Cristina Husmark Pehrsson (M):
LiseLotte Olsson har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att de aviserade tidsgränserna för när arbetsförmågan ska prövas under sjukskrivningstiden inte ska urholka anställningsskyddet. Under perioden 2001-2006 fick 312 160 människor sjuk- och aktivitetsersättning. Det är en förfärande hög siffra.
För vissa är naturligtvis sjukersättning det bästa alternativet, men många har hamnat i utanförskap på grund av en långsam och passiviserande sjukskrivningsprocess.
Socialförsäkringsutredningen, som lämnade sitt betänkande förra hösten, konstaterade att om färre ska passera genom sjukskrivningen in i sjuk- och aktivitetsersättningen måste fler mycket snabbare hitta en väg tillbaka från sjukdom till arbete. Ofta handlar en sjukskrivning inte om att gå från frisk till sjuk till frisk.
Det sjuka finns där, mer eller mindre, och problemet är att det gamla arbetet inte längre fungerar. I ett gott samhälle blir då frågan vilket arbete som skulle kunna förenas med det sjuka, var och hur det ska gå att ta till vara det friska. Helst sker bytet redan innan problemet lett till sjukskrivning. I andra hand är det viktigt att sjukskrivningen blir början på en omställningsprocess.
I lyckosamma fall kan övergången ske direkt från sjukskrivning till ett nytt arbete, och i andra fall kan det komma att krävas en tid med arbetslöshet innan målet nås. I samtliga fall är omställningen att föredra framför fortsatt sjukskrivning och i slutändan sjuk- och aktivitetsersättning. Jag delar Socialförsäkringsutredningens uppfattning.
För att råda bot på passiviteten i sjukskrivningsprocessen vill regeringen införa en rehabiliteringskedja med fasta hållpunkter. För en anställd ska först prövas om en återgång till de vanliga arbetsuppgifterna kan underlättas.
Därefter ska även möjligheterna till omplacering och rehabilitering till annat arbete hos arbetsgivaren beaktas och i det sista steget även arbetsuppgifter utanför den befintliga arbetsgivarens verksamhet. De fasta hållpunkterna är tidssatta gränser för när dessa bedömningar ska vara gjorda. Därigenom skapas tydliga förväntningar på alla inblandade.
Regeringen har också aviserat om en utveckling av företagshälsovården. Denna bör kunna fungera som ett bra stöd för arbetsgivare och arbetstagare när det gäller att ta till vara den enskildes arbetsförmåga. Jag vill betona att regeringen inte avser att föreslå några förändringar i anställningsskyddet.
Kravet på saklig grund för uppsägning av en arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga på grund av sjukdom kommer även fortsättningsvis att gälla. För att uppsägning av en arbetstagare ska kunna ske måste en arbetsgivare ha gjort allt som kan anses rimligt i fråga om anpassning av arbetsplatsen och ha undersökt möjligheterna till omplacering av arbetstagaren.
Om allt detta är gjort men det inte är möjligt för den anställde att utföra något arbete för arbetsgivaren är det viktigt att den enskilde så snart som möjligt får hjälp med att hitta ett arbete som han eller hon kan klara på den övriga arbetsmarknaden. Enligt min mening är det den passiva sjukskrivningsprocess som tidigare tillåtits som i första hand har urholkat arbetsgivarens ansvar för rehabilitering och anställningsskydd.
Någon egentlig prövning har i många fall inte gjorts av de möjligheter som finns att ta till vara den enskildes möjligheter i annat arbete hos arbetsgivaren eller på den övriga arbetsmarknaden. Slutet har ofta blivit en permanent sjukersättning, och i detta sammanhang har anställningen upphört. Detta vill vi inte acceptera längre.
Därför föreslår regeringen nu ett kraftfullt paket för att människor ska ges förutsättningar att så långt det är möjligt försörja sig själva genom eget arbete i stället för att pensioneras bort.