KBLab/rixvox huggingface dataset:
Linnéa Darell (FP):
Det är bra, och vi är ense om att man naturligtvis inte ska bli föreslagen förtidspension så länge det finns mer att göra. Men ändå händer det. Cathrin är ju inte den enda människa som vittnar om detta. Nu säger Hans Karlsson att pilotprojektet ska övergå i en ökning och vidgning utan något vidare beslut.
Då förstår jag inte riktigt varför det inte hade kunnat träda i kraft direkt, för uppenbarligen handlar det i dag om att uppdraget är ungefär 30 000 och i två län och att man kan börja öka antalet någon gång i slutet av året. Vad är det som ska hända på vägen?
När myndigheter får direktiv i etapper så här förväntar man sig någon utvärdering innan. Vad är annars skälet till att man inte kunde ta itu med det här över hela landet på en gång?
Hans Karlsson säger också att samordningsansvaret i det enskilda fallet - vi är överens om att vi inte ska diskutera enskilda fall här men det har ju hamnat så i fokus som ett exempel på hur det inte borde få gå till - är Försäkringskassans, och det är det ju. Men Försäkringskassan själv, även centralt, säger ju att det finns så mycket otydligheter och att man kommer att ta kontakt med regeringen om det här.
Man menar att regelverket bidrar till att en sådan här situation kan uppstå. Det är av den anledningen som jag har ställt frågan till regeringens företrädare, för det är väl där ansvaret ligger för att se till att få tydliga regler. Finansiell samordning och kravet på hälso- och sjukvården diskuterade vi lite här förra veckan med anledning av Centerpartiets och Kenneth Johanssons interpellation.
Jag kan bara igen konstatera att om Folkpartiets förslag om att den finansiella samordningen skulle ha fått fortsätta utvecklas, hade sådana här situationer inte uppstått. Då hade vi inte haft den här lite fyrkantiga hanteringen med myndigheter på olika håll som inte känner en säkerhet i uppdraget att samverka.
Av svaret i skriftlig form att döma, även om jag tycker att det finns en viss ödmjukhet i den muntliga framställningen hos ministern, verkar det ändå som att regeringen tycker att den takt som man har föreslagit är bra och att det inte är så mycket mer man kan göra från regeringens sida.
Är det så jag ska uppfatta det? Ministern avslutar med att säga att han har en god tilltro till att det ska ske en bra utveckling och att människor som behöver rehabilitering inte ska hamna i diskussion om förtidspensionering. Men den verklighet som Cathrin och andra möter är ju en annan.
Uppenbarligen är det också en annan verklighet som berörda myndigheter tycker sig leva i eftersom det här kan hända och man också uttrycker att det finns otydligheter. Jag skulle ändå vilja höra om det kommer något mer från regeringens sida än att vi ska se tiden an nu.
Linnéa Darell (FP):
Hans Karlsson säger att aldrig har så mycket gjorts, men behoven har heller aldrig tidigare varit så omfattande. Att så oerhört många människor nu erbjuds förtidspensionering i stället för någonting annat beror ju på att den socialdemokratiska regeringen oerhört sent förstod vilket bekymmer det här skulle bli.
Nästa år är det tio år sedan sjukskrivningarna började utvecklas åt det här hållet. Det var i och för sig före Hans Karlssons tid som minister och före min tid här i riksdagen, men det är samma regering som hela tiden har haft ansvaret. Det är först de senaste åren som åtgärder har börjat vidtas. Det syns väl också på måtten.
Här talar vi om 10 000 som får hjälp med det ena och 30 000 som får hjälp med det andra. Någon gång under 2007 ska man komma upp i över 100 000. Även om, som jag sade förut, inte alla 800 000 är berörda av just detta, är det ändå mångdubbelt fler. Det ramlar ju också in lite folk under de här åren. Det är inte helt stopp för en ökning av behoven.
Jag är ändå lite besviken över att regeringens vilja att anstränga sig till det yttersta, snabba på processerna och se till att myndigheterna får möjlighet att hantera fler i processerna inte tydligare har uttryckts i Hans Karlssons svar.
