Gabriel Wikström (S):
Staffan Danielsson har frågat mig om jag är beredd att ta initiativ till en bred parlamentarisk utredning för att på djupet analysera om enskilda människors vilja att dö något i förtid vid svåra lidanden nära livets slut, och under sträng kontroll, borde kunna respekteras. Jag kan direkt säga att jag i dagsläget inte är beredd att initiera en sådan utredning.
Men jag anser samtidigt att det är viktigt att diskutera vårdens roll i livets slutskede. Döden angår oss alla som en del av livet. Vi drabbas alla förr eller senare av att människor som står oss nära rycks ifrån oss och slutligen också av vår egen död. Naturligtvis vill vi att både vår egen och våra närståendes död ska vara så fri från lidande som möjligt.
En del uttrycker det som att man inte oroar sig så mycket för döden i sig som för själva döendet. Detta har under den senaste tiden uppmärksammats i medierna, bland annat genom den debattartikel som Danielsson refererar till. Frågan är var gränsen går för vilka åtgärder som vården ska kunna erbjuda.
Det är också en fråga som återkommande har aktualiserats av Statens medicinsk-etiska råd, senast vid ett seminarium i Almedalen förra sommaren och på rådets jubileumskonferens i höstas. Hälso- och sjukvårdens uppgift är att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador.
Till detta hör också att lindra lidandet och att främja livskvaliteten för patienter med progressiv och obotlig sjukdom eller skada. Det är det som är den palliativa vårdens uppgift. Det är sjukvårdshuvudmännen som ska se till att den som behöver det får en så god palliativ vård som möjligt.
Palliativ vård ska bedrivas ur ett helhetsperspektiv, så att hänsyn tas till patientens såväl fysiska som psykiska, sociala och existentiella behov. Den ska också innehålla ett organiserat stöd till närstående. På så sätt ska den enskilda individen få möjlighet att leva med värdighet och med största möjliga välbefinnande till livets slut, oavsett ålder och diagnos.
Under det senaste decenniet har mycket gjorts på nationell nivå för att främja en positiv utveckling av den palliativa vården. Socialstyrelsen har tagit fram ett nationellt kunskapsstöd som ger god vägledning för styrningen och ledningen av den palliativa vården. I linje med detta har Sveriges regionala cancercentrum tagit fram ett nationellt vårdprogram, som är tillämpligt oavsett patientens diagnos eller ålder.
Läkemedelsverket har publicerat rekommendationer om smärtbehandling i livets slutskede. Ett viktigt verktyg för förbättringsarbete är också Svenska palliativregistret, som fungerar som kvalitetsregister för palliativ vård. Sedan 2011 finns även särskilda föreskrifter från Socialstyrelsen om livsuppehållande behandling.
Staffan Danielsson lyfter särskilt fram frågan om den enskilda individens frihet att vid svåra lidanden i livets slutskede kunna få sin yttersta vilja respekterad. Den enskilde patientens integritet, självbestämmande och delaktighet är grundstenar i svensk hälso- och sjukvård.
Det gäller också vård i livets slutskede, vilket tydligt framgår av de föreskrifter och den vägledning som finns inom detta område och som jag här har gett exempel på. Människors oro inför döden måste naturligtvis tas på stort allvar. Jag anser att det är mycket viktigt med fortsatt kvalitetsutveckling av den palliativa vården, och det är bra att vård i livets slutskede diskuteras och debatteras.
I dagsläget är jag inte beredd att tillsätta en parlamentarisk utredning med uppgift att ta ställning till om någon form av dödshjälp skulle kunna tillåtas i Sverige. Jag följer dock med intresse den debatt som pågår i samhället kring denna fråga och ser positivt på att Statens medicinsk-etiska råd, som är ett nationellt organ för informations- och åsiktsbyte kring medicinsk-etiska frågor, fortsätter följa och beakta frågan i sin verksamhet.