KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunilla Svantorp (S):
Jag är förvånad över att Jan Ericson säger att plusjobben i princip var värdelösa med tanke på att plusjobbarna gick ut i offentlig verksamhet och hjälpte till på sjukhus, förskolor, kommunal verksamhet och så vidare och gjorde sådant som gav många en guldkant på tillvaron. Vad kan vi läsa om fas 3?
För inte så länge sedan debatterades i kammaren en tidningsartikel om en person som hela dagarna stått och målat samma stolar. Det är en jätteskillnad mellan att vara ute och träffa människor och bidra till en guldkant i tillvaron och att måla om stolar i olika färger för att ha någonting att göra. Våra plusjobb var betydligt bättre.
Drabbas av skattechock, säger Jan Ericson. Det är ingen skattechock, utan det är investeringar. De människor som drabbas av Alliansens skattesänkningar är många gånger fler, alltså de som faktiskt får betala för sådant som inte längre ingår i välfärden eftersom välfärden hela tiden minskas. Det är betydligt allvarligare. Någon skattechock är det definitivt inte fråga om.
Det finns ingen som ser några resultat av alla de miljarder som Alliansen satsar - krogmomssänkning 5 miljarder, bolagsskattesänkning 8 miljarder. 13 miljarder av budgeten har Alliansen lagt på åtgärder som ingen vet om de kommer att ge några resultat. Vi investerar våra pengar i utbildningsplatser, vilket vi vet kommer att ge direkta resultat.
Ganska mycket fel skulle jag vilja säga att Jan Ericson faktiskt har.
Gunilla Svantorp (S):
Jag hade inte tänkt begära replik, men när Roger Haddad sade att Västerås tar pengar från vuxenutbildningen och lägger på gymnasieskolan kunde jag inte låta bli. I landet försvann det i fjol 675 miljoner kronor från gymnasieskolan. Nästa år försvinner 1,3 miljarder kronor. Det är klart att man måste kompensera det på något vis.
Ni brukar stå här i talarstolen och säga att man själv genom det lokala självstyret måste få avgöra vart pengarna ska gå. Det måste man få göra även i denna fråga. Om staten tar bort en massa pengar - jag antar att det rör sig om många miljoner för en sådan stad som Roger Haddad bor i - är det klart att man måste kompensera det på något sätt. Det försvinner en massa pengar i form av statsbidrag som ni har tagit bort. Gymnasieskolan har kanske inte direkt blivit billigare i och med den nya gymnasiereformen.
SKL påstår i alla fall att det inte finns några bevis för det. Jag skulle vilja ställa en fråga. Om ni säger att ni satsar på utbildning och utbildningsplatser, varför tar ni då under tre år bort 2 miljarder kronor från gymnasieskolan, när SKL dessutom säger att den inte har blivit billigare? SKL styrs såvitt jag vet av er och inte av oss.
Roger Haddad gör ett mycket stort nummer av att man satsar mer pengar i dag än 2006. Det måste man självklart göra. Det var ju sju år sedan. Hade man inte satsat mer pengar i dag än man gjorde 2006 skulle det vara mycket konstigt. Däremot kan det vara intressant att se att om man räknar om platserna till helårsplatser var det 100 000 helårsplatser 2006 inom vuxenutbildningen. År 2011 var det 88 000.
Det är alltså färre helårsstudenter som går på vuxenutbildningen än det var 2006. Hur ser egentligen Roger Haddads ambitionsnivå ut när det gäller vuxenutbildningen?
Gunilla Svantorp (S):
Då menar alltså Roger Haddad att konjunkturen ser bra ut nu med över 8 procents arbetslöshet och en långtidsarbetslöshet som ökar varje år. Fler och fler människor står utanför. Är det detta Roger Haddad menar eftersom han säger att man nu dessutom inte satsar på yrkeshögskolan som bevisligen är en form av utbildning från vilken man går nästan direkt ut i arbete.
Jag tycker att det är mycket märkligt. I sitt anförande talade Roger Haddad om att man vill satsa på dem som verkligen behöver det, eller något liknande. Men det första som ni gjorde 2006 var att ni tog bort det statsbidrag som riktade sig till dem som hade fått minst inom vuxenutbildningen. Då försvann det.
