KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Lindholm (MP):
Det är intressant att höra hur dåligt informerad ministern är i sakfrågan. Det är flera forskare som redan sökt, och fått, anställning i andra länder just på grund av att det inte finns pengar för det här forskningsområdet. De pengar som ni har avsatt kommer SSI inte att använda till forskning om elektromagnetisk strålning, det är alla forskare helt övertygade om, utan de kommer att gå till andra områden inom strålningsforskningen.
Det här området är ett nästan dött område i Sverige. Det kan man fråga vilka forskare som helst på området om. När man får frågan svarar man från SSI, för att vara ordagrann, att man varken har laglig skyldighet eller medicinsk kompetens att utreda enskilda fall av sådan skada. Det är vad man säger, man blandar inte in några medicinska saker här.
Det finns en omfattande brevväxling att tillgå om man vill ha dokumentation för det. SSI:s inställning är alltså att man inte har någon laglig skyldighet att utreda den här typen av skador. Det beror naturligtvis på att man har dåliga styrdokument. Man tar upp en mängd olika styrdokument i diskussionen, pekar på och citerar ur dem, och det är naturligtvis bra, men det är uppenbart att de inte räcker till. Det finns alltså glapp, och det fanns redan innan den här regeringen tillträdde.
Det var inte alls bra. De flesta av de här breven är från tiden före regeringsskiftet. Det är ett problem, och jag hade hoppats att vi skulle kunna komma framåt. Jag tyckte ändå att det fanns en öppning i ministerns svar på slutet, där ministern säger att det kan finnas anledning att se över målformuleringen i regleringsbrevet så att missförstånd inte uppstår. När man tar bort en del i regleringsbrevet kan det inte tolkas på något annat sätt än att det också innebär något.
Det är inte bara när man skriver regleringsbreven som det betyder något, utan när man gör en förändring måste man ta hänsyn till vad som stod där förut. Nu saknas målet när det gäller icke-joniserande strålning utanför EU-området. Det finns inget mål i regleringsbrevet.
Jan Lindholm (MP):
Först vill jag säga att Kilen aldrig har försökt ta på sig ett ansvar som liknar det som en behandlande läkare har. Jag tycker att den argumentationen är ett slag i luften. Det Kilen gör är att man samlar in information, och man ger råd.
De här råden syftar mycket till att stärka patienten i relationen med läkaren, så att patienten ska ha större kunskap, om patienten nu vill ta upp beroende- eller biverkningsproblematiken med sin läkare. Ministern säger också att man bör överväga i vilka fall de idéburna krafterna är värda att ta till vara och att just det här området då skulle vara olämpligt. Jag tycker att verkligheten visar precis det omvända.
Det här är en verksamhet som verkligen har visat att man har nytta av det. Jag tänker på ett av de allra vanligaste preparaten, som används vid depressioner i dag. När Läkemedelsverket hade fått in 20 rapporter hade Kilen 400. Jag tror att det finns skäl till att det är på det sättet.
Jag tror att det finns skäl till att människor tar upp de här sakerna med Kilen och inte med sina läkare. Sedan kan man ju undra, som Elina Linna sade, hur oberoende den här verksamheten är. Man säger att man vill sträva efter att få en fungerande oberoende dokumentation. Jag tycker att det är ett problem i sig som vi ska ta upp i annan ordning.
Sedan tycker jag också att vi måste titta på kvaliteten på rapporteringen och jämföra med det system som man har tagit fram på Kilen. Man fångar upp så mycket andra komponenter hos patienten än vad läkarna gör. Man frågar vad patienterna har för vanor, vad de äter och vilken livsföring de har.
Man gör det på ett mycket mer djupgående sätt än vad läkarna gör i sina rapporter. När man tittar på de här får man alltså mycket större möjlighet att analysera orsaken till problemen.
Jan Lindholm (MP):
Jag tyckte att Jan Ertsborns anförande hade en lite tråkig underton, där han försökte skylla det 18-åriga barnets misslyckande med försörjning på den föräldern hos vilken barnet bor och att det skulle vara en anledning till att den andra föräldern skulle slippa dela på underhållsansvaret.
