KBLab/rixvox huggingface dataset:
Erik Andersson (M):
Jag har en fråga till Gabriel Wikström gällande snuset. I dagarna har det skickats ut en lagrådsremiss angående implementering av tobaksdirektivet. Sverige har ett undantag i anslutningsfördraget i fråga om EU när det gäller snuset. Snuset borde alltså inte finnas med över huvud taget i den här lagrådsremissen. Gabriel Wikström har tidigare tagit upp frågan om smak på snus och att man inte skulle få ange smak på snusdosan.
Men det finns inte med i det förslag som just nu är ute på remiss. Därför undrar jag om Gabriel Wikström tänker vidta åtgärder för att återinföra sina tankar just när det gäller smak och förbudet att ange smak på snuset i kommande proposition, någon gång i mars.
Erik Andersson (M):
I det förslag som nu är ute på remiss finns många omständigheter som försvårar för konsumenterna. En är att Folkhälsomyndigheten kanske skulle ta över ansvaret. Då skulle rimligtvis kommunerna utföra tillsyn över detta. Sedan skulle det bli frivilligt att ange innehållsförteckning. Om man tar bort snuset från livsmedelslagen, där det är i dag och där det är tydligt reglerat vad det får innehålla, kan en snusdosa i princip få innehålla precis vad som helst.
I förslaget står det också att man inte ska få ange hur mycket nikotin snuset innehåller. Det är väldigt dumt, för då kommer konsumenterna att få i sig mer nikotin än vad de behöver. I själva verket är det så här: Om folk skulle sluta röka och börja snusa vore det en folkhälsovinst. Därför förstår jag inte varför statsrådet hela tiden ska misshandla det svenska snuset.
Erik Andersson (M):
Ordet rappakalja syftade på att du, Magnus Manhammar, talade om allt annat än just kärnfrågan: arbetsmiljö. Det är det vi diskuterar här i dag, inget annat. Det handlar inte om budgetförhandlingar med andra partier eller någon annan fråga som Magnus Manhammar gärna skulle vilja diskutera här och nu. Dem får vi ta i en annan debatt. Men det jag såg under anförandet var en väldigt nöjd socialdemokrati. De är så nöjda, fru talman, att jag inte vet vart jag ska ta vägen.
Tidigare var socialdemokratin stolt men inte nöjd, men nu är det verkligen tvärtom. Ni är nöjda men inte stolta över det ni genomför, för landet håller helt enkelt på att gå åt fel håll. Du tittar på Moderaternas budget och nämner rader hit och dit, men du borde läsa siffrorna i stället.
Jag kan tala om, Magnus Manhammar, att vi satsar mer pengar på Arbetsmiljöverket än Socialdemokraterna gör i sin budget. Man kan alltid diskutera vad som har gjorts tidigare, men faktum är att vi satsar mer. Du kan inte säga att ni satsar lika mycket som vi på Arbetsmiljöverket. Varför gör ni inte det?
Våra satsningar går särskilt till kvinnors arbetsmiljö hos offentliga arbetsgivare, för det är där vi ser de stora framtida orsakerna till sjukskrivningar. Många av Magnus Manhammars kompisar är säkert arbetsgivare för dessa kvinnor. Hur kommer det sig då att stat, kommun och landsting är mycket sämre arbetsgivare än privata arbetsgivare? Kan Magnus Manhammar svara på det?
Erik Andersson (M):
Var ska man börja? Det parti som första gången använde sig av Sverigedemokraterna i Sveriges riksdag var Socialdemokraterna under alliansåren. Ni såg med hjälp av Sverigedemokraterna till att 100 000 löntagare fick höjd skatt, Magnus Manhammar. Är du rasist för det? Nej, jag skulle inte tro det. Om Sverigedemokraterna, Centerpartiet, Liberalerna eller andra partier röstar på ett förslag från Moderaterna, gör det mig till en sämre människa?
Nej, jag skulle inte tro det heller. Jag vet att Vänsterpartiet säkert har röstat på Moderaternas någon gång tidigare, men jag känner mig inte som en sämre människa för det. I en demokrati respekterar man alla på ett likvärdigt sätt. Alla partier här är invalda i Sveriges riksdag. Vi samarbetar inte med Vänstern, för det är skadligt för landet, och vi skulle inte heller budgetsamarbeta med Sverigedemokraterna.
