KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sofia Damm (KD):
Jag tackar Julia Kronlid så mycket för frågan. Jag tycker att jag var ganska tydlig i mitt anförande. Jag är glad över att utskottet enades om en skarp formulering när det gäller att vi med all kraft ska stå emot och göra någonting åt förföljelsen av kristna i Mellanöstern och att det barbari som nu pågår måste upphöra. Vid det första beredningstillfället i utskottet trodde jag nog att jag skulle följa upp vår motion. Då var tonläget i utskottet lite annorlunda.
Men efter att ha diskuterat med kollegor och fört fram argument blev jag nöjd med den skrivning som finns i betänkandet. Jag tycker att det är min roll som ledamot i utskottet att försöka se till att betänkandet blir absolut så bra som möjligt. Denna skrivning är det som vi lyfte fram i vår motion, och vi tycker att den är bra. Självklart måste vi fortsätta att driva frågan i alla forum.
Vi skriver interpellationer, frågor och artiklar för att hela tiden se till att vi gör mer. Men denna bedömning gjorde vi i detta betänkande.
Sofia Damm (KD):
Först vill jag bara säga till Julia Kronlid att detta inte är någon tävling om vem som står upp för förföljda kristna och mördade kristna i Mellanöstern. Här måste vi alla agera, och här måste vi alla trycka på. Det som händer är absolut fruktansvärt. Vi ska inte plocka billiga politiska poäng, utan vi ska verkligen försöka nå reell förändring. Julia Kronlids andra fråga handlade om demokratibistånd.
Vi säger inte att 100 procent av biståndet ska gå till demokratiaktivister. Men det är en viktig del, och därför känner vi behovet av att stärka denna typ av bistånd. Om samhällen ska kunna bära sig själva och om människor ska kunna vara ärliga och bedriva en politik som är till gagn för människor i staten måste vi jobba med politiker.
Då måste vi jobba med ungdomar och med kvinnor som får ta del av demokratin. När det gäller världens allra fattigaste är det klart att vi måste kunna jobba med både och. Vi måste jobba med förnödenheter och mikrolån till kvinnor och andra, som vi har varit inne på tidigare, men samtidigt kunna stödja demokratiaktivister. Det måste vi göra. Om inte vi står upp för dem gör ingen annan det.
Sofia Damm (KD):
Jag vill börja med att tacka biståndsminister Lövin för att hon föredömligt deltar i denna angelägna biståndspolitiska budgetdebatt. Jag betonade också vikten av vaccin i mitt tidigare inlägg. Fyra av fem barn i världen saknar alltså tillgång till de mest grundläggande vaccinerna. Tack vare breda vaccinprogram har barnadödligheten halverats mellan 1990 och 2012.
Jag vill tacka Isabella Lövin för svaret att nivån kommer att upprätthållas. Jag vill dock säga att det är viktigt med kommunikationen mellan riksdagen och regeringen, så att vi inte får läsa intervjuer i Svenska Dagbladet och försättas i oro över prioriteringarna.
Jag vill bara återigen ställa frågan till biståndsministern: Kan vi tolka det svar som biståndsministern gav till Hillevi Engström som att stödet till vaccinprogrammet Gavi blir oförändrat?
Sofia Damm (KD):
Tack, Isabella Lövin! Jag tolkar det som att vi fortsatt ska behöva känna en viss oro för våra prioriteringar när det gäller stödet till vaccinprogrammet Gavi. Jag tycker att det är otroligt relevant, även om man pratar om olika givare, att Sverige är en stor givare i de här sammanhangen som handlar om att rädda så sköra liv. När det gäller vaccinering till barn tycker jag inte att det kan finnas någon annan prioritering som är viktigare.
Biståndsminister Lövin har ett starkt och beundransvärt engagemang för klimatet. Det har vi sett i Europaparlamentet under den förra mandatperioden. Jag saknar dock ett par tankeled när biståndsminister Lövin talar om regeringens klimatsatsningar. Vi är alla överens om vikten av FN:s klimatfond, men det finns en nästan helt förbisedd faktor i klimatdebatten, och det är demokratin. Det finns rankningar över världens grönaste ekonomier.