Jag tyckte att det var lite jobbigt att höra det resonemanget. Men det var inte därför jag begärde ordet, utan det gällde detta med fler än två vårdnadshavare.
Jan Ertsborn sade att det inte skulle vara skrivet från perspektivet om barnets bästa, därför att det skulle vara så normalt som möjligt om nu barnen bodde ihop med två föräldrar av samma kön. Det är inte självklart att det är det som är situationen.
I väldigt många fall bor barn ihop med en förälder; i de flesta fall kanske två föräldrar av olika kön. Även i de fallen kan i dag barnets skyddsnät vara väldigt svagt när den ena föräldern av någon anledning försvinner.
Det traditionella sättet att se på barnets behov av stöd är uppbyggt på ett gammalt samhällssystem där man har nära till släkt. Den verkligheten lever vi inte i i dag, utan det kan finnas andra människor i barnets närhet som barnet själv uppfattar som den man rimligtvis borde få ha som alternativ vårdnadshavare i en sådan situation.
Det är den möjligheten vi vill utreda. Observera att vi vill utreda - vi har inte ett förslag. Är Jan Ertsborn rädd för att se hur det ser ut i verkligheten?
Jan Lindholm (MP):
Jag är tacksam för förtydligandet från Jan Ertsborns sida att det inte var avsikten att lägga någon ökad skuld på den förälder som barnet bor hos. Jan Ertsborn använde väldigt tydligt som argument i sitt anförande att det kunde vara den förälderns bristande intresse för barnets utveckling och framtid som låg bakom att barnet inte kom ut på arbetsmarknaden.
Det var mycket tydligt i anförandet, jättebra att det är tillrättalagt att det inte var avsikten att säga det. Jag förstår att det från majoritetens sida inte finns något prioriterat intresse att ta reda på hur svagt barnets skydd kan vara i dag.
Det är beklagligt att man inte vill ta till sig möjligheten att ta reda på hur barnets bästa skulle kunna stärkas i de fall där fler vårdnadshavare än två skulle kunna bidra till det.
Jan Lindholm (MP):
Droppen urholkar stenen, brukar man säga. Jag vill tacka så mycket för de fyra inläggen från majoritetens företrädare. Jag blir så glad när jag hör hur Miljöpartiets gröna argument sakta men säkert fräter sig in så att även representanter för regeringen kan säga att de tar initiativ i den riktningen. Det var inte i går vi lade fram dessa förslag. Vi har jobbat med detta sedan vi kom in i riksdagen i början av 80-talet.
Egentligen är det alltså inte några nya förslag. Man kan undra vad alternativet hade varit. Majoriteten tycker att det är märkligt att vi reserverar oss mot betänkandets förslag på grund av utredningar och sådant. Men om vi inte hade reserverat oss hade ni på regeringssidan kanske börjat vackla. Då hade ni kanske börjat tro att den väg som Miljöpartiet pekat ut inte var den riktigt rätta vägen, alltså de lösningar och förslag vi lagt fram.
Det är klart att vi måste fullfölja det som vi år ut och år in hållit på med. Det är jättebra att ni är med på tåget. Tack ska ni ha!
Jan Lindholm (MP):
Jag yrkar bifall till reservation 1 i betänkandet. Föregående talare har argumenterat för en del av de frågor som berörs i motionerna som tas upp i betänkandet.
Jag ska inte upprepa så mycket.
Det är väl känt att jag i mina anföranden här i kammaren brukar försöka hitta på en del sätt att argumentera för att visa hur de frågor som behandlas i betänkandet kan kopplas till behovet av tunga investeringar i järnvägssektorn.
Men när jag har läst igenom detta betänkande har jag haft svårigheter att hitta de tydliga kopplingarna mellan förslagen och de reservationer som finns och någon form av argumentation för att det är viktigt med dubbelspår mellan Falun och Borlänge. Därför hoppar jag över det den här gången. Några blir kanske besvikna över det. Fru talman!
Man kan ändå göra en koppling till Dalarna därför att man i min valkrets i Dalarna har väldigt starka traditioner kring namngivning, både när det gäller personnamn, ortsnamn och gårdsnamn - alla frågor som berör namnlagen. Det finns motioner som handlar särskilt om gårdsnamn.
