Maria Ferm (MP):
Vi debatterar i dag justitieutskottets utlåtande om Europeiska kommissionens meddelande Straffrätt i EU: garantier för ett effektivt genomförande av EU:s politik genom straffrättsliga åtgärder . Jag vill inleda med att yrka bifall till utskottets förslag till utlåtande. Kommissionen beskriver hur straffrätt i vissa fall genom en tvåstegsprocess ska kunna utvecklas inom EU genom direktiv som medlemsländerna ska implementera.
Frågan är dock vilken straffrätt det handlar om egentligen Jag vill problematisera att kommissionen i meddelandet skriver att EU kan ta itu med luckor och brister överallt där EU-insatser tillför ett mervärde. Detta är en i högsta grad anmärkningsvärd skrivning, för när tillför EU-insatser mervärde, och vem avgör detta?
Jag tolkar kommissionens meddelande som att det finns en uppenbar risk för att det är kommissionen själv och de andra EU-institutionerna som kommer att avgöra detta. Jag hoppas att jag får fel. Det är inte Europeiska unionens uppgift att införa nya straff för nya eller gamla brott. Än mindre är det unionens uppgift att införa straff för gärningar som en majoritet av unionens medlemsländer anser ska vara straffbara.
Låt mig genom olika exempel visa på hur fel det kan bli. Inom unionen finns det länder som anser att aborter ska vara olagliga, att homosexualitet ska vara olagligt eller att det ska vara olagligt att yttra sig kränkande eller nedsättande om meningsmotståndare i medier. Allt detta är sådant som för det absoluta flertalet här i Sverige ter sig fullkomligt orealistiskt.
För politiker i andra europeiska länder är det lika orimligt att gärningarna inte ska vara bestraffade. Jag delar därför utskottets bedömning att det inte är EU:s uppgift att ersätta den nationella lagstiftningen inom det straffrättsliga området med en unionsgemensam sådan. Vad EU kan överväga är om det effektiva genomförandet av EU:s rättsakter kräver en viss nationell tillnärmning genom miniminivådirektiv.
Direktiv kan enskilda länder alltid genom den så kallade nödbromsen hänskjuta till det europeiska rådet för avgörande. Historien lär oss att reglering i straffrättsliga frågor på EU-nivå inte alltid blir helt lyckad.
Ett exempel på detta är hur rambeslutet om bekämpande av terrorism från år 2002 kommit att tillämpas på olikartade och svårförståeliga sätt i olika medlemsländer och hur definitionen av terrorism kommit att medföra att gärningar som i ett land är helt oförargliga i ett helt annat land kan leda till stränga straff om man misstänker terrorism.
Vår svenska terrorismlagstiftning - lag om straff för terroristbrott från år 2003 - är varken klar, tydlig eller enkelt tillämpbar.
I sitt yttrande över den lagrådsremiss som ledde fram till terroristbrottlagen anförde Lagrådet bland annat: "Som brottsrekvisit framstår de också som mycket allmänt hållna på ett sätt som står i mindre god överensstämmelse med legalitetsprincipens krav på klar och tydlig lag. Detta gäller särskilt det s.k. objektiva rekvisitet att gärningen skall kunna allvarligt skada en stat eller en mellanstatlig organisation."
Någon offentligt tillgänglig statistik över hur många i Sverige som misstänkts för terrorism finns inte. Men enligt Dagens Nyheter i september 2011 har tolv personer åtalats i Sverige misstänkta för terrorbrott. Tio av dem friades eller dömdes för annan brottslighet. Bara Säpo och en trio åklagare vet hur många förundersökningar om misstänkt terroristbrott som inletts i Sverige sedan terrorattackerna i USA den 11 september 2001.
Säpo vägrar att lämna ut uppgiften eftersom det skulle skada det operativa arbetet om uppgiften blev känd. Även om den EU-rättsliga regleringen av de så kallade terrorbrotten förskräcker kan det finnas områden inom det gemenskapsrättsliga systemet där en gemensam straffrätt behövs. Det kan handla om att vissa miniminivåer av straff behöver genomföras inom områden där vissa enstaka länder sackar efter andra länder.
Om den metod kommissionen och justitieutskottet anvisat används kan det vara en framkomlig väg.