KBLab/rixvox huggingface dataset:
William Petzäll (-):
Hur ska då konsumenterna kunna ställa krav när de inte ens har någon kännedom om det. Hur skulle det fungera i praktiken? Ska alla konsumenter gå till storms och börja med namninsamlingar eller upprop på Facebook, eller hur ska det i så fall gå till i praktiken? Sedan är det trots allt så att vi som sitter i Sveriges riksdag är lagstiftare. Det är vårt jobb.
Är det så att man bara ska förlita sig på marknaden och på den enskilda individen kanske man bör ta sig en funderare på om man inte i stället ska bli tjänsteman på Jordbruksdepartementet. Vi måste ändå ha kurage och våga stifta lagar i det här landet.
Jag är helt övertygad om att en överväldigande majoritet av svenska folket vill ha kännedom om köttet som de köper kommer från ett ritualslaktat djur som har fått sin hals avskuren och fått lida i flera minuter. Ibland kan det ta uppemot elva minuter innan till exempel en ko dör efter att man har skurit halsen av den.
Vi konsumenter i Sverige är väldigt angelägna om att få reda på i minsta detalj vad våra produkter innehåller. Men något så basalt som att få reda på om det kött vi köper har tillverkats med direkt grymma metoder får vi inte reda på över huvud taget, och det tycker jag är oerhört sorgligt. Jag tror att man får vara bra naiv om man tror att konsumenterna ska ordna till så att det blir en märkning av köttet, för det här är ändå något som har pågått under en längre tid.
Det har nu börjat uppmärksammas, och reaktionerna har inte låtit vänta på sig, utan många har verkligen varit upprörda. Jag får ändå tacka svaret.
William Petzäll (-):
När man diskuterar frågan om ritualslaktat kött brukar man få höra att frågan blir ännu mer komplicerad på grund av byråkratiska EU-regler och så vidare. Jag vågar nog ändå hävda att vi skulle kunna nonchalera EU i det här fallet och kräva en märkning av köttet.
En annan sak som också kommer upp i diskussionen är att man åberopar religionsfriheten, att grupper ska få rätt att äta köttet enligt deras egna traditioner. Jag menar att det blir fel. Vi får höra att vi i religionsfrihetens namn ska inskränka demokratiska rättigheter. Vi får höra att vi i religionsfrihetens namn ska tolerera att kvinnors rättigheter inskränks.
Bland annat i landsbygdsministerns egen regering finns företrädare som i religionsfrihetens namn. Det ska jag göra. Inom landsbygdsministerns egen regering åberopar man religionsfriheten för att också legitimera religiös slakt utan föregående bedövning.
Tyvärr får jag lämna debatten med att konstatera att svenska folket kommer att förbli ovetande huruvida det kött de köper kommer från djur som har blivit utsatta för djurplågeri. Jämföra med att man skär halsen av ett djur utan någon som helst bedövning och djuret lider otroligt, vilket också veterinärer och Djurskyddsmyndigheten fastslår. Det är oerhört sorgligt.
Jag hoppas ändå att landsbygdsministern håller diskussionen vid liv i EU och att vi i en snar framtid kan se framsteg i frågan.
William Petzäll (-):
Björklund säger att vi försöker kategorisera människor i ett "vi" och ett "de". Jag menar att ingenting kunde vara mer fel. Den här frågan handlar i grunden om att få till stånd en likabehandling, att elever behandlas lika. Det betyder att den fientlighet som riktas mot invandrare från svenskar och den fientlighet som riktas från invandrare mot svenskar ska värderas lika och tas på lika stort allvar.
Man ska från skolans sida tydligt visa att oavsett vem som drabbas av rasism ska det betraktas som lika allvarligt. Men så är det uppenbarligen inte. Kan skolministern nämna en enda kampanj där man har uppmärksammat att det även finns en rasism riktad mot svenskar? Kan skolministern nämna en enda skolplan där det står att läsa att även svenska ungdomar kan utsättas för rasism? Jag har inte sett någonting sådant, och jag har letat ordentligt.
