KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag hörde att Sven Otto Littorin inte svarade särskilt mycket på vare sig mina eller Patriks frågor. Det blev mycket prat om ungdomar utan barn. Men det vi pratar om är ungdomar som har barn. För mig är det en oerhört stor skillnad. Att vara ung är så att säga lika men att vara förälder är något mer.
Jag ställde faktiskt min interpellation därför att jag på frågestunden den 19 april inte fick något svar från dig. Därför tänker jag ställa frågorna igen. Patrik tog upp några. Med risk för att bli tjatig frågar jag dig, Sven Otto Littorin: Vad är det för skillnad i sammanhanget mellan en förälder som är 24 år och en förälder som är 26 år?
Är blöjorna eller maten billigare och är försörjningsansvaret mindre och hyran lägre när man är 24? Varför ska man försämra a-kassan för föräldrar som är under 25 år? Det är föräldrar vi pratar om. Behövs verkligen dessa förändringar i a-kassan i dessa dagar när det är högkonjunktur? Utifrån vad du själv sade är det kanske inte så många som har mer än 33 dagars arbetslöshet.
Jag tror att det var så du sade. Anser du att det är rimligt och moraliskt riktigt att genomföra ett så diskriminerande förslag för föräldrar under 25 år? På frågestunden sade Littorin: Vi ska se till att upprätthålla försäkringsmässigheten i arbetslöshetsförsäkringen.
Littorin sade också: "I Danmark är a-kassenivån för ungdomar 50 procent" precis som du sade innan "även om de har barn. Vi lyfter fram det danska flexicurity -systemet för att visa på en framgångsrik politik för att bekämpa arbetslösheten bland unga, men vi har valt att inte vara så drastiska." Fru talman!
Om man tycker att det är en framgångsrik politik undrar jag: Är nästa steg i den borgerliga a-kassan en 50-procentig ersättning till ungdomarna? Med de nya regelverken i a-kassan har ni egentligen gjort detsamma, fast det heter inte 50 procents ersättning. Man lindar in det i 65 procents ersättning.
Men med de nya beräkningsgrunderna, det vill säga arbetsvillkoren och möjligheten att kunna kvalificera sig till a-kassan, är unga människor och kvinnor snart nere på en ersättningsnivå på 50 procent av sin tidigare inkomst. Den borgerliga a-kassans regelverk är diskriminerande, och unga människor får sämre ersättningar än äldre vid arbetslöshet, speciellt om de är föräldrar.
Är det så att den borgerliga regeringen vill att unga människor inte ska vara med i a-kassan? Eller är det så att man vill att unga föräldrar som råkar vara arbetslösa ska tvingas att ta vårdnadsbidrag eller bidrag som kan tvinga unga mammor att verkligen leva på 3 000 kronor? Det går inte att leva på det. Jag ber dig svara, Littorin.
Är blöjorna, hyran eller försörjningsansvaret mindre för föräldrar under 25 år?
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag får börja med att tacka socialministern för svaret, men jag undrar utifrån det svar jag fått om Göran Hägglund förstår varför jag har ställt den här interpellationen. Det handlar om barn som måste medicineras och inte om huruvida det är egenvård eller sjukvård. Det handlar om att det inte fungerar såsom det borde göra i förskolan eller på fritids.
Det är av tre viktiga anledningar som jag vill få upp den här frågan på dagordningen. Det första och det absolut viktigaste är barnens rätt till en bra och trygg situation när de är i förskolan eller på fritids eller till och med i skolan trots att man är i behov av medicinering. Det andra är föräldrarnas rätt att känna sig trygga när de lämnar sitt barn på dagis eller fritids när de ska gå till jobbet.
Personalens rätt är den tredje anledningen, att de får de rätta förutsättningarna och kunskap så att de kan ta hand om barnen på bästa sätt utifrån det enskilda barnets behov och känna trygghet i det som de ska göra eller gör. Så ser det inte ut i verkligheten.
Det finns barn som har behov av medicinering för en sjukdom, exempelvis diabetes eller svår astma eller allergi. De finns i förskolorna och på fritids. Deras behov av medicinering måste tillgodoses även när föräldrarna är på sina arbeten. Generellt sett har personalen inom förskolan eller fritids inte den medicinska kompetensen.
Socialministern skriver i svaret att det är viktigt att understryka att personalen i förskolan är pedagoger, för så är det. Socialministern skriver också att det är upp till varje enskild pedagog att ta ställning till om man på frivillig grund vill bistå med medicineringshjälp eller ej. Det låter väldigt bra. Men vad händer om ingen pedagog vill, och barnet är allvarligt allergiskt eller har diabetes och mamma och pappa är på jobbet och barnet får insulinkänningar?
