KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan R Andersson (M):
Anledningen till att jag redogjorde för sökresultaten på Google var att jag ville ge en bild av hur spridd denna deklaration är. Min bild var att den inte är spridd, och den är inte känd. Tar man en deklaration som varken är spridd eller känd är det klart att den inte får det genomslag man önskar. Det var lite grann den bilden jag ville ge. Sedan får jag givetvis ändå tacka Morgan Johansson för att han ville erbjuda mig dessa tjänster.
Låt mig trots allt komma tillbaka till två delar. Jag börjar med Sis. Anledningen till att Sis har besparingar i dag är att man har ett minskat antal klienter. Det är inte så att man har sparat ned på kostnaden per klient, men i en situation där färre kommer till dem är det klart att de måste se över sin situation.
Den debatten får väl fortsätta vid ett senare tillfälle, men jag tror inte att Morgan Johansson i grunden har någon annan uppfattning än att man om man inte har klienter måste anpassa sin verksamhet till detta. Låt mig ändå, herr talman, komma tillbaka till den danska modellen.
Det blir lätt illusoriskt om socialdemokraterna säger att de genomförde en politik där de fick danskarna att sluta med spridning av olika typer av narkotika. Morgan Johansson skriver: "Vad hjälpte det till exempel att vi jagade haschförsäljare i Skåne när man kunde köpa cannabis öppet i Christiania?"
Det är att ta på sig rollen som den person som går emot en liberalisering, samtidigt som Morgan Johanssons partikolleger öppet i Köpenhamn vill vara de som tar på sig rocken att vara de liberala krafterna för narkotika. Då, herr talman, kan jag inte undvika att ta upp detta. Givetvis bär också Morgan Johansson ett ansvar för vilken kommunikation han har med sina kolleger.
Vad jag har förstått är det inte så långt, utan det handlar om ett telefonsamtal eller en 20-minutersresa för att kunna ta den diskussionen.
Jan R Andersson (M):
Bakgrunden till det ärende från justitieutskottet vi har att diskutera i dag är förmodligen den värsta olyckan i modern tid. Den inträffade utanför Svedala hösten 2004, då en kraftigt berusad långtradarchaufför orsakade fem människors död. Chauffören, som hade kommit med färjan till Ystad, visade sig ha en promillehalt på 1,8 och dömdes så småningom till fyra års fängelse.
Man kan kanske i ett annat ärende diskutera hur länge en person som orsakar fem människors död ska sitta i fängelse, men det är inte dagens diskussion. Det som hände var att Ystads hamn såg att detta var ett problem som kanske hade överskuggats av andra intressen. Man tillsatte därför frivilliga nykterhetskontroller via ett auktoriserat vaktbolag, vilket fick väldigt god verkan.
Man såg en minskning av antalet trafikonyktra, och som man beskriver det fanns det också en insikt hos chaufförerna att de inte kunde köra i land i Ystads hamn oavsett om de hade en promillehalt i blodet eller inte.
Dock konstaterade länsstyrelsen efter ett tag att detta att göra utandningsprov eller trafiknykterhetsprov är något som åligger polisen eller andra myndigheter inom tull och kustbevakning, varför ett tillsynsärende väcktes där det konstaterades att Ystads hamn inte hade rätt att genomföra detta. Fortfarande tyckte man dock att det var viktigt att denna typ av nykterhetskontroll kunde fortsätta att genomföras, varför man till regeringen ansökte om att få en författningsändring.
Det är den författningsändring vi diskuterar i dag. Man har under tiden fram till i dag utbildat ett antal personer som ska vara auktoriserade och kunna utföra denna typ av utandningsprover, som det i första hand handlar om. Tyvärr har inte verksamheten i så stor utsträckning fått det genomslag man önskat - alltför få personer har utbildat sig till och auktoriserat sig som trafiknykterhetskontrollanter.
