KBLab/rixvox huggingface dataset:
Tasso Stafilidis (V):
Jag är väldigt glad över att höra att även utrikesministern träffade vice utrikesministern - eller var det vice statsministern; jag blir lite osäker nu - och fick möjlighet att lyfta upp frågor kring mänskliga rättigheter. De avrättningar som har skett på löpande band i Iran av unga homosexuella genom hängning är ju direkt oacceptabla.
Jag har faktiskt efterlyst fler tydliga ageranden från regeringen, och jag är jätteglad att utrikesministern har tagit upp det här. Jag vill gå tillbaka till Polen och vår kontinent. Jag skulle faktiskt ha önskat att utrikesministern hade svarat att hon är beredd att lyfta upp den här frågan i rådet och att arbeta för att kommissionen aktualiserar frågan.
Jag kan inte se någon annan lösning i dag. Vad gäller fördomar kan jag bara se tillbaka på mina föräldrars före detta hemland, Grekland, som ligger kanske 40 år tillbaka i tiden jämfört med den utveckling vi har i Sverige. Det är ju ett land som har varit medlem i EU under mycket längre tid än de baltiska länderna och Polen. Så visst - det finns fördomar.
Men vad gör europeiska unionen samlat för att agera starkt när det kommer upp sådana här fördomar? Vi har parlamentariker som har tagit upp frågan i Europaparlamentet, och där har man från den polska sidan agerat väldigt starkt och tyckt att man inte vill ha en diskussion i parlamentet.
Man vill inte ha en debatt om de här frågorna, därför att man tycker att Polen uppfyller de krav som ställs i Europakonventionen. Men ändå påpekar man i sitt uttalande från de polska representanterna att det handlar om att försvara den offentliga moralen, och det är väl i alla fall inte en godtagbar grund enligt europeiska konventionen.
Det är väl kanske där som man behöver ta en diskussion på högsta politiska nivå. Hade det varit enskilda ledamöter så hade det varit en sak - jag menar, vi har ju ledamöter även här i riksdagen som ställer sig i talarstolen och föraktar och har fördomar om homosexuella - men i Polen är det faktiskt presidenten, den högsta politiska ledningen i Polen, som agerar på det här sättet. Detsamma gäller Lettland.
Det är därför, just bara därför, som det är viktigt att även EU och Sverige agerar från absolut högsta nivå.
Vi från den tvärpolitiska HBT-gruppen kommer att begära ett möte med Polens ambassadör här i Sverige för att protestera och påtala de krav som vi ställer på Polen i och med att det numera är ett land i gänget bland EU-länderna. Därför vill vi också att man agerar på högsta politiska nivå från Sverige.
Utrikesministern, jag ställer frågan en gång till. Svara ja eller nej. Kan du tänka dig att ta upp frågan med kommissionen så att den också kommer upp i rådet, så att de högsta politiska ledarna inser att det här är ett problem som de måste ta itu med?
Tasso Stafilidis (V):
Jag är glad över att vi i Sverige kan säga att vi har en utrikesminister som är HBT-kompetent. Det kan nog ingen ifrågasätta, och det är vi väldigt stolta över. Tänk om även Irans utrikesminister och vice sådan hade haft samma inblick och kompetens!
Sveriges agerande i den här frågan måste ses som mycket viktigt. Det kanske inte är så många andra länder som lika starkt som Sverige lyfter upp dessa frågor både i europeiska och i andra internationella sammanhang. Då blir det också väldigt tydligt ifall Sverige helt plötsligt inte hörs.
Eftersom Sverige hörs och agerar i alla andra sammanhang märks det att det finns brister om vi inte agerar och inte hörs i just de här frågorna.
Nu kommer vi från riksdagens sida, och från den tvärpolitiska HBT-gruppens sida i riksdagen, att följa utrikesministern i det arbete som kommer att bedrivas och se vad man kan göra inom ramen för kommissionen och rådet.
Jag vill understryka att utrikesministern har allt vårt stöd, och om det behövs underlag och mer kunskap ställer vi upp med det.
