KBLab/rixvox huggingface dataset:
Elisabeth Svantesson (M):
Jag tackar statsrådet för att hon deltar i debatten; det är alltid väldigt välkommet. Jag tror att detta är en av de frågor där vi i kammaren står varandra nära på många sätt. Vi har väldigt lika målsättningar men ibland lite olika vägar för att nå målen. Jag tänker inte tala om det vi är överens om - för vi är överens om väldigt mycket - utan nämna några frågor jag funderar på. I mitt anförande nämnde jag min mormor Fanny och min farmor Matilda.
De föddes i en tid då kvinnor inte hade rösträtt. Det dröjde tills min mormor var 29 år innan hon fick rösta. Många segrar har vunnits sedan dess, vilket statsrådet nämnde, och många har gått före. Många segrar har också vunnits bara under den tid jag har levt, vilket är snart 50 år. Jag är tacksam mot alla som har gått före i olika partier och, naturligtvis, inom arbetarrörelsen. Det är mycket gott som har gjorts. Vi lever dock här och nu, 2016.
Jag oroar mig ibland över debatten - på goda grunder, tycker jag såklart själv. Kvotering till bolagsstyrelser och en jämställdhetsmyndighet har lyfts fram som det primära, och min fundering och det jag skulle vilja höra statsrådet lägga ut texten lite kring är vilka som är de största utmaningarna. Vilken är nästa seger att vinna, och vilken är den viktigaste segern att vinna?
Eller handlar det om, vilket jag tror, att de segrar som har vunnits ska komma alla till del? Det finns många kvinnor i Sverige som inte alls får ta del av de vinster som många av oss andra, både män och kvinnor, har fått ta del av. Jag ser att många kvinnor jag möter lever långt ifrån den jämställdhet de har rätt till. De lever långt ifrån de rättigheter de har. Det handlar oftast om kvinnor, och de begränsas av män i olika typer av strukturer. Ibland är förtrycket våldsamt, och ibland är det en annan typ av förtryck.
Jag ser att detta är den största jämställdhetsutmaningen, och jag vill höra från statsrådet vad som nu är den viktigaste segern att vinna. Eller handlar det om att jämställdheten ska komma alla till del?
Elisabeth Svantesson (M):
Jag delar jämställdhetsministerns bild att det är en viktig fråga. Om man måste rangordna skulle jag sätta den på delad förstaplats eller andraplats. Jag vill ändå nämna varför jag tycker att frågan om utrikes födda kvinnor är så viktig. De har nämligen ingen röst. De har inget fackförbund och ingen som talar för dem. De isolerade kvinnor jag möter har ibland till slut - efter sju, åtta, nio eller tio år - hamnat i en sfi-klass. De kan knappt prata svenska, och det är få som ser dem. Det är få som för deras talan.
Det är få som för de unga tjejers talan som blir bortgifta under sommarlovet. Därför tycker jag att den frågan är så viktig. Jag ska ge några praktiska exempel. Jag tycker att vi ska införa en på riktigt obligatorisk samhällsinformation för alla som kommer nya till Sverige. Många deltar inte i den i dag. Inte för att jag tror att alla blir jämställda för att de deltar i den, men man får reda på vad som gäller och vilka rättigheter man har som kvinna.
Myndigheterna har en väldigt viktig uppgift att behandla kvinnor och män lika; Arbetsförmedlingen har haft den uppgiften i många, många år. Det är inget nytt - men de gör ju inte det. Vad tänker ministern göra åt det? I Migrationsverkets egna rapporter säger man att myndigheten behandlar män och kvinnor olika. Man skriver det själv! Männen kallas till asylsamtal före kvinnor, männen får ofta ha hand om ekonomin och så vidare. Staten bidrar till en ojämställdhet som jag tror är olycklig.
Om jag nu ska säga någonting om kvinnor och arbetsmiljö är jag helt övertygad om att det, precis som ministern säger, är viktigt. Vi satsar väldigt mycket pengar på det i vårt budgetförslag. Det kanske chockar många på den andra sidan att vi sammanlagt lägger mer pengar än regeringen på till exempel Arbetsmiljöverket, och vi gör det med särskilt fokus på kvinnors arbetsmiljö. Sjukskrivningarna bland kvinnor ökar nämligen, och den sociala ohälsan ökar. Många kvinnor bär ett enormt tungt ansvar. Här måste mer göras, inte bara ur ett arbetsgivarperspektiv.
