KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anders W Jonsson (C):
Jag har förståelse för att statsministern inte är insatt i just det aktuella fall som jag beskrev. Men detta är något som får stora konsekvenser inte bara för Fjällhälsan i Hede utan i stora delar av Sverige där privata vårdgivare nu från en dag till en annan för sin inhyrda personal plötsligt får börja betala 25 procents moms på kostnaden. Detta drabbar inte de landstingsdrivna enheterna beroende på att de får tillbaka momsen.
Det här innebär i praktiken ökade kostnader för företaget, eftersom den ersättning man får ju är exakt densamma som förut. Konsekvensen kommer att bli att de privata vårdgivarna helt enkelt får stänga ned sin verksamhet eller drastiskt dra ned. Det som har hänt på Bollnäs sjukhus, där Capio har dragit sig tillbaka, är bara ett exempel på detta.
Om man vill ha konkurrensneutralitet och även värna patienter som bor i glesare delar av Sverige som väljer en privat vårdgivare måste man se till att korrigera detta så att det blir samma villkor för alla.
Anders W Jonsson (C):
I debatten inför EP-valet har de stora och snabba klimatförändringarna, som drastiskt kommer att påverka möjligheterna att leva och verka på jorden, kommit i centrum. Det gläder mig och Centerpartiet. Men ett annat stort och globalt hot har tyvärr kommit i skymundan. På våra nyföddhetsavdelningar i Sverige uträttas varje dag mirakel. Vi är världsledande när det gäller att få för tidigt födda barn, vissa så små som 350 gram, att överleva.
Men över de neonatala intensivvårdsavdelningarna sprider sig ett mörkt moln: bakterier som inte längre kan bekämpas med antibiotika. Ett antal barn har redan fått sätta livet till. Vi måste i Sverige, Europa och världen agera kraftfullt och snabbt. Annars riskerar vi att få en situation där sjukdomar som lunginflammation inte längre kommer att kunna botas.
I det värstascenario som forskarna har tagit fram talar man om att det om några decennier kommer att vara upp till 10 miljoner människor som dör årligen på grund av antibiotikaresistens. Det är fler än det antal människor som dör av cancer och trafikolyckor. Tidigare har världens länder framgångsrikt kunnat samlas kring globala avtal. Jag tänker på Parisavtalet 2015 gällande klimatet. Detta har gjort skillnad på riktigt.
Med konkreta, bindande mål kan man åstadkomma förändring, och så måste nu även ske när det gäller det andra riktigt stora globala hotet mot mänskligheten, nämligen antibiotikaresistensen. Min fråga till statsministern är: Vilka skarpa åtgärder ska Sverige vidta för att stoppa utvecklingen av antibiotikaresistens?
Anders W Jonsson (C):
Det är glädjande att statsministern har förstått hur stort problemet är. Men min fråga handlar om vilka skarpa åtgärder Sverige kan vidta. På svensk nivå ligger vi, precis som statsministern säger, redan i framkant. Men ska vi åstadkomma skillnad måste vi, precis som i klimatfrågan, lyfta detta till europeisk nivå och FN-nivå. Det handlar om att se till att vi får ett Parisavtal liknande det vi har när det gäller klimatet.
Det handlar om att på EU-nivå se till att vi får en skärpt djurskyddslagstiftning och tuffare sanktioner mot dem som inte följer regelverket. Vi måste se till att vi kan öka forskningsinsatserna på detta område och inte minst att vi från EU:s sida kan hjälpa länder i tredje världen som behöver stöd i att styra om sin användning av antibiotika. Men vilka konkreta, skarpa åtgärder ser statsministern?
Anders W Jonsson (C):
Det blir en förvirrad diskussion. Den lagstiftning som alliansregeringen drev igenom 2013 sa att de som vistas i landet och som inte har tillstånd har rätt till sjukvård som inte kan anstå. Det var denna princip som alliansregeringen slog fast. Det handlar dels om papperslösa som aldrig har sökt uppehållstillstånd, dels om sådana som har fått avslag på en uppehållsansökan. Här är det lite olika besked från Moderaterna.
