KBLab/rixvox huggingface dataset:
Bosse Ringholm (S):
Justitieministern börjar med att läsa upp mina två frågor på nytt. Det hade varit bättre om justitieministern hade försökt svara på frågorna. Jag har bett justitieministern svara på frågan vilka åtgärder hon tänker vidta för att motverka minskningen av antalet civilanställda. Hon har inget svar - hennes svar är att det inte behöver göras någonting. Jag har frågat vilka åtgärder justitieministern i övrigt ska vidta för att öka möjligheterna att bekämpa brott i Stockholms län.
Hon har inget svar. Har man inget svar är det väl bättre att upprepa interpellationens två frågor, men det är inte mycket till debatt om vi som riksdagsledamöter ska interpellera och ställa frågor och få som svar att våra frågor blir upplästa en gång till. Det är ju svaren vi efterfrågar, Beatrice Ask.
Regeringen har väl ändå angett en budgetram för polisen, Rikspolisstyrelsen, och regeringen har möjlighet att säga att den inte ska gå ut särskilt över Stockholmsområdet på det sättet. Det är inte jag som sparar, utan det är justitieministern som sparar 50 miljoner kronor på Stockholmspolisen. Det är inte jag som hittar på. Det är Stockholmspolisen själv som säger att de har ett besparingsbeting på 50 miljoner kronor i år.
Beatrice Ask har tvingat Stockholmspolisen till det. Nu försöker hon skylla ifrån sig på Rikspolisstyrelsen. Ja, det är klart att justitieministrar som inte vill ta ansvar alltid kan skylla på någon annan. Jag tycker att det är ganska lågt att börja skylla på Rikspolisstyrelsen. Dessutom är det så, Beatrice Ask, att jag inte har talat om någon dramatisk ökning av sjukfrånvaron.
Jag har konstaterat att Stockholmspolisen förra året hade en sjukfrånvaro på 3,5 procent och att de i april i år hade en sjukfrånvaro på 3,9 procent. Det är Stockholmspolisens egna siffror. Det är en ökning, och det är ett trendbrott. Det är annorlunda, eftersom sjukfrånvaron i övrigt går ned på svenska arbetsplatser. Det kanske är ett bekymmer för Stockholmspolisen för att de har fått mindre resurser och därmed har fått besparingsbeting.
Bosse Ringholm (S):
Mikael Damberg har ställt den raka frågan till näringsministern vilka initiativ hon tänker ta för att mildra effekterna av de nedläggningar av jobb i hundrapersonsklassen som nu förestår i Hallstaviks pappersbruk. Svaret är: Regeringen gör inget speciellt. Maud Olofsson hänvisar till länsstyrelsen. Jag tror inte att Maud Olofsson, även om hon är duktig på att skryta, påstår att hon har skapat länsstyrelsen.
Hon hänvisar till Almi. Det är inte heller Maud Olofssons produkt. Hon hänvisar däremot inte till arbetsmarknadsmyndigheterna, och det förstår jag. Det är Maud Olofssons verk. Hon har tagit bort länsarbetsnämnden. Hon har tagit bort just de arbetsmarknadspolitiska insatser som har varit ganska vanliga i Sverige under hela strukturomvandlingen under 1900-talet, på 50- och 60-talet. Man har använt sig av just länsarbetsnämndens olika insatser.
Jag förstår att Maud Olofsson inte hänvisar till arbetsmarknadsmyndigheterna. Dem har hon gjort sig av med. Hon har avskaffat länsarbetsnämnden. Där har hon varit duktig. Hon har inte hunnit med Almi och länsstyrelsen ännu, men jag är inte säker på att hon är så duktig att hon klarar det på de två år som är kvar. Länsstyrelsen och Almi kanske överlever fram till 2010.
Jag tycker att det är häpnadsväckande att Maud Olofsson i debatten har ett väldigt stöd av sina partivänner Per Lodenius och Erik A Eriksson, som uppenbarligen är något slags filial till Stureplanscentern. En filial finns numera i Norrtälje, en i Värmland.
Stureplanscenterns motto är: Gör ingenting, låt den osynliga handen sköta näringslivsomvandlingen. Det är en sak att Maud Olofsson åker land och rike runt och propagerar: Vi behöver inte göra någonting på olika bruksorter när det blir problem! Men att hon har fått filialer i Värmland och Norrtälje är imponerande, måste man säga.