Annika Qarlsson (C):
När man lyssnar på anföranden hör man det man vill höra. Vi skulle kunna sätta oss och gå igenom anförandet i dess helhet, så skulle jag kunna peka på flera punkter där jag lyfter upp barnperspektivet. I Yvonnes värld kanske inte skilsmässor och nya äktenskap heller förekommer. Där har vi exakt samma situation för barnen som i det här fallet. Barnen lever med två föräldrar men har kanske en biologisk förälder som de inte lever tillsammans med.
Det här är ju någonting som är upp till varje enskild familj att se till att lösa på bästa sätt. Självklart har fortfarande de här barnen, som har en annan biologisk förälder, rätten att också träffa och umgås med dem. Men i många av de här fallen är det ju de två som sammanlever. Det kanske inte finns en andra biologisk förälder som har kontakt med barnen.
Då finns i stället möjligheten med våra förslag att det finns två föräldrar som enligt lagstiftningen också är föräldrar till barnen. I morse presenterade man en undersökning där man hade frågat hur barn mådde som växte upp i olika uppväxtmiljöer.
Det handlade om barn till ensamstående - nu vet jag inte om det i det här fallet fanns med barn i homosexuella familjer - barn i styvfamiljer och barn i kärnfamiljer.
Man hade kommit fram till att barn mådde ungefär likadant vilken uppväxtmiljö de än befann sig i. Jag tror att det du ger uttryck för i så fall skulle vara att man inte får ta ut skilsmässa medan man fortfarande har barn, och man får absolut inte gifta om sig, för det förslag som du talar om har exakt samma effekt. Självklart har vi fortfarande ett barnperspektiv med i våra frågor.
Annika Qarlsson (C):
Tydligen hade Yvonne annat att göra i bänken eftersom hon inte har lyssnat på mitt anförande. Vi ska ta en bit av det igen. Centerpartiet anser att utgångspunkterna för en ny äktenskapslagstiftning bör vara följande: För det första att tillskapa en juridiskt reglerad samlevnadsform - alltså föra samman äktenskapsbalken och lagen om registrerat partnerskap - i en lagstiftning. Det är en förändring. Och så nästa punkt, var nu med.
För det andra ska alla samfund inklusive Svenska kyrkan kunna godkännas så att en religiös ceremoni i det enskilda samfundets regi även gäller som legal vigsel. Det här är ingen förändring mot i dag. Man hänvisar till att Centerpartiet inte har stått för det här och säger: Hemma där jag bor står de inte för detta. I detta arbete har vi under ett års tid tillsatt arbetsgrupper.
Våra kyrkopolitiker har varit med som den viktigaste delen i arbetet med att ta fram förslaget. Självklart finns det olika uppfattningar runtom i landet vilken partitillhörighet man än har. Men i vårt parti har vi en enig stämma som står bakom detta. Våra demokratiskt valda forum träffas varje år. Vi har diskuterat frågan vid två tillfällen och kommit fram till det gemensamt.
Jag förstår poängen med att återigen betona detta med barnen. Ingenstans finns det något som är så känsligt som detta med barnen. Alla de barn som i dag finns i homosexuella förhållanden - som du inte låtsas om att de finns, som du inte tycker har rätt att existera och som du inte tycker har samma rätt till trygghet som alla andra barn - var kommer de in?
Annika Qarlsson (C):
Jag vill tillägga att det finns en viktig skillnad. Det gäller inte mellan dig och mig i den här frågan, utan snarare gentemot tidigare talare och reservant till lagutskottets betänkande. Det handlar om att man med sina synpunkter och förslag vill begränsa andra människor. Man vill tvinga på andra människor sin uppfattning.
Det jag tycker att vi gör i vårt förslag är att vi öppnar för alla att ha rätten antingen det är ett enkönat par eller ett tvåkönat par att ingå samma lagliga form av äktenskap. Vi tvingar inte någon att ingå ett partnerskap. Vi öppnar i stället upp möjligheter. Jag skulle vilja påstå att det är den största skillnaden mellan de två linjerna.
Annika Qarlsson (C):
Tuve Skånberg hade rätt i sin gissning att det blev lite repliker. Jag funderar på vad jag ska börja med. Tuve Skånberg sade att det finns vissa saker som är skapelsegivna. En mängd av de saker som han hänvisar till i sitt anförande handlar om historia. Och all historia är inte fakta.