Ingen har pekat ut den enskilda invandraren som problemet, men det är tydligt att det finns ett mönster inom skolan där invandrarungdomar systematiskt trakasserar svenska skolelever. Till exempel får killar höra glåpord som "svennejävel", tjejer blir tafsade på rumpan och kallade för "svennehora" och de får mat kastade på sig i matsalen, som i fallet med skolan i Södertälje.
Jag har fortfarande inte fått svar på min fråga om det räcker med enbart några ord i några läroplaner för att motverka den fientlighet som svenskar utsätts för. Varför räcker det då inte för landets invandrarungdomar? Hur kommer det sig att staten satsar miljontals skattekronor för att motverka den fientligheten men inte när det kommer till den som svenskar utsätts för?
William Petzäll (-):
Beträffande vår inställning i integrationspolitiken och hur det smittar av sig på skolan: Man kan titta på de integrationspolitiska satsningar som har gjorts de senaste 30 åren och kolla på facit. Hur ser situationen ut i dag? Jo, utanförskapet har växt bland invandrare och det är hög kriminalitet bland invandrare. Trots alla dessa miljardsatsningar står vi fortfarande och stampar på samma sida.
Det kan inte bli mer uppenbart att den inriktning som både ni och socialistiska regeringar har haft är helt fel. Däremot kan vi se ett betydligt positivare resultat där vår politik mer eller mindre är regeringspolitik, som i vårt föregångsland Danmark. För att återgå till skolan: Björklund pratar om att man gör satsningar för att motverka mobbning. Men när blev mobbning likställd med rasism? Rasism är egentligen ett problem för sig.
Precis som mina partikolleger varit inne på bygger rasism mot svenskar på en samhällsströmning där man inte har någon respekt för majoritetsbefolkningen, där invandrargäng drar omkring och kallar svenskar för oerhört kränkande saker, helt utan att detta uppmärksammas. Skulle jag däremot säga liknande saker till en person med invandrarbakgrund hade jag förmodligen blivit fälld för hets mot folkgrupp.
Men ni har en lagstiftning som ni inte har gjort någonting åt och som omfattar samtliga etniska grupper med undantag för just svenskar. Det är ni som skiljer på människor utifrån deras etniska ursprung, inte vi sverigedemokrater. Jag tog upp den här frågan för att jag vill skapa en mer likvärdig skola, där elever behandlas lika och där fientligheten mot svenskar tas på lika stort allvar som den fientlighet som invandrare får utstå.
Men jag får tyvärr konstatera att de svenska ungdomarna efter den här debatten inte kommer att få se några kampanjer till stöd för dem, som invandrarna får. Jag tycker att det är oerhört beklagligt.
William Petzäll (-):
Till att börja med kan jag svara på den sista frågan som Erik Ullenhag ställde. Ja, jag tycker att det var en dålig idé att tillsätta denna utredning eftersom det fanns ett uttalat politiskt motiv bakom den. Man gör inte en tydlig distinktion mellan en upplevd främlingsfientlighet och en mer politisk främlingsfientlighet, som när Ullenhag svänger sig med att kalla både den ena och den andra för främlingsfientlig bara för att man har vissa åsikter om den förda invandrings- och integrationspolitiken.
Sedan finns det en verklig främlingsfientlighet, och den ska givetvis bekämpas. Därför är det givetvis hur bra som helst att skolor uppmärksammar Förintelsen och så vidare. Men det har också tagit sig rent bisarra uttryck i rena indoktrineringskampanjer på många håll i landet, och det kan vi inte ställa upp på. Skolan ska vila på demokrati, och där ingår också att man inte indoktrinerar oliktänkande.
Sedan är det lite hycklande när företrädare för regeringen står och talar om tolerans samtidigt som Erik Ullenhag har undertecknat en debattartikel med bland annat Sveriges Muslimska Råd som har en extremt föråldrad kvinnosyn, som har en extremt föråldrad syn på homosexuellas rättigheter och som har gjort sådana uttalanden som jag inte tror har gjorts i Sverige på över 200 år.
