Mikael Odenberg (M):
Låt mig först när det gäller genderarbetet och FN-resolutionen 1325 säga att vi arbetar aktivt med dessa frågor, och det kom senast till uttryck i samband med vår mission i Kongo där vi till och med hade en särskild genderrådgivare vid insatshögkvarteret.
Jag tar väldigt allvarligt på frågan om hur personalen i Försvarsmakten bemöts och behandlas, på samma sätt som jag vet att Försvarsmaktens ledning gör det. Just den omständigheten att vi i botten har en pliktlagstiftning gör det extra viktigt. Man kan dra en parallell till grundskolan och mobbningsproblem i grundskolan.
Mobbning är naturligtvis förfärligt var det än förekommer, men det får en särskild valör om den sker i ett sammanhang där man tvingar eleverna att vara. Det är inte frivilligt att vara i grundskolan, utan staten säger att man ska vara där. Då har staten också en skyldighet att se till att man behandlas på ett värdigt sätt. På motsvarande sätt är det om man inom ramen för en pliktlagstiftning har tjänstgöring i Försvarsmakten. Då har vi också ett ansvar för att se till att de som fullgör sin plikt bemöts på ett värdigt sätt.
Då kan man fråga: Vad ska vi göra för att öka den kvinnliga andelen av personalen i Försvarsmakten? Ja, jag har inte något entydigt svar på den frågan. Jag konstaterar att utvecklingen gick åt fel från 2004 till 2005. Vi fick färre inryckta kvinnor, och vi fick färre intresseanmälningar. Möjligen var det delvis på grund av det antagningsstopp som då infördes. Bland yrkesofficerarna är det i dag knappt 4 1⁄2 % som är kvinnor.
Siffran är i och för sig bättre om man tar hänsyn till att det i många åldersklasser bland yrkesofficerarna inte var möjligt för kvinnor att komma in tidigare. Men det är naturligtvis totalt en låg siffra. Och i dag är det ungefär 13 % på yrkesofficersprogrammet som är kvinnor. Jag vet att det pågår ett arbete med intensifierad informations- och upplysningsverksamhet.
Och jag tror att det finns anledning att ytterligare fundera en del på vad man kan göra för insatser. Jag vet också att man funderar på det inom myndigheten. Däremot är jag avvaktande, för att inte säga avvisande, när det gäller att vidga pliktlagstiftningen. Det beror på att vi redan i dag är i otakt med verkligheten. Allmän värnplikt för män korresponderade tidigare med Försvarsmaktens behov av personal.
Men i dag har vi åldersklasser med unga män i storleksordningen 50 000-60 000. Men vi utbildar inte längre 40 000-50 000 värnpliktiga, utan vi utbildar kanske 8 000. Och där har vi så att säga redan i utgångsläget en problematik som i realiteten har urholkat den allmänna värnplikten.
Om problemet är att vi behöver utbilda bara 8 000 av 50 000-60 000 så är det väldigt svårt att se att det ligger en lösning i att vi utvidgar pliktlagstiftningen till att omfatta 110 000-120 000 ungdomar, vilket vi skulle göra om vi införde allmän värnplikt även för kvinnor. I någon mening är det Försvarsmaktens personalbehov som måste vara styrande för uttag och utbildning.
Men jag är fullt beredd att föra en diskussion om hur den uttagningen och den utbildningen ska kunna fullgöras inom ramen för pliktlagstiftningen på bästa möjliga sätt för att tillgodose Försvarsmaktens behov av personal och se till att vi får en mer balanserad könssammansättning än vi har i dag.