Då skulle Cathrin och andra i hennes situation slippa slåss mot regelverk och byråkrati och i stället kunna använda sin kraft till att komma igen på arbetsmarknaden. Det är också bekymmersamt att det under den här tiden kommer att fortsätta att användas skattepengar till för tidiga förtidspensioneringar samtidigt som Sverige mer än väl skulle behöva varenda arbetad timma.
Kenneth Lantz (KD):
Min interpellation till socialministern föranleddes av flera samtal för en tid sedan med enskilda människor hemma i Helsingborg och även på andra orter i Skåne. Dessa personer har tagit kontakt med mig och har med sorg och inlevelse berättat om sin faktiska situation och sin privatekonomi. Jag konstaterar att vi naturligtvis är överens om pensionsreformen. Därom råder ingen tvekan.
Och jag är, precis som ministern, väl förtrogen med den. Pensionsöverenskommelsen är ett bra initiativ och kommer att minska dylika problem som vi har att debattera bland annat i dag. Men om vi i Sverige kan vara ganska stolta över vår gemensamma pensionsreform finns det ändå enskilda människor, vilket ministern säkert känner till, som är äldre eller nyblivna pensionärer och som i dag har det ganska svårt att få sin ekonomi att gå ihop.
De konstaterar varje månad när pengarna är slut att det är alldeles för många dagar kvar den månaden. Kvar står då att vädja till olika bidragsorganisationer, fonder, donationer och kanske till sina egna barn för att över huvud taget få ekonomin att gå ihop. Kristdemokraterna har i anslutning till detta lagt fram ett förslag om att höja garantipensionen, eller att åtminstone diskutera det, eller att höja grundavdraget.
Dessa åtgärder skulle naturligtvis förbättra ekonomin för enskilda människor som har det svårt i dag. Jag skulle vilja fråga om regeringen har några planer på att hjälpa dessa enskilda människor. Det är ju en grupp som vi talar om, inte några namngivna av förklarliga skäl. De lever i dag under dessa extremt små förhållanden.
Vi får enligt min mening inte nöja oss med att enbart säga att det finns socialbidrag och andra liknande stöd eftersom det är genant för många människor att behöva gå och tigga med mössan i hand. Pengarna är slut för dem. Och det är i och för sig samma person som har ringt till mig igen och sagt: Jag har inte möjlighet att köpa några julklappar. Jag har knappt råd att gå till frisören nu när jag ska fira julhelg. Hur känner regeringen inför en sådan verklighetssituation?
Kenneth Lantz (KD):
Jag är väl medveten om de kriterier som ministern tar upp och delar ministerns uppfattning. Det är bra att vi måste vara måna om och se till att människor som varit med och byggt upp välfärden i vårt land och som gjort att vi har den situation som vi i dag har och som vi ändå är ganska tacksamma för inte ska behöva gå med mössan i hand. Därför är de här olika stöden bra på alla sätt och vis.
Detta till trots finns det enskilda människor som när de kontaktar mig säger, vilket smärtar mig att höra, att det inte går ihop. De lägger papperen på bordet, och jag får se pensionsuttag, motsvarande lönelappar via banken och så vidare. Det är svårt för dem. Jag har samma uppfattning som ministern, det vill säga att riksdagen och regeringen i synnerhet måste vara måna om att bevaka de här personerna.
De går en helg till mötes och har sina familjer, så det är viktigt att ministern också tar detta på fullt allvar. Tidigare i dag har här diskuterats en annan grupp av människor. Jag ska helt kort beröra den saken eftersom den också engagerar mig. Det gäller dem som söker bostadsbidrag och som råkar ha ett fritidshus. Det blir kanske svårt för dem att behålla sitt fritidshus.
