Christer Nylander (L):
Nu handlar det om en svensk framgångshistoria, nämligen folkbildning. Jag tror att Oscar Olsson var en av de första som startade en studiecirkel i början av 1900-talet, inspirerad av svenska och danska tänkare och sociala ingenjörer runt om i landet som funderade på om vi inte borde försöka lösa problem tillsammans och försöka lära oss mer tillsammans.
Man skapade den där svenska modellen, som har blivit så viktig, med ett föreningsliv som samlar människor som funderar tillsammans kring vad man kan lära och hur man ska lära och sedan också lär sig tillsammans.
Det är en historia där nykterhetsrörelsen, arbetarrörelsen, frikyrkorna, idrottsrörelsen och många andra rörelser skapade sina möjligheter att lära sig mer om samhället, dels för att ta makten och demokratin, dels för att ta makten över sitt eget liv. Det skedde en kulturutveckling och ett kulturlärande. Ett läsande folk ville ta makten.
Samtidigt skapade man en djup tillit, en social tillit, ett socialt kitt, en social gemenskap människor emellan, vilket blev väldigt viktigt för Sveriges utveckling på lång sikt.
Det blev en viktig del av civilsamhället och också en lärande organisation. Detta skapar tillit och socialt kapital, samtidigt som individernas självständighet och frihet ökar. Detta var en framgångshistoria som vi har stor nytta av också i dag, men som inte får tas för självklar.
Det finns människor som inte känner behov av att lösa sin situation utan kanske tycker att någon annan borde lösa problemen i stället - staten eller någon annan. Det kan finnas en önskan om att få ta det lite lugnt och inte hela tiden behöva lära nytt och vara nyfiken på det man inte känner så väl till.
Det råder en kamp om vår tid - man vill kanske hellre titta på tv eller göra något annat än samlas i föreningar och jobba på.
Vidare finns en risk för att byråkrati och administration släcker intresset för att ägna den där extra timmen åt kassörskapet, liksom en risk för att staten ser att det som föreningarna och folkbildningen har skapat är så bra att man försöker använda det till det man från statens sida vill.
Staten kan då börja med riktade i stället för generella statsbidrag och korta statsbidrag i stället för långsiktig finansiering och börja se alltmer instrumentellt på folkbildningen och civilsamhället, i stället för att se att de har ett värde i sig.
Risken med framgångssagan är att man blir så duktig på att lösa problem i samhället att staten försöker använda det för sitt eget syfte och därmed släcker intresset och engagemanget och riskerar att underminera hela idén. Det finns utmaningar för folkbildningen och civilsamhället, herr talman: att hitta balansen mellan det fria och frivilliga och den leverans samhället förväntar sig för de pengar man ger.
Där ser jag, och även Folkbildningsrådet i sitt budgetunderlag, en tendens till att staten allt oftare har en kortsiktig, instrumentell beställningsinställning, i stället för att se det långsiktigt generella som har varit framgångssagans grund.
Det finns ett behov av att värna särarten och hitta en balans mellan det fria och frivilliga å ena sidan och det offentligas behov å andra sidan. Stödet till folkbildningen, herr talman, bör präglas av långsiktighet. Av den anledningen yrkar jag bifall till reservation 5. Folkbildningen har varit en drygt hundraårig framgångshistoria.
Den har visat sig vara väldigt stark och leveransskicklig, också när Sverige de senaste åren har stått inför en kris. Den kraften behövs även framöver, men den måste vårdas mycket ömt. Det får inte bli för instrumentellt, för mycket beställning från staten och för kortsiktigt. Vi måste bevara och värna särarten. Den rätta balansen när det gäller det fria och frivilliga måste hittas.