Det kanske har ätit för lite eller varit för fysisk aktivt. Vad händer om barnet är allergiskt och fått i sig eller kommit i kontakt med något som det är väldigt allergiskt mot? Då kan det handla om minuter eller sekunder för att kunna hjälpa barnet så att det kan andas eller förhindra att det blir medvetslöst. Ska man då som personal vänta tills föräldrarna kommer, för att det är deras ansvar och det handlar om egenvård?
För mig låter det heltokigt och livsfarligt. Jag undrar om statsrådet själv tror på att man som personal på en förskola eller fritids känner att man kan ta ställning till om man vill bistå med medicineringshjälp eller ej. Vad är alternativet? Att stå och titta på tills hjälp kommer och hoppas att barnet klarar sig.
Fru talman! Jag undrar om Göran Hägglund kan svara mig på några frågor. Vad händer om det inträffar något då? Hur ser personalens ansvar ut? Kan man ställas till ansvar om det händer något allvarligt, om man som pedagogisk personal vägrar att utföra medicinering för att man anser sig inte ha tillräcklig kompetens? Kan man riskera att det ses som arbetsvägran?
Kan statsrådet svara mig om akut medicinering för till exempelvis diabetes, allergi eller astma är att anses som enklare medicinering. Fru talman! Det handlar om barn. Det handlar om att föräldrar och personal ska känna sig trygga.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag förstår att socialministern inte förstår hur det är i verkligheten. Det ska kanske fungera så som är önskvärt som du säger, men det fungerar inte så. Vi politiker blir ofta tillsagda att vi inte vet hur det är i verkligheten. Då måste vi ta till oss vad personal och föräldrar säger om att det inte fungerar.
Jag har också, som socialministern säger, ställt en skriftlig fråga till utbildningsministern om de här frågorna. I svaret hänvisar han till skollagen, att verksamheten i förskolan ska utgå från varje barns behov. Barn som behöver särskilt stöd ska ges den omsorg som deras speciella behov kräver. Om det vore så i verkligheten vore det inget stort problem för de här barnen, föräldrarna eller personalen.
Men det ser inte ut så i verkligheten. Förskolan har förändrats. Maten lagas inte längre av Ulla eller Irene i köket som man kunde gå och fråga. Nu kommer den med postbilen, som barnen säger, från ett tillagningskök. Barngrupperna är stora. Att få särskilt stöd till dessa barn är en tuff match, ska socialministern veta, för både personal och föräldrar.
Det är ingen självklarhet att få extra stöd till dessa barn. Många kommuner har många olika timvikarier som inte har någon utbildning om barn, för det är billigare, tror de. Det är också ett stort orosmoment. För tid och tydliga rutiner finns oftast inte för att informera om dessa barn, utan den ordinarie personalen får alltid ta det tyngsta ansvaret.
Det skapar i längden en dålig arbetsmiljö för personalen, och ytterst skapar det otrygghet både för det enskilda barnet och dess föräldrar. Det råder ibland väldligt lite förståelse för hur viktigt det är för de här barnen att allergier och rutiner med mat tas på största allvar. Det fattas kunskap.
Men det finns förskolor som har hittat lösningar som är bra för alla, till exempel att ägg och nötter inte finns där. Det mår ingen som vistas på den förskolan dåligt av. För att man ska komma framåt går det inte att bara säga att man fixar detta när barnet kommer. Så är det inte.
Man måste ge förutsättningar tidigt, bland annat möten och kompetensutbildning, så att föräldrar och personal är väl förberedda när barnet ska börja. Fru talman! Skolministern har skrivit att medicinering är en fråga för medicinskt utbildad personal. Då måste man göra något. Om man sedan kallar det riktlinjer eller regelverk har ingen som helst betydelse för mig.
Men det är bråttom att göra något. Kompetensen finns, men det enskilda barnet kommer i kläm på grund av att det finns på två olika sidor, den ena är barnsjukvården och den andra är förskolan. Men det finns ett hinder där som man måste komma över.
Tillsammans och med rätt förutsättningar är jag helt övertygad om att man kan ta bort detta hinder och också göra detta till något som blir väldigt bra för det enskilda barnet.
Det är viktigt att föräldrar kan vara trygga när de lämnar sitt barn på förskolan, det är viktigt för det enskilda barnet att veta att personalen fixar att hjälpa barnet om det blir sjukt, och det är viktigt för personalen att ha en vettig och bra arbetsmiljö.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Om man vill något måste man göra något, och om man vill något kan man också göra något.
