Carina Ståhl Herrstedt (SD):
Jag vill börja med att säga att jag är glad att Kristdemokraterna har initierat dagens aktuella debatt. Vi sverigedemokrater tycker att personlig assistans och lagen om stöd och service, LSS, är en jätteviktig fråga att diskutera, speciellt i ljuset av den senaste tidens utveckling och debatt kring just personlig assistans och LSS. För snart 20 år sedan hyllades införandet av LSS som en av de viktigaste sociala reformerna på mycket lång tid.
Jag skulle vilja hävda att det faktiskt var den viktigaste reformen på många årtionden. Vi fick en rättighetslag på plats som skulle garantera att personer med funktionsnedsättning, som är i behov av stöd och service, får den hjälp som krävs för att kunna leva ett liv som andra. Så här i backspegeln kan man ju undra varför den inte kom på plats ännu tidigare - det borde vara en självklarhet i ett välfärdssamhälle att man tar hand om människor som är i behov av extra stöd.
Införandet av reformen LSS och personlig assistans var en väldigt viktig frihetsreform. Den innebar att individer med funktionsnedsättning fick möjlighet att leva ett liv som andra. De fick möjlighet att studera, att arbeta och att delta i fritidsaktiviteter precis som andra - de kunde få ett värdigt liv. Det var också en viktig rättighetsreform, eftersom LSS inte är en lag som alla andra. Det är en rättighetslag.
Med andra ord är det inte en dispositiv lag som man från regeringens sida kan nedmontera, utan de rättigheter som framgår där ska gälla fram till dess att vi här i Sveriges riksdag fattar ett annat beslut. Det handlar trots allt om att man även med funktionsnedsättning ska kunna ha livskvalitet och ett värdigt liv, sådant som många av oss andra tar för givet. Det är som sagt en rättighetslag.
Därför är vi oroade över att vi under de senaste åren har kunnat se ett antal rättsfall som har blivit prejudicerande - det vill säga vägledande - för Försäkringskassans beslut och som begränsar rätten till personlig assistans. Det är främst tolkningen vad gäller de grundläggande behoven som har varit väldigt restriktiv i dessa rättsfall, vilket har drabbat många människor.
Det har lett till personliga tragedier när rätten till assistans antingen har begränsats och dragits ned eller dragits in helt. Mot den bakgrunden är jag som sverigedemokrat väldigt orolig över utvecklingen, som tyvärr inte kan ses som något annat än en nedmontering av den personliga assistansen. Vi hör andra vittna om det. Vi hör näst intill dagligen rapporter i medierna om hur denna nedmontering har drabbat folk.
Vi kan läsa berättelser från verkliga livet där den ena är mer tragisk än den andra. Det handlar om dödsfall till följd av indragen assistans. Det handlar om personer med funktionsnedsättning som inte kan få det stöd de behöver och vars föräldrar i stället tvingas ta ett övermäktigt ansvar. Det handlar om personer som sondmatas eftersom det inte anses vara ett grundläggande behov att få i sig den dagliga näringen. Listan över nedslående rapporter kan göras lång.
Man blir verkligen berörd i hjärtat av dessa berättelser, som kommer direkt från verkligheten. Herr talman! Därför är dagens debatt väldigt viktig. Vi som vill värna den personliga assistansen får en chans att ställa regeringen till svars för vad som verkligen håller på att hända i dag. Låt mig förklara vad jag anser är problemet med regeringens nuvarande hållning.
Lagar ska tolkas i ljuset av det förarbete som har föranlett dem, och de ursprungliga intentionerna bör tydligt framgå där. Vad som nu i stället hänt är att man har fått ett antal rättsfall där jurister har tolkat vad som ska ingå i det som vi kallar rättighetslag. Det har lett till inskränkningar i rättigheterna för den grupp personer som behöver till exempel personlig assistans, vilket inte var intentionen med LSS.
Det kan inte heller vara värdigt en rättsstat och demokrati att det som vi politiker - eller i detta fall våra föregångare - har beslutat tillåts att inskränkas av juristers och tjänstemäns beslut. Då är det vårt ansvar att som politiker träda in och se till att göra om och göra rätt. Detta handlar om att undvika att lagens ursprungliga intentioner urholkas och att individen tillförsäkras det som den har rätt till.
Det måste också fungera i praktiken. Jag har sedan jag kom in i riksdagen motionerat om en översyn vad gäller just bedömningarna om grundläggande behov. Jag har motionerat om en översyn av tvåårsprövningarna. Jag har motionerat om en koordinator för att underlätta för de anhöriga. Men varje gång har svaret blivit att det är en utredning på gång. Nu har vi en utredning på gång. Men fokus i den ligger, enligt mig, en aning fel.
Vi är alltså positiva till att man från regeringens sida har initierat en översyn i form av en utredning. Men fokus bör inte ligga på att minska kostnaderna, utan fokus måste ligga på hur vi kan upprätthålla syftet med den lag som vi en gång stiftade.
Med tanke på de rättsfall som visar på att det uppenbarligen finns oklarheter och tveksamheter om hur lagen ska tolkas vore det bra om utredningen kunde bidra till att ta fram underlag för hur en tydligare lagstiftning skulle kunna se ut. Vi är därför öppna för att man i lag gör ett försök att definiera vad de grundläggande behoven verkligen innebär i stället för att överlåta åt andra att tolka det.
Vi kan inte lagstifta med tydliga intentioner för att sedan inte agera när dessa inte upprätthålls, utan politiken måste vara tydlig och återta sin makt i denna fråga om vi verkligen menar allvar. Därför ska det bli intressant att se om statsrådet Åsa Regnér verkligen tar initiativ till att tydliggöra detta.