KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Larsson (KD):
Ja, de svenska målen börjar vi närma oss årtalet för - 2014 nämnde Gunvor G Ericson. Det är bra att ha mål att inrikta sin verksamhet mot. Även om vi kanske inte har en helt rökfri uppväxtmiljö för exakt alla barn kan vi se att rökningen bland gravida mödrar har sjunkit dramatiskt. Det är nästan inga gravida kvinnor som röker i dag.
Det är en stor framgång - vi börjar skydda barnet redan när det finns i magen. Vi kan också se att föräldrar sällan röker inomhus när de har spädbarn i sina familjer. När det gäller målet att halvera antalet vuxna som börjar röka har vi en bit kvar.
Men låt mig återigen säga att vi nu har uppmätt den lägsta andelen rökare i årskurs 9 som någonsin har uppmätts sedan CAN började presentera sina siffror 1997. Vi har aldrig haft så låga nivåer i årskurs 9. Jag hoppas att det ska följa med upp till årskurs 2 på gymnasiet, för där ser det inte riktigt lika bra ut i dagsläget. Men det här är en väldigt bra början.
Nu är naturligtvis vår målsättning att inrikta oss mot dem som fortfarande börjar röka. Därför är många av våra insatser när det gäller preventionsarbetet inriktade mot de unga. Det är därför vi höjer tobaksskatten - vi vet att ungdomar är mer priskänsliga. Pris och tillgång är vad som styr ungdomar, tillsammans med vilka attityder de omges av.
Då handlar det om att göra det så svårt som möjligt att köpa. Det ska vara dyrt, men det ska också vara så att ålderskontrollen upprätthålls. Därför är jag väldigt glad att vi nu kan återinföra möjligheterna för kommunerna att använda sig av provköp. Justitieombudsmannen tog den möjligheten ifrån oss för ett tag sedan, men nu är vi framme vid ett nytt lagförslag som ger lagstöd för kommunerna att använda sig av provköp.
Det är en av de mest effektiva kontrollåtgärderna, och den är definitivt riktad för att skydda unga från att köpa cigaretter. Låt mig också säga att jag tycker att det är väldigt bra med EU:s tobaksproduktsdirektiv, där vi har varit synnerligen aktiva. Jag talade med kommissionären så sent som i förra veckan om hur vi kan skjuta på så att vi får det i hamn.
En viktig sak som kanske inte har diskuterats så mycket, men som jag tror kommer att bli mycket betydelsefull framöver, är att vi kommer att få en märkning på alla tobaksprodukter med möjlighet till spårbarhet. Det gör att smugglingen blir lättare att identifiera. Man kommer att kunna bekämpa smugglingen på ett annat sätt tack vare den här spårbarheten.
Det är väldigt mycket positivt som händer och som ligger i pipeline, där vi har återkommit med förslag för att ytterligare stävja tobaksbruket bland unga. Det är precis som interpellanten och också Hillevi Larsson beskriver: Om man kan skjuta upp tobaksdebuten är chansen mycket större att man förblir tobaksfri resten av livet.
Att höja debutåldern år för år i den här positiva statistiken är verkligen en målsättning, och vi är som sagt var bäst i Europa.
Maria Larsson (KD):
Jag vill tacka för debatten. Jag tror att det har framgått att vi är beredda att göra väldigt mycket på det här området, att vi har gjort mycket och att vi inte tycker att det är färdigarbetat utan att vi kommer att fortsätta. Jag har nämnt saker som är på gång. Vad som ligger i framtiden ska jag inte berätta om i dag, men självklart händer det saker hela tiden. Prisinstrumentet är centralt. Det är det för vuxna men allra mest för ungdomar. Det är viktigt att kunna upprätthålla kontrollen.
Det är därför som vi inför provköp igen. Vi har fått nästla oss fram för att kunna göra det. Att ha en efterlevelsekontroll också när det gäller marknadsföring är centralt. Marknadsföringen får inte gå utöver de riktlinjer som vi har fastställt. Det är väldigt viktigt. Marknadsföringen påverkar kanske ungdomar allra mest. Självklart ska vi också arbeta vidare med attityder.
Här använder vi inte minst ideella organisationer, där ungdomar är ute och berättar för andra ungdomar. Sedan tror jag också att det finns en dold kraft som ännu inte är utnyttjad i alla föräldrar, som är de viktigaste personerna för sina barn. De kan faktiskt användas i preventionsarbetet.