Maud Olofsson har vad jag vet inte synts till i Hallstavik, Norrsundet, Seskarö, Utansjö eller andra orter som har drabbats av problem under senare tid. Men det är klart att Maud Olofssons närvaro där kanske inte är mycket att skryta med heller; hon har ingenting att erbjuda om hon väl kommer dit. Regeringen har ingen politik. Regeringen har ingen regionalpolitik. Den finns inte.
Regionalpolitik är inte bara att säga att det finns länsstyrelser och Almi. Det fanns det långt före Maud Olofsson. Regionalpolitik är om man har något eget, Maud Olofsson. Maud Olofsson har lyckats med konststycket att i stället minimera och begränsa de regionalpolitiska instrument man kan ha vid näringslivomvandlingar. Det har Maud Olofsson varit duktig på.
Jag vill till sist gratulera Maud Olofsson till de nya filialerna till Stureplanscentern i Värmland och Norrtälje. Sprider den sig till fler delar av vårt land är det säkerligen fler som kommer att bäva vid nedläggningar och inskränkningar av arbetstillfällen i Sverige åren framöver.
Bosse Ringholm (S):
När företag råkar ut för problem, arbetskraften minskas och det blir uppsägningar och varsel är det många företag och orter som av naturliga skäl vänder sig till regeringen och hoppas på någon form av dialog och stöd. I det här fallet handlar det om Hallstaviks pappersbruk. Men det finns många andra orter och företag där det har varit samma situation, och Maud Olofsson har varit frånvarande.
Hon har inte åkt ut och besökt de berörda företagen. Jag kan förstå att Maud Olofsson med sin lilla verktygslåda inte gärna dyker upp på pappersbruket i Hallstavik. När de väl har fått titta i verktygslådan upptäcker de att det inte var mycket kvar i den lådan. Det mesta har Maud Olofsson sålt ut, lagt ned och gjort sig av med.
När Maud Olofsson till slut tvingas till reträtt som i fallet Norrsundet tvingas hon i varje fall säga att det lilla hon förfogar över är att ge länsstyrelsen och landshövdingen i uppdrag att ta någon form av initiativ att samordna och att man kan tänka sig att göra det. Varför kan Maud Olofsson inte tänka sig motsvarande initiativ och ge länsstyrelsen och landshövdingen i Stockholms län ett motsvarande uppdrag?
Även om det är en liten verktygslåda och inte mycket i den låda som staten står för i fortsättningen vore det i varje fall sjyst mot pappersbruksarbetarna i Hallstavik om de kände att vi i Stockholms län är lika mycket värda så att vi kan få den lilla uppbackningen från regeringen. Det är inte mycket begärt, Maud Olofsson, men det är något som Maud Olofsson i varje fall förfogar över.
Till sist vill jag önska Maud Olofsson en trevlig sommar och önska henne tillbaka i början av augusti. Vi lovar att förse Maud Olofsson med ett stort antal nya interpellationer. Vi kommer att återkomma till Hallstavik, Norrsundet, Utansjö och allt annat som kan plåga Maud Olofsson över sommaren. Trevlig sommar!
Bosse Ringholm (S):
Varför är statsministern ovillig att svara på interpellationer? Det kan finnas sprickor i regeringen, sade statsministern alldeles nyss. Det är möjligt, men vi riksdagsledamöter har väl anledning att be att få debattera dessa sprickor som finns i Fredrik Reinfeldts regering. Fredrik Reinfeldt kommer inte lätt undan genom att säga att det får någon annan minister svara på. Sprickorna finns ändå kvar i den borgerliga alliansregeringen.
Det vi uppenbart kräver vill statsministern inte villfara oss, nämligen debatt där statsministern personligen gör uttalanden, där statsministern tar ansvar för hela politiken och inte bara för ett sakområde. Jag har ingen annan uppfattning än statsministern: Om det handlar om sakfrågor ska debatten i första hand föras med respektive statsråd.
Men det är klart att det är en övergripande fråga om man frågar landets statsminister vilket initiativ han tänker ta på det europeiska toppmötet för att klara ut de olägenheter som har blivit av den så kallade Vaxholmsdomen. Ingen annan än statsminister Reinfeldt är närvarande på Europeiska rådets möten. Det går inte att skicka något fackstatsråd framför sig som något slags förkläde. Ändå gör Fredrik Reinfeldt det.
