Penilla Gunther (KD):
Jag börjar med att yrka bifall till utskottets förslag och avslag på reservationerna. Jämställdhet är att båda könen får makt över sina liv och makt att forma sina liv utifrån sina egna önskemål. Det är en viktig uppgift att undanröja traditionella föreställningar, fördomar, strukturer och juridiska hinder som försvårar och förhindrar jämställdhet mellan kvinnor och män. Så står det i det kristdemokratiska principprogrammet.
Det som gjorde att jag en gång blev kristdemokrat var vikten av jämställdhet. Jag var vice ordförande i elevrådet i skolan. Jag tyckte att det var lite upprörande att det kändes som att killarna i skolan fick lite mer uppmärksamhet än vad vi tjejer fick. Det fick mig att gå med i ungdomsförbundet, och jag har hängt kvar sedan dess.
Den här otroligt viktiga frågan har också hängt kvar hos mig. Det som den enskilda mannen eller kvinnan upplever som sitt önskemål kan naturligtvis i allra högsta grad påverkas av traditionella föreställningar, fördomar och strukturer som får honom eller henne att göra val som faktiskt missgynnar jämställdheten.
Frågan kvarstår efter alla dessa år: Hur ska vi gå till väga för att förändra föreställningarna och strukturerna i grunden? Alla strukturer och fördomar är inte riktigt definierade. De är subtila, och vi kan inte alltid sätta ord på dem.
Men den politik som vi står för här kan inte kapitulera från sin roll som opinionsbildare och normgivare. Om vi vill ha ett samhälle med valfrihet och möjlighet för människor att påverka sina liv kan vi inte förbjuda människor att välja "fel".
Det måste vara tillåtet för både män och kvinnor att i första hand se sig som förälder eller något annat där de själva väljer sin tid med sina barn eller vad det kan vara, - karriärval eller något annat. Där finns naturligtvis saker som vi kan göra. Det har tagits upp exempel från kommunvärlden. Jag ska ta upp ett exempel från min egen kommun, Trollhättan.
Kristdemokraten Penilla Gunther fick igenom ett förslag i denna socialdemokratiskt styrda kommun som jag fortfarande är stolt över, nämligen att sjösätta regler för de politiskt förtroendevalda att ha rätt till barnomsorg under den tid de utövar sitt uppdrag.
Det är nog en av de få kommunerna i Sverige där det faktiskt finns möjlighet att få barnomsorg även på kvällstid för att kunna vara med på nämndmöten och så vidare. Det går naturligtvis att påverka på olika sätt. Att jämställdheten inte har nått längre är verkligen något vi måste fortsätta att fundera över.
Vi pratar om arbetsmarknad och sysselsättning. Det är ett mål för oss alla på ett eller annat sätt. Målet med full sysselsättning är något vi har hört i många år, men det kommer aldrig att fungera så länge samhällets attityder är som de är.
Vi kan prata lönenivåer, lönekartläggningar, rätten till barnomsorg, privat verksamhet kontra offentlig sektor och så vidare. Men på arbetsmarknaden och i arbetslivet handlar det om att ha ett utbud av arbetsgivare så att det är möjligt att utvecklas i sin karriär.
Där har regeringen gjort många bra insatser. Det borde man kunna tycka oavsett partifärg. Tillväxtverket har jobbat mycket för att få fram fler kvinnor som driver företag.
Även om vård- och omsorgssektorn tycks vara ett rött skynke för oppositionen är det ändå att konstatera att det har varit otroligt viktigt att vidga utbudet av arbetsgivare för dessa personer som har haft endast en offentlig arbetsgivare att gå till. Vad har man då haft för möjlighet att påverka sin löneutveckling?
Det gäller att faktiskt kunna se möjligheter, att tillväxten också är beroende av jämställdhet. Inte minst vi politiker måste bidra till mer tankar och idéer på det området.
En forskningsrapport, som visserligen har några år på nacken, visar att ungefär 15 procent inte trivs på sin arbetsplats eller med sitt yrke. Ytterligare 20 procent är dessutom missnöjda med både-och. Vi är inte så förändringsbenägna som vi tycks tro ibland.
En brittisk undersökning som jag nyss tog del av visar att ungefär 60 procent av arbetstagarna önskar byta jobb inom en snar framtid. Hur många som sedan har kommit sig för att göra det har jag inga siffror på. Det visar ändå att det finns behov av en större rörlighet på arbetsmarknaden. Vantrivsel tror jag inte är bra för vare sig den enskilda personen eller arbetsgivaren.
Hur mycket blir gjort om folk sitter och vantrivs hela tiden? Jag har också den åsikten att det inte alltid handlar om de villkor som finns i arbetslivet. Hur ser egentligen arbetsfördelningen ut på hemmaplan? Hur påverkar det orken och motivationen i det lönearbete man har? Sedan kan jag vända på frågan och säga: Hur ser arbetsfördelningen ut på jobbet?
Det finns alltid extraarbete på alla arbetsplatser - det ska bryggas kaffe och fixas möten. Allt som inte ligger inom de ordinarie arbetsuppgifterna ska göras, och vem är det som gör det? Ja, jag törs nog påstå - med min erfarenhet av ett antal arbetsplatser och olika typer av jobb - att det oftast är kvinnor som fixar det runt omkring.
Jag ska nu använda ett ord som kanske inte används så ofta i den här talarstolen eller över huvud taget. Jag tycker att det är orättfärdigt att ta upp vårdnadsbidraget som ett hinder för kvinnor på arbetsmarknaden. Det är inte trovärdigt över huvud taget. Vårdnadsbidraget gäller ett och ett halvt år, och blir man hindrad av att vara hemma med sitt barn i max ett och ett halvt år extra har man andra problem, törs jag påstå. Herr talman!
En jämställd arbetsmarknad kräver främst attitydförändringar, att ständigt ha med sig i tanken att både män och kvinnor behövs för att kompetensen ska bli fullständig. När ansökningar görs till exempel om projektmedel från EU och andra instanser ska det vara en 60-40-fördelning mellan män och kvinnor som deltar i projektet.
Om vi ständigt har med oss den tanken på 60-40 skulle det inte vara endast män eller kvinnor som intresserar sig för vissa saker, ämnen eller yrken och som väljs till dem. Först då åstadkommer vi, tror jag, en långsiktigt hållbar förändring i jämställdheten på arbetsmarknaden.