Men att tala med alla tillhör vanlig god ton och vanligt hyfs. Att du inte fick lära dig det i skolan en gång i tiden! Låt oss se på resultatet. Vad har hänt i Sverige när det gäller neddragningarna på Arbetsmiljöverket? Antalet arbetsplatsolyckor, sjukskrivningar och arbetssjukdomar per 1 000 invånare har ju minskat sedan 2006. De ökade något 2009, men sedan har det varit en kraftig ökning 2014.
Att man tog bort pengar för att man ville effektivisera Arbetsmiljöverket har alltså inte givit något större resultat på hälsan hos dem som arbetar. Statistiken visar ju på en minskning. Tidigare gjorde inspektörerna fler tillsynsuppdrag än i dag. Inspektörerna blev effektivare.
Men sedan 2009 har alliansregeringen ökat medlen till Arbetsmiljöverket, och nu lägger vi mer än Socialdemokraterna.
Erik Andersson (M):
Tack, Ali Esbati, för frågan! Nu har jag inte sagt något om budgetsamarbete med Sverigedemokraterna, vill jag påpeka. Rätt ska vara rätt. Men det kommer kanske inte riktigt från rätt sida när Ali Esbati kommer och talar om för mig hur andra partier ska definieras när han själv tillhör ett parti som har kommunistiska rötter.
Vi vet själva hur VPK och kommunistpartiet i Sveriges riksdag har röstat tidigare. Det är ingen rolig läsning, måste jag säga, om de nu anklagar oss för att samarbeta med Sverigedemokraterna. Den viktigaste delen när det gäller arbetsmarknaden är ledarskapet, som jag ser det.
Det är en av de viktigaste grunderna för att medarbetarna ska känna sig friska på jobbet. Vi har i också i olika undersökningar sett att ledarskapet är det absolut viktigaste. När man tittar på kvinnors stress visar det sig också att de organisationer som är politiskt styrda har fler sjukskrivningar än privata arbetsgivare.
Då kan man undra: Hur kommer det sig att det är på det sättet? Jag tror att det har mycket att göra med medbestämmande över den egna arbetssituationen. Jag tror att de privata företagen är mycket bättre på detta med medarbetarnas medbestämmande än vad offentliga arbetsgivare är. I grund och botten är detta inte så konstigt.
Om man får vara med och påverka sitt arbete och ha ett inflytande känner man också mindre stress och mindre maktlöshet. Vi vill särskilt också se på insatser för sanktioner mot arbetsgivare som har höga sjuktal. Det handlar om att se vad man kan göra för att förbättra den situationen.
Erik Andersson (M):
Jag vet inte om jag uppfattade din fråga helt och hållet, Ali Esbati, men om man ser till vad som sticker ut på arbetsmarknaden kan man konstatera att kvinnors sjukskrivningar börjar öka, och det är den psykosociala arbetsmiljön som har blivit allt viktigare. Psykiska sjukdomar är den vanligaste sjukskrivningsorsaken. Detta måste vi göra något åt. Här har Moderaterna också förslag.
Vi vill förkorta tiden när man väl har hamnat i sjukskrivning, och det ska prövas om man kan göra något annat på sitt arbete eller prövas mot hela arbetsmarknaden, för vi tror - och det visar också undersökningar - att det är bättre om man har en god kontakt mellan arbetsgivaren och den som är sjukskriven för att se om man kan lösa problemet, så att personen kan återgå i arbete. Det är det absolut viktigaste.
Men vi vill helst inte att man ska hamna där. Vad kan man då göra för att råda bot på att ett antal arbetsgivare, främst offentliga arbetsgivare, visar väldigt höga sjuktal? Vi vill rikta särskilda insatser mot de arbetsgivarna och införa sanktioner. Det handlar om att komma till rätta med problemet och se till att de kan bli en bättre organisation, så att folk väljer att stanna kvar. Fru talman! Jag har själv varit verksam i Täby norr om Stockholm, där jag var ordförande i stadsbyggnadsnämnden och socialnämnden.
Under den tid jag jobbade där kunde jag se att de borgerliga kommunerna överlag hade bättre sjukskrivningstal än de röda kommunerna. Jag kan ta Täby som ett exempel på en kommun där kvinnorna tjänar mycket mer än männen. Det är alltså ojämställt på andra sättet, om man ser till dem som är anställda av kommunen. Den kommun som är mest jämställd är Solna, där kvinnor och män tjänar precis lika mycket.