Är det denna lagstiftning man vill riva upp eller inte? Den ena moderaten säger på ena sättet, och den andra på det andra. Interpellationen handlar om ytterligare en sak, och det är att vissa regioner har bestämt sig för att ta bort kravet på vård som inte kan anstå och sagt att personalen ska kunna avgöra detta utifrån hälso- och sjukvårdslagen. Där man har gjort detta har det varit just beroende på krav från personalen, som säger att det här är en hopplös lag att tolka.
De säger: Låt oss få göra som vi gör i vanliga fall, det vill säga göra bedömningen på akutmottagningen utifrån hälso- och sjukvårdslagen. När Gävleborg och Sörmland införde en sådan möjlighet, det vill säga gick längre än vad alliansregeringens lagstiftning hade tillåtit, var det utifrån Östergötlands beräkningar, där man såg att denna förändring inte innebar någon avsevärt ökad kostnad.
Det beror på att detta inte är en grupp människor som gärna springer på akutmottagningarna, för de är förstås livrädda för vad som kan hända i ett läge där de söker vård. Plötsligt kan gränspolisen komma och kasta ut dem. Centerpartiet står fast vid alliansregeringens lagstiftning, det vill säga att man ska ha rätt till vård som inte kan anstå. Det är den linje som moderaten Saila Quicklund försvarade här i kammaren.
Om det finns regioner som vill gå därutöver får de bestämma det, precis som de har möjlighet att ge ytterligare vård till andra grupper. Det är inte något som vi ska styra härifrån Stockholm. Detta är Centerpartiets linje.
Anders W Jonsson (C):
Jag vill tacka statsrådet för svaret! Den senaste månaden har vi bevittnat ett haveri i den svenska sjukvården. Det var dessutom ett omfattande haveri. Bristen på elementärt och enkelt material i fem av våra regioner gör att man är uppe i 500 inställda operationer, och det är oerhört allvarligt.
Det som fick mig att för några veckor sedan skriva interpellationen var just att statsrådets svar då var att ansvaret inte låg på staten utan på regionerna som hade tecknat ett dåligt avtal.
Jag anser att i fråga om svensk sjukvård är det otroligt viktigt att det sker ett systematiskt kvalitetsarbete. Oavsett om det är fråga om en liten händelse på en enskild mottagning eller ett haveri av denna omfattning måste man ta tillfället i akt och göra allt man kan, ta ansvaret, för att försäkra sig om att det som nu har hänt aldrig ska hända igen.
Det som nu har hänt har inte varit en blixt från klar himmel. Det har kommit varningssignal på varningssignal om att något sådant skulle kunna hända. Nu var det mer en slump att det var just de fem regionerna som drabbades. Socialstyrelsen gör upprepade risk- och säkerhetsanalyser.
Gång på gång har man i dem till regeringen sagt att det råder en sårbarhet i läkemedelsförsörjningen och att det är svårt att säkra lagerhållningen av annat material.
Dessutom har Riksrevisionen i en omfattande granskning sagt att detta är en i allra högsta grad svag punkt i den svenska sjukvården, och Socialstyrelsen har svårt att fullgöra sin roll som bevakningsansvarig myndighet på grund av att regeringen har gett ett otydligt uppdrag och dessutom ett otydligt mandat.
I dag på förmiddagen var representanter för Läkemedelsverket på besök i socialutskottet, och de påpekade att det råder en otydlighet om vilken myndighet som över huvud taget har ansvaret. Därtill kommer Försvarsberedningen, som har tittat mycket på den civila beredskapen. I rapporten Motståndskraft tog man också upp just dessa frågor.
Att regeringen i det läget avhänder sig ansvaret och lägger ut det på regionerna fick mig att reagera. Här måste regeringen ta ett samlat grepp och se vad som kan göras och vilka slutsatser som kan dras. Det här är i allra högsta grad ett nationellt ansvar. Jag ger statsrådet det att efter att jag skrev interpellationen har det blivit en delvis annan attityd.
