KBLab/rixvox huggingface dataset:
Cecilia Magnusson (M):
Vi brukar ju vända oss till talmannen i replikerna och inte använda "du" och andra tilltal. Men jag återvänder till vår diskussion. Anna Wallentheim säger att många kommuner har spetsutbildningar. Vänersborg är den kommun i landet som har den högsta spetsutbildningen. Ingen annan kan jämföras med den. Vilka andra spetsutbildningar finns det? Det skulle jag vilja att Anna Wallentheim preciserar.
Utvecklingsbidraget verkar kunna gå till alla sorters möjligheter. Man kan tro att det inte är 100 miljoner kronor utan 100 miljarder kronor, så som Anna Wallentheim målar upp det.
Anna Wallentheim uttrycker sig som att hon har pratat med många kommuner som har köer, men det har nästan alla kommuner. Anna Wallentheim måtte inte ägna sig åt mycket annat än att prata med kommuner, eftersom nästan alla har köer.
Det är oerhört allvarligt att Anna Wallentheim inte har svar på de frågor som är oerhört viktiga både för den kommunala kulturskolan och för hur barn och unga ska få tillgång till kultur i sitt lärande men också på sin fritid och för sin egen utveckling.
Man kommer inte att klara av att hålla alla barn inom den kommunala kulturskolan. Det finns många andra utövare som är fantastiskt duktiga på att ge barn möjlighet till kulturell bildning. Varför öppnar ni inte upp för det, Anna Wallentheim?
Cecilia Magnusson (M):
Det verkar som att kulturministern är skrämd av oppositionen eftersom hon är så angelägen om att klamra sig fast vid Liberalernas ståndpunkt. Det behöver hon dock inte vara. Vi riktar inte våra insatser mot att krossa kulturministern, utan vi riktar våra insatser mot att alla barn och unga ska få möjlighet till kultur i sin utveckling och bildning.
Det är vår prioritering. Jag hälsar också kulturministern välkommen till debatten. Hon var ju inte här när den började och kunde inte höra alla inlägg, men det är kul att hon är här nu. Jag ska väl ta en liten stund och svara hennes partikamrat Niclas Malmberg.
Han säger att det är första gången man skapar ett nationellt stöd, men det har funnits ett nationellt stöd i många år - bland annat genom kultursamverkansmodellen. Detta är alltså inget nytt utan bara ett kringgående av kultursamverkansmodellen och hur vi brukar arbeta i den här kammaren.
I mitt anförande ställde jag tre frågor till kulturministern om sådant hon måste ha märkt när hon har rest runt i landet. Den första frågan är: Hur ska vi få bort köerna? Det finns inte ett enda förslag om det i den här propositionen, som egentligen är en skrivelse med bara ett förslag. Den andra frågan är: Hur ska de föräldrar som inte har råd att låta barnen gå i kulturskolan göra?
Den tredje frågan är: Varför litar inte regeringen på Kulturskolerådet, deras verksamhet och deras möjlighet att ha kulturskolecentrumet? Varför utreder man inte ens detta utan lägger det på diversehandeln Kulturrådet?
Cecilia Magnusson (M):
I går hade kulturutskottet besök av den nationella samordnaren för biblioteken. Där berättade man att det riktade bidraget till biblioteken, som är precis som det riktade bidraget till kulturskolor, har inneburit att biblioteken söker bidrag för nya bokhyllor.
Är det meningen att det ska bli likadant med det här bidraget - att kommunala kulturskolor ska söka bidrag för notställ? Kan kulturministern instämma i det?
När kultursamverkansmodellen infördes innebar det att kulturfrågorna och kulturskolorna lyftes upp, fru talman, inte bara från kulturnämnden utan till kommunstyrelserna.