Mellan år 2011 och 2013 tar ni bort 700 miljoner kronor inom vuxenutbildningen. Det är faktiskt så. Ni höjer lite grann, men ni sänker också lite grann. Samtidigt väljer ni, precis som jag sade tidigare, att använda 8 miljarder till en bolagsskattesänkning, men ingen vet om den kommer att ge resultat, och 5 miljarder till en sänkning av krogmomsen. Det är mycket märkligt använda pengar.
Jag är bekymrad över att man inte väljer att lägga mer pengar till yrkeshögskolan som ni ofta i interpellationsdebatter står och säger är så bra. Ni skriver också tidningsartiklar om att ni vill ha yrkeshögskolan. Men ni satsar inga mer pengar på den. Varför gör ni inte det?
Gunilla Svantorp (S):
Nej, det är inte det jag diskuterar. Jag diskuterar att det är ett delat ansvar och att det är viktigt att man som adopterad i vuxen ålder får det stöd och den hjälp som man behöver.
Det gäller också den problematik som jag tog upp i mitt tidigare inlägg om att det ser väldigt olika ut och att staten inte kan frånhända sig sitt ansvar som en nivå i Sverige som måste ha ett helhetsansvar och inte bara ska kontrollera och se om det inte fungerar på vissa håll. Man måste kanske också stötta, tycker jag. Jag pratar absolut inte om att frånta kommunerna något ansvar.
Precis som statsrådet säger i sitt svar fick Myndigheten för internationella adoptionsfrågor ett extra anslag år 2010 för att utveckla stödet till dem som söker sitt ursprung. När man läser myndighetens årsredovisning för 2011 finner man ett långt, jättebra stycke där som handlar om just det uppdraget, där man får en bakgrund och också får reda på vad de har kommit fram till.
Myndigheten säger i sin årsredovisning för 2011 att det finns ett stort behov av praktisk hjälp och att det krävs särskild kompetens, inte minst om ursprungsländernas samhällssystem och kulturer, samt kontinuerlig efterforskning i ursprungsländerna för att kontakterna ska kunna bibehållas och utvecklas. Myndigheten säger också att detta inte är något som adoptionsorganisationerna har ekonomiska möjligheter att göra fullt ut själva i dag.
Myndigheten ser därför ett behov av en organiserad verksamhet där psykosocialt stöd är en viktig del. Det är deras slutsats i årsredovisningen för 2011, som jag läser den i alla fall. Att just en organiserad verksamhet med kompetens kommer till är oerhört viktigt. Myndigheten har på ett vis gjort en kartläggning. Den är jättebra.
Precis som statsrådet skriver i sitt svar: Om man går in på hemsidan och tittar får man mycket bra information. Men man har också sett att det finns stora behov av en utveckling på det här området. Därför blir jag lite grann fundersam över statsrådets slutkläm i svaret på interpellationen, där hon säger att myndigheten under våren kommer att lämna förslag på vad som kan göras ytterligare och att hon ser fram emot att få ta del av de förslagen.
Jag ser också fram emot det. Men som jag ser det har myndigheten ändå varit ganska tydlig och talat om att det finns stora behov av utveckling. Myndigheten har också talat om att de frivilliga adoptionsorganisationerna inte har ekonomiska möjligheter att göra detta fullt ut. Jag undrar, herr talman, vad regeringen egentligen väntar på.
Gunilla Svantorp (S):
Jag trodde att jag klargjorde det i mitt förra inlägg. Jag pratar om stöd, råd och hjälp så att alla har samma chans att utföra sitt uppdrag. Jag pratade inte om socialtjänstlagen ska ändras eller att det ska flyttas över till staten. Jag var ganska tydlig med det i mitt förra inlägg, och jag är tydlig med det nu. Men jag tycker att man på den statliga nivån måste kunna erbjuda det stöd, den hjälp och de råd som behövs. Det tycker jag faktiskt. Det är en viktig diskussion som vi har haft.
Den är viktig för många kvinnor och män som gör en fantastisk insats och adopterar ett barn som på det viset får en mamma och en pappa. Men i dag är det dyrt för dem som vill adoptera. Det är också något som man kan diskutera. Mediankostnaden år 2001 var strax över 100 000 kronor. År 2011 låg den på knappt 225 000 kronor. Orsakerna till prisbilden är många.
