KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hampus Hagman (KD):
Syftet med internationella skatteavtal är att fördela beskattningsrätt mellan stater. Man vill undvika att inkomster av olika sorter beskattas flera gånger men också att skattefrihet uppstår för vissa inkomster genom att de inte beskattas i något land. Detta var syftet också när avtalet mellan Sverige och Portugal tecknades en gång i tiden.
De förändringar som därefter har skett i Portugal har lett till en situation som alltså inte överensstämmer med de intentioner som fanns när avtalet tecknades. Syftet var aldrig att medge skattefrihet för vissa inkomster i båda länder. När förutsättningarna förändras, som de har gjort efter att Portugal införde de så kallade NHR-reglerna, måste också avtal kunna uppdateras.
Det är det som sker nu. Jag vill, precis som tidigare talare, i detta sammanhang påpeka att den skattefrihet som uppstått har gällt vissa inkomster. Det är inte så att svenska pensionärer har levt ett liv i total skattefrihet i Portugal, vilket det har låtit som i debatten, inte minst från finansministern.
Tvärtom betalas många både lokala skatter och skatter hemma i Sverige, som Boriana Åberg tidigare var inne på. Vi kristdemokrater står alltså inte bakom den retorik som Magdalena Andersson har använt i den mediala diskussionen kring detta. Skatteutskottet har varit enigt i behandlingen av detta ärende, och det finns inga reservationer eller yttranden från något parti.
Detta markerar att alla anser att det är rimligt att skatt ska betalas på dessa inkomster. Ändring i skatteavtalet mellan Sverige och Portugal Däremot kan och ska nivån på beskattningen givetvis diskuteras. Kristdemokraterna har länge drivit på för lägre skatter, generellt men också särskilt för pensionärer. Vår långsiktiga målsättning är att det samlade skattetrycket ska ned. Särskilt prioriterat är det att sänka skatterna på inkomst av arbete.
Pension är som bekant uppskjuten lön och ska därmed självklart inkluderas i detta. Med det sagt yrkar jag bifall till skatteutskottets förslag, herr talman.
Hampus Hagman (KD):
Med mig har jag två debattartiklar som båda handlar om att kemikalieskatten motverkar återanvändning av elektronik och slår mot en bransch som arbetar med att förlänga livslängden på de här produkterna. Därmed slår kemikalieskatten också mot miljön.
Artiklarna är undertecknade av bland andra professorer vid Lunds universitet, företag i branschen och branschorganisationer. Det kan konstateras att bilden som ges i dessa debattartiklar skiljer sig kraftigt från den bild som finansministern förmedlar i svaret på min interpellation. Jag läser högt ur en av artiklarna: "I teorin ska begagnad elektronik inte beskattas.
Men i praktiken fungerar det inte så. Inrego, som under 2018 kunde förmedla över 300 000 begagnade it-produkter till nya ägare, betalade samma år nästan lika mycket i kemikalieskatt som i bolagsskatt." Budskapet i artiklarna är tydligt: Det behövs ett undantag för begagnade produkter.
Det svenska företaget Inrego, som nämndes i artikeln jag läste ur, säljer just begagnade elektronikprodukter och får nog betraktas som marknadsledande. De levererar till över 80 länder och har fler än 150 anställda. De är ett gott exempel på att cirkulär ekonomi inte bara är bra för miljön utan också företagsekonomiskt lönsamt och skapar arbetstillfällen.
Kemikalieskatten skapar dock problem för dem, för den gör att det blir mindre attraktivt att köpa en återbrukad vara. Vi kan ta en skärm till en dator som exempel. Det är en relativt tung vara, så den får den maximala kemikalieskatten - numera 448 kronor. En begagnad skärm i sig är värd ungefär 500 kronor, så kostnaden blir 500 + 448.
Till detta kommer sedan moms, och sammantaget innebär det att skatterna på produkten är högre än produktens värde. Om skärmen är värd 500 kronor blir priset 1 185 kronor när alla skatter har lagts på. En nyproducerad skärm kostade nu på morgonen från 1 090 kronor på netonnet.se.