Jag är inte infödd mas, vilket säkert hörs när jag talar. Det gör att jag inte har den ordentliga förankring som gör att jag vågar försöka mig på att beskriva alla typer av problem som finns kring namnfrågor i vårt län och som jag har fått beskrivna ett otal gånger från dem som är mer kunniga i detta.
Jag vågar inte riktigt ge mig på att ta upp det heller eftersom det kan hända att någon som är mer kunnig på det begär replik på mitt anförande. Då sitter jag i klistret. Men jag kan i alla fall försäkra er om att det finns ett oerhört stort intresse i Dalarna kring regelverket för namngivning. Namnlagen är alltså en mycket viktig, intressant och aktuell fråga.
Detta gör ändå att det finns anledning för mig att uttrycka rätt stor besvikelse över att regeringen, som jag ser det, ändå tänker dra denna fråga i långbänk.
Jag uppfattade att det under den förra mandatperioden, under de två år som jag satt i riksdagen, fanns ett stort intresse från den förra oppositionen, den nuvarande maktkartellen, att ta itu med frågan om en revidering av namnlagen.
När jag läser om ställningstagandena i betänkandet uppfattar jag att detta inte prioriteras särskilt högt från majoritetens sida.
Vi har ju sett hur regeringen under de 15 månader man hittills suttit vid makten har lyckats dra i långbänk många frågor som har med diskriminering att göra. Inte alla motioner som behandlas i betänkandet har en sådan dimension, men många av de frågor som väckts har det.
Eftersom den här regeringen så effektivt har lyckats dra frågor med samma politiska sprängkraft i långbänk tror jag att inte, fru talman, att vi ska vänta oss något förslag från regeringen under den här mandatperioden. Trots att jag har anmält mig för ytterligare talartid ska jag inte utnyttja mer tid än så här, utan jag nöjer mig med det sagda och yrkar avslutningsvis bifall till reservation 1.
Jan Lindholm (MP):
Andreas Norlén har i sitt anförande pekat på en del av de problem som finns, alltså att män gärna väljer män och så vidare. Det är det jag menar när jag säger att det är dags att försöka bryta skråtänkandet. Det finns en mängd traditioner bakom det förhållandet att männen är i majoritet i styrelserna, att väldigt få kvinnor sitter med i dem. De traditionerna behöver brytas.
När faktaunderlaget inte räcker till för styrelserna att klara det betyder det att det finns för mycket gammal mossa i systemet, och då behöver vi som politiker göra något åt det. När aktörer ute på marknaden inte ser vilka steg de bör ta är det vår uppgift att skicka tydliga signaler; det gäller alla områden.
Som offentliga ägare - fortfarande är samhället ägare av vissa företag, även om alliansen försöker avskaffa det - har vi möjlighet att gå före. Vi har från vår sida jobbat hårt med att utveckla direktiven till företagen och till våra ägarrepresentanter så att samhället kan gå före och visa vägen. Det har varit mycket framgångsrikt. Det är därför företagen i offentlig ägo ofta är väldigt framgångsrika. Det behöver emellertid göras mer.
Debatten har pågått länge, men det händer ingenting med den frivillighet som finns. Vi behöver stärka vårt näringsliv, och då tycker jag att det är vår skyldighet att från samhällets sida gå in och tydligt peka på detta. Jag menar inte att kvoteringen skulle behöva finnas för evigt. Det behövs ett systemskifte, och då är det ofta viktigt att hjälpa till genom politiska beslut.
Det är helt korrekt att ägarna ska styra, men ägarna behöver se vilka fördelarna skulle vara om vi fick fler kvinnor i bolagsstyrelserna.
Jan Lindholm (MP):
Först vill jag säga att inte heller jag, tydligen i likhet med Jan Ertsborn, är någon större sportfantast. Det är kanske därför som min bild av mina manliga medresenärer på tågen är lite sned. Det är möjligt. Men nu övergår jag till Yvonne Anderssons inlägg. Herr talman!
Jag kan hålla med om att frågan om fler kvinnor i företagens styrelser också är en mansfråga. Jag valde den andra dimensionen, för jag menar att det också är en kvinnofråga, som jag sade. Jag tycker att det är viktigt att man har de här infallsvinklarna.
