Lena Hallengren (S):
Det här en fråga som rymmer mycket. Vi fokuserar kanske mycket på det som gäller i dag. Underliggande fakta, det vill säga att regionerna är ansvariga för hur man organiserar hälso- och sjukvården och hur många intensivvårdsplatser man inrättar, är förstås något som är välbekant för både Lotta Olsson och mig. Det är inte ovanligt att det handlar om en balans. Det tror jag att även Lotta Olsson har mött i dialogen med regionala företrädare.
Att ha många vårddygn eller vårdplatser ger inte alltid en bättre sjukvård. Vi vill förstås att människor ska vara på sjukhus så mycket som krävs, med all den specialistkompetens och expertis som finns där. Men när man inte behöver vara där finns det en fara i att vara på sjukhus. Det finns en risk - det behöver jag inte berätta för Lotta Olsson med hennes bakgrund, men jag talar även till många andra - med att vara kvar på sjukhus onödigt länge. Det ska man inte vara. Vi har ju även arbetat för att människor ska lämna sjukhusen.
Det finns något i statistiken om hur många vårdplatser man har per invånare som jag härigenom vill problematisera lite grann. I normalfallet finns det 90 iva-platser i Region Stockholm, där det bor över 2 miljoner människor, och det är inte särskilt mycket. Hur man tänker och dimensionerar detta måste Region Stockholm svara på. Det gäller förstås för varje enskild region.
Jag är helt överens med Lotta Olsson om att vi behöver ha fler som är specialistutbildade. Jag vill inte i huvudsak knyta det till bara en specifik situation nu eller tidigare. Den medicinska kunskapen går framåt. Vi både kan och vill göra mycket mer. Människor förväntar sig mycket mer, och då måste kompetensen följa med. Det är skälet till att vi har utökat platserna på våra lärosäten. Det är därför fler examineras.
Vi har även gett särskilda anslag till regionerna för att de ska kunna se till att den som är sjuksköterska och vill specialistutbilda sig ska kunna få en betald utbildning. Denna utveckling vill vi ska fortgå. Om jag får tala om vad regeringen har för förutsättningar och möjligheter att på nationell nivå stödja, hjälpa, underlätta för och samordna det som är regionernas ansvar kan jag nämna Nationella vårdkompetensrådet. Jag ser fram emot vad rådet kommer fram till när de nu tittar på hur behoven bedöms se ut framöver.
I en region tittar de kanske på situationen och tänker: "Hur ser det ut i vår region? Vilken personal har vi? Vilka ska vi specialistutbilda? Hur många ska få denna chans? Ja! Nu har vi säkrat upp behovet det kommande decenniet." Sedan flyttar personal över länsgränsen eller till en annan region och ett mer spännande jobb, vilket är helt självklart. Vi kan inte hantera specialistkompetensen som enbart en regional angelägenhet. Samtidigt är det arbetsgivaren som måste se till att villkoren är attraktiva och som måste ta hand om sin personal.
Låt mig göra en kort avrundning. Covid-19-krisen är en kris av oproportionerliga mått. Att vara tvungen att göra mycket av det som man i normala fall inte gör sätter personalen på prov, och det gör att man arbetar på ett annat sätt. Det här är inte en organisation som man ska behöva ha i ordinarie fall. Det lär oss mycket och ställer krav på oss alla, och vi behöver samarbeta i detta.
Det löpande arbetet med fler utbildningsplatser, fler som utexamineras och betald utbildning är en viktig väg att gå. Det är också detta regeringen har för avsikt att fortsätta med. Jag delar dock bilden av den utmaning vi har, inte minst där vi står just nu.