Gabriel Wikström (S):
Vad roligt att ha en sjukvårdsdebatt i den här kammaren och en debatt om sjukvårdens förutsättningar! För att debatten ska bli begriplig för dem som lyssnar på den måste man börja med att berätta i vilket läge svensk hälso- och sjukvård befinner sig. Svensk hälso- och sjukvård håller väldigt hög medicinsk kvalitet jämfört med andra länder.
Det är på många sätt ett alldeles utmärkt system, men systemet är i hög grad anpassat efter 1900-talets stora sjukdomar och besvär. Det är ett jättebra system när det handlar om att behandla infektionssjukdomar, olycksfall, benbrott och liknande men det är sämre på att möta de patienter som har de allra största behoven i dag.
Vilka är då dessa patienter?
Ett tydligt mått på vad hälso- och sjukvården i större utsträckning kommer att behöva ägna sig åt i framtiden och det som är den stora utmaningen för hälso- och sjukvården är att i dag går 80-85 procent av alla pengar som vi satsar på hälso- och sjukvård i det här landet till människor som lider av åtminstone en kronisk sjukdom.
Det finns en skillnad mellan den här patientgruppen och de patientgrupper som hälso- och sjukvårdssystemet är uppbyggt efter. Det ena är att om man har en infektion, har brutit ett ben eller har råkat ut för en olycka får man behandling i hälso- och sjukvården och efter ett antal dagar, veckor eller i värsta fall efter ett antal månader går man förhoppningsvis därifrån frisk och kry. Sedan behöver man inte komma tillbaka till sjukvården på flera decennier.
Så såg patienterna i princip ut under 1900-talet. Det andra är att om man har en kronisk sjukdom - eller flera kroniska sjukdomar som många patienter har - kommer man kanske aldrig att lämna hälso- och sjukvården. Man kommer att behöva behandlingar och träffa läkare under resten av sitt liv. För denna patientgrupp är våra system inte anpassade i dag.
Det är de människor som lider av minst en kronisk sjukdom eller de som är multisjuka äldre som tvingas vänta på akutmottagningar fyra, fem eller sex timmar på att få behandling, bara för att vi inte har riggat ett system som är anpassat efter dessa människors behov.
För ett år sedan kunde vi läsa om en man här i Stockholmsområdet som hade besökt olika delar av hälso- och sjukvården 74 gånger på ett år utan att riktigt ha fått hjälp för sina besvär. Det är orimligt. Därför måste vi ställa om svensk hälso- och sjukvård. Regeringen har nu fått en utredning på sitt bord som i långa stycken beskriver hur detta ska gå till.
Den har tagits emot väldigt väl av hela Hälso- och sjukvårdssverige. Man arbetar redan med att implementera förslagen i många landsting och regioner. Jag utgår från att de moderata debattörerna här i dag har läst utredningen om effektiv vård. Om man har gjort det inser man också att det som bland annat Lena Asplund tar upp, om att vården måste vara nära människor, inte innebär någon motsättning till att bygga ut primärvården.
Tvärtom behöver framtidens akutvård i större utsträckning bedrivas inom primärvården för att den ska komma mycket närmare människorna jämfört med hur dagens situation är riggad. Jag hoppas att få ägna min återstående talartid åt att närmare precisera hur vi ska utveckla svensk hälso- och sjukvård.