Detta gör att attraktiviteten i återbruk är liten i förhållande till nyproducerade varor. I praktiken styr kemikalieskatten alltså bort från det mer hållbara valet, till förmån för ett mindre hållbart val. På papperet ska det inte vara så här, vilket Magdalena Andersson också poängterar i sitt svar.
Det finns enligt finansministern flera olika sätt för företag att säkerställa att begagnad elektronik inte beskattas, men som framgår av den kritik som förts fram är det åtminstone så att dessa sätt inte är tillräckligt bra. På papperet finns det inget problem, men det finns det ute i verkligheten. Därför blir följdfrågorna till Magdalena Andersson: Är det inte ett problem att de som berörs har en helt annan uppfattning än regeringen om hur detta fungerar?
Är det inte ett problem att akademi och branschorganisationer har en annan uppfattning än regeringen? Och ska inte Sverige, som borde vara ett föregångsland för hållbarhet, göra det så enkelt som möjligt att bidra till en mer hållbar konsumtion?
Hampus Hagman (KD):
Företag, branschorganisationer och inte minst akademi säger att det finns ett problem. Begagnade varor beskattas på ett sätt som det inte var tänkt att de skulle beskattas på därför att det är svårt att visa att skattskyldighet redan har inträtt. Det försvårar möjligheten att sälja begagnade datorer och telefoner.
Finansministern säger att det inte alls finns något problem därför att det finns undantag för varor som skattskyldighet redan har inträtt för. Vi kan alltså konstatera att verklighet och karta inte stämmer överens och att finansministerns budskap då är att regeringen följer kartan. Verkligheten får anpassa sig. Att det går ut över företagare, arbetstillfällen och miljö verkar spela mindre roll.
Jag tror tyvärr, fru talman, att det här återspeglar regeringens och socialdemokratins generella inställning till samhället, men kanske i synnerhet inställningen till företag. Jag har en helt annan inställning. Jag tycker att det offentliga, stat, kommuner, myndigheter med mera, i grunden ska se sig själva som serviceorganisationer. Vi är inte till för vår egen skull; vi är till för andra.
Vi är till för människorna, för företagen och för civilsamhället. Och när de påpekar och visar att det finns ett problem med de regler som staten har infört måste vi ta till oss det och anpassa regelverken. Vi måste minska krånglet och underlätta vardagen. Det gäller givetvis för alla företag, för alla företag är viktiga.
Men särskilt viktigt måste det ju vara nu, när det handlar om företag som verkligen bidrar till att göra Sverige och världen mer hållbar. Det är företag som visar att det går att tjäna pengar och skapa arbetstillfällen genom att tillhandahålla en mer hållbar lösning på ett problem. Det är företag som gör Sverige till ett föregångsland på området.
Det måste väl vara extra angeläget att lyssna och förenkla när de säger att det finns ett problem. Att företag redan i dag behöver spara sina kvitton för bokföringen under lång tid är helt sant. Men poängen är att det merarbete som det innebär för de inblandade företagen håller tillbaka den hållbara utvecklingen.
Dessutom gäller inte detta krav för privatpersoner, och det försvårar möjligheten för privatpersoner att sälja elektronik till ett företag som sedan säljer den vidare till någon annan. Kort sagt, fru talman: Krångliga regler håller tillbaka en positiv utveckling. Jag blir faktiskt väldigt förvånad över att regeringen inte tar till sig detta.
Varför klamrar sig regeringen fast vid en teknisk konstruktion för undantag som inte bara döms ut av dem som berörs utan också av branschorganisationerna och akademien?
Hampus Hagman (KD):
Nu lät det faktiskt som ett ganska positivt besked från finansminister Magdalena Andersson. Hon är inte gift med den ena lösningen eller den andra. Det är väldigt bra. Då har jag två debattartiklar som jag direkt kan rekommendera. Träffa professorerna på Lunds universitet! Träffa Inrego!
Det finns också en masteruppsats skriven förra året av en student i miljövetenskap, också på Lunds universitet, om precis de problem som jag tar upp. Det finns alltså lösningar på detta, och det är väldigt positivt om finansministern kan ta till sig av dem.