Det krävs längre vistelsetid och fler resor och så vidare innan adoptionen är slutförd. Man har också ökat kraven på dokument och uppföljning. Samhällets bidrag till adoptioner har i många år legat stilla, vilket innebär att de som adopterar får betala en allt större summa själva. Detta gör såklart att de som adopterar barn är i en utsatt situation.
Deras start på att bli en familj är betydligt dyrare än för en familj som får biologiska barn. Vi får kanske ta en ny debatt om adoptionsbidraget eftersom det inte var det som frågan gällde, men med tanke på att antalet adoptioner har minskat kraftigt borde det finnas plats i statens utrymme för att ge det allra bästa stödet både före, under och efter en adoption.
Det är viktigt att regeringen då har med sig perspektivet att en adoption är livslång. Funderingar på ursprung och på vem man egentligen är kan komma tidigt för vissa och lite senare i livet för andra. Då ska det stöd som man behöver finnas. Avslutningsvis vill jag fråga statsrådet om hon känner sig nöjd med informationen i dag. Är den bra? Och har vi en bra stöttning för dem som vill veta sitt ursprung?
Gunilla Svantorp (S):
I svaret från statsrådet står det så här: "PTS senaste kartläggning visar att 97 procent av samtliga hushåll och företag utanför tätort vid det tillfället hade mindre än 500 meter till postlådan." Alltså måste 3 procent ha mer än 500 meter till postlådan. Siffran 3 procent som statsrådet säger är fel kan omöjligt vara fel. Det är 1 procent som har väldigt långt till sin brevlåda, men 1 procent av befolkningen är mycket folk.
Det är inte bara enskilda öar här och där, utan det är väldigt många människor. Det är lite raljant av en centerpartist, som företräder ett parti som säger sig värna både stad och land, att inte ta människor på allvar, även om de inte är så många.
Det viktiga samhällsuppdrag som många av våra myndigheter hade under socialdemokratiskt styre i detta land, som man tryckte på som en viktig punkt i sina regleringsbrev, har Centerpartiet varit med om att ta bort för att i stället se till att konkurrenskraften är det viktiga och att göra vinst är det absolut viktigaste. Jag tycker att det är bedrövligt att människor inte längre ska kunna bo på landet utan måste flytta därifrån därför att de inte ens kan få sin dagliga tidning och sin dagliga post.
Jag skulle vilja att statsrådet avslutningsvis utvecklar detta: Vad betyder egentligen Hela landet ska leva för statsrådet?
Gunilla Svantorp (S):
När vi socialdemokrater lade fast vår budget i höstas satsade vi på utbildning. Vi hade pengar till 35 000 fler platser inom vuxenutbildning, yrkesvux, arbetsmarknadsutbildning, yrkeshögskola, högskola och universitet - 35 000 fler platser, fullt finansierade. Det kunde vi göra eftersom vi valde att prioritera utbildning och omställning före sänkta bolagsskatter och sänkning av krogmomsen.
Konjunkturinstitutet har konstaterat att matchningen på arbetsmarknaden försämrats markant de senaste åren. I arbetslöshetens Sverige råder brist på allt från kranförare till sjuksköterskor. Självklart hänger det ihop med att regeringen valt att skära ned på vuxenutbildningen och kraftigt minskat antalet platser inom arbetsmarknadsutbildningen. De är i dag nere på nästan obefintliga nivåer.
I maj i fjol skrev Lena Hagman, chefsekonom på Almega, i Dagens Industri: Regeringen struntar i kompetensbristen. Hon säger, precis som Konjunkturinstitutet, att matchningen på arbetsmarknaden fungerar allt sämre och tar som exempel att andelen långtidsarbetslösa 2011 var 30 procent av det totala antalet arbetslösa.
Detta ska jämföras med 26 procent under det förra högkonjunkturåret, som var 2007. Det betyder att de arbetslösa kommer allt längre bort från arbetsmarknaden. Lena Hagman avslutar sitt inlägg: Men bristen på högutbildad arbetskraft med den kompetensprofil företagen behöver riskerar att hålla arbetslösheten uppe och hålla nere tillväxten i svensk ekonomi.
Det behövs en politik som även löser bristen på högre kompetens samtidigt som effektivare åtgärder krävs för att få ned långtidsarbetslösheten. Så långt Lena Hagman. Det är bara att hålla med. Vuxenutbildningen är, som jag sade tidigare, ett oerhört viktigt verktyg för att stärka människors situation. Statsrådet skriver i sitt svar till mig att de statliga satsningarna på vuxenutbildningen under 2013 uppgår till 7,3 miljarder kronor och att det är en historisk satsning.
