Ludvig Aspling (SD):
Det är ju alltjämt så att USA är världens största biståndsgivare. De ger mer pengar än något annat land. Jag har naturligtvis inte samma personliga kontakter som biståndsministern. Jag har svårt att uttala mig om vad som sägs mellan de amerikanska myndigheterna. Jag kan bara utgå från det som vi läser i medierna. Det är sant, som biståndsministern säger, att fler och fler stater blir mer och mer auktoritära och att vi ser en generellt negativ utveckling. Det stämmer.
Men det är också så att dessa länder får mer och mer bistånd. Vad gäller de inkomster som kommer från biståndsgivarna är det inte alltid det finns en tydlig koppling mellan att ett land beter sig på ett sätt som vi inte kan acceptera och att pengaflödet avslutas, vilket vi tycker är ett verktyg som man borde använda i större utsträckning. Tanzania är ett alldeles utmärkt exempel, men det finns fler.
Jag tänkte att vi skulle titta lite grann på skillnaden mellan att skydda dessa personer från angrepp från civilsamhället eller från andra människor och att skydda dem från staten. Det är en väldigt stor skillnad. I det ena fallet, om hbtq-personer utsätts för diskriminering eller våld i samhället generellt, är det inte alltid statsapparaten har möjlighet att gå in och styra det.
Dessa stater har ofta inte särskilt bra kontroll över sitt eget territorium, ibland inte ens över sitt eget rättsväsen. Men det vi pratar om här är alltså stater vars offentliga statsapparat i sin officiella brottsbalk skriver in att personer som begår till exempel en homosexuell handling ska dömas till 15 års fängelse eller livstid. De här länderna får fortfarande enormt stora mängder pengar från Sverige, trots att detta är någonting som de skulle kunna ändra med ett penndrag.
Jag säger inte att det nödvändigtvis skulle lösa situationen helt och hållet, men det skulle ändå vara ett sätt för dem att visa att de här traditionerna som fortfarande finns är någonting som de försöker förbättra. Det är detta verktyg som biståndsministern inte verkar vara villig att använda. Jag tycker också att det känns tveksamt när biståndsministern säger att vi tar utgångspunkt i den aktuella kontexten.
Jag tolkar detta lite grann som att man måste ta hänsyn till vad ett visst land tycker i dessa frågor när man till exempel bestämmer vilka krav man ska ställa. Detta ser vi som väldigt tveksamt. Det måste finnas en gräns som Sverige drar där vi inte längre kan vara med och finansiera ett visst projekt eller en viss myndighet. Ta den afghanska polisen, till exempel. Den tror jag är det bästa exemplet på detta.
Den afghanska polisen är välkänd för att systematiskt våldta barn och hålla barn som sexslavar. Detta känner alla till som har insikt i hur Afghanistan fungerar. Det är en polismyndighet som har inte har varit särskilt aktiv med att upprätthålla de rättigheter som stadgas i den nya kvinnorättslagen, EVAW-lagen. Det har FN konstaterat, och det är också välkänt.
Den afghanska polismyndigheten är inte en lämplig mottagare av biståndspengar - inte bara på grund av att landet fängslar hbtq-personer utan också av många andra anledningar. Det är just det som är kärnan i den här interpellationen. Vi anser att västvärlden måste vara beredd att stänga kranen när man når en viss gräns.
Finns det en sådan gräns, skulle jag vilja fråga biståndsministern, när ni också känner att nu det är dags, nu kan vi inte längre finansiera till exempel den afghanska polisen? Vad är det den afghanska polisen ska behöva göra innan ni anser att måttet är rågat?