister Larsson och funderade lite grann på de här frågorna i ett övergripande perspektiv. Kanske kunde man fundera lite grann på något slags gemensam strategi för hur man ska hantera de här frågorna. De hör ihop, och de här illegala drogerna finns i alla de här tre miljöerna.
Jag tror att det vore bra om man kunde samordna det arbetet. Jag tror att alla skulle tjäna på det. Det är här den intressanta diskussionen om hur den fristående organisationen ska fungera kommer in. Jag tror att det vore en god idé, faktiskt. Det är något som jag rekommenderar idrottsministern att göra.
Lars Lilja (S):
Det var ett intressant svar. Det var dessutom lite överraskande på så sätt att rättsläget anses vara helt klart och att det finns möjlighet att återta de förbetalade träningspassen och dra in årskort.
Det har nämligen inte varit fallet vid tidigare diskussioner om de här frågorna, så jag tycker att det är jättebra att den saken klargörs. Däremot säger Beatrice Ask att det inte är möjligt att påtvinga dopningstest. Det kan jag delvis förstå, men det skulle vara intressant att höra justitieministerns motivering till att det inte är möjligt.
Det finns ett annat problem i de här sammanhangen. Det finns ju ett antal kommunala gym, även om jag vet att justitieministerns partikamrater inte är så positiva till det. Där är rättsläget inte helt klart.
Vill en medborgare som har begått de här brotten träna på ett kommunalt gym är det, såvitt jag kan förstå när jag har pratat med kommunjurister, inte alls säkert att man har möjlighet att stänga av den personen.
Finns inte den möjligheten är en sådan här avstängning ganska verkningslös, för då kan ju den som använder anabola steroider eller andra otillåtna preparat bara byta gym och fortsätta att träna. Det skulle vara intressant att få ett klargörande kring hur det ligger till när det gäller de kommunala gymmen.
Justitieministern säger att om dopningsbrott misstänks ska man kontakta polismyndigheten som kan ta ett dopningsprov om det bedöms finnas skälig misstanke för ett sådant brott. Detta är en av nyckelfrågorna när det gäller bekämpning av just dopningsbrott: Vad är skälig misstanke? Det är något som polisen brottas med i ganska många sammanhang.
Anledningen till att jag tycker att detta är en viktig fråga är att justitieministern och jag är väl medvetna om att det är olagligt att inneha och använda dopningspreparat. Det är faktiskt ett preparat som i vissa stycken kan vara nog så farligt som vanliga narkotikapreparat.
Jag skulle vilja veta om justitieministern har några funderingar om vad som möjligtvis skulle kunna vara skälig misstanke för ett dopningsbrott. Om man på ett gym vägrar att lämna ett dopningsprov, skulle det kunna vara en skälig misstanke?
När Riksidrottsförbundets dopningsfunktionärer kommer in på en träningsanläggning förekommer det på en del håll att ett antal personer snabbt lämnar anläggningen när de ser funktionärernas legitimationskort. Då skulle man kunna ställa sig frågan: Är detta måhända en skälig misstanke för dopningsbrott?
Jag tycker att det vore intressant om justitieministern kunde utveckla de frågor jag ställde: Vad är, enligt justitieministern, orsaken till att man kan vägra göra tester? Man kan ju inte tvinga någon att göra testerna. Hur ser det ut när det gäller de kommunala gymmen? Har man möjlighet att stänga av där? Vad är det som utgör skälig misstanke för ett dopningsbrott?
Lars Lilja (S):
Jag tycker att det är bra. Jag har fått många klargöranden här av sådant som inte har varit så tydligt när man har diskuterat med andra jurister. Det är helt sant att man inte kan tvinga någon att genomgå ett dopningstest. Det som händer om du vägrar att genomgå ett dopningstest är att du straffas. Du får precis samma straff som om du har lämnat ett positivt prov.
En vägran anses alltså lika grov som ett positivt dopningsprov. Det kan man naturligtvis ur juridiskt perspektiv diskutera. Brottet är egentligen inte bevisat, men man får i alla fall straffet.
