KBLab/rixvox huggingface dataset:
Shadiye Heydari (S):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret. Sedan vill jag säga till Cecilia: Varför kan vi inte någon gång stå på oss och säga att det inte alltid är vårt fel? Ni brukar alltid säga att det är Socialdemokraternas fel att allting går åt fel håll, eller hur? Nu har ni ansvaret i regionen. Stå på er!
Se till att vi får fler sköterskor, att pengarna läggs på vårdpersonal och patienter i stället för på hög på något konto. Jag blir förvånad när du säger att den negativa utvecklingen beror på Socialdemokraterna eftersom Socialdemokraterna har ställt till det för er. Det är ni som har ansvaret! Jag har själv varit patient. Förra året satt jag på Sahlgrenska och väntade i 16 timmar för att träffa en hjärtläkare.
Personalen sa till mig att de inte kunde hjälpa mig i tid på grund av läkarbrist och sjuksköterskebrist. Det handlar alltså inte om något annat. Du ska inte plötsligt lägga ansvaret på kommunerna. Sjukvården och den moderatstyrda regionen har ansvar för att se till att det finns fler sköterskor och läkare på plats. Förra helgen hamnade jag på sjukhus igen.
Jag vet inte om det var njursten jag hade. Men jag åkte in med ambulans på grund av buksmärta. Den gången fick jag vänta cirka sex timmar, eftersom jag kom in med ambulans. Jag fick samma svar där: Vi har brist på läkare. Om det skulle hända någonting emellan måste läkarna springa till de andra. Så du får ligga här och vänta. Men du säger fortfarande att det är kommunens och Socialdemokraternas fel, Cecilia. Jag blir upprörd. Nu får ni ta ert ansvar. Nu har ni pengarna.
Se till att de används i stället för att lägga skulden på kommunen, på att de inte tar hand om de färdigbehandlade så att de inte kommer hem i tid. Det är inte hela sanningen. Jag är jätteglad för det svar vi har fått från statsrådet. Vi har gjort satsningar på kvaliteten, på fler utbildningsplatser för sjuksköterskor och på kompetenshöjningar.
Det är det som krävs, inte att lägga skulden på någon annan och komma ifrån ansvaret. Jag vill fråga statsrådet igen: Vad kan statsrådet göra för att säkerställa att de medel som regeringen har avsatt för sjukvården i Västra Götaland, och som regionens ledning nu lägger på hög, kommer till användning?
Shadiye Heydari (S):
Tack för svaret, statsrådet! Patientsäkerheten och arbetsmiljöfrågan är väldigt viktiga för mig. Det var därför jag frågade statsrådet vad han kan göra för att se till vad den moderata Västra Götalandsledningen tänker göra. Man kommer att ha 1,6 miljarder kronor på kontot.
De pengarna ska gå till sjukvården, fler sjuksköterskor och fler läkare. Vi ska inte spara på något. Jag anser att det är ett problem att Johnny Magnusson, som är styrelseordförande i den moderatledda ledningen för Västra Götalandsregionen, raljerar och säger att diskussionen kring SU är befängd och att situationen inte är så allvarlig som människor tycks tro.
Magnusson sa nyligen till SVT Väst att belastningen går i vågor som den alltid har gjort. Han känner sig trygg med att invånarna får adekvat vård när de behöver det. Det är en uppfattning som varken jag eller vårdpersonalen delar. Naturligtvis blir det personalbrist och långa vårdköer när pengarna sparas undan i stället för att komma patienter och personal till gagn.
Ännu mer problematiskt blir det när den högsta ledningen nonchalerar situationen och inte tar den på allvar. En förutsättning för att utveckla den svenska modellen är att man kan erbjuda en jämlik sjukvård. Kan vi erbjuda en jämlik sjukvård kan vi också skapa framtidstro. Avslutningsvis vill jag ställa samma fråga till statsrådet igen. Nu finns det 1,6 miljarder på kontot.
Hur kan vi säkerställa att akutsjukvården fungerar?
Shadiye Heydari (S):
I vårt land har vi för många barn som inte går i skolan, så kallade hemmasittande eller hemmasittare. Detta är ofta resultatet av ett långt utanförskap som eleven har upplevt i skolan. Man passar inte in i miljön, ingenting är roligt längre och man känner sig ensam och drar sig undan. Så börjar utfrysningen, som ett tyst och långsamt lidande som ofta varken syns eller hörs.
