KBLab/rixvox huggingface dataset:
Kenneth Johansson (C):
När man lyssnar på Elina Linna och tar del av uttalandena och så kan man inte få annan uppfattning än att vad ni egentligen vill är att allt ska drivas av kommuner och landsting och allt som andas privat entreprenad, kooperativ entreprenad, ideell verksamhet är någonting som katten har släpat in.
Det är precis så man kan uppfatta Vänsterpartiets linje. Jag tycker att om man har synen att vi ska kunna träffa egna val utifrån att vi har hög kvalitet och ställa krav på det, måste man ha tillåtelsen att göra det.
Det handlar, tycker jag, om olika budskap från Elina Linna. Först är det okej nu i repliken till alternativ och privat entreprenad, men sedan är det systemet som gör att man inte ska ha det. Någonstans måste Elina Linna bestämma sig.
Jag tolkar det fortfarande så att det är ett stort, stort nej till alternativen från Vänsterpartiets sida och ett stort, stort ja från Centerpartiets sida till att ha en ökad mångfald inom en solidariskt finansierad verksamhet. Vi tror på lokala lösningar. Vi tror att det är det som vi måste ha ökad beredskap inför.
Därför är stopplagar, förbud mot verksamheter och inställningen att Elina Linna vet bättre än vad man vet i de olika landstingen hur de vill utforma vården ett flagrant övergrepp på den kommunala självstyrelsen. När det gäller statlig verksamhet vet jag inte vad Elina Linna pratar om. Vi vill inte ha något förstatligande av vår hälso- och sjukvård.
Vi från Centerpartiet säger definitivt att det är lokal utformning efter lokala förutsättningar som måste vara gällande.
Kenneth Johansson (C):
Först när det gäller var alliansen och Centerpartiet står har vi i Allians för Sverige under ganska lång tid arbetat med att ta fram ett dokument. Det är ett dokument som heter Från byråkrati och monopol till patientmakt och mångfald .
I dokumentet har vi enats om ett antal riktlinjer för hur bland annat hälso- och sjukvården ska utvecklas i framtiden. Vi framhåller hur viktigt det är med en ökad mångfald och hur viktigt det är att sätta den enskilda patienten i centrum.
Vi har tagit fram en rad olika förslag som finns att tillgå här och som redovisar hur vi ser en utveckling av hälso- och sjukvården. I det här materialet står det ingenting om något förstatligande av svensk hälso- och sjukvård. Det är ingenting som vi ens har diskuterat, och det är ingenting som Centerpartiet står för.
Vi jobbar i en ansvarskommitté, där alla partier är representerade, för att bland annat se hur det här ska leda framöver. Att föra besluten uppåt i samhället är ju precis motsatsen till vad vi vill. Vi vill föra besluten nedåt. Vi tror på den enskilda människan och på den lokala nivån och till och med på det privata kooperativa företaget.
När det sedan gäller det här med vinst har jag större förtroende för en verksamhet som visar vinst i sina siffror, även om det är ett kooperativ eller en privat verksamhet eller ett stort landsting som åtminstone tidigare har visat hundratals miljoner i minus. Har man ordning på ekonomin så har man ordning också på verksamheten.
Och det är den som handlar upp och patienten som avgör huruvida man får en bra verksamhet eller inte. Kartellen får vi ha en enskild diskussion om, tror jag.
Kenneth Johansson (C):
När man hör Socialdemokraternas företrädare Conny Öhman är det mesta bra i dag. Det finns inte så stora problem. Köerna är borta. Snacka om tulipanaros, Conny Öhman. Gå ut i verkligheten, lyssna på personal, lyssna på patienter som har ont men som inte får vård! Någon begränsning får det ändå vara i retoriken.
Vi har stora utmaningar, och dem har vi gemensamt. Vi måste ta tag i dem. Vi måste ha en grund i form av att vi har tillväxt och att folk är i jobb. Conny Öhmans parti har försatt över en miljon människor i ett utanförskap. Det är ett hårt samhälle.