De mäter lite olika och når lite olika resultat, men om man tittar på de 20 eller 30 i topp på listan över de grönaste ekonomierna kommer man uteslutande att hitta demokratier. Visst finns det fog för att misstänkliggöra demokratiers förmåga att ta itu med klimatfrågan, men vi kan ju inte ställa hoppet till diktaturer. Jag vill därför be biståndsministern utveckla hur regeringen ser på kopplingen mellan MR, demokrati, bistånd och förmågan att hantera miljöproblem.
Hur kan regeringen bättre stödja MR-försvarare och demokrater med målet att få till stånd en ansvarsfull politik generellt och därmed också en ansvarsfull klimatpolitik?
Sofia Damm (KD):
Jag vill gärna lyfta fram problematiken med att regeringen säger sig vilja stärka de moderata krafterna bland palestinierna när Hamas ingår i styret. Detta är ett faktum och en aspekt som jag anser att utrikesminister Margot Wallström inte berör tillräckligt. Den 25 september enades Hamas och Fatah om att återuppta planen att gemensamt styra Gaza. Redan när statsminister Stefan Löfven läste upp regeringsförklaringen visste man alltså att de mer moderata krafterna är beredda att styra ihop med terrorister.
Hur går detta ihop, att med ena handen hålla Hamas utanför och att man med den andra handen erkänna terrororganisationen som statsbärande makt? Herr talman! Med anledning av detta önskar jag ett förtydligande från utrikesminister Margot Wallström. Har den svenska regeringens syn på Hamas förändrats, eller delar Sverige fortsatt EU:s syn att det är en terrororganisation? Är det villkorslösa erkännandet endast en symbolhandling, eller finns det en strategi för att uppnå reell förändring?
Hur kan Sverige i så fall mer konkret stödja de moderata krafterna och samtidigt förhålla sig till Hamas? Herr talman! Målet är att nå en tvåstatslösning och att israeler och palestinier ska kunna leva i fred och säkerhet. Jag hoppas innerligt att vi genom erkännandet nu inte har stängt dörren till förhandlingsrummet. Det vore djupt olyckligt. Jag hoppas innerligt att en klok svensk strategi inte är lika frånvarande som Israels ambassadör på svensk mark.
Sofia Damm (KD):
Utrikesminister Margot Wallström anser att Sverige varit för sent ute med att erkänna Palestina som stat. Men låt oss slå fast: Att utropa en stat är ingen genväg förbi komplexa och tuffa förhandlingar. Herr talman! Hans Linde vill att vi ska blicka framåt. Det är klart att vi ska blicka framåt. Just därför ställde jag frågan om hur Sveriges regering kommer att förhålla sig till Hamas framöver.
En fredsprocess kräver förtroende. Israel måste också känna förtroende för det som ska bli en palestinsk stat. Israel har nu kallat hem sin ambassadör. För Israel handlar det om den egna nationens existens, och det är en viktigare fråga än symbolutspel. När Israel känner att omvärlden inte ställer krav på till exempel Hamas är det enda man har att förlita sig på den egna förmågan att försvara sig. Herr talman!
Vad har utrikesministern att säga om den fortsatta relationen till Israel?
Sofia Damm (KD):
Jag tackar Margot Wallström. Jag uppskattar att utrikesministern uttrycker glädje över att vi här i dag diskuterar arbetet med säkerhetsrådskandidaturen. Ämnet är angeläget, och Kristdemokraterna har återkommande i den här kammaren uppmanat regeringen till en förnuftig och sund kandidatur. För att få insyn och klarhet i den svenska kampanjen ställde jag i min interpellation ett flertal frågor till utrikesministern. Frågorna är dock fortfarande obesvarade.
I regeringens utrikesdeklaration står det: "Vi samarbetar inom EU, och EU ska samarbeta med andra. Ett starkt och samlat EU-agerande ligger i vårt intresse." Trots detta konkurrerar Sverige med två av EU:s äldsta medlemsstater - Nederländerna och Italien - om två platser i säkerhetsrådet. De utgör två av de femton främsta finansiärerna av FN, och båda dessa länder har under årtionden även bidragit till fredsbevarande insatser.