Erik Andersson (M):
Vänsterpartiets politik går inte ihop. Det är kanske inte så konstigt att jag tycker det, men jag kan försäkra er om att så är fallet. Å ena sidan vill ni höja lönerna för kvinnorna, och å andra sidan säger ni nej till jobbskatteavdragen som alliansregeringen införde, som har gjort att en sjuksköterska har fått en extra månadslön per år. Ni vill förbjuda företag i den fria välfärden, som drivs främst av kvinnor. Sedan finns RUT-avdraget, som även är en bra åtgärd för integrationen.
Det vill Vänsterpartiet förbjuda. Den mest väsentliga frågan, herr talman, är att var tredje kvinna i vårt land känner sig otrygg. Det har Vänsterpartiet inte ens nämnt. Var tredje kvinna i vårt land känner sig otrygg, och Vänsterpartiet nämner inte ens det! Det är den viktiga frågan vi måste åtgärda. Vad gör Vänsterpartiet för att dessa kvinnor ska känna sig mer trygga? Samtidigt finns de utsatta förorterna som har stora problem.
Vänsterpartiet vill varken skicka dit polis, höja straffen eller göra straffen mer kännbara. Vad gör Vänsterpartiet för de utsatta kvinnorna?
Erik Andersson (M):
Det är märkligt hur Vänsterpartiet argumenterar i kammaren. Från Moderaternas sida ser vi ingen skillnad. Vi ser bara individer. De är viktiga. Det finns individer. När det gäller jobbskatteavdragen var det ju procentuellt sett de med låga inkomster som fick mest i plånboken. Jag tycker att argumentationen från Vänsterpartiet är lite märklig.
Man vill förbjuda allt som har gjort att kvinnor har fått fler arbetsgivare att välja på. De har kunnat höja sina löner genom att byta arbetsgivare. Tidigare fanns det bara en arbetsgivare att gå till. Det var antingen kommunen eller landstinget - och som vi vet, herr talman, är kommuner och landsting inte de allra bästa arbetsgivarna när det gäller exempelvis sjuktal och löner. Ni för en politik som går i motsatt riktning, som inte skulle lyfta kvinnorna.
Det är faktiskt tur att det här landet någon gång har kunnat ha borgerlig regering. Herr talman! Jag tycker inte att Rossana Dinamarca riktigt svarade på frågan. Frågan var varför Vänsterpartiet inte vill ha fler poliser eller hårdare och mer kännbara straff.
Erik Andersson (M):
Det var intressant att höra denna replik. Det som förvånar mig mycket är hur stark tilltro Miljöpartiet har till en myndighet. Man kan nästan tro att Miljöpartiet har blivit socialistiskt; det skulle lika gärna kunna vara en vänsterpartist som stod här och talade. Problemet är att Miljöpartiet talar lite emot sig självt. Organisationsproblemen ligger inte i verksamheterna.
De ligger på Regeringskansliet, som inte har lyckats samordna detta på ett bra sätt. Vi anser att samordningen ska göras bättre och att den ska göras centralt. Men nu väljer Miljöpartiet att krossa olika välfungerande verksamheter för att finansiera en ny myndighet som man tror kommer att göra underverk. Jag tror inte att den nya myndigheten kommer att göra underverk.
Den kompetens som har byggts upp i Uppsala, i Östergötland och i Stockholm kommer helt enkelt inte att flytta med, såvida inte Miljöpartiet har blivit ett tvångsparti som ska tvinga människor att flytta till en annan stad, i det här fallet Göteborg. När det gäller frågan om stödtelefonen undrar jag hur det blir med sekretessen för dem som ringer till stödtelefonen om detta ska ligga på en myndighet.
Själva grunden i dag - att detta ligger i Uppsala under landstinget och är finansierat av staten - är att sjukvården har en särskild sekretess. Hur tror Miljöpartiet att denna fråga kommer att lösas om verksamheten flyttas till Göteborg och den nya jämställdhetsmyndigheten? Och hur kan Miljöpartiet garantera att inte kompetensen försvinner?
Erik Andersson (M):
Jag blev inte så mycket klokare efter detta inlägg. Inte heller fick jag helt och fullt svar på den fråga som jag ställde när det gäller stödtelefonen och att man garanterar att kompetensen finns kvar i denna viktiga verksamhet. Det är just kompetensen som är själva kärnan, och den kan man inte upparbeta på en dag. Det tar tjugotals år att få upp samma kompetens som finns i dag i verksamheterna.
