KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Thomas Bodström har frågat statsministern vad han avser att göra för att få flera stora internationella idrottsevenemang till vårt land. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Siw Wittgren-Ahl har frågat mig varför jag inte vill verka för att det är viktigt att främja stora idrottsevenemang i Sverige. Jag besvarar här såväl Thomas Bodströms som Siw Wittgren-Ahls frågor.
Regeringen har uttalat sin avsikt att aktivt verka för att större internationella idrottsevenemang arrangeras i vårt land. Stora internationella idrottstävlingar är betydelsefulla för Sverige som nation, för den region där evenemanget äger rum samt för hela svenska folket och idrottsrörelsen. För min egen del välkomnar jag alla stora mästerskap som kan komma att arrangeras i Sverige.
En särskild utredare har regeringens uppdrag att se över förutsättningarna för att ställa ut statliga ekonomiska garantier och för andra former av stöd till stora evenemang inom bland annat kultur- och idrottssektorerna. Utredaren ska presentera sina förslag under våren 2007. När staten gör ekonomiska åtaganden måste en finansiering anges oavsett när i tiden ett bidrag ska betalas ut.
Det finns för närvarande inga medel avsatta i statsbudgeten till stöd för genomförande av internationella idrottsevenemang. Friidrottsförbundet ansökte med kort varsel och otillräckligt underlag om upp till 250 miljoner kronor som statligt bidrag till genomförandebudgeten inför Friidrotts-VM 2011. Dessutom redovisade förbundet behov av ytterligare finansiering för Ullevis utbyggnad.
Regeringen har prövat frågan och har inte funnit tillräckliga skäl att föregripa utredarens förslag och anser att skälen för att lämna en proposition till riksdagen med förslag om statligt stöd för genomförande av världsmästerskapet i friidrott 2011 inte räcker till. Svenska Friidrottsförbundet har därefter inkommit med en ny ansökan. Den bereds för närvarande inom Regeringskansliet.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Anne Ludvigsson har frågat mig om jag anser att EWK:s politiska konstsamling är unik samt vad jag kommer att göra för att rädda samlingen och göra den tillgänglig för en bred allmänhet. Ewert Karlsson, som allmänt kallades EWK, lämnade efter sig en stor samling av egna bilder, och det har under många år bedrivits ett arbete för att kunna visa dem i ett museum.
Under senare år har Arbetets museum visat stort intresse för samlingen. Med stöd av medel från Statens kulturråd har museet inventerat och digitaliserat samlingen under 2007. Detta arbete har resulterat i en bilddatabas som gjort samlingen digitalt sökbar och tillgänglig för bland annat forskning.
Museet har även under maj-augusti 2007 genomfört en utställning med ett urval av EWK:s mest kända teckningar. Arbetets museum har ansökt om ytterligare medel för att kunna ta hand om samlingen. Frågan prövas i den årliga budgetprocessen.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag kommer att återkomma till Anne Ludvigssons frågor. Jag vill bara först säga att detta att mitt svar uppfattades som kort inte på något sätt innebär ett ringaktning för EWK:s konst - det vill jag ska bli absolut känt här. Han har både roat och oroat läsare under flera decennier och finns fortfarande, vill jag minnas, representerad här i riksdagen, nere i tidskriftsrummet.
Det är teckningar och minnesdokument som vi kan studera än i dag. Det har alltså ingen negativ innebörd. Som vi alla vet är kulturbudgeten hårt ansatt. Det finns ett stort engagemang, och det kan vi se som glädjande.
Det är många som tycker att kulturens medel ska användas för alla möjliga väl meriterade och dokumenterade, ska vi säga, innehåll. Vi har haft frågan uppe i budgetprocessen. Sedan är det också på det sättet att Arbetets museum är en självständig stiftelse och därmed också har möjligheter att söka pengar från olika håll.
Det gäller också EWK-sällskapet, som också är en stiftelse. Anne Ludvigsson, som har ett starkt engagemang i kulturfrågor, bland annat vet jag, inom hemslöjden, vet ju och har glatt sig åt att vi har kunnat frigöra medel för att stödja slöjden, som jag också tycker är väldigt viktig.