Vad regeringen, med socialdemokrater och miljöpartister och med stöd från Vänsterpartiet, nu gör är att urgröpa kultursamverkansmodellen och det sätt på vilket staten styr och diskuterar medel till kommuner och regioner. Först var det biblioteksstödet; nu är det kulturskolestödet. Det stödet går till allt.
Hur ska det räcka till? Kulturministern svarade inte på en enda av mina frågor. Hur ska köerna komma bort? Hur ska de barn vars föräldrar inte har råd med kulturskola komma till?
Och varför kan inte Kulturskolerådet få uppgiften att sköta detta nya kulturskolecentrum, precis som Riksidrottsförbundet styr över sina medel och friluftsrörelsen styr över de pengar som staten ger ut?
Cecilia Magnusson (M):
Jag har den här veckan en praktikant. Tilde Bäckman heter hon och går i nionde klass på Parkskolan i Mönsterås. Vi har diskuterat mycket politik, och hon har en fråga till utbildningsminister Gustav Fridolin. När man går i nian är ju kunskaperna väldigt viktiga så att man får så bra livschanser som möjligt.
Nu undrar hon varför man måste få betyget A på alla sina uppgifter för att få ett A i slutbetyg. Det är ju så att om man får åtta A och ett B så får man B. Varför är det så? Är det bra, eller tänker ministern förändra detta? Tilde sitter för övrigt på läktaren.
Cecilia Magnusson (M):
Jag håller helt med arbetsmarknadsminister Ylva Johansson om att det behöver vara ordning och reda i finanserna. Min fråga gäller trovärdighet och rättssäkerhet och att följa lagstiftningen. Det är olagligt att vara jävig. I radioprogrammet Kaliber i P1 har man granskat Konstnärsnämnden och deras myndighetsutövning.
Regeringen vill ge dem mer pengar, men de är utsatta för jäv i sin myndighetsutövning. I regelverket för Konstnärsnämnden står det att vänskap inte konstituerar jäv, tvärtemot vad lagen i klartext säger.
Vad ska kulturministern göra, framför allt nu när hon vill ge mer pengar till Konstnärsnämnden att fördela, för att se till att regelverket överensstämmer med lagstiftningen?
Cecilia Magnusson (M):
Det är ett väldigt konstigt uttalande att ministern inte kan se till att hennes myndigheter faktiskt följer svensk lagstiftning. När det gäller jävslagstiftning är det mycket klart att vänskap konstituerar jäv. Att se till att följa upp att myndigheterna gör det som de ska är en uppgift för ministern. Det är därför som jag ställer frågan.
Cecilia Magnusson (M):
Min allianskollega Peter Helander ställde tidigare en fråga om den landsbygdsfientliga politik som regeringen för. Jag vill följa upp detta genom att ställa en fråga om landsortsbiograferna.
Sveriges Radio P1 rapporterade - efter det att satsningen i vårbudgeten på 15 miljoner till biografer hade offentliggjorts - att det var kompensation för de ingrepp som regeringen hade gjort i filmpolitiken. I ett skriftligt meddelande från kulturministern säger hon att det inte finns några krav på matchning eller medfinansiering i denna satsning.
Men i Svenska Filminstitutets stödförordning krävs det att halva satsningen ska medfinansieras eller självfinansieras. Vems ord gäller, Filminstitutets eller kulturministerns?
Cecilia Magnusson (M):
Tyvärr är det väldigt lite fakta i det som kulturministern säger. Landsortsbiografer har lagts ned. Flera landsortsbiografer står på ruinens brant på grund av att den tredubblade biografmomsen urgröper deras förutsättningar att verka. Nu kastar man in 40 miljoner kronor, men det stödet kräver medfinansiering eller egenfinansiering.
Hur ska dessa biografer klara av detta?
Carl B Hamilton (L):
Det här är kanske främst en fråga om demokrati och rollfördelning i ett samhälle som vårt. Därför ställde jag också ursprungligen frågan till demokratiminister Pär Nuder. Det finns flera skäl att inte använda LO:s chefsekonom eller en person i den positionen som utredningsman av näringspolitik. Chefsekonomen i LO är en mycket betydelsefull person.