Det är det som är frågan, om och hur man i så fall skulle kunna hantera en vägran inom ett annat område, att man i princip skulle kunna bedöma det som ett positivt prov. Jag känner mig nöjd med svaret. Jag tror att vi egentligen har samma uppfattning i den här frågan, att det är viktigt att vi arbetar mot dopning. Vi vet att många våldsbrott har begåtts av personer som använt anabola steroider. Vi vet att det är ett folkhälsoproblem.
Vi vet att det delvis är ett problem inom idrotten, även om det är ganska litet där. Jag har haft interpellationsdebatter både med idrottsministern och med folkhälsoministern just om dopningsfrågorna, och vi är hyfsat överens om att det är ett problem som vi måste lösa. Vi måste hjälpas åt i samhället.
Jag tror att det vore bra om alla tre ministrarna vid något tillfälle ägnade en timme åt att resonera om det här problemet så att vi så att säga får en lösning som gör att vi tar rejäla krafttag och går framåt i den här frågan. Jag tror att det är viktigt för oss alla. Jag tackar som sagt för svaret. Det har varit klargörande.
Jag hoppas att ministrarna har tid att träffas någon timme till hösten och resonera om det här så att vi kan ta steg framåt i våra gemensamma målsättningar.
Lars Lilja (S):
Både idrottsministern och jag hade naturligtvis varit glada om vi hade sluppit den här debatten, det vill säga att vi hade en idrott helt fri från dopning. Nu är det tyvärr inte fallet. Man kan använda sig av två strategier. Den ena är, som en del föreslår, att släppa dopningen fri. Det finns debattörer i Sverige som tycker att det vore en bra lösning.
Den andra är att göra allt vi kan för att bekämpa dopning inom idrotten och även utanför idrotten. Jag tycker att det är bra att vi är helt överens om att den svenska strategin är att till varje pris bekämpa dopningen. Den kampen har inte blivit lättare och den har inte blivit billigare. Jag vill påstå att den har blivit betydligt svårare.
När det gäller dopningslaboratoriet handlar det om hur många prov de får göra. Deras intäkter består av de tester de får göra. De får betalt och kan därmed bedriva sin verksamhet och förhoppningsvis utveckla den. Jag hade förmånen att sitta med i en arbetsgrupp som jobbade för att ta fram en strategi för hur vi ska motverka dopning i idrotten i Sverige.
Vi hade som långsiktig målsättning att ta 4 500 prov per år. Vi var nära några år, men nu har vi landat runt 3 500 prov, alltså ungefär 1 000 prov färre än vi hade som målsättning. Det påverkar naturligtvis labbets möjligheter att klara sin ekonomi.
Inför 2010 har man bestämt att labbet ska ta ungefär 250 fler prov, det vill säga 3 750 prov. Man ska få 200 kronor mer per analys vilket naturligtvis förbättrar de ekonomiska förutsättningarna något.
Jag delar idrottsministerns uppfattning att det är viktigt att vi har ett dopningslabb i Sverige bland annat av de två skäl som anges i svaret. Jag skulle ändå vilja att idrottsministern utvecklar vad hon tror skulle bli konsekvensen om vi i Sverige inte längre hade något ackrediterat dopningslaboratorium.
Vad tror idrottsministern att det skulle betyda för vår trovärdighet i antidopningsarbetet internationellt? Tror ministern att det skulle innebära några andra stora nackdelar för Sverige som idrottsnation att inte ha ett ackrediterat dopningslaboratorium?
Lars Lilja (S):
Det är mycket riktigt så att Dopingkommissionen har fått sitt anslag höjt, och det är naturligtvis oerhört bra. Av detta går ungefär 1,2 miljoner indirekt till dopningslabbet genom ett ökat antal tester och ett högre pris för proven.
Det betyder i alla fall att labbet förmodligen kommer att gå med ett underskott på ungefär 1 miljon i år samtidigt som man inte kommer att ha råd att investera i den utrustning som krävs för att man fortsättningsvis ska kunna vara ett av Wada ackrediterat laboratorium. Man har alltså löst en akut kris men långt ifrån ett långsiktigt problem.
Jag tycker att det är bra att dessa 3 miljoner har kommit, men man ska ha i minnet att det tidigare anslaget hade legat still ett antal år. Det innebär i princip en nedskärning motsvarande åtminstone inflationen.