I grunden tycker vi från alliansregeringen att det är bra, och det finns som vi har uppfattat det ingen annan uppfattning i utskottet heller. Polisen är den myndighet som ska syssla med brottsbekämpning, och det är även den enda myndighet som kan syssla med brottsbekämpning. Vad gäller brottsförebyggande arbete är vi däremot många som måste delta.
Vi vet att det brottsbekämpande arbetet ofta hamnar i kläm om vi tar resurser i anspråk från polisen för brottsförebyggande arbete, och därför tycker vi att det är bra att denna typ av nykterhetskontroller kan göras i hamnar. Det finns alltså inget annat förslag än att gå vidare och yrka bifall till detta. Man kan fråga sig hur det ser ut i dag - är det en bra situation?
Läser man Sydsvenskan, vilket vissa av oss gör, vet man att det inte bara i Ystads hamn utan även i Trelleborgs hamn finns ett problem. Exempelvis har närpolischefen sagt att "situationen är uppenbarligen för jävla dålig" - ursäkta svordomen. Det finns alltså anledning att gå vidare med och följa upp dessa frågor på ett bra sätt.
Vi vet att onyktra förare i dag utgör precis samma risk som 2004, då den värsta olyckan i modern tid inträffade. Därmed, herr ordförande, yrkar jag bifall till utskottets förslag.
Jan R Andersson (M):
Jag får också ställa mig in i kön och tacka för svaret, även om det i många delar inte är min uppfattning. Det är lite märkligt med det sätt som du har tagit ansats i frågan. Du säger att flera bedömare inte tror att det är genomförbart.
Samtidigt riktar du ganska stark misstro mot den expert som faktiskt har utrett frågan grundligt och haft kontakt med internationella experter på exempelvis Europalagstiftning. Det är svårt att jämföra Sverige i detta avseende med andra länder. Det enda land som egentligen är fullt jämförbart är Finland. Där finns en gårdsförsäljning som har fungerat under många år. Jag skulle vilja fråga statsrådet vilka erfarenheter som har gjorts i Finland.
Varför fungerar det där men inte men inte här? Det finns också, så som andra talare före mig har poängterat, en liten märklighet i att man låter en ideell organisation mer eller mindre föra Socialdepartementets politik. Man får lätt intrycket, även om det möjligtvis inte är så, att det är den som har dikterat villkoren. Jag har faktiskt läst utredningen. Jag var en av dem som såg till att det kom en ny utredning. Jag är väldigt tacksam för den utredning som kom.
Jag tyckte den var bra. Däremot finns det en bilaga. Jag undrar om statsrådet har läst denna. Jag skulle vilja att du kunde kommentera siffrorna.
Man skriver i en expertinlaga att om det förslag som föreslagits skulle genomföras och man skulle få en stark utveckling av gårdsförsäljning skulle det kunna innebära 385 fler dödsfall per år, att sjukfrånvaron bland män skulle öka med 4-9 procent och 4 434 fler misshandelsfall.
Min fråga är: Delar du uppfattningen att detta skulle ske om man införde en gårdsförsäljning enligt det förslag som finns i den utredning som presenterades för fem år sedan?
Jan R Andersson (M):
Jag tycker att det på ett sätt är klargörande att socialministern säger att det egentligen inte är på grund av risker för alkoholskador som han har sagt nej till förslaget. Det handlar mer om teknisk karaktär och om lagstiftningen. I det fallet tycker jag att Finlands exempel är intressant. Det är inte riktigt som statsrådet säger.
Man har haft en kommunikation med Europa där kommissionen har sagt att det viktiga är att man inte skapar en konkurrenssituation så att den inre marknaden störs. Därför har man skrivit om den finska lagstiftningen som i princip säger att det bara är finska råvaror som får användas. Därefter har kommissionen varit nöjd. Jag ser framför mig att det finns många möjligheter att hitta lösningar även i Sverige.