Det särintresse han företräder är urstarkt och har en väldigt dominerande ställning i svensk samhällsliv. Hans jobb är att ta till vara detta särintresse, inte allmänintresset. En utredningsman ska däremot ta till vara allmänintresset. Det fackliga särintresset står ofta i strid med konsumentintresset, och det är väldigt tydligt i avregleringsfrågor.
Avregleringarna syftar regelmässigt till lägre priser och högre effektivitet. Detta innebär många gånger färre jobb. Samtidigt vet vi att den fackliga organisationens uppgift är att kortsiktigt och långsiktigt, men i praktiken kortsiktigt, slå vakt om jobben. Därför finns det en motsättning här.
Jag är helt övertygad om att LO:s chefsekonom kommer att stå på särintressets sida i detta fall, liksom i andra fall. Han ska också, som företrädare för allmänintresset, som utredningsman bevaka kapitalavkastningen. Det finns också ett berättigat intresse i samhället att kapitalavkastningen hos kapitalägarna, det vill säga den fackliga motparten, är rimlig.
Som LO:s företrädare däremot är ju uppgiften att krama ur vinsten och överföra medel från vinst till löner. Jag tycker att det här valet av utredningsman visar på en total omedvetenhet om rollfördelningen i samhället. Det är lika tokigt att utse LO:s chefsekonom att utreda näringspolitik som det hade varit att utse Svenskt Näringslivs chefsekonom. Båda dessa är inte lämpliga.
Det har inte att göra med personfrågan utan med deras position i det svenska samhället. Herr talman! Till detta kommer så att detta särintresse är nära lierat med regeringen. Regeringspartiets valrörelser finansieras nästan till sista kronan av bidrag från Landsorganisationen. Vi vet sedan många tidigare mandatperioder att Landsorganisationen ska ha betalt för detta.
Det är självklart - den som har pengar har makten och vill att makten ska gå dess egen väg. Vi har i det förgångna avdragsrätten för fackföreningsavgifter, vi har de så kallade LO-pengarna, som har funnits i budgeten, och vi har vetorätten i arbetsrätten. Tydligen ska nu också avregleringen dras in i denna betalningstradition.
Jag förväntar mig att det ska komma rekommendationer från utredningsmannen som går LO:s väg. Nya beställningssedlar kommer att lämnas in till beslut före valåret 2006. Det finns många fack som har lyckats vinna på detta och som kan förlora beroende på vad regeringen fortsättningsvis beslutar om avregleringarna.
Om man från början inte kan lita på att en utredningsman drivs av oväld och av allmänintresset är denne underkänd.
Carl B Hamilton (L):
Som Per Bill och jag har understrukit är det bara struntprat att tala om personangrepp. Vad vi angriper är den strukturella frågan. Man kan inte ha en av cheferna för landets största särintresse för att utreda en näringspolitisk fråga som berör hela folket.
Han kommer i slutändan inte att kunna utifrån sin position företräda hela svenska folkets intresse. LO är inte svenska folket, även om det uppenbarligen förefaller så i Rosenbad. Det är en väldig skillnad. Jag har inte, och jag kan säga att de som sympatiserar med mitt parti aldrig kommer att ha, förtroende för slutsatser som kommer från en utredning som har letts och styrts - analyserat och funderat, som Pagrotsky säger här - av LO:s chefsekonom.
Det är dömt från början. Detta är ett stolpskott. Gösta Rehn varnade alltid för att regeringen skulle försätta fackföreningsrörelsen i den situationen att man inte kunde hantera gräsrötternas krav på högre löner genom att driva en oförnuftig inflationspolitik bland annat. Kom ihåg det! Ni går precis konträrt med vad Gösta Rehn skulle ha tänkt i en sådan här situation. Nu kan vi inte gräla om honom alltför mycket eftersom han inte finns med oss längre.