Det tyckte jag inte visades i det interpellationssvar som finansministern läste upp här tidigare. Det är ett problem att företag tvingas lägga sin tid, sin kraft och sin energi på att lära sig regelverk och hålla på med administration. Det är också ett problem om det inte bekymrar regeringen.
Det är väldigt positivt om regeringen tar till sig att detta är ett problem. Sverige ska vara ett föregångsland för hållbarhet. Jag tycker att företagare ska få lägga tiden, kraften och energin på att utveckla sin idé, att skapa nya jobb och att bidra till en bättre värld.
Då behövs det ett tydligt undantag från kemikalieskatten för begagnad elektronik.
Hampus Hagman (KD):
Tack för svaret, bostadsminister Per Bolund! Alldeles före jul tog byggnadsnämnden i min hemstad Göteborg beslut om vilka detaljplaner man ska börja arbeta med under 2020.
Under detta år kommer arbetet med 46 detaljplaner att startas, och det är förstås jättebra - de innehåller bostäder, skolor och kontor med mera - men vi måste också påminna oss om att dessa har legat på kö under lång tid. Långt innan detaljplanearbetet börjar tar nämligen kommunen beslut om något som kallas planbesked. Det är då kommunen meddelar om den över huvud taget tänker arbeta med den föreslagna detaljplanen.
För alla de bostäder, kontor, lokaler och förskolor som finns i startplanen ligger alltså det första beslutet - planbeskedet - några år bakåt i tiden, ibland tre fyra år. Detta är inget nytt; under den förra mandatperioden satt jag i byggnadsnämnden i Göteborg. Ofta när vi lämnade planbesked meddelade vi att planeringen skulle börja om två till tre år.
Vi pratar ofta i politiken om att tiden mellan idé och inflyttningsklar bostad måste blir kortare. Vi pratar också om att tiden det tar att planera bostäder måste bli kortare, och vi pratar ofta om de långa överklagandetiderna. Men vi måste även arbeta bort de långa väntetiderna mellan idé och att arbetet ens börjar. Långa väntetider i detta skede är inte heller unikt för Göteborg.
Tvärtom har nästan alla kommuner en så kallad plan-kö. Vanligen handlar det om två år av ren väntetid, men det finns exempel på att det kan ta betydligt längre tid än så - ibland upp till fem år. Vad händer då under denna väntetid? Inte särskilt mycket, och det är bland annat det min interpellation handlar om: Hur ska tiden mellan ett positivt planbesked och faktiskt påbörjat arbete användas bättre?
Vi behöver fler bostäder, och våra företag behöver fler kontorslokaler. Vi behöver fler äldreboendeplatser, och på många håll i landet behöver vi också nya skolor och förskolor. Då behöver planeringen av dessa gå fortare. I den utredning om privat initiativrätt som kom för ganska exakt ett år sedan lämnas flera förslag på hur väntetiden mellan planbesked och formell planstart ska kunna användas bättre.
Utredningen föreslår att det bör införas en bestämmelse i plan- och bygglagen om att kommunen ska redovisa sin bedömning av vilket planeringsunderlag som kan behövas. Det skapar möjlighet för den som vill bygga att själv bidra med detta planeringsunderlag under väntetiden. Utredningen föreslår också att planintressenten ska kunna inhämta yttrande från länsstyrelsen för att minska risken att det behövs stora kompletteringar av detaljplanen i ett senare skede.
Båda dessa förändringar skulle kunna leda till en snabbare detaljplaneprocess. Utredningen om privat initiativrätt lämnades till regeringen för ett år sedan. Den remitterades ut, och svaret från remissinstanserna kom in före sommaren. Jag undrar helt enkelt vad som har hänt sedan dess. Vilka förslag kommer regeringen att gå vidare med? Trots att det nu har gått ett halvår sedan remissvaren kom tillbaka kan regeringen inte ge några besked.
Slutsatsen får väl bli att det inte är enbart byggprocesserna som präglas av långa väntetider utan att någonting händer.
Hampus Hagman (KD):
Jag tackar åter Per Bolund för svaren. I mitt förra anförande framhöll jag att väntetiden mellan planbesked och att arbetet påbörjas måste användas bättre. Som jag sa ligger denna väntetid i dag på i snitt två år Det finns exempel på att det ibland går mycket fortare, men det finns också exempel på att det går mycket långsammare.
