Olof Lavesson (M):
Så står vi här igen. För fjärde och sista gången den här mandatperioden har vi att debattera kulturutskottets budgetbetänkande. Ibland får man i debatten intrycket att detta bara rör kulturpolitik, men så är det ju inte. Utskottets utgiftsområde innefattar även idrott, civilsamhälle, public service, folkbildning, trossamfund och mycket mer. Min partikollega Saila Quicklund kommer lite senare att lyfta fram bland annat idrottens betydelse, och själv kommer jag huvudsakligen att uppehålla mig vid kulturpolitiken.
I förra veckan deltog jag tillsammans med kultur- och demokratiministern i ett samtal på Södra Teatern, arrangerat av Riksteatern. Ämnet för dagen var hur kulturpolitiken kan få inflytande även på andra politikområden. Är man kulturpolitiker, som jag har varit i nästan 25 år, har man mer eller mindre vant sig vid att kulturen blir det där som kommer lite därutöver. Först ska vi ha skola, utbildning, infrastruktur, arbetsmarknad, sjukvård och allt annat på plats.
Sedan kan vi kanske börja tala om kulturen. Men så är det inte längre. Vi lever i en annan värld och en annan tid - en orolig och sökande tid, där vi faktiskt inte vet riktigt hur morgondagen kommer att se ut. Bakom oss har vi några år där vi upplevt såväl globala som nationella kriser. Människor är på flykt över land och hav. Vi har upplevt terrordåd, såväl långt borta som i vårt eget land.
Storbritannien är på väg ut ur EU, Donald Trump är ledare för den fria världen, och i en liten, sluten kommunistdiktatur långt borta sitter en man och skjuter raketer mot resten av världen. En nationell migrationskris har vänts till en nationell integrationskris. Främlingsfientligheten växer, och nazister demonstrerar på våra gator och i Almedalen. Den senaste tiden har vi dessutom översköljts av berättelser och vittnesmål om hur vi uppenbarligen inte kan uppföra oss mot varandra som vuxna människor.
Allt från olämpligt beteende till rena, grova övergrepp och lagbrott sker på våra arbetsplatser, bakom våra scener, i klassrummen och i de politiska korridorerna. Det är vittnesmål som chockerar och förfärar och som kräver politisk handlingskraft. Det är valår, och alla mäter nu vilken eller vilka sakfrågor som står högst på människors agenda.
Jag är inte så övertygad om att det faktiskt är en enskild sakfråga som människor i dag grubblar mest över: om skatten ska höjas eller sänkas med någon hundring, om man ska ha betyg i fyran eller sexan eller vilket traineejobb som gått åt skogen. Jag tror det de flesta undrar över är vart i helskotta världen är på väg. Det är här konsten och kulturen kommer in. Den ger oss berättelserna och verktygen att förstå och relatera till det som sker. Det är den som ifrågasätter, skildrar och utforskar vilka vi är som människor.
Den testar gränser, spräcker tabun och garanterar våra grundläggande friheter. Genom att den vänder blicken mot oss själva tvingar den oss också att fundera över vilka vi är och vad som format oss - var vi kommer från och vart vi är på väg och hur vi möter varandra som människor. Därmed har kulturen aldrig varit så viktig som nu. Herr talman! Att det är valår märks också på regeringens budget. Det är en expansiv budget utan dess like. Vem minns inte finansministerns ord från mandatperiodens början, då hon mot all expertis hävdade att ladorna var tomma.
"Det är inget dukat bord vi kommer till - det är helt avskrapat", sa finansministern till Dagens Nyheter. Att det är under högkonjunktur man fyller ladorna verkar man nu helt bortse från. Allt ska ut, spenderas och göras av med, så fort som möjligt innan valdagen är här. Borden ska rensas och ladorna ska tömmas; visthusboden ska länsas. Detta gäller även på kulturområdet. Trots att det inte har gått så bra med tidigare satsningar fortsätter kultur- och demokratiministern glatt miljonrullningarna.
Vart det ska leda och hur resultaten ska mätas är lika oklart som tidigare. Kulturministern verkar mest fixerad vid budgetens storlek och mindre vid dess innehåll. Det är beklagligt. Återigen skapar regeringen förväntningar men riskerar att leverera besvikelser. Moderaterna har en betydligt stramare budget än regeringen. Vi lovar inte allt åt alla. Sådan politik drabbar förr eller senare dem som är sämst rustade. Problem som kan döljas i högkonjunktur försvinner inte utan blir tvärtom smärtsamt uppenbara i nästa lågkonjunktur.
Vi tror inte på stora underskott i högkonjunktur; det är nu vi kan samla i ladorna. Herr talman! Trots att vi har en mer restriktiv budget än regeringen gör vi omfattande investeringar i kulturen. Vi väljer att rikta resurser särskilt mot barn och unga från miljöer där idrotts- och kulturaktiviteter inte är ett självklart val. Vidare vill vi underlätta för professionella kulturskapare, stötta den nyskapande kulturen, ge fler konstnärer en fristad i en svensk kommun samt öka säkerheten för våra trossamfund. Just detta med barn och unga är en central del av Moderaternas kulturbudget.
Skapande skola infördes av alliansregeringen och har tack och lov fått vara kvar även under denna regering. Det handlar om att sätta alla elevers rätt till kultur och egen kreativ utveckling i centrum. I mötet mellan elever, professionella kulturarbetare och pedagoger sker en värdefull utveckling. Vi vill stärka och bygga ut Skapande skola till att även omfatta gymnasieskolan. Kulturskolan har varit ett återkommande ämne för debatt här i kammaren de senaste åren. Det är en viktig verksamhet för tusentals barn och unga, som ska präglas av bredd, tillgänglighet och hög kvalitet.