När det handlar om EWK:s konst har frågan, som Anne Ludvigsson också sade, varit uppe ända sedan 1993. Jag vet att Anne Ludvigssons parti och den regering som tidigare stod Anne Ludvigsson nära också har blivit uppvaktade i de här frågorna vid ett antal tillfällen.
Frågan har så att säga funnits med i processen under en längre tid. Det är också så att det inom kultursektorn finns väldigt många som har lämnat efter sig unik konst. Och frågan är: Hur ska man ta till vara det här? Vi har Povel Ramel, som avled tidigare, som också efterlämnar stor konst.
Det kan möjligen dyka upp frågor om man ska bilda ett museum och hur man ska ta vara på Povel Ramels arkiv. Det kan gälla Evert Taube. Vi har inte ens ett Bellmanmuseum som drivs med statliga medel. Allting kommer inte att kunna ske med hjälp av den statliga budgeten, och därför har Arbetets museum en fri roll att söka pengar.
Sedan måste man väl ändå tillägga att staten har gått in och stött EWK:s samling i och med bidrag från Statens kulturråd för att kunna digitalisera och göra hans verk tillgängliga. De har också haft en utställning i år under jag tror det var fyra månader för att göra den tillgänglig för en publik som säkert uppskattar den.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag måste vara ärlig och säga att jag i dag inte kan lova att det finns en långsiktig lösning. Vi har stora behov på kulturområdet, inte minst när det gäller vård, underhåll och renovering. Givetvis gäller det inte samtliga 19 statliga museer, men på många håll är behoven stora. Det gäller Kultur-Sverige i stort.
Därmed finns det också en försiktighet från regeringens sida att starta nya verksamheter, för även om det kan tyckas vara en ringa kostnad handlar det om ytterligare 1⁄2 miljon för att ta vara på arkivet och därtill en årlig driftskostnad på 1 miljon kronor.
Det är de uppskattningar som gjorts på Kulturdepartementet för att samlingen ska kunna finnas på Arbetets museum i ett skick som gör att det blir en permanent utställning. Det får då ställas mot många andra behov som vi redan har och som vi måste ta hand om. Återigen: Det handlar inte om någon ringaktning av EWK:s konst, men vi kan konstatera att behoven och förväntningarna är stora på väldigt många områden.
Inom kultursektorn är 1 1⁄2 miljon kronor många gånger väldigt mycket pengar, det vet Anne Ludvigsson precis som jag. Arbetets museum gör ett bra arbete. Det ligger dessutom i en otroligt spännande miljö i Norrköping. Det har goda möjligheter att som självständig stiftelse, med de starka aktörer det trots allt har bakom sig, söka medel. Det kanske kan ske via pressen.
Både centerpressen och Aftonbladet har, kan man säga, varit aktiva och samarbetspartner till EWK under många, många år. Jag är inte säker på att man uttömt möjligheterna att söka stöd därifrån. Staten har gått in via Statens kulturråd, som jag nämnde tidigare, och bidragit till att de ska kunna ta vara på samlingen och göra den digitalt sökbar.
I viss utsträckning får man säga att staten trots allt tagit ett ansvar för EWK:s samling.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag tänker börja med den sista frågan. Jag har träffat Arbetets museums ledning och Anders Lindh ett antal gånger. Jag har talat med honom om detta. Det vet jag att Claes Ånstrand, tidigare socialdemokratisk statssekreterare, också gjort. Inte heller han ansåg att den här frågan var den som måste prioriteras. Och det har fortfarande inte att göra med att man tycker att konsten inte skulle vara värdefull, för det är den.
Återigen: Behoven är mycket stora, och ja, den borgerliga regeringen har prioriterat skattesänkningar i ett land som haft ett av världens hårdaste skattetryck, inte minst för låg- och medelinkomsttagare. Jag tycker att det är en fullständigt riktig prioritering. Kulturbudgeten fick trots allt närmare 200 miljoner kronor extra i den senaste budgeten, men jag måste upprepa mig: Behoven är mycket stora inom många av våra institutioner.