Jag undrar om socialminister Göran Hägglund kan förstå att dessa barn som det handlar om präglas av att de kan kanske inte kan få åka med på olika utflykter eller delta i olika aktiviteter som sina jämnåriga kompisar för att personalen eller föräldrarna känner sig otrygga i fråga om de vågar låta just dessa barn följa med.
Det handlar återigen om kunskap, trygghet och ansvar. Kan socialministern förstå hur det känns för de föräldrar som inte vågar lämna sina barn på förskolan när den ordinarie personalen exempelvis har planeringsdagar eller utbildningsdagar och tvingas att ta ledigt för att vara på den säkra sidan för sina barn?
Det finns brister som det måste göras något åt. Vad vi kallar det är mindre viktigt. Det viktigaste är att barnen inte hamnar mellan dessa två olika system och att vi gör någonting. Fru talman!
Om man skulle skriva en varudeklaration - när vi nu talar om allergier - om regeringens kunskap eller vilja i dessa livsviktiga frågor kan jag referera vad en statsvetare har sagt, nämligen: En varningstext borde följa med regeringen: Kan innehålla spår av nötter. Göran Hägglund, det finns barn som riskerar att dö om de kommer i kontakt med nötter.
Som socialminister har du ansvaret och möjligheten att göra något i fråga om de gråzoner som dessa barn, föräldrar och personal hamnar i, oavsett om det är en kommunal eller en nationell angelägenhet. Något måste göras och det snabbt.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Tack för svaret på både min interpellation och Peter Jeppssons interpellation, som tyvärr inte kan vara här i kammaren i dag. Vi har fått ett gemensamt svar. Göran Hägglund säger att regeringen vill förbättra föräldrarnas förutsättningar att kombinera yrkesliv och familjeliv och att vårdnadsbidraget införs för att underlätta för föräldrar som vill tillbringa mer tid med sina barn.
Om han menar vad han säger, varför ställs inga krav på att det ska bli mer tid för barnen med sina föräldrar? Vårdnadsbidraget är utformat så att man kan få betalt för att slippa ta sig tid med sina barn. Är det att värna om barnen och familjen? Det här är ett bidrag som är orättvist eftersom det slår hårt mot kvinnors möjligheter att försörja sig.
Det slår hårt mot pappor, som får mindre tid med sina barn, och det slår hårt mot barnen, som kanske inte får tillgång till båda sina föräldrar och som får växa upp i ett gammalt omodernt familjemönster. Men det slår inte hårt mot redan välbärgade, som kan få ytterligare mer pengar i form av trippelbidrag.
Alla dessa bidrag ges utan ett enda krav på mer tid med barnen. Det kan till och med innebära att man träffar sina barn mindre. Det kanske blir en barnflicka som får den tiden och som tar ansvar för barn och hem. Den välbärgade familjen betalar kanske ingenting för det. Herr talman!
Sverige har varit ett föregångsland när det gäller att även pappor ska och kan ta ut föräldraledighet, även om uttaget är ojämställt. I genomsnitt tar papporna ut ca 58 dagar och mammorna ca 350 dagar upp till det att barnet är åtta år enligt Försäkringskassan. Även om det är ojämställt har det gått framåt, men det har gått alldeles för sakta.
Nästan 60 procent av männen tar fortfarande inte ut någon föräldraledighet alls under barnets första levnadsår. Tidigare ökade uttaget för papporna, men nu har det stannat upp markant. Enligt TCO:s beräkningar kommer det att ta 211 år innan föräldrarna delar lika.
Om papporna fortsätter att ta ut ledigheten i dagens takt är det fråga om 211 år, Göran Hägglund. Just då inför regeringen ett vårdnadsbidrag som vi vet att papporna i mycket mindre utsträckning kommer att utnyttja. Med största sannolikhet kommer det att innebära att papporna får ännu mindre tid med sina barn.
Däremot kommer troligtvis en del pappor att ta till vara alla de bidrag som kommer att ges i alla deras former. Kan ministern förklara hur trippelbidraget kan ge alla familjer goda förutsättningar att utifrån familjens önskemål och behov forma en fungerande vardag?
Vad kommer Kristdemokraterna att göra för att få fler pappor att ta mer ansvar för barnen och ta ut mer föräldraledighet eller VAB-dagar?
Ann-Christin Ahlberg (S):
Det är inte så, ministern, att vi diskuterar jämställdhetsbonus. Vi har inte ens ställt frågan om det i våra interpellationer. Det är inte bara vi socialdemokrater som tycker att det finns viktigare saker att satsa våra gemensamma pengar på än ett vårdnadsbidrag, utan det tycker fler bland svenska folket.