När det gäller stödtelefonen säger Miljöpartiet att man ska överväga. Så står det i direktiven för den nya myndigheten. Men det är väl ingenting att överväga? Det är väl bara att ha kvar stödtelefonen. Det behöver inte ens stå i kommittédirektiven att man ska överväga om den ska flyttas eller inte. Det är väl bara att ha kvar den. Det vore bra om du kunde komma med ett svar på om den kan vara kvar, Annika Hirvonen Falk. En annan kärnfråga är kompetensen och att den inte försvinner.
Jag kan inte begripa hur Miljöpartiet tänker. I vanliga fall brukar detta vara ett parti som tror på det lokala samhället och den lilla människan. Jämställdhetspolitik ska i mångt och mycket föras lokalt med resurser uppifrån som visar forskning och utveckling hur man arbetar framåt. Men nu är Miljöpartiet för en supermyndighet som man tror kommer att lösa hela jämställdhetspolitiken. Det tror inte jag på, fru talman.
Erik Andersson (M):
Jag uppskattar mycket att jämställdhetsministern är här i dag för att debattera denna viktiga fråga. Det stämmer att vi är överens om de övergripande målen och om delmålen. Det är i hur arbetet ska organiseras som vi skiljer oss åt, och det är den stora kärnpunkten. Det är också en ganska viktig del av ärendet. Jag ställer samma fråga till jämställdhetsministern som jag har ställt till många andra, för det är ändå jämställdhetsministern som har makten att förändra något i vårt land.
Flera tunga remissinstanser har haft invändningar mot att lägga ned olika fungerande verksamheter som exempelvis finns i Uppsala och i Östergötland. Många frågar sig hur det kommer att bli. Man får inte alldeles tydliga svar i skrivelsen. De personer som arbetar i verksamheterna förväntar sig ett svar på varför regeringen väljer att slå sönder fungerande verksamheter och bilda en ny jämställdhetsmyndighet.
Man kan nästan tro att bildandet av en ny jämställdhetsmyndighet beror på att ni vill visa att ni tror på dessa frågor och vill få mediernas blick på det. Men i själva verket slår ni faktiskt sönder det viktiga arbete som har gjorts under många år när ni organisatoriskt sett gör så här. För övrigt vill jag ställa en annan fråga till jämställdhetsministern.
Jag undrar hur en jämställdhetsminister kan vara med på en bild i sociala medier och skämta om tvång och förtryck av kvinnor. Det är en väsentlig skillnad: I Iran hamnar man i fängelse om man inte klär sig på ett visst sätt, men det gör man inte i Sverige. Vilka signaler ger detta till kvinnor som i hederns namn förtrycks i Sverige?
Och tyder det inte på ett synnerligen dåligt omdöme, fru talman, när en jämställdhetsminister ställer upp på en sådan bild?
Erik Andersson (M):
Jag kan ta det med finansministern, men jämställdhetsministern var faktiskt med på bilden. Det tyder på något sätt på ett godkännande av ett dåligt omdöme. Jämställdhetsministern säger att vi moderater alltid är emot allting. Ja, det är klart att vi är emot dåliga förslag. Vore förslagen bra hade vi inte varit emot dem. Det är inte så konstigt.
När det gäller att permanenta exempelvis verksamheten i Östergötland, som sköttes i projektform, vill vi göra det eftersom verksamheten är bra. Vi vill garantera att denna verksamhet kan finnas kvar och inte slås sönder genom att man bildar en ny jämställdhetsmyndighet, som många tror kommer att göra stora underverk för jämställdheten i landet.
Men som jag tidigare sagt i debatten är de väsentliga problem som vi har att ta tag i att kvinnor blir slagna och att kvinnor lever under förtryck och våld. Det är där vi ska lägga de stora resurserna, och de olika verksamheterna i Uppsala och Östergötland har varit ett viktigt tillskott för att förhindra, motarbeta och förebygga ett dåligt och unket beteende som vissa människor har.
Jag har inget mer att tillägga, fru talman.
Erik Andersson (M):
Jag begärde replik mest för att du, Daniel Sestrajcic, är en sådan engagerad människa. Det gillar jag, och det är detta som är skillnaden mellan dig och mig. När jag är engagerad säger du att jag är din motpol, vilket jag på många sätt och vis också är. Men som liberalkonservativ är jag faktiskt beredd att dö för att du ska kunna få framföra dina åsikter. Det är inte säkert att du skulle göra detsamma för mig, med tanke på Vänsterpartiets historia.