Herr ålderspresident! Jag ställer därför återigen frågan till Margot Wallström: På vilket sätt har kandidaturen förankrats inom EU-samarbetet? Alliansregeringen tog initiativ till en diskussion med övriga medlemsstater i den kvot som Sverige tillhör, den västeuropeiska, om hur vi inom EU kan agera mer samordnat när det gäller kandidatur till säkerhetsrådet, just för att undvika att vi konkurrerar om samma platser. Ett samlat agerande inom EU vore det mest naturliga också i det här sammanhanget, kan man tycka.
Den nordiska principen, som utrikesministern refererar till och som nu gäller, betyder att vi ska söka säkerhetsrådsplats för ett nordiskt land varannan mandatperiod, en princip som är baserad på en tid då antalet medlemsstater i FN var ett 50-tal. I dag är det närmare 200.
Hur har den nuvarande regeringen agerat för att inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken få till stånd ett rotationssystem för att undvika den interna konkurrens mellan medlemsstater som vi nu ser? Behovet av en samlad europeisk utrikespolitik är större än på mycket länge. Det har vi hört inte minst i debatten här i dag.
I Sveriges närhet pågår krig, och säkerhetspolitiskt ter det sig därför märkligt att man i sin kampanjslogan "Global commitment, independent voice" väljer att lyfta fram och betona Sveriges oberoende. I förra veckan kom en rapport från den europeiska tankesmedjan Carnegie Europe, som har analyserat Sveriges utrikespolitik ett halvår efter regeringsskiftet.
Man betonar att man ser en tydlig kursändring i utrikespolitiken inte minst retoriskt, och man pekar just på den oberoende rösten i utrikespolitiken och ambitionen att satsa lika mycket på FN och New York som på EU och Bryssel som politisk arena. Jag skulle gärna se att utrikesministern utvecklar resonemanget kring den oberoende utrikespolitiken. Varför denna retorik? Vad är det vi är oberoende av?
Var i jakten på röster försvann den feministiska utrikespolitiken?
Sofia Damm (KD):
Precis som utrikesministern betonar i sitt interpellationssvar och även Olle Thorell i sitt anförande är stödet för säkerhetsrådskandidaturen brett här i riksdagen. Kristdemokraterna stöder den. Jag tycker dock att det är viktigt att frågor ställs om själva kampanjen. Utrikestjänstens resurser är ju inte oändliga. Om satsningen på en plats i säkerhetsrådet blir ett alltför överordnat mål och om siktet på New York leder till ett tunnelseende måste vi diskutera klokskapen i detta.
Något annat vore inte ansvarsfullt. Det var detta som var min poäng - inget annat trams i det. Kristdemokraterna anser att behovet av ett starkt FN är stort. Det behövs ett världssamfund som kan ta ansvar, och just ansvar är något som säkerhetsrådet tyvärr inte visat prov på när det gäller exempelvis konflikten i Syrien eller när det gäller Ukraina. Gång på gång används vetot för att stoppa centrala insatser.
När Sverige nu ska övertyga land efter land att just vi förtjänar deras röster förutsätter jag ändå att det handlar om sakpolitiska argument, precis som utrikesministern just har redogjort för, men också att vi för en argumentation om varför vi behöver vara med och förändra FN och behöver mer handlingskraft. Herr ålderspresident!
Därför vill jag be utrikesministern utveckla lite mer vilka reformer vi vill se och hur vi för in dem i kampanjen.
Sofia Damm (KD):
Jag tackar utrikesministern för svaren. I slutet av min interpellation hade jag även med en fråga om vilka länder som vi bör söka stöd hos. Det var kanske en lite mer resonerande fråga, och jag hade inte tänkt mig att i bokstavsordning få reda på vilka länder det är. Vi ser till exempel den senaste tidens utveckling med först erkännandet av Palestina, vilket kanske skulle ha gett några naturliga röster.
Men efter det som har hänt på senare tid ser det inte lika självklart ut. Tidigare erfarenheter från denna typ av kampanjer visar, precis som utrikesministern nämnde, att det inte alltid är rent spel. Det är lite handel kring tjänster och annat. Låt mig bara avslutningsvis betona att vi absolut är för en plats i säkerhetsrådet, men inte till vilket pris som helst.