Är det så som statsrådet säger, att han egentligen inte ser de faror som jag räknade upp och som en del alarmister vill debattera - att det kommer att skapa hundratals dödsfall och så vidare? Om det inte är så, utan om det bara är Systembolaget som statsrådet vill rädda tycker jag att det borde finnas möjligheter att komma fram. Jag hoppas att vi delar uppfattningen att det är viktigt att vi kan en turism.
Jag tror också att vi egentligen delar uppfattningen att en flaska vin på en halvliter som kostar kanske 400 kronor inte är den produkt som främst kommer till användning för missbruk. Om vi tar en lagstiftning och EU-kommissionen har synpunkter på den har vi möjlighet att göra förändringar. Jag tycker att fallet Finland är ett talande exempel. Det har funnits en skriftväxling mellan kommissionen och Finland, och man har gjort en justering i lagen.
Jag tror inte att vårt systembolag skulle vara i fara även om man öppnade upp för detta, och jag tror att utredaren gör precis samma bedömning. Jag ser fram emot att få ytterligare en diskussion och kanske ännu en utredning under denna mandatperiod i och med att vi kan konstatera att det inte är alkoholfrågan som är ett problem.
Jan R Andersson (M):
Jag kunde inte riktigt hålla mig. Jag har suttit här och följt två debatter, och vi får ett tydligt intryck av att statsrådet Wikström anser att det viktigaste skälet till att inte införa gårdsförsäljning är hotet från EU, det vill säga att EU:s domstolar ska lägga sig i och försöka förstöra vår svenska alkoholpolitik.
Ofta när EU används som ett retoriskt argument i en debatt handlar det om en bakdörr eller något främmande långt bort som bestämmer över oss. Jag får snarare intrycket att en expertutredning har gett stöd för att det finns en möjlighet att införa gårdsförsäljning.
Finland har haft gårdsförsäljning i 20 år, och där har man varit så fräck att man faktiskt har vågat. Det har gått 20 år med gårdsförsäljning i Finland utan att EU-domstolen har lagt sig i, utan att kommissionen, efter viss kommunikation, har haft några synpunkter. Är det verkligen EU som är problemet? Är det EU som gör det så svårt för oss att behålla ett statligt alkoholmonopol när andra länder har lyckats göra det? Nej, fru talman, jag tror inte att det är vad det handlar om.
Jag tror inte att det är fråga om lagstiftningen i Sverige eller i EU, utan jag tror att det handlar om politiken. Man vill inte. Man lyssnar på fel personer. Man lyssnar på nykterhetsrörelsen, som tycker att varje centiliter såld alkohol är en centiliter för mycket. I stället borde man lyssna mer på folket. Lyssna på de människor som försöker utveckla vår landsbygd. Lyssna på de hundratals vingårdsägare som finns i Sverige som kämpar för att skapa någon form av lönsamhet.
Jag kan också garantera statsrådet Wikström att de vinodlare som i dag försöker sälja sina produkter är duktiga på de administrativa åtgärder som finns i den omfattande regleringen. Jag har pratat med en vinodlare på Öland som säger att de kommunicerar med ungefär 20 myndigheter, och de gör detta på ett bra sätt. Om något i kedjan av myndigheter klickar går det inte att fortsätta att producera vin. Fru talman!
Jag avslutar min del i debatten med att säga att om man vill så går det, men jag tror inte att man vill.
Jan R Andersson (M):
Grunden för den här interpellationen är förhållandena i en enskild kommun i Kalmar län, Mönsterås kommun, som under de senaste året inte har haft alla sina deltidsbrandstationer öppna. Det beror på givetvis på att man har problem med att rekrytera personal.
Det finns säkert många förklaringar till det, och det finns kanske en generell strukturell förklaring. Personer lever inte och arbetar inte längre i lika stor utsträckning på landsbygden. Många arbeten finns i stan, och det är inte så lätt att gå ifrån sitt arbete för att på deltid sköta sysslan som deltidsbrandman.
