KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mats Pertoft (MP):
Det är väldigt trevligt att höra att ministern på något sätt öppnar, men jag förstår inte riktigt hur eftersom det är både-och som jag hör. Om det finns något stort problem som vi inte har klarat i Sverige ens under högkonjunktur - det finns flera - så är det ungdomsarbetslösheten. Den har konstant legat på en alltför hög nivå i Sverige.
Just ungdomar som går ut gymnasiet och sedan inte får jobb riskerar mer än andra att även på sikt halka in i en långtidsarbetslöshet. Det är en anledning till att det har funnits en bred politisk samsyn om att på olika sätt uppgradera lärlingsprogram.
Det fanns med även i den gymnasiereform som den förra regeringen lanserade med stöd av Miljöpartiet, och den finns med nu. Den nuvarande regeringen satsar mycket på lärlingsprogram. Det finns en bred samsyn. Ungdomsarbetslösheten är ett sådant erkänt problem som vi har svårt att komma till rätta med i Sverige.
Ministern talar om mer flexibilitet, att man ska kunna hitta lösningar och så vidare. Då måste jag fråga: Varför sker då inte detta? Varför måste man då lägga ned en verksamhet som är så erkänt bra och som alla verkar känna till och som har tagits upp i tv och i andra medier?
Även statsministern har i dag i Metro särskilt lyft fram lärlingsutbildningen och yrkesutbildningar när det gäller just möjligheten att få jobb och betydelsen av detta. Hur kan det då komma sig att arbetsmarknadsministern står här i kammaren och säger att vi inte ska göra någonting?
Här kommer det inte att hända någonting. Jag får höra av arbetsförmedlare att de räknar med att av de lärlingar som i dag går detta program kan kanske 25 procent räkna med att få jobb. Det betyder att 75 procent av eleverna kommer att gå rakt ut i arbetslöshet.
Med den illavarslande tradition som vi har i Sverige riskerar dessa ungdomar att hamna i långtidsarbetslöshet, särskilt inom byggbranschen. Då måste ministern ta ett ansvar för detta. När man nu har gjort om Arbetsförmedlingen så att den ska vara mer flexibel får den väl också vara det.
Den får väl vara så flexibel att man kan hitta kreativa och bra lösningar för fortsatta program. När Hallandsmodellen visar på en sådan framgång ska man väl banne mig vara så flexibel att man klarar detta i hela Sverige.
I det här landet har vi ju länge kämpat med frågan om hur vi får ungdomarna att komma ut i arbete direkt efter gymnasiet, särskilt efter olika yrkesprogram, så att de inte hamnar i arbetslöshet.
Utifrån alla lovord om flexibilitet och utifrån att vi verkar vara väldigt överens om själva andemeningen undrar jag vad ministern tänker göra för att se till att dessa ungdomar inte går ut i arbetslöshet. Jag skulle vilja ha ett svar på denna enkla fråga som jag ställde redan inledningsvis.
Mats Pertoft (MP):
När jag lyssnar på ministern verkar det inte särskilt hoppfullt. Det sägs att allting är bra. Hallandsmodellen är bra. Det behövs resurser och till och med att man kan byta motor på flygplan i luften. Ja, det måste man väl klara av om man är minister. Vi har faktiskt i dag ett system som fungerar.
Vi har ju ett system i Halland som har fungerat och som jag tycker borde spridas till resten av landet - system med samarbete, med decentralisering och så vidare. Men samtidigt verkar alliansregeringen ha satt stopp för detta. Det finns inga resurser till det. Ungdomar går ut i arbetslöshet. Enligt Arbetsförmedlingens bedömningar kan ungefär 75 procent räkna med det. Under konjunkturnedgången på 1990-talet gjorde vi liknande saker.
Ca 300 000 kronor per elev kastas ut i tomma luften, slösas bort, eftersom de här eleverna måste hitta andra arbetsplatser, antagligen inte byggarbetsplatser. Under nästa högkonjunktur kommer vi att sakna de här ungdomarna. Allt är alltså bara minusposter - detta därför att regeringen inte kan få fram resurser till att få sådana här modeller att fungera vidare.