Det förvånar mig, Daniel Sestrajcic, att du visar sådant förakt och agg mot kommuner som Täby, Danderyd och Lidingö, som du nämnde i ditt anförande. Det är ju just dessa kommuner som är mest solidariska med Malmö när man tänker på skatteutjämningssystemet. De skickar 4-5 miljarder kronor till Malmö årligen.
Du visar agg mot de mest solidariska invånarna, och det tycker jag är botten. Skatter måste vi ha. Vi ska ha en gemensam välfärd, för i mitt Sverige ska alla kunna bli precis vad de vill. Då krävs skatter för att utjämna vissa skillnader, till exempel vad gäller möjligheterna att utbilda sig. Det är inte säkert att de smartaste barnen finns i de mest välbärgade familjerna.
Det är klart att vi måste använda våra gemensamma medel så att alla kan bli vad de vill - detta är väldigt viktigt. Under alliansåren ökade skatteintäkterna med 26 procent, trots att skatterna sänktes. Denna korrelation är väldigt intressant.
Daniel Sestrajcic kanske minns Lafferkurvan, som handlar om hur skatteintäkter ökar och minskar, från studietiden i Lund. Om man tar 0 procent i skatt får inte staten in någonting, och om man tar 100 procent i skatt får man inte heller in någonting. Det gäller alltså att hitta en bra balans.
Erik Andersson (M):
Den fråga man alltid ska ställa sig är: Vem är det som betalar alla dessa skatter? Det är ju inte som en skänk från ovan. Det är inte så att när staten höjer skatterna kommer pengarna in - det funkar inte så. En skatt ska vara på en rimlig nivå, så att det lönar sig att jobba och så att man ser att antalet arbetade timmar ökar. Det ska också löna sig med utbildning.
Vi är överens om att alla i Sverige ska ha samma chans från början, och då måste det löna sig att vilja någonting i det här landet. Om man överbeskattar människor jobbar de mindre, och då kommer det in mindre intäkter till staten. Vad gäller de höga marginalskatterna kan vi se att folk väljer att göra något annat.
När det nu krävs många människor i vården, exempelvis, tänker man se till att under denna regeringstid gå från 1 miljon till 1 1⁄2 miljon löntagare som betalar statlig skatt. Tror Daniel Sestrajcic att dessa människor kommer att jobba fler timmar om mer än hälften av det de tjänar går till staten? Det är inte moraliskt rätt, Daniel. Det är helt fel.
Vi kan inte ha ett skattesystem som ser till att det inte lönar sig att gå och arbeta - då har vi hamnat helt fel. Det här landet är byggt på jobb. Det är byggt på jobb, jobb, jobb och inget annat, och så ska vi fortsätta - annars är vi riktigt farligt ute.
Det är i och för sig inte så konstigt att jag står här och säger detta, och det är inte så konstigt att du står där och säger det som du säger, men jag kan garantera dig att motsatsen visades under Alliansens tid. Man sänkte skatterna på jobb, och man fick in mer pengar till statskassan. Det är detta - resultatet - som räknas, inte plakatpolitik eller tom retorik.
Erik Andersson (M):
Sverige har som bekant ett av de högsta skattetrycken i världen - högst skatt på arbete. Vi har extremt höga marginalskatter, och det gör att ungefär 40 procent av alla poliser, barnmorskor och vissa specialutbildade sjuksköterskor får betala statlig skatt. Det är inte rimligt, anser vi.
När det handlar om debatten om punktskatterna är ju Sverige inte Nordkorea, utan vi är ett land som har grannar och är beroende av omvärlden. Det är klart att man måste se vilken optimal nivå skatterna måste ligga på. Annars blir det som vi har sett att det blev med alkohol och tobak, att staten räknar in höjda intäkter fast man inte får dem eftersom importen ökar, exempelvis.
Det är ett bekymmer som man måste titta på, anser jag. Bonus-malus-systemet är vi i och för sig för, eftersom det är klart att man ska göra en omställning. Det är ungefär som Alliansens miljöbilspremie, att den som köper en ny bil med låga utsläpp får en bonus - jättebra - medan den som har en bil med höga utsläpp får betala extra för det. Det är helt okej.