Det finns säkert även andra frågor, till exempel det som Lena Asplund tog upp i en tidigare interpellation, möjligheten till utbildning på ett praktiskt, enkelt och genomförbart sätt. Det är säkert också en del i det hela. Jag vill betona att det är viktigt att man inte nonchalerar de här frågorna utan tar dem på största allvar. Vi vet att det exempelvis vid många trafikolyckor är deltidsbrandmännen som är de första på plats och kan påbörja räddningsinsatsen.
Det är också deltidsbrandmännen som kan se till att trafiken fungerar så att inte alltför komplicerade situationer uppstår. De är en viktig del i kedjan, inte bara för att skydda mot brand utan också vid andra olyckor. Det finns en problematik som handlar om att företag som vill starta näringsverksamhet utanför storstäderna kanske funderar både en och två gånger om de vet att det inte finns någon fungerande räddningstjänst att tillgå på flera mils avstånd.
Statsrådet redovisade i interpellationssvaret en del åtgärder som vidtagits, de flesta faktiskt av den tidigare regeringen, exempelvis en distansutbildning med hjälp av informationsteknik. Det är bra. Jag tror att man hela tiden måste titta på hur man kan förbättra utbildningen, göra den bättre anpassad och mer modern.
Det som lite grann oroar mig är att statistik visar att antalet deltidsbrandmän under de senaste åtta åren visserligen ökade lite grann, alltså under den tid som alliansregeringen styrde, men åren dessförinnan gjordes en ganska stor neddragning.
I ljuset av den strukturella utveckling vi ser - en ganska kraftig urbanisering och en minskning av arbetsplatser på landsbygden - kommer det att bli allt svårare att hitta deltidsbrandmän som kan besätta de viktiga posterna. Jag ser fram emot en fortsatt diskussion med statsrådet om vilka ytterligare åtgärder som kan vidtas, utöver de som föreslagits.
Jan R Andersson (M):
Den här frågan förtjänar en fördjupad diskussion. Jag vet inte riktigt vad SKL:s och de berörda myndigheternas arbete kommer att innebära, men vi som lagstiftare och regeringen, som utfärdar en hel del förordningar, påverkar direkt den verksamhet som vi nu diskuterar.
Även om räddningstjänsten i grunden är ett kommunalt ansvar och kommunerna har ett arbetsgivaransvar är det staten och i slutändan regeringen som i många delar reglerar hur verksamheten ska genomföras. Det är en verksamhet som måste skötas på ett bra sätt från båda håll.
Givetvis välkomnar jag den kommande fokuseringen på rekrytering som SKL och myndigheterna ska ha, men jag tror inte att det är den enda åtgärd som behöver vidtas. Den accelererande urbaniseringen kommer att skapa andra förutsättningar när det gäller att bedriva den här verksamheten, och jag tror att vi kommer att se fortsatta problem.
Därför skulle jag vilja höra vad statsrådet vill göra förutom de åtgärder som han pekat på och som i grunden är rätt vaga. Jag undrar om statsrådet kan utveckla vilka faktorer som är av betydelse för att göra det enklare att hitta en rekryteringsbas för den här gruppen. Jag ser fram emot det, herr talman.
Jan R Andersson (M):
Jag frågade statsrådet vilka delar han tyckte var viktigast när det gäller rekrytering av deltidsbrandmän. Han gav tre besked. Två av dem att det är regeringens ansvar - utbildningen är statlig och ersättningen regleras statligt. Att se till att arbetsvillkoren är goda kan jag inte lasta statsrådet för. Det är givetvis ett arbetsgivaransvar.
Det här visar att situationen är komplicerad och att staten har en viktig roll att spela. Herr talman! Jag avser att återkomma i den här frågan för jag tror att det behöver vidtas verkningsfulla åtgärder. Som den tidigare diskussionen visade tror jag inte att man genom att lägga ned en räddningsskola och därmed minska möjligheten till utbildning, eller i alla fall att göra det svårare att komma in på en utbildning där de praktiska handlagen måste övas någonstans, gör det enklare att rekrytera.