De fackliga parterna har ett jättestort ansvar. Här måste vi sätta ett ökat fokus. Jag tycker att det är synd att regeringen har avslutat den viktiga uppgiften att sätta fokus på kvinnors arbetsmiljö som vi gav Arbetsmiljöverket, för det arbetet tror jag skulle behöva fortsätta.
Elisabeth Svantesson (M):
Tack, arbetsmarknadsministern, för svaret! Jag vill börja med att under några sekunder anknyta till den förra interpellationsdebatten ni hade här, om utbildning. Ja, vi moderater tycker att utbildning är viktigt. Det är därför vi satsar lika mycket som regeringen på den reguljära utbildningen. Det kommer att behövas många långa och korta yrkesutbildningar framöver, men vi ser en lucka när det gäller alla människor som inte kommer att ta dessa utbildningar. Där behövs fler insatser.
Det får bli ett slags P3-övergång till interpellationsdebatten, herr talman. Jag skrev interpellationen när Riksrevisionens rapport kom för mindre än en månad sedan. Rapporten handlar om effekterna av förberedande utbildning som Arbetsförmedlingen ger. Vi lägger enormt mycket pengar på arbetsmarknadspolitik i Sverige för att stötta människor att komma tillbaka till arbetsmarknaden. Det tror jag i grunden är väldigt bra.
Ser man det i stort är det uppemot 80 miljarder. Räknar man bort a-kassan blir det ungefär 55 miljarder. Man kan räkna bort andra ersättningar för att komma ned, men enbart Arbetsförmedlingen, programinsatserna och etableringsinsatserna står för ungefär 25 miljarder kronor. Det är enormt mycket pengar, lika mycket som polisen och Säpo kostar på ett år. Vi har ett uppdrag i riksdagen att följa om pengarna används på bästa sätt. Vet vi att de gör det, och hur kan man tillgodose det?
Arbetsmarknadsministern har såklart ett stort ansvar för att se till att de gör det. När man läser Riksrevisionens rapport ser man tydligt att vi vet väldigt lite när det gäller de förberedande utbildningarna och insatserna. Det blir närmare 2 miljarder på ett år, vilket minst sagt är mycket pengar, förutom all arbetsmarknadsutbildning. En arbetsförmedlare har liten kontroll över vad de innehåller.
Man vet väldigt lite om effekten, men ändå anvisas många människor till dessa insatser. Det gör mig orolig, och det är därför jag ställer frågan: Hur kan regeringen, i det här fallet Ylva Johansson, säkerställa att effekterna blir bättre? Detsamma gäller arbetsmarknadsutbildning. Där vet vi mer, för vi vet vilken typ av utbildning det är. Men insatserna är inte särskilt effektiva.
Och det finns enormt många andra insatser som ges varje dag till många människor som behöver det men där vi faktiskt inte känner till resultaten. Detta är inte en diskussion om vilken politik som är bäst generellt utan om hur vi säkerställer effekten. Hur säkerställer vi att rätt person får rätt insats? Om inte ens arbetsförmedlarna vet till exempel vad den förberedande utbildningen innehåller, hur ska då någon annan kunna veta det?
I rapporten står att man inte har något tydligt mål för detta. Jag antar att regeringen inte har något särskilt mål. Arbetsförmedlingen har inget mål. Man vet helt enkelt inte vad effekten blir, och det är bekymmersamt. Det är därför jag har väckt denna fråga, och jag vill gärna veta vad arbetsmarknadsministern tänker göra när det gäller utbildningen och alla andra insatser. Hur kan ni säkerställa att alla miljarder som svenska skattebetalare lägger på att människor ska komma i arbete används effektivt, Ylva Johansson?
Elisabeth Svantesson (M):
Låt mig använda mina två sista anförandeminuter till att skicka med några tips till arbetsmarknadsministern om två områden där jag tycker att regeringen ska göra någonting mycket konkret när det gäller arbetsmarknadsinsatser. Det handlar om arbetsmarknadsutbildningen som regeringen lägger 1,8-1,9 miljarder på varje år när vi vet att resultaten är minst sagt dåliga. Gör om den! Rikta den mot arbetsgivarna.