Sofia Damm (KD):
Förslagen på hur vi kan agera kortsiktigt för att skydda en befolkning från utplåning är ganska få. Utrikesministern nämnde att Sverige kommer att bidra med väpnade styrkor och militära utbildare till Irak. Detta är oerhört viktigt, men vi måste också vara beredda att bistå ännu mer om Iraks regering så önskar. Långsiktigt finns det fler förslag i interpellationssvaret. Det välkomnar jag, för religionsfriheten är som sagt ingen sidofråga.
Den hör hemma i kärnan av debatten om de mänskliga rättigheterna. Jag uppskattar att utrikesministern i sitt svar betonar att regeringen vill bidra med att överbrygga motsättningar mellan olika religiösa grupper. Det är bra att religionsfriheten kommer att betonas i dialoger med bland annat Arabförbundet. Jag ser fram emot att följa regeringens ökade ansvar att mer systematiskt arbeta med frågan. Detta är helt enkelt för viktigt för att det ska stanna vid endast symbolpolitik.
I en feministisk utrikespolitik måste Sverige bli betydligt bättre på att föra fram kvinnors utsatthet för brott mot religions- och övertygelsefriheten. Regeringen bör satsa mer på utbildning om just religionsfrihet inom ramen för de svenska ambassaderna, och när det gäller att ta fram nya landstrategier tycker jag att det arbetet bör innehålla en analys av situationen för just religions- och övertygelsefriheten. Jag ser därför fram emot det fortsatta arbetet och ett nytag när det gäller religionsfriheten.
Ord måste gå till handling!
Sofia Damm (KD):
I min interpellation till utrikesminister Margot Wallström ställde jag frågor om regeringens syn på och förhållningssätt till terrororganisationen Hamas. Jag bad också utrikesministern konkretisera vilka faktiska - inte symbolpolitiska - åtgärder Sveriges regering kommer att vidta för att bidra till en reell förändring i konflikten och för att bidra till att en tvåstatslösning i framtiden uppnås. Jag vill tacka så mycket för svaret.
Man kan dock få intrycket att utrikesministern tycker att debatten avklarades för två veckor sedan, men bara för att regeringen har erkänt Palestina som stat är läget i Mellanöstern inte statiskt. Mycket har hänt under dessa dagar - oroligheterna har eskalerat, våld har uppmuntrats och människor har mördats. Precis som utrikesministern tidigare har poängterat innebär erkännandet ett ökat ansvar. Ett kravlöst erkännande kan inte följas av ett kravlöst stöd.
På DN Debatt den 30 oktober skriver Margot Wallström att det svenska erkännandet av staten Palestina kommer att följas av förstärkta insatser för att stödja utvecklingen av demokrati och mänskliga rättigheter i Palestina. Wallström betonar här att "erkännandet innebär även ett ökat ansvar. På samma sätt som vi ställer tydliga krav på Israel kommer vi att göra det på Palestina." Ja, fattas bara annat!
Parallellt med erkännandet kom också strategin för Sveriges internationella utvecklingssamarbete avseende Palestina, en strategi där Israel ges huvudansvaret för situationen i Palestina. Givetvis har Israel ett stort ansvar, men det är uppseendeväckande att ingen kritik över huvud taget riktas mot Hamas agerande och vilka effekter det har när det gäller att försvåra för inompalestinsk försoning, fredssamtal, mänskliga rättigheter och utveckling.
Detta är inte att ställa tydliga krav. Fru talman! Statsrådet Wallström har sagt att tanken med erkännandet var att stärka de moderata krafterna. Tyvärr har dessa krafter inte blivit styrkta i den meningen att man ser ett ökat inflytande eller uttryck. Tvärtom har det på Fatahs facebooksida och i den palestinska myndighetens dagliga tidning uppmanats till våld, bland annat genom antisemitiska teckningar.
Vad säger egentligen regeringen om de moderata krafternas uppmaningar till våld mot judar och israeler? Erkännandet innebär ett ökat ansvar. Den yttersta ledaren för de moderata krafterna, president Mahmud Abbas, förbjöd nyligen efter en strejk den största fackföreningen på Västbanken och arresterade två av de högsta fackliga ledarna. Arresteringarna har setts som ett led i en ökad intolerans. Värnar inte den rödgröna regeringen de palestinska fackförbundens frihet?