Det är näst intill kränkande att man ska behöva sälja sitt fritidshus för att över huvud taget kunna bo kvar i sin permanentbostad för den händelse att man inte bor i hyreslägenhet. Har ministern något svar att ge om hur dessa personer ska kunna få sin ekonomi att gå ihop? Delar ministern finansministerns svar som jag fick förra veckan, nämligen att man väl får sälja sin fritidsfastighet för att få ekonomin att gå ihop?
Kenneth Lantz (KD):
Också jag har en fundering kring brevet men ska absolut inte belasta Lars med samma frågeställning en gång till. Handslaget har också berörts. Inte heller ska jag fördjupa mig i den frågan. Men låt mig lite grann få föra ett resonemang och ha ett litet tänk och också kanske dela några tankar med Wegendal angående de skatteregler som vi har och de problem som även Skatteverket erkänner.
Jag skulle också vilja att vi något funderar kring den elitistiska bortgallring som förekommer. Förra replikskiftet avslutades med detta med att vara lite för ung när man går in i aktivt tävlande. Jag ser ändå med viss oro på de ungdomar som tyvärr gallras bort. Just i den ålder då kanske elitsimmarna är som skickligast finns det inom många idrotter en ganska tuff bortgallring.
Där skulle jag vilja höra lite grann om hur man inom Socialdemokraterna ser på det faktum att man inte är värd något inom vissa idrotter, utan man plockas helt enkelt bara bort. Vidare har vi skattereglerna.
Vad gör vi med ett system där det finns ideellt arbetande föräldrar som sitter med i styrelser och är ledare i pojk- och flicklag men som har ett rent elände med redovisningar av olika slag? Hur ser Socialdemokraterna och Lars Wegendal på de frågorna?
Kenneth Lantz (KD):
Jag tycker att det ändå känns som en samsyn här, som något som vi kan dela. Handslagets fortsättning kan vi fördjupa oss i. Men kommer det att finnas någon form av styrning från Handslaget så att det blir en uppmuntran på just det problemområde som vi diskuterar? Jag tänker även på tjejidrotten som kanske inom vissa sporter ligger efter betydligt.
Jag refererade i mitt anförande till den utredning som är gjord och som visar väldigt tydligt att inom vissa idrotter ligger tjejerna efter betydligt gentemot kontrollgruppen. Kommer Wegendal att arbeta för en bättre representation av både könen? Finns det med i socialdemokratiskt tänkande?
Kenneth Lantz (KD):
Detta är för mig så pass allvarligt att om jag blir lite upprörd får jag be om ursäkt för det. Jag möter nämligen i mitt dagliga arbete människor som är drabbade av det här. Maud Ekendahl och jag har uppgifter inom detta område. Maud nämnde Hsan, där hon är engagerad, och jag sitter i Patientskadenämnden. Vi sitter så att säga mitt i verkligheten. Det finns enskilda människor som drabbas, och vi kan inte bara säga att vi ska göra en utredning.
Vi måste engagera oss i framtiden. Det krävs åtgärder nu, och därför kan vi inte låta oss nöja med att "vi vill" och "vi har för avsikt". Vi sitter visserligen inte öga mot öga med patienten, utan i stället läser vi handlingar, journaler och annat. Det sker med stor integritet och respekt för individen, och då ser vi också fall där det fallerat.
Vi måste, bästa statsråd, omgående vidta åtgärder mot detta. Jag har ett par frågor som jag lite grann skulle vilja fördjupa mig i. När det gäller fallolyckorna ser vi att det är för få människor inom vården, vilket kan vara en bidragande orsak. Många människor behöver hjälp vid toalettbehov då de måste förflytta sig, men det finns ingen hjälp i närheten.
Vi har exempel på att personer fallit omkull på toaletten och blivit liggande där utan att kunna nå omgivningen. Det får bara inte hända inom svensk sjukvård. Därför krävs det fler händer och fötter inom vården. Det handlar om människor inom vården. Ministern nämnde i förbifarten receptarier och apotekare.