Låt arbetsgivarna vara med i urvalsprocessen, påverka utbildningsinnehållet och se till att det blir mer regionalt, så kommer det att bli en bättre träffsäkerhet. Den andra delen som jag tycker att arbetsmarknadsministern bör göra om genast är att alla dessa lönestöd borde bli ett i stället. Vi har tagit fram en modell där man minskar antalet från åtta till ett. Det gör det enklare att använda, ger en bättre träffsäkerhet och blir då också lättare att utvärdera. Det är lättare att följa upp och utvärdera ett stöd än åtta nio stycken.
Det var två tips på vägen till arbetsmarknadsministern för att använda skattebetalarnas pengar bättre och fler ska ha större chans att komma i arbete - det senare främst såklart.
Elisabeth Svantesson (M):
Jag tackar ministern för svaret. Barnäktenskap är en allvarlig kränkning av barns rättigheter. Barnkonventionen säger att alla stater ska vidta alla åtgärder för att avskaffa traditionella sedvänjor som är skadliga för barns hälsa. Detta är också ett av FN:s utvecklingsmål i Agenda 2030.
Det finns många skäl till att barnäktenskap är en kränkning. Det handlar såklart om att unga flickor, och ibland pojkar, inte är mogna att fatta ett beslut om att ingå äktenskap. Många går miste om utbildning och framtida karriärmöjligheter.
Man riskerar sin hälsa i samband med graviditeter och förlossningar som de unga kropparna inte alls är mogna för. Barnbrudar utsätts också oftare än kvinnor som har gift sig i vuxen ålder för våld i hemmet. Det finns alltså en mängd skäl till att barnäktenskap utgör en allvarlig kränkning av barns rättigheter.
Låt mig ge ett exempel, fru talman, på att våld är vanligt förekommande när det gäller unga flickor som gifter sig. För ett år sedan, bara några kilometer från där jag bor i söderort, hittades 16-åriga Marzieh. Hon hade då varit död sedan flera månader. Hon hittades under mossan.
Hon var mördad, med mycket stor sannolikhet av den 38-årige man som också uppges vara hennes make. Hon anmäldes saknad. Men egentligen, fru talman, var det ingen som letade efter henne. Det var ingen skallgångskedja i skogarna när hon försvann. Det var inga anhöriga som hördes av. Det här var en ung gift flicka som mördades.
Hennes man är efterlyst men finns nu inte i Sverige. Man skulle tro och hoppas att barnäktenskap bara är en fråga för fattiga länder, men dessvärre är så inte fallet. Precis som i Marziehs fall finns det ju gifta barn här. Migrationsverket skrev en rapport förra året som visade att de kunde hitta 132 fall av barn som var gifta.
Men då ska vi komma ihåg, fru talman, att det handlade om barn som själva hade uppgett till Migrationsverket att de var gifta. De hade alltså inte svarat på en fråga om så var fallet. Vi vet att det är betydligt fler än 132 barn som är gifta i Sverige. När Malmö kommun skulle göra en kartläggning hittade de bara i sin kommun 65 barn som var gifta.
Då kan man ju tänka sig att det finns väldigt många fler barn som är gifta i Sverige. Fru talman! Jag menar att det här är upprörande. Vi har en feministisk regering, i alla fall kallar den sig så. Man borde så fort man fått kännedom om Migrationsverkets uppgifter ha satt flickorna i centrum och tagit reda på hur många gifta barn det egentligen finns i Sverige.
Hur ser situationen ut för de barn som vi nu med all säkerhet vet är gifta? Det är en fråga som jag inte får svar på, fru talman, men det skulle jag vilja veta. Först och främst: Varför sätter inte en feministisk regering barnen i centrum och tar reda på hur många det är som gifta? Och vad vet regeringen om de barn som vi vet är gifta i Sverige?
Elisabeth Svantesson (M):
Det är väldigt många ord. Här och nu finns barn som är gifta. De kan inte vänta på alla utredningar och kartläggningar. De lyssnar nog inte på den här debatten nu och hör om allt förträffligt som den här regeringen gör. De behöver hjälp här och nu. Jag tänker på barnen i Malmö, som var 65 stycken. Bara 4 av dem flyttades från dem som de var gifta med.
Då är det uppenbart något som inte fungerar som det ska. Ministern nämner 2014. År 2014 lade Alliansen fram en lagstiftning som innebar att man inte skulle kunna åka utomlands och gifta sig. Vi gjorde många förbättringar på det området. Vi borde absolut ha gjort mer.
