KBLab/rixvox huggingface dataset:
Katarina Brännström (M):
Jag har en fråga till socialförsäkringsminister Ardalan Shekarabi. Socialdemokraterna visar gång på gång att bidrag är viktigare än arbete. Det är ju så att livsinkomstprincipen är en av de viktigaste grunderna i den svenska pensionsreformen, det vill säga att det är alla pengar som betalas in under tiden man arbetar som ska ge pension. Pensionsmyndigheten betonar i sin information hur viktigt varje arbetsår är för pensionen, särskilt för den som har fyllt 60 år.
Bara att jobba ett enda år till ger ganska stora effekter på pensionen livet ut. Garantitillägget innebär att jobbeffekten kan bli väldigt liten för betydande grupper, framför allt för låginkomsttagare. För vissa kan pensionen till och med bli lägre om de jobbar ett år till - allt enligt Pensionsmyndigheten. Det innebär att de som har jobbat lite eller inte alls kan få mer i plånboken än den som faktiskt har arbetat. Detta är djupt orättvist.
Min fråga är därför: Vilka åtgärder tänker man vidta för att arbete faktiskt ska löna sig även för pensionen?
Andreas Norlén (M):
Jan Lindholm har en mycket selektiv perceptionsförmåga när det gäller att uppfatta vad andra människor säger i debatten. Jag förnekade inte att kvinnor gör bra insatser i de företag där de är verksamma. Tvärtom sade jag att jag tror att det vore bra för näringslivet om det fanns fler kvinnor i bolagens styrelser.
Jag vill påstå att Jan Lindholms eget exempel illustrerar den poäng jag ville göra. Om de företag som väljer in kvinnor i sina bolagsstyrelser är de mest framgångsrika, klarar sig bäst på marknaden, kommer den utveckling som både Jan Lindholm och jag eftersträvar naturligtvis att fortsätta, nämligen att kvinnor och män får samma möjligheter att göra karriär i näringslivet.
Jan Lindholm säger precis detsamma som jag sade, att svenska företag måste hävda sig i en global konkurrens och de som väljer de mest framgångsrika metoderna kommer att klara sig bäst. Då är det jättebra att Jan Lindholm lyfter fram den forskning som finns. Men att ta steget från det konstaterande som Jan Lindholm just gjorde till att säga att staten ska tvinga alla bolag att göra på ett visst sätt känns för mig väldigt, väldigt långt.
Jag skulle vilja fråga Jan Lindholm varför han inte litar på sin egen forskning och vågar låta den fria konkurrensen ha sin gång. De företag han så djupt ogillar, de som är fyllda av mulliga mansgrisar, får väl gå under i konkurrensen med de företag som är klokare och mer framsynta. Varför vågar han inte lita på det?
Andreas Norlén (M):
Jag tittade i mina papper en stund för att göra några anteckningar. Jag hörde bara rösten och tänkte: Var det Lars Ohly som hade begärt ordet? Jag hade skrivit upp följande citat: Om aktörer på alla områden inte ser de steg de bör ta är det vår uppgift som politiker att visa dem till rätta.
Genast fick jag associationer till ett helt annat samhällssystem på andra sidan Östersjön, men sedan tittade jag upp och såg att det var Jan Lindholm som stod där och kände mig genast lite tryggare. Inte desto mindre öppnar Jan Lindholms generella, principiella uttalande för hur långtgående statlig styrning av näringslivet som helst.
Om det är så att näringslivet inte inser sitt eget bästa i den här frågan, vad är det då Jan Lindholm och hans kolleger hittar på nästa gång att näringslivet inte begriper? Det här öppnar för en mycket långtgående reglering och en styrning av näringslivet som jag tror vore djupt skadlig för vårt land.
Jag hade inte väntat mig riktigt så svepande och vänsterradikala uttalanden från Jan Lindholms sida, men icke desto mindre är det mycket nöjsamt att angripa dem, eftersom de är så tacknämliga. Det kan man ha ett visst nöje av, men den bakomliggande principfrågan är naturligtvis djupt allvarlig, därför att det handlar om vilken syn man har på ett fritt näringsliv och på statlig styrning av näringslivet.