Den historia som vi läser och känner och som vi många gånger tar för fakta är någons tolkning av vad som har hänt. Tittar vi tillbaka på när olika saker har tolkats måste vi läsa in det i den tid då det har tolkats.
Att omsätta det till dagens samhälle är sällan relevant, så någonstans måste man ta till sig och göra tolkningar utifrån hur situationen i dag ser ut. Där tror jag att vi har lite olika uppfattningar. Vi kommer nog inte att enas om någon ståndpunkt här i dag - varken du eller jag.
Martin Andreasson släppte lite grann det här med vad du jämförde äktenskap mellan homosexuella med. Men jag kan faktiskt inte släppa det, för jag tycker att det var otroligt allvarligt. Du jämför alltså äktenskap mellan två män eller mellan två kvinnor med äktenskap med djur, äktenskap med barn eller äktenskap med mor eller far. Uppfattade jag dig rätt i ditt anförande?
Annika Qarlsson (C):
Nej, men min poäng i det här med historien handlar om vem det är som har makten, vem det är som formulerar historien. Vi kan ju jämföra talen, jämföra antalet homosexuella som har registrerat partnerskap med antalet äktenskap. Vi ser att det är fråga om en minoritet. Självklart har det varit så även under historiens gång. Tidigare har man aldrig fått en möjlighet eftersom man sällan levt i den typ av demokrati där de här tankegångarna har kunnat utvecklas. Vi kan också se att inte heller kvinnors historia existerar.
Den finns över huvud taget inte. Det är män som har formulerat. På samma sätt är det i de här frågorna - det är exakt samma sak. "Neutral" är inte ordet i lagutskottets betänkande, utan det handlar om "könsneutral" äktenskapslagstiftning. Självklart kommer lagstiftningen inte att vara neutral när det gäller djur, barn, mor eller far.
Vad det handlar om och det som jag tycker att man någonstans missar från dem som är emot detta är följande: Det vi säger om vi är öppna för en könsneutral äktenskapslagstiftning är att myndiga vuxna människor har utan att skada någon annan genom fria val rätten att ingå äktenskap.
Ingen annan kommer att tvinga Tuve Skånberg att ingå äktenskap med en annan man. Inte heller är det väl någon som kommer att tvinga mig att ingå äktenskap med en annan kvinna. Men för dem som gör det valet finns den möjligheten. I ditt förslag begränsar du andras tillvaro. Det är detta som är den stora skillnaden. Du vill begränsa. Du vill tala om att du vet bäst.
Jag vill öppna för möjligheten, för fria människors val utan att skada andra.
Annika Qarlsson (C):
Jag fick telefon i går eftermiddag från en journalist på Göteborgs-Posten. Han ringde och talade om att Domstolsverket nu har presenterat ett förslag till ny organisation för Västra Götaland. Det var ingen stor överraskning. Det har varit på gång länge.
Men det som är lite sorgligt i det här är att man trots det stora engagemanget bland personal, kommunpolitiker och i regionen, där man verkligen har sett över hur man skulle kunna förstärka organisationen, ändå väljer att gå på att lägga ned. Det handlar om fyra tingsrätter som ska läggas ned. Det ska i stället bildas en stor för Göteborgsregionen.
Det väcker reaktioner på många håll. I Göteborgs-Posten i dag talar kommunalråd från de olika kommunerna, Stenungsund, Varberg och så vidare, om hur hårt det slår mot just de kommuner där tingsrätterna i dag ligger. Det är inte bara ur rättssäkerhetsperspektiv.
Det tog Kerstin upp här, och det har vi talat om tidigare från Centerpartiet, att det är viktigt att det finns en tingsrätt nära. Det handlar också om de andra resurserna som finns på ett ställe där det finns tingsrätter, som advokatbyråer, åklagare och så vidare. Alla de här delarna kommer givetvis också att försvinna tillsammans med tingsrätterna.
Ett annat perspektiv jag vill lyfta fram handlar om frivilligorganisationernas arbete. I Alingsås, min egen hemstad, finns en otroligt engagerad och duktig kvinnojour till stöd för och uppbackning av de kvinnor som har hamnat i ohållbara situationer med män som slår dem.
