Barbro Westerholm (L):
Det vi debatterar i dag är ett motionsbetänkande, ett spretigt sådant, där några av alla de frågor som finns inom folkhälsoområdet tas upp. Det är alltså inte ett propositionsbetänkande. Jag väljer att ändå ta upp lite allmänna synpunkter. Jag känner inte igen beskrivningen av Sverige som nästan ett u-land när det gäller folkhälsoarbete.
Sverige brukar lyftas fram som ett av de främsta länderna och får därför också ansvaret att i internationella sammanhang vara spindeln i nätet för att ta fram förslag till program som gäller folkhälsoområdet.
Som exempel kan jag nämna att Sverige fick ansvar för det EU-program som har tagits fram när det gäller förebyggande insatser för äldre människor och där man kunde visa att det viktigaste var - det har jag sagt förut här i kammaren - att människor känner att de behövs. Sedan kom det här med skador, tobak, alkohol och läkemedelsanvändning.
Man ser också med stort intresse på det projekt som pågår i Malmö där de har tagit fasta på de sociala olikheterna i hälsa för att se om det går att hitta metoder för att komma åt dem och se på deras orsaker.
Där vet vi en hel del, och det är att kort utbildning betyder mycket för hur man kommer att framleva sitt liv och hur gammal man blir. Det är avsevärda skillnader i medellivslängd både inom ett land och mellan länder.
I Sverige kan det skilja sex år mellan olika delar av landet, och inom Europaregionen i sin helhet skiljer det 20 år. Det pågår en studie ledd av sir Michael Marmot där man djupdyker i vad som ligger bakom skillnaderna, som man vet ganska mycket om, men framför allt hur man kan angripa dem.
Det visar sig att det är ganska olika tillvägagångssätt som man måste använda. Det blir väldigt tydligt i dessa sammanhang att ansvaret för att ge bra förutsättningar för en god hälsa ligger på olika nivåer. I Sverige har staten ett tydligt ansvar genom sina myndigheter.
Vi har Folkhälsoinstitutet, Socialstyrelsen och Smittskyddsinstitutet - jag ska inte räkna upp alla - som ger underlag som sedan kommuner och landsting men också det civila samhället och den ideella sektorn använder. Det är ju inte alltid som samhället som sådant är den bästa sändaren.
De ideella organisationerna kan vara mycket bättre på att sända ut ett verkningsfullt budskap. Som företrädare för Socialstyrelsen grubblade jag på de sex till åtta brödskivorna. Vi var helt fel sändare av att svenska folket skulle äta sex till åtta brödskivor om dagen.
Konsumentverket däremot, som var med i samma veva, var mycket bättre, för de var konsumenternas företrädare, medan Socialstyrelsen var överheten. För att gå över till den civila sektorn och forskarvärlden: Vi i Socialstyrelsen tänkte gå ut med att svenska folket som ett nyårslöfte skulle sluta röka på nyårsdagen.
Men så slog det oss: Vi är inte rätt sändare. Cancerfonden gick ut i stället. Det var rätt sändare, för det blev så tydligt: rökning och cancer. Det är på det sättet vi i Sverige arbetar.
Vi har kunskapsunderlag och letar fram vem som är rätt sändare för att den enskilda människan ska känna sig motiverad att ändra sina vanor av olika slag. Man är också olika mottaglig i olika delar av livet.
Ungdomar, rökning och cancer: Cancer kommer så långt bort - det får jag fundera på sedan. Äldre människor är däremot väldigt medvetna om att det aldrig är för sent att sluta röka. Kunskapsunderlag ska sändas på lite olika sätt.
Jag hade förberett att kommentera de olika reservationer och motioner som finns i betänkandet. Men den tidigare debatten har egentligen inte handlat om dem utan varit mer allmän, så jag tackar nu för ordet.