Det är oacceptabelt att vi har barn i sjuårsåldern som säger att hon eller han inte längre vill leva eller isolerar sig i hemmet. När en sextonåring går ut skolan utan godkänt i ett enda ämne har man redan låtit det gå alldeles för långt.
Ett barn som inte går i skolan på grund av psykisk ohälsa eller mobbning påverkar också 100 personer i sin närmaste omgivning negativt genom sjukskrivningar, påverkan på syskon och annat. Statsministern! Vi har skolplikt i skolan.
Vad kan regeringen göra för att alla barn ska kunna gå i skolan, få undervisning och inte hamna i utanförskap?
Shadiye Heydari (S):
Jag har en fråga till statsrådet Morgan Johansson om assisterad befruktning. Då svenska kvinnliga par väljer att genomföra insemination på annat sätt än genom en svensk klinik kommer det barn som sedan föds att enbart ha en rättslig förälder - det är den kvinna som föder barnet. Som regel genomförs det sedan en adoption där även den kvinna som inte har fött barnet får det rättsliga föräldraskapet och ansvaret för barnet.
Frågan har utretts vid flera tillfällen utan att det har lett till någon förändring. Fru talman! Ser statsrådet att det går att stärka barns juridiska trygghet då de tillkommer i svenska samkönade kvinnliga relationer, där inseminationen genomförs utanför en svensk klinik?
Shadiye Heydari (S):
Tack för svaret! År 2015 trädde den lag i kraft i Sverige som gav lesbiska par möjlighet till assisterad befruktning på klinik. Det var en välkommen reform som genomfördes av den socialdemokratiska regeringen. Men lagen ger inte utrymme för att godkänna inseminationer gjorda utomlands. När gifta par flyttar tillbaka till Sverige tvingas de adoptera sina egna barn, trots att de är föräldrar.
Jag hoppas att ni kan hjälpa de drabbade familjerna.
Shadiye Heydari (S):
Min fråga går till statsrådet Gustav Fridolin. En mamma har skickat en fråga till mig. Hon skriver så här: Min son är nu akut sjuk i sin bipolära sjukdom, och det är verkligen ett jätteproblem att inte ha tillgång till en övergripande expertklinik eftersom han är multifunktionshindrad med flera svåra NPF-diagnoser.
Bipolärmottagningen bryr sig bara om just den bipolära sjukdomen, och det funkar inte när hans svårigheter överlappar varandra. Mamman har nu tagit kontakt med en privat klinik för att få hjälp, och det kostar henne 1 500 kronor. Det är oacceptabelt att de ska behöva gå till privata kliniker för att få vård och hjälp. Hon känner sig helt desperat och maktlös inför psykiatrin och sjukvården.
Min fråga till statsrådet är därför: Vad kan vi göra för att hjälpa våra medborgare så att de känner sig trygga i vårt land?
Shadiye Heydari (S):
Min fråga går till statsrådet Peter Eriksson och handlar om kontanthantering och kravet på att betala med kort. Digitalisering och modern teknik är viktigt i dagens samhälle för att ge goda möjligheter för medborgarna att bo och leva självständigt och inte vara beroende av andra. Då är det viktigt att vi kan ge god service och att vi har ett samhälle för alla.
Detta gäller alla samhällsmedborgare, såsom äldre och personer med funktionsnedsättning men även andra grupper som inte riktigt hänger med i den snabba digitaliseringsutvecklingen. Kontanthantering och kravet på att betala med kort är en viktig fråga för alla. Kontanthantering och personliga betaltjänster försvinner från bankerna. Under de senaste åren har över 500 bankkontor avskaffat sin kontantservice.
I dag hanterar inte ens hälften av landets bankkontor kontanter. Det är viktigt att övergången till ett kontantlöst samhälle innefattar alla.
Hans Ekström (S):
Jag kunde inte låta bli att reagera på den ton som jag hör från regeringssidan i synen på arbetsmarknaden. Det verkar som om man har en bild av att på den gamla goda tiden, innan arbetarrörelsen sönderreglerade och skolan lärde ut teoretiska kunskaper, fick folk arbeten. Det var den bild jag fick av Katarina Brännström.