Det har fattats ett antal beslut som faktiskt går i rätt riktning. Men oron kvarstår för om det görs tillräckligt på området.
Vid det motsvarande haveriet vad gäller NKS i Stockholm var regeringen snabbt ute och sa att det ska tillsättas en statlig utredning som ska få i uppdrag att noga granska vad som har hänt på NKS i Stockholm och på vilket sätt man - underförstått Alliansen - har misskött den regionen.
Men i fråga om det nuvarande haveriet var det inte alls lika självklart att regeringen skulle gå in och med skärpa se till att ett sådant haveri aldrig händer igen. Man får lätt misstanken att det kan bero på att det var en socialdemokrat som undertecknade just det avtalet. Min fråga kvarstår om vilka ytterligare åtgärder som ska vidtas.
Anders W Jonsson (C):
Jag känner ändå inte att jag har fått en respons vad gäller allvaret i situationen. Nu råkade det vara fråga om dessa fem regioner, och det råkade handla om upphandling av sjukvårdsartiklar - inte läkemedel - som har fått så förödande konsekvenser. I det läget bör larmklockan ljuda på nationell nivå. Nu är det antal statliga myndigheter som håller på att titta på frågan.
Men det behöver inte vara upphandlingarna som går fel nästa gång, utan det kan vara fråga om transporter, smitta eller brist på läkemedel och så vidare. Det finns ett stort antal saker. Hur ska vi i det här landet, med kanske världens bästa sjukvård, kunna utföra sjukvård även i ett läge med större störningar? Det må vara en upphandling som har gått snett, men det kan också vara fråga om ett antal andra saker.
Nu finns ett antal saker, och larmklockorna har ljudit tidigare. Riksrevisionen och Försvarsberedningen har påpekat detta, och Socialstyrelsen har gång på gång i sin risk- och säkerhetsanalys påpekat att det inte finns ett robust system i Sverige. Det är klart att nu, när vi befinner oss mitt i haveriet, handlar det om att laga efter läge och se till att man kan lösa de akuta situationerna.
Men regeringen behöver också kliva fram och ta ett samlat ansvar på samma sätt som man gjorde när det gällde NKS, då man tillsatte en statlig utredare som skulle gå igenom alltihop utifrån de analyser som fanns. På samma sätt borde regeringen agera även här: Ta ett samlat grepp! Se till att samla in allt det arbete som nu görs och som kommer att göras under kommande månader från alla statliga myndigheter! Det gäller även den utredning som jobbar med det här.
Man måste ta ett samlat grepp och se till att komma med förslag på lagändringar och annat som innebär att detta inte ska kunna hända igen. Tack och lov var det detta som hände och inte något allvarligare, skulle man kunna säga. Det här innebär ju att man ändå har kunnat fortsätta med akuta operationer i de här regionerna. Det som har fått ställas in är planerad kirurgi och andra planerade åtgärder.
Det är illa nog, men det här är ändå någonting som vi ska ta till vara i form av att det är en larmklocka. Och den larmklockan får inte ljuda ut i tomma intet, utan det måste finnas en sjukvårdsminister och en regering som är beredda att ta det samlade ansvaret och sedan komma tillbaka och föreslå åtgärder för hur man ska se till att det här aldrig händer igen. Det är fortfarande dessa signaler som jag saknar från regeringen och från sjukvårdsministern.
Anders W Jonsson (C):
Jag skrev interpellationen i ett läge där ministerns svar på haveriet i de här regionerna var: Det är regionernas ansvar. Det är de som har tecknat avtalet. Det tyckte jag var helt fel signal från en regering och från en sjukvårdsminister, framför allt i ett läge där detta inte kom som en blixt från klar himmel.
Det fanns tydliga indikationer från myndigheter, Riksrevisionen och så vidare på att vi måste säkra detta så att vi kan hantera sjukvården även i kristid och även när det uppstår störningar. Nu har det kommit positiva signaler, måste jag säga, från regeringens sida. Det gläder mig. Just i det här läget hanterar man fortfarande akut situationen i regioner, och då är det såklart inte rätt tillfälle att fatta nya beslut.