Varför satsar den här regeringen över huvud taget på lärlingsutbildningar när man sedan låter ungdomarna hänga i luften och kastar ut dem i tomma intet? Min fråga är alltså: När kommer regeringen att se till att den modell som ministern och alla lovordar får de resurser som behövs inte bara för att man ska kunna fortsätta med den utan också, och helst, för att den ska kunna spridas över hela landet så att våra ungdomar får en värdig framtid?
Det är ett svar på den frågan som jag vill ha - alltså inte bara ett svar om att Hallandsmodellen är bra utan också ett svar om att ministern ska se till att man kommer att fortsätta med den modellen och att den kommer att spridas över landet så att våra ungdomar kan lita på att de löften som de fått i samband med sin utbildning också gäller.
Mats Pertoft (MP):
Jag vill börja med att tacka för svaret, som jag ändå tolkar som ett steg framåt och som lite mer positivt än de tongångar som vi har hört tidigare från Jan Björklund i denna fråga.
Rätten att överklaga betyg är någonting som jag och Jan Björklund har debatterat tidigare, inte minst när vi gemensamt satt i Skollagskommittén - då hade vi inte riktigt samma åsikt. Men det här är en väldigt viktig bit.
Det som fick mig att ställa den här interpellationen var en undersökning av Sveriges elevråd, Svea, som tydligt visade hur elever upplevde att deras uppträdande påverkade deras betyg, alltså att betyget inte enbart grundade sig på deras kunskapsinhämtning och måluppfyllelse. Det är en väldigt allvarlig kvalitetsfråga.
Jag menar att eleverna måste kunna lita på att betygen verkligen speglar deras kunskapsnivå, måluppfyllelsen och så vidare. Att kvaliteten är viktig i svensk skola kan jag och utbildningsministern vara helt överens om.
Här är det då viktigt att vi i framtiden ser till att vi ger eleverna en möjlighet - det är och i och för sig också en möjlighet för lärarna - att överklaga betyg. I dag har vi en situation där en elev som upplever den betygssättning han får som orättvis har svårt att få något konkret svar.
Han kan gå till rektorn och klaga, men då måste han ha väldigt mycket på fötterna. Här skulle det, helt klart, behövas en oberoende instans, inte minst för lärarna.
Om en elev anklagar en lärare för felaktig betygssättning, vilket kan ske och vilket också kan vara helt osakligt och byggt på vad vet jag för tyckande, är det väldigt viktigt att läraren kan säga: Okej, om du tror att du har fått felaktigt betyg låt en oberoende instans pröva detta! Låt oss få en prövning som visar om det här stämmer eller inte!
Vårt grannland Finland, som vi i många fall annars tittar på som ett föredöme i skolfrågor, har sedan många år tillbaka denna rättighet. Jag tycker att det vore lämpligt att införa detta också i Sverige och att eleverna får den här möjligheten till prövning av oberoende aktörer av om deras betyg är korrekta eller inte.
Lärarna ska också kunna hänvisa till detta och säga till eleven: Låt oss pröva detta, om du tror att du har fått en orättvis betygssättning! Låt oss se om jag har gjort rätt eller inte! Det är en viktig bit.
Detta betonades också i Sveriges elevråds, Sveas, genomförda undersökning där, som jag nämnde förut, 90 procent av eleverna uppfattade att deras uppträdande påverkade deras betyg. Så får det inte vara i Sverige. Därför frågar jag än en gång utbildningsministern: När får vi se ett förslag? Kan ministern kanske säga vartåt det lutar?
Kommer vi att få denna rättighet i den kommande skollagen?
Mats Pertoft (MP):
Jag tackar för denna vidare dialog i frågan, utbildningsministern. Jag kan hålla med om problematiken kring överklaganderätten och att den kommer att tvinga fram ett annat dokumentationssystem för lärare. Frågan är bara om vi kan slippa undan detta.