I dag är det ofta så att man får ett sommarjobb på mammas eller pappas jobb. Men den som inte har en mamma eller pappa som kan förmedla det jobbet får inte jobb. Därför, Hanif, behöver det offentliga ta ett ansvar för att erbjuda en inblick i vad arbete är för något. Ni säger er företräda den så kallade arbetslinjen.
För mig är det fullständigt obegripligt att ni tror att arbetskraftsdeltagandet ska öka när man förmenar en hel del av den uppväxande generationen insyn i vad arbete är och vad deltagande i arbetslivet innebär.
Hans Ekström (S):
Jag är historielärare och intresserad av historiebeskrivning. Jag minns att Fredrik Reinfeldt 2005 talade om massarbetslöshet. Katarina Brännström kommer väl inte ihåg det. Då var det en siffra som var lägre än den siffra vi har i dag. Vi kanske kan hålla oss till den korrekta historiebeskrivningen i denna fråga.
Jag har inte årets siffra, och ungdomsarbetslösheten har ju sjunkit något, men 2010 hade Sverige en ungdomsarbetslöshet på 25,2 procent. EU 27 hade 20,7 procent och USA 18,4 procent. Sveriges ungdomsarbetslöshet efter fyra år av borgerligt styre var alltså högst av dessa tre.
År 2001, under den hemska socialistiska perioden, hade Sverige 14,9 procent och EU 27 17,3. Sverige hade alltså bättre siffror än EU 27. Den hemska socialistiska politiken hade tydligen bättre effekt på ungdomsarbetslösheten än vad den borgerliga har haft.
Det förvånar mig att denna historiebeskrivning inte finns med. Hanif talar lite föraktfullt om parkjobb. Varför tar man ofta till det? Jag har hört att Svenskt Näringsliv inte tycker om undanträngningseffekter av subventionerade jobb.
Ett säkert område där man inte skapar undanträngningseffekter är exempelvis parkförvaltning - men det ger en insyn i vad arbete är.
Hans Ekström (S):
Jag får tacka statsrådet för svaret. Jag är dock väldigt förvånad över att statsrådet inte med ett ord berör skadorna för svenskt näringsliv av att det samtidigt som vi fortfarande har en hög arbetslöshet saknas kompetent arbetskraft.
Att det kan uppkomma en brist inom områden som kräver lång utbildning är förståeligt, och det tar lång tid att utbilda bort den typen av brist. Utifrån det tycker jag att delar av regeringens politik är förståelig och klok. Jag tycker dock att det är ofattbart att man inte satsar resurser på att utbilda bort flaskhalsar inom yrken där sådan lång utbildning inte krävs.
I Sörmland säger länets småföretagare i Småföretagarbarometern att de kan anställa fler om man löser bristen på yrkesarbetare. Svetsare, betongarbetare, snickare, CNC-operatörer med mera saknas, och ändå ordnas inte den typen av utbildningar. I stället ska man coachas och fas 3:as till jobb.
Det är tydligen okej att jaga arbetslösa med blåslampa, men inte ta det ansvar som ligger på regeringen och arbetsmarknadsmyndigheterna att ordna utbildningar inom bristyrken. Jag såg i Eskilstuna-Kuriren att Tuna Stålrör i Eskilstuna, för att ta ett lokalt exempel, kan anställa fler och ta nya order som de missar.
När vd:n på företaget, som för en småföretagarvänlig regering borde kunna vara intressant, säger att man missar order därför att det inte finns utbildad arbetskraft är väl det ett litet problem? För de berörda individer som hänvisas till fas 3 och coacher är det naturligtvis en individuell tragedi.
Om inte det berör kanske man borde reagera när Stefan Fölster på Svenskt Näringsliv pratar om missmatchning och landets småföretagare i Småföretagarbarometern skriker efter utbildad yrkesarbetskraft samtidigt som arbetslösheten är hög. Att det här är en näringspolitisk fråga var anledningen till att jag ställde interpellationen till näringsminister Maud Olofsson.
