Hanif Bali (M):
Vi ska diskutera ämnet en jämnare fördelning av nyanlända. Det är ingen hemlighet att mitt parti har haft synpunkter på denna lagstiftning, men i den sexpartiöverenskommelse som finns var detta en del av kompromissen för att se till att få ett bättre mottagande och ett lägre tryck på svenskt asylsystem.
Det fanns en majoritet i Sveriges riksdag för detta även före överenskommelsen. Detta är en del av den politiska verkligheten. Låt mig trots detta måla upp några farhågor som finns kring lagstiftningen. Om vi tittar på de kommuner som tar emot under snittet ser vi att de utmärker sig på två olika sätt.
Den ena sorten är villakommuner. Det är kommuner som har ren villakaraktär och där man har få flerfamiljsbostäder och få hyresrätter. De har en kraftig underrepresentation jämfört med rikssnittet. Det är både socialdemokratiskt styrda och moderatstyrda kommuner.
Det handlar nämligen om att bostadsdemografin påverkar detta mer än hur öppet hjärta politikerna allmänt har i kommunen. Det är en viktigare faktor.
Den andra sortens kommuner och den andra viktiga faktorn, om vi tittar på vilka som rent kvantitativt är bovarna i det ojämna mottagandet, är främst pendlingskommuner till storstäder och även storstäderna själva.
Den stora utmaningen finns kanske i Stockholmskommunerna; ungefär en tredjedel av feldisponeringen finns i Stockholms stad och i Stockholms läns kommuner. Orsaken till detta är självklart inte att man har någon form av främlingsfientlig syn eller att man inte vill ta ansvar. Faktum är att dessa regioner oftast är överrepresenterade när det gäller hur stor andel utrikes födda man har.
Problemet är ett annat i de här kommunerna, till exempel i min hemkommun Solna som har en stor andel utrikes födda - den sjunde största i riket. Problemet är att det inte finns några bostäder. Problemet med regeringens ganska ensidiga bild av detta är att man inte har några åtgärder på bostadssidan. Detta kommer att skapa motsättningar.
Solna kommun har haft ett flyktingmottagande under ganska lång tid. Tidigare har det inte varit något stort problem. Alla förstår att flyktingar som kommer inte har några ködagar. Vi kan knappast be dem att tälta vid Råsundastadion för att tjäna in ködagar och komma in. Vi har tidigare kunnat låta dem gå före i kön och placera dem i boenden, men det var under en tid då vi inte hade en sådan stor bostadsbrist.
I dag har vi en extrem bostadsbrist. Det finns människor som har betalat skatt i 50 år i det här landet och inte har råd eller möjlighet att låta sina barn flytta hemifrån utan har dem boende hemma.
När de ser andra människor komma med noll ködagar och tränga sig före i kön, förmodligen av behjärtansvärda skäl enligt politikerna, skapas såklart motsättningar. När 13 asylsökande skulle få lägenheter i Solna skapades det enorma motsättningar i kommunen.
Det här är ingenting man ska underskatta. Det här är ingenting man kan vifta bort med fina tal om solidaritet. Det här är riktiga motsättningar och målkonflikter. Faktum är att vi inte kommer att lösa den här problematiken om vi inte förbättrar bostadsmarknaden generellt i Sverige.
Min farhåga är att man gör det lätt för sig genom att kommunalisera ett nationellt problem. Man kommunaliserar ett problem som handlar om att vi har en dysfunktionell bostadsmarknad i Sverige. Det problemet försöker man lösa genom att tilldela kommuner flyktingkvoter, och så säger man till kommunerna: Lös det!
Det märkliga är att Solna kommun är den kommun i Sverige som har byggt mest per capita, och trots det har vi de här motsättningarna. Det handlar inte om en brist på vilja att bygga. Det handlar inte om en brist på vilja att ta emot utrikesfödda. Det handlar inte om rasism, och det handlar inte om att man inte vill vara solidarisk.
Det handlar om att vi inte har en tillräckligt bra bostadsmarknad i det här landet, och det är den här kammarens ansvar att lösa det. Ingen kommun ute i Sverige kan ändra svensk bygglagstiftning. Ingen kommun ute i Sverige kan röra svensk hyreslagstiftning. Det är ingen kommun som kan göra det. Varför ger vi dem då ansvaret att lösa det?
Varför ger vi dem plikten och skyldigheten att lösa det? Vi måste ta ett ansvar i den här kammaren och se till att få fram lösningar på bostadsbristen. Därefter kan man diskutera ett jämnt mottagande.
För ett par år sedan var diskussionen tvärtom, nämligen att man ansåg att det fanns överskott på bostäder lite överallt och att de nyanlända i stället valde att koncentrera sig till vissa orter. Då pratade man snarare om tvångslagstiftning åt andra hållet, alltså att man ville välja bostadsort åt de nyanlända.
Jag vågar påstå att nyanlända som skulle få tillgång till ett förstahandskontrakt i vilken kommun som helst med låg andel nyanlända inte skulle tacka nej. Ingen nyanländ skulle säga: Nej, jag vill hellre bo ihopträngd med två andra familjer i en tvåa i Södertälje i stället för att ta emot ett förstahandskontrakt i Solna.
Ingen vettig person kan anta det. Problemet är bostadstillgången. Tyvärr löser den här lagstiftningen ingenting av det.
Självklart är det bra med ett jämnt mottagande, och självklart är det bra att vi får en jämn spridning och inte segregering så att vissa orter får en hög koncentration utrikesfödda och en hög koncentration nyanlända som skapar stora utmaningar för välfärden.
Men det går inte att komma ifrån att detta är ett nationellt problem där regeringen tyvärr står svarslös när det gäller bostadsförsörjningen. Det är min brasklapp när det gäller den här lagstiftningen. Jag hoppas att vi här i kammaren kan lösa de här problemen.