Fackförbundet Kommunal har gjort en undersökning, som ministern säkert har läst, som visade att om svenska folket skulle få välja mellan att skattemedel satsas på att införa ett vårdnadsbidrag eller satsas på att stärka kvaliteten i förskolan väljer en väldigt klar majoritet att stärka kvaliteten i förskolan.
En mycket klar majoritet svarar nej på frågan: Tycker du att en kommun ska välja att införa ett vårdnadsbidrag även om kostnaden för det innebär att kvaliteten i förskolan måste försämras? Sammanfattningen är att svenska folket vill att det ska satsas på förskolan i stället för vårdnadsbidrag.
Då undrar jag: Kan Göran Hägglund garantera att kvaliteten i förskolan inte försämras? Enligt Sveriges Kommuner och Landsting beräknas vårdnadsbidraget kosta ca 3 miljarder kronor.
Det är lika mycket som kostnaden för 9 000 förskollärare och barnskötare, eller att alla barngrupper utökas med ytterligare två barn - och just nu i en tid då kommunerna ser att ekonomin kommer att försämras, och just nu när personal och föräldrar säger att barngrupperna redan är för stora.
Kan verkligen Göran Hägglund garantera att kvaliteten i förskolan inte försämras när man inför kommunala vårdnadsbidrag? Förskolan och föräldraförsäkringen är oerhört viktiga för att kvinnor och män ska kunna förena arbetsliv och familjeliv och är en förutsättning för ett jämställt familjeliv och samhälle. Det är inte vårdnadsbidraget.
Vi vill utveckla förskolan, men vi vill absolut inte ta resurser från förskolan till ett vårdnadsbidrag. Det säger sig självt att det är heltokigt. Vi socialdemokrater tycker också att det är bättre att man ser till att förändra och förbättra föräldraförsäkringen så att fler pappor tar ut fler dagar.
Det kanske ger bättre förutsättningar för att det ska gå snabbare än 211 år till ett jämställt uttag av föräldraförsäkringen. Det hjälper inte vårdnadsbidraget till med. Det kommer säkert att bli många fler år än 211 år om vårdnadsbidraget får finnas länge. Herr talman!
Det är ett typiskt borgerligt beslut som har tagits, som innebär att ett trippelbidrag ges till de redan rika, där båda föräldrarna kan arbeta och där det inte finns någon endaste garanti för att det blir mer tid för barnen. Det är inget som hör hemma i modern familjepolitik. Den håller bara fast vid gammalmodiga familjebilder där både mammor, pappor och barn är stora förlorare.
Bidrag är för oss socialdemokrater något som är till för människor som behöver stöd för att de inte har det så bra ställt - inte för dem som redan har. Små barn har behov av kontakt med sina föräldrar, och föräldrarna har behov av kontakt med sina barn: Det gäller såväl flickor som pojkar, mammor och pappor, och det är papporna som blir de stora förlorarna.
De kommer att förlora mest tid med sina barn med ett så dumt beslut som vårdnadsbidraget.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Vi gillar både att förändra och göra saker och ting bra, men vi tycker inte att vi ska förändra så att ojämställdheten ökar. Med ett vårdnadsbidrag blir det faktiskt inte mer jämställt för män och kvinnor. De som är de stora förlorarna i det här är vanliga människor som är måna om sina barn och som vill ha en bra förskola.
De vill kunna förena arbetslivet och familjelivet. Men man kan inte leva på de här 3 000 kronorna, och alla har inte en rik partner som kan hjälpa till med försörjningen. Det här är ett rikemansbidrag, eller så ser man till att kvinnor går hem och får en inkomst på högst 3 000 kronor.
Man ser också till att barnen inte får den gemenskap och den utveckling som en bra förskola kan ge. Vi socialdemokrater har faktiskt sagt att jämställdhetsbonusen kan vara i rätt riktning. Men så som den är utformad är den väldigt krånglig. Den är svår för dem som faktiskt kanske skulle behöva utnyttja den allra mest.
Det är faktiskt de lågavlönade männen som tar ut minst föräldraledighet, och det är de lågutbildade kvinnorna som tar ut mest föräldraledighet. Då ska man alltså vänta ett år eller så för att få tillbaka den här skatteåterbäringen, så som man ändå har krånglat till det med jämställdhetsbonusen.
Då är det just i de här grupperna som männen säger att de inte har råd att vara hemma, för familjens ekonomi går inte ihop. Då handlar det inte om tusenlappar, Göran Hägglund. I den världen handlar det kanske om hundralappar som är skillnaden mellan att man kan eller inte kan. Jag önskar trots allt detta en trevlig sommar och midsommar.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag tror inte att jag fick några svar på de frågor som jag ställde. Hur blir det till exempel med dem som inte är registrerade deltidsarbetslösa hos en arbetsgivare? Kommer de att få del av det här? Och kommer man att kunna ha en turordning som blir rättvis för arbetsgivaren? Kommer man till exempel att kunna förhandla om vem som står näst i tur att få en heltidstjänst på ett jobb?
