KBLab/rixvox huggingface dataset:
Peter Norman (M):
Ulla Andersson har frågat mig om jag är villig att öka bankkundernas makt och minska deras bolånekostnader genom ett antal specifika åtgärder. Jag delar Ulla Anderssons bild av att bolånekunderna i dag har ett betydande informationsunderläge. I allt väsentligt delar jag även Ulla Anderssons principiella syn på att bankernas finansieringskostnader och bolånemarginaler bör vara tydliga för konsumenten.
Bankernas finansiering av bolån sker på olika sätt, bland annat genom inlåning och genom utgivning av säkerställda obligationer. Bankernas finansieringskostnad följer av den anledningen inte helt rörelser i Riksbankens reporänta och gör så allt mindre. Samtidigt är det rimligt att hushållen kan förstå hur bolåneräntan är kopplad till de finansieringskostnader som bankerna har, och det är önskvärt att bankerna öppet redovisar sina finansieringskostnader för bolån.
I syfte att öka kundernas insyn i hur utlåningsräntorna bestäms och ge konsumenterna en tydligare bild av förhandlingsutrymmet vid tecknande av bostadslån har Finansinspektionen fått i uppdrag att se över om bolåneinstituten bör åläggas att publicera finansieringskostnaden för olika typer av bolån med olika löptid. Finansinspektionen ska även överväga om bankerna bör åläggas att publicera finansieringskostnaden för en viss typ av bolån.
Finansinspektionens redovisning ska även innehålla en handlingsplan för hur insatser kan genomföras och en tidsplan för detta. Uppdraget ska redovisas senast den 1 augusti 2013. Regeringen har även gett Finansinspektionen i uppdrag att sedan i maj 2012 varje kvartal analysera och redovisa hur bland annat bolånemarginaler och finansieringskostnader utvecklas. Genom detta stärks transparensen i fråga om bankernas långivning och marginaler.
Den nuvarande beräkningsmodellen för bolån kan leda till orimligt höga kostnader för den enskilde låntagaren vid förtida inlösen av lån, särskilt vid långa bindningstider. Därför har det inletts ett lagstiftningsarbete som syftar till att ta fram en mer rättvis och enkel modell som ska minska både kostnaderna för låntagaren och de inlåsningseffekter som kommer sig av att det kan bli för dyrt att byta bank. Det är högst rimligt att bankerna ger tydlig information till kunden om villkoren och eventuella tidpunkter för ränteändringar.
Det är dessutom i överensstämmelse med konsumentkreditlagen. Kunden ges därigenom möjlighet att bevaka sin rabatt och ta ställning till om det finns anledning att initiera en omförhandling av låneavtalet. Regeringen följer frågan noga och behovet av ytterligare åtgärder prövas löpande.
Peter Norman (M):
Riksbankschefen säger, mycket riktigt, att det har varit så. Observera tempus! Det var till och med så att han sade att det var för ett tag sedan. Sedan har marknaden utvecklats mycket, och det är nu stor skillnad mellan bankernas finansieringskostnad och reporäntan.
Mitt huvudsakliga argument är att jag tror att man kan förleda konsumenten om man använder en felaktig referensränta som inte är relevant för bankernas upplåningskostnad. Då tror jag att de illasinnade bankerna lurar kunderna än mer. Det är därför jag inte tycker att det är en bra idé. Däremot tycker jag ofta att Ulla Andersson har bra idéer vad gäller bankerna. Det är inte så att jag säger nej till det mesta. Tvärtom.
Jag tycker att det kommer bra idéer från Ulla Andersson och Vänsterpartiet för att göra marknaderna bättre på banksidan. Bankernas vinster är höga. Det är ibland svårt att dra ut en kronsiffra. De måste också kopplas till det kapital som bankerna binder. Man ser ofta att bankerna har åtminstone en avkastning på eget kapital som är över 10 procent - till och med uppåt 15 procent.