Vi har sett det väldigt tydligt på alkoholområdet, där föräldrar har slutat langa och bjuda sina ungdomar på alkohol hemma sedan de fått kunskap om att det också ökar risken för de unga att bli större konsumenter. Det kan vi också använda i det förebyggande arbetet när det gäller tobak. Det är en lite outnyttjad kraft. Vi behöver nog ta nya krafttag för att använda också föräldrarna på ett bättre sätt. Tack för debatten!
Erling Wälivaara (KD):
Jag vill tacka försvarsministern för svaret. Men jag kan inte påstå att jag är helt nöjd med det. Varje år inställer sig 300 officerare för utlandstjänstgöring. Att tjänstgöra utomlands har för många officerare varit en självklarhet och ett utmärkt sätt att vidareutvecklas i yrket.
"Officeren får genom den internationella tjänstgöringen en bra möjlighet att utveckla sitt ledarskap och ovärderliga erfarenheter som yrkesperson och människa." Så skriver Officersförbundets ordförande Lars Fresker i en debattartikel i DN den 25 december 2003.
Enligt min mening är det allvarligt när vi får signaler om att kvinnor och män som vi skickar ut i fredsbevarande och fredsframtvingande missioner inte mår bra när de återvänder från sin utlandstjänst.
Det är allvarligt när drygt en fjärdedel - 28 % - av officerarna efter tiden i utlandsstyrkan har fått reaktioner som mardrömmar, huvudvärk och koncentrationssvårigheter som inte går över så fort, utan de bär med sig dessa besvär under en längre tid. Vi kan inte bara vifta bort dessa signaler och förbli passiva.
Varje utlandsmission är ändå ytterst beslutad av oss politiker i regering och riksdag. Och självklart har vi om inte annat så ett moraliskt ansvar för hur dessa människor mår efter utfört uppdrag. Den svenska officerskåren är känd för sin lojalitet. Den ställer villigt upp när så behövs.
Det är också väl känt att våra insatsstyrkor är väl ansedda ute på fältet. De gör ett utomordentligt bra jobb. En TEMO-undersökning som gjordes i december 2003 visar att 64 % av officerarna som ingick i undersökningen under sin utlandstjänst har upplevt så svåra situationer att de har fruktat för sin egen eller för sina kollegers säkerhet och för sitt eget liv.
Samma undersökning visar dessutom, vilket försvarsministern också nämnde, att officerarna är missnöjda med arbetsvillkoren, de ekonomiska villkoren, stödet till hemmavarande familj, försäkringsskyddet och så vidare. Jag frågar varför våra officerare i utlandsstyrkan ska ha sämre betalt än deras nordiska kamrater ute på fältet.
Självklart vilar huvudansvaret för att dessa frågor får en positiv behandling och lösning på Försvarsmakten. Men jag vill nog påstå att även regering och riksdag måste ta sitt ansvar. Vi kanske inte är direkt skyldiga, men vi är i alla fall lite medskyldiga. Jag blir lite förvånad när jag hör försvarsministern gång på gång upprepa ordet "borde" i svaret.
Hon säger att "Försvarsmakten även i fortsättningen borde hanteras i ett förhållande av civilrättslig karaktär." Hon säger vidare att "internationell verksamhet som bedrivs av Försvarsmakten borde därför inte regleras i lag." Hon säger också: "Utformningen av arbetsskyldigheten borde enligt propositionen i stället grundas på anställningsavtalen."
Borde inte vi som beslutar om att skicka ut våra medborgare, officerare och övrig personal, ta vårt ansvar och med kraft se till att situationen förbättras för dem?
Erling Wälivaara (KD):
Jag är helt överens med försvarsministern om den här internationella tjänstgöringen. Försvarsministern talar om principen att parterna själva ska lösa, och bäst kan lösa, dessa frågor. Självklart är det så. Men åtskilliga gånger har försök gjorts under en lång tid utan att man har kommit till något resultat.
Arbetsgivarparten, Försvarsmakten, har helt enkelt dragit sig ur förhandlingarna. Då tycker jag att det är viktigt att vi politiker, som ändå är de som beordrar ut de här styrkorna, säger till och hjälper till - naturligtvis utan att det blir ministerstyre - med att få till stånd en positiv lösning.