Visst handlar det också om att manssamhället måste ändras; det är självklart. Det var delvis det som jag och även Andreas Norlén försökte peka på. Det är mycket frågan om bristen på förändringsbenägenhet i manssamhället som är orsaken. Jag tänkte bara kort ställa en fråga eftersom Yvonne Andersson sade: Vi får väl se om det blir så.
Jag fick en känsla av Yvonne Anderssons anförande att det är ödet som avgör hur det går. Om ni anser att kvotering, som i andra sammanhang har visat sig vara ett ganska effektivt redskap, ska förkastas - på vilket sätt är ni då beredda att försöka påverka det här?
Och är ni över huvud taget beredda att försöka påverka, eller är det bara ödet och slumpen som ska avgöra om vi får fler kvinnor i våra styrelser? Jag skulle vilja veta om ni är intresserade av att på något sätt konkret påverka situationen.
Jan Lindholm (MP):
Det var kanske lite fel att ställa frågan om ifall jag någon gång har klivit åt sidan för en kvinna. Jag råkar vara en sådan man som i princip har gjort det i hela mitt liv. Min yrkeskarriär handlar mycket om att jobba i kvinnliga yrken, där jag har sett till att kvinnor har fått chefsjobben i stället för jag själv. Detta får man väl skylla på okunskap om vem jag är som person.
Jag tycker att Yvonne Anderssons resonemang är mycket märkligt. Det är alltså männen som ska företräda kvinnorna, enligt Yvonne Anderssons perspektiv. Det är männen som ska ha det kvinnliga perspektivet och genomföra det. Det är inte kvinnorna själva som ska få komma in i beslutsrummen.
Det är tydligen inget positivt med att kvinnorna får den formella positionen att fatta besluten, utan det är visst männen som ska fatta de kvinnligt inspirerade besluten och ha de kvinnliga värderingarna.
Det är möjligt att ett sådant resonemang indirekt på lång sikt leder till att den miljö där besluten fattas, styrelserummet eller den här kammaren, får en mer kvinnlig atmosfär och att det på det sättet indirekt skulle kunna locka till sig fler kvinnor. Det är kanske inte helt fel, men det är inte så som vi vill jobba. Jag tyckte inte att jag fick något svar på min fråga.
Jag frågade: Hur vill ni arbeta för att fler kvinnor ska få möjlighet att komma in i beslutsrummen? Det enda jag kunde känna som svar var att män i stället skulle fatta de kvinnligt inspirerade besluten. Uppfattade jag det hela rätt? Eller finns det några idéer om hur vi ska bryta mönstret med mansdominansen?
Jan Lindholm (MP):
Det är beklagligt att ministern inte på något sätt kan kommentera frågan om ansvaret för dem som har drabbats. Jag förväntade mig väl inte det heller, eftersom min fråga var ställd till Mats Odell. Jag hade velat ha en annan typ av debatt som just handlar om vem som är ansvarig för det som händer i bostadssektorn. Det är också lite märkligt att ministern pekar på att jag skulle ifrågasätta behovet av ett bättre kunskapsläge eftersom det är det som är grunden för min interpellation.
Jag har ställt den här interpellationen därför att det har hänt något på området vetenskap, nämligen att forskare som sysslar med mätteknik har utvecklat någonting. Men dessa forskare har ingen kunskap om relationen mellan det som de har upptäckt och hälsoeffekterna. De efterfrågar den kunskapen. Det finns ingen forskning på det området i Sverige. Det finns forskare i Uppsala som håller på med mögel och svampar av en helt annan karaktär, nämligen sådana som kan etablera sig i människokroppen och göra det när immunförsvaret är nedsatt.
Effekten av de här mykotoxinerna kan liknas vid att man blir utsatt för en kemisk chock eller något liknande, så det har egentligen inte med det här att göra. Den här kompetensen finns alltså inte i Sverige. Det finns forskning på området i Tyskland och faktiskt också i Finland som är ganska framstående. Jag efterlyser alltså en satsning på denna forskning. Jag vet att forskarna i Sverige, när de nu har tagit fram en ny grundkunskap, är väldigt angelägna om att kunna gå vidare för att se hälsoeffekterna.