Att utbilda personer för räddningstjänst ingår i kärnverksamheten hos den myndighet som ansvarar för räddningstjänsten. Därför finns det kanske fler åtgärder man skulle kunna vidta. När man ska spara är min första tanke inte att man ska spara på kärnverksamheten, utan man måste hitta andra delar att göra besparingar på. Det är givetvis statsrådet som i slutändan bestämmer det.
Jan R Andersson (M):
Jag börjar med att tacka för svaret. Jag förstår i huvudsak försvarsministerns inställning. De facto pågår ju samtal, och förhandlingar i mer skarpa termer är väl också förestående. Detta får vi nog all anledning att följa på olika sätt. Det som gör mig lite orolig och som är anledningen till att jag har ställt interpellationen är den dubbelhet som man kan uppfatta i frågan.
Jag tror inte att det finns någon stor skillnad i sak mellan mig och försvarsministern när det gäller hemvärnets uppgifter, utrustning och materiel. Precis som försvarsministern citerade från Försvarsberedningen har man ju angett en ton som går ut på att man vill höja förmågan hos hemvärnet, eventuellt tillföra ny materiel, hitta nya uppgifter och till och med öka dess numerär.
Man säger också att möjligheten att använda hemvärnet ska öka både i krig och i fred. Även om det inte gäller den här församlingen tror jag kanske också att man för många behöver göra klart att det hemvärn som uppstod under andra världskriget som någon form av mindre miliser i dag är en helt annan organisation.
De är professionellt tränade och har i princip samma eller bättre utbildning än många av de värnpliktiga som i dag ingår i vissa av våra förband. Hemvärnet har också en professionell förmåga att lösa mer komplicerade uppgifter än vad man kunde göra tidigare. Hemvärnet har också för första gången på lång tid fått en egenproducerad utrustning, och man har i dag möjligheter att faktiskt samverka med andra typer av förband och kan agera i ett större sammanhang.
Mot den bakgrunden och med det nya, kompetenta hemvärn som vi har i dag, tillsammans med de skrivningar som finns i Försvarsberedningen där man är väldigt positiv till att både ge nya uppgifter och öka antalet hemvärnsmän, framför allt på Gotland, har överbefälhavaren ändå uttalat vid en träff med försvarsutskottet att han hellre skulle prioritera andra uppgifter.
Den bottenplatta som både försvarsministern och överbefälhavaren har pratat om i alla fall under detta år måste komma först, menar han. Då ställer man sig givetvis några frågor. Det första som jag skulle vilja säga är att man kan ju inte bara göra en sak åt gången i försvaret.
Jag tror att man kan omorganisera och tillföra nya uppgifter och materiel till en hemvärnsorganisation samtidigt som man jobbar parallellt med den insatsorganisation som givetvis ska bemannas upp och klara sina uppgifter. Det är det som reser frågan om olika röster från den ledande chefen inom myndigheten och den politiskt tillsatta ministern, som inte har samma bild.
Därför måste jag ändå fråga försvarsministern om han delar den uppfattning som överbefälhavaren satt ljus på, nämligen att prioriteringen inte ska vara hemvärnet utan insatsorganisationen, och sedan, möjligtvis i mån av tid eller hur man nu kan uttrycka det, ska hemvärnet få del av de här resurserna. Med respekt för de samtal och förhandlingar som är på gång måste jag ändå ställa dessa frågor till försvarsministern.
Jan R Andersson (M):
Med en utblick i omvärlden skulle man kanske kunna föreställa sig eventuella scenarier. Tittar vi exempelvis på den tysta invasionen av Krim ser vi att det inte var någon egentlig uppstart av reguljära militära förband. Jag tror att vi har ett sådant hot även i Sverige, och därför behöver vi skydd av installationer.
Vi behöver ett snabbt insatt försvar för att skydda viktiga samhällsfunktioner, och det finns egentligen bara en organisation som är organiserad för att klara detta - hemvärnet. Därför tror jag också, precis som sas i en tidigare debatt här, att vill vi ha satsningar i närtid så är hemvärnet den bästa organisationen att ge nya resurser till.