Sammanfattningsvis: Jan Lindholm och jag är överens om att det behövs fler kvinnor i näringslivet och på ledande positioner. Vi är däremot djupt oense om vilka metoder som krävs för att nå det målet och vilka metoder som är lämpliga. Jag menar att det är viktigt med opinionsbildning och goda exempel. Det är viktigt att driva de här frågorna i den allmänna debatten.
Men att gå till lagstiftning och tvinga företagens ägare att välja de personer som staten tycker är lämpliga är ett alldeles för långt steg att gå.
Andreas Norlén (M):
Med all respekt var det Egon Frid själv som lyfte in alla dessa bostadspolitiska aspekter i debatten genom sin interpellation där han tar upp räntebidragen, investeringsbidragen och allt detta. Det var nog ganska naturligt att han fick svar på de synpunkter han förde fram i de avseendena även om det tangerar andra debatter som han har haft tidigare.
Man kan diskutera Egon Frids version av bruksvärdessystemet vill jag nog påstå. Bruksvärdessystemets idé är inte att bygga på en kostnadsberäkning för hyresvärden. Det handlar om sådana aspekter som skick, standard och läge på bostaden. Visst förekommer det i hyresförhandlingarna att man lyfter in aspekter som hyresvärden pekar på i form av kostnadsökningar.
Men det är inte ideologin bakom bruksvärdessystemen. Det är lägenhetens skick, standard och läge och vissa andra faktorer som ska beaktas och vara avgörande. Det där har i själva verket varit ett problem för privata fastighetsägare, som har hävdat att hyresnivån har legat för lågt i vissa avseenden därför att det kommunala bolaget har lagt sig på en för låg nivå i förhandlingarna. Då har man inte alls tagit hänsyn till kostnadsaspekter.
Detta är alltså en sanning med modifikation, även om kostnaderna självklart har betydelse - det ska man inte sticka under stol med. Jag ska ta upp en tråd som Egon Frid hade uppe här förut när det gällde hushållsnära tjänster och parallellen med de tjänster som fastighetsägaren utför i sitt hus. De tjänster som fastighetsägaren utför får han eller hon dra av i sin näringsverksamhet.
Fastighetsägaren får alltså sänkt bolagsskatt - den bolagsskatt som Egon Frid lyfte in i debatten. Om man dessutom skulle ta med avdrag för de tjänsterna i annat sammanhang skulle det bli ett dubbelavdrag.
Andreas Norlén (M):
Arbetet mot prostitution är utan tvekan en viktig del i arbetet för ett jämställt och humant samhälle. Prostitution innebär alltid ett utnyttjande, och jag delar därför uppfattningen att man inte under några som helst omständigheter kan se prostitutionen som ett yrke bland andra yrken.
Forskning, socialarbetares vittnesmål liksom åtskilliga vittnesmål från prostituerade själva visar att det bakom prostitutionen snart sett alltid finns en problematik som rör missbruk, trauman, fattigdom eller andra liknande förhållanden. Detta innebär att jag står bakom den svenska lagstiftningen om prostitution, vilket som justitieministern just har sagt också är regeringens och riksdagsmajoritetens hållning.
Däremot kommer vi att få en utvärdering av lagstiftningen - och det är naturligtvis bra - för att se hur den har fungerat och om den kan förbättras eller förändras på något sätt. Lagstiftningen kan inte ensam avskaffa prostitutionen, men däremot har lagstiftningen en mycket betydelsefull normerande effekt. Den sänder signalen att det aldrig är okej att köpa tillträde till en kvinnas kropp - och inte till en mans kropp heller, givetvis.
Ur mitt perspektiv är det framför allt den moraliska signalen som är central när det gäller den här lagstiftningen. Samtidigt har jag också talat med ett antal poliser som uppfattar att den har betydelse även i det praktiska arbetet. Den har betydelse för deras möjligheter att störa verksamheten på gatan, och vi har också sett att gatuprostitutionen har gått ned kraftigt. Herr talman!