Detta är orimligt höga nivåer, och detta är tokigt av många olika skäl. Det jag har kritiserat tidigare - och det gör jag fortfarande - är att Nordea har som mål att få 15 procents avkastning. Om man sätter sådana mål blir det ett felaktigt och eventuellt osunt beteende i organisationen.
Då ger man signaler till medarbetarna att en avkastning på 14 procent är ett misslyckande, vilket naturligtvis blir helt absurt. Det kan i sin tur leda till ett exceptionellt risktagande, vilket inte är bra för vare sig banken eller kunderna. Utan tvivel finns det skäl att vara kritisk mot bankernas höga mål för vinstmarginalerna.
Här tycker jag att man kan diskutera vad som ska göras åt detta. Vi tar in pengar till en stabilitetsfond, som Ulla Andersson vet. I dag finns över 40 miljarder kronor i den. Man kan diskutera ökad beskattning av finanssektorn. Bankernas tjänster är i dag i hög utsträckning momsbefriade.
De förslag som kommer från Vänsterpartiet och andra är ofta att det ska läggas en transaktionsskatt på finansiella instrument, som har föreslagits från EU. Vi har haft en sådan skatt tidigare på 80-talet. Då försvann all handel till London. Som det ser ut nu kommer skatten i huvudsak att betalas av stora pensionsfonder, och skatten ska eventuellt gå till byråkraterna i Bryssel.
En skatt från pensionärer till Brysselbyråkraterna är inget som jag förordar. Däremot utesluter jag inte att hitta andra typer av beskattningar för finanssektorn. Jag håller med om att den vinstnivå som bankerna har inte är sund. Vi får jobba på olika fronter, opinion, kundutbildning och eventuell beskattning, för att få marknaden att fungera bättre.
Peter Norman (M):
Till slut tror jag att vi ändå blev ense om frågan om upplåningskostnaden. Det uppdrag som inspektionen har fått är att se över om instituten bör åläggas att publicera sina finansieringskostnader på olika typer av bolån. Det menar jag är det viktiga. Om man lyckas med detta, om de redovisar sina finansieringskostnader, blir frågan rörig om reporäntan blandas in.
Det är finansieringskostnaden som är grundfrågan. Det är precis det jag har sagt åt inspektionen att undersöka i fråga om bolåneinstituten. Vi har konvergerat i våra synpunkter - hoppas jag. I övrigt tackar jag så mycket för interpellationen. Det är alltid roligt att diskutera med Ulla Andersson. Hon har både en stor kunskap och ett stort engagemang i bankfrågor, vilket jag verkligen högaktar.
Jag tror att vi i många stycken är mer överens än vad det kan låta ibland. Det är ett svårt problem med en marknad där kunden är i ett sådant underläge jämfört med leverantören. Jag tror att frågan måste angripas på många olika sätt på bred front. Man ska aldrig heller tro att man är klar, utan man måste hela tiden fortsätta.
Finanssektorn är skicklig på att skapa nya produkter som ofta är betydligt svårare än de gamla, och den är också duktig på att marknadsföra produkterna i ett skimmer av att de ska ge större avkastning än vad de kommer att göra. Jag ser också fram emot fortsatta debatter.
Peter Norman (M):
Jag tänker återkomma till Per Bolunds fråga om organiseringen i Regeringskansliet avseende ägarstyrningen i mitt nästa inlägg, men nu tänker jag ägna mig åt Nuonförvärvet. Vattenfall köpte Nuon 2009 för 89 miljarder kronor, inte 97 miljarder eller någon annan siffra. 8,5 miljarder euro, 100 procent av aktierna, motsvarar 89 miljarder kronor.
