LiseLotte Olsson (V):
Naturligtvis vill jag börja med att tacka för svaret. Interpellationen skrev jag som en fortsättning på den fråga som ministern nämnde. Jag var nämligen inte nöjd med det svaret, som var väldigt tunt, och tyckte att vi kunde debattera detta i kammaren lite mer. I interpellationen ställer jag två frågor som jag menar hör ihop.
Så länge vi som lagstiftare inte förmår förbättra och förändra livsvillkoren för transpersoner sänder vi signaler om att den här frågan inte är speciellt viktig. I snitt har det varit mellan 45 och 50 personer de senaste åren som har ansökt om könsbyte. Det är alltså inga mängder. Men för de personerna är det direkt avgörande att få tillgång till detta för att kunna få ett bra liv.
Jag gör vad jag kan när jag gång på gång tar upp frågan med socialminister Hägglund, som är ansvarig. Jag önskar att ministern tar sitt ansvar och gör det han kan. Men jag tycker att det verkar som att ministern har svårt att föra frågan framåt. Jag ska ge ett exempel på vad jag menar. I svaret hänvisar Göran Hägglund till ett uppdrag till Ungdomsstyrelsen att göra en analys av hälsosituationen för unga transpersoner.
Men för drygt ett år sedan kom en rapport som Statens folkhälsoinstitut gjorde. Varför ska man göra en ny när all kunskap redan finns? Den rapporten täcker väldigt mycket och säger väldigt mycket. Är det ett sätt att förhala frågan för att slippa ta i den? All forskning som finns visar att fobin mot transpersoner är utbredd i samhället.
I gruppen transsexuella är psykisk ohälsa, som självmordstankar och negativa känsloupplevelser, väldigt vanligt förekommande. Särskilt hos yngre personer är det vanligt med depressioner, missbruk och självmord. Det är alltså vanligare hos dem än hos resten av befolkningen. Den psykosociala hälsan för unga personer inom HBT-gruppen är kopplad till det sociala stigma, den isolering och det främlingskap som finns i samhället för de här personerna.
Efter att individen fått möjlighet att genomgå könsbyte brukar problemen minska. Som sagt vet vi allt det här. Men varför händer ingenting? Den lag som nu gäller för fastställande av könsidentitet har varit i princip oförändrad sedan 1972. Var och en kan förstå att mycket har hänt sedan dess. Synsätt, värderingar och medicinska möjligheter har förändrats.
Det har hänt mycket på 38 år. Men fortfarande är det så att transpersoner tvingas söka hjälp och vård utomlands. Man åker till exempel till USA och Thailand. Det betyder att det är bara de som har ekonomiska möjligheter som kan göra det. De andra får vara kvar och får kanske vänta väldigt länge.
Visst är det väl socialministerns ansvar att även personer i den här gruppen ska få den vård de behöver för att må bra? Jag menar att det finns väldigt mycket gjort i den utredning som kom för tre år sedan. Det var inte allt som var bra i den. Det är helt klart. Men det finns mycket att ta där, och det är en väldigt bra början till att få en ändring i den nu gällande lagen. Man skulle kunna skynda på detta. Det är svåra och komplexa frågor.
Vill man kan man också nå fram i dessa frågor och våga ta i dem. Jag har i flera tidigare frågor och interpellationsdebatter efterlyst en modernisering av könstillhörighetslagen. Jag får alltid samma svar: Beredningsarbetet fortsätter. I svaret i dag får jag också veta det, men jag får inte veta någon tidsplan. Vet ministern vad beredningsarbetet består av, och kommer någonting att hända under den här mandatperioden?