Jag förstår indelningen av ansvarsområden i Regeringskansliet, men det var faktiskt en liten poäng att få näringsministern att förstå att det är en näringspolitisk fråga i högsta grad. Men hon kanske ägnar sig åt andra saker som hon vill lösa, samtidigt som företagen inte får tag på kompetent arbetskraft.
Jag måste tyvärr tolka svaret som att regeringen inte tänker vidta några åtgärder för att lösa den akuta bristen på yrkesutbildad arbetskraft.
Hans Ekström (S):
Ja, det är naturligtvis bekymmersamt när den så kallade jämviktsarbetslösheten kommer på en högre nivå därför att det saknas kompetens. Det leder till att räntan måste höjas snabbare än vad den annars skulle göra, och det leder till att vi inte utnyttjar hela ekonomins potential.
Katarina Brännström uttrycker att det här är tråkigt, och det är den långsiktiga omställningen av skolan som ska lösa problemet. Då funderar jag. Under den här hemska perioden har vi jobbat under två borgerliga läroplaner.
För de två senaste läroplanerna, som den borgerliga regeringen nu tar avstånd från, är ju framtagna av de borgerliga. Det var till exempel Britt Mogård, som var moderat skolminister. Hon gjorde tydligen helt fel. När det gäller läroplanen därefter var det också en borgerlig utbildningsminister. Det är kanske ett gemensamt ansvar. Man kan inte bara pracka på och säga att det var några hemska socialdemokratiska propositioner, utan det var borgerliga propositioner bakom båda de här läroplanerna.
Det kan vara klädsamt att ibland komma ihåg det. Om Katarina Brännström skulle ha en poäng är det väldigt konstigt att man inte har något ansvar för alla dem som har blivit utbildade under de här två borgerliga läroplanerna. Jag pratar om omställningen, som de har rätt till för att komma tillbaka i en arbetslinje. Jag pratar inte om den långsiktiga utbildningspolitiken.
Jag pratar om människors rätt att komma tillbaka och vikten för samhället, ekonomin och näringslivet av att de kommer tillbaka. Jag tycker att en borgerlig regering kan ta ansvar för att de borgerliga läroplanerna i så fall har ställt till det så dant att man måste ge människor den rättigheten. Dessutom har vi, som ministern är inne på, alla dessa nya svenskar.
Jag delar ministerns uppfattning att det är en stor resurs som vi misshushållar med i landet. Men även där kan det vara så att utbildning behövs. Jag träffade en skräddare från Irak. Han hade sökt arbete, och på ett företag hade de sagt att de var villiga att anställa honom.
Men det krävs lite annan kompetens också för en skräddare, och den omställningen kan man behöva hjälp med av arbetsmarknadsmyndigheterna. Poängen med den där hemska Amspolitiken, som man kanske klichémässigt tar avstånd från, är just att man ska hjälpa till med den lilla omställningen.
Om rätten till omställning kan rymmas i en borgerlig arbetslinje vore jag väldigt tacksam.
Hans Ekström (S):
Det finns två perspektiv på bristen på kompetens och bristen på arbetskraft. Det ena är de långa cyklerna, behovet av en rätt konstruerad gymnasieutbildning och högskoleutbildning. Den delen är svår att styra, för man vet inte vilka behov som finns om tio, tjugo eller trettio år. Så kan det vara.
Därför sade jag också i mitt inledningsanförande att jag har förståelse för den svårighet som finns att se till att det inte är brist på någon ny grupp som borde ha utbildats för tio eller tjugo år sedan.
Men de krav som måste finnas på regeringen och på arbetsmarknadsmyndigheterna är att hjälpa företagen med de akuta behov som finns av utbildningar som går att ordna i lite kortare cykler och där man också kan hjälpa människor till omställning i livet.
Där tycker jag inte att vi får några bra svar på hur det ska organiseras eller om regeringen avser att göra någon satsning som möter småföretagens skriande behov av kompetens i dagsläget.
Om vi tar det andra perspektivet, alltså inte företagens och arbetsgivarens, utan den enskilda personens, var min erfarenhet som kommunalråd att vi gick in i en statlig arbetsmarknadspolitik och lade pengar på yrkesutbildningar som busschaufförer och lastbilschaufförer. Och se, det var ett sätt som var alldeles utmärkt för att få nya svenskar i arbete.