Kommer fack och arbetsgivare att ha överläggningar eller förhandlingar om detta? Det är faktiskt alldeles för många som har en ofrivillig deltid. En kvarts miljon människor är otroligt många människor. Det är inte bara några enstaka personer. Alla de här vill säkert ha heltid på grund av att de faktiskt vill ha en lön som de kan leva på.
Skulle man sedan bli arbetslös vet man ju hur det går. Då är det inte så himla enkelt. Jag tycker att arbetsgivarna har haft alldeles för lång tid på sig att fixa heltid. Att heltid ska vara norm tycker jag är självklart år 2007. Kvinnor ska ha samma rätt att kunna försörja sig och kunna ha bra och trygga arbetsvillkor. Men så ser det inte ut.
Arbetsmarknadens parter har faktiskt fått möjligheter att fixa det här men har inte lyckats. Arbetsmarknadsutskottet var inbjudet till Svenskt Näringsliv för några dagar sedan eller till och med några veckor sedan.
Förhandlingschefen där, Jan-Peter Duker, sade att heltids- och deltidsproblematiken inte var någon stor fråga för dem och att det inte var någonting som de ville lagstifta om. Från deras sida jobbade man inte för att hitta några lösningar. Man kan både blunda och sluta att lyssna om man inte vill se att detta finns även på den privata sidan.
Det handlar ju inte bara om den offentliga sektorn, även om vi som politiker ytterst har ett ansvar att göra vad vi kan i den offentliga sektorn. Herr talman! Sven Otto Littorin har själv sagt i en artikel i Kommunalarbetaren, som jag tidigare citerade, att han har känt sig som gubben i lådan på Gröna Lund. Jag kan förstå det, även om jag tycker att det är självförvållat.
Men kan Littorin förstå dessa kvinnor som i alla år tvingats till ofrivillig deltid och en lön som det inte går att leva på? Ni har själva sagt att man kan deltidsstämpla upp till 18 år.
Kan ni förstå de här kvinnorna som får känna sig som gumman i lådan, som ständigt är nedklubbad och aldrig får komma upp? Jag undrar faktiskt om man kan sätta sig in i den situationen med de inkomster som vi har. Det som jag nu har fått veta är att man är otroligt orolig för det som står i tidningarna och det man hör.
Vi har ju fått många exempel på hur det faktiskt drabbar människor. I Kommunalarbetaren har vi sett det. Det gäller både killar och tjejer, och det handlar om jättemycket pengar för dem. Men det som de är mest oroliga för är hur det blir när man inte längre får deltidsstämpla. Ska man tvingas att flytta 140 mil, som Rebecka?
Eller ska man tvingas att gå på socialbidrag? Jag kan förstå den oro som de har, Littorin. Kan du göra det?
Ann-Christin Ahlberg (S):
Det går lätt att säga att kollektivavtal och olika lagar och sådant ska följas. Men det blir ändå inte svar på min fråga, för de här två regelverken kommer att krocka med varandra. Och det är jätteviktigt för alla dem som har ofrivillig deltid att veta hur reglerna är. Sedan har vi sett hur arbetsmarknadens parter har skött det. Vi har också fått signaler från Svenskt Näringsliv om vad de tycker, hur de vill lösa det och så vidare. Det finns ingen större entusiasm när det gäller att lösa detta. Jag säger detta åter.
Jag tror att de här kvinnorna som har hört av sig till mig - det är faktiskt kvinnor - fortfarande, efter denna interpellation, undrar: Vad är det som gäller? Jag är övertygad om att de här arbetsgivarna, som har haft alldeles för lång tid på sig att fixa det här, har varit väldigt bekväma i sin roll.
De har vetat att den här deltidsproblematiken har passat dem. När de här kvinnorna har haft deltid har man helt enkelt haft en reservarbetskraft när man inte har kunnat få vikarier. Då har kvinnorna fått mer tid att jobba. Hela tiden har samma personal fått finna sig i att stå till förfogande när arbetsgivaren vill.
Därför blir det helt fel signaler när man ger arbetsgivaren morötter, som du uttrycker det i Kommunalarbetaren. Det är de enskilda personerna som riskerar att inte få de här kronorna, som är så oerhört viktiga för dem. Det handlar om att stämpla upp, som de kallar det för.