Ulrika Karlsson (M):
I kväll och i dag debatterar vi kommissionens utvärderingsrapport om datalagringsdirektivet. För inte så länge sedan, bara för någon månad sedan, debatterade vi i den här kammaren regeringens proposition om genomförande av samma direktiv.
För oss är det bekant att vi då hade en minoritet som valde att vilandeförklara frågan i minst ett år. Det är viktigt att betona att datalagringsdirektivet handlar om att vi i lag ska reglera lagring av trafikuppgifter för brottsbekämpning.
Datalagringsdirektivet, vad vi än må tycka om det, är ett för Sverige och alla andra medlemmar i EU bindande direktiv från 2006.
År 2006, det vill säga innan alliansregeringen tillträdde, enades medlemsstaternas regeringar i EU om att det behövs regler som ser till att trafikuppgifter lagras under en viss tid för att vara tillgängliga vid brottsutredningar.
Sverige, med dåvarande justitieministern, socialdemokraten Thomas Bodström, var drivande i processen med att ta fram datalagringsdirektivet. Jag säger detta eftersom det inte är någon hemlighet att de dåvarande moderata riksdagsledamöterna och ledamöterna i justitieutskottet var tveksamma, till och med negativa, när datalagringsdirektivet processades fram, och man röstade emot förslaget.
På goda grunder, kan vi tycka, eftersom direktivet faktiskt ställer svåra frågor om balansen mellan integritet och brottsbekämpning på sin spets - med skyddet för den personliga integriteten på den ena sidan och de brottsbekämpande myndigheternas behov av goda förutsättningar att agera mot den grova brottsligheten på den andra sidan.
I dag anser vi moderater att det finns ett behov av att lagra uppgifter, att de rättsvårdande myndigheterna kan ta del av uppgifterna i vissa fall och efter vissa särskilda förutsättningar som vi har satt upp i lag i kampen mot den grova brottsligheten. Låt mig därför säga något om den proposition om genomförande av datalagringsdirektivet som regeringen lade fram till riksdagen.
I balansen mellan integritet och effektivitet i brottsbekämpningen ansåg vi då - och vi anser nu också - att förslaget var väl avvägt. Bland annat föreslog regeringen att Sverige skulle ha den minimala lagringstiden om sex månader. Direktivet ger möjlighet till en lagringstid mellan sex månader och två år.
Vi moderater, och vi i Alliansen, anser därför att lagringstiderna i direktivet - spannet mellan sex månader och två år - inte ska förändras. Vi anser att det är viktigt att varje medlemsland självt på nationell nivå ska bestämma den lagringstid som det finner är nödvändigt inom detta spann.
Vi kan därför med viss oro se vad en fullständigt harmoniserad lagringstid skulle innebära för Sverige. Det skulle innebära en risk att Sverige tvingas lagra uppgifter längre än vad vi önskar och finner nationellt nödvändigt.
För att ta del av den nödvändiga lagrade informationen för att utreda, avslöja och åtala brott är det viktigt att polisen kan ta del av informationen för att kartlägga hur ett brott har planerats, hur misstänkta personer har agerat under och efter det att brottet har begåtts.
I dag, precis som Elin Lundgren mycket bra redogjorde för, får tele- och internetoperatörer lagra trafikuppgifter som de har behov av för att exempelvis kunna fakturera eller för marknadsföring. De rättsvårdande myndigheterna kan ta del av de uppgifterna för att utreda allvarlig brottslighet i dag.
Skillnaden mellan den rådande ordningen, eller den så kallade oordningen som Elin redogjorde för, där det inte finns någon policy eller tidsperspektiv för när uppgifterna ska rensas, och den ordning med svensk lagstiftning för genomförande av direktivet som regeringen lade på riksdagens bord för inte så länge sedan, är att lagringen görs obligatorisk under sex månader. Därefter ska uppgifterna förstöras.
Sedan införs strängare krav på säkerheten omkring uppgifterna hos operatörerna. De uppgifter som ska lagras är de uppgifter som svarar på frågorna: Vem kommunicerade med vem? När skedde det? Var befann de sig? Vilken typ av kommunikation använde de?
Uppgifterna rör alltså inte innehållet i kommunikationen, det vill säga det är inte fråga om att lagra innehållet i sms man skickar, det man säger i telefonsamtal eller skriver i mejl. Det ska inte heller vara chatt, nedladdning av filer eller surfning. Det är alltså inte fråga om masslagring av innehållet i våra kommunikationer. Vänsterpartiet säger att vi går längre än vad som föreskrivs i direktivet.
Låt mig ge ett konkret exempel, herr talman. Jag tycker att det är på sin plats. För några år sedan fanns ett ärende där en åttaårig flicka blev bortrövad. Hon utsattes för sexuella övergrepp. Polisen letade efter den person som hade rövat bort flickan.
Tack vare de uppgifter som flickan kunde ge till polisen kunde man lokalisera mannen. Hon uppgav nämligen att han hade haft två missade samtal. De två missade samtalen i det området gjorde att man kunde lokalisera just den individen. Det är viktigt att säga detta. Det handlar om en upprättelse av denna kränkta flickas integritet.
En integritet står mot en annan. Vi behöver effektiva verktyg för att bekämpa den grova brottsligheten. Jag tycker att det är påkallat att ha datalagring när vi pratar om upprättelse för den åttaåriga flickan och att hitta hennes förövare.
Vi har gjort denna avvägning, och det gjorde regeringen i det lagförslag som lades fram på riksdagens bord. Sverige är som medlemsstat i EU skyldigt att införa direktivet. Det tog lång tid för regeringen att lägga fram förslaget på riksdagens bord. Det var för att vi ville ha en väl avvägd balans mellan integriteten och effektiviteten i brottsbekämpningen, en proportionalitetsprincip.
Med tanke på den kritik som kommer från Socialdemokraterna är det befogat att förslaget har dröjt. Vi vet att flera medlemsländer har implementerat direktivet och att vi borde ha gjort det. Men fördröjningen har varit befogad i den avvägning som har gjorts av balansen.
När alliansregeringen tillträdde var inte den främsta frågan utredd, nämligen när de brottsbekämpande myndigheterna ska få tillgång till de uppgifter som finns lagrade. Det handlar om lagrade uppgifter från människor som faktiskt inte är misstänkta för något brott.
Då måste det regleras när de rättsvårdande myndigheterna ska och får gå in och hämta uppgifterna. Herr talman! Kommissionens utvärdering, som justitieutskottet har på sitt bord nu, innehåller inte några konkreta förslag. Regeringen säger att man avser att återkomma med sin ståndpunkt om och när kommissionen presenterar konkreta förslag.
Jag hoppas att vi i denna riksdag kan besluta om ett datalagringsdirektiv när frågan återkommer till riksdagens bord. Med anledning av detta vill jag yrka bifall till förslaget i utskottets utlåtande.