Sedan vill jag kommentera det här med person. Dan Andersson var ju också statssekreterare under tre år, tror jag, i Näringsdepartementet. Vad ni har gjort är ju att delvis sätta en person att utreda sitt eget fögderi. Det är också olämpligt. Det är på något sätt en total tondövhet som vi här ser inför vad en demokrati innebär. Polisen sätts att utreda sina egna anmälningar.
Det är inte bra. Det vet vi allihop. Att sätta Dan Andersson att utreda och utvärdera näringspolitiken, som han delvis själv har varit med om att utforma under flera år - avregleringarna - är ju som att sätta en Skandiadirektör till att undersöka om Finansinspektionen har skött sitt jobb. Det är ju lika fel!
Jag begriper mig inte på att Leif Pagrotsky, som inte är någon obegåvad person, inte är obekant med public choice och inte är obekant med sådana här intressekonflikter, har kunnat göra detta grundläggande misstag.
Hur kommer det att gå om Dan Anderssons utredning skulle komma på att Näringsdepartementet under hans tid hade gjort grundläggande fel vad gäller hur man genomförde avregleringarna, att kanske hundratals miljoner hade spenderats på fel saker och slösats bort i slutändan och att man med facit i hand kan säga det? Kan man då tro att det här utredningen kommer att undersöka och penetrera detta och att se efter var ansvaret ligger?
Nej, det tror jag är väldigt naivt.
Det finns en inbyggd bias från början, som Per Bill också var inne på, att den här utredningsmannen aldrig kommer att komma till slutsatsen att de beslut som han själv var med om att utforma under sin tid i grunden var fel eller olämpliga, eller att han själv skulle liksom piska sig med konstaterandet att här kanske hundratals miljoner kronor av skattebetalarnas eller andras pengar har använts på ett felaktigt sätt.
"Makt korrumperar, och absolut makt korrumperar absolut." Lord Acton sade det, och Leif Pagrotsky - jag ska inte använda ordet korruption, men det är väldigt dåligt omdöme.
Carl B Hamilton (L):
Jag ska vara snäll, till att börja med, och säga att jag faktiskt håller med Leif Pagrotsky i fråga om att det här med parlamentariska utredningar ska man vara mera sparsam med. Min huvudkritik har alltså varit för det första: En person - därvid finns det ingen personkritik, men en strukturell kritik - som är chef för LO:s utredningsavdelning kan inte vara en person som man kan förutsätta kan ta till vara allmänintresset.
För det andra: Just Dan Andersson - där är det personkritik - är olämplig därför att han tidigare har varit statssekreterare i Näringsdepartementet och varit djupt involverad i och ansvarig för departementets politiska styrning. Han är satt att utvärdera sitt eget fögderi. Som jag sade: Det är som att sätta en Skandiadirektör att kolla om Finansinspektionen har skött sitt jobb.
Det är fel, det är fel, det är tredubbelt fel.
Carl B Hamilton (L):
Det har nu gått några veckor, och jag tycker att det finns en fråga som bör diskuteras, mot bakgrund av kungens mycket begränsade möjligheter att gå i svaromål. Det fanns en UD-text på någon sida som beskrev Brunei på ett sätt som var snarlikt det kungen hade i den olycksaliga intervjun. Det kungen sade var olämpligt, men var han inspirerad, understödd av en olämplig UD-text?
Vi fick ett väldigt medieuppbåd som jagade både alla ledande politiker och statschefen för uttalanden efter den här intervjun. Då är frågan: När kände Laila Freivalds och Göran Persson till att det fanns den här snarlika texten i UD:s underlagsmaterial? Man måste klara ut den frågan.
