Alexandra Anstrell (M):
Jag tackar ministern för svaret. Ministern säger avslutningsvis i sitt svar till mig att det ska vara möjligt för människor att leva, bo och verka i sina gröna näringar på landsbygden. Man ska nå alla mål och inte ställa dem mot varandra. Det håller jag med om. Men de är ju beroende av varandra, och ibland kan man behöva prioritera. Det är liksom vår uppgift som politiker att prioritera.
Sjundareviret sträcker sig ungefär från E4:an mellan Södertälje och Vagnhärad bort mot sjön Klämmingen i väst. Sedan den 21 augusti har det inträffat ett antal angrepp mot fårbesättningar i reviret, som breder ut sig i både Södermanlands och Stockholms län. Det finns också rapporter om att väldigt många katter har försvunnit under lång tid. Vid ett tillfälle fanns det faktiskt ett halsband kvar så att man kunde säkra att det var vargen som hade ätit upp katten.
Det är inte så ofta man kan göra det annars. Det var i samma revir, Sjundareviret, som vargarna 2018 slog ut Stockholms läns största fårgård på Molstaberg efter att ha massakrerat ungefär 60 får. Oftast är alla vargar lika stora problemindivider. Då kan det behövas starkare åtgärder än att bara skjuta av en enskild varg. Lagstiftningen i dag medger bara möjlighet att bevilja tillstånd för skyddsjakt på en varg i taget tills problemet upphör.
En minskning med en vargindivid i taget i områden med mycket mänsklig aktivitet är en ganska ineffektiv åtgärd. För att nå effektivitet i skyddsjakten borde man kunna eliminera ett helt revir och inte bara enskilda vargar. Det är väldigt många småföretagare som arbetar hårt för att bidra till livsmedelsförsörjningen och inte minst till att vi ska ha öppna landskap. Dessa fårägare uppmanas att sätta upp rovdjursstängsel, även mot vattenlinjer.
Bidrag utgår till liten del för att sätta upp stängsel, men på totalen blir det en helt orealistisk lösning för de flesta. Jag undrar faktiskt om regeringen ens bryr sig om våra utsatta djurägare. Jag pratar om dem som försöker se till att vi har sjyst kött på våra tallrikar och som ser till att vi har öppna landskap. Det är de som måste oroa sig för sina djur om nätterna.
Det är de som efter ett rovdjursangrepp måste gå ut i hagen och söka efter sina skadade djur, kanske avliva ett får som har ett väsande blodigt hål i strupen men ännu inte avlidit - deras kompisar. Det är de som måste sköta all exercis kring angreppet, både praktiskt och byråkratiskt. Samma människor och kanske fler i området upplever en enorm otrygghet och kan vilja ansöka om skyddsjakt hos länsstyrelsen.
När länsstyrelsen tar emot en ansökan blir den vips en offentlig handling som i sig innebär en enorm säkerhetsrisk för den utsatte. Djurrättsterrorister är inte att leka med - jag vet det, herr ålderspresident. Från alla håll är dessa djurhållare utsatta. Hur de än gör blir det svårt. Det blir svårt att hitta motivatorer till sist. Livsmedelsproduktionen påverkas i Sverige. Svensk lammnäring är småskalig.
Man har i dag i snitt 33 tackor, utspridda på ungefär 8 000 gårdar. Och det minskar. Många är rädda för rovdjursangrepp och vill helt enkelt inte utsätta sina djur eller sig själva och sin familj för ett sådant trauma. Man ser inte heller lönsamheten då omkostnaderna med stängsling med mera blir alltför stora. Visst, man får 50 kronor per meter i bidrag till rovdjursavvisande stängsel, men i ärlighetens namn räcker det inte långt.
I slutet av året är pengarna slut. Och varför är det så stora skillnader i ersättning mellan exempelvis ett får och en påkörd ren? Det inte försvarbart att ha en rovdjurspolitik och en förvaltning där tamdjurshållning påtagligt försvåras och socioekonomisk hänsyn inte tas.