Jag tror att i ett modernt samhälle som mer och mer individualiseras behövs mer och mer av detta också dokumenteras, även det muntliga deltagandet i undervisningen. Jag vet att vi har lite olika åsikter, utbildningsministern och jag, om antalet nationella prov och så vidare.
Men när det gäller frågan om att bevara betydelsen av aktiviteten i undervisningen verkar vi vara överens, och det är väldigt bra. Jag tror inte att ett införande skulle leda till så många överklaganden. I alla fall minns jag från den redovisning vi fick i Skollagskommittén från Finland att det inte var fallet där. Det var inte så himla många överklaganden.
Det handlar mer om hur man från lärarhåll använder detta, hur rättvisa betygen är och upplevs. Man tvingas till en annan aktivitet om rätten finns. När det gäller uppförande och så vidare finns det en del forskning.
Bengt Selghed vid Kristianstads högskola har forskat en hel del kring vad som döljer sig i betygssystemet. Det är väldigt mycket annat än bara ämneskunskap. Vi vill inte ha detta i Sverige. Vi vill ha ett sakligt och korrekt betygssystem som alla kan uppleva som rättvist.
Jag blir emellertid lite förvånad när det gäller utbildningsministerns argumentation för ordnings- och uppförandebetyg. Hur ska man på dessa punkter sätta objektiva riktlinjer? Ordning och uppförande är ju något som i högsta grad är subjektivt och som svårligen kan objektiveras.
Om man skulle införa något sådant skulle man riskera att rasera respekten för hela betygssystemet. Hur ska man annars fundera över detta? Det jag upplever som respektlöst eller ordentligt kanske någon annan upplever som något helt annat.
Den objektivitet som eleverna förväntar sig av läraren blir väldigt svår att upprätthålla när det gäller betyg i ordning och uppförande. För ett tag sedan gick jag tillbaka och tittade i Skollagskommitténs betänkande. Där var alla borgerliga partier utom Folkpartiet, även båda lärarfacken, positiva till införandet av en överklagningsrätt.
Därför borde det rent logiskt bli så att vi i Sverige får den rättigheten i framtiden. Jag tycker att det vore trevligt om utbildningsministern kunde ge en liten förhandsvink om hur detta kommer att gå. Jag tycker ändå att det låter mer positivt än det jag hört utbildningsministern säga tidigare om införande av överklagningsrätt. Det handlar om en rättssäkerhet för eleverna.
Kommer vi att få det?
Mats Pertoft (MP):
Jag vet inte om man kan säga att det i Sverige är bristande respekt för betygssystemet jämfört med andra länder. Jag vet inte vad utbildningsministern grundar detta uttalande på. Jag kan utgå från mina egna erfarenheter. Jag gick två år i svensk skola i Hamburg. Jag hade ordningsbetyg, och jag begrep aldrig på vilka grunder de var satta. Sedan bytte jag till tysk skola. Där fanns det inget ordningsbetyg.
Jag ändrade inte mitt uppförande för den skull. Jag tror inte att det är någon lösning heller. Utbildningsministern talar om ett fullständigt provbaserat system. Är det så det är i Finland, eftersom de har överklaganderätt? Är det så att lärarna där inte alls längre kan väga in deltagandet i undervisningen i betygssystemet, eftersom de har ett överklagningssystem?
Det vore väldigt märkligt och inte alls i enlighet med vad jag har lärt mig om Finlands ganska framgångsrika skolsystem, som jag förstår att utbildningsministern också uppskattar. Jag tycker att det verkar ganska ihåligt att mena att det blir ett jätteproblem med ett provbaserat system. Vad vi behöver är en klar överklagningsrätt för elever. Det är en fråga om att kvalitetssäkra betygen. Det handlar inte om tyckande.