Problem med förslaget som det är utformat är att man har överbeskattat med ungefär en halv miljard eller 600 miljoner kronor. Man tar ut mer. Bonussystemet går inte jämnt ut, utan man väljer att överbeskatta svenska bilister.
Erik Andersson (M):
Jag hörde ordet frihet. Det är bra; det står vi för. Det jag menade med att Sverige är ett av världens mest högbeskattade länder är att man får titta på det totala skattetrycket. Då kommer även punktskatterna in, för de står ändå för 3,3 procent. Frågan gällde i och för sig bonus-malus-systemet.
Man har valt att införa ett system som i grunden är bra - man gör en omställning av den svenska fordonsflottan. Men samtidigt väljer Socialdemokraterna och regeringen att vrida extra hårt på skattekranen så att man tar ut mer pengar än vad man behöver göra i en skatteväxling. Man tar ut en halv miljard mer än man är tvungen till.
Det är detta jag menar: Ni överbeskattar i denna del, och det tycker inte vi är bra. Själva syftet med en skatteväxling är ju att det ska gå jämnt ut, inte att man ska överbeskatta bilisterna. Då blir det helt fel.
Erik Andersson (M):
Arbetsmarknadsministern är väldigt nöjd. Hon är extremt nöjd över att arbetslösheten sjunker. Det är vi också, vill jag tala om. Vi är också väldigt nöjda över det. Men till skillnad från arbetsmarknadsministern är vi extremt oroliga inför framtiden. Vi befinner oss i en högkonjunktur nu, men framöver spås det komma en lågkonjunktur.
Sysselsättningsgraden har ökat sedan 2010 efter finanskrisen 2008. Siffrorna har alltså bara gått uppåt när det gäller sysselsättningsgraden och nedåt när det gäller arbetslösheten sedan 2008. Men tyvärr, herr talman, går det inte så bra för alla här i Sverige. Vi har stora grupper som inte får ta del av den här högkonjunkturen.
Det är särskilt utomeuropeiskt födda och ungdomar med endast grundskoleutbildning. Det är bra att vi går in i en högkonjunktur, men risken är som sagt att det inte kommer att se lika bra ut framöver. Både Konjunkturinstitutet och Ekonomistyrningsverket gör en helt annan bedömning än regeringen av hur framtiden kommer att se ut.
Det är i och för sig inte så konstigt att regeringen gör glädjekalkyler, men dessa båda tror att sysselsättningsgraden kommer att sjunka och arbetslösheten öka framöver. Samtidigt dras regeringen med fortsatta underskott hela regeringsperioden. Regeringen väljer att låna till utgiftsdrivande förslag i stället för att finansiera dem krona för krona.
Lek med statens finanser utgör en allvarlig risk för dem står längst bort från arbetsmarknaden. Det blir ju inte lättare för de personerna att få jobb när arbetslösheten ökar. Då blir det svårt för regeringen att stimulera ekonomin eftersom ladorna, som är så välbekanta nu för tiden, är helt tomma - i en högkonjunktur. Vi är med andra ord överbelånade.
Och att komma in i en lågkonjunktur med de högsta marginalskatterna i världen och en överbelånad statskassa är inte bra för någon, för då finns det inga åtgärder man kan vidta. Under 2015 kom 160 000 personer till Sverige. Många har beviljats asyl, och många kommer säkert att bli beviljade asyl. Problemet är att det nuvarande systemet gör att det kommer att ta väldigt lång tid innan de här personerna kommer in på arbetsmarknaden.
En stor andel av de arbetslösa utgörs av utomeuropeiskt födda, personer med endast grundskoleutbildning, äldre och funktionsnedsatta. En fjärdedel av alla anlända kommer i jobb efter åtta år. Då vidtar regeringen åtgärder som har motsatt effekt.
Regeringen väljer att höja skatten på arbete och att höja bidragen. Det kommer såklart att förvärra problemen på den svenska arbetsmarknaden. Det går inte att endast höja bidragen som en quickfix, utan man måste se till helheten. Det behövs en sund ekonomisk politik.
En väl fungerande interaktion där språket är nyckeln, ett utbildningssystem som ger kunskap samt fler bostäder - det är, tror jag, de tre nyckelfaktorerna för lyckad integration. Under Alliansen ökade arbetskraftsdeltagandet för utrikes födda från 65 till 70 procent. Det var en politik som bryter utanförskapet.