Jag ställde den här interpellationen för att jag ville få regeringen att på något sätt ta vara på möjligheten för Sverige att bli ett land som har mycket kunskaper på området. Dessutom har vi inte råd att låta människor som drabbas av det här slås ut och till stor del bli arbetsoförmögna. Många av de här människorna har ju en väldigt begränsad arbetsförmåga.
Om regeringens linje är att fler ska kunna jobba borde väl det här vara en högt prioriterad fråga för att få människor tillbaka i en kapacitet som gör att de kan klara sin egen försörjning. Även om allt ansvar inte kan läggas på samhället när ohälsan uppstår måste samhället ta ett ansvar i någon form. Det skulle jag vilja att ministern talade om.
Jan Lindholm (MP):
Nu har vi fått ett motiv till att man inte vill följa den danska modellen. Det skulle då vara svårt för företagen att klara det. Jag undrar vilket underlag som finns för det.
Jag har inte någon information om att den danska modellen på något sätt skulle ha hämmat industrin i Danmark. Om det vore ett korrekt argument tror jag inte att de företag som har valt att följa dessa uppmaningar skulle vara så positiva till en lagstiftning enligt den danska modellen som de är.
Jag tycker att det verkar vara ett svagt argument för detta. Ministern säger också att man ska fortsätta denna linje - att uppmuntra industrin - därför att den har varit så framgångsrik. Då undrar jag hur man ska göra det.
Jag menar att när vi har ett bra samarbete med näringslivet från politikens sida är det viktigt att svara upp mot det. Jag har här presenterat en väg, och det är att svara upp mot det intresse som finns från näringslivet genom att från politiken gå vidare. Det finns ett intresse för lagstiftning.
Man upplever det som en möjlighet till illojal konkurrens enligt de signaler som man får från Livsmedelsverket, även om jag inte delar Livsmedelsverkets uppfattning i denna fråga, och det gör inte näringslivet och forskning i andra länder heller. Livsmedelsverket i Sverige har en väldigt märklig syn på detta jämfört med vad andra har. Men det får vi leva med.
Men när näringslivet nu har tagit till sig detta, då tycker jag att vi ska försöka se till att dessa villkor gäller för alla. Jag fick ingen kommentar om det från ministern, och jag skulle vilja ha det.
Sedan har ministern ett annat argument, och det är att konsumenterna skulle invaggas i någon sorts falsk trygghet om man lagstiftade mot en speciell produkt - ett särskilt fett. Det tycker jag också är ett märkligt argument. Vi har faktiskt lagstiftning på en massa områden där vi pekar ut saker som vi inte anser vara lämpliga av olika skäl.
Även på livsmedelsområdet har vi en sådan lagstiftning. Jag kan inte se att det har använts som argument tidigare. Det är väl i så fall en informationsfråga? I konsumentrörelsen är detta dessutom en fråga som man har debatterat under många år och är väldigt medveten om.
Jag tror att detta är en av de frågor av alla frågor om tillsatser i våra livsmedel där man bland aktiva konsumenter är kanske mest på alerten och tveksam till. Man har från konsumentrörelsens sida säkert jobbat med denna fråga i 30 år. Jag har svårt att se att det skulle vara ett så starkt argument.
Om man går igenom argumenten här har man på något sätt en känsla av att oavsett vilken regering som vi har så har Livsmedelsverket väldigt svårt att byta fot, och det är det som slår igenom. Det finns ingen politisk vilja i denna fråga, utan man följer Livsmedelsverkets linje, och av någon anledning vill man inte lyssna på omvärlden och ändra på den.
Jan Lindholm (MP):
Till skillnad från Centerpartiet bryr vi miljöpartister oss om alla konsumenter, och inte bara om de duktigaste konsumenterna som klarar av att ta in informationen på förpackningarna och begripa vad den faktiskt säger. Fru talman! Jag blir mycket oroad när ministern talar om konsumenterna och så tydligt betonar formuleringen "det man tror är mindre bra".