Jag tror, fru talman, att jag och statsrådet lägger olika betydelser i ordet historisk. En satsning som var historisk var satsningen på Kunskapslyftet åren 1997-2002 då över 100 000 helårsplatser inrättades inom vuxenutbildningen varje år. Då började många människor i vårt land sin resa mot att bygga upp sin kompetens eller byta yrkesbana.
Jag möter i dag otaliga människor som säger att Kunskapslyftet var deras start, att det var då de vågade hoppa. Om jag kommer ihåg siffran rätt satsade vi 42 miljarder kronor på vuxenutbildning under de åren. Det är vad jag kallar en historisk satsning.
Det är bra att regeringen satsar 7,3 miljarder kronor, men det är också viktigt att komma ihåg att regeringen mellan åren 2011 och 2012 minskade det statliga stödet till vuxenutbildningen med 1,1 miljard kronor. I år ökar man med 400 miljoner kronor. År 2013 får alltså vuxenutbildningen 700 miljoner mindre än 2011.
Man kan fundera på var det historiska ligger i det. Jag skulle vilja fråga statsrådet om det inte är läge för ett nytt kunskapslyft med tanke på hur det ser ut i Sverige i dag.
Gunilla Svantorp (S):
35 000 fler platser inom utbildningssektorn har vi i vårt gällande budgetförslag. Det tycker jag är ganska bra. Det måste ändå vara så, statsrådet, att om man minskar på vuxenutbildningen med 700 miljoner kronor mellan åren 2011 och 2013 ökar man inte, även om man ökar just i år. Sett över en längre period ökar man inte.
Före 2007 var det så att kommunerna fick pengar till vuxenutbildningen utifrån invånarnas utbildningsnivå. Det var alltså baserat på behov. Detta har statsrådets regering ändrat på. Nu kommer alla pengar i den så kallade påsen. Jag tycker att man ska fundera över om det ska se ut så. Riksdagen har efter ett S-initiativ gjort ett tillkännagivande om att staten ska återinföra ett riktat statsbidrag till vuxenutbildningen.
Men det har man inte brytt sig om att genomföra ännu. Vi hoppas att det finns med i vårens budget. Jag är lite nyfiken på vad regeringen och kanske framför allt det nya statsrådet egentligen vill ha ut av vuxenutbildningen. Det är ändå en hel del pengar som läggs på vuxenutbildningen, även om jag tycker att det är för lite. Frågan är vad som har hänt efter 2007, då man valde att lägga in pengarna i den så kallade påsen. Har man fått det man ville? Är man nöjd?
Det skulle vara intressant om statsrådet i sin sista replik ville utveckla sina tankar kring det. Fru talman! Slutligen skulle jag vilja påminna statsrådet om att det inte är förbjudet att stjäla goda idéer. Från mitten av 90-talet och ända till 2006 utgick det extra statsbidrag till kommunerna för särskilda utbildningsåtgärder riktade mot arbetslöshet. Kunskapslyftet var en del i det.
Tycker inte statsrådet i det läge vi har i dag, med 8 procents arbetslöshet, att detta vore en bra idé att använda sig av för att komma till rätta med den kompetensbrist som vi ser i dag och som kommer att finnas inom allt fler branscher?
Gunilla Svantorp (S):
Det är väldigt spännande att höra på minister Björklund. De senaste gångerna vi har ändrat på någonting i reformer som Björklund beslutat om har det handlat om förslag på förbättringar som kommit från oss. Ministern ska inte komma och säga att vi inte har några förslag. Vi har jättemånga bra förslag, och ett efter ett tar Björklund själv in dem i sina reformer när han ändrar på dem.
Det som är märkligt när man debatterar med minister Björklund är att allt som är fel med skolan är Socialdemokraternas fel och att allt som är gott beror på Björklunds nya reformer, som så småningom, om vi har tålamod och tid, kommer att slå igenom och göra att det blir mycket bättre. Jag skulle önska att vi tog skolan lite mer på allvar, att vi bestämde oss för att detta är för viktigt för att göra partipolitik av. Björklund hänvisar hela tiden till att den gamla skolan var så dålig.