För han räds debatten. Det är möjligt att det finns sprickor i alliansregeringen om just Vaxholmsdomen, att det finns något parti som vill göra mer - det är inte så svårt - än vad nuvarande regering har gjort, det vill säga ingenting. Det är möjligt att det finns något parti som vill göra något i varje fall med anledning av Vaxholmsdomen. Men varför inte ta den debatten då och förklara och beskriva för oss ledamöter varför regeringen är ovillig till diskussion, i stället för att skjuta frågan åt sidan hela tiden?
Det håller inte, statsministern. Man kan inte fega ur hur länge som helst.
Bosse Ringholm (S):
Jag kan konstatera att Cecilia Malmström och jag är överens om att vi bör avbryta processen att flytta EU-parlamentet varje månad från Bryssel till Strasbourg. Jag kan också konstatera att Cecilia Malmström inte har lyckats nå någon enda millimeter framåt i frågan under det franska ordförandeskapet. Jag är häpen över att man när fransmännen säger att de inte vill diskutera detta nöjer sig med det svaret.
Cecilia Malmström både skriver det i sitt interpellationssvar och säger det här. Man kunde ju ha tagit någon form av formellt svenskt initiativ för att få upp frågan på dagordningen. Om fransmännen då hade fått en majoritet som sagt att vi önskar inte diskutera den frågan hade Sverige kunnat konstatera att ja, så är läget nu. Men jag kan inte se att det har funnits någon form av initiativ.
Det har i alla fall inte redovisats för oss i riksdagen att svenska regeringen vid något tillfälle har lyft fram frågan och fått ett formellt nej av Frankrike. Men det är snart historia, eftersom det franska ordförandeskapet löper ut vid årsskiftet. Då utgår jag från att Cecilia Malmström kanske med sina tjeckiska partner har diskuterat på vilket sätt man kan aktualisera frågan nästa mandatperiod och framför allt nästnästa mandatperiod, då Sverige har möjlighet att påverka dagordningen på ett annat sätt.
Min raka fråga till Cecilia Malmström är: Kommer då Sverige, och frågan är i vilket sammanhang, att aktualisera frågan under det svenska ordförandeskapet? Det vore intressant att få ett svar för det första på frågan om Sverige kommer att aktualisera frågan, för det andra på vilket sätt och för det tredje i vilket sammanhang under det svenska ordförandeskapet. Man kan i alla fall inte skylla på Frankrike när vi har initiativrätten under det svenska ordförandeskapet.
Det är en chans - det är ett halvår kvar, Cecilia Malmström - att vända sig under galgen.
Bosse Ringholm (S):
Cecilia Malmström hänger upp hela sitt svar på budgetöversynen, som ju kommer att genomföras under alla omständigheter. Men min fråga var: Tänker den svenska regeringen på egen hand lyfta fram frågan under ordförandeskapet och i så fall i vilket sammanhang och med vilken inriktning? Man måste väl rimligen ha någon idé om vad man ska erbjuda för annan form av verksamhet i de lokaler som finns i Strasbourg, för att de inte kan stå tomma är vi säkert överens om.
Och det är naturligtvis fullkomligt orimligt att tro att Frankrike skulle acceptera att de skulle stå tomma. Frågan är fortfarande: Kommer den svenska regeringen att ta något eget initiativ? Budgetöversynen är ju inte något speciellt svenskt, utan den genomförs under alla omständigheter. Oavsett vilket ordförandeskap vi kommer att ha tiden framöver kommer budgetöversynen att genomföras. Därför kvarstår min fråga: I vilket sammanhang, när och på vilket sätt kommer Cecilia Malmström att väcka den här frågan?
Och har Cecilia Malmström någon idé om vad en alternativ verksamhet skulle kunna vara? Jag tycker inte att man behöver begränsa sig till en eller två idéer och säga att det här är det enda som vi kan tänka oss. Vi ska vara öppna för alla idéer, men det gäller att börja någonstans med någon form av dialog och samtal, inte minst med fransmännen själva om vad de kan tänka sig för form av verksamhet.