Dessa människor ska in i jobb om de på något sätt kan efter sina förutsättningar, så att vi får en tillväxt och en bättre livskvalitet. Och vi behöver personalen. Det är inte så bra som Conny Öhman vill ge ett sken av.
Men det finns möjligheter, och det finns en möjlighet att vi kan få förbättringar inte minst när det gäller företagsamhet och entreprenörskap såväl generellt som inom vården. Det är en av punkterna som ett maktskifte skulle leda till. Det som jag vill ställa frågor om gäller primärvården. Jag tror att vi är överens om att vi måste ha den som bas i hälso- och sjukvården.
Vi har båda ett gemensamt ansvar för att Familjemedicinska institutet kom till en gång i tiden. Det ska nu läggas ned. Jag har ingen uppfattning om det, men jag har en uppfattning om att det som var dess uppdrag på något sätt måste leva vidare.
Min direkta och konkreta fråga är: På vilket sätt avser Conny Öhman och hans parti att se till att primärvården får en fortsatt utveckling även efter kommande årsskifte, då Fammi är nedlagt?
Kenneth Johansson (C):
En förskönande bild var det onekligen som Conny Öhman gav; det vill jag påstå. Men jag återgår till primärvården. Jag tycker att de punkter som Conny Öhman redovisar är värda att framhålla. Jag delar uppfattningen om att det finns en hel del som görs och som planeras.
Men jag känner också en oro för att mycket av det arbete och de resurser som har lagts ned - för den delen även av de miljoner som har lagts ned på Familjemedicinska institutet - inte ger den framtida fortsättning på verksamheten som vi måste ha.
Om vi ska klara primärvården framöver tycker jag att det är jätteviktigt att vi får en utveckling i den delen. Jag ser också en del signaler i dag som tyder på att stafettläkeriet, om jag får uttrycka mig så, börjar tillta igen i alla fall på vissa områden i det här landet. Det oroar mig mycket.
Jag kommer själv från ett län, Dalarna, där nästan en tredjedel av tjänsterna är vakanta. Jag har flera bilder från vårt land där situationen är allt annat än tillfredsställande.
Om vi ska kunna ha en attraktiv primärvård - basen i hälso- och sjukvården och vardagssjukvården - är det viktigt att den ska finnas nära till hands och att den också är försörjd med personal. Jag ser för min del fler utbildade. Jag ser att vi ska uppmuntra en mångfald och se att det är ett sätt att öka attraktiviteten till att söka sig till primärvården.
Jag har flera exempel på det. Det handlar om att utveckla ledarskapet, medarbetarskapet och kanske det allra, allra viktigaste: Om vi kan erbjuda en attraktiv verksamhet inom primärvården kommer det också att locka personal.
Kenneth Johansson (C):
I den samlade budget som Centerpartiet och alliansen kommer att redovisa har vi mer resurser till både hälso- och sjukvården, som är ett prioriterat område, och psykiatrin. Centerpartiet har medverkat till att psykiatrin är prioriterad i handlingsplanen för hälso- och sjukvård.
Sammantaget under fyra år omfattar den 9 miljarder kronor. Psykiatrin var ett utpekat område där. Vänsterpartiet stod inte bakom den handlingsplanen. De satsningar som regeringsunderlaget har redovisat för psykiatrin är 500 miljoner ett år, 200 miljoner år två, och sedan är det ingenting i extra satsningar. Det blir sammantaget 700 miljoner.
Mot det ska alliansens 5 miljarder ställas. Det kan kanske ändras i framtiden, men det är dessa fakta vi har att ta ställning till i dag. Det är skillnad. Det är skillnad på prioriteringar. Det är skillnad på hur vi ser på ambitionen att vi ska förstärka primärvården och ta ansvar för de sköra människorna. I den diskussionen står vi i Centerpartiet och alliansen mycket starka.
Det finns delar som är bra, och jag har ingen annan tro än att Gunilla Wahlén fullt ut står bakom dem. Det gäller rättspsykiatrin. Det har vi drivit länge, och det är bra att det kommer. Ligg bara på så att inte de tveksamheter som regeringen har där vinner gehör! Driv på den frågan!
Jag redovisade tio punkter, och vi har hittills diskuterat två punkter. Tycker Gunilla Wahlén, som Milton och Ylva Johansson, att alliansens förslag ska prövas positivt?
Kenneth Johansson (C):
Det är bra att vi fick ett gillande av ett antal av våra tio punkter som Gunilla Wahlén kommenterade. Då går vi vidare. Vi vill se detta i verklighet och realitet. Det är vår förhoppning att detta ska komma i form av en proposition efter höstens val. Jag hoppas att den propositionen då får stöd från Vänsterpartiet.
Vi kan kanske vara överens om att de utpekade extraresurserna till psykiatrin är dessa 700 miljoner under två år som Gunilla Wahlén hittills står bakom. Det ska ställas mot 5 miljarder kronor under tio år, som är alliansens förslag. Det är skillnaden när det gäller resurser.
Det allra viktigaste är dock, tror jag, att vi har det tydliga uppdraget och den tydliga uppföljningen av att detta verkligen leder till resultat inom psykiatrin. Det är jätteviktigt.
När det sedan gäller formen för en solidariskt finansierad vård och omsorg efter vars och ens behov är det för oss självklart att se var man kan få ut mest resurser i form av kvalitet för insatta pengar, och då är entreprenörskapet väldigt viktigt att prova.
Det finns exempel på att det ibland blivit riktigt bra resultat, och ibland har det blivit mindre bra. Men den som bedömer det är den som upphandlar. Kvalitet och pris ligger i botten för oss, och sedan vill vi ha en mångfald av vårdgivare. Det ökar valfriheten och möjligheten att se till enskildas behov och önskemål på ett bredare sätt.
Det tycker vi är ett utmärkt sätt att se på tillvaron. Släpp fram entreprenörskapet även inom vården och omsorgen!
Kenneth Johansson (C):
Psykiatrin står ofta på löpsedlar. När vi pratar runt köksbordet, ofta i ganska upprörda former, har vi personliga erfarenheter eller tagit del av erfarenheter som gör att det känns mycket besvärligt.
Min fråga till Jan Emanuel Johansson är: När får vi upp de här frågorna på regeringens bord? Kan vi få hjälp och drag från Jan Emanuels sida med att få det? Vi är överens om att det finns behov av åtgärder.
Det är tur, brukar jag tänka, att det finns så många duktiga medarbetare inom psykiatrin på olika nivåer runtom i vårt land som sliter och kämpar. Det är tur att vi har dem när det händer så lite på den nationella regeringsnivån. Jag tackar för omdömet att jag vill ha en dialog. Det vill jag verkligen - jag är sådan. Jag vill se åtgärder.
Men jag är inte nöjd när det gäller att hänvisa till psykiatrisamordnaren i maj. Vad är det som säger att regeringen den här gången lyssnar på psykiatrisamordnaren? Det har regeringen inte alltid gjort, speciellt inte när det gäller resurser. Jag delar också de synpunkter på behov av insatser som Jan Emanuel redovisade. Jag tyckte att det stämde väl med vad flera av oss har uttalat.
Jag skulle vilja ta upp två områden. Jag har redovisat alliansens bedömning, som är 5 miljarder under en tioårsperiod. Det är 500 miljoner öronmärkta per år. Det andra området gäller sysselsättningsgaranti och hemlöshet, som ofta hänger ihop. Vad är det konkret som Jan Emanuel vill redovisa när det gäller åtgärder, så att folk slipper gå på Plattan? Jag instämmer i att det är förnedrande.
Kenneth Johansson (C):
När jag säger "regeringens bord" menar jag när man kommer till beslut och ställningstagande. När vi ställer frågor till ministrar brukar det ibland till och med vara två ord i svaret: Beredning pågår. Jag har flera sådana exempel. Vad jag menar är: När kommer vi till skott? När går vi från ord till handling? När blir det verkstad? När får vi ut de beslut som vi behöver för att kunna genomföra de här idéerna?
Jag tycker att vi hittills har sett oerhört lite av det, och det är jag mycket kritisk till. När det gäller resurserna har jag redovisat var vi står. Jag har inte fått någon kommentar om det från Jan Emanuel, men han har en replik kvar. Vårt förslag är 5 miljarder kronor under en tioårsperiod, och ni har redovisat 700 miljoner under en tvåårsperiod. Frågan är hur ni för er del ser på det.