När de kommer till rättsväsendet eller hamnar i tingsrätten är det viktigt att det finns folk som kan vara med och stötta och backa upp dem.
De bitarna kommer också att försvinna - de ideella organisationer som stöttar och backar upp dem som ska vittna, målsägande och så vidare.
Det är också allvarligt att sådana här stora förändringsbeslut tas utan att Sveriges folkvalda organ, Sveriges riksdag, har någon möjlighet att vara med och tycka till i processen. Detta är ju ett område som regeringen enväldigt - eller självsvåldigt, beroende på hur man ser det - beslutar över.
Här föreligger alltså ingen demokratisk process.
Detta kopplat till de avstånd som uppstår då dessa fyra läggs ihop till en stor gör att även om man har stort förtroende för rättsväsendet så kommer man inte att ha mycket med det att göra, eftersom man kommer att dra sig för att hamna i den situationen att man behöver åka så långt.
I svaret pratar justitieministern om att det ska vara effektivt och rättssäkert. Jag skulle vilja påstå att just detta att man tar bort många små och gör en stor faktiskt har motsatt effekt. Jag skulle vilja att man tog sig en allvarlig funderare på om man inte har tagit ett för stort steg i den här utvecklingen.
Annika Qarlsson (C):
Postkontor, sade justitieministern. Ja, de har rört till det så att det knappt är någon som hittar dit längre. Det är snart inte fler besök där än på tingsrätterna. Håller vi på med omorganisation även på det här området kanske det blir samma sänkning av antalet besök. Du sade att det kanske är ett besök per år.
Jag skulle vilja påstå att det inte är antalet, ett besök per år, som har störst betydelse. Det handlar om att tingsrätten ska finnas tillgänglig. Den ska vara en befintlig del i ett demokratiskt samhälle. Människor behöver känna att den finns där. Man vill också veta var den finns. Självklart ska man följa med i samhällets förändringar. Därför tar jag åter upp det jag sade i det första inlägget.
De här tingsrätterna har vetat vad som är på gång och har arbetat fram förslag till hur man skulle kunna utveckla sin verksamhet och fortfarande kunna ha närheten kvar. Men det har inte tagits till vara över huvud taget. Jag skulle också vilja påstå att trots att det sker förändringar i samhället, trots att det är mycket som händer finns det vissa saker som består.
Det handlar om människors grundläggande behov. Hamnar du i en situation där du ska in som målsägande eller vittne är det av enormt stor betydelse att det finns stöd och uppbackning runtomkring. Väldigt mycket av det kommer att gå förlorat. De ideella organisationernas och närsamhällets närhet kommer att försämras.
Tittar man på de små tingsrätternas siffror när det gäller att klara upp mål, få människor att komma in och vittna och så vidare ser man att det är en helt annan och betydligt bättre statistik på de små tingsrätterna. Jag tycker att det vore synd att ta bort det som faktiskt fungerar bra.
Annika Qarlsson (C):
Jag får tacka justitieministern så mycket för svaret. Det är en fråga som ständigt är aktuell, men emellanåt är den lite hetare. Så var läget när jag skrev interpellationen.
Då fanns det ett stort reportage i tidningen med stora feta bokstäver om en kvinna som våldtogs. Jag läser ur detta. Det står: En man smög upp bakifrån och grep tag i kvinnan. Under hot släpade han med henne in i skogen. Där tvingade han av henne kläder och genomförde en fullbordad våldtäkt. Här möter vi en "riktig" våldtäkt.
För att ha en motbild har jag med en liten notis. Den är inte riktigt lika stor. Det är inte lika stora rubriker och inte riktigt lika fet text. Det är ett annat ordval, och det är lite andra faktauppgifter som kommer med. Det gör att det uppstår lite frågetecken och en del tvekan. Man funderar på om det verkligen var en våldtäkt. Dessa bilder matas vi med i medierna.
Det är ingenting som du och jag kan göra någonting åt här och nu. Men problemet är att den här bilden även bär in i polis- och rättsväsendet. I dagarna kom det en bok där man försöker att fokusera på våldtäktsmannen och vem det är som utför våldtäkter.