Detta är krafter som inte har något annat än intolerans att ge tillbaka men som Erik Ullenhag tar i hand i toleransens namn. Det är en farlig väg som man slår in på när man gör på det sättet. Därför blir det något märkligt.
Jag kritiserar islam, och jag kritiserar den stora invandring som vi har haft och mångkulturalismen utifrån att vi har fått en ökad intolerans och utifrån att vi har fått ett uppdelat samhälle där mångkulturalismen cementerar utanförskap och cementerar och förstärker skillnader mellan människor i stället för att skapa ett sammanhållet Sverige. Det är det som vi strävar efter. Allt fler länder börjar inse att mångkulturalismen är ett dödfött projekt.
Det vore oerhört glädjande om Erik Ullenhag tillsammans med den övriga regeringen också börjar inse det snart.
William Petzäll (-):
Tack för svaret, statsrådet Maria Larsson! Sveriges beslutfattare bortser i alltför många sammanhang från etablerad internationell forskning kring just skadereduceringsåtgärders positiva effekter inom beroendevården. Sverige ligger väldigt långt efter i fråga om detta.
I stället har beroendevården fått styras av ideologiska skygglappar utifrån den moraliska utopin om ett narkotikafritt samhälle. Sällan har de som faktiskt berörs av besluten, det vill säga brukarna själva som använder narkotika, fått komma till tals och ge synpunkter på hur de ser på den vård som de får. Tanken om ett narkotikafritt samhälle är i grunden en god idé som även jag delar.
Däremot inser jag att narkotika har förekommit i alla tider och även kommer att göra det framöver. Ett beroende medför många olika bekymmer för individen och inte bara för individen utan även för samhället och alla anhöriga och medberoende patienter, såväl fysiska som psykiska.
Att bryta ett beroende är extremt svårt, och långt ifrån alla klarar av det. Därför är det viktigt att de som inte klarar av det får just alternativ behandling, till exempel med Metadon eller Subutex.
Men Sveriges narkotikapolitik utgår från en nolltoleransprincip, något som har fått förödande konsekvenser för brukaren, brukarens anhöriga och hela samhället. Vi kan också se hur Missbruksutredningen konstaterar att individer som inte känner motivation eller som inte har viljan att påbörja ett liv i total avhållsamhet i flera fall behandlas inhumant och anses vara opålitliga människor.
Det är något som också bekräftas av Missbruksutredningen, som bland annat fastslår att personer med beroendeproblematik har en svagare ställning än andra patientgrupper i form av sämre vårdtillgänglighet, bemötande, längre väntetider samt mindre möjligheter att i samråd med vårdgivare påverka sin egen behandling.
Detta har för de berörda givetvis inneburit ett oerhört stort humanitärt lidande och har satt brukarna i livshotande situationer, som flera gånger till och med har resulterat i såväl självmord som dödliga överdoser. Jag menar att det kan jämföras med att man spelar rysk roulett med människoliv på ett fruktansvärt sätt.
William Petzäll (-):
Jag ska inte vara långrandig, men jag vill ta upp något som jag glömde att ta upp tidigare. Det handlar om att man ska göra en konsekvensutredning när en person väl blir utskriven, för det sker inte i dagsläget.
Den här konsekvensanalysen eller konsekvensutredningen innebär att man, när en patient riskerar att uteslutas ur ett substitutionsprogram, ska titta på vad det får för konsekvenser för den enskilda individen. Ofta måste man till exempel hålla sig ren för att få ha kvar sin bostad och för att få ha kvar försörjningsstöd. Vad finns det för risk att personen återfaller i ett tungt destruktivt missbruk?
Ingen som helst konsekvensanalys görs i dagsläget. Det kan givetvis få förödande konsekvenser för den enskilda individen. Jag menar att man, när man gör en sådan här konsekvensanalys, måste väga in vad som är bäst för patienten. Vad kommer det att få för konsekvenser när patienten blir utskriven?
