Finn Bengtsson (M):
Det här var en intressant interpellation på ett område som jag enbart tangerar då och då i min politiska gärning. Icke desto mindre är det en väldigt viktig interpellation om ett viktigt tema. Jag upplever att det här är en fundering över att vilja och att kunna. Det är definitivt inget fel på Bodil Ceballos vilja, vare sig när det gäller det skriftliga eller det muntliga anförandet. Men det är definitivt heller inte någon brist på vilja från biståndsministern.
Jag får passa på att tacka för ett alldeles utmärkt uttömmande svar som lärde mig väldigt mycket om den utrikespolitik jag har fått föredragen för mig. Jag tycker att den på de här områdena blir alltmer konsistent och framåtsyftande och inte minst fylls med ett innehåll. Herr talman! Det är definitivt inte heller någon brist på biståndsministerns möjligheter att kunna genomföra allt det hon nämner i sitt kloka svar. Kanske är det framför allt viktigt nu när vi ser en världsekonomi som bromsar in och kanske till och med en hotande recession.
Jag måste när jag hört interpellanten lägga ut texten om vad vi borde göra och inte minst vad hon hoppas att statsrådet ska göra åt saken fråga vad Miljöpartiet funderar över som lösning på problemet. Det kan ändå vara några andra lösningar än att jaga USA. Vi måste också ha ett land som kan upprätthålla den höga standard av bistånd som just biståndsministern lyfte fram att vi sätter av.
Om man i en hotande recession tänker sig att primärt samarbeta med ett parti som försatte det här landet i massarbetslöshet under en högkonjunktur, hur tänker man sig då att man ska få skattemedel av dem som inte arbetar och som måste försörjas av andra för att sedan kunna ge till världens fattiga?
Hur blir det om man till och med ska samarbeta med ett parti som Vänsterpartiet - det får vi väl hoppas inte blir aktuellt - som dessutom ska ha offentliga utgifter för att finansiera ytterligare ett par hundra tusen offentliganställda i vården? Det är nog så välkommet, men det ger ju ingen rimlig möjlighet att förse några utanför det här landet med resurser. Och hur blir det med Miljöpartiet självt? Hur funderar man till exempel kring sitt förslag om friåret?
På vilket sätt skapar det mer resurser att dela med sig av till de fattiga att man primärt försöker ha en reform för att folk inte ska arbeta? Vi ser nu att arbetslösheten kanske måste öka oavsett vilken regering som sitter på grund av det finansiella läget. De frågorna ställer jag mig och vill gärna ha ett svar på här.
Hur det blir om man låter bankerna gå omkull och inte har en ansvarsfull finanspolitik i ett krisskede har vi redan erfarit, och vi har fått mycket uppskattning för att vi nu snabbt tillsammans i Europa implementerar stöd för bankernas överlevnad, för de enskildas skull som är beroende av bankerna, inte alls för bankernas egen skull.
Att låta banksystemet och det finansiella systemet gå för fäfot och sedan tro att vi, i ett läge där industrin inte kan få sina nödvändiga krediter och tryggheten över huvud taget med lånesystemet inte finns kvar, kan få ytterligare några spektakulära pengar någonstans ifrån att dela med oss till de fattiga runt om i världen är frågor som väntar på sitt svar i Miljöpartiets egna lösningar.
Sist, herr talman, men inte minst har Miljöpartiet nu glädjande nog annonserat att de trots allt förstår att Europasamarbete är viktigt för globalt samarbete. Min bedