Sven-Erik Österberg (S):
I dag hade vi i arbetsmarknadsutskottet ett så kallat saksamråd beträffande flexicurity , som är ett sådant där begrepp som man kan tolka på många olika sätt. Den lovsång som regeringsföreträdarna i utskottet sjöng handlade om att man inte skulle lagstifta utan man skulle låta parterna ta ansvar för en rad olika frågor.
De pekade på att man avtalar, gör upp så att säga, i samband med löneförhandlingar eller i andra förhandlingar och löser frågor på bästa sätt så att man får en smidig arbetsmarknad. Det här har gått till på det sättet att parterna vid löneförhandlingar har avsatt rena lönepengar från löneutrymmet för att man har velat göra sig en försäkring för att ha en större trygghet vid händelse av sjukdom som i det här fallet.
Det har också skett i andra sammanhang i samband med arbetslöshet också. Om det nu är lagligt eller inte får vi väl i och för sig se i och med att en centralorganisation har anmält det här för prövning av Europarätten. Där får vi väl ett utslag så småningom.
Bortsett från detta tycker jag att det av ren praxis är ett ingrepp i avtalsförhandlingarna som på så sätt egentligen motsäger det regeringen själv står och säger när man pratar om flexicurity , att man vill att parterna ska ta större ansvar för flera saker. Så gör regeringen, och med den andra handen förintar man de försäkringar som finns eller gör att de blir verkningslösa.
Ja, de faller ut, men man drar tillbaka det kollektiva skydd som finns i den gemensamma försäkringen. Det blir mindre, och på så sätt spar också staten resurser, och så får försäkringen betala. De avsatta löneresurser som man valt att göra en försäkring av får på så sätt ingen effekt för de medlemmar som faktiskt har gjort det här.
Jag tycker till och med att det kan finnas fog att fråga: Om man gör på det här sättet, på vilket sätt får då löntagarna tillbaka de pengar som de ändå har avstått? Med tanke på hur regeringen agerar i den här frågan och i det här fallet kan man säga att om man skulle ha kunnat vrida tillbaka klockan så skulle man inte ha gjort en försäkring. Man skulle ha tagit ut det här i lönepengar i stället, och så hade man fått pengarna varje månad i sitt lönekuvert. På det här sättet försvinner ju pengarna.
Har statsrådet haft någon tanke på detta: Bör inte folk kompenseras? Bör man inte ta upp en diskussion om detta? Eller ska man bara notera att om man tydligen har varit så korkad att man har gjort en försäkring så får man skylla sig själv? Är det så man ska tolka det ingrepp som regeringen faktiskt gör? När vi ställde frågan i flexicurity -debatten sade regeringsföreträdaren: Ja, men vi säger ju att det är så här.
Jag måste säga att i opposition törs man inte lita på vad regeringen säger. Hur ska jag kunna lita på att man tycker att parterna ska ta ansvar när det gäller flexicurity och hur man ska hantera det här när man samtidigt säger att parterna inte ska göra det här utan att man i stället drar bort vad parterna har gjort? Jag tycker att det här rimmar väldigt illa på det sättet. Det här skapar en osäkerhet på svensk arbetsmarknad där parterna egentligen inte vet om man törs ge sig in i det här eller om regeringen kommer att lägga sig i, trots det fagra talet om att parterna ska ha större ansvar.
Det som är olyckligt med det här är att vi får en osäkerhet. Jag är också en stark vän av att parterna ska lösa flera frågor. Vi behöver inte lagstifta i allt. Vi har bra parter i Sverige som kan ta ansvar. De kan ta mera ansvar i flera frågor också. Men det här är faktiskt en käpp i hjulet, och det skapar en osäkerhet som är väldigt olycklig.
Det fordras en rad olika klarlägganden om det här, och framför allt en viktig signal till löntagarna som har avsatt sina lönepengar till en försäkring. Ska de bara försvinna rätt ut i luften? Tycker statsrådet att det är riktigt?