Jag tror att det är viktigt, och det är inte minst därför som jag har begärt ordet i denna debatt, att vi är många män som tydligt markerar att vi tar avstånd från prostitution i alla dess former.
Jag grundar den inställningen inte minst på att man med tanke på hur utbredd prostitutionen är även i vårt land och hur många kvinnor och barn som blir föremål för trafficking måste inse att det finns många så att säga vanliga män med vanliga jobb och vanliga familjer som köper sexuella tjänster.
Utbudet skulle inte vara så stort om efterfrågan inte vore betydande, för att uttrycka sig lite nationalekonomiskt men dock ganska träffande. Därför är det synnerligen angeläget med en omfattande opinionsbildning där som sagt inte minst vi män måste ta ett betydande ansvar. Det är klart att det i det arbetet inte är någon hjälp att länder som Tyskland har infört ett slags lagreglerad prostitution.
Mekanismerna är ju tydliga: Det som är lagligt och reglerat blir mer accepterat. Man sänker trösklarna för människor att utnyttja sådana tjänster, och därmed får man också - vågar jag påstå - ökad prostitution. Därför vore det naturligtvis helt fel väg att gå. Därför är det bra att vi har en tydlig svensk lagstiftning.
Kan vi göra den bättre, så låt oss göra det, men låt oss framför allt arbeta gemensamt med det viktiga opinionsbildande arbetet mot prostitution och för ett samhälle som är jämställt och rättvist.
Andreas Norlén (M):
Det Hannah Bergstedt säger om kvinnlig rösträtt är intressant. Problemet är bara att det finns en väsentlig principiell skillnad mellan börsföretag å ena sidan och innebörden av ett medborgarskap å den andra. Medborgarskapet är någonting som omfattas av principerna i den politiska demokratin. Näringslivet omfattas inte på det sättet av den politiska demokratins principer.
Just som jag sade i mitt anförande: Om man äger något har man rätt att bestämma över hur det ska förvaltas. Det är innebörden i äganderätten. Om jag vill anförtro det jag äger, ett aktiebolag eller någonting annat, till vissa personer är det min rätt att göra det. Väljer jag andra personer är det min rätt att göra det.
Det är väl snarare så att den socialdemokratiskt styrda oppositionen brukar anklaga oss i alliansen för att blanda ihop marknad och politik. Men det är precis det Hannah Bergstedt gör i sitt anförande genom den här jämförelsen som haltar. Jag noterar också, fru talman, att jag i mitt anförande lade huvudfokus på debatten om revisionsregleringen. Det handlar om kostnader för företagen på 6 miljarder kronor per år.
Det handlar om vikten av rättvis konkurrens mellan företag i olika europeiska länder. Det handlar om att småföretagen inte ska tvingas följa regler som är anpassade för börsföretag - allt detta är poänger som är viktiga att lyfta fram i en lågkonjunktur. Men det Hannah Bergstedt väljer att fokusera på är frågan om börsföretagens styrelser. Det är visserligen en principiellt intressant fråga, men den berör ungefär 300 företag på olika börser och marknadsplatser.
De uppemot 250 000 företag som berörs av revisionsreglerna är tydligen inte lika intressanta för Hannah Bergstedt. Jag skulle vilja ställa frågan: Hur kan ni stå för den politik när det gäller revisionspliktens omfattning i en lågkonjunktur?
Andreas Norlén (M):
Jag noterar att Hannah Bergstedt fortfarande inte är intresserad av att debattera revisionsregleringen som alltså gäller kostnader på 6 miljarder per år för svenska små och medelstora företag. Det säger väl en del om vad småföretagarpartiet Socialdemokraterna egentligen bryr sig om här i världen. Men låt gå för detta.
När det gäller frågan om bolagsstyrelserna sade jag redan i mitt anförande att jag tycker att frågan om kvinnor och män och deras möjligheter i samhällslivet är en mycket central och viktig fråga. Det är viktigt att kvinnor och män har goda möjligheter att verka på samhällslivets alla områden, och jag delar också uppfattningen att det är olyckligt och olämpligt att man har en så liten kvinnlig representation i börsbolagens styrelser.