Att säga nej, nej, nej är som Cecilia Malmström antydde i sitt senaste inlägg ganska kontraproduktivt även för Frankrike, som ju kanske har en del att förlora på att bara vara halsstarriga och säga nej och nej. Men fortfarande kvarstår frågorna: Kommer den svenska regeringen att ta någon form av initiativ under ordförandeskapet? Frågan är obesvarad än så länge. Och vad består initiativet i så fall i?
Bosse Ringholm (S):
Sverige har en statsminister som fruktar debatten. I varje fall vill han helst avstå från debatt. Jag kan i ett avseende förstå honom. De få gånger som han tvingas till debatt och inte kan komma undan har resultatet inte varit särskilt framgångsrikt.
Jag har ställt en fråga - eller snarare tre frågor - i en interpellation till statsministern om vad han tänker göra på Europeiska rådet den 15 och 16 oktober, bland annat i anslutning till Lissabonfördraget. Först fick jag besked av kammarkansliet att frågorna skulle besvaras den 21 oktober, det vill säga efter rådet. Jag är tacksam för att kammarkansliet har ändrat sig på den punkten så att vi får diskutera detta innan toppmötet äger rum.
Europeiska rådet består av statschefer och statsministrar. Det torde även Cecilia Malmström känna till. Därför är jag något förvånad, men kanske inte så överraskad, över att statsministern i vanlig ordning överlämnar debatten till någon annan.
Om nu Cecilia Malmström ska vara statsministerns springflicka i det här ärendet får jag väl konstatera att det han har skickat med henne är beskedet: Jag tänker ingenting göra på Europeiska rådet den 15 och 16 oktober. Då är min fråga: Varför ska statsministern över huvud taget åka till Bryssel och Europeiska rådet om han inte tänker göra någonting? Det finns uppenbarligen ett stort problem.
Det är förstås inte enbart Fredrik Reinfeldts problem, men han är en del av problemet. Europeiska rådet vet inte hur man ska hantera Lissabonfördraget efter nejet i folkomröstningen i Irland. Därför har jag frågat vad statsministern tänker göra för att bidra till att man får ett konstruktivt resultat i den fortsatta processen. Fredrik Reinfeldts svar via Malmström är: Jag avvaktar.
Jag gör ingenting just nu. Det är ganska långt, Cecilia Malmström, från den kraftfulla EU-politik som regeringen i regeringsförklaringen hösten 2006 sade att den skulle utöva. En kraftfull insats, hette det då. Om det kraftfulla består i att man kraftfullt ska avstå från att delta i debatten var det att föra oss bakom ljuset rätt ordentligt.
Regeringen tänker inte ta några initiativ när det gäller Lissabonprocessen och Lissabonfördraget och inte hantera detta på något sätt. I svaret säger Cecilia Malmström att även den socialdemokratiska regeringen var beredd att lämna ett förslag till riksdagen om det tidigare fördraget. Det är alldeles rätt. Vi är positiva till det nuvarande fördraget. Men Cecilia Malmström förtiger och förtränger en sak - förmodligen medvetet.
Efter det att Lissabonfördraget lades fram har vi fått ett antal domar - Vaxholmsmålet, Rüffertmålet och så vidare.
Den osäkerheten består naturligtvis. Det är möjligt att detta inte behöver infogas exakt i själva fördraget, men det kan på annat sätt tydliggöras i anslutning till processen att regeringen inte bara står upp för det här utan också gör någonting aktivt. Men svaret från regeringen är: Vi gör ingenting. Vad ska statsministern då åka till Bryssel för?
Bosse Ringholm (S):
Nu erkänner sent omsider Cecilia Malmström att de frågor jag har tagit upp är oerhört viktiga. Hon säger att de inte ska diskuteras nu på Europeiska rådet utan vid ett senare tillfälle i ett annat sammanhang. Har Cecilia Malmström hört talas om att politiker faktiskt kan påverka dagordningen, ta initiativ och ta upp frågor? Europeiska rådet är inte bara någonting man åker till och kollar på dagordningen vad andra vill att man ska ta upp för någonting.
Man kan faktiskt väcka en fråga själv. Den tanken verkar inte den nuvarande regeringen och statsministern över huvud taget ha tänkt. Varje gång han har fått frågan om han tänker ta något initiativ säger han: Nej, jag tänker inte göra någonting. Varför ska vi skicka en statschef, en regeringschef? Varför ska vi skicka ministrar till Bryssel som åskådare? Cecilia Malmström kan åka varje vecka eller varje dag till Bryssel. Hon kan bli permanent stationerad i Bryssel.