Utifrån den bedömning som man gör måste man titta på vad som är negativt och vad som är positivt. Om det är mer negativt än positivt menar jag att det är fruktansvärt inhumant att utesluta en person som har fått återfall och blivit utskriven. Vi måste ju se till vad som är bäst för patienten.
Det här är människor som riskerar att dö varje dag när de är ute på gatan och brukar narkotika. Det är en fruktansvärd press som de här människorna utsätts för. Jag träffar oerhört många som lever i total skräck och i total panik när de blivit uteslutna. Jag förstår inte hur man som medmänniska kan acceptera det. Vi måste kolla vad det får för konsekvenser.
Det är därför jag efterfrågar en konsekvensanalys.
William Petzäll (-):
Låt mig börja i den andra änden och bemöta några av de påståenden som Maria Larsson gjorde här. Jag vill fokusera på en frågeställning som handlar om huruvida ansvarig minister är beredd att vidta åtgärder så att de klienter som omfattas av LVM behandlas på ett mer respektfullt sätt. Där kan jag olyckligtvis konstatera att man inte är beredd att göra några förändringar mot hur det ser ut i dagens läge.
Det är ingen hemlighet att jag själv har egen erfarenhet av detta, och jag har också pratat med såväl personal som andra som har varit intagna och fått LVM-vård fastställt. Där upprepas samma mönster. Man får till exempel spendera nätter i häktet när man ska upp i domstol eller i väntan på att slussas till ett LVM-hem.
Och ibland, av någon för mig helt oförklarlig anledning, iförs man handbojor när man slussas vidare i Kriminalvårdens transportbuss. Det finns också flera fall som vittnar om att den här prövningen och den här rättosäkerheten som jag tar upp ibland är ganska genomgående.
Den personal som jag har pratat med menar att det är ytterst ovanligt att man får ett omhändertagande enligt LVM upphävt. Det är mellan 1 och 3 procent som får det. Utifrån vad jag har läst är det en siffra som skrämmer mig ganska mycket. Den visar att detta är en rättsosäker lag. Något annat som är mycket problematiskt - det handlar kanske inte om hur man blir bemött även om det är under all kritik - är det bristande vårdinnehållet.
Här har vi en lag där staten går in och tvångsomhändertar människor på grund av att man anser att deras missbruk utgör en fara mot deras eget liv. Därför hade man kunnat tro att det är en kategori missbrukare som borde få allra mest hjälp, men paradoxalt nog får man på ett LVM-hem ingen som helst hjälp. Snarare konserveras patienterna, eller klienterna, framför en tv-apparat tills de slussas vidare.
Den väntetiden är minimum tre månader. De arbetar så ineffektivt att det tar tre månader tills man kommer till ett behandlingshem - om man kommer till ett behandlingshem. Det finns många fall där man får sitta i hela sex månader på ett LVM-hem utan att ha fått någon vård. De självklara följdfrågorna blir därför: Vad anser ansvarig minister om detta?
Hur ska dessa människor som suttit på ett LVM-hem utan att ha fått någon som helst vård kunna klara sig när de kommer ut, om nu lagen finns till för att stävja ett missbruk som gått så långt att personen utgör en fara för sitt eget liv? Jag återkommer i nästa inlägg till de andra punkterna som jag tar upp i interpellationen.
William Petzäll (-):
Givetvis är det positivt att ansvarig minister anser att den ska utökas och välkomnar en ökning av resurserna vad gäller underhållsbehandling och annan behandling där drogfrihet är det primära målet. Det sistnämnda har dock visat sig vara betydligt mer ineffektivt än underhållsbehandling.
Inom alla patientgrupper där det finns sjukdomstillstånd behandlas de med hjälp av medicin, inte med hjälp av religiösa ledare. Det finns ingen kyrka som driver ett 30-dagarsprogram för exempelvis astmabehandling eller något sådant. Det rimmar illa med den policy man har för ett narkotikafritt samhälle. Det här beroendet skiljer sig inte nämnvärt från andra sjukdomstillstånd. Självfallet ska ett icke-önskvärt sjukdomstillstånd även behandlas med hjälp av medicin.