Det visar inte minst Christina Rogestams utredning. Hon pekar just på vikten av att ta hand om det vi redan har innan vi satsar på det som är nytt. Jag vill verkligen uppmana EWK-sällskapet och Arbetets museum - eftersom de har stora möjligheter, till skillnad mot många andra - att söka finansiering på annat håll. Det gäller även om inte just Söderköpings kommun kan bidra.
De kanske har andra prioriteringar, vad vet jag. Norrköpings kommun eller andra kan vara ett alternativ, Aftonbladet eller centerpressen. De kanske också har ett engagemang, eller bör ha ett engagemang, i att se till att EWK:s konst lever vidare. Vi har frågan med oss på departementet. Den är inte avskriven. Men den här gången räckte inte pengarna till de stora behov vi har.
Just nu prioriterar regeringen kultur för barn och unga och att ta hand om kulturarvet och vårda det. Redan där har vi väldigt stora behov.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Anneli Särnblad har frågat mig vilka initiativ jag avser att ta för att kultur ska kunna erbjudas i hela Sverige. Jag känner inte alls igen bilden av det svenska kulturutbudet som Anneli Särnblad målar upp i sin frågeställning. Att kulturen får allt mindre pengar och erbjuds allt färre är inget som jag känner igen från den verklighet jag möter varje dag som kulturminister.
Däremot håller jag med om att kultur har mycket att erbjuda varje människa. Därför är jag glad över att vi i den senaste budgetpropositionen kunde presentera nya satsningar inom flera områden inom kulturpolitiken.
Som exempel nämner jag gärna Skapande skola där vi tar ett nationellt ansvar för barns och ungas rätt till kultur, förlängningen av det så kallade Accessprojektet och ökade resurser till bland annat Kungl. Operan, Waldemarsudde och Statens museer för världskultur i Göteborg.
Med Flygvapenmuseet i Linköping och museinätverket Försvar i förvar görs också insatser för att värna en viktig del av vårt kulturarv på ett flertal orter runt om i landet. Utöver dessa satsningar presenterade vi i budgetpropositionen även verktyg för ökade möjligheter för kulturskapare att leva av sin verksamhet.
Det gäller till exempel utbyggnad av de så kallade alliansmodellerna på teater-, dans- och musikområdet och regelförenklingar för småföretagare. Alla dessa och fler insatser syftar till att göra kulturen tillgänglig för fler i hela landet. I vår strävan att göra kulturen tillgänglig för hela Sverige har även landsting, regioner och kommuner ett stort ansvar.
De står för mer än hälften av de offentliga kulturutgifterna i Sverige. De offentliga kulturutgifterna har också, enligt statistik från Statens kulturråd, ökat de senaste åren. Dessutom visar den statistik som EU-kommissionen nyligen presenterade att det svenska deltagandet i kulturaktiviteter ligger högre än i de flesta andra länder inom EU som representeras av kommissionen.
Naturligtvis ska vi inte nöja oss med detta utan fortsätta att se till att ännu fler kan vara med och dela kulturutbudet i Sverige.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Vi lever i olika verkligheter, sade Anneli Särnblad. Det är en uppfattning som både jag och meddebattörerna delar. Vi känner absolut inte igen oss.
Men det finns några kommentarer och en skrivning i Anneli Särnblads interpellation som jag absolut kan instämma i. Så här skriver Anneli Särnblad bland annat: Ett samhälle utan konst och humanism är ett tråkigt, kallt och många gånger farligt samhälle. Om det kan vi vara rörande ense.
Det visar sig också varje gång det uppstår ett krig eller en konflikt, senast på Balkan och nu i Irak, att det man ger sig på förutom systematiska våldtäkter är kulturen. Man raserar kulturinstitutioner, bibliotek, museer och minnesmärken - allt det som binder människor samman - väl medveten om att det är så man skadar ett folk. Där är vi helt överens.
Vi kan också vara överens om att kulturen är absolut livsviktig, och en kärnfråga. Men när man sedan läser vidare i Anneli Särnblads interpellation blir det ytterligt märkligt. Kulturen behöver ges till envar, och inte bara till dem som kan betala för den eller har kulturen i sin geografiska närhet. De aspekterna glöms bort av den borgerliga regeringen, menar hon. Kulturen får allt mindre pengar.
