Jan Lindholm (MP):
Det årliga betänkandet om Norden är alltid en lika trevlig läsning. Som ledamot i Föreningen Nordens regionorganisation i Dalarna tillika ledamot i den svenska delegationen till Nordiska rådet läser jag naturligtvis betänkandet med stort intresse.
Jag ser i betänkandet att utrikesutskottet har genomfört en del aktiviteter med inriktning på det nordiska, vilket naturligtvis gläder mig. Det är även positivt att utskottet drar sig till minnes de ursprungliga tankarna och intentionerna bakom det formella nordiska samarbetet.
Det jag saknar i betänkandet är lite mer glöd för ett utvidgat och utvecklat nordiskt samarbete. Mellan raderna kan man få uppfattningen att utrikesutskottet, som jag inte är ledamot i, ser det nordiska samarbetet som något jobbigt och besvärligt som katten släpat in.
Däremot gillar jag motionärernas stora optimism och längtan efter ett ökat nordiskt samarbete. Vi borde naturligtvis ha en gemensam infrastruktur i Norden. Vi borde ha samma el- och säkerhetssystem för järnvägen så att det inte är några problem med gränsöverskridande tågresor.
Lika självklart borde vägnätet i Norden vara enhetligt med enhetlig skyltning för att underlätta och öka säkerheten på vägarna. Eftergymnasiala studier borde självklart leda till en examen som är gångbar utan kompletteringar på hela den nordiska arbetsmarknaden. Det är egentligen märkligt att det inte är genomfört sedan länge.
Ingen motionär har i år föreslagit en gemensam nordisk valuta, vilket jag personligen tycker borde vara en självklarhet. Det finns alltså en hel del som fortfarande borde göras för att målet om en helt integrerad nordisk arbetsmarknad ska bli verklighet. Jag tycker att vi faktiskt jobbar ganska hårt för det i Nordiska rådet.
Under 2015 har det nordiska dock i väldigt stor utsträckning präglats av det som hände i slutet av året, under hösten 2015: den stora tillströmningen av flyktingar till Norden.
Jag tror att vi alla kände det som ett stort bakslag för hela den nordiska tanken när problemen för många myndigheter blev så omfattande att den svenska regeringen såg sig tvingad att införa kontroller mellan Danmark och Sverige. Jag tror inte att någon myndighet egentligen var förberedd på att det som skedde över huvud taget skulle kunna ske. Alla verkade så överraskade.
Naturligtvis var det ingen som ville försvåra för gränsgångare, men åtgärden i form av id-kontrollerna var förmodligen nödvändig med tanke på de ganska allvarliga signaler som många myndigheter sände till oss. Sjukskrivningarna ökade exempelvis dramatiskt hos vissa myndigheter, och det var nästan omöjligt att få tag på ersättare.
Löpande ärenden blev eftersatta, och flera myndigheter klarade inte ens av de mest akuta uppdragen. Herr talman! Det som förvånade mig mest var egentligen att så många verkade vara tagna på sängen. För många verkade den stora tillströmningen komma som en ren överraskning.
Men vi har ju vetat i många år att den stora klimatrelaterade migrationsströmmen är på gång. Det förändrade klimatet på planeten innebär just detta: att människor tvingas fly.
När många migrerar därför att det inte går att överleva efter många års torka eller på grund av översvämningar som har spolat bort infrastruktur och matjord sker också stegvisa förändringar. Migranterna migrerar självklart så kort sträcka som möjligt till närområden där förutsättningarna att försörja sig är bättre.
Konkurrensen om de begränsade resurserna på dessa platser, till exempel jord att odla och dricksvatten, kan ändå leda till konflikter med dem som redan bor i området.
Så länge migrationen sker inom ett land och i områden med relativt homogena etniska och religiösa strukturer kan hjälp från världssamfundet på plats vara framgångsrikt.
Men när migrationen sker över landgränser och när migranterna inte hittar några andra områden att bo på än sådana som redan bebos av människor och där andra traditioner råder är det betydligt svårare för internationella hjälpinsatser att nå framgång.
Konflikterna i Syrien och i hela Mellanösternområdet har föregåtts av tydliga klimateffekter, exempelvis fem års torka. Förutom alla de problem som torkan ger har länderna i området, inte minst just Syrien, under lång tid även tagit emot stora grupper av flyktingar från andra konfliktområden. WHO och Röda Korset har länge varnat för de stora klimatrelaterade migrationsströmmarna.
Man talade om 12 miljoner år 2007, 50 miljoner år 2015 och nu över 60 miljoner som är på väg. Herr talman! Nordiska rådet insåg problematiken tidigt.
Redan 2007 antog Nordiska rådet en rekommendation till de nordiska regeringarna som innebar att regeringarna uppmanades att driva frågan om införandet av globala regler för hantering av klimatrelaterad migration. Nordiska rådet förstod alltså redan 2007 vad som var på gång.
Jag tror att de flesta som på olika sätt arbetar med konsekvenserna av det förändrade klimatet också förstod vad som var på gång redan då, 2007. Tyvärr visade dock våra nordiska regeringar väldigt lite intresse för frågan.