Jag tror att det skulle vara en stor nytta om vi kunde få en påskyndning av att vi kontrollerar och gör register över dels vad det är för medicin som vi har hemma, dels vad det är vi äter. Man måste ha en större kontroll på sjukhusen av vad det är för någonting som skrivs ut. Jag skulle känna en stor tillfredställelse om vi kunde få ett förtydligande på området. Vad är det som egentligen som gäller? Vad gör regeringen för att människor ska slippa att äta ihjäl sig av medicineringen?
De kanske får följdsjukdomar eller briståkommor på grund av att de stoppar i sig felaktig eller olämplig medicin. Nu är vi inne på ett område som jag knappast behandlade i mitt anförande, så Maud Ekendahl får ta den frågan. Mediciner går emot varandra och slår ut varandra i stället för att hjälpa varandra. Fru talman! Jag vill avslutningsvis återkomma till anonymiteten. Är det möjligt att rapportera in till detta register som statsrådet talar så varmt om och känna: Jag får vara anonym?
Är det tryggt? Kan man vara övertygad om att det inte blir några repressalier av rapporteringen? Är kulturen och attitydfrågorna inom vården sådan att jag kan känna mig fullständigt trygg om jag vill långsiktigt hjälpa drabbade människor inom vården att få en tryggare och säkrare behandling?
Om statsrådet kan säga: Så här är det, och så här vill vi att det ska vara från regeringens sida, tror jag att det är många som uppskattar detta.
Kenneth Lantz (KD):
Jag vill tacka för den diskussion som vi har haft förmånen att få ha tillsammans med syftet att förbättra för drabbade människor. Jag vill gå tillbaka till frågan om patientskadenämnden. Där känner vi gång på gång en osäkerhet. Tas uppgifterna till vara? Kommer de dit där de egentligen ska, eller hamnar de bara i ett dött och sterilt register?
Jag skulle önska att de kom till utbildningsnivån så att blivande läkare och vårdpersonal verkligen får veta: Så här är erfarenheten i svensk sjukvård i dag. Detta har man kommit fram till i Hsan, inom läkemedelsförsäkringen, inom patientförsäkringen, och så vidare. Det är dagsaktuell kunskap. Kommer den kunskapen till rätt person? Det är min slutliga fråga.
Det är beklagligt om vi inte skulle kunna enas om att vi vill driva denna fråga tillsammans: Jag tror inte att det finns någon partipolitik i detta. Men ministern måste förstå att det finns viss frustration inom borgerligheten. Vi ser inte att det blir någon konkret förbättring på området. IT-samordningen ska öka för patientsäkerhetens skull. Det är bra svar som Ylva Johansson ger här i Svenska Dagbladets artikel med rubriken Min son dog i onödan. Men låt oss se till att det kommer människor in.
Det räcker inte med några döda datorsystem. Datorsystem i all ära, men låt oss se människor inom vården.
Kenneth Lantz (KD):
Tack för svaret, ministern, eller försöket till svar! Jag beklagar att Ulrik Lindgren inte själv kan närvara i debatten, men han har skäl att utebli. Jag har fått förmånen att företräda partiet och dela min uppfattning med ministern angående de här viktiga frågorna. Det är rätt och riktigt att vi får ett svar.
Ministern har också noterat och kommenterat att han har varit i kontakt med, tagit del av och informerat sig om. Men det finns en punkt, som kanske inte är klart och tydligt utskriven i Ulrik Lindgrens interpellation till ministern, och det är något som vi förväntar oss ett svar på. Det är konkret: Vad ska göras, och vad kan förbättras?
Min utgångspunkt i det här engagemanget är barnens bästa. Det är inte fråga om att vi är ute efter att klämma till några kvinnor som lider under missbruk. Det är bra att kunna hjälpa enskilda kvinnor naturligtvis i den här situationen, men det är barn som inte väljer sina föräldrar som är det absolut viktigaste i den här frågeställningen. Vad avser ministern att vidta för åtgärder den tid som återstår?
Vad tänker Socialdemokraterna att vi ska göra åt den här gruppen som riskerar att bli predestinerade för alkoholism eftersom de redan har fått del av detta innan födseln? Kristdemokraterna har arrangerat ett seminarium i just de här frågorna då vi har tagit upp det här viktiga ärendet. Jag tror också att ministern delar det här ansvaret med oss.