Återigen: Erkännandet innebär ett ökat ansvar.
Sofia Damm (KD):
Tack, utrikesministern! Margot Wallström nämnde Osloavtalet, men regeringen har handlat tvärtemot de premisser som låg till grund för Osloavtalet för 20 år sedan. Då var kravet att PLO först skulle erkänna Israels legitima rätt att existera som en judisk nation för att det palestinska självstyret skulle kunna upprättas. Regeringen valde att göra det omvända. Först erkändes en stat som delvis kontrolleras av Hamas, som inte bara förnekar utan även vill förinta den judiska staten.
Men nu är vi där vi är, och vi måste ta fasta på att erkännandet innebär ett ökat ansvar. Ord måste gå till handling. Sveriges regering måste agera utanför symbolpolitikens trygghetszon. Utrikesministern måste ta ansvar för ett statserkännande som enligt min mening kom för tidigt.
Jag uppskattar att utrikesministern svarar att regeringens syn på Hamas inte avviker från EU:s syn, det vill säga att Hamas är en terrororganisation - så länge organisationen inte tar avstånd från våld mot civila i Israel. I utrikesministerns svar inledningsvis betonas det att Hamas måste erkänna Israels rätt att existera och respektera ingångna avtal. Det är bra. Men hur kan det då komma sig att detta inte ens nämns i strategin för utvecklingssamarbetet med Palestina?
Där finns ju en konkret möjlighet att ställa krav. Sverige är en stor biståndsaktör. Sverige måste därmed kunna vara både kravställande och drivande. Om regeringen inte noga har tänkt igenom hur man ska kunna ställa krav och göra uppföljningar förstår jag inte att det var så bråttom med ett erkännande och så bråttom med en ny strategi, som måste vara tydlig.
Sofia Damm (KD):
Tack, Hans Linde! Det är positivt att er representant i Europaparlamentet, Malin Björk, stödde resolutionen. Det visste jag faktiskt inte. Däremot undrar jag vad Malin Björk gjorde för att övertyga sina kollegor, då jag har förstått att vänstergruppen var den enda grupp i Europaparlamentet som valde att gå emot och rösta nej till resolutionen. Sverige har tagit ett stort ansvar i flyktingmottagandet, och Sverige ska fortsätta att ta ett stort ansvar. Men fler länder måste hjälpa till.
Vi vill se ordning och reda i mottagandet, vi vill veta vem som kommer in i vårt land när EU:s yttre gränser står öppna och vi vill ha ett mottagande som vi klarar av att hantera. Därför har Kristdemokraterna gått med på vissa förändringar i asylpolitiken.
Sofia Damm (KD):
Det är intressant att Hans Linde säger att Europaparlamentet är rätt nivå för att erkänna ett folkmord men inte säger att Sveriges regering ska erkänna att det är ett folkmord. Sveriges regering vill sitta i säkerhetsrådet till nästan vilket pris som helst. Det är säkerhetsrådet, FN:s säkerhetsråd, som har möjligheten att hänskjuta ärendet till Internationella brottsmålsdomstolen.
Bara så kan rättvisa skipas, för Irak visar inga tecken på att ansluta sig till ICC. Ja, verkligheten ser så ut att om inte vi gör någonting tvingas etnoreligiösa minoriteter fly för sina liv. Vi vill se till att det inte sker. Dessa människor vill inte tvingas fly. Varför kan vi inte ställa upp för dem?
Varför kan vi inte erbjuda en tryggad zon, och varför vågar vi inte säga som det är - att det pågår ett folkmord och att det kräver vårt agerande?
Sofia Damm (KD):
Jag har med stort intresse lyssnat på Anders Österbergs anförande. Jag har också med stort intresse tagit del av den debattartikel som publicerades i Aftonbladet i går. Men det är några saker som jag inte får ihop. Det slås fast att juridiskt kan vi inte med säkerhet påstå att det är ett folkmord, men politiskt är det vår skyldighet att fördöma det som sker.
Jag vet inte hur Anders Österberg känner, men jag blev inte politiker för att ägna mig åt en massa fördömanden som ingen bryr sig om. Min drivkraft är att jag vill förändra. Vill man förändra krävs det mod och tydlighet. Det krävs av Sveriges regering att våga ta ställning. Sveriges regering vill att Sverige ska få en plats i säkerhetsrådet.