Alltsomoftast ligger fokus på kvinnan och vad kvinnan ska göra för att inte bli våldtagen. Fokuseringen på männen och att de inte ska våldta är inte riktigt lika starkt, för att uttrycka det milt. Jag skulle kort vilja kommentera svaret som jag har fått av justitieministern och ställa ett par frågor.
Det handlar bland annat om den nya sexualbrottslagstiftningen, som självfallet är nödvändig. Det har vi sett med all tydlighet sett under den senaste tiden. I svaret står det att lagrådsremissen ska komma före sommaren 2004. Det skulle också vara intressant att höra något om tidsaspekten när den kan finnas i bruk.
Vad ser du för tidsperspektiv när det gäller lagstiftningen? Justitieministern tog också upp både genomströmningstiderna och arbetet med DNA-analyser. Det är också väldigt viktigt. Jag tycker att det är jättebra att detta är på gång.
Centerpartiet står bakom att detta med DNA-analyser, att det ska gälla vid kortare strafftid och att man ska se över om även de som döms till rättspsykiatrisk vård ska finnas med i dessa register. Det uppdrag som Claes Borgström har fått är otroligt positivt.
Jag känner att ungefär de frågor som jag framförde när vi hade en aktuell debatt här i mars finns med i detta. Det ser väldigt positivt ut. När det gäller bevisbördan känner jag att det blev ett väldigt markerat avslag och att det här inte är att tänka på. Jag hoppas att det beror på att jag har varit otydlig i min frågeställning när jag pratar om bevisbördan.
Det handlar om samtyckesinvändning. Det känns orimligt att kvinnan har fått vända ut och in på både sig själv och sitt liv samtidigt som mannen hävdar att det var samtycke och det därmed faller. Jag skulle vilja ha en fördjupning på det området.
Annika Qarlsson (C):
Jag tycker att det låter som ett spännande tidsperspektiv om vi ska lyckas få igenom det här i kammaren 2005. De synpunkter som jag tar upp om samtyckesinvändning ska självklart inte försena den här propositionen. Jag instämmer med justitieministern om att vi ska låta det här ha sin gång och fortsätta diskussionen.
Det som man har sett i England, där man säger att det är större fokus på brottsoffret, är självklart något att beakta, men som läget ser ut i Sverige i dag är det ju nästan omöjligt att föreställa sig att det skulle kunna vara mer fokus på det än vad det är i dag. Vi har låtit en jurist, Ulrika Andersson, gå igenom 80 hovrättsdomar.
Hennes kommentar och slutsats var att när ett sexualbrott är begånget är man först och främst intresserad av vad offret har sagt och gjort, inte förövaren, och att det finns en grundläggande skillnad mellan lagtexterna om sexuellt våld och domstolarnas fokus. Också det här är intressant.
Vilket arbete görs i dag för att man ska förändra det här och för att få över fokus på det som faktiskt står i förarbetena till lagtexterna?
Ett annat inslag som också är viktigt är att när vi kommit fram till att vi har våldtäktsmän och efter mycket mankemang faktiskt lyckats få några av dem dömda ska de placeras någonstans och få behandling.
Det är bara en fjärdedel eller 28-29 % av sexualbrottslingarna som placeras där man kan ge dem en bra behandling. Dessutom sker den behandling som kan ges på frivillig basis och är inte obligatorisk.
Mellan 25 % och 90 % ingår i behandlingsprogram. Många gånger säger man att det är lite svårt att veta om det varit fråga om våldtäkt eller inte.
De som gått igenom hela behandlingsprocessen är dock mycket väl medvetna om att de har begått övergrepp, och de kan också lära sitt eget riskbeteende. När de väl släpps ut igen är de betydligt tryggare både för sig själva och för sin omgivning.
Det skulle därför vara lite intressant att fundera på om denna typ av behandling inte borde vara obligatorisk. Är det något som är uppe till diskussion, eller hur tänker man i de här avseendena?
Jag förstår att en behandling är betydligt effektivare om det finns en motivation bakom deltagandet i den, men det finns i så fall möjlighet att börja med en motivationsbehandling. Jag skulle faktiskt ur ett lekmannaperspektiv kunna tänka mig att detta skulle ingå som ett obligatorium för den som har dömts för den här typen av brott.
