Andreas Carlgren (C):
Matilda Ernkrans har frågat mig vilken min och regeringens linje egentligen är i de internationella klimatförhandlingarna. Hon menar att Sveriges inställning i fråga om Kyotoprotokollet ändrats och att vi därmed skulle ha sänkt våra ambitioner att få EU att åta sig ytterligare utsläppsminskningar. Låt mig inledningsvis göra klart att Sveriges och EU:s mål ligger fast.
Vi vill se ett globalt, rättsligt bindande ramverk som ger sådana utsläppsminskningar av industri- och utvecklingsländer som krävs för att vi ska nå det så kallade tvågradersmålet. EU kommer inom ramen för ett sådant avtal höja sitt åtagande till 30 procent till 2020 - om detta råder inga tvivel. Vi nådde inte så långt som vi önskade i Köpenhamn. Orsaken är tydlig.
De största utsläppsländerna USA och Kina saknade tillräcklig politisk vilja att ingå tillräckliga åtaganden i det internationella samarbetet. Ibland sprids en förenklad bild av att rika länder stod mot fattiga länder i Köpenhamn. Det är vilseledande.
Förhandlingarna i Köpenhamn var en kraftmätning mellan oss som vill att klimatutsläppen ska omfattas av ett gemensamt, bindande, globalt system för utsläppsminskningar, och dem som inte vill. I grunden har situationen inte förändrats sedan Köpenhamnsmötet. Snarast framgår det nu än mer tydligt att varken Kina eller USA vill se ett brett och ambitiöst rättsligt bindande avtal.
Vi står därför inte för något omedelbart genombrott i klimatförhandlingarna. Samtidigt tror jag på att det går att stegvis och oförtrutet komma vidare i klimatfrågorna. Köpenhamnsmötet gav oss en politisk överenskommelse vars ambitionsnivå visserligen är för låg men som ändå innebär ett steg framåt när det gäller att få ett brett deltagande i insatserna för att begränsa klimatförändringarna.
Över 140 länder har nu anslutit sig till Köpenhamnsöverenskommelsen. Dessa länder står för över 86 procent av de globala utsläppen. Vår strategi är att stärka de krafter som vill framåt i klimatfrågan.
Det gör vi genom att samarbeta med andra föregångsländer, genom att visa på att det går att minska utsläppen och samtidigt ha ekonomisk tillväxt och genom att utveckla koldioxidmarknaderna.
Vi gör det också genom att lyfta fram att alla länder behöver vidta åtgärder för anpassning och att behoven kommer att öka om inte kraftfulla åtgärder för minskade utsläpp genomförs, genom att bistå utvecklingsländerna, på både kort och lite längre sikt, med att bättre skydda och anpassa sig mot de oundvikliga klimatförändringarna och genom att stödja ländernas arbete med en koldioxidsnål utveckling.
På så sätt kan vi stärka redan befintliga allianser och bygga nya sådana med utvecklingsländerna och skapa ett ökande stöd för en global klimatregim. Vi har inte bytt åsikt om Kyotoprotokollet. I Köpenhamn talade jag om hur EU kämpade för att rädda Kyotoprotokollet, att vi kommer att överträffa vårt Kyotomål och att vi vill se en överenskommelse som bygger vidare på Kyotoprotokollet.
Samtidigt betonade jag då och gör också nu att protokollet är otillräckligt för att lösa klimatproblematiken. Länder med utsläppsåtaganden under protokollet ansvarar för mindre än en tredjedel av de globala utsläppen.
Kina och USA, som tillsammans står för mer än hälften av världens utsläpp, omfattas inte av några åtaganden genom protokollet. Det finns inte någon motsatsställning mellan att erkänna det och samtidigt framhålla att protokollet innehåller många av de byggstenar som är nödvändiga i en framtida klimatregim.
Eftersom ett globalt rättsligt bindande avtal inte ser ut att vara möjligt att nå i närtid är det viktigt att vi öppnar för att behålla Kyotoprotokollet och dess regelverk som en del i en bredare uppgörelse om klimatet. Det är viktigt att Sverige och EU är tydliga med att vi är beredda att ta vår del av ansvaret och är beredda att gå före. Det centrala är att hela tiden sätta ambitionerna om globala utsläppsminskningar i fokus.