Det är möjligt att det skulle glädja en och annan. Men hon tänker inte göra någonting där. Hon tänker inte påverka dagordningen. Hon kollar hela tiden: Vad har de andra föreslagit? Kan vi tänkas ha några synpunkter på vad de andra har föreslagit? Men själva tar vi inga initiativ.
Vad Cecilia Malmström och den här regeringen bidrar till är naturligtvis att den starka kritik, ibland delvis berättigad, som finns mot Europeiska unionen i vårt land, underblåses av om vi har en passiv regering som aldrig ens vågar väcka en fråga.
När Europas och Sveriges löntagare ser att det finns en obalans i de domstolsutslag vi har fått i EG-domstolen mellan den fria rörligheten och konflikträtt, strejkrätt och liknande skulle regeringen kunna göra någonting för att öka förtroendet för EU. Men regeringen avvaktar - avvaktar aktivt, för att uttrycka det på ett mer kärnfullt sätt. Ja, starta en resebyrå!
Åk gärna till Bryssel så ofta som möjligt, men ta inte upp några frågor, Cecilia Malmström! Det är väl kanske synd att störa ordningen i Bryssel.
Bosse Ringholm (S):
Mats Odell väljer den enkla vägen, nämligen att tala om fel saker. Mats Odell talar om vad som har hänt de två tre senaste veckorna och hänvisar till en rapport från Finansinspektionen. Jag talar om vad som har hänt under hela hösten, under hela processen, hela händelseförloppet. Det är inte bara delsträckan som är intressant, Mats Odell. Ser man på hela hösten har inte svenska banker följt med i den nedgång av reporäntan som Riksbanken har stått för under hösten.
Det går inte att bara hänvisa till de tre fyra senaste veckorna. Det är ännu märkligare när Mats Odell dömer ut det program som han har fått riksdagen att godkänna i sin helhet. Han säger att om bankerna skulle gå in i det programmet skulle det bli högre räntor. Han skyller i och för sig på EU-kommissionen som tvingar honom att lägga de högre räntorna. Men, Mats Odell, för två månader sedan var det ett program som bara skulle få vinnare. Bankerna skulle vara vinnare. Staten skulle vara vinnare.
Skattebetalarna skulle vara vinnare. Nu är plötsligt alla, företagen och privatpersonerna, förlorare om de skulle tillämpa bestämmelserna och reglerna i det paket som Mats Odell fick riksdagen att besluta om för ett par månader sedan. Då har Mats Odell vilselett riksdagen. Då kan jag förstå att Mats Odell inte har någon som helst ambition att få bankerna att skriva under det dokumentet.
Då kan jag förstå att det Mats Odell sade för två månader sedan, att han trodde att alla skulle gå in i det nya stabiliseringsprogrammet, numera är historia. Han har inte ens ambitionen att de ska gå in. Jag utgår från att Mats Odell delar sin kollega arbetsmarknadsminister Sven Otto Littorins påstående att "bankernas agerande är åt helvete".
Är det en sådan brist på förtroende mellan bankerna och bankministern utgår jag från att det inte blir något av det här paketet. Det kommer att vara en parentes i svensk ekonomisk historia.
Bosse Ringholm (S):
Nu har frågan uppenbarligen lämnat regeringen eftersom regeringen via Åsa Torstensson begär besked av oppositionen om hjälp med finansieringen av Förbifart Stockholm. Jag har pekat på att den kalkyl som Åsa Torstensson har lämnat i sitt interpellationssvar har spruckit för länge sedan. Jag vill att Åsa Torstensson lyssnar noga.
Kalkylen förutsätter att det krävs minst 600 miljoner kronor varje år från trängselskatten för att den ska gå ihop. Förra året redovisade Åsa Torstensson själv i sitt interpellationssvar att man fick in 200 miljoner. Då har ändå Åsa Torstensson brutit mot överenskommelsen att man ska använda pengarna till både kollektivtrafik och väganslag. Det innebär att det inte finns någon finansieringslösning.
Jag drar den enkla slutsatsen att Åsa Torstensson inte vill påskynda beredningen av ärendet i Regeringskansliet, för om ärendet skulle påskyndas och man fick fram ett beslut skulle regeringen stå där naken utan pengar att verkställa beslutet.