Men det ska i ödmjukhetens namn sägas att många av de problem som vi ser nu under den starka asylinvandringen såg vi inte 2014. Jag är absolut beredd att säga att det var fel, men nu är det faktiskt jämställdhetsminister Åsa Regnér som har ansvaret för de här barnen. Då kan hon inte bara se tillbaka några år och skylla på andra. Här och nu drabbas de här barnen.
Det som upprör mig allra mest i de här diskussionerna generellt är de dubbla måttstockarna som vi använder när det gäller de här barnen. Flickan som hittades död i Hökarängen pratar vi nästan inte om, och flickorna som är unga och gifta med sina kusiner pratar vi väldigt lite om. Hade det varit svenska barn är jag säker på att det hade varit en annan fart här i riksdagen. Fru talman!
Jag skulle bara som ett exempel vilja läsa upp två meningar från en dom som kom från Förvaltningsrätten i februari. Fallet blev ganska känt i medierna. En 14-årig flicka var gift med sin kusin och gravid. Socialtjänsten ville tvångsplacera henne.
Vi är alla överens om att det är fel när det kommer vuxna människor som vill kalla sig ensamkommande barn och som ljuger om sin ålder. Men här har vi en ung flicka som av domstolen görs vuxen. Att hon är gravid och ska få ett barn gör henne inte mer vuxen. Minus ett plus minus ett blir inte plus i det här fallet; det blir ännu mer minus. Det är en dubbel problematik. Här måste regeringen vara ännu tydligare.
Man kan stå i kammaren och understryka hur viktigt det här är, och man kan läsa en mängd saker ur sin budgetproposition. Men varför har det tagit så lång tid för regeringen? Först när Alliansen tryckte på i civilutskottet för att täppa till luckorna i lagstiftningen satte regeringen fart. Varför vet regeringen inte i dag hur många barn som är gifta i Sverige? Detta är ju ett problem som finns här och nu. Dessa flickor drabbas här och nu.
Och vi kan inte ha en måttstock för de här barnen och en annan för andra barn. De måste behandlas som alla andra barn. Jag tänker inte ge någon förklaring till varför det har blivit så här. Jag konstaterar bara att det är upprörande och en kränkning av de här barnen. Jag förväntar mig inte att ministern och regeringen ska blicka tillbaka till 2014 och säga att då var det si och då var det så. De här barnen har kommit hit och finns här nu.
De drabbas och deras rättigheter kränks. Då måste regeringen agera.
Elisabeth Svantesson (M):
Jag tackar ministern. Jag misstror inte ministerns ambitioner, och jag delar bilden av att det finns mycket att göra på internationell nivå. Men dessvärre har dessa sedvanor och traditioner flyttat hit, och vi behöver hantera det på ett bättre sätt än i dag. Jag ska skicka med några god råd till regeringen. För det första tycker jag att ni ska ta reda på hur läget är exakt just nu.
Hur många gifta barn har vi i Sverige? Den frågan måste ni ställa till dessa flickor. För det andra funderar jag på de 132 gifta barnen. Det hävdas att man ur privaträttslig synvinkel inte kan annullera eftersom de är gifta och att man därför måste godta dessa äktenskap. Men av vad jag har läst, och jag kan ha fel, finns det inte i ett enda av fallen någon skriftlig dokumentation, något vigselbevis.
Hur i hela friden kan vi godkänna dessa äktenskap när det inte ens finns någon dokumentation? Jag vill höra hur ministern ser på det. Detta skulle kunna göra saken enklare. Måste vi då verkligen vänta på en lagstiftning? Dessa barn måste skiljas från sina män och omhändertas, särskilt när barn väntar barn. Det är en allvarlig fråga. Den är allvarlig i världen, men den är också allvarlig i Sverige. Vi får inte ha dubbla måttstockar.
Jag förväntar mig att regeringen gör mer, att man tar reda på hur läget är och att man skyndsamt kommer med den lagstiftning som dessa flickor, och i vissa fall också pojkar, behöver.