Det är därför det är så angeläget för oss att påtala för regeringen och för ministern att det skyndsamt måste vidtas några konkreta åtgärder. Ulrik nämner i sin fråga frivilligvård, och det finns med i svaret också. Det är bra. Det är föredömligt om vi kan ha så mycket frivilliga och ideella krafter som möjligt i ett samhälle. Det är min ambition också. Men det finns en grupp som aldrig hörsammar en sådan inbjudan.
Det är den gruppen som jag tycker att norrmännen har lyckats så väl med när de talar om med bestämdhet att det också finns möjlighet att med en viss form av tvång gå in och vårda och hjälpa kvinnor så att de inte föder barn under påverkan av droger av olika slag. Fru talman!
Låt mig konkret få ställa någon fråga om den influens som jag förhoppningsvis kan få höra har påverkat ministern i någon mån också kan få realiseras i någon form av handgripliga åtgärder så att vi ser en viljeinriktning, inte bara att man berättar att det här finns, att det är bra och att det är viktiga frågor.
Hur ser Morgan Johansson personligen eller som företrädare för regeringen på vad man ska göra för att förbättra situationen för dessa barn som riskerar att födas under påverkan av droger?
Kenneth Lantz (KD):
Tack så mycket, justitieministern. Det är väl en bit på väg. Man känner ändå att det finns en viss förståelse. Skam vore ju om vi inte kunde ha ett gemensamt intresse i detta - ministern, jag själv och mitt parti och även övriga partier, såsom Marita på ett förtjänstfullt sätt nämnde här i förbifarten.
Det skulle vara intressant om ministern kunde delge några tankar om detta till protokollet och till riksdagen när nu ministern själv har fört på tal att man arbetar med detta i Regeringskansliet. Om man frågar från barnmorskorna vill man ju ha svar. Får man möjlighet och känner sig stark nog att svara vill man förmodligen också ha hjälp.
Då kan jag inte annat än ställa mig väldigt tveksam till att den hjälpen reellt finns i dagens sjukvård. Folkhälsominister är en fantastisk titel.
I dessa sammanhang krävs det också ett visst engagemang av en minister med en sådan ärevördig titel när vi har en förebyggande hälsovård i Sverige som tar blygsamma mindre än 10 % av sjukvårdsbudgeten. Jag tycker att vi borde satsa mycket mer medel och resurser på att förebygga i stället för att gång på gång bedriva en vård i efterhand.
Tack så mycket för svaret så långt! Men skulle vi kunna få enas om ett gemensamt åtagande mellan olika politiska partier i detta ärende tror jag att det skulle ses med välbehag av väldigt många i Sverige.
Kenneth Lantz (KD):
Jag tackar så hjärtligt för tillfället att säga tack till Morgan Johansson också för det här svaret. Det är inte så att vi jublar, lyfter händerna och tycker att nu är vi framme, nu är det färdigt, men vi är ändå gemensamt på banan och slåss och kämpar för det här. Kristdemokraterna kommer att driva den här frågan vidare från sitt perspektiv och sina övertygelser.
Vi är helt övertygade om att det behövs en oerhört kraftig insats för att förebygga, informera och på alla sätt och vis hjälpa de kvinnor som hamnat i den här situationen - också förebygga för ett bättre liv för deras barn som förhoppningsvis ska födas. Jag ställer mig inte bakom att någon ska föda sitt barn i lönndom och inte inom den offentliga vården, absolut inte.
Här måste vi föra fram en möjlighet och en positiv väg att kunna föda sitt barn inom den sjukvård som finns i Sverige och som är bra. Morgan Johansson säger att detta ska ha högsta prioritet och att det inte får vara någon väntetid när det gäller att hjälpa dem som drabbats av missbruk. Är det med sanningen överensstämmande att dessa resurser finns känner vi oss mindre oroliga.