Det handlar om kvalitet när det gäller betyg. Det är det vi måste ha i Sverige också i framtiden. Därför hoppas jag verkligen att utbildningsministern fullföljer den positiva inställning som jag kan spåra i hans svar på min interpellation och ser till att alliansen kommer fram till att vi ska ha en överklagningsrätt även i Sverige. Det är för att eleverna ska lära sig att det finns kvalitet.
Det ska inte bero på uppförandet vilka betyg man har utan på kunskapen. Jag har alltid uppfattat att kunskap är väldigt viktigt för utbildningsministern.
Mats Pertoft (MP):
Jag vill tacka för svaret på min interpellation. Jag tror att jag delar åsikten med statsrådet om betydelsen av den här utbildningen för obehöriga lärare. Det är bra att vi nu har fått ett besked. Som av en händelse verkar regeringen ha fattat beslut i frågan i går.
Det är ett märkligt sammanträffande, och en bra tidpunkt för svaret på interpellationen i förhållande till regeringsbeslutet. Det tycker jag är bra. Det kommer att hjälpa, vad jag förstår, Umeå universitet och alla andra universitet som anordnar den här utbildningen att de får klara besked.
Det som jag har uppmärksammat när jag har ringt runt och försökt skapa klarhet i detta är hur mycket oklarhet som har funnits. Från högskolans sida har man förväntat sig ett besked, som verkar ha dröjt ganska länge. Jag förstår inte varför.
Det sägs i beslutet att de pengar man har avsatt tidigare även kommer att finansiera antagningen höstterminen 2009, som från början inte var inbegripen. Då undrar jag: Hur många platser kommer att finansieras i höst? Hur mycket pengar finns det över, är inte förbrukade?
Jag har förstått att anstormningen inte har varit lika stor som man beräknat från början. Däremot har jag också förstått att efterfrågan har ökat allteftersom tiden har lidit. Det vore viktigt att veta mer konkret: Hur många obehöriga lärare kan påbörja sin utbildning under hösten och göra det här vidare?
Vi ska inte heller glömma bort att det här är de lärare som kanske är bland de allra viktigaste ute i skolorna. Jag blev lite förvånad när jag kom ut i verkligheten på skolorna. De här lärarna har varit ute och har dessutom fått vitsord av sina rektorer.
De är alltså verkligen klass A-lärare, som behöver få sin behörighet vidimerad och få klartecken att de har kompetensen att göra det som de redan gör. Det är extra viktigt att vi tar till vara dessa krafter nu när vi vet att det är så stora pensionsavgångar i skolorna och det behövs fler utbildade lärare. Det är ett bra beslut.
Jag välkomnar att regeringen har fattat beslut om det här och att frågetecknen är borta. Men frågan är: Hur mycket pengar finns kvar, och hur många platser blir det i framtiden?
Mats Pertoft (MP):
Tack, statsrådet, för det positiva svaret, där vi verkar vara väldigt överens! Däremot undrar jag när jag lyssnar på statsrådet hur man går vidare. Vi är överens om att vi måste ta till vara dessa lärare som är ytterst kompetenta men saknar behörigheten. Är statsrådet då beredd att till exempel ta till extra åtgärder för att locka fler?
När jag har pratat med Umeå universitet har de sagt att man egentligen skulle behöva en längre utbildning på 90 poäng i stället för 60 poäng. Om jag minns rätt har vi debatterat den frågan tidigare. Det kan annars vara svårt att få lärarnas erfarenheter att passa in i de krav som man ställer från högskolan. Det som statsrådet lyfter upp om att permanenta är också intressant. Ja, vi är helt överens.
Jag tycker att det är en väldigt bra tanke. När det gäller den här utbildningen och att dessa studenter går fram till 2011 måste jag fråga: Är hela tiden fram till 2011 finansierad? Hittills har vi ju pratat om hösten 2009, men jag förutsätter att detta är finansierat hela vägen ut.
Särskilt i förhållande till de av regeringen aviserade skärpningarna av behörighetskraven i skolan är ju detta viktigt. Då är det också extra viktigt att få svar på frågan vad regeringen tänker göra för att locka fler. Det finns betydligt fler duktiga obehöriga lärare ute i landet än de som söker till dessa utbildningar. Då måste man kanske tänka till lite extra.