Det är fortfarande en väldigt stor summa pengar. Och det är ingen som vet hur det kommer att utvecklas i framtiden. Vi kan bara konstatera, som vi många gånger har gjort, att elpriset gick ned efter köpet, men om det var en bra affär eller inte måste utvärderas på mycket längre sikt. Det bedömdes dock vara ett rimligt marknadspris vid den tidpunkten. Det är viktigt att vara medveten om de förändrade marknadsförutsättningarna inom energisektorn som inte bara berör Vattenfall.
Värdet på elproducerande företag är relativt starkt kopplat till elpriset och dess förväntade utveckling. Vid tidpunkten för förvärvet förväntades den långsiktiga trenden för elpriset vara stigande. Vid en jämförelse av det genomsnittliga elpriset i Norden 2011-2012 kan konstateras att utvecklingen har varit den motsatta. År 2011 var det genomsnittliga priset 47 euro per megawattimme, och under 2012 var det 31 euro per megawattimme - en minskning med 34 procent.
Liknande utveckling har setts i Europa. Prissättningen på framtida elleveranser, forwardpriser, har också sjunkit. Detta medför, allt annat lika, en press nedåt på värdet av elproducerande tillgångar. Vid en titt på hur några av Vattenfalls huvudkonkurrenter i Europa utvecklades på börsen under perioden 2009 till i dag framgår det att värdet på energibolag som Eon, RWE och EDF har fallit med över 50 procent i snitt. Detta är ganska dramatiska nedgångar över en fyraårsperiod.
Hela energibranschen i Europa står inför utmaningar, och det avspeglar sig i prissättningen för elproducerande tillgångar. Den 19 januari 2013, alltså för några veckor sedan, uttalade en kreditanalytiker på Standard & Poors följande: Inte heller går det att peka ut Nuonaffären som väsentligt sämre än någon annan i branschen i det läge som rådde 2009. Analytikern konstaterar också att det har blivit större nedskrivningar än väntat i hela gasindustrin.
Det tyska energibolaget RWE:s förvärv av det nederländska energibolaget Essent i januari 2009 skedde till nästan exakt det pris som motsvarar det som Vattenfall betalade för Nuon, och då var framtidsutsikterna mer positiva.
Sammantaget och som stöd för bedömning av förvärvet av Nuon hade ägaren i huvudsak två underlag, dels ett underlag från ett strategiarbete där större förvärv utvärderades, dels ett underlag från en oberoende konsult, Merrill Lynch-rapporten, som gjort en bedömning av ett marknadsmässigt prisintervall för Nuon vid tidpunkten för förvärvet.
Till grund för den senare konsultens bedömning låg olika värderingsmetoder och så vidare och försäljningar och köp av jämförbara bolag inom energisektorn.
Peter Norman (M):
Låt mig först svara på Eva-Lena Janssons fråga om utförsäljningsrådet. Affärerna passerade inte det rådet. Det var inte meningen med detta råd, utan meningen var att rådet skulle komma med en second opinion för statliga utförsäljningar - inte gå in i bolagsaffärer. Sedan tänkte jag gå in på det som Per Bolund frågade mig om, hur vi arbetar och om det krävs en ändring i vårt arbete med de statliga bolagen.
Beslut på bolagsstämmor och nominering av ledamöter i styrelser är förstås centrala delar i vår ägarstyrningsmodell. Men för en aktiv ägare är också en löpande dialog med bolaget via ordföranden en central komponent. Sedan jag tillträdde har vi aktivt arbetat för att stärka denna dialog, och det är ordföranden som är länken till våra bolag. Vi träffar numera ordförandena i de stora bolagen minst en gång i kvartalet vid fysiska möten och ofta även på telefon.
Det är viktigt att slå fast att en aktiv ägardialog inte syftar till att urholka styrelsens roll och ansvar. Det är styrelsen och bolagets verkställande ledning som ansvarar för bolagets operativa verksamhet. Styrelsen har alltid ett juridiskt och affärsmässigt ansvar för bolaget. Oavsett vad en ägare säger eller ger uttryck för bär styrelsen det juridiska ansvaret.