Dock tror jag inte att det är riktigt självklart att vi inte har ett ansvar för att samtliga officerare har en skyldighet att ingå i utlandstjänsten. Jag tycker inte att det är riktigt ärligt att vi försöker krypa undan där, för om vi inte skulle ha ändrat den här lagen skulle Försvarsmakten inte ha kunnat tvinga ut alla officerare.
Kristdemokraterna protesterade mot detta och sade att de officerare som var anställda före lagens ikraftträdande inte ska bli påtvingade detta. Men riksdagens beslut blev att samtliga officerare måste ut i utlandstjänst.
Från Försvarsmakten har man förvisso valt att inte skicka ut tidigare, äldre, officerare. Men jag tycker inte att vi kan krypa undan vårt ansvar. Vi har faktiskt ändrat lagen så att det blivit möjligt för Försvarsmakten att tvinga ut våra officerare.
Erling Wälivaara (KD):
Försvarsministern säger att det är en naturlig del att delta - ja. Jag är helt överens med försvarsministern om det. Det råder stor politisk enighet om att Sverige ska ställa upp i arbetet för världsfreden. Sverige har genom åren ställt upp och gjort mycket värdefulla insatser. Ofta har vi fått höra att insatserna är och har varit uppskattade. Det är bra att Sverige ställer upp.
Sverige har en lojal officerskår. De ställer upp och gör grovjobbet ute på fältet när regering och riksdag så beslutar. Ofta får vi höra berömmande ord om officerarnas insatser - ord som gör oss stolta. Vi ger dem en klapp på axeln men inte mycket mer. Det är bra att Sverige har en officerskår som ställer upp.
Men ställer vi politiker upp för officerarna och deras familjer? Det borde vara en självklarhet att vi gör det men frågan är alltså om vi gör det. När vi hör att de mår dåligt både fysiskt och psykiskt - när de har stressymtom, ont i huvudet, koncentrationssvårigheter och mardrömmar - ställer vi då upp för dem? Det är en rannsakande fråga till oss alla.
Det vore utmärkt om vi kunde säga: Vi ställer upp för våra lojala officerare. Vi ska inte bara noga följa utvecklingen utan också med kraft se till att vår personal i utlandstjänst får bästa tänkbara förhållanden. Vi kristdemokrater vill göra det. Vill försvarsministern göra det?
Erling Wälivaara (KD):
Jag vill ställa en rak fråga till Berit Jóhannesson. När vi nu i kammaren senare kommer att rösta om grundorganisationsförslaget, kommer Berit Jóhannesson att trycka på ja-knappen, som innebär att K 4 i Arvidsjaur upphör att finnas till?
Jag vill ha svar på den frågan först.
Erling Wälivaara (KD):
K 4 kommer alltså att läggas ned. Vänsterpartiet kommer aktivt att lägga ned K 4 i Arvidsjaur. Jag vill ställa en fråga till.
Vad var ni rädda för när ni inte gick vår begäran till mötes om att låta Försvarsmakten informera oss om vad det liggande förslaget om ny verksamhet vid K 4 innebär och vad det kommer att kosta? Var ni rädda för att Försvarsmakten skulle skjuta i sank era egna beräkningar på i runda tal 10 miljoner?
Jag har fått helt andra siffror från Försvarsmakten. Det handlar om mellan 22 och 80 miljoner. Vad var ni rädda för?
Erling Wälivaara (KD):
Jag ska inte ta upp frågan om vad allvarliga men innebär. Jag tycker att det är en kraftig överdrift. Jag vill tala om Arvidsjaurslösningen, som ni har kommit fram till tillsammans med Vänsterpartiet.
Jag hörde Tone Tingsgård i en radiosändning i morse och hörde att det hela handlar om en tillfällig lösning. Jag skulle vilja fråga: Vad menade Tone Tingsgård med att det var en tillfällig lösning? Hur lång tidsrymd är en tillfällig lösning?
Erling Wälivaara (KD):
Nej, men det är svårt att låta bli att tro om man hör rösten själv som säger det. När det gäller den här tillfälliga lösningen måste man i alla fall kunna säga hur lång tid det handlar om. Och när det gäller Arvidsjaurslösningen står det ingenting om att den är tillfällig.