Jag hoppas verkligen inte att Laila Freivalds och regeringen ställde ut kungen till allmän "skamning" i medierna, bland annat genom att vägra att kommentera intervjun, om man hade vetskap om att det i det material som utrikesministerns eget departement, UD, hade producerat fanns en text som i ordval var snarlik den som kungen hade använt. Avstod Laila Freivalds och Göran Persson från att upplysa medierna om UD-textens existens?
Om regeringen, Utrikesdepartementet, hade upplyst om detta så hade naturligtvis mediernas fokus flyttats från kungens felsteg till UD:s och regeringens ansvar. Alltså, när visste Laila Freivalds och Göran Persson att det i UD-pärmen fanns en text som var snarlik kungens uttalande? Varför sade ni det då inte omedelbart?
Eller visste ni inte om det förrän det publicerades i Svenska Dagbladet den 25 februari, det vill säga drygt två veckor efter det att intervjun gjordes? Det här är viktigt, för vi måste veta om regeringen utsatte kungen för ett fullskaligt mediedrev trots att man visste att UD kunde ha haft en del av ansvaret för detta drev, om man så att säga dolde UD-texten för att rädda sitt eget skinn.
Det hade varit osjyst även mot allmänheten, men inte minst mot kungen, därför att han har mycket begränsade möjligheter att gå i svaromål i en sådan här situation.
Carl B Hamilton (L):
När visste Laila Freivalds och Göran Persson om den här texten? Jag tycker att detta är en viktig fråga. Den texten i pärmen, som hade ett innehåll som var snarlikt det som kungen sade, hade naturligtvis ett betydande nyhetsvärde. Ju förr det hade kommit fram, desto bättre hade det varit ur kungens synpunkt. Därför är frågan om regeringen utsatte kungen för ett mediedrev som han annars inte hade blivit utsatt för.
Laila Freivalds säger att hon själv inte förrän senare, långt i efterhand, tog del av texten men att medierna hade den och kunde få den från början - med en gång. Är det mediernas fel att texten inte kom fram? Jag tror att det hade varit värdefullt om regeringen hade påpekat att texten finns och att hela pärmen finns. Man kunde ha sagt: Läs där! Där finns en text som möjligen kan ha påverkat kungen. Det hade varit sjystare mot honom.
Jag tycker att det är något fegt att säga att detta är mediernas fel eftersom de hade pärmen och hade kunnat läsa texterna och underförstått var lata för att de inte gjorde det tidigare. Var frågan om texten till exempel uppe när Göran Persson hade sitt samtal med kungen? Var Göran Persson medveten om det och var kungen medveten om det?
Tog kungen upp det eller tog Göran Persson upp att detta möjligen var grunden till det olycksaliga uttalandet? I vilken utsträckning har alltså regeringen genom underlåtenhet ställt ut kungen i ett mediedrev som han annars inte hade ställts i? Detta är inte en fråga om monarki eller republik, utan det är en fråga om sjysthet.
Carl B Hamilton (L):
Låt mig börja med den febrila aktiviteten och handelsavtal kors och tvärs. Det var ju det jag nämnde. Det har träffats 159 bilaterala avtal sedan 1995. Jag tror inte att det ligger i Sveriges långsiktiga intresse att det multilaterala förhandlingssystemet faller sönder. Det är det som håller på att ske nu genom det ena avtalet efter det andra. Det är 18 avtal om året i genomsnitt, om jag räknar rätt.
Det kommer inte att ligga i Sveriges intresse att det multilaterala handelssystemet, WTO-systemet, blir alltmer bräckligt med ett antal länder som står utanför. Jag tror att det är fel att säga att vi ska få lägre matpriser genom import från Brasilien.
Vi ska få lägre matpriser genom att vi blir av med EU:s jordbrukspolitik och genom att vi får import från Afrika, Asien och Latinamerika på icke-diskriminerande villkor. Det är den vägen vi ska gå. Vägen till helvetet är stensatt av goda föresatser. De goda föresatserna i det här sammanhanget är att man tittar på varje bilateralt handelsavtal och säger att det ser bra ut. Här har vi ett avtal med det landet, med det landet och med det landet.