När det sedan gäller sysselsättningsgarantin har vi ett skarpt förslag, och vi erkänner att vi måste kostnadsberäkna det noga och se till att det blir realism i det. Men det finns någonting som vi inte orkade med den gången då assistansreformen genomfördes, och det är personkrets 3. Det är många av dem som vi ser på Plattan.
Det är många av dem som snurrar runt och lever ett ovärdigt liv, som behöver daglig verksamhet, som behöver någon form av aktivitet, som behöver rehabilitering, så att de slipper det liv och leverne som de i dag tvingas utsätta sig för. Jag tror att man måste pröva nya grepp. Jag tror att de sociala företagen, gärna kooperativa, är ett exempel - att stödja de ideella rörelserna.
Jag är själv engagerad i Riaverksamheten i Falun som rör just dessa grupper. Till syvende och sist: Finns det något som är en så stark rättighet som rätten till ett boende? Något starkare har vi knappt. Det är grundlagsskyddat. Det är ingen tvekan om att när alla andra medel har provats är det socialtjänstens yttersta ansvar. I Stockholm har vi de största problemen i landet.
Min fråga är: Varför inte gå till det vänsterpartistiska socialborgarrådet i Stockholm och ge en liten signal om att man ska följa den lagstiftning som trots allt finns?
Kenneth Johansson (C):
Det var ju inte mycket av kommentarer till de frågor som jag har ställt utan det sades egentligen bara att den här frågan avgjordes för två år sedan. Vi tillåter oss naturligtvis att vara revisorer och kontrollera hur de beslut som fattas här fungerar. Och detta har hittills inte fungerat. Detta har blivit en flopp hittills.
Vi tillåter oss också att peka på att vi har ett bättre alternativ. Det blev nedröstat för två år sedan, men jag hoppas att majoriteten till hösten kommer att ställa sig bakom en lokalt finansierad, flexibel, finansiell samordning.
Jag vill också erinra Hans Karlsson om att det inte var så länge sedan, fem år sedan, som vi träffade en uppgörelse i den här kammaren så att det fanns en majoritet för en lokalt finansierad finansiell samordning. Den uppgörelsen ingick i en handlingsplan för hälso- och sjukvård och antogs år 2000.
Detta har inte verkställts, och det har varit ett direkt svek från regeringens sida. Det var en dyrköpt läxa för oss som var med och gjorde de handslagen. Hans Karlsson var personligen inte med, men regeringen är kollektivt ansvarig för de uppgörelser som träffas. Det glömmer inte jag.
Det som det nu handlar om, menar jag, är att vi måste dra lärdom av att det hittills inte har blivit särskilt stora resultat. Det finns vid årsskiftet 35 samordningsförbund, endast 57 kommuner. 9 av 21 regioner och landsting hade inga samordningsförbund.
Statens finansiella medverkan uppgick vid årsskiftet till 80 miljoner kronor. I vårt upplägg, i alliansens upplägg, handlar det, ministern, om miljarder. Det handlar om muskler för att kunna åtgärda det som jag tror att vi är överens om är viktigt; att få ned ohälsan så att människor mår bra, kan gå till sina jobb och slipper vara passiviserade och sjukskrivna.
Finspång har ju en förlängd försökslagstiftning till utgången av 2006. Och vad säger man i Finspång om vi frågar vad ministerns modell skulle innebära för dem jämfört med den de har i dag? Jo, de skulle få en samordning från ca 216 miljoner kronor i dag till 6 miljoner kronor per år.
De skulle, upplever de, få se ett helhetsansvar som försvinner i och med att målgrupperna begränsas. Barn, ungdomar och äldre utesluts från den samverkansform som man i dag bedriver.
De upplever också att samverkanskulturen lokalt, som de själva kallar för Socsamandan, riskerar att begränsas om man, som man nu tvingas till, måste leta möjligheter till nedtrappning och anpassning av sin verksamhet.