Jag tycker att det är olyckligt att en minister så tydligt formulerar sig på det sättet. Visst finns det alltid en viss osäkerhet i det vetenskapliga läget på alla områden. En sak kan vi säkert veta, och det är att i morgon kommer vi att veta mer än vi vet i dag. Vi har hört till exempel Hillevi Larsson berätta om förhöjda cancerrisker och så vidare.
Den industriellt framställda transfettmolekylen ser inte alls likadan ut som den naturliga. Den kolatom som förmår göra transformeringen och räta ut det hela sitter företrädesvis på samma ställe på de industriellt framställda molekylerna och inte som på de naturliga, jämnt fördelade över molekylens längd. Man kan inte jämföra dem på det sättet.
Det här är ett av de försök man gör från Livsmedelsverket att negligera den kunskap som finns. Man slätar liksom över den genom att säga: Ja, men det är inte farligt på samma sätt. Vi jobbar ju inte med att försöka minska användningen av de naturliga transfetterna från till exempel mjölkprodukter.
Jag tycker att det är olyckligt att man underblåser de myter som finns i stället för att ta fasta på de kunskaper som finns. Man borde försöka ta dem till vara. De industriellt framställda transfetterna finns i det mättade fettet. Det finns alltså ingen motsättning i att arbeta med båda frågorna, fru talman.
Jan Lindholm (MP):
Jag är glad att ministern upprepar att det övergripande målet att klara klimatutmaningen och reducera koldioxidutsläppen gäller.
I alla diskussioner måste vi utgå från att regeringen menar allvar, även om det kan vara svårt att tro eftersom vi har partier i regeringen som före valet röstade emot i princip alla förslag om ekonomiska styrmedel som hade dessa ambitioner. Det är jättebra att ni har vaknat upp.
Det ska ni ha beröm för. Men det blir lite knepigt när vi har diskussioner ute i landet med lokala företrädare för allianspartierna som fortfarande säger att de kämpar för sänkt koldioxidskatt - när nu regeringen inte gör det. Det ger ett diffust intryck.
Men jag hoppas att ni jobbar på att få denna medvetenhet att genomsyra alla era partiorganisationer så att vi slipper föra pseudokamper ute i landet där populistiska företrädare för era partier fortfarande hävdar att bensinupprorets krav är korrekta och så vidare. Det är lite knepigt.
Visst är det så att det finns andra argument som är avgörande för hur den enskilde bostadskonsumenten gör sitt val. Det är självklart. När man står inför en situation med nybyggnad av hus gör man naturligtvis en mycket noggrann övervägning av vilka investeringskostnader man har råd med. Tyvärr är det så att vi i Sverige är rätt så dåliga att räkna på en livscykelkalkyl.
Det är en fråga som byggbolagen hela tiden reser. Vi skulle vilja ha förutsättningar. Om man ska gå på bostadsfinansieringssidan har regeringen gjort det svårare för företagen att få en bra finansiering för att göra de tyngre investeringar som man skulle behöva göra för att på sikt få ned kostnaderna och framför allt koldioxidutsläppen. Ska man bygga långsiktigt hållbart innebär det en tyngre investering i början.
Det är många pusselbitar som hänger ihop, men detta är ett problem. Jag hoppas att regeringen kommer med något förslag på det bostadspolitiska området som gör att vi kan få förutsättningar - inte bara när det gäller bostäder utan byggnation över huvud taget - som gör att aktörerna har möjlighet att göra större investeringar initialt för att på det sättet få en bättre teknisk lösning. Alla är överens om att det krävs robusta konstruktioner från början.
Det blir aldrig bra att lappa och laga på sådant som från början är gjort med snäva ekonomiska marginaler. Ministern säger att el i sig inte är ett problem.
Visst kan den enskilde fastighetsägaren i likhet med många av oss gröna köpa andelar i vindkraftverk och känna sig trygg med att bara använda vindkraftsel. Men vindenergin är fortfarande liten i Sverige, och vi har en elmarknad som är europeisk och inte svensk.
När de nybyggda husen med bra isolering och låga energibehov behöver energitillskott på det billigaste och enklaste sättet som är lätt att lösa med direktverkande el är det el på marginalen man använder. Det är ett problem som vi inte riktigt vet hur vi ska komma till rätta med.