Jag menar att den behandling som ges är ett totalt misslyckande och en utopi, inte minst mot bakgrund av de siffror vi de senaste veckorna kunnat ta del av. De visar att Sverige slagit rekord i antalet narkotikarelaterade dödsfall, som mer än fördubblats sedan 70- och 80-talet.
Att den grundläggande principen ska vara frivillig vård låter givetvis ganska fint, men om man har suttit sex månader på ett LVM-hem är erfarenheten att man har blivit så misskrediterad och misstänkliggjord av den frivilliga vården att man helt säger upp kontakten med socialen och egentligen alla kontakter som har att göra med den frivilliga vården.
Jag har själv inte kunnat få fram några siffror på hur effektiv LVM är, men det skulle vara intressant att veta. Detta borde ansvarig minister kunna ha några siffror på. Hur många blir egentligen drogfria efter att man genomfört ett tvångsomhändertagande i enlighet med LVM?
William Petzäll (-):
Återigen: Tack för svaret, Maria Larsson! Varför kan man inte nöja sig med preparat som man inte får några kickar av? Det var en av frågorna. Väldigt många mediciner är trots allt narkotikaklassade. Man betraktar dem alltså i strikt juridiskt mening precis som övrig narkotika.
Oavsett om vi diskuterar benzodiacipiner, hostmedicin, sömnpreparat eller vad det nu kan vara är det många i dessa kategorier som trots allt är narkotikaklassade. Det gäller även smärtstillande medel, där mer eller mindre alla är narkotikaklassade. Det sägs att jag skulle anse att läckage kan vara positivt. Jag menar att det är ett nödvändigt ont i dagens läge.
Vi har en situation där många patienter inte får den behandling som de trots allt är berättigade till eller där de, när de visar symtom på sin egen sjukdom, alltså sin narkomani, blir tvångsutskrivna från sin livsnödvändiga behandling. Då är det inte så konstigt att det uppstår ett behov av ett läckage - ett läckage som jag menar många gånger är en livlina. Jag ser alltså inte positivt på läckage.
Däremot ser jag det som ett nödvändigt ont när vi har en situation där folk inte får den behandling som de trots allt är berättigade till. Varför skulle inte narkotiska preparat som inte ger några kickar vara tillräckliga? Det är det som är saken. Frågan visar att man inte har någon som helst kontakt med dem som berörs av besluten. Det är uppenbart att det finns en liten del av dem som använder heroin som inte klarar sig på enbart metadon.
Varför inte fråga dem, och varför inte tala med dem i stället för att ställa frågan till mig? Gå ut i verkligheten, och ställ frågan varför de inte klarar sig på bara metadon! Jag är helt övertygad om att Maria Larsson då för en gångs skull kommer att få ett verklighetsförankrat svar.
Shadiye Heydari (S):
Jag vill inleda med att tacka ministern för svaret. Enligt ministern har regeringen i samband med etableringsreformen fattat beslut om en rad uppföljnings- och utvärderingsuppdrag för att tydligt identifiera eventuella brister. Syftet med dessa uppföljningar är att säkerställa att reformen genomförs såsom avsett. Men så är det inte i själva verket.
Reformen fungerar inte eftersom det inte är så lätt för alla. Man väljer bort en del av reformen på grund av informationsmetodiken. När man kommer till informationssalen sitter där 15 olika företag som informerar den nyanlända om sina verksamheter och hur de kan hjälpa till. Då blir man både rädd och förvirrad.
Då väljer man bort lotsen, och går inte dit. Man går på sfi-undervisningen som handlar om 15 timmar i veckan, men man går inte till lotsen. Detta innebär att reformen inte fungerar i verkligheten. Det var därför jag skrev interpellationen - för att se till att man i ett tidigt skede ser över och justerar bristerna.
