Anette Åkesson (M):
Jag vill börja med att tacka finansministern för svaret. Det var inte riktigt vad jag hade hoppats på, så jag gör ett omtag. Statliga långtidsutredningar, fackens och arbetsgivarorganisationernas men även olika tankesmedjors rapporter verkar samtliga ta de framtida utmaningarna på större allvar än Socialdemokraterna och Miljöpartiet.
Alla har mer eller mindre samma problembild: Sverige kan klara den demografiska utvecklingen på dagens standardnivå, men befolkningen kommer att ställa samma krav på ökad standard inom välfärden som i samhället i övrigt, må det vara en lite snabbare dator i skolan eller den senaste medicinen. Det innebär att det kommer att saknas resurser om vi även i framtiden ska ha en bra skola, en god äldreomsorg och sjukvård för dem som behöver den. Det vill vi ju alla.
Hushållen kommer att ha resurser, det visar också utredningarna. Hushållen efterfrågar välfärdstjänster och är beredda att betala för dem - frågan är bara hur det ska ske. Via höjda skatter eller avgifter? Eller genom att var och en får ta ett större eget ansvar? Alla hoppas på, och många jobbar för, teknisk utveckling och ökad effektivitet i verksamheterna.
Alla inser också att fler arbetade timmar är åtminstone en del av lösningen - men hur vi ska få fler att arbeta mer verkar vi inte vara överens om. Egentligen borde det inte vara så svårt att se till att unga kommer ut på arbetsmarknaden tidigare, att fler jobbar längre när de är äldre, att vi lyckas integrera de som invandrar till Sverige och att vi självklart ska ha trygghetssystem - de är en del av välfärden. Men är det rimligt att man har mer betalt för att inte arbeta än att arbeta?
Det låter väl rätt självklart, eller hur? Men hur ska det konkret gå till? När det gäller fler arbetade timmar lyckades Alliansen över förväntan med tanke på finanskris och följande lågkonjunktur. Men de åtgärder som genomförts i arbetslinjens namn vill nu S och MP delvis avskaffa.
Att höja ersättningar mer för att inte arbeta och göra det dyrare att ha anställda, samtidigt som många får behålla mindre av den sista tjänade kronan, kommer att resultera i att färre människor arbetar och fler människor väljer att jobba mindre. Färre arbetade timmar ger mindre skatteintäkter till kommuner och landsting och därmed mindre resurser till välfärden. Visst kan vi komma att behöva höja skatten.
Men eftersom utmaningarna kommer från mitten av 2020-talet, när vi 60-talister börjar gå i pension och de lika många 40-talisterna kommer att ha ett större behov av sjukvård och omsorg, samtidigt som relativt färre arbetar, är det inte så genomtänkt att göra det redan nu. Tar vi till skattehöjningar nu, när vi fortfarande har möjlighet att förbereda samhället, vad ska vi då ta till sedan som nödlösning?
Om vi inte nu börjar se över hur vi ska klara framtidens skola, vård och omsorg, utan sticker huvudet i sanden, kommer det att innebära att politiker i kommuner och landsting tvingas till radikala åtgärder som de som har behov av hjälp på 2020-talet och senare kommer att drabbas av. Att vi kommer att stå inför utmaningar i mitten av 2020-talet är inte frågan, utan frågan är hur vi ska lösa dem.
Och hur kan vi redan nu hitta långsiktiga lösningar så att vi dels har svenska folket med oss men även hjälp av de delar av näringslivet som redan är engagerade? Lite omformulerat undrar jag därför hur diskussionen går inom regeringen, respektive hos Socialdemokraterna. Har ni samma problembild? Vilka lösningar diskuterar ni för att vi i Sverige ska ha en god välfärd även om 20 år?