Får vi inte den platsen kan vi ändå trycka på andra genom att våga säga som det är och hänskjuta ärendet till ICC. Det är också Anders Österberg tydlig med. Därför förstår jag inte denna rädsla för att tydligt och klart säga att det som sker inte är något mindre än ett folkmord.
Sofia Damm (KD):
Jag får fortfarande inte riktigt ihop det. Den här reservationen är ju en uppmaning till Sveriges regering att våga kalla detta folkmord och driva på i säkerhetsrådet för att ärendet ska kunna gå vidare, för att rättvisa ska ske och för att vi ska ställa dem som är skyldiga till svars. Men jag inser att jag inte får något svar på detta. Det finns ingen logik.
Debatten här har handlat mycket om att Islamiska statens våld drabbar urskillningslöst. Jag har väldigt svårt att förstå hur man kan säga att det är urskillningslöst. Varför märktes bostäder i Mosul ut med den arabiska bokstaven N? Jo, just för att skilja ut att där bodde en kristen.
Varför puttades de homosexuella från höghuset, som Anders Österberg nämnde i sitt anförande? Jo, därför att de ansågs som orena av Islamiska staten. Varför mördas muslimer som inte delar IS strävan efter kalifatet? Jo, därför att de anses vara vilseförda i den islamiska tron. Är inte detta att skilja ut människor, Anders Österberg?
Sofia Damm (KD):
I dag debatterar vi redogörelsen från Sveriges delegation i Europarådets parlamentariska församling 2015. Tyvärr ingår inte Kristdemokraterna i delegationen denna mandatperiod, men det gör inte att vi på något sätt tycker att dess verksamhet är mindre viktig. Europarådet är en bra arena för att samtala om aktuella och gemensamma politiska utmaningar med fokus på mänskliga rättigheter och rättsstatens principer.
Vi försöker i den mån det är möjligt att följa det arbete som sker, och jag har med intresse tagit del av både redogörelsen för det arbete som den svenska delegationen bedrivit under 2015 och de inlägg som företrädare för delegationen har gjort här i dag. Inom ramen för vår europeiska partisammanslutning, EPP, följer vi medlemspartier också fortlöpande arbetet och vad som sker i Europarådet. I redogörelsen är det såklart av särskilt intresse att följa den svenska delegationens interventioner och agerande under 2015.
Det rör bland annat terroristattackerna i Paris, den politiska situationen i Ukraina, den mänskliga tragedin i Medelhavet, behovet av humanitärt och politiskt svar på migrations- och flyktingkrisen, religionsfrihet och diskriminering av transsexuella i Europa. Alla är viktiga områden att belysa och försöka nå samsyn kring. Det är också givet att Rysslands annektering av Krim och utvecklingen i östra Ukraina har funnits högt upp på den politiska dagordningen.
Rysslands olagliga annektering av Krim och militära närvaro i östra Ukraina utgör flagranta brott mot folkrätten och är den största utmaningen mot den europeiska säkerhetsordningen sedan kalla krigets slut. Vi ser inte bara ett Ryssland som med vapenmakt annekterar en del av ett land i Europa utan också ett Ryssland som blir alltmer aggressivt i vårt direkta närområde.
Av Europarådets redogörelse framgår också att Ryssland bland flera länder ligger absolut sämst till när det kommer till att implementera domar från Europadomstolen. Ryssland har under både 2014 och 2015 till följd av detta fått sin rösträtt tillfälligt indragen. Och jag kan tänka mig att spänningarna har varit stora i många av de debatter som förekommit. Att svenska ledamöter deltagit i valobservation är något som vi kristdemokrater särskilt vill lyfta fram.
Det är ett viktigt verktyg i värnandet av demokratiska principer. Herr talman! Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet. Jag vill tacka den svenska delegationen och dess medarbetare för ett engagerat och viktigt arbete. Frågorna som dryftas är av stor vikt. Jag hoppas också att ni parallellt driver att arbetet inom ramen för Europarådet ska vara så effektivt och ändamålsenligt som möjligt. Jag ser fram emot att följa arbetet under 2016.
Utmaningarna består dessvärre, så lycka till!