Det bästa är väl därför att sega och sega och låta ärendet dra ut på tiden ett antal månader eller ett år till eftersom man saknar finansiering för verksamheten. Jag försökte vara hygglig och säga att det var ett gentilt erbjudande som den borgerliga majoriteten i Stockholms stadshus och det moderata finansborgarrådet Sten Nordin lämnade genom att säga att man var beredd att förskottera pengar till detta.
Då säger Åsa Torstensson att hon inte har fått någon framställan från Sten Nordin. Jag tror inte att Sten Nordin bluffar när han säger att han är beredd att förskottera. Men uppenbarligen är det så att några kontakter mellan den borgerliga majoriteten i Stockholms stadshus samt Regeringskansliet och den borgerliga regeringen inte tycks finnas. De där 200 meterna mellan Regeringskansliet och den borgerliga regeringen och den borgerliga majoriteten i Stockholms stadshus tycks vara miljarder meter.
Bosse Ringholm (S):
När arbetslösheten slår in i Sverige brukar det oftast vara industrin som får ta stöten först. Sedan kommer tjänstesektorn, och sedan kommer den sektor där politikerna har störst möjlighet att påverka, den offentliga sektorn. Nu har exempelvis Karolinska sjukhuset i det borgerligt styrda Stockholms läns landsting varslat bortåt 1 000 personer. Andra kommer att följa efter, både sjukhus och andra vårdinrättningar.
Den första frågan är naturligtvis: Kan regeringen göra någonting? Vill regeringen göra någonting? Jag ber att få tacka för svaret som väl är ett kvitto på att regeringen tycker att den har gjort tillräckligt. Mer behöver i varje fall inte göras. De som nu kommer att bli arbetslösa på Karolinska sjukhuset och andra vårdinrättningar får söka sig andra jobb, i Norge eller någon annanstans där det kanske fortfarande finns en efterfrågan på vårdjobb.
Jag tycker att det är lite ömkligt att regeringen alltid ska börja med att förneka problemen, sedan vara passiv, sedan sent göra någonting, och det blir alltid för lite det som regeringen gör. Karolinska sjukhuset liksom många andra stora sjukvårdsinrättningar har ett stort antal mycket kvalificerade medarbetare. De har långa utbildningar, högskolekompetens, vårdutbildningar med lång praktik.
Det är inte vilken personal som helst som man kastar ut i arbetslöshet. Men regeringen tycker uppenbarligen inte att det behöver göras några särskilda insatser utöver det regeringen har gjort förut när det gäller den vårdpersonal som på många sjukhus i Sverige - i Skåne och i det borgerligt styrda Stockholms läns landsting - kommer att mötas av varsel och som sedermera ramlar ut i arbetslöshet.
Det hade varit ganska enkelt för arbetsmarknadsministern att säga: Det här är ett allvarligt problem. Vi ska se om vi kan understödja Stockholms läns landsting, andra landsting och andra kommuner så att de i sin tur kan behålla personalen så långt det är möjligt.
Om de inte kan behålla personalen fullt ut kan vi tänka oss - vilket gjordes under mängder av socialdemokratiska regeringsår - ett samarbete mellan landsting och kommuner som arbetsgivare och staten, där staten säger att den är beredd att betala en del av kostnaderna för en utbildning parallellt med att personen får jobba kvar en del av sin tid på sjukhuset. Därmed får man ett bra partnerskap, ett bra samarbete mellan arbetsgivaren - i det här fallet landstinget eller kommunen - och staten.
Men det fordrar naturligtvis att man har en arbetsmarknadspolitik värd namnet. Sven Otto Littorin har gjort sig känd för att inte vilja ha någon arbetsmarknadspolitik. I varje fall rustar han ned den arbetsmarknadspolitik som han företräder. Det räcker inte, Sven Otto Littorin, att påstå saker och ting. Det måste vara sant också. Det är inte sant, som ministern säger i sitt svar, att det kommer att bli fler jobb och färre arbetslösa.
Enligt regeringens egna prognoser kommer det att vara dubbelt så många arbetslösa 2010 som när regeringen tog över efter Socialdemokraterna 2006, och det kommer att vara en lägre sysselsättningsgrad. Personalen på Karolinska sjukhuset ska nu räknas in i den arbetslöshetskö som regeringen lämnar efter sig 2010.