Däremot står det på ett annat ställe i propositionen att det ska vara tills vidare när det gäller exempelvis den subarktiska miljön och strid i bebyggelse. Men just i Arvidsjaurstexten, som vi fick i dag och som är tillagd, står det ingenting om en tillfällig lösning. Jag skulle fortfarande vilja ställa frågan: Hur länge? Hur lång är tidsrymden?
Är den en dag, två dagar, två år, eller vad är den?
Erling Wälivaara (KD):
Jag är lite förvånad över den här debatten. Lars Ångström envisas med att tala om JAS-plan. Egentligen är ju ämnet för i dag styrning och förvaltning av försvaret. Men, okej, jag tar gärna och ställer några frågor angående JAS-planen.
När JAS-planen beställdes rådde det kalla kriget. Det är inte så när man beställer ett antal flygplan att man knäpper med fingrarna och så är de framme. Det är ju en lång tid. Kalla kriget började ta slut i början på 90-talet. Det är vi alla glada över. Men vi lever, Lars Ångström, i dag. Vi lever i nuet. Vi måste kunna se framåt.
Nu har vi övertaliga JAS-plan. Vi måste konstatera det. Det hjälper inte att gråta över spilld mjölk, att det blev så här. Frågan är nu att blicka framåt och se vad vi ska göra med de övertaliga JAS-planen.
Det vore väldigt intressant för mig att få höra vad Miljöpartiet och Lars Ångström vill göra med de här planen så att vi inte helt enkelt kastar 20 miljarder kronor i sjön.
Erling Wälivaara (KD):
Men tyvärr gick det inte. Socialdemokraterna, de som ni stöttar nu, gick inte med på det. Det rann ut i sanden alltihop. Vi skulle ha sluppit ifrån. Vi skulle ha behövt modifiera delserie 1 och 2 - det skulle vi ha behövt göra - men vi skulle inte ha behövt producera delserie 3 och 4. Jag tycker att jag och Kristdemokraterna har tagit ansvar för det här beslutet.
Jag tror att vi kom före er med begäran om omförhandling, men det är att strida om påvens skägg.
Erling Wälivaara (KD):
Jag ska försöka vara mycket kort. Min fråga till försvarsministern handlar om detta: Vill vi ha fler kvinnor i försvaret? Nu har det framkommit - jag vet att försvarsministern har kommenterat det i Norrbottenstidningarna - att det är så många kvinnor som hoppar av. Vilken är försvarsministerns lösning? Jag tror att vi alla vill ha fler kvinnor i försvaret.
Jag har själv jobbat i Försvarsmakten, och jag var med om när de första kvinnorna kom till Försvarsmakten och såg hur attityderna blev helt annorlunda och mycket bättre. Vad vill ministern göra för att vi ska slippa de här avhoppen? Ska vi ha kvar Pliktverket i dess nuvarande form, eller hur ska vi omstrukturera det?
Erling Wälivaara (KD):
Jag har ingen annan åsikt än försvarsministern när det gäller 1325 och att vi behöver fler kvinnor i försvaret. Det är ändå tydligt att kvinnorna när de mönstrade fick en uppfattning om vad det här innebar. När de nu hoppar av säger de: Det var inte det vi trodde att det var. Det var alldeles för påfrestande.
Min fråga kvarstår: Hur ska man kunna bli så exakt som möjligt i fråga om de uppgifter som de får vid inmönstringsförfarandet? Borde inte - det här är en ledande fråga - Försvarsmakten ha ett större inflytande vid inmönstringen?
Erling Wälivaara (KD):
Försvarsministern säger att det krav som riksdagen har ställt inte framförts i årsredovisningen och att ni har begärt ett förtydligande. Jag tycker att det är väldigt bra att försvarsministern gör det. Vidare har jag försäkrat mig om att vi fortfarande är helt överens. Jag håller med om att vi i sak är överens, också med försvarsministern.
Samtliga partier sade den 6 december här att vi står fast vid det beslut som vi har tagit i riksdagen. Försvarsministern försäkrar också att hon håller fast vid det här beslutet. Likafullt har Försvarsmakten inte uppfattat det riksdagen har beslutat så här.
Man säger klart och tydligt - och det har inte ändrats efter den 6 juni, utan det kvarstår fortfarande - att subarktisk förmåga för helikopterförbanden vidmakthålles ej och att man är beredd att avskaffa hela det kravet. Det här handlar om mycket mer än bara helikoptrar och subarktisk förmåga. Det handlar, fru talman, om parlamentets trovärdighet och auktoritet.