När de nordiska regeringarna 2008 fick uppföljningsfrågor om hur de avsåg att agera för att initiera ett arbete för att skapa regler för klimatrelaterad migration - alltså hur de skulle hantera detta - inom ramen för de nordiska ländernas roller och positioner i EU och FN ansågs detta inte vara en prioriterad fråga.
När jag år 2010 fick möjlighet att presentera förslaget för FN:s särskilda klimatkontor i New York hade de inte ens hört talas om det. Självklart blir man besviken när de nordiska regeringarna tar så lättvindigt på rekommendationer från Nordiska rådet.
Ingen vill bli sittande med Svarte Petter. Så enkelt skulle man faktiskt kunna sammanfatta förhandlingsproblematiken. Som ansvarig för beslutet i Nordiska rådet 2007 tycker jag naturligtvis att det är ett stort misslyckande att i dag stå här än en gång och konstatera att regeringarna inte lyssnade. Jag skulle kunna säga: Vad var det vi sa? Men jag försöker att undvika sådant så långt det är möjligt.
Det är ju inte konstruktivt att klandra regeringar som nästan aldrig i verkligheten, i praktiken, orkar titta längre än möjligen två budgetår framåt. Med det här exemplet vill jag i första hand visa på hur viktigt det är att vi har ett livskraftigt nordiskt råd.
Den största skillnad som jag själv upplever mellan de nationella parlamenten - vår riksdag - och Nordiska rådet är nämligen att det i Nordiska rådet är möjligt att lyfta blicken på ett helt annat sätt än i de nordiska parlamenten. Visst har även Nordiska rådet en massa dagsaktuella saker på sin agenda.
Det är gränshinderfrågor, studentutbyte, mårdhundar, som vi kan läsa om i tidningen i dag, pantdoser, fiskerikonflikter, avfallshantering och mycket annat. Men vi kan på ett helt annat sätt även tillåtas att diskutera framtiden och debattera både visioner och mål- och hotbilder.
När det gäller klimatfrågan anser jag att de nordiska regeringarna, inklusive vår svenska regering, borde lyssna på och ta lärdom av Nordiska rådet i betydligt större utsträckning än de gör i dag.
Jag tycker även att det är lite sorgligt att alla de goda tankar om ökad nordisk integration och ökad nordisk samordning av verksamheter som ofta kommer upp på agendan i nordiska sammanhang, på nordiska möten, i sådana här debatter och i sådana här betänkanden får så lite gehör hos ländernas regeringar.
Flera av de motionsförslag som behandlas i det här betänkandet tror jag delvis är hämtade från rapporter som har tagits fram inom ramen för det nordiska samarbetet. För tydlighetens skull är det kanske lämpligt att jag här påpekar att jag yrkar bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på samtliga motioner. Jag tänker inte ställa till med någon politisk skandal genom att göra något oväntat i just den delen av mitt anförande.
Men jag anser ändå att det är på sin plats, när jag har min fot i det nordiska så ofta som jag har, att lufta en viss besvikelse över att det går så långsamt att utveckla det gemensamma nordiska. Jag tänker exempelvis på att regeringarna inte överför fler verksamheter till en gemensam nordisk nivå.
Om jag får drömma skulle jag säga att det skulle vara fantastiskt med en gemensam nordisk yttre tull- och gränskontrollmyndighet som kan agera vid behov med ett gemensamt nordiskt mandat. Det skulle vara fantastiskt med en nordisk luftfartsmyndighet, en nordisk sjöfartsmyndighet och en nordisk järnvägsmyndighet.
En nordisk universitets- och högskolemyndighet skulle underlätta för en gemensam nordisk arbetsmarknad. Ett nordiskt båt- och bilregister skulle lösa många problem för polisen och även för skattebetalarna. Det vore naturligt med en nordisk miljööverdomstol när vi i de nordiska länderna är så medvetna om att miljöfrågorna är gränsöverskridande. Och varför inte en nordisk pensionsmyndighet?
Man kan också vara lite extra nervkittlande och komma med något som ingen förväntar sig: Varför inte ett gemensamt nordiskt fredsministerium? Personligen tycker jag att den stora globalisering som vi har sett de senaste åren faktiskt gör att mycket av det som vi traditionellt lägger in i begreppet nationalstater i dag känns ganska omodernt.
Visst är det bra att ministerrådet driver en del projekt som exempelvis den nordiska genbanken och Nordforsk, att man förbereder gemensamma genomgångar av kommande EU-rättsakter så att vi inte, när vi implementerar dem i våra respektive länder, skapar nya gränshinder och att man har startat Nord Mobility, som nämns i betänkandet.
Men är det inte dags, kära ledamöter i kammaren, att vi gör något mer konkret gemensamt nordiskt? Varför inte prova med ett gemensamt nordiskt luftfartsverk? Tänk efter! Skulle nationalstaterna verkligen förlora mycket prestige och ångra sig om de var och en skulle överlåta en sådan nationell funktion - ett eget luftfartsverk - till en nordisk nivå? Jag tror inte det.
Herr talman! Jag yrkar bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på motionerna.