Jag har hört Björklund säga många gånger att han kommer från ett textilarbetarhem, gick i skolan på den gamla tiden men ändå har tagit sig vidare. Vi är ungefär lika gamla, tror jag, och även jag kommer från ett arbetarhem och har tagit mig vidare i livet. Den gamla skolan kan alltså inte ha varit helt fel, med tanke på var vi har hamnat i dag. Men den skolan finns inte kvar. I dag har vi en sorteringsskola.
Vi sorterar barn väldigt tidigt, och det är inte bra. I våra skolor tog vi oss vidare. Även om vi hade en tvåa tog vi oss vidare i livet. Det gör man inte i dag. I dag får man ett IG och får höra att man inte duger. Men i själva verket är det sorteringsskolan som inte duger. Vi måste titta mer på vad vi ska göra för de barn som har svårigheter i stället för att sortera ut dem. Så kan vi bara inte göra.
Jag skulle vilja att du avslutar ditt inlägg med att säga någonting om den rapport som interpellationen handlade om. Vad ska vi göra för dem som ramlar ur skolan och som vi sedan ser inte tar sig vidare in i arbetslivet?
Gunilla Svantorp (S):
Jag vill börja med att tacka för svaret. Det gläder mig att vi har samma syn på hur viktig den här utbildningsformen är, men självklart är jag inte riktigt nöjd med allt som står i svaret. Statsrådet hänvisar till det kommunala utjämningssystemet som om det vore någonting jättebra.
Jag tror inte att det är en hemlighet vare sig för mig, för statsrådet eller för dem som lyssnar att en parlamentarisk utredning har utrett detta under flera år. För ett och ett halvt år sedan lämnade den sitt förslag på hur man kan förändra ett orättvist system, vilket det faktiskt är, där man ser att vissa kommuner är överkompenserade medan andra är underkompenserade och att det alltså finns en orättvisa i detta.
För ett och ett halvt år sedan lämnade man ett förslag på hur det här kan förändras, men det har inte hänt någonting över huvud taget. I mitt hemlän Värmland skulle man, om man ändrar enligt utredningens förslag, få 340 miljoner kronor mer till länet. Det är mycket pengar att använda till exempel till vuxenutbildning eller välfärd, men ingenting händer.
Jag ställer mig frågande till att statsrådet hänvisar till att vi har ett jättebra utjämningssystem när alla partier uppenbarligen inte tycker så. För mig är vuxenutbildning livslångt lärande. Det ska hela tiden finnas möjlighet att lära nytt, lära om och bygga på den kunskap man redan har.
Efter valet 2006 gick man åt helt fel håll. Sedan 2006 har vi sett klyftorna öka. Vi har sett att ojämställdheten ökar. Det har vi debatterat hela eftermiddagen, och vi ska inte fortsätta att göra det, men det ser inte bra ut. Att lappa och laga tycker jag utmärker vuxenutbildningen.
Det första man gjorde efter valet 2006 var att ta bort 600 miljoner kronor i riktat statsbidrag till vuxenutbildningen. Då försvann 40 000 platser på ett år. Det motsvarar i många kommuner ungefär en fjärdedel av den vuxenutbildning som då fanns. Samtidigt inträffade finanskrisen runt om i världen.
Möjligheterna för människor att ställa om, att lära nytt, att kunna få ett jobb försvann. År 2006 var knappt 100 000 i vuxenutbildning. År 2011 var det 88 000, omräknat till heltidsplatser, som gick i vuxenutbildning. Mellan åren 2011 och 2012 valde regeringen att minska stödet till vuxenutbildningen med 1,1 miljarder kronor.
Åren 2012 till 2013 kommer man att öka med 400 miljoner. Det innebär att under de tre år som jag nu talar om försvinner 700 miljoner. Den historiska satsningen förstår jag därför inte. Det skulle jag vilja att statsrådet utvecklade. Jag skulle också vilja ha en liten diskussion från statsrådet om vad livslångt lärande egentligen är för statsrådet.
Gunilla Svantorp (S):
Det var ett mycket spännande och intressant svar. Kommunerna är, precis som statsrådet säger, självklart huvudansvariga för vuxenutbildningen, men den regering vi har pekar ut områden som man tycker är viktiga och vill satsa pengar på. Men det gör man inte. I stället lägger man pengar, 5,4 miljarder per år, på en sänkning av krogmomsen. Det tycker man är viktigare än att utbilda människor i jobb.