Det konstaterades också i går när försvarsutskottet utvärderade vad som hade skett i försvarspolitiken under senare år. Nulägesbilden är att kanske 80 procent av de reguljära arméförbanden är fullt ut bemannade och så vidare. Det konstaterades att en av pluspunkterna var hemvärnet, som hade klarat sin rekrytering och sin förbandsuppsättning till i princip 100 procent.
Detta tycker jag är viktigt att ha med sig när man för vidare samtal så att man, precis som försvarsministern sa, inte glömmer bort att de territoriella försvarsförbanden och skyddsförbanden i dag i huvudsak utgörs av hemvärnet, eftersom de reguljära förbanden inte finns på alla platser i landet. Det är också viktigt att veta att hemvärnsförbanden har en kort inkallelsetid.
I ett skarpt läge får vi räkna med en månad för att kalla in våra insatsförband medan hemvärnet ofta kan vara på plats inom timmar. Om vi ska se på något positivt under senare år i organisationen är det hemvärnet som främst bör lyftas fram. Man bör vara tydlig med att det finns en viljeinriktning att tillföra ny materiel.
Jag talade om granatkastare och robot 70, men jag tror även att man kan titta på andra saker. Det finns i olika scenarier behov av till exempel mer långräckviddigt pansarvärn. Det kan också finnas andra funktioner. Givetvis behöver detta anpassas till hur det ser ut i landet. När vi tittar på olika scenarier som kan innehålla skymningslägen är det viktigt att vi ser att hemvärnet är den organisation som är utrustad och beredd att möta dem.
Det är också viktigt att när vi säger att vi vill ha effekt i närtid att vi tittar på vilka militära organisationer som klarar av detta; det är hemvärnet. Både ÖB och försvarsministern har tidigare i försvarsdiskussionen pratat mycket om en grundplatta.
Jag tror att det behövs en tilläggsplatta så att vi kan se på hur hemvärnsförbanden kan organiseras så att de i närtid kan få större effekt operativt. Jag uppfattar ändå att försvarsministern i grunden står bakom diskussionen.
Givetvis kommer det att föras ytterligare diskussioner, men jag hoppas att försvarsministern klarar av att övertyga överbefälhavaren om att hemvärnet är mycket pang för pengarna, det vill säga en kompetent organisation som behövs i Sverige.
Jan R Andersson (M):
Vad försvarsministern har sagt har i huvudsak varit klargörande. Det hemvärn vi har i dag är bra mycket kompetentare än många värnpliktsförband som fanns tidigare i och med att det finns ett starkt engagemang, en stark försvarsvilja och att hemvärnet övar regelbundet. Därför behöver diskussionen tas vidare, och man behöver fundera i flera steg.
En reguljär armé har inte bara sina egna uppgifter att lösa. Det behövs många stödförband där hemvärnet är en del. Av olika utredningar har framgått att de svenska arméförbanden har problem med sin rörlighet, det vill säga att röra sig över stora ytor. Hemvärnet kan exempelvis bistå Vägverket i brobyggnationer och så vidare.
Man ska inte stanna vid tanken på granatkastare, robot 70 och annat, utan man måste titta brett på vad hemvärnet kan hjälpa till med och vad övriga frivilliga försvarsorganisationer kan hjälpa till med för att bistå hela Försvarsmakten. Det är först när alla kompetenser i förbanden kan nyttjas tillsammans som man får ut hela effekten av försvarets personal.
Det är viktigt att vi fortsätter att driva diskussionen och att det finns en dialog mellan hemvärnet, Försvarsmakten och de frivilliga försvarsorganisationerna. Det finns en stark försvarsvilja, och de känner inte alltid att de blir tagna på så stort allvar och att de kan hjälpa till i så stor utsträckning som de vill.
Jag hoppas att det kommer fram i de kommande förhandlingarna att hemvärnet ska få en ökad roll och förmåga att verka i framtiden.