Jag har dock viss erfarenhet av ett ideellt engagemang i min hemstad Helsingborg, där jag ändå tycker att det finns en tröghet i systemet. Man ifrågasätter och räknar inte med att avsätta de resurser som egentligen finns. Det finns oerhört många ideella organisationer som gärna skulle åta sig mer uppgifter inom den här vården och inom detta arbete.
Men de borde också få någon form av erkännande från staten och kommunerna på det här området. Jag ropar efter, och jag företräder då en grupp människor som väldigt seriöst och djupt känner för den här frågan, och vädjar om stöd och hjälp i detta arbete.
Patrik Norinder (M):
Jag får en känsla när jag hör Pär Nuders både första och andra inlägg av att Pär Nuder tar lite för lätt på problematiken framöver. Mats Odell har i sin interpellation tagit upp att vi kommer att minska antalet arbetade timmar per invånare från 760 till 720 timmar fram till år 2020.
Det kanske inte säger så mycket, men det är ofantliga belopp det rör sig om. Skulle vi ha en oförändrad arbetstid skulle BNP öka med 180 miljarder kronor till år 2020. Drar vi ned detta till en barnfamilj med två vuxna och två barn skulle det innebära ungefär 36 000 kr för denna familj eller 3 000 kr i månaden.
Mats Odell är ju en mycket vänlig man och tog alltså en snäll siffra. Man skulle kunna gå tillbaka några år till, till år 2000. Då hade situationen blivit ännu värre. Då hade det rört sig om 52 000 kr eller över 4 000 i månaden. Detta är vad vi har att se fram emot - om ingenting görs, Pär Nuder!
Socialdemokraterna verkar inte ha några bra modeller för att komma till rätta med hur vi ska öka arbetsutbudet. Jag ser några huvudspår i hur vi borde handskas med vår framtid. Ett är att vi måste ha fler arbetstillfällen. Vi måste alltså försöka få fler företagare och fler jobb i Sverige.
Och det kanske inte handlar om, som Pär Nuder säger, att det bara eller till huvuddelen ska vara i den offentliga sektorn, utan det handlar om att skapa jobb i små och medelstora företag. Detta är ju det stora problemet med den socialdemokratiska politiken: Man har inte hittat några modeller för det. Man har inte gjort någonting åt de hinder och de pålagor som småföretagarna anser sig ha.
Man lägger här till och med lök på laxen genom det nya sjukförsäkringsförslaget, som kommer att ge höga kostnader för företagarna. Inte kommer det att underlätta att få fler arbetstillfällen. Man har inte gjort någonting åt den regelbörda man talat om i så många år. Bara tomma ord har kommit fram från socialdemokratin.
Man beskattar de små företagarna hårdare än de globala företagen. När det gäller tjänstesektorn, som vi vill ska växa, vägrar Socialdemokraterna att öppna för den enormt stora möjligheten att få fler arbetstillfällen genom de hemnära tjänsterna. Vad satsar man då på? Nu lät det på Pär Nuder som om man skulle satsa på mer offentlig sektor.
Välfärden kommer till stor del att finansieras om vi kan få fler i arbete. Som Mats Odell sade är det en miljon människor som inte går till arbetet en vanlig vardag. Även fler äldre måste komma i arbete. När jag läste Pär Nuders svar här blev jag lite bekymrad. Det lät som om man ska klämma åt dem som har fördelar.
Pär Nuder skriver att tjänstepensionsavtalen i vissa avseenden är skattemässigt gynnade och att regeringen har tillsatt en utredning. Det är faktiskt tvärtom. De som har tjänstepension - jag läste om detta i Dagens Nyheter på tåget hit i dag - har sämre möjligheter till a-kassa och större problem.
Tjänstepensionsreglerna gör också att 64-åringar tvingas sluta ett år tidigare än man skulle behöva för att inte pensionen ska drabbas. Det finns många saker. Jag skulle vilja fråga Pär Nuder: Vad är regeringens förslag för att få fler i arbete? I svaret kom det inte fram någonting. Hur ska man få fler äldre i arbete?