Genom att skapa bättre förutsättningar för den som vill bygga själv att göra de utredningar som är nödvändiga kan denna väntetid användas bättre och arbetet gå mycket fortare. Men det finns fler fördelar. Det är inte bara alla de som letar efter en bostad eller de företag som letar efter nya kontorslokaler som vinner på ett effektivare planeringsarbete, utan även kommunerna har mycket att vinna på detta.
Som jag nämnde tidigare arbetas det hårt ute i kommunerna. Planeringskapaciteten ligger förmodligen väldigt nära taket i många av våra kommuner, och trycket är högt. Genom att låta fler bidra i planeringen kan de hårt belastade kommunerna avlastas och de begränsade planeringsresurserna användas mycket bättre.
Det är också så att ett arbetssätt där planintressenten får möjlighet att göra en större del av utredningsarbetet innebär att risken för kommunerna minskar om konjunkturen viker. Om byggandet skulle minska kraftigt riskerar i dag de kommuner som har byggt upp stora planeringsorganisationer att i stället sitta med stora övertaligheter att hantera.
Det är intressant att utredningen konstaterar att det egentligen redan i dag är möjligt för planintressenterna att bidra med planeringsunderlag men att detta samtidigt behöver framgå uttryckligen av plan- och bygglagen. Det är bra därför att bedömningarna runt om i landet skiljer sig åt - vissa kommuner är flexibla; andra är restriktiva.
Därför är jag glad och tycker att det är bra att regeringen ändå uttrycker att detta är en angelägen fråga, trots att vi kanske inte får några besked här i dag om vad som faktiskt kommer att hända. Per Bolund tog upp frågan om kostnader för länsstyrelserna och hävdade att detta är en kostnadsfråga.
Det kan diskuteras, men eftersom vi är eniga om att frågan är angelägen undrar jag om regeringen inte redan nu kan gå fram med de delar som inte riskerar att innebära några ökade kostnader. Dels handlar det om det nämnda förtydligandet i PBL om att planintressenten faktiskt får bidra, dels handlar det om att kommuner ska ge besked om vilket planeringsunderlag som kan behövas redan i planbeskedet.
Dessa förslag står och faller inte med varandra. Även om helheten förstås är bäst vore bara dessa förändringar ett stort steg framåt. Finns det möjlighet att - om man nu oroar sig för kostnadsutvecklingen - gå fram med enskilda delar i utredningen?
Hampus Hagman (KD):
Bostadsministern säger att jag har slagit in en vidöppen dörr. Det är väl positivt att regeringen säger sig tycka att privat initiativrätt är angeläget och att man är positiv till den. Men sedan hänvisar Per Bolund till januariöverenskommelsen.
Med all respekt vill jag ändå poängtera att vi redan i dag vet att allting i januariöverenskommelsen inte kommer att genomföras, för dörren är öppen först när beslut fattas i kammaren. För att beslut ska kunna fattas i kammaren krävs det en proposition från regeringen med förslag.
Det är därför jag har frågat när de här förslagen kommer. På det får jag inget svar. Per Bolund är också väldigt intresserad av att berätta vad alliansregeringen gjorde och inte gjorde. Som i många debatter, tyvärr, slår politiska företrädare på varandra.
Vår regering gjorde mycket bra, men mycket kunde ha gått fortare. Den rödgröna regeringen har också gjort en del bra grejer, men det finns också en del i övrigt att önska. Jag var inte intresserad av att höra vad Per Bolund tyckte om alliansregeringens arbete. Jag var intresserad av vad Per Bolund tycker om att förbättra förutsättningarna att planera bostäder framöver. Det är det som den här debatten handlar om, eller borde handla om.
Jag beklagar att regeringen i dag, ett år efter att utredningen kom och ett halvår efter att remissinstanserna lämnade sina svar, inte kan ge besked på den punkten.
Hampus Hagman (KD):
Tack för svaret, finansministern! Jag har frågat finansminister Magdalena Andersson om hon kan utesluta ett återinförande av fastighetsskatten. Jag hade hoppats på ett klart och tydligt ja - ett återinförande av fastighetsskatten är uteslutet. Men det är inte det svar som vi får. I stället svarar Magdalena Andersson att januaripartierna har en överenskommelse om en skattereform och att inga detaljer i nuläget är låsta.
