Anders Borg (M):
Mitt, Moderaternas och Allians för Sveriges mål är naturligtvis att ha ett så rättvist samhälle som det går. Det ska vara ett samhälle som präglas av en någorlunda jämn inkomstfördelning, stor sammanhållning och trygghet för alla medborgare oavsett hur deras chanser i livet har sett ut. Hur bygger vi rättvisa för människor i samhället? Det är den grundläggande frågan.
Enligt min uppfattning är den viktigaste omfördelningen att erbjuda alla en bra utbildning, att utbildningspolitiken ställer krav, lärare är auktoriteter, eleverna utvärderas i nationella prov, föräldrarna har inflytande och eleverna kan välja mellan olika skolor. Lika viktigt som utbildning är att det finns en väl fungerande arbetsmarknad.
Vi ska vara bekymrade över varje fattigdomsfälla, arbetslöshetsfälla, inaktivitetsfälla och offentligt system som bidrar till en högre arbetslöshet och lägre sysselsättning. Vi ska försöka utforma våra trygghetssystem så att de ger drivkrafter, trygghet och inte undergräver vägarna tillbaka till arbete.
Sedan är det naturligtvis också viktigt med ordning och reda på arbetsmarknaden så att det blir bra arbetsförhållanden, starka fackföreningar och arbetsgivare som i god ordning kan lösa frågor om arbetsförhållanden med kollektivavtal. Det är viktigt att vi erbjuder bra välfärd till alla oavsett kostnad. Det är grunderna för ett samhälle med rättvisa och bra levnadsvillkor för alla medborgare.
Sverige har klarat detta bättre än praktiskt taget alla andra länder under de senaste åren. Eva-Lena Jansson utgår från OECD, och hon nämner att skillnaderna i Sverige har ökat mer än i andra länder. Ja, det är sant för den period som utvärderas. Låt oss titta på den. Det är sant för den period när Socialdemokraterna styrde. Då ökade skillnaderna mer än i praktiskt taget alla andra länder.
Gini-koefficienten steg snabbare enligt OECD - om jag har förstått Eva-Lena Jansson rätt. Om vi tittar på perioden 2006-2010 har häpnadsväckande nog Gini-koefficienten ökat mindre än i nästan alla andra OECD-länder. Vi har haft mindre problem med ökade orättvisor från 2006 och framåt.
Jag förstår att Eva-Lena Jansson är glad över detta, att hon känner entusiasm för att vi har brutit den uppåtgående spiralen mot stigande klyftor som fanns från 1994 fram till 2006, där Sverige kanske mer än andra länder drev fram skillnader som ökade klyftorna i vårt samhälle. Kan man möjligtvis tänka sig att dra några slutsatser av detta? Kan det ha att göra med att vi nu har en utbildningsminister som prioriterar kunskap i skolan?
Kan det ha att göra med att vi nu har en arbetsmarknad där privat sysselsättning stiger snabbare än i de flesta andra länder? Kan det ha att göra med att vi har en arbetsmarknad som präglas av ordning och reda där lönerna stiger med den takt som produktiviteten tillåter? Kan det ha att göra med att vi orkar investera i välfärd? Kan det bero på att vi har slutat föra en politik för stigande utanförskap som underminerar sysselsättning och slår ut jobb?
Kan det vara det som är grunden i att vi först har haft en period där klyftorna ökat kraftigt med en socialdemokratisk regering, ökat snabbare än i praktiskt taget alla andra länder med en socialdemokratisk regering, för att sedan brytas av och ligga still medan de stiger i andra länder med en alliansregering? Kan det bero på att vi med en grundläggande och fundamental skiljelinje har olika syn på hur man bygger rättvisa?
Socialdemokraterna bygger rättvisa genom att låsa fast människor i inaktivitet, i fattigdomsfällor och i arbetslöshetsfällor utanför arbetsmarknaden, medan vi satsar på utbildning och full sysselsättning. Är det inte där den grundläggande skiljelinjen går mellan vår politik och den Eva-Lena Jansson står för? Det är därför vår politik inte ökar skillnaderna medan Eva-Lena Janssons politik mer effektivt än i praktiskt taget något annat land ökar skillnaderna.