Lena Hallengren (S):
Jag ska försöka att bemöta de flesta av frågorna. Jag vill börja med att säga att det absolut är ett dilemma när vi har både statlig och kommunal assistans. Det är komplext, och att hamna på rätt sida om 20 timmars grundläggande behov ska egentligen inte vara avgörande när det gäller att tillgodose behovet av assistans för den enskilde.
Det ska helt enkelt garantera vem som ska ta ansvaret för att utföra, leverera och se till att assistansen tillgodoses. Det är uppenbart att detta är en av de frågor som utredaren behöver komma med bra svar på: Hur ska man försäkras om detta? För den enskilde är det, som i alla fall, helt ointressant vem som egentligen står för notan.
Då menar jag inte att det är ointressant vem som är huvudman - missförstå mig rätt - men det handlar om att man egentligen inte är så intresserad av vem notan handlar om, utan det man vill vara säker på är att man får det som man har rätt till och att man får sina behov tillgodosedda. Det här är en viktig uppgift, vill jag säga, för utredaren när det gäller just gränsdragning mellan huvudmännen. Jag vill också understryka att det inte har funnits något besparingskrav på personlig assistans. I tidigare direktiv har det funnits ett krav på att man också ska komma med förslag på hur man sparar.
Det finns inte kvar, och jag är väldigt glad att det är så. Jag vill också säga att alla utredningar arbetar inom en ram. Jag kan själv inte ge något exempel i närtid där en utredning har fria händer att leverera och komma med förslag utan några som helst begränsningar, utan man har helt enkelt de resurser man har och förväntas kunna göra förändringar inom ram.
Sedan är LSS-lagstiftningen på många sätt en mycket speciell lagstiftning även när det kommer till finansiering. En rättighetslagstiftning är inte lika lätt att förutse. Jag kan inte alla siffror i huvudet, men när Handikapputredningen tillsattes och när LSS-reformen beslutades försökte man göra framskrivningar, för det finns förstås alltid en ambition att försöka se vilka kostnader vi kommer att ha eftersom vi också ska se till att klara finansieringen. Det är inte helt enkelt.
Men när det gäller lagstiftningen, vilka rättigheter som finns och hur man ska reglera dem har utredaren helt enkelt samma förutsättningar som alla andra utredningar som ska hålla sig inom ram. Jag vill också säga att när utredningen är lämnad, remisserna är inlämnade och innan ett beslut fattas vidtar en politisk process.
Vi som då deltar i ett sådant arbete och som vill medverka till en långsiktigt hållbar LSS-lagstiftning har naturligtvis tillsammans ett ansvar att se till att man ser på lagen samlat. Utredaren har inte helt fria händer utan har helt enkelt samma förutsättningar som alla andra utredningar.
Jag vill också säga att jag träffar väldigt många funktionshindersföreträdare, individer, organisationer och paraplyorganisationer, och de stärker mig förstås i hur viktigt det är att vi klarar av att göra en översyn. Jag vet inte vilka ord man ska använda för att inte oroa den enskilde, men vi ska säkerställa lagstiftningen. Det är absolut både ambitionen och intentionen.
Men varje individ och varje organisation man möter gör att man inser hur komplex frågan är, och därför är det viktigt att det får ta tid. Vi har inte för avsikt att förändra ytterligare några direktiv. Jag menar och vidhåller bestämt att om utredaren har ett uppdrag att se till att främja jämlika villkor och frihet i vardagslivet så innebär det att man också har alla förutsättningar och möjlighet att korrigera domar, eller om man uttrycker sig på ett annat sätt.
Det ska vara en sammanhållen lagstiftning som svarar upp mot de intentioner som lagen har.