Många som i dag vill gå i vuxenutbildning får inte göra det eftersom de kanske gått ett program och har en färdig gymnasieutbildning. Då får de inte gå eftersom de inte tillhör den prioriterade målgruppen. Men de har inget jobb! Arbetsmarknadsutbildningarna har sedan 2006 skurits ned. Om jag kommer ihåg rätt fanns det 11 500 platser 2006. I dag är det 4 500, om ens det.
Jobblinjen, som statsrådet talar så mycket om, ger jag inte mycket för. Med dagens skolpolitik måste man göra valen mycket tidigare. Så tidigt som i fyran, femman, sexan bestämmer man hur livet ska se ut framöver. Väljer man inte rätt från början blir det betydligt svårare att ta sig vidare i livet. Det är någonting som vi kan förändra med politiska beslut.
Man ska därför inte förneka att vi i denna kammare har makt att besluta hur livet ska bli. Det är inte bara kommunala beslut som påverkar hur ett liv blir. Vilka möjligheter man har till utbildning beror i dag på var man bor. Det är helt orimligt. Kommuner som har låg skattekraft kan bara erbjuda det mest nödvändiga, det mest basala, eftersom mer och mer uppgifter hela tiden läggs på dem.
Däremot får de inte mer pengar. Låt oss ta ett exempel, försörjningsbördan, alltså antal människor som behöver försörjningsstöd. De uppgår till en kvarts miljon. 248 000 människor i Sverige behöver i dag försörjningsstöd. De allra flesta av dem är arbetslösa, och regeringen sätter inte in några åtgärder för att vidareutbilda dem så att de kan få ett jobb. Så visst har vi betydelse.
Det är inte bara kommunpolitikerna som har betydelse för att skaffa jobb. I dag kan man inte komplettera gamla betyg om man gått en gymnasieutbildning. Det är en fråga som jag önskar att vi kunde ha en blocköverskridande diskussion om. Vi kommer att få se fler och fler människor som gått igenom gymnasiet, som har betyg, men betygen är för dåliga för att de ska kunna ta sig vidare. I dag är dörren stängd för dem.
De kan genom prövning få läsa upp sina betyg, men det kostar pengar. Varje sådan kurs kostar ungefär 500 kronor, och man får läsa helt själv, utan stöd. Alla fixar inte det. Man har stängt dörren för dem. Jag skulle önska att vi hade en blocköverskridande diskussion om de viktiga reformer som vi behöver diskutera. Men det finns inget intresse över huvud taget för det.
Historiskt hög satsning talade statsrådet om; jag måste återkomma till det. Under kunskapslyftsåren satsade den socialdemokratiska regeringen 19 miljarder kronor på att människor skulle kunna vidareutbilda sig. 800 000 deltog i den satsningen. Det var en historiskt hög satsning. Det som statsrådet talar om är inte riktigt i samma nivå.
Gunilla Svantorp (S):
Det hjälper inte med ett betyg om man inte får jobb. Det är viktigare att man sätter in åtgärder som ger jobb. Det vore önskvärt att man lärde sig att prioritera innan man lade så många miljarder på åtgärder varom ingen vet om de ger några resultat, som statsrådet och hennes regering har valt att göra. 5,4 miljarder har lagts på en krogmomssänkning; ingen vet om den ger några jobb. Det kommer olika uppgifter varenda dag.
Sänkta arbetsgivaravgifter för unga har kostat 11 miljarder, om jag kommer ihåg rätt. Ingen vet om det ger några jobb. Det är klart att man behöver fundera på vad man egentligen lägger pengarna på. Det är mycket bättre att lägga dem på utbildning, som är det som leder framåt och gör att människor kan få jobb. Jag skrev interpellationen för att det är viktigt att de som fått minst ska få mest.
Före 2007 hade vi ett beslut som sade att de kommuner där invånarna hade lägst utbildningsnivå också skulle få mest pengar. Detta tog ni bort 2007. Tänker ni införa något sådant igen? Jag har förstått av svaret att det inte är aktuellt.
Men om man säger att vuxenutbildningen och folkbildningen ska ge mest till dem som fått minst, varför inför man då inte regler som gör att det blir verklighet? I dag är det precis tvärtom.