Det verkar ju inte som att alla hittar till denna utbildning. Vidare är min fråga till statsrådet: Vilka extra åtgärder kan man tänka sig? Kan man tänka sig att också utvidga utbildningen utifrån de erfarenheter som högskolan har gjort när det gäller kompetensen hos lärarstudenterna? Jag vill också ha ett klarläggande om finansieringen, att detta är finansierat hela vägen.
Mats Pertoft (MP):
Det låter positivt. Jag och statsrådet verkar vara väldigt överens i målbilden. Det enda jag inte fick svar på var vilka extra åtgärder man kan tänka sig för att locka fler. Vi verkar vara överens om att vi borde locka fler till den här utbildningen.
Jag frågade också om man till exempel kunde tänka sig att utvidga utbildningen till 90 poäng, som den var tidigare, under förra mandatperioden. Vad jag förstår var också den utbildningen mycket framgångsrik. Kanske lockade den till och med fler än den nuvarande. Det finns säkert många olika åtgärder man kan tänka sig, inte minst informationsåtgärder.
Sedan måste man naturligtvis vara beredd på att i det ögonblick som regeringen lägger fram tydliga och klara förslag i behörighetsfrågorna kommer det antagligen att bli en stark rusning till denna utbildning.
Om inte tidigare kommer då de som arbetar ute i skolorna och vill ha en fast anställning att vakna.
Mats Pertoft (MP):
Tack, utbildningsministern, för svaret! Vi är säkert helt överens när det gäller vikten av att trygga och säkerställa skolans kvalitet och resultat. Emellertid är jag väldigt besviken på regeringens agerande i denna fråga.
I svaret talar man om 17 miljarder och om 27 miljarder, utan att med ett ord nämna att dessa pengar till allra största delen redan är uppbokade som kostnadskompensationer eller andra uppdrag till kommunerna, bland annat en vällovlig läsa-skriva-räkna-satsning, lärarlyft och andra saker.
Vad utbildningsministern inte med ett ord säger är att det enda staten har aviserat för att hjälpa kommunerna i den ekonomiska krisen är 7 miljarder - detta samtidigt som regeringens eget institut, Konjunkturinstitutet, har sagt att det skulle behövas 17 miljarder. En samlad ekonomisk expertis i Sverige, utom finansministern, säger att det behövs mer pengar.
Sverige har ju sedan 90-talets kris skapat en väldigt väl fungerande ekonomisk politik och står väl rustat inför denna ekonomiska kris. Men meningen är att man i en ekonomisk kris ska ha muskler att hjälpa kommunerna.
Det vi står inför är rejäla nedskärningar i skolan och andra kommunala sektorer som vi inte kommer ifrån om inte staten skjuter till något. Vi i Miljöpartiet har valt att gå på Konjunkturinstitutets rekommendation. I vår budget har vi avsatt 5 miljarder i år. Regeringen har avsatt noll. Vi har avsatt 12 miljarder nästa år, vilket stämmer väl med Konjunkturinstitutets bedömningar.
Detta handlar om att säkerställa att lärartätheten inte minskas så att resultaten därigenom kan bibehållas och till och med öka - precis det som utbildningsministern var inne på i sitt svar på min interpellation.
Jag undrar hur utbildningsministern tänker se till att vi inte hamnar i precis samma situation som under 90-talet där sex år gick till spillo när det gäller kvalitetsförbättring på grund av de bristande ekonomiska insatserna från staten. På den tiden fanns inte de ekonomiska muskler som behövdes.
I dag finns de, men utbildningsministern som alltid har talat sig varm för kvalitet i skolan, högre lärartäthet och annat gör ingenting i denna fråga. Jag är väldigt förvånad och menar att vi måste se till att vi inte får färre utan snarare fler lärare, att kommunerna får resurser att genomföra detta och att staten hjälper till i denna situation av nöd ute i kommunerna.