Men jag kan säga att det i socialutskottet finns en stor oro för hanteringen av det som har hänt. Därför finns också på utskottets bord nu ett utskottsinitiativ som handlar just om det här. Det handlar om att begära redovisningar och att se till att vi verkligen får en uppföljning. Vi ska använda oss av det allvarliga som nu har hänt och se det som en larmklocka.
Detta ska bli en tydlig signal till regeringen och sedermera även till riksdagen att se till att säkra att svensk sjukvård inte tvärnitar bara på grund av att det har upphandlats på ett dåligt sätt. Där ingår såklart även att man ska kunna se över om det finns något som behöver ändras i lagen om offentlig upphandling. Det är möjligt att det kan komma att krävas korrigeringar även där.
Men varje sten måste vändas på för att se om vi kan vidta åtgärder som gör att det här inte händer igen.
Anders W Jonsson (C):
Jag tar vid där den förra frågan slutade. Vi i Sverige har en underbart bra sjukvård. Det finns dock en grupp som inte omfattas av den, och det är alla de som lider av ett narkotikaberoende, en beroendesjukdom. Vi har Europas näst högsta dödlighet i narkotikaberoende. Varje år får 1 000 unga människor sätta livet till. Hade vi legat på EU-snittet hade det varit 200.
Det är en skamfläck för Sverige. Detta hänger inte samman med att det är väldigt många som använder narkotika i vårt land, för här ligger vi tack och lov förhållandevis lågt. Utan det hänger till stor del samman med hur vi har organiserat vården av människor med narkotikaberoende. Denna grupp har ofta inte bara ett narkotikaberoende utan även en psykisk diagnos och därtill en somatisk diagnos.
Trots det delas det upp så att kommunerna har ansvar för behandling av narkotikaberoende och landstingen för all annan sjukvård. Det är fullständigt orimligt, och nästan inga andra länder har organiserat det på detta vis. Dessutom har vi tre tvångslagstiftningar som går in i varandra och där man skickas fram och tillbaka mellan olika system. Det krävs lagändringar, och det är något som Centerpartiet har drivit under lång tid.
Hälso- och sjukvårdshuvudmannen ska ha ansvar för all behandling av sjukdom, även narkotikaberoende. För ett år sedan fick vi en enig riksdag att ställa sig bakom ett tillkännagivande med en uppmaning till regeringen att ta initiativ till att korrigera såväl tvångslagstiftning som behandlingsansvar så att även denna grupp får möjlighet att ta del av den fantastiska svenska sjukvården.
När kommer regeringen att sätta igång med detta jobb?
Anders W Jonsson (C):
Detta fungerar oerhört dåligt. Vi har alltså den näst högsta dödligheten i den här sjukdomsgruppen. Vi skulle aldrig acceptera det när det gäller cancer, diabetes eller någon annan sjukdom, men när det gäller just denna grupp accepterar vi att vi har en helt orimlig organisering. Det var tv-programmet Uppdrag granskning som för ett år sedan som väckte ledamöterna i socialutskottet. Det handlade om 29-åriga Sanne som hade ett narkotikaberoende och andra sjukdomar.
Sverige befinner sig i ett mycket allvarligt och ansträngt läge. Pandemins effekter slår hårt mot hela vårt samhälle och ställer stora krav på oss alla att agera med förnuft och handlingskraft för att minska smittspridningen och samtidigt se till att samhällsviktiga funktioner har de bästa tänkbara förutsättningarna att sköta sitt uppdrag.
Under 14 dagar skickades hon mellan tolv olika institutioner med olika tvångslagstiftningar. Detta kan inte vänta längre. Det behövs många åtgärder, men något av det viktigaste är att reda upp det här i lagstiftningen så att landstingen får ansvaret även för denna grupp och så att man får ordning på tvångslagstiftningarna. Det är inte en dag för tidigt. Min fråga kvarstår: Hur högt prioriterar regeringen detta?