Hannah Bergstedt frågade vad jag har för budskap till hennes döttrar med anledning av de frågor hon ställde till mig. Jag skulle säga att det långsiktigt viktigaste beskedet som jag kan ge Hannah Bergstedt och hennes döttrar är att ett fritt näringsliv och respekt för äganderätt och andra grundläggande principer är den bästa garanten för en god samhällsutveckling.
Att Sverige reste sig från att vara ett av Europas fattigaste länder på 1800-talet till att bli ett av världens rikaste länder på 1900-talet berodde på en lång rad liberala reformer som syftade till att skapa ett fritt näringsliv, fritt från skråväsende, fritt från exporttullar och importhinder - ett fritt näringsliv som kunde utvecklas i frihet. Därför ska vi vara mycket aktsamma när vi inför nya regleringar som styr hur detta näringsliv ska utvecklas.
Hur mycket jag än kan tycka att näringslivets rekryteringskommittéer gör ett dåligt jobb när de inte lyfter fram kvinnor är detta inte min sak att avdöma. Det är en fråga för börsbolagens ägare. Det är den grundläggande uppfattningen, och där skiljer vi oss åt.
Andreas Norlén (M):
Den här debatten har kommit att handla om hyresrättens ställning och om varför det, som interpellanten hävdar, byggs så lite hyresrätter i landet. Jag håller med om att det vore välgörande om det kunde byggas fler hyresrätter i landet. Man kan fundera på varför det byggs så lite hyresrätter. En central och viktig förklaring är att det är för dyrt att bygga. Varför är det då för dyrt att bygga?
Är det, som Johan Löfstrand försöker leda i bevis, beroende på att vi har avskaffat bostadssubventionerna till bostadsföretagen? Min uppfattning är att så definitivt inte är fallet. Det är inte det som förklarar denna utveckling, utan det är en mångfald faktorer som sammantaget ger en illa fungerande marknad. Det handlar om stela konservativa strukturer inom byggsektorn. Det är svårt att få genomslag för nytänkande och nya arbetsmetoder.
Man börjar från början med varje projekt i stället för att satsa på mer av industriellt byggande. I mitt förra inlägg tog jag ett exempel från Finspång i Östergötland. Där bygger man hyresrätter med hjälp av ett koncept som redan är väl beprövat på andra orter, det vill säga att man inte behöver uppfinna hjulet på nytt.
Vi har fyra stora aktörer på byggmarknaden som gör att den får en oligopolkaraktär med fyra stora företag som har allt intresse av att hålla vinsterna uppe och stänga uppstickare ute. Det finns alltså många förklaringar till en illa fungerande marknad. Då är frågan: Är lösningen den som Johan Löfstrand antyder men inte konkretiserar, nämligen att man ska hälla mer pengar över dessa fyra stora oligopolföretag? Kommer det att leda till ökat bostadsbyggande?
Jag tror inte det. Han frågar om vi kan lova att bostadsbyggandet kommer att öka med vår politik. Vi lever inte i en planekonomi, och självfallet kan vi inte lova det. Däremot kan vi lova en bättre fungerande bostadsmarknad och ett bättre företagsklimat, och jag är övertygad om att det också kommer att leda till ett ökat byggande på lång sikt.
Andreas Norlén (M):
Jag noterade att inte heller Börje Vestlund var så duktig på att svara på frågor, om han nu tycker att det finns andra debattörer som inte gör det. Jag ställde en ganska enkel fråga: Vad är det konkret som Börje Vestlund vill? Vad är det för reglering som han efterlyser från regeringen och riksdagens majoritet? Hur vill han ändra lagen om avtalsvillkor mellan näringsidkare? Hur vill han ändra avtalslagen? Hur vill han ändra räntelagen? Det är de tre lagar som framför allt är berörda i denna debatt.