Utan lärare blir det nämligen väldigt svårt att upprätthålla en god skola. Det är varken kommunerna eller staten som har skapat krisen; det är en internationell finanskris. Men staten har de ekonomiska musklerna. Dessa muskler har inte kommunerna i denna grad. Därför kvarstår min fråga: Vad tänker utbildningsministern göra för att säkerställa skolans ekonomi i dessa kristider?
Mats Pertoft (MP):
Såvitt jag vet har regeringen lovat enbart 7 miljarder till kommunerna för dessa oförutsedda nedskärningar. De andra 10 miljarderna måste vara betalning för någonting annat som man har sagt att kommunerna ska göra. Det är 7 miljarder som det handlar om och inte 17 miljarder. Utbildningsministern skjuter ifrån sig ansvaret. Han lägger detta på olika kommunala styren oberoende av om det är rödgröna eller borgerligt styrda kommuner. Det är inte det som det handlar om.
Detta handlar om att det är en global kris. Sverige har skött sina finanser väldigt bra. Man är väl rustad inför detta, och den samlade ekonomiska expertisen föreslår faktiskt att man ökar upplåningen för att klara krisen för att sedan dra åt när det är bättre tider. När det gäller kommunaliseringen har jag en fråga: Tänker utbildningsministern föreslå mer pengar till skolan om den blir förstatligad? Det är precis samma sak. Det ändrar ingenting.
Detta handlar inte om någonting annat än att utbildningsministern måste vara beredd att se till att kommunerna får så mycket pengar att de kan stävja de värsta formerna av minskningar av lärartätheten i skolorna. 44 procent av kommunernas inkomster går till skolan, och 40 procent går till vård och omsorg. Är det Jan Björklund och Göran Hägglund som ska göra upp om var det är bäst att skära?
Detta handlar om ca 80 procent av kommunernas utgifter. Är det vård, skola och omsorg som alliansregeringen vill att kommunerna ska skära i, eller är man beredd att satsa på kvalitet och kunskap?
Mats Pertoft (MP):
Utbildningsministern talar om att raljera när det är han som raljerar. Alla partier i riksdagen utom Folkpartiet, såvitt jag vet, står bakom kommunaliseringen. Folkpartiet är ensamt i frågan om att vilja förstatliga skolan igen. Det skulle dessutom inte ge mer pengar. Jag har i alla fall inte hört några sådana löften från utbildningsministern. Det här handlar om att det skärs ned i Sveriges skolor i dag och lärare avskedas. Det gör man inte av illvilja.
De må vara hänt att olika kommuner har fattat olika beslut, och jag beklagar de kommuner som satsar på fel saker. Men 80 procent av den kommunala verksamheten handlar om skola, vård och omsorg. Om man inte vill dra ned på detta måste man hjälpa kommunerna i denna krissituation. Det är staten som har musklerna i denna fråga. Därför bör man bidra med mer resurser till kommunerna i dag.
Utbildningsministern pratar om 17 miljarder. Men det är bara 7 miljarder som är ett extra tillskott på grund av den ekonomiska krisen. Det andra är fritt i påsen. Det är helt rätt. Men det är en omvandling av andra summor som ni har haft tidigare. Annars kan man säga att Anders Borg hade helt fel i den finanspolitiska debatten när han tydligt pratade om 7 miljarder och inte mer som ska utbetalas i december i år.
Vad kommunerna behöver i dag och vad Sveriges samlade ekonomiska expertis, förutom finansministern, kräver är mer resurser till den kommunala sektorn. Jag kräver av utbildningsministern att han står upp för att svensk skola behöver mer resurser för att vi ska slippa se de nedskärningar som vi hade på 90-talet och det kunskapsfall som vi då såg.
Detta kan ingen kommun i världen klara att kompensera, utan det handlar om att alliansregeringen måste visa att man menar allvar med att man står upp för skolan och att man menar allvar med att man står upp för ett modernt kunskapssamhälle och då också skjuter till dessa resurser.