Eva Olofsson (V):
Häromveckan var jag en dag på en förskola i Lärjedalen i Göteborg. Det var en förskola som hade sex avdelningar och en massa barn från hela världen. När jag åkte hem därifrån var det två saker jag kände.
Jag kände vilken oerhörd rikedom vi har i alla dessa barn, och att vi faktiskt måste satsa på att ge dem goda möjligheter att växa upp och känna att de blir en del av vårt samhälle, blir trygga och får utbildning.
Jag kände hur viktig förskolan är för alla dessa barn från Etiopien, Somalia, Vietnam, kurdiska Irak, Irak och så vidare. Precis som LiseLotte Olsson sade kan man se att där man har testat vårdnadsbidrag, i Norge, var det i hög grad just dessa barns mammor som stannade hemma.
Det var just dessa barn som inte gick i förskola. Jag är mycket säker på att dessa barn riskerar att halka efter i sin svenska skolstart när de inte lär sig det svenska språket. Jag skulle i stället vilja att alla barn, även föräldraledigas och arbetslösas barn, hade lika rätt till förskola.
Vi vet att om barnen kommer i förskolan får de bättre möjligheter till en god start i skolan. Jag tror också att det är bra om mammorna får möjligheter att gå utbildningar, skaffa jobb och komma in i det svenska samhället i stället för att hamna i att vara hemma väldigt länge med sina barn.
Jag tycker att det är ett barnperspektiv när vi säger att vårdnadsbidraget inte gynnar vare sig de här barnen eller deras mammor. Jag tycker också att det är ett barnperspektiv att barn ska ha rätt till sin pappa. Jag vet inte om några av er såg Bröder som blöder . Det gick på tv. Det var en massa män som diskuterade sin manlighet, vad de ville vara, hur de ville vara för sina barn och hur de egentligen mådde.
Ett gemensamt drag var den frånvarande pappan. Han hade inte funnits där utan varit någon annanstans. Det var inte för att man inte levde i familj med både mamma och pappa - det hade många gjort - men pappan var inte den som stannade hemma och tog hand om barnen. Inför 8 mars gjorde TCO ett pappaindex.
Enligt deras beräkningar skulle det ta 211 år att uppnå lika fördelning om den utveckling som är nu skulle fortsätta vad gäller männens uttag av föräldraledighet och att vara hemma när barnen är sjuka. Det ökade bara med 0,3 procent sist, och om den ökningen skulle fortsätta tar det alltså 211 år. Det tycker jag är alldeles för länge.
Jag har en fråga till Göran Hägglund: Ska det inte finnas några jämställdhetsperspektiv alls när man lägger fram sådana här förslag? Det är ju tydligt att detta inte gynnar jämställdheten. Det är inte föräldrar som stannar hemma, som ministern sade, utan det är mammor som stannar hemma.
Det är kvinnor som redan i dag tar mycket större del av det obetalda arbetet än männen och som därför jobbar deltid, med sämre anknytning till arbetsmarknaden och sämre möjligheter till lön och pension. Det är arbetsgivare som i dag på många sätt diskriminerar kvinnor därför att man väntar sig att kvinnor i fertil ålder är presumtiva föräldrar och kommer att vara borta mycket mer från jobbet än männen.
Vore det inte bättre att satsa på att få män att stanna hemma mer och på en individuell föräldraförsäkring - för både barnens, kvinnornas och männens skull?