En omfattande utredning har presenterats om kulturskolans framtid, men inte mycket har kommit ur den politiskt. Men kulturskolan är också en kommunal verksamhet, som sker på frivillig grund på barnens fria tid, och frågan om rollfördelning är viktig. För ett par år sedan presenterade kultur- och demokratiministern stolt en satsning på 100 miljoner kronor för att sänka avgifterna i kulturskolan. När vi och omvärlden frågade hur hon hade tänkt sig att detta skulle gå till blev hon svaret skyldig. Det visste man inte riktigt. Sedan kickade verkligheten in. Sänkta avgifter blev det inte.
Plötsligt hade det nog egentligen inte varit tanken från början heller - det fanns ju så mycket annat man kunde göra för att öka tillgängligheten, sa man. Återigen var pengapåsen viktigare än resultatet. Vi tror som sagt på ett tydligt ansvar. Vi tror på kommunernas ansvar och styrka att planera utifrån sina egna förutsättningar, men vi tror också att staten kan stödja med samordning, kunskapsutbyte och forskning. För detta avsätter vi resurser under Kulturrådet. På samma sätt vill vi rikta ett särskilt stöd till folkbiblioteken i deras viktiga arbete för att underlätta barns och ungas läsning.
En god läsförmåga är nyckeln till en framgångsrik skolgång och skapar möjligheter för resten av livet. Det handlar om barns och ungas rätt till kunskap. Herr talman! Som jag nämnde i min inledning måste kulturen också ses i en helhet med andra politikområden. Det gäller framför allt förutsättningarna att verka som konstnär och kulturskapare i Sverige. Gör man det tuffare att anställa, svårare och dyrare att driva småföretag eller minskar hushållens konsumtionsutrymme, ja, då är det konsten och kulturen som drabbas.
Det är konstnärer som sitter med byråkrati, administration, skatter, momssatser, avgifter och bidragsansökningar där man ska uppnå än det ena, än det andra. Och det är familjer som får välja bort olika former av upplevelser när ekonomin inte räcker till. Men det behövs även fria resurser inom kulturpolitiken. Under många år kunde vi se hur stiftelsen Framtidens kultur framgångsrikt kunde satsa på och möjliggöra spännande konstprojekt och samarbeten och skapa utrymme för det som inte alltid fick plats annars.
Sedan ett antal år har denna verksamhet övergått i Kulturbryggan. Vi vill vidareutveckla Kulturbryggans verksamhet och vill därför fördubbla deras budget. Vi kan konstatera att varje krona som satsats på Kulturbryggan genom olika samarbeten med andra parter har genererat 1 1⁄2 krona tillbaka till kulturlivet. Detta hoppas vi ska fortsätta. Därutöver vill vi utveckla verksamheten vid Konstnärsnämnden när det gäller stipendieverksamheten. Detta ger fler konstutövare möjlighet att utveckla sin konstart och större möjligheter för den prövande konsten att nå en bredare publik. Herr talman!
Avslutningsvis vill jag nämna några ord om folkbildningen och de utmaningar Sverige står inför. Den moderna arbetsmarknaden är dynamisk och full av möjligheter, men den ställer också krav på utveckling och livslångt lärande. Här fyller studieförbund och folkhögskolor en oerhört viktig uppgift. Erfarenheter visar att folkbildningens olika aktörer har varit framgångsrika i arbetet med att hjälpa människor som inte kommit till sin rätt inom det formella utbildningssystemet att etablera sig på arbetsmarknaden. Detta gäller även nyanlända.
Att samhället också avsätter rejäla resurser till folkbildningen är därför både rätt och rimligt. Däremot får folkbildningens uppgift aldrig vara att gömma undan människor från arbetslöshetsstatistiken. Den kraftiga utbyggnad av antalet platser som regeringen nu gör, större än vad man själv önskat från folkbildningssidan, gör att man befarar att just så är fallet, här liksom på andra områden.
Det är arbetsmarknadsprogram och utbildning som människor ska gömmas undan i. Utbildning är essentiell, men den måste kopplas till ett riktigt jobb och kan aldrig vara verksam om man inte samtidigt stärker drivkraften att arbeta. Om det inte lönar sig för stora grupper utan till och med leder till ekonomisk förlust att ta ett arbete, då hjälper inga utbildningsplatser i världen. Detta är regeringens blinda fläck.
Vi tror på folkbildningen, men vi tror inte på folkbildningens roll som städgumma åt en misslyckad arbetsmarknadspolitik. Därmed avvisar vi regeringens explosiva utbyggnadssatsning. Herr talman! En budget handlar alltid ytterst om kronor och ören. Jag vet att kultur- och demokratiministern om en stund kommer att stå här och tala om den största kulturbudgeten i modern tid. Det har hon kunnat göra varje år.
Och på samma sätt har kulturministrar kunnat göra före henne, för i Sverige ser vi konstens och kulturens värde. När man runt om i Europa har skurit ned kraftigt i kulturbudgetarna har man i Sveriges i stället satsat. Det har man gjort under alliansregeringar och under rödgröna regeringar. Även detta år är det åtta partier som på olika sätt har visat hur man vill stärka resurserna till kulturen. Detta är viktigt att komma ihåg. Men kulturpolitiken får inte reduceras till att bli en tävling bara om vem som ger mest i bidrag.
Det måste till syvende och sist handla om vad man faktiskt vill göra med resurserna och vilken effekt de faktiskt får, och här är kulturministern fortfarande svaret skyldig. Med detta, herr talman, vill jag yrka bifall till utskottets förslag med undantag för punkt 1, där Moderaterna inte har för avsikt att delta i beslutet.