Det som dessutom har hänt är att Dopingkommissionen och antidopningsgruppen har fått betydligt fler administrativa uppgifter att hantera i och med Wadas krav på vistelserapportering när det gäller elitidrottarna. Det är nästan obegripligt mycket administration kring detta. Men det är tyvärr en del av nödvändigheten i detta arbete.
När vi talar om dopningslabbets ekonomi handlar det som sagt var om hur många prov de får in och vilket pris som de kan ta för sina prov. Då kan man konstatera, som idrottsministern har sagt vid något tidigare tillfälle, att Kulturdepartementet tillför en 1,5 miljoner till labbet för att man ska klara sig. Det är naturligtvis oerhört bra.
Men vi ska i detta läge också komma ihåg att det i princip inte är några dopningslaboratorier i vårt närområde som klarar sig utan ett direkt stöd från regeringen. Laboratoriet i Oslo, som har ungefär samma kapacitet som Sveriges dopningslabb, har ett tillskott på 4 miljoner direkt från deras kulturdepartement.
Vid samtal med laboratoriet i Oslo säger man själv att man inte har resurser för att klara att analysera även 3 500-4 000 prov från Sverige. Detta hoppas jag kommer fram i den utredning som ska göras.
Man kommer naturligtvis att ha kontakt med dopningslabbet och få klart för sig vilka konsekvenser som det kan få. Om vi inte har kvar labbet är jag orolig för att Sveriges rykte och det stora förtroende som man har för Sverige som ett land som leder antidopningsarbetet verkligen skulle bli ordentligt skamfilat.
Det är Sverige, Australien, Nya Zeeland, Norge och några andra länder som har legat i framkant. Jag tror inte att det skulle innebära särskilt stora ekonomiska vinster om man skulle släppa labbet.
Men den största förlusten som det skulle innebära att inte ha ett eget labb tror jag skulle vara bristen på forskningsresurser och att Sverige fortsatt inte skulle kunna vara ledande när det gäller forskning inom antidopningsområdet.
Sverige jobbar med en del projekt, bland annat tillsammans med Uppsala universitet, och är världsledande, och detta skulle kunna få oerhört stora konsekvenser för det internationella antidopningsarbetet. Man får inte glömma den stora nytta som vi i Dopingkommissionen har av den experthjälp som vi ständigt och omedelbart kan få från dopningslabbet.
Jag tror därför att det vore mycket olyckligt om vi inte hade kvar det.
Lars Lilja (S):
Jag är naturligtvis glad över att vi i grunden är överens om att detta är viktigt. Jag ser verkligen fram emot resultatet av denna utredning som ska vara klar i slutet av oktober. Däremot är jag lite orolig eftersom det är ett ganska stort jobb som utredningen har att göra. Just när det gäller att hantera dopning inom idrotten tror jag inte att det blir så komplicerat.
Men om man också ska ta tag i dopningen i samhället och dopningen på gymmen och hantera kanske 50 000 missbrukare i Sverige kommer denna utredning att få ett ganska rejält arbete att hantera. Jag är fortfarande lite orolig när det gäller diskussionen om att lägga ut dessa prov på andra labb. Jag försökte säga att laboratoriet i Oslo förmodligen inte kommer att klara av det.
Finland har redan nu problem att klara sin ackreditering. Detsamma gäller Polen. Det som sägs här är i någon mening officiellt, men jag skulle nog vara lite nervös över att skicka ett antal dopningsprov till Ryssland. Det finns väl en del frågetecken kring hur de har hanterat en del prov till exempel när det gäller bloddopning, så det skrämmer mig lite grann. Det stämmer att det finns två labb i Tyskland som, som sagt, är hyfsat pålitliga.
Men jag vill också påtala att det är på samma sätt med de labben. Också de har statligt stöd för att klara sig. Med den här debatten vill jag understryka att jag tror att det är oerhört viktigt för svensk idrottsrörelse, för den svenska trovärdigheten i dopningsarbetet och, framför allt, för den svenska forskningen kring dopning att vi har kvar ett ackrediterat laboratorium.
Jag både hoppas och tror att det blir den slutsats som utredaren drar när man fått titta på lite fakta i detta ärende.