Detta är av största vikt för människors hälsa och också för välfärden, ekonomin, jobben och Sveriges företag. I det här arbetet upplever jag, fru talman, att det finns en bred politisk samsyn. Det är på många sätt positivt att se att ett lands politiska ledarskap i tider av kris och oro förmår att se till vad som är viktigt för landets bästa och inte för respektive partis bästa.
Jag upplever att vi som representanter för riksdagens samtliga partier kontinuerligt fått och får nödvändig och relevant information om läget från regeringen och att samtliga partier har insyn i hur arbetet fortskrider. Det är oerhört viktigt att vi klarar av att bibehålla ett brett samförstånd i de här frågorna även framåt. Det är nämligen i tider av kris som det politiska ledarskapet prövas på allvar.
För Sverige och övriga världen är den tiden här och nu. Min förhoppning är att det politiska ledarskapet i Sverige bygger på ansvarstagande, handlingskraft och konstruktivt samförstånd även framåt. Delar statsministern den förhoppningen?
Anders W Jonsson (C):
Tack, statsministern, för svaret! Jag och Centerpartiet kommer att fortsätta att bidra till att vårt land möter och hanterar den väldigt svåra situation som vi nu befinner oss i på bästa möjliga sätt. Jag hoppas också att den breda politiska enighet som vi nu ser kan bestå även i de tider när vi anpassar samhället för att kunna återgå till det normala.
Vi ska dra lärdomar av detta så att vi kan rusta Sverige ännu bättre för att öka vår beredskap för kommande svåra situationer. Det här är nämligen varken första eller sista gången som det här kommer att hända.
Anders W Jonsson (C):
Coronaviruset har försatt vår värld och vårt samhälle i en kris som är svår att fullt ut överblicka i dagsläget. Det vi däremot redan vet är att många människor tillbringar mer tid hemma än i vanliga fall. Att den som kan jobba hemma gör detta är positivt, men den nya situationen skapar stor otrygghet och potentiell livsfara för kvinnor och barn som lever mitt i våldsamma relationer eller utsätts för andra typer av övergrepp.
Sju av tio kvinnor som mördas i Sverige mördas av sin partner, och nu får vi rapporter om hur sexualbrotten mot barn på nätet ökar snabbt. Centerpartiet har tillsammans med regeringen sett till att ordentligt med pengar har skjutits till både till kommuner och till regioner men även till de organisationer som jobbar med dessa frågor. Centerpartiet vill dock se ytterligare åtgärder i form av lagstiftning med höjda straff för denna typ av brott.
Det kan handla om höjda straff för grov kvinnofridskränkning och för samtliga våldtäktsbrott, om slopad preskriptionstid för sexualbrott mot barn och om en förändring som gör att den förälder som använt dödligt våld mot ett barns andra förälder aldrig ska kunna få ensam vårdnad om barnet.
Min fråga till statsministern är: Är han och regeringen beredda att ställa sig bakom kravet på dessa förändringar och se till att vi så snabbt som möjligt kan få lagstiftning på plats som gör att ingen behöver frukta för sitt eget liv i sitt eget hem?
Anders W Jonsson (C):
Tack, statsministern, för svaret! Det finns här i Sveriges riksdag ett väldigt brett engagemang för dessa utsatta grupper. Men i läget med en pågående kris är det väldigt viktigt att vi ser att denna grupp får det betydligt svårare givet att man befinner sig inom hemmets fyra väggar. Det är viktigt att därför inte förlora tempo vad gäller lagstiftningsarbetet. Pengar till organisationer, kommuner och regioner kommer inte att lösa alla problem.
Det gäller också att nu också successivt gå vidare med lagstiftning för att stötta gruppen och förhindra att vi får ytterligare våld i nära relationer. Min förhoppning är att statsministern och regeringen också i fortsättning har med sig detta perspektiv, även i dessa kristider. Vi i Centerpartiet kommer att ha det.
Anders W Jonsson (C):
Vi befinner oss mitt i en historisk global pandemi, och effekten av den är mycket svår att fullt ut överblicka. Just nu är fokus helt inriktat på att rädda liv, rädda hälsa, minska smittspridningen och rädda så många jobb och företag som möjligt. Men ett politiskt ledarskap måste också ha förmågan att titta längre fram, vad det är som kommer härnäst.