Ett återinförande av fastighetsskatten är alltså inte uteslutet. För miljontals svenskar innebär detta en osäkerhet om den framtida privatekonomin. Den gamla fastighetsskatten var avskydd och avskaffades på väldigt goda grunder. Skatten var oförutsägbar och godtycklig.
Bostäder beskattades löpande oavsett om det fanns några löpande inkomster att betala med. Skatten gjorde att många människor upplevde en växande oro över möjligheten att bo kvar i sitt hem. Fastighetsskatten bidrog till en socioekonomisk segregation när de som inte hade råd med skatten i bostadsområden med en växande popularitet tvingades flytta.
Änkor, änklingar och ensamstående föräldrar tvingades lämna sina hem. Från Kristdemokraterna är beskedet att fastighetsskatten hör hemma på historiens soptipp och ska stanna där. Vi kommer att motsätta oss varje försök att återinföra den. Fru talman! Ett återinförande av fastighetsskatten skulle få stora konsekvenser för många människor. Det finns olika beräkningar - det gör det alltid.
Men i en rapport från SNS Konjunkturråd, där fastighetsskatt på både småhus och bostadsrätter föreslås, konstateras att en småhusägare i en storstad skulle få en skattehöjning på ungefär 31 000 kronor om året, och en bostadsrättsägare skulle få en skattehöjning på mer än 36 000 kronor varje år. Det handlar alltså om mer än en bruttomånadslön i skattehöjning varje år för en genomsnittlig löntagare.
På en del låter det som att fastighetsskatten är en helt naturlig skatt, eftersom den är stabil och är en säker källa till inkomst för staten. Det är en skattebas som inte kan flytta på sig. Men det resonemanget fokuserar helt och hållet på systemet och inte alls på den enskilda människan. Om du är pensionär, höginkomsttagare, ensamstående förälder eller låginkomsttagare spelar ingen som helst roll.
Med en återinförd fastighetsskatt höjs skatten med tiotusentals kronor per år, oavsett om du kan betala detta eller inte. Men det finns de som har tänkt ut lösningar på det problemet också. Stockholms Handelskammares omstartskommission tillhör dem som föreslagit en återinförd fastighetsskatt. De skriver i sin rapport, som släpptes för bara några veckor sedan, att de som inte har råd att betala kan ta lån för att betala skatten.
För mig är det ett koncept som är provocerande nog för att skrota hela idén direkt. Jag undrar, fru talman, om inte finansministern och regeringen håller med om detta. Vilka andra lösningar tänker sig finansministern för att låginkomsttagare inte ska tvingas flytta om fastighetsskatten skulle återinföras?
Hampus Hagman (KD):
Det är ett antal olika aktörer som har föreslagit ett återinförande av fastighetsskatten under de senaste åren, till exempel tankesmedjor och Finanspolitiska rådet.
När finansministern säger att det är viktigt att inte sprida onödig oro håller jag helt med, och det är därför jag önskar att finansministern tydligt skulle kunna säga att det här är uteslutet, eftersom det skulle få stora negativa konsekvenser för enskilda människor - för låginkomsttagare, för änkor, för änklingar och för många andra.
De här instanserna föreslår inte skatt på leenden, badtofflor eller månresor, och det är därför jag inte frågar om det. De föreslår en konkret skatt som har funnits tidigare, och då vill jag veta vad Sveriges finansminister säger i det ärendet.
Jag tänkte uppehålla mig lite vid påståendet att landsbygdskommuner som Kiruna, Tomelilla och Mullsjö, som nämndes i svaret, har fått ett ökat skatteuttag efter att fastighetsskatten togs bort. Om man jämför dagens fastighetsavgift med hur det hade sett ut i dag om fastighetsskatten funnits kvar ser man att det är ett påstående som haltar betänkligt.
Skattebetalarnas förening har gått igenom samtliga kommuners taxeringsvärden och visar att i samtliga kommuner hade den gamla fastighetsskatten gett en högre kostnad än vad dagens fastighetsavgift ger. I varenda kommun hade skatteuttaget varit högre om skatten hade funnits kvar.