Staten ska minska sitt ansvar, och kulturen erbjuds allt färre. Stad ställs mot land, fattig mot rik och periferi mot centrum, skriver Anneli Särnblad.
Men snälla nån - skulle den borgerliga regeringen ha hunnit åstadkomma detta under ett år trots att vi i förra budgetpropositionen lade ytterligare 80 miljoner och i denna budgetproposition ytterligare drygt 200 miljoner på kulturen? Skulle vi ha orsakat denna splittring och denna kontrast mellan stad och land?
Om det ser så illa ut tycker jag att interpellationen egentligen borde ha ställts till den förra kulturministern Leif Pagrotsky. Detta är ytterst märkligt. Jag tyckte att jag hörde Anneli Särnblad tala om klasspolitik. Man kan fråga sig vem det är som har stått för klasspolitiken. Jag ser det som att det är den förra regeringen i ett av världens hårdast beskattade länder, inte minst för låg- och medelinkomsttagare.
Med den nya regeringen får alla i genomsnitt 1 000 kronor mer efter skatt i plånboken i och med nästa satsning. Det är framför allt betydelsefullt för låg- och medelinkomsttagarna. Det, om något, är att bekämpa klasspolitik och öka friheten. Jag får upprepa en del eftersom det verkar som om Anneli Särnblad sov sött när vi presenterade kulturbudgeten tidigare.
Den handlar ju till stor del om hur man ska få ut kultur i hela landet, bland annat genom satsningen på Skapande skola. Det är någonting som har varit väldigt efterfrågat. Vi kan också se på satsningar som görs på andra politikområden. Utbildningsdepartementet har till exempel med sin stora satsning på läsa-skriva i någon mån försökt kompensera de brister och de problem som har uppstått under lång tid av socialdemokratiskt styre.
Det har visat sig att nästan var femte pojke i högstadiet har svårt att läsa och förstå vad det är han har läst.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag ska försöka att hinna med att besvara så många frågor jag kan. Jag börjar med Lars-Ivar Ericsons fråga i den förra replikomgången som handlade om tillgänglighet. Det är något som vi trycker på i regleringsbreven. Tillgängligheten är viktig, inte minst när det handlar om funktionshinder. När det gäller exempelvis textning driver jag på för hundra procents textning i tv men också för ökad textning inom filmvärlden.
Det finns också mycket att göra inom teatrarna för att föreställningarna ska kunna bli tillgängliga för många fler. Det är många i Sverige som har problem att höra. Det pågår samtal om den kyrkoantikvariska ersättningen med Svenska kyrkan. Detta är en stor och viktig fråga. Vi har ambitionen att vården av våra kyrkor fortsätter åtminstone i samma skala som nu.
Jag får återkomma till var vi kommer att landa där. Så till Anneli Särnblads frågor. Jag vill först säga att staten inte är huvudman för de regionala institutionerna. Det finns en del missuppfattningar där. Vi får nog reda ut det. Jag vet dessutom att man på lokal och regional nivå är väldigt noga med att ha ett självbestämmande över inte minst kulturen.
Sveriges Kommuner och Landsting har yttrat sig om det kulturmeddelande som EU antog i förra veckan. Man välkomnar detta, men man konstaterar också att man vill behålla den regionala självständigheten.
Sedan finns det en nationell strategi som är ett samarbete mellan flera departement - det är framför allt Näringsdepartementet som driver frågorna som handlar om regional konkurrenskraft, entreprenörskap och sysselsättning - som gäller mellan 2007 och 2013.
Där spelar kulturen en väldigt stor roll, inte minst när det gäller citatet från Richard Florida som någon av meddebattörerna tog upp alldeles nyss. Visst har staten också ett stort engagemang och, kan man väl säga, ett ansvar för olika institutioner runt om i Sverige. Det är ett ansvar som staten också tar.