Det var ingen kommunal angelägenhet, för arbetsmarknadspolitiken är statens, men vi hade naturligtvis ett ekonomiskt intresse av det. Vi tjänade försörjningsstöd på det, men jag menar att en väl fungerande arbetsmarknadspolitik är central.
Hans Ekström (S):
Till att börja med vill jag yrka bifall till förslaget i konstitutionsutskottets betänkande. Vi ser i dag en dramatisk ökning av information om oss alla i olika digitala källor. De kan naturligtvis ställas samman till en helhetsbild om oss som vi av personliga integritetsskäl kanske inte vill ska finnas.
Det är en utveckling som det finns all anledning att vara vaksam på. Många av de motioner som behandlas i betänkandet handlar om den väldigt komplexa samhällsutvecklingen. Utskottet är väl medvetet om problemen och kommer att följa utvecklingen med stor vaksamhet. Vi finner det dock inte i dag vara lämpligt att bifalla någon av de motioner som behandlar frågan.
Ett exempel som nämns i en av motionerna är sekretessen runt patientjournaler i samband med en samlad journalhantering. Det är positivt när vi som enskilda kommer till vården att man kan få rätt behandling beroende på att en helhetsbild finns runt vårt tillstånd.
Men det finns naturligtvis också den dimensionen att om åtkomsten finns för brett spridd så blir det ett kraftigt intrång i vår personliga integritet. Det visar svårigheten med dessa frågor. På nätet sker i dag många problematiska överskridanden, och lagstiftningen ses nu också delvis över av Yttrandefrihetskommittén.
Som historiker är man lycklig när man hör Hans Wallmark tala sig varm för forskning och nutidshistoria.
Som varm Tysklandsvän och flitig Berlinresenär också under DDR-åren - när jag i och för sig åkte till Västberlin, men man åkte ju genom Östtyskland och tullade - och med många östtyska vänner vet jag att man ganska många gånger var fundersam över vilka man pratade med och vilka syften som fanns.
Jag tror dock att den här väldigt komplexa bilden som finns runt Stasiarkiven har hanterats på ett väldigt bra sätt av regeringen. Till skillnad, verkar det som, från Hans Wallmark är jag väldigt nöjd med regeringens hantering av frågan. Det finns stora skäl att följa utvecklingen framöver, och det kommer vi att göra från socialdemokratisk sida.
Man behöver inte reservera sig mot delar av förslaget i betänkandet för att vara intresserad av den fortsatta utvecklingen.
Hans Ekström (S):
Jag har med intresse läst Anders Borgs interpellationssvar och tackar för det. Anders Borg problematiserar inte de ökade inkomstklyftorna. Jag avläser detta som ett ställningstagande. Det är oproblematiskt. Ökande inkomstklyftor skapar ökade spänningar i samhället.
Skillnaderna tillsammans med segregation i boende, skola och så vidare gör att själva limmet i samhället löses upp och samhället riskerar att bli så att säga ett särhälle. Då minskar beredskapen att hjälpa sin nästa, då ökar risken för egendomsbrott, kriminaliteten ökar, och alla förlorar.
Att då inte problematisera utvecklingen tycker jag är ett tydligt ställningstagande. Utvecklingen är inte problematisk. Regnar det på prästen, skvätter det på klockaren, verkar vara Anders Borgs devis.
Om, som statsrådet verkar uttrycka det i interpellationssvaret, regeringens hela politik för att motverka de ökande klyftorna är den så kallade arbetslinjen är den mycket ihålig när denna misslyckats, om den innebär att människor ska få ett arbete, för det verkar de inte få enligt den statistik som finns att läsa.
Johnny Munkhammar är ett bra affischnamn för de nya moderaterna. Jag hoppas att de säljer in honom. Han tydliggör partiets grundläggande ställningstaganden och verkar interpellera oppositionen och säger egentligen indirekt vad vi tycker.
Då kanske mitt partis politik genom alla år talar emot hans sanning, där Sverige kanske inte skulle ha varit ett av de rikare länderna i världen om vi hade bedrivit den politik som Johnny Munkhammar säger att vi står för. Vårt partis meriter kanske alltså talar emot Johnny Munkhammars påhopp.
