Ulf Kristersson (M):
Jag tror att man vågar säga att det är få saker som väcker så mycket starka känslor och så många tvärsäkra åsikter som diskussionen om psykisk ohälsa. Det gäller i hög grad mellan lekmän men också ibland mellan professionella. Det finns mycket bestämda åsikter om olika saker. Den här diskussionen handlar lite om fel sak. Det är inte så att socialförsäkringen går in och har synpunkter på hur den medicinska professionen arbetar.
Det är inte socialförsäkringens roll. Det har det aldrig varit, och jag avser inte heller att driva det dit.
Jag har all respekt för att det är sjukvården sysslar med ibland är helt andra och mycket mer livsavgörande saker. Att komma tillbaka till livet är en bra formulering. Det handlar om att överleva och må bättre. Socialförsäkringen handlar om att ersätta människor som på grund av sjukdom inte kan arbeta. I det ligger den fundamentala ambitionen att få tillbaka människor i arbete så fort som möjligt, om det är möjligt, och annars över huvud taget komma tillbaka i arbete.
Då prövas frågan, och det är en traditionell metod i Sverige: Kan vi med resurser och medel från socialförsäkringen understödja en utveckling där man prövar saker och ting i en annan profession som inte socialförsäkringen äger beslutanderätt över, för att därmed undersöka om man kan förbättra själva socialförsäkringen? Det är grundfrågan. Det är min uppfattning att svaret på den frågan är ja. Jag är inte alls säker på att man ska göra det för evigt. Det kan vara ett smörjmedel.
Man kan uppmuntra till nya insatser som sedan utvärderas. Jag tycker att vi gör det rätt systematiskt och helt utan prestige. Jag tar lika gärna emot kritiska rapporter som håller hög kvalitet som uppmuntrande rapporter. De leder oss framåt i beslutsfattandet. Vad bör vi systematiskt arbeta med i socialförsäkringen för att hjälpa människor tillbaka till arbete? Det finns en ordning för detta.
Socialförsäkringen tar inte ställning till olika medicinska behandlingar. Det bör vi hålla oss borta från. Vi går strikt på de beslut och rekommendationer som andra myndigheter gör. Det är SBU och Socialstyrelsen vi lutar oss mot. Skulle de ändra ståndpunkt skulle vi inte stå kvar vid en gammal ståndpunkt och säga: Det är så det ska vara. Vi följer deras rekommendationer. Vi gör det inom ramen för den garanti som är begränsad i tid och som utvärderas.
Det ska först ske en mycket tidig utvärdering, därefter en något längre utvärdering och sedan en slutlig utvärdering år 2014. Där är frågan helt öppen. Ska vi nöja oss med vad vi lärt oss hittills - att tidiga insatser för människor som ännu inte är sjukskrivna kan begränsa risken för sjukskrivning senare?
Vi vet också att insatser för dem som är sjukskrivna, vilket väl följer internationell kunskap på andra områden, riskerar att förlänga sjukskrivning jämfört med om man inte gjorde insatser över huvud taget. Det låter märkligt, men det är inte alls konstigt i internationell jämförelse. Ska vi nöja oss med det, eller ska vi pröva andra saker? Vad säger den medicinska vetenskapen att vi då bör pröva? Jag är helt öppen för detta. Låt oss nu slutföra detta, se vilka lärdomar vi har och därefter pröva frågan på nytt efter 2014.