Runt 1 miljard går faktiskt till teater, dans och musik på regionala institutioner runt om i Sverige. När det gäller länsmusiken står staten för ca 70 procent av verksamheten sett i pengar. När gäller teater är det ca 30-40 procent.
Dessutom vet jag att många kommuner och även landsting satsar mer pengar i kommande budget på kultur. Det här är ett område som engagerar väldigt många. Att regeringen på något sätt skulle bidra till att vi får mindre kultur i hela landet är en total missuppfattning och, skulle jag vilja säga, nästan gravt förtal.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Ja, det ser olika ut, och det har det gjort under lång tid. Det är ingen nyhet, och det tror jag att Anneli Särnblad kände till även under sin tid som företrädare för majoriteten. Det såg i hög grad olika ut i landet då också, vilket har visats i ett antal utredningar. Inte minst Barnkulturutredningen pekade på detta.
Det är också ett skäl till att vi gör den speciella riktade satsning till mer kultur i skolan som presenterades i budgeten och som vi också bland annat ska debattera här senare under hösten, i början av december. Sedan kan man väl fråga sig hur mycket man egentligen ska svartmåla detta.
EU:s statistik för de senaste tolv månaderna över hur mycket medborgarna är engagerade i kultur och hur mycket kultur de utövar visar att Sverige hamnar på första plats när det handlar om bokläsande. Sverige ligger också på första plats när det handlar om - och det är samtliga 27 länder i EU - hur ofta man besökt ett historiskt monument och hur ofta man går på bio.
Vi kommer på delad andraplats när det handlar om hur ofta man besöker museer eller gallerier och hur ofta man besökt ett bibliotek, på fjärde plats när det gäller hur ofta man har gått på teater och på delad andraplats när det gäller hur ofta man har gått på balett eller opera. Naturligtvis finns det ett större utbud i en storstad. Det vet vi alla.
Men det finns också väldigt många som besöker våra storstäder och väldigt många från storstäderna som söker natur- och kulturupplevelser i andra delar av Sverige. Visst, stad och land berikar varandra! Det kommer de alltid att göra, men någon form av oro för att regeringen skulle montera ned kulturen och skärpa skillnaderna mellan stad och land finns det ingen anledning till. Tvärtom, vi arbetar i helt motsatt riktning.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Nikos Papadopoulos har frågat mig vilka initiativ jag avser att vidta för att förbättra villkoren för kulturskaparna i vårt land. I sin interpellation lyfter Nikos Papadopoulos särskilt fram frågan om kulturskaparnas problem med att lösa omsorgen om barnen då arbetstiderna ofta är förlagda till kvällar och helger.
Oavsett vilka problem konstnärsgrupperna drabbas av inom ramen för de generella välfärdssystemen finns det oftast en relevant koppling till kulturpolitiken. Möjligheterna till omsorg om barnen på så kallad obekväm arbetstid, vilket inte är ett ovanligt behov för delar av den konstnärliga arbetsmarknaden, är ett exempel på en sådan koppling. Jag avser att noggrant följa frågans fortsatta utveckling.
Nikos Papadopoulos påstår att regeringen genomfört stora försämringar samtidigt som inga som helst förbättringar riktats mot konstnärsgrupperna. Jag delar naturligtvis inte Nikos Papadopoulos slutsatser och påståenden i dessa delar. När det gäller förändringarna av arbetsmarknadspolitiken har jag i tidigare debatter i kammaren med Nikos Papadopoulos understrukit vikten av att utvecklingen följs avseende konsekvenserna för olika grupper.
Samtidigt har jag också tydliggjort min ambition att verka för att konstnärers beroende av generella stödsystem ska minska och för att dessa system ersätts av bättre möjligheter att leva av sitt arbete och konstnärskap. När det gäller insatser för att utveckla den konstnärliga arbetsmarknaden har regeringen, i motsats till vad Nikos Papadopoulos påstår, under det senaste året initierat betydande insatser.
Särskilt viktig är den kraftfulla och tydliga satsningen med ytterligare 30 miljoner kronor årligen för att utveckla den så kallade alliansmodellen på dansområdet och för att etablera en ny musikallians. Detta är insatser som starkt efterfrågats av berörda konstnärsgrupper.