Jag tycker inte heller att Munkhammar visar någon förståelse för att ökade skillnader sliter sönder samhället. Det tycker jag är en mycket problematisk inställning från en riksdagspolitiker.
Hans Ekström (S):
Sverige har små inkomstklyftor i ett internationellt perspektiv, och Sverige har haft en hygglig ekonomisk utveckling. Det talar lite grann emot Munkhammars, Hamiltons och andras teori om att stora dramatiska inkomstskillnader ska skapa jättetillväxt. Det verkar vara så att Sverige har klarat tillväxt ganska hyggligt med små inkomstskillnader.
Är inte det ett ganska bra bevis för att man inte behöver ha stora klyftor för att kunna lyckas med ekonomisk tillväxt? När man lyssnar på debatten är det intressant att höra Anders Borgs målsättning om små klyftor och att hålla ihop landet. Jag delar finansministerns målsättning. Den kan ställas mot Munkhammars retorik. Utvecklingen går åt Munkhammars håll.
Då är slutsatsen att endera har finansministern misslyckats med sin politik - eftersom Munkhammar verkar få alltmer rätt - eller så vill finansministern något annat än han säger. Jag kan inte dra några andra slutsatser. Anders Borg försöker underhålla en nidbild av socialdemokratin som ett bidragsparti för att det har varit partitaktiskt framgångsrikt.
Då får jag vara tydlig och säga: Vi vill att människor lyckas. Men vi är bekymrade över ökade klyftor, för det skapar spänningar i samhället som medför stora kostnader både ekonomiskt och när det gäller sammanhållningen i samhället.
Vi är bekymrade över att den borgerliga regeringen har misslyckats med sysselsättningen och den så kallade arbetslinjen.
Hans Ekström (S):
Jag vill tacka statsrådet för svaret på min interpellation. Bakgrunden till den är givetvis de allvarliga signaler som kommer om svensk högteknologisk exportindustris konkurrenskraft. Det märks bland annat i min valkrets, Sörmland, med varsel och hot om nedläggning av hela verksamheter.
Det uppmärksammas också i näringslivet, bland annat i en debattartikel av Klas Wåhlberg, vd för Bombardier, den 7 februari i Dagens Industri. Där konstaterar han att i stora internationella företag pekar man på tre stora brister med svensk näringslivspolitik. Den ena är bristen i infrastrukturen, vilken ligger under näringsministern.
Den andra är bristen på ingenjörer och tekniker. Björklunds satsning på de små och medelstora högskolorna så att försörjningen finns i det här landet är ju bekant. Den tredje gäller att upphandlingar inom den offentliga sektorn inte bygger på samarbete med näringslivet. Det handlar alltså om lagen om offentlig upphandling.
I bedömningen av vad som skapar gott klimat för forskning och utveckling brukar ofta den så kallade triple helix-modellen diskuteras. Den bygger på samarbete mellan samhälle, näringsliv och forskning. Det känns då väldigt omodernt att den svenska regeringens politik verkar vara baserad på fundamentalistisk manchesterliberalism som resulterat i beröringsskräck med det privata näringslivet. Näringslivet kallas till och med för särintresse.
Även forsknings- och högskolepolitiken verkar vara tillskapad av fundamentalister. Resultatet har blivit en fokusering på inomakademisk forskning och avståndstagande från verklighetsnära forskning och utveckling. Resultatet har blivit ett överskott på de stora universitetens anslag som kunde ha använts på ett offensivt sätt.
Det är naturligtvis bra att se hur småföretag kan utvecklas inom den privata servicesektorn. Jag vill inte bli anklagad för att vara fiende till det, men det är inte ursäktligt att svensk näringspolitik är reducerad till RUT, ROT och Maud Olofssons avskedspresent sänkt restaurangmoms. Elaka personer kallar detta för Stureplansfixering, men det skulle vara mig främmande.
Kanske är det en naturlig prioritering om man har beröringsskräck med de stora produktionssystemen inom biotech, fordonsindustri och telekom. Sådana produktionssystem har tagit årtionden att bygga upp och måste vårdas. Jag frågar därför näringsministern: Vad avser näringsministern att göra för att i samarbete med näringslivet vårda de stora produktionssystemen?