Detta är inte att visa respekt för den lokala nivån, och mitt, Centerpartiets och alliansens besked är att de ska ha möjligheter, och andra regioner, landsting och kommuner ska ha möjligheter, att jobba på de sätt som man själv finner lämpliga. Det ger möjligheter inför framtiden.
Det är också så att Centerpartiet och alliansen har redovisat andra förslag när det gäller arbetslivsinriktad rehabilitering. Men det ser ut som att det får bli en debatt en annan gång om de delarna. Vi håller oss till finansiell samordning nu.
Kenneth Johansson (C):
Att finansiell samordning endast är en del av allt som behöver göras är vi helt överens om. Det är dock en viktig del som, om den används på ett klokt och offensivt sätt, ger stora möjligheter och resurser och hela tiden sätter den enskilda människan, som har behov av en insats, i centrum.
Debatten visar att situationen är ganska låst när det gäller finansiell samordning. Självklarheter, erfarenheter och lokala kunskaper är något som uppenbarligen inte betyder så mycket.
Det är uppifrån, från regering, departement och centrala myndigheter som man vet bäst. Det stör mig väldigt mycket. Det finns två tydliga alternativ.
Det ena är det som jag, Centerpartiet och alliansen, pläderar för, nämligen att öka möjligheten för en lokal finansiell samordning där vi använder passiva medel på ett offensivt sätt och med kraft och tilltro till den lokala och regionala nivån för att korta vårdköer och rehabilitera.
Alternativet till det är regeringen och de övriga i vänsterkartellen som pratar mycket men trots allt handlar ganska lite och inte utnyttjar de möjligheter som finns för att människor ska slippa ha ont och ges möjlighet att komma tillbaka till jobbet och arbetsgemenskapen.
För Centerpartiet är den stora utmaningen - och vi brinner för uppgiften - att få ned gigantiska sjukskrivningstal och bryta utanförskap på arbetsmarknaden, vilket s-regeringen misslyckats med hittills. Inte minst för att människor som har det svårt ska få en bättre framtid är det viktigt att vi får komma till handling.
Kenneth Johansson (C):
På Annika Qarlssons vägnar ber jag att få tacka för svaret. Den sammanfattande kommentaren, både när det gäller ärendet som sådant och när det gäller regeringens handläggning är: Snacka om långbänk! Frågan i interpellationen kvarstår. Den blev icke besvarad.
I sak, när man tittar på detta ärende, finns det ett antal begrepp som jag tror att vi kan vara överens om. Det är att alla ska ha råd med behandling. Vi ska jämställa speciallivsmedel med annan medicinsk behandling.
Det finns en rad olika begrepp som egentligen är självklarheter om man har tagit del av de utredningar som har gjorts under årens lopp och vad hälso- och sjukvårdslagen säger.
Annika Qarlsson har bland annat hänvisat till Speciallivsmedelsutredningen från 1999, som säger att glutenintoleranta ska få en normal matkostnad samt en kontant merkostnadsersättning. Det tycker jag är bara att instämma i: Så borde det vara.
Så är det också många som har försökt att få det. Jag skulle gärna generellt sett vilja få ministerns kommentar, och jag utgår ifrån och hoppas att vi kan vara överens om denna likabehandling. Svaret, som jag sade inledningsvis, lyser fortfarande med sin frånvaro.
I slutet talas om att när det gäller speciallivsmedel för barn och unga så ska regeringen snarast se över frågan. Om man ser det här lite historiskt - det beskrivs också i interpellationen - började i modern tid den här frågan 1989 med Gertrud Sigurdsen som minister. Vi hade Merkostnadsersättningskommittén 1992.
Ingela Thalén jobbade med frågan. Hälso- och sjukvårdsutredningen kom 1995 och var mycket tydlig. Speciallivsmedelsutredningen kom 1999. Vi hade flera diskussioner med Ylva Johanssons företrädare Lars Engqvist, som uttalade klart och tydligt en vilja att lösa den här frågan.
I socialutskottet har vi flera gånger tagit upp detta, och för ungefär ett år sedan gav riksdagen ett tillkännagivande till regeringen om att det nu faktiskt är dags att efter 15 års beredning komma till skott och komma med ett konkret förslag till riksdagen. Det lyser fortfarande med sin frånvaro.