Ägaren kan aldrig ha något ansvar för enskilda styrelsebeslut. Detta hindrar förstås inte att styrelsen kan och bör lyssna på sin ägare. Men ansvarsförhållandena förändras inte.
Bara om styrelsen - vilket händer då och då - väljer att hänskjuta en fråga till en bolagsstämma eller om ägaren på eget initiativ ger en anvisning om beslut på stämman kan styrelsen bli skyldig att följa ägarens anvisning. Styrelsens roll som ansvarig för förvaltningen av bolagets angelägenheter innebär att ägaren lägger stor vikt vid styrelsens förmåga att fatta kloka beslut.
Det är inte rimligt att fatta detaljerade bolagsbeslut utan tillräcklig kunskap om bolagets verksamhet. När exempelvis beslut om förvärv ska förankras är det rimligt att ägaren i stor utsträckning litar på sin egen styrelse. I den aktuella Nuonaffären gjorde styrelsen bedömningen att köpet av Nuon skulle stärka bolaget strategiskt och bidra till god lönsamhet. Det är då naturligt att ägaren efter en seriös prövning i stor utsträckning accepterar bolagets bedömning.
Styrelsen svarar, som jag tidigare nämnde, för förvaltningen av bolagets angelägenheter. Det var styrelsen för Vattenfall som fattade beslutet att köpa Nuon, ingen annan. Det är därför relevant att påminna om att den styrelse som i början av 2009 fattade beslut om Nuonaffären hade åtta ledamöter samt arbetstagarrepresentanter. Hälften av de åtta ledamöterna var utsedda av en socialdemokratisk regering och hälften av en alliansregering.
Peter Norman (M):
Låt mig börja med att notera att det möte i näringsutskottet som Lars Johansson och även jag deltog i för något år sedan handlade om nedskrivningen av Nuon med 4 1⁄2 miljard. Jag minns det också. Däremot låter det som om Lars Johansson tycker att jag borde överpröva detta beslut. Då tror jag att man är inne på en mycket farlig väg.
Jag tycker att bolagets revisorer ska göra en så god bedömning som möjligt vid varje tidpunkt i fråga om vilket nedskrivningsbehov som finns. Det vore orimligt om ministern eller någon annan lade sig i detta. Det ska vara så bra som möjligt. Det var det ena. Sedan har Lars Johansson ganska målande beskrivit vad som hände i början av 2000-talet när Socialdemokraterna hade makten.
På den tiden satsade Vattenfall på stora kärnkraftsinvesteringar i Tyskland. Dessa investeringar har tillsammans med investeringar i transmissionsnäten också genererat en nedskrivning på ungefär 15 miljarder kronor, vilket som av en slump råkar vara lika mycket som Nuoninvesteringen. Det kan man ha i åtanke.
Dessutom satsade Vattenfall under denna tid på en väldig mängd kolkraft, av de skäl Lars Johansson framför. Under denna period var Magdalena Andersson antingen planeringschef för statsrådsberedningen eller statssekreterare på Finansdepartementet. Jag undrar en sak.
Vi har försökt hitta anteckningar om huruvida det fanns någon samordning mellan Vattenfall och dess ägare vid dessa förvärv. Eftersom investeringar i tysk kol- och kärnkraft innebar omfattande investeringar samt en delvis ny inriktning framstår den uteblivna samordningen som anmärkningsvärd. Vi hittar ingenting. Om det ändå förekommit samordning på informell väg vet inte vi.
Den frågan kan bara besvaras av dåvarande ansvariga statsråd.
Peter Norman (M):
Isak From har frågat näringsministern vilka insatser näringsministern tänker vidta för att statliga Vattenfall ska fortsätta att bidra med jobbskapande näringslivsutveckling i de kommuner man är verksam i. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen.