Det fick vi inget svar på. Vi fick inte heller svar på om det är bara på detta område som Socialdemokraterna vill inskränka avtalsfriheten eller om de vill ha en reglering också när det gäller andra vanliga avtalsvillkor, till exempel prisvillkoret, om han också vill reglera vilket pris som man ska komma fram till i en avtalsförhandling.
Han svarade inte heller på vad det är för fel på den lagstiftning som redan finns och som skyddar den underlägsna parten i olika avtalsförehållanden. Avtalsvillkorslagen mellan näringsidkare säger explicit att man ska ta särskild hänsyn till behovet av skydd för underlägsen part. I vilket avseende är den lagstiftningen för svag eller otillräcklig? 36 § i avtalslagen ger vida möjligheter att jämka avtalsvillkor som är oskäliga.
I vilket avseende är den otillräcklig? Börje Vestlund har en hel del att klargöra för oss innan det är möjligt att ge besked om hur vi ställer oss till de förslag som han framför. För att kunna ge ett konkret svar måste man också få en konkret fråga, och någon sådan har vi inte hört från Börje Vestlund än.
Andreas Norlén (M):
Det här är ytterligare en bostadspolitisk debatt av många där Socialdemokraterna vill ge sken av att det knappt byggs några bostäder alls och att de inte har något ansvar för den rådande situationen. Bosse Ringholm hade lite statistik här i talarstolen. Det kanske kan vara skäl att påminna lite om hur det såg ut under den period som han var statsråd.
För 2009 är prognosen att det kommer att byggas 16 000 bostäder i Sverige. Det är för lite. Det är en beklagligt låg nivå. År 1998, året innan Bosse Ringholm blev statsråd, byggdes det 12 700 bostäder. År 1999, när han blev statsråd, 14 650. År 2000 byggdes det 16 800 bostäder. Snittet i hela riket för perioden 1999-2003 var 19 360 bostäder per år.
För perioden 2008-2009 blir snittet 19 250. Det ska man ha i minnet när det talas i tämligen högt tonläge om att ingenting byggs. När man hör Bosse Ringholms anförande kan man fundera över vad som är alternativet. Vad är det oppositionen samlat vill slå till med för att det ska byggas mer i Sverige?
Vänsterpartiet har lanserat en idé om en bostadsfond som ska byggas upp till 100 miljarder kronor. Socialdemokraterna har i sitt budgetalternativ föreslagit subventioner utslagna på tre år på i snitt ungefär 400 miljoner kronor per år. Sedan har man sockrat det lite i sitt krispaket.
Då kan man tycka att skillnaden är ganska stor mellan Vänsterpartiets 100 miljarder i bostadsfond och Socialdemokraternas par tre miljarder kronor och fråga sig vad det samlade alternativet från oppositionen är för att åstadkomma en annan utveckling. Jag tror inte att alternativet är vare sig Vänsterns 100 miljarder eller Socialdemokraternas några få miljarder, utan bostadsmarknadens problem är betydligt mer komplexa än så.
Det byggs för lite i Sverige. Varför då? Därför att det är för dyrt att bygga. Det är ett viktigt skäl. Varför är det för dyrt att bygga i Sverige? Det finns stela, konservativa strukturer i byggsektorn. Det är svårt att få genomslag för nytänkande. Det är fyra stora aktörer som har bidragit till att marknaden har oligopolliknande drag. De har ett gemensamt intresse av att hålla uppe vinsterna, att stänga uppstickare ute.
Ett annat problem handlar om kommunernas markanvisningar, hur man fördelar mark till nyproduktion. Det gäller att kommunerna inte går på upparbetade kontakter med de fyra stora bolagen utan säljer marken i konkurrens i så små bitar att även mindre företag kan vara med och bjuda. Där har Stockholms stad agerat föredömligt vid ett antal tillfällen när man har bjudit in brett och också fått ett brett genomslag och kunnat fördela mark till både stora och små aktörer.