En mycket stor fråga kommer då att vara vaccinationer, den dagen vi har ett vaccin på plats. I vanliga fall brukar det ta 10-15 år att utveckla ett nytt vaccin. Läkemedelsindustrin är nu betydligt mer positiv och säger att det kanske redan inom två år eller till och med ett och ett halvt år kommer att finnas ett vaccin eller kanske till och med flera verksamma vacciner tillgängliga på marknaden.
Men lösningen är inte bara att det finns ett vaccin som är tillgängligt, utan då kommer det stora arbetet, nämligen alla frågor som ska besvaras i anslutning till detta. Det handlar om hur vi ska få tag på vaccinet, vilka riskgrupper som ska prioriteras, hur logistiken ska se ut och vem som ska vara ansvarig. Det kräver en omfattande samordning med industrin förstås men framför allt med Sveriges kommuner och regioner.
Det är mycket, mycket viktigt att man redan nu sätter igång det här arbetet, därför att det kommer som sagt att kräva väldigt mycket av planering. Då är min fråga till statsministern: Har regeringen täta kontakter med läkemedelsindustrin och, framför allt, när kommer regeringen att fatta beslut om att ge Folkhälsomyndigheten i uppdrag att dra igång det här arbetet?
Anders W Jonsson (C):
Jag tycker att det är väldigt positivt att statsministern och regeringen pekar just på behovet av forskning, också i internationell samverkan. Men det stora problemet som vi kommer att ha är hur det här sedan ska fungera praktiskt i vårt land. Vi är många som minns vaccinationerna mot svininfluensan och vilka stora problem vi hade då i Sverige att få det att fungera. Då var det ändå en betydligt enklare process.
Jag relaterar till Ulf Kristerssons fråga kring problemen med testning i Sverige, att vi har ett bekymmer i ett läge där det är 21 regioner som är ansvariga.
Jag tycker att man bör använda den goda tid som vi förhoppningsvis nu har fram tills att vaccinen finns klara till att redan nu ge Folkhälsomyndigheten uppdraget att sätta igång att planera för och ta fram en strategi, så att när telefonen väl ringer och vaccinet är klart ska vi bara ha att trycka på knappen. Sedan ska vi inte behöva diskutera hur det ska användas, vem som ska ha det och hur det här ska gå till.
Anders W Jonsson (C):
Miljöpartiet ingår i regeringen, och partiet är då ansvarigt för passiviteten. Sverige har den bland Europas länder absolut högsta dödligheten hos narkotikaberoende. En enig riksdag sa för drygt ett år sedan att frågan måste utredas. Vi måste vända på varje sten. Men svaret från regeringen var då att det var en sten som absolut inte fick vändas.
Det finns en lagstiftning från, tror jag, 1987 som anger att det i Sverige är kriminellt att vara beroende av narkotika, det vill säga att ertappas med narkotika i blodet. Men detta ska absolut inte utredas, enligt Miljöpartiet och Socialdemokraterna i regeringen. Det är märkligt.
Det finns omfattande internationell forskning, som senast sammanfattades för några par år sedan i en stor översiktsartikel i The Lancet, som visar att en sådan lag är kontraproduktiv. Kravet här är inte att lagen ska avskaffas utan att det ska tillsättas en utredning.
Är det så att den gamla lagstiftningen som aldrig har utvärderats är förklaringen till att det är relativt få i Sverige som använder narkotika, eller är det förklaringen till att Sverige är det land som har Europas absolut högsta dödlighet bland narkotikaberoende?
Varför är Miljöpartiet och regeringen så hårdnackade motståndare till att man över huvud taget ska göra utvärderingen och se hur det är? Är det lagen som har gjort att det är få som använder narkotika i Sverige, eller är lagen förklaringen till den mycket höga dödligheten? Vari ligger grunden för Miljöpartiets motstånd till att göra den utvärderingen?