Här tycker jag att försvarsministern borde vara väldigt tydlig gentemot Försvarsmakten. Det är trist att vi här i parlamentet fattar enhälliga beslut som regeringen sedan underlåter att framföra till berörd myndighet. Underlåtenhet att följa riksdagens beslut gränsar enligt min mening till ministerstyre.
Att däremot peka med hela handen på riksdagens uppdrag är inte ministerstyre. I stället har man talat om att det gäller jägarförbanden, och så har Försvarsmakten uppfattat detta. Och visst gäller det som bedrivs i Arvidsjaur och i Boden av Vinterenheten för jägarförbanden.
Men riksdagens beslut omfattade också övriga förband, även helikopterförbanden. Det är detta som min interpellation egentligen handlar om. Jag ställer återigen frågan: På vilket sätt avser ministern att se till att parlamentets beslut verkligen följs och verkställs inom Försvarsmakten?
Erling Wälivaara (KD):
Jag är helt överens med försvarsministern om att det är riksdagen och regeringen som styr myndigheten - regeringen med hjälp av regleringsbrev och särskilda anvisningar. Jag håller alltså helt med försvarsministern i den delen.
Det som gör att jag är engagerad i den här frågan tror många är att arbetet med den subarktiska förmågan ska bedrivas uppe i norr. Visst finns det med, men det som är den främsta anledningen till att jag driver den här frågan är att jag själv har jobbat i Flygvapnet i 37 år.
Jag har försökt skruva fast skruvar i -40 graders kyla, när fingrarna vägrar lyda. Om vi i fortsättningen och i framtiden ska skicka ut helikopterförband är det viktigt att vi också behåller den förmågan i dessa förband. Att ett behov finns av att ha god förmåga att uppträda under svåra klimatologiska förhållanden också med helikoptrar råder väl inget tvivel om.
Den tragiska olyckan i Tarfala för några år sedan berodde enligt Haverikommissionen på bristande förmåga att verka i subarktiskt klimat. Att inbilla sig att subarktisk förmåga kan bibehållas och utvecklas med någon veckas övning i subarktiskt klimat under vinterhalvåret är rent nonsens. Alla som är någorlunda initierade vet att det inte fungerar så.
Jag hoppas att försvarsministern blir mer tydlig i regleringsbreven för våra soldaters skull, så att de klarar sin uppgift ute på fältet. Eftersom jag tror att det här är det sista tillfället då jag har möjlighet att debattera med försvarsministern under den här mandatperioden och eftersom jag ska sluta som riksdagsledamot vill jag tacka försvarsministern för alla trevliga debatter vi haft.
De har ofta skett med glimten i ögat. Men vem vet: Vi kanske möts på barrikaderna i något helt annat ämne än subarktiskt klimat! Jag vill ändå redan i det här skedet önska försvarsministern en riktigt trevlig sommar! Tack!
Pär Nuder (S):
Yvonne Ruwaida har frågat statsministern om hur statsministern avser att agera för att den internationella konferensen som anordnas av regeringen ska vara öppen för alla världens folk och hur statsministern förklarar bakgrunden till att den israeliska regeringen uppfattat ett löfte från Sverige om att Mellanösternkonflikten ska hållas utanför folkmordskonferensen. Interpellationen har överlämnats till mig. Den internationella konferens som regeringen arrangerade i förra veckan var den sista konferensen i en serie om fyra.
Till den första konferensen bjöds regeringar in som engagerat sig i frågorna kring Förintelsens konsekvenser och lärdomar. De tre följande konferenserna har tagit sin utgångspunkt i den första konferensen - både vad gäller tema och inbjudna deltagare. Till den sista konferensen som arrangerades i förra veckan bjöds således den krets av länder som aktivt har deltagit eller anmält sitt intresse för att delta vid de tidigare konferenserna in.
Vår förhoppning är att dialogen med denna krets av länder ska leda fram till förslag som sedan kan behandlas av hela världssamfundet, i första hand inom Förenta nationerna. Det är därför med stor glädje vi välkomnade FN:s generalsekreterares närvaro vid Stockholms Internationella Forum. Syftet med den avslutade konferensen har hela tiden varit att - i stället för att värdera enskilda konflikter - tala om ansvaret hos regeringar att förebygga och stoppa nya konflikter som kan leda till folkmord.