Elisabeth Svantesson (M):
Mina sista två minuters talartid tänker jag inte ägna så mycket åt Eva-Lena Jansson. Jag kan bara konstatera att skolan ska vara konfessionsfri. Dåliga skolor som inte lever upp till läroplan och så vidare ska inte finnas, oavsett om de är konfessionella, kommunala eller drivs i någon annan form. Det som vi såg i inledningen till det inslag som har tagits upp här, där flickor och pojkar delas upp på en buss, ska inte ske någonstans i någon skola i någon del av Sverige. Det måste vi motverka. Det är alldeles självklart.
Jag tackar för den här debatten, som jag tror att vi kommer att behöva fortsätta föra. Jag tror nämligen att det finns väldigt mycket kvar att göra. I varje debatt som jag har med nuvarande statsråd påminner de ofta om de åtta åren. Det får de gärna fortsätta att göra om de vill. Jag tror att väljarna - människor som bor i Hjulsta, Vivalla och så vidare - är mycket intresserade av vad den regering som nu har ansvar gör. Jag satt ett år i regeringen och såg till att Arbetsförmedlingen fick en förstärkt instruktion att jobba mer jämställt.
Jag kunde absolut ha hunnit med mer på det området. Jag hade inte ansvar för integrationsfrågorna då utan för arbetsmarknadsfrågorna. Men nu är det Åsa Regnér som är jämställdhetsminister och socialminister, och nu har hon ganska många verktyg som hon kan jobba med. Jag skulle vilja se att det görs mer just i fråga om försörjningsstödet, och jag är glad över att ministern öppnar för det, eftersom det är ett sätt att komma åt kvinnor som isoleras. Det är också ett sätt att komma in i familjer och se hur det är ställt.
Men det finns mycket mer att göra. Den kvinna som flydde från sedlighets- och moralpolisen kommer inte att bli hjälpt av det. Hon har ett jobb att gå till. Människor som bor i dessa områden och som är under detta tryck, särskilt kvinnor vars livsutrymme begränsas, behöver också ett stöd från oss både i ord och i handling. I hennes fall handlar det om stöd från polisen.
En konkret polisiär närvaro behöver också finnas i dessa områden, så att ingen människas - ingen kvinna, ingen man, ingen flicka, ingen pojke - livsutrymme ska begränsas. De ska inte utsättas för denna typ av brott från så kallade sedlighetspoliser.
Elisabeth Svantesson (M):
Jag vill ställa min fråga till arbetsmarknadsminister Ylva Johansson. Arbetsförmedlingen är ju en väldigt dåligt fungerande myndighet. Vi har de senaste veckorna fått rapporter om att miljontals kronor rinner ut i sanden när man gör mycket dåliga upphandlingar. Vi har fått rapporter om att arbetsförmedlare diskriminerar utrikes födda. Den senaste veckan har vi fått rapporter om att lönestöd används för att snedvrida konkurrens, och Arbetsförmedlingen gör ingenting åt detta.
Så min fråga till Ylva Johansson är egentligen ganska enkel och rak: Vad tänker arbetsmarknadsministern göra för att koppla greppet om denna myndighet?
Elisabeth Svantesson (M):
Tack, ministern, för svaret! Det är uppenbart en rätt så nöjd arbetsmarknadsminister vi hör här i rummet. Det är väldigt mycket som inte fungerar. Jag vet att ministrar ofta vill tala om alliansåren. Låt mig vara tydlig med att vi tillsatte en mycket stor utredning för att reformera Arbetsförmedlingen. Den valde ministern att kasta i papperskorgen det första hon gjorde när hon tillträdde. Denna myndighet kräver nu styrning; den kan inte ges fria tyglar.
Detta måste fungera.
Elisabeth Svantesson (M):
Min fråga går också till statsrådet Baylan. Vi moderater vill halvera jobbklyftan mellan dem som har invandrat till Sverige och dem som är födda här. Då måste vi göra mer för att invandrarkvinnor ska komma i arbete. Föregående frågeställare nämnde inslaget i Kalla fakta . Många med mig har sett detta inslag i veckan. Det var inget nytt för mig, men dessvärre verkar det överraskande för regeringen.
Om kvinnor ska jobba i högre utsträckning kan vi inte ha sedlighetspoliser som talar om för flickor och kvinnor vad de ska göra i dessa områden. Då kan vi inte ha kvinnor som isoleras i sina hem av sina män: De får inte delta i svenskundervisning eller gå till jobbet. Men där är vi just nu, och det är oerhört provocerande. Men, som sagt, detta verkar ha kommit som en nyhet för regeringen.