Ministrar kommer och går medan människors behov av åtgärder består. Jag skulle som avslutning på detta inledningsanförande vilja få bekräftelse på det jag tror att vi är överens om, att det här måste åtgärdas.
Den andra frågan är helt enkelt en upprepning: Vad avser statsrådet att vidta för åtgärder för att ett förmånssystem för glutenintoleranta ska bli verklighet, och när, ministern, kommer förslaget?
Kenneth Johansson (C):
Jag konstaterar att vi i sak, som jag trodde, verkar vara ganska överens. Det som fortsatt är min fråga i dag och som kommer att bli ytterligare en fråga är: När är förslaget på väg? Så småningom, var vad Ylva Johansson klarade av att säga.
Så småningom är svaret efter 15 års beredning. Jag tycker att det är undermåligt. När det gäller ekonomin innebär det självklart kostnader. Ett skäl till att vi vill ha fram ett förslag är att vi ska kunna ta del av vad kostnaderna faktiskt uppgår till. Jag har inte det underlaget. Jag har inte underlaget för att säga att det kostar 250 miljoner.
Jag har inte underlaget för att kunna säga att man kanske kan tänka sig att börja i vissa områden. Man kanske kan tänka sig att ta olika steg och etapper. Det brukar vara ett sätt att jobba på i andra sammanhang.
Jag pratade med en representant för Svenska Celiakiförbundet som konstaterade precis som jag att det är undermåligt och mycket svagt att inte kunna ta fram ett underlag för att pröva.
Det är det som huvudsakligen också är min kritik. Jag skulle vilja vända lite grann på perspektivet.
Hur skulle hon agera för att få fram ett förslag från en regering som under så lång tid har dragit ett ärende i långbänk? Jag vill att man gör en vändning i den frågan. Det är inte så roligt när den lagstiftande församlingen, den folkvalda församlingen, gör ett tillkännagivande och får svaret: Så småningom ska vi komma med något.
Jag tycker att det är undermåligt! Jag upprepar min uppmaning: Ta fram en tidsplan, redovisa den och låt oss se på innehållet och bedöma om vi tillsammans kan hitta former för att - etappvis om så behövs - genomföra delar av detta. Det är en rimlig begäran.
Och, som sagt, tänk på att man om man sitter i riksdagen faktiskt väntar sig att regeringen verkställer riksdagens beslut och återkommer med förslag i de frågor som riksdagen beslutar att regeringen ska återkomma med förslag i.
Kenneth Johansson (C):
Frågan har varit föremål för utredning och beredning i Regeringskansliet under en 15-årsperiod. Sedan socialutskottet fattade sitt beslut har det gått ett år. Men att påstå att frågan på något sätt skulle vara ny - att ministrar före Ylva Johansson inte skulle ha fått frågor om när förslagen kommer - är inte korrekt. Det finns otaliga exempel.
Läs protokoll, gå tillbaka till den senaste mandatperioden. Det var många debatter som fördes med Lars Engqvist i denna fråga. Han uttalade hela tiden att förslag skulle komma, men något resultat kom aldrig.
Jag menar nu inte att man ska ge en grupp företräde framför en annan, men det finns andra sätt att etappindela. Det finns också tidsmässiga möjligheter att prioritera. Om viljan funnits och den politiska prioriteringen hade gjorts vore den här frågan löst för länge sedan. Det är regeringen som har ansvaret.
Man kan inte ålägga oppositionen ansvaret för att ta fram propositioner. Vi vill göra det efter valet i höst, och vi är beredda att ta ansvar för det om vi får ett förtroende.
Jag konstaterar, herr talman - jag vet att flera lyssnar på den här debatten - att inte heller denna gång, efter 15 års kamp, kan berörda grupper få ett besked om de får denna förbättring som de i rättvisans namn ska ha. Inte ens kan de få besked om när det kommer ett skarpt regeringsförslag att pröva.
"Så småningom" är det besked vi har fått. Detta är djupt beklagligt.