På det sättet har man kunnat bygga både hyresrätter och bostadsrätter. Lösningen är inte att hälla mer pengar i subventioner över bostadsföretag som redan tar ut för höga priser, även om prisbilden har mattats av något under lågkonjunkturen nu. Det är ett brett batteri av reformer som krävs. Det handlar inte minst om åtgärder på kommunal nivå.
Vad Bosse Ringholm vill av allt detta återstår att få höra.
Andreas Norlén (M):
Jag konstaterar att inte heller Bosse Ringholm gav någon större vägledning eller hade en speciellt bra kväll när det gäller att svara på frågor. Han nämnde inte med ett ord vad oppositionens alternativ är för att skapa en bättre fungerande bostadsmarknad. Bostadsministern har i sitt svar redogjort för ett antal olika åtgärder som generellt syftar till att skapa en bättre bostadsmarknad.
Och jag angav också i mitt inlägg några synpunkter på vad som krävs för att bostadsmarknaden i Sverige ska fungera bättre. Bosse Ringholm hade ingenting att tillföra i den diskussionen, utan ägnade sig bara åt en dyster betraktelse.
När det gäller sufflén som sjönk ihop är det värt att konstatera ännu en gång att bostadsbyggandet i Sverige under åren 2008-2009 i snitt låg på ungefär samma nivå som under åren 1999-2003 när Bosse Ringholm styrde Sverige. Så om vår sufflé har sjunkit ihop sjönk ju hans ihop lika mycket, om man nu ska använda kulinariska metaforer i denna sena timme.
Andreas Norlén (M):
Orsaken till att jag begärde ordet i den här debatten är att jag i går träffade en grupp företagare i Linköping, min hembygd, för att diskutera företagsklimatet. De sade till mig, när vi satt och resonerade: Vi måste bli bättre på att förklara varför vinst är så viktig för varje företag.
När man deltar i den här debatten inser man hur rätt de här företagarna hade. För vad handlar den här debatten, som utgår från utbildningsministerns utmärkta svar på de här båda interpellationerna, om? Jo, den handlar om att Socialdemokraterna vill misstänkliggöra företagare och företagande. De vill måla upp bilden av rovgiriga företagare som försöker sko sig på skattebetalarnas bekostnad. Herr talman!
Vi känner igen den här debatten från varje deldebatt under den utveckling av välfärdsverksamheterna mot ökad mångfald som vi har haft under de senaste 20 åren i Sverige. Socialdemokraterna vill inte och tycker inte om, men de tvingas till reträtt efter reträtt. Nu agiterar de inte längre mot fristående dagis med den hätskhet vi såg på 80-talet. Nu agiterar en del socialdemokrater inte mot friskolor som företeelse.
Vi hörde föregående talare här generöst säga att han ser vissa poänger med vissa friskolor. Det är ett stort steg framåt. Nu försöker oppositionen i stället hitta andra angreppsvinklar. Nu är det friskolornas ägare om attackeras.
För tänk så hemskt det är, herr talman, om de här ägarna driver en verksamhet som är så bra att många elever vill gå där och få sin utbildning där, en verksamhet som samtidigt drivs så effektivt att det blir pengar över!
Man kan tycka att Socialdemokraternas upprördhet borde vara lika stor över till exempel de byggföretag som bygger våra barns skolor med våra gemensamma skattemedel. De byggföretag som kommunerna anlitar ägs ofta av internationellt verksamma koncerner.
När jag tänker på saken, herr talman, borde det egentligen vara ännu hemskare att byggföretagen tjänar pengar genom kommunernas skattemedel. När det gäller byggtjänster har vi nämligen fri prissättning i riket. När det gäller friskoleersättningen regleras den i lag, och den bestäms av kommunen.
Man får säga att det är en större prestation att vara effektiv och få lite pengar över när man driver en friskola än när man driver ett byggföretag eftersom friskolorna inte har förmånen av fri prissättning, vilket byggföretagen alltså har.
Frågan till Socialdemokraterna blir: Hur vill ni begränsa byggföretagens möjligheter att ta ut vinst när de bygger kommunala skolor, för det är väl inte rätt att de får sko sig på våra skattemedel?