Min fråga till statsrådet är: Vad har regeringen för plan för att motverka detta?
Elisabeth Svantesson (M):
Ända sedan jag kom in i riksdagen har jag drivit frågan om kvinnors rättigheter och kvinnors möjlighet till integration. Det har absolut varit min prioriterade fråga. Men nu har Ibrahim Baylan varit minister i snart tre år. Vad jag ser är det en mängd samordnare, kommittéer, delegationer och handlingsplaner. Det måste vara nog nu. Jag delar bilden av att vi måste ryta ifrån. Man måste våga ta i det som är obehagligt om man ska få någonting gjort.
Men mer krävs från regeringen, och jag förväntar mig det.
Elisabeth Svantesson (M):
Det är mycket som går bra i Sverige just nu. Vi har högkonjunktur. Men mitt i denna högkonjunktur och när ekonomin går på högvarv har vi fått illavarslande uppgifter från Arbetsförmedlingen. För första gången sedan 2013 har arbetslösheten börjat stiga. Samtidigt rapporterar DN om att fler och fler kommuner har alarmerande hög arbetslöshet. Och vi vet sedan en tid tillbaka att långtidsarbetslösheten är ett stort problem.
Allt detta sker alltså mitt i en brinnande högkonjunktur. För att vända utvecklingen krävs reformer. Lyckas man inte vända detta i en högkonjunktur kan vi bara ana hur det blir. Vi vet och förstår vad som händer i en lågkonjunktur. Problemen kommer att bli mycket stora. Den som inte kommer in nu kommer att ha mycket svårt sedan. Min fråga till arbetsmarknadsminister Ylva Johansson är: Vilka politiska reformer kan riksdagen förvänta sig under detta år för att trenden ska brytas?
Elisabeth Svantesson (M):
Om detta var väntat för ministern undrar jag varför vi inte har fått fler reformer på riksdagens bord att behandla. Vi vet ju att det är väldigt svårt och tar lång tid för invandrare att ta sig in på svensk arbetsmarknad. Det tar längre tid nu än för bara några år sedan. Därför vill vi se reformer för enkla jobb. Vi vill ha en utbildningsplikt så att man snabbare lär sig svenska, och vi vill att det blir lättare för företag att anställa människor som har invandrat till Sverige.
Min fråga kvarstår: Vilka politiska reformer ska lösa den mycket stora utmaning som Sverige står inför och som riskerar att bli värre om det inte kommer några politiska reformer?
Elisabeth Svantesson (M):
"Flykten från moralpolisen" - det var rubriken på ett avsnitt av Kalla fakta för ett halvår sedan. Vad har detta med en budgetdebatt i riksdagen att göra? kan man tänka. Allt, herr talman! Det var ett program som visade hur långt problemen har gått i många svenska områden.
Det handlade om en kvinna som bodde i en av förorterna här i Stockholm men som till slut fick lämna sitt område trots att hon älskade det och ville satsa på just det området. Men i detta område höll moralpoliserna tillbaka henne och väldigt många andra kvinnor. Det här påvisar de integrationsproblem som vi har i Sverige. De har vuxit under lång tid, men de har vuxit också under den här regeringen.
Integrationsproblemen tror jag är den viktigaste frågan någon regering har att lösa under åren framöver. Därför har vi i vår budget en integrationsplikt som ökar kraven på människor att ta del av vad som gäller här, anpassa sig till svensk arbetsmarknad och lära sig svenska språket. Vi sänker trösklarna in på arbetsmarknaden med instegsjobb och förändrad RUT.
Vi har en stor bidragsreform, som jag nämnde i mitt anförande, som också handlar om att ställa krav på motprestation - att fler ska vara aktiva och kunna komma in på svensk arbetsmarknad. Men i regeringens budget lyser reformerna med sin frånvaro i den fråga som är den allra viktigaste för svenska väljare, och svenska väljare har inte fel.
Den här frågan, herr talman, kommer att kräva strukturella, stora, viktiga reformer framöver. Min fråga är enkel: Varför säger regeringen nej till alla de förslag och alla de reformer som jag nu har nämnt? Även om de inte helt kommer att lösa integrationsproblemen kan de börja vända utvecklingen. Varför säger regeringen nej till de förslagen?