Lars Engqvist (S):
Ibland undrar jag om inte somliga riksdagsledamöter borde ställa upp också i ett landstingsval och diskutera hur man organiserar sjukvården i de landsting som enligt riksdagens beslut är ansvariga för hur vi organiserar vården. Jag påpekar det därför att det är möjligt att man någon gång i framtiden kommer att få en majoritet hos svenska folket för att avskaffa landstingen. Det förutsätter att Moderaterna ska få majoritet, för det är bara Moderaterna som driver den linjen.
I övrigt tycker vi i den här riksdagen att det är ganska klokt att ha en decentraliserad sjukvårdsorganisation. Det finns en tanke bakom detta som är ganska viktig, nämligen om man skulle välja en alternativ modell där man säger att vi har en nationell finansiering av sjukvården via försäkring och sedan får människor välja var de vill bli behandlad. Det låter i förstone bra.
Men de som har prövat det - det finns många exempel på det - konstaterar att ingen tar ansvar för planeringen av sjukvården på det sätt som är nödvändigt för att kunna möta kroniska sjukdomar, för att kunna möta just den typ av problem som vi i dag diskuterar, smärta, svårdefinierade smärtupplevelser och liknande. Jag är otroligt nyfiken på att se var Moderaterna landar när man ska presentera det här systemet.
Risken är att ni landar där Nya Zeeland landade för exakt tio år sedan då de införde ett system där de just lät sjukhusen konkurrera med varandra om patienterna och hade en nationell finansiering. De gav upp det därför att ingen tog ansvar för den typen av sjukvård som kräver långsiktig planering, att någon bygger ut kapaciteten för att möta just den här typen av vård.
Vi behöver en sjukvård som också fungerar långsiktigt och där man gör den seriösa prioritering som handlar om att man bestämmer sig för vilka resurser som behöver växa i framtiden, oavsett hur människor omedelbart upplever sina behov.
Det som har hänt när det gäller smärtvården är att det till några delar faktiskt är ganska nytt - om vi talar om ett 15-20-årsperspektiv - att man upptäcker att smärtbehandling skild från den omedelbara sjukdomen också är viktig att lägga in i den vanliga sjukvården. Det händer väldigt mycket på det området, men kunskapen behöver fördjupas ytterligare.
Det är därför jag hänvisar till den stora studie som SBU nu har påbörjat och som kommer att presenteras nästa år. Det blir jättespännande att se vilka behandlingar man kommer att rekommendera och hur man beskriver kunskapsläget när det gäller smärtbehandling. Då gör man som vanligt en genomgång av hela det internationella forskningsläget.
Vi behöver det för att kunna diskutera hur vi ska planera, vilket ansvar sjukvårdshuvudmännen ska ha för den framtida sjukvården och att våga planera för utveckling också av det som inte omedelbart bedöms som kommersiellt gångbart, för att använda ett marknadsspråk.
Det är viktigt att konstatera att vi behöver den typen av sjukvårdsorganisation vi har för att klara detta, men det krävs också att man snabbt tar till sig ny kunskap, att man tar problemen på allvar inom sjukvårdsorganisationen och inom landstingen.
Jag sade i svaret att landstingen har förutsättningar - jag sade inte att det fungerar - därför att de har redskapen och kunskapen finns där. Det är viktigt att vi från riksdagens sida påpekar för landstingen vilket ansvar de har enligt hälso- och sjukvårdslagen. Jag ska återkomma till Lars-Ivar Ericsons fråga om komplementärmedicinen därför att den kräver en alldeles speciell utläggning. Jag återkommer till den i mitt nästa inlägg.