I bolagsordningen för Vattenfall AB anges att föremålet för bolagets verksamhet bland annat är att generera en marknadsmässig avkastning genom att direkt eller genom dotter- och intressebolag affärsmässigt bedriva energiverksamhet så att bolaget är ett av de bolag som leder utvecklingen mot en miljömässigt hållbar energiproduktion. Vattenfall AB har inte något uppdrag att bidra med jobbskapande näringslivsutveckling. I ett aktiebolag svarar styrelsen för bolagets organisation och förvaltningen av bolagets angelägenheter.
Detta innefattar till exempel investeringar, förvärv och avyttringar. Beslutet att inleda en avveckling av dotterföretaget Vattenfall Inlandskraft AB rör bolagets organisation och operativa verksamhet och är ett ansvar för Vattenfall AB:s styrelse och ledning. Mot denna bakgrund avser jag inte att vidta några åtgärder i den aktuella frågan.
Peter Norman (M):
Jag tackar Isak From för interpellationen. Den är viktig. De statliga bolagen ligger mig varmt om hjärtat. Därför tycker jag att det är viktigt att de diskuteras här i riksdagen. Jag tror att vi lite grann talar om olika saker. Först och främst är det viktigt att de statliga bolagen har tydligt formulerade uppdrag. Det är också viktigt att dessa uppdrag är förankrade i riksdagen.
År 2009 beslutade, som sagt, Sveriges riksdag att Vattenfalls uppdrag ska vara att generera en marknadsmässig avkastning genom att affärsmässigt bedriva energiverksamhet så att bolaget är ett av de bolag som leder utvecklingen mot en miljömässigt hållbar energiproduktion. Det innebär också att vi som ägare inte ska vidta några åtgärder som strider mot det riksdagsbeslut som har fattats om uppdraget och därmed inte heller ska kräva att Vattenfall ska bidra med jobbskapande näringslivsutveckling.
Isak From vill ge sken av att det var den socialdemokratiska regeringen som i någon mening skapade Vattenfall Inlandskraft. Så var det inte, utan detta var ett initiativ från bolaget Vattenfall, där Vattenfalls styrelse har ansvarat för detta och inte den socialdemokratiska regeringen över huvud taget.
Därmed är det inte heller regeringens näringspolitik att detta nu upphör, utan det är en fråga för Vattenfalls styrelse och ledning att hantera.
I sammanhanget är det relevant att veta att företag som söker finansieringsstöd i de besvärliga områden som Isak From förtjänstfullt lyfter fram kan vända sig till andra aktörer som har som ändamål att främja näringslivsutveckling i samma kommuner som till och med Vattenfall Inlandskraft har verkat i, det vill säga i första hand norra Sveriges inland.
Dessa aktörer är exempelvis Inlandsinnovation, Almi Företagspartner, Norrlandsfonden, Industrifonden, Innovationsbron, Övre Norrlands Kreditgarantiförening och Fouriertransform. Sammantaget har dessa aktörer en kapacitet på flera miljarder kronor för att stödja näringslivsutveckling i just denna region. Som jämförelse kan man då ställa att Vattenfall avsatte 100 miljoner 2004.
Peter Norman (M):
Denna interpellation visar på ett mycket tydligt sätt skillnader i synen på skötseln av de statliga bolagen. Isak From säger att staten här har ett bra medel. Jag vill hävda att staten inte alls har ett bra medel. Det är Vattenfall som väljer vilka medel som man ska använda. Nu har Vattenfall bestämt sig för att inte använda detta företag längre som man genom ett företagsinitiativ en gång såg till att skapa.
Jag tror att de statliga bolagen mår bäst av att politiker håller sig borta från den löpande driften. Jag tror att vi ska sätta upp ramar och ha en mycket tydlig bolagsordning som ska förankras i riksdagen. Men vi ska inte hoppa in och sköta bolagen åt dem som ska göra detta, det vill säga bolagens styrelse och ledning som har det fulla ansvaret.