Som en jämförelse kan nämnas att den tidigare regeringen behövde hela sju år, åren 1999-2006, för att nå upp till sammanlagt 24 miljoner kronor per år till dessa allianser på teater- och dansområdet. Till sist: Nikos Papadopoulos och jag delar som vanligt engagemanget för kulturen och konstnärerna, medan våra mål och medel inte sällan skiljer sig åt.
Där Socialdemokraterna ser förändringar och nytänkande som hot mot det bestående ser jag utvecklingskraft och nyskapande. Nya kontaktytor och offensiva idéer stimulerar till ett ökat intresse för konstnärliga verk och presentationer, samtidigt som konstnärernas ekonomiska och konstnärliga förutsättningar kan förbättras.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Det är tur att vi har en budgetdebatt i morgon så att vi kan klara ut detta med de regionala satsningarna och vad Skapande skola egentligen innebär.
Jag tänkte på något sätt försöka komma tillbaka till det som är debattens kärna, det vill säga kulturskaparnas villkor. Jag tycker att det lät lite konstigt när Nikos Papadopoulos fick det att låta som något märkligt att väldigt många trots allt får kämpa för sin ekonomi. Det gäller inte bara kulturskapare. Det gäller väldigt många människor. Så är livet.
Det är någonting som man måste förhålla sig till. Vi vet alla att man inte kan behandla eller betrakta kulturskapare som en homogen grupp. Det är det inte. Många har det väldigt tufft, men det gäller inte alla.
Även om det inte är en grupp som är representativ för samtliga måste jag ändå nämna att det finns en privat producent här i Stockholm med 150 personer på lönelistan. Lägsta lönen för hennes dansare är 33 000 kronor i månaden, och det är inte mot faktura, utan det är en lön. Det finns de som faktiskt har hyggligt goda villkor.
Men hur ska man då öka möjligheterna? Det handlar trots allt inte om a-kassan. Det gör inte det. Det är en falsk trygghet. Det handlar om att öka intresset för och efterfrågan på konstnärligt skapade verk, för litteratur och för andra prestationer. Det är det som konstnärspolitiken handlar om.
Då är vi inne på det som någon av de övriga debattörerna tog upp, detta att det faktiskt blir mer pengar kvar i plånboken efter skatt för att göra det som man själv väljer att göra, oavsett om det handlar om att gå på museum, gå en kurs, köpa böcker eller dataspel, besöka en utställning eller ett galleri eller kanske till och med köpa ett konstverk. Det är det som ger jobb och utveckling till kulturskaparna.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Berit Högman har frågat mig om det är rimligt att Statens kulturråd gör så stora förändringar av sin bidragsgivning utan föregående politisk debatt och om jag avser att göra något med anledning av detta. Berit Högman har också frågat om jag har fler planer på att centralisera kulturen genom omfördelning av anslag och i så fall vilka.
Enligt gällande regelverk är det regeringens uppgift att fastställa vilka institutioner som är berättigade till bidrag medan det är Statens kulturråds ansvar att besluta om fördelningen av dessa. Årligen fördelar Kulturrådet ca 750 miljoner kronor till scenkonstinstitutionerna runt om i landet.
Den omfördelning som Berit Högman refererar till uppgår till ca 2,3 miljoner kronor, det vill säga till 0,3 procent det totala anslaget. I regleringsbrevet till Statens kulturråd framgår regeringens riktlinjer för bidragsgivningen. Bland annat ska bidragen prövas utifrån verksamhetsmässiga prestationer och ekonomisk situation samt utifrån kulturpolitiska prioriteringar.
I detta sammanhang vill jag även poängtera att det är regioner och kommuner som är huvudmän för de regionala scenkonstinstitutionerna. Jag utgår från att Statens kulturråd utifrån regeringens riktlinjer gjort en väl avvägd bidragsfördelning till scenkonstinstitutionerna som bidrar till att vi har ett rikt och tillgängligt kulturutbud runt om i Sverige.
Jag har därför i nuläget inte några planer på att förändra förutsättningarna för Statens kulturråds bidragsgivning.