Temat för konferensen har bestämts från det svenska värdskapets sida.
Pär Nuder (S):
Jag vill verkligen försöka förstå Yvonne Ruwaidas kritik. Jag vill inte tro att det är ett allmänt gnällsjukt inlägg eller ett försök att misstänkliggöra en konferens som världens samlade experter på folkmord samfällt tyckte var oerhört värdefull. Det är första gången sedan 1948 som något liknande genomförts. Jag ska ändå försöka att positivt förstå vad Yvonne Ruwaida är ute efter.
Jag hade förstått kritiken om det hade varit så att den svenska regeringen hade varit flat i sin kritik mot den turkiska regeringen när det gäller kurdernas sak eller om det vore så att regeringen visade en flathet inför Israels ockupation av Västbanken och Gaza - för att ta de två exempel Yvonne Ruwaida själv nämnde.
Sanningen är den att det förmodligen inte finns någon europeisk regering som har varit så tydlig i kritiken mot den turkiska regimens behandling av den kurdiska befolkningen. Anna Lindh var den som gick allra längst allra först i sin kritik. Hon räddes inte å den svenska regeringens vägnar att öga mot öga ta upp kurdernas sak i sina samtal med sin turkiska kollega. Sak samma gäller Mellanöstern. Vi är oerhört engagerade i den frågan.
Dagen efter Stockholms Internationella Forum besöktes Sveriges regering för första gången på många år under en timmes tid av två utländska företrädare, nämligen Yasir Abed Rabbo och Avraham Burg, två av initiativtagarna till det så kallade Genèveinitiativet. Det är kanske den enda hoppingivande riktning som finns just nu i Mellanöstern.
Det finns en underton i det som Yvonne Ruwaida säger, nämligen att vi skulle vara flata och passiva i de olika regionala konflikter som finns runtom i världen eller att vi skulle blunda inför kränkningar av mänskliga rättigheter. Så är inte fallet. Detta var en regeringskonferens med ett tema, nämligen hur vi ska förebygga folkmord i framtiden. För första gången sedan 1948 samlar vi nu världssamfundet kring den frågeställningen.
FN:s generalsekreterare var här och gjorde ett för framtiden oerhört viktigt ställningstagande. Han sade att FN-systemet måste reformeras i syfte att förhindra folkmord i framtiden. Vi fick över 50 länder att förpliktiga sig att göra sitt yttersta. Många av dessa länder väljer vi att kritisera i olika sammanhang, men nu har vi svart på vitt fått ett förpliktigande från dem. Deras respektive folk, inte minst minoriteter, kan visa upp detta förpliktigande som har gjorts i Stockholm.
Det går inte att smita undan sitt ansvar. Det var själva syftet med konferensen. Jag hoppas och tror att detta inte är ett försök att smutskasta en konferens som de som var där uppfattade som oerhört viktig för framtiden.
Pär Nuder (S):
Jag delar uppfattningen att det är av oerhört stor betydelse att vi har ett högt valdeltagande, och det gäller inte bara valet till Europaparlamentet utan samtliga val. Det är självfallet så att möjligheten att rösta är av betydelse för graden av valdeltagande.
Vallagen och allmänna uttalanden från regering och riksdag genomsyras av en vilja att ge så många som möjligt tillfälle att rösta under så lång tid som möjligt. Det är grundregeln i vallagen. Nu har vi emellertid sedan lång tid tillbaka haft möjlighet att begränsa öppethållandet.
Tidigare var det, som jag sade i mitt svar, en enskild tjänsteman som beslutade om ett begränsat öppethållande. Vi tycker att det är en bättre ordning att man beslutar om det på kommunal nivå. Men eftersom det här är en så pass fundamental fråga i demokratin finns det, som jag också sade i mitt svar, skäl att genomlysa under vilka omständigheter som ett begränsande bör ske.
Visst kan det verka bestickande att man i en enskild kommun stänger samtliga vallokaler under en viss tid. Det ska å andra sidan vägas mot att man kanske har fler ställen där man kan rösta. Jag tror att det är en balansgång som man bäst kan överväga lokalt. Detta en fråga som är av stor principiell betydelse.
Jag välkomnar den här interpellationen och har därför tagit initiativ till att kommittén som nu arbetar ska granska de här frågorna.