Däremot tror jag att det finns skäl att använda andra typer av agenter för den typ av verksamhet som Isak From är ute efter. Jag räknade upp dem i mitt förra inlägg. Jag kommer då fram till att det finns ett stort antal miljarder att söka och också få ur dessa fonder jämfört med de 100 miljoner som det var fråga om i Vattenfalls dotterföretag.
Jag är orolig över utvecklingen i Vattenfall med deras anställda och den marknad som de möter med sjunkande elpriser. Men jag tror inte att det sköts bäst av att vi politiker är inne och fingrar i bolagets skötsel.
Peter Norman (M):
Låt mig först påminna Isak From om att Socialdemokraterna var för Nuonaffären när den genomfördes. Då hade Socialdemokraterna samma uppfattning som regeringen. Jag blir kanske tjatig, men jag vill återigen säga att detta inte är något medel som regeringen säger vare sig bu eller bä till. Det är ett medel i form av ett dotterföretag som skapades på bolagets initiativ och som bolaget nu väljer att avveckla.
Däremot finns det ett stort antal andra riskkapitalbolag i statlig regi som kan förse just denna region med betydligt mer pengar än vad som var fallet i Vattenfalls dotterföretag. Jag delar därför inte alls bilden av att vi på något vis sviker regionen. Tvärtom har vi utökat möjligheterna för näringslivsutveckling i framför allt Norrlands inland med ett stort antal aktörer som tidigare inte alls fanns.
Peter Norman (M):
Maria Stenberg har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att även små glesbygdskommuner som Arjeplog och Arvidsjaur ska kunna upprätthålla en god samhällsservice till sina medborgare. Fredrik Lundh Sammeli har frågat civil- och bostadsministern vad han ser för utmaningar framöver när det gäller våra mindre kommuner och på vilka sätt han tänker underlätta och stimulera en samverkan för dessa kommuner.
Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara även på den senare interpellationen. Jag är väl medveten om de utmaningar som våra små glesbygdskommuner står inför. Det handlar inte bara om de ekonomiska förutsättningarna utan även om personal- och kompetensförsörjning, dessutom ofta i kombination med olika demografiska utmaningar som utflyttning och en ökande andel äldre.
Det är väsentligt att även små glesbygdskommuner kan upprätthålla en god samhällsservice till sina medborgare. I Sverige har vi därför ett system för kommunalekonomisk utjämning, vars syfte är att skapa likvärdiga ekonomiska förutsättningar för alla kommuner och landsting i landet. Detta är för att de ska kunna tillhandahålla sina invånare en likvärdig service oberoende av invånarnas beskattningsbara inkomster och strukturella kostnader.
Dels görs en utjämning för skillnader i skattekraft, dels en utjämning av kostnadsskillnader som beror på skillnader i åldersstruktur samt sociala och geografiska förhållanden. Dessutom kompenseras kommuner med en minskande befolkning samt om det i förhållande till riksgenomsnittet skett en kraftig minskning i kommunen av antalet grundskole- och gymnasieskoleelever.
Därutöver får vissa kommuner, främst glesbygdskommuner, ett särskilt strukturbidrag. Förändringar i systemet för kommunalekonomisk utjämning avses att göras från och med den 1 januari 2014. Statskontoret har regeringens uppdrag att löpande följa upp utjämningssystemet. Ett sätt för kommunerna att själva hantera de utmaningar de står inför är att samverka.
Den parlamentariskt sammansatta kommittén för förstärkning av den kommunala demokratins funktionssätt har nyligen utrett möjligheterna att underlätta kommunal samverkan. Kommittén har inte lämnat några förslag om ytterligare samverkansformer utan anser i stället att det snarare är önskvärt med förenkling av existerande samverkansformer. Kommitténs betänkande och förslag har remitterats och bereds för närvarande inom Regeringskansliet. Jag vill inte föregripa detta arbete.