Men summan av alla dessa avtal är ju helvetet, nämligen att det globala världshandelssystemet knäcks. Det är den problematiken som Leif Pagrotsky, när jag nu hör honom andra gången här, förefaller mer eller mindre omedveten om. Det är en jättelång debatt, som dessutom återspeglas i GATT:s och WTO:s regelsystem, om hur denna avvägning ska göras.
Jag tror att det här avtalet skulle vara väldigt skadligt för handelssystemet och framför allt för möjligheten att minska jordbruksprotektionismen. Det verkar vara en älsklingsfras att säga att man är i fel sällskap eller i rätt sällskap. Näringsministern nämner Sydafrika.
Jag kan räkna upp Indien, Thailand, Australien, Nya Zeeland och så vidare som har ungefär samma position som jag har. Jaques Chirac är en gammal jordbruksprotektionist. Det faller nog på sin egen orimlighet att han skulle vara för att man lägger ned EU:s jordbrukspolitik på det sätt som jag förespråkar. Detta skjuter lite vid sidan av målet. Jag vill vädja till Leif Pagrotsky att ta upp den här frågan i EU-kretsen.
Och jag ska ställa frågan: Vad har ni gjort i EU-kretsen för att ta upp den här frågan efter det att det här förhandlingsmandatet har lagts fram? Det har ju ändå skrivits den ena artikeln efter den andra, till exempel i Financial Times, där man har beskrivit detta. Så löjeväckande är inte de tankar som jag framför i den interpellation som Leif Pagrotsky svarar på. Det är faktiskt väldigt viktigt att Leif Pagrotsky är tydlig här.
Om Leif Pagrotsky tycker att det är en väldigt bra politik bör han skriva om den i Financial Times. Jag tror att det skulle väcka ett väldigt uppseende om det normalt frihandelsvänliga Sverige gick in för en bilateral förhandlingsstrategi och upphöjde det till höjden av visdom i världshandelspolitiken. Nej, sätt stopp för det här djupt skadliga initiativet som har tagits! Sitt inte passiv utan ta upp det på nästa rådsmöte!
Carl B Hamilton (L):
Jag har också respekt för andra. Detta är en avvägningsfråga. EU-exemplet är bra. Man bildar ett regionalt frihandelsområde som successivt utvidgas och hoppas att det ska leda till global frihandel. Men det som är oroväckande och gör att jag reagerar så skarpt är att antalet avtal har växt så väldigt snabbt under de senaste tio åren.
Det finns egentligen ingen motkraft som jag ser det. Det är väldigt få som står upp och hävdar att vi måste slå vakt om det globala handelssystemet och att de här regionala och bilaterala avtalen är ett hot. Jag anser att detta till sin effekt är i stället för en multilateral handelsliberalisering, i motsats till vad Leif Pagrotsky säger.
I stället för att säga att vi får lägre priser genom att öppna ett avtal med Chile, Mexiko och Brasilien säger jag att vi kunde få ännu lägre priser om vi hade en global handelsliberalisering genom att vi då kan köpa från ännu mer konkurrenskraftiga länder. Det är klart att andra länder diskrimineras om Brasilien får tillträde till den europeiska livsmedelsmarknaden.
Det måste ju ske på andra utomeuropeiska exportörers bekostnad. Det är inte så att den europeiska konsumenten kan äta hur mycket som helst, utan äter man mer från Brasilien äter man mindre från andra ställen utanför EU.
Man kan alltså ha det här regelverket och vissa kompensationsmekanismer, ersättningar och sådant, men de facto måste en fördel för en vara en nackdel för en annan i det här systemet eftersom den totala handelsvolymen som sagt inte ökar samtidigt. Vi får återkomma till detta.
Jag tror att den här principiella frågan är väl så viktig som EU:s jordbrukspolitik.