Annika Qarlsson (C):
Jag ber om ursäkt för min ouppmärksamhet. Jag har två 13-åriga killar där uppe på åhörarläktaren, som jag hade med mig på tåget på vägen upp i dag. Jag satt och läste färdigt den där boken jag pratade om, Katarina Wennstams bok, och hade då självklart en fråga till de här killarna och till killen som gjorde lumpen som satt jämte mig, nämligen om hur en våldtäktsman ser ut.
De hade lite svårt att svara på det, så jag har lovat att de ska få läsa boken här sedan. Jag tror att det är i de åldrarna som vi kan ha mycket intressanta diskussioner, vi föräldrar, med kanske i första hand våra pojkar. Mina anteckningar här handlar om hur en våldtäktsman ser ut och om att som kvinna bli trodd i rättsväsendet.
Jag tror att det arbete som Claes Borgström inleder kan hjälpa upp de bitarna. Någonstans handlar det om attityder och vad som sitter i väggarna, och det handlar väldigt mycket om en offentlig diskussion, här i kammaren, på tidningssidorna och i samtal med tonårssöner.
Min mamma brukar säga så här, även om hon inte är här nu: När en kvinna kan gå naken genom stan utan att någon ger sig på henne, då har det äntligen gått fram att vi kvinnor inte alltid är tillgängliga. Nu är det väl så att man kanske snarare skulle fundera på om hon fryser om hon skulle gå naken genom stan, i alla fall i dag, snarare än något annat.
Men om man har det som något slags rättesnöre, att det är det vi ska uppnå, så kan vi se att det finns en hel del kvar att göra. Jag ser också väldigt positivt på de initiativ som du har tagit i den här frågan.
Annika Qarlsson (C):
Nu skulle egentligen debatten inte vara nödvändig, men jag måste ju ändå passa på tillfället! Jag får tacka så mycket för svaret, och tacka så väldigt mycket för ett så positivt besked. Jag har ju redan läst det här beskedet i Alingsåstidningen, där man slog upp det stort och självklart var otroligt glad och tacksam.
Det man måste fundera på är ju att det där hade gått så långt att man hade börjat inleda MBL-förhandlingar och liknande. Någonstans kan man också fundera på den arbetssituation som folk utsätts för när man gör den här översynen. Jag har också ytterligare några saker som jag skulle vilja fundera på här i det svar som justitieministern har lämnat till mig.
Det handlar om att han säger att man stegvis, region för region, går igenom och gör den här reformeringen. En region för mig hade varit ett betydligt större område än det lilla område som man tar nu. Det var inte länge sedan man var inne och rörde i Trollhättan och Vänersborg, och det har också varit andra delar.
Det skulle ha varit ett större område för att jag ska tycka att det handlar om att göra detta region för region. Den känsla man får nu är att det gäller en här och en där, och i viss mån använder man sig av principen "enade vi stå, söndrade vi falla": tar man lite här och lite där så klarar man av att förändra betydligt mer.
Jag skulle hellre i stället ha sett att det hade varit ett bättre tillvägagångssätt att ta ett större grepp - kanske hade det då varit ett tuffare grepp - så att man ser helheten på ett annat sätt. Justitieministern poängterar också att man inte tar någon hänsyn till måluppfyllelse och liknande på enskilda domstolar. Jag måste ändå skicka med en liten fundering.
Det verkar lite underligt att man inte tar någon som helst hänsyn till de goda exemplen, där domstolen har ett bra sätt att arbeta och strukturera verksamheten för att få en god måluppfyllelse och få dem som är ställda till tinget att komma dit och så vidare, både effektivt i tid och i pengar. Men som sagt var, det är ett otroligt positivt besked.
Det är många som har ringt och hälsat och tackat. Vi lämnade in interpellationen strax innan det kom i tidningen. Jag tror inte att det var interpellationen i sig som gjorde det hela, utan det var lite större saker.
Det skulle vara roligt att höra bakgrunden hur justitieministern kom fram till att ändra Domstolsverkets rekommendation.