Carl Bildt (M):
Jag tror att det som Sven Bergström säger om att vi kan vara i en situation där fönstret för en fredlig utveckling håller på att långsamt stängas illustrerar allvaret i den situation som är i Tibet. Under hela denna långa period under de senaste decennierna har Dalai lama varit det tibetanska folkets talesman, språkrör och symbol. Men han har också varit närmast inkarnationen av tron på en fredlig lösning.
Det är klart att det som inträffade förra året också innebar att de som kanske förordade en något annorlunda väg bröt fram. Vi vet från de olika möten som har varit att den annorlunda vägen icke på något sätt har majoritet när det gäller stöd också av tibetanska exilföreträdare. Det är fortfarande den icke-våldsväg som Dalai lama med sådan envishet och sådan övertygelse predikar som dominerar.
Men man kan naturligtvis inte utesluta att det kommer en annan tid längre fram och att den då öppnar för en annan utveckling. Det vore tragiskt. Det vore tragiskt för det tibetanska folket, och det vore tragiskt för Kina. Vi vet genom mycket dyrköpt erfarenhet i världen i dess helhet att våld föder våld. Det riskerar att föra Tibet in i en cirkel som inget gott kan komma ur ifall våld föder våld alldeles oavsett om det startas från den ena eller den andra sidan.
Det är därför som den möjlighet som faktiskt finns - liten som den kan vara - ligger i den dialog som faktiskt kom i gång förra året. Jag låter mig gärna korrigeras av Sven Bergström på den punkten när jag sade att detta memorandum var maximalistiska ståndpunkter. Det är alldeles korrekt att det finns den ännu mer maximalistiska ståndpunkten som är att man skulle förorda en statlig självständighet för Tibet. Det är viktigt att notera att Dalai lama är tydlig på den punkten.
Han förordar inte den statliga självständigheten för Tibet. Däremot är kinesiska företrädare av den uppfattningen att innehållet i memorandumet går så långt att det ligger väldigt nära den gränsen och gör det i ett mycket vitt territoriellt utrymme. Nåväl: Det var därför som jag sade att det inte är alldeles onaturligt att man i inledningen av en förhandling eller en dialog, med den reservation som vi är överens om, har relativt maximalistiska ståndpunkter.
Det finns de på den kinesiska sidan som har mycket maximalistiska ståndpunkter vad gäller vad de vill göra med Tibet i framtiden. Men det måste ligga i bägge parters intresse att försöka åstadkomma en dialog som långsamt leder framåt. Vad kan vi göra? Vi får nog dessvärre inse att Sverige är både avlägset och litet.
Men vi har i alla fall den fördelen att vi har relativt goda relationer med Kina, vilket vi ska utnyttja också i detta sammanhang. När jag var i Peking för någon månad sedan noterade jag att vi förmodligen har de bästa relationer med Kina som vi har haft på utomordentligt lång tid - de bästa någonsin, sade den kinesiska utrikesministern. Men detta lämnade också ett betydande utrymme för en dialog också om känsliga frågor - mänskliga rättigheter och möjligheterna till demokratisk utveckling.
Vi hade också ett meningsutbyte om Tibet, även om det där finns mycket tydliga kinesiska gränser för vad man är beredd att tolerera. Man är mycket tydlig när det gäller Kinas suveränitet och territoriella integritet och ett-Kina-politiken, vilket är föga förvånande. Men det är klart att vi ska utnyttja de små möjligheter som vi kan ha att uppmuntra till den dialog som är den enda möjliga vägen framåt. Vi ska också uppmuntra till en öppenhet i Tibet.
Jag noterade, liksom Sven Bergström, att Tibet var hermetiskt avstängt från omvärlden under ett skede. Det har nu öppnats upp igen därför att man har kommit över vad man betraktar som den kritiska perioden. Men i detta ligger också att vi självfallet ska vara mycket uppmärksamma och vara beredda att påtala de restriktioner som vi finner oacceptabla.