Det, fru talman, är viktigt att komma ihåg när finansministern påstår att landsbygdens låginkomsttagare har missgynnats av att fastighetsskatten togs bort. Det fanns två viktiga poänger med att ta bort den gamla fastighetsskatten och ersätta den med en avgift. Den första poängen var att minska den löpande höga skatt som människor tvingades betala oavsett om de hade löpande inkomster eller inte.
Den andra och minst lika viktiga poängen var att göra kostnaden mer förutsägbar. I det gamla systemet, som finansministern alltså inte kan utesluta, avgjordes skattens storlek av bostadens taxeringsvärde. Det innebar att försäljningar i ett bostadsområde gav högre skatter för alla i området.
Men vad din granne säljer sin bostad för säger förstås mycket lite om vad du har råd att betala i skatt. Vart tredje år genomförs en fastighetstaxering för alla småhus. Den senaste skedde 2018 och baserades på försäljningar under de föregående åren.
Detta höjde taxeringsvärdena med i genomsnitt 29 procent i landet. I det gamla systemet hade detta medfört skattehöjningar som inte kan betecknas som något annat än en skattechock. Med det nya systemet passerade detta närmast obemärkt förbi. Annorlunda uttryckt: I det gamla systemet hade pensionärer och ensamstående föräldrar tvingats bort från sina hem.
Tack vare att den gamla fastighetsskatten avskaffades hände inte detta.
Hampus Hagman (KD):
Återigen är det så att ingen i Sverige betalar en högre fastighetsavgift i dag än vad man hade betalat om den gamla fastighetsskatten hade funnits kvar.
Inte i någon kommun är avgiften i dag högre än den hade varit om Socialdemokraternas gamla system hade funnits kvar.
Faktum kvarstår, fru talman, att om fastighetsskatten skulle återinföras, vilket finansministern tyvärr inte kan utesluta, skulle pensionärer och människor med låga inkomster drabbas mycket hårt. Men det skulle också drabba människor med helt vanliga inkomster.
Om vi tittar på småhus med taxeringsvärden på över 4 miljoner kronor, varav många ligger i Göteborg och Stockholm, där jag och finansministern bor, ser vi att fyra av tio husägare har en månadslön på under 29 000 kronor före skatt. Det här handlar inte om några miljonärer. Det här handlar inte om dem som tidigare betalade värnskatt.
Det här handlar inte om några lyxvillor. Det här handlar om helt vanliga människor som sliter och som inte har råd med stora och oförutsägbara skattehöjningar. Det är ett sådant system som jag vill att finansministern klart och tydligt ska säga inte kommer att återinföras, och det kan svenska folket vara tryggt med. Detta besked får vi dock inte från finansministern, och det beklagar jag.
Hampus Hagman (KD):
Butiker i Sverige är hårt ansatta. Det sker stora samhällsförändringar som påverkar butikernas möjlighet att verka. De hotas också av återkommande brottslighet. Dessa brott är ett stort problem, inte minst ur ett näringslivsperspektiv. Varken företagare eller anställda ska behöva stå ut med ständiga stölder och hot.
Detta, fru talman, är en fråga om företagsklimat för när handlare funderar på om de orkar driva sin butik vidare hotas jobb, dessutom i en bransch där många har sitt första arbete. Detta måste vara en stor fråga för hela regeringen, men särskilt för en näringsminister som säger sig vilja ha ett bättre företagsklimat.
Hur driver näringsministern på för att stoppa butiksstölderna, för att ge handlare möjlighet att porta dem som stjäl och hotar och för att förbättra företagsklimatet?
Hampus Hagman (KD):
De förstärkningar till polisen som sker är positiva, och detta är vi många här som är eniga om. Men regeringen måste göra betydligt mer och arbeta mycket fortare. Till exempel måste handlare ges möjlighet att porta dem som stjäl och hotar. En Icahandlare i Sätra berättade i våras att han anmälde 50 brott under ett år bara i en enda butik. Jag är glad att någon över huvud taget vill driva butik under dessa förutsättningar.
Regeringen måste göra mer och införa den nya lagstiftningen.