Shadiye Heydari (S):
Tack, ministern! Det är klart att vi inte ska se dem som offer, och det gör jag inte heller. Men det är inte så lätt när man kommer hit som ny och inte vet vilket företag man ska välja när det står 15 olika företag och informerar om sina verksamheter. Det är det jag pratar om. Vi måste på något sätt underlätta för människor att välja rätt och att våga välja också. Det är detta det handlar om. Syftet med själva etableringsreformen är att underlätta processen så att den nyanlända lättare kommer i arbete.
Om vi inte ser det redan nu i ett tidigt skede är det för sent. Har Arbetsförmedlingen någon gång under den korta tiden frågat deltagarna vad de tycker om informationsmetodiken? Jag skulle vilja skicka med den frågan. Fråga kursdeltagarna vad de tycker! Jag har själv kontakt med många människor i Göteborg i och med att jag har ett stort socialt nätverk.
Till och med när jag går och handlar får jag alltid en fråga från en nyanländ som säger: Vad ska jag göra? Hur ska jag göra? Och det är ju inte så lätt för mig att veta om Kalle är bättre än Anders. Det är därför jag skrev den här interpellationen.
Shadiye Heydari (S):
Jag har inget emot att man ska få välja det man själv vill göra och är intresserad av. Men samtidigt måste vi underlätta för de nyanlända så att de klarar av att göra detta. Det är inte så enkelt som man tror. Hur är det när man kommer till en restaurang och inte känner igen menyn? Vad väljer man? Man väljer det man känner sig hemma med. Eller hur? Man kommer inte att pröva något nytt om man inte vågar. Så är det.
Det är inte så lätt att välja något som är främmande. Det vore bra om vi kunde underlätta informationen så att folk vågar välja hela reformen och inte bara delar av den. Det var därför jag ställde de här frågorna. Nu kommer jag att ställa samma frågor en gång till. Vad avser ministern att göra för att underlätta informationsprocessen för de nyanlända?
Vilka åtgärder vidtar integrationsministern för att säkerställa etableringsformen och att den nyanlända kommer i arbete?
Shadiye Heydari (S):
Jag instämmer med övriga talare om att Sverige ska stoppa utvisningar av kristna och andra minoritetsgrupper från Irak. Om Migrationsverket inte kan fatta beslut i den här frågan borde regeringen göra det.
Jag vill också råda statsrådet eller regeringen att undersöka rättssäkerheten i Irak och göra en noggrann utredning kring de förhållanden som kristna och andra minoritetsgrupper lever under i Irak. Fru talman!
Jag har själv upplevt den oro och rädsla som många av de här människorna känner, och jag önskar att man ändå skulle se över deras situation. Jag är medveten om att statsrådet inte kan lägga sig i enskilda ärenden, och det ber jag inte heller att han ska göra.
Kristna och andra minoritetsgrupper är utsatta grupper i Irak och är i behov av skydd.
Jag skulle vilja föreslå eller råda statsrådet att titta på rättssäkerheten och göra en noggrann utredning kring de kristnas och andra minoritetsgruppers levnadsvillkor i Irak och stoppa utvisningarna av dem.
Shadiye Heydari (S):
Det finns ett kurdiskt talesätt, nämligen sham shakra belam welat shirinteré. På svenska motsvaras det av borta bra men hemma bäst. Ingen skulle frivilligt lämna sitt hemland om man inte är tvungen att göra det. Många gör det på grund av krig och förtryck. Jag är själv en av dem. Jag vet hur människorna upplever situationen, och det sade jag också inledningsvis. Fru talman!
Statsrådet sade att han inte kan lägga sig i dessa ärenden. Men det handlar inte om det. Du har ansvar och kan ge direktiv om att det ska göras en noggrann utredning och att man ska titta på rättssäkerheten för dessa människor i Irak. Det var det jag begärde. Jag vill stoppa utvisningarna av dessa människor, det vill säga kristna minoritetsgrupperna från Irak.
Man ska titta på rättssäkerheten först och deras levnadsförhållanden innan man gör något.