Lars Isovaara (SD):
Ibland får jag känslan att begreppen energieffektivisering och energibesparing blandas ihop. Enligt min mening kan inte avsikten vara att det sätts ett tak på den absoluta energiförbrukningen. Energikonsumtion i sig behöver inte vara av ondo. Tvärtom betyder energikonsumtion att vi har möjlighet att förse mänskligheten med de mest basala förutsättningarna för att leva ett drägligt liv.
1,3 miljarder människor, 20 procent av jordens befolkning, har i dag inte tillgång till elström. Vad har de för alternativ när de ska utföra något så grundläggande som att laga ett mål mat? Eldning med ved och kol är det som vanligtvis finns tillgängligt. WHO beräknar att en och en halv miljon människor årligen dör på grund av matlagning över öppen eld. Majoriteten är kvinnor.
Hur mycket mat förfars varje år därför att det inte finns kapacitet i form av kyl och frys att förvara mat i? Hur mycket orenat vatten dricks varje dag på grund av att det inte finns möjlighet att rena vattnet? Allt detta kräver energi i någon form. Det kan vi inte blunda för. För mig känns det således besynnerligt att vi skulle sätta ett absolut tak på energi- eller elförbrukningen.
Däremot är det ganska självklart att vi bör sträva efter att använda och producera energi på ett så effektivt och miljömässigt godtagbart sätt som möjligt. Herr talman! När det gäller effektivisering är det i och för sig inte ett problem som enbart kan isoleras till energiområdet. På 1940-talet var tiotusentals människor sysselsatta med den svenska sockerbetsskörden.
Några decennier senare var allt mekaniserat och det behövdes endast en fyrtiondel av den tidigare arbetstidsåtgången. Den arbetskraft som friställdes från betskörden kunde ta sig an andra arbetsuppgifter i samhället. Så ser jag också på energieffektivisering. Den energi som frigörs, så att säga blir över efter en effektivisering, kan således användas inom andra nödvändiga samhällssektorer.
Jag menar att en effektivisering, rationalisering, inte nödvändigtvis måste ha den innebörden att det konsumeras mindre totalt sett. Konsekvensen bör däremot vara att det som produceras just produceras effektivare. Herr talman! Det finns egentligen mycket att diskutera just kring begreppet effektivitet. Resultatet av en energieffektivisering kan i högsta grad bero på var mätinstrumentet placeras.
Är det primärenergin som avses eller är det slutanvändning av energi som avses? Det är viktigt att ett totalt systemtänkande finns på plats, den totala energimängden från vaggan till graven, med andra ord. Finns inte detta systemtänkande är det en uppenbar risk att åtgärderna kan bli en sorts suboptimering eller i sämsta fall rent av kontraproduktiva.
Låt mig ta ett exempel: Alla är vi nog överens om att en elmotor har en betydligt högre verkningsgrad än en förbränningsmotor, men elen till elmotorn måste produceras någonstans.
Tänker vi oss då att elen produceras i ett kol- eller gaskraftverk, vilket inte är helt ovanligt på kontinenten, är det inte särskilt svårt att påvisa att det till och med kan innebära ett högre utsläpp av koldioxid om vi väljer lösningen med elfordon än lösningen med ett modernt dieselfordon, givet att vi har samma uteffekt. Herr talman!
Såvitt jag förstår har det nuvarande programmet, PFE, tjänat väl, men jag inser också att alla program har ett bästföredatum och att det finns en uppenbar risk för att verkningsgraden för ett program minskar om man fortsätter i samma hjulspår. Just därför är jag beredd att se vad regeringen kan åstadkomma när den utlovade samordningen med energieffektiviseringsprogrammet väl presenteras.
Jag förutsätter att det i samband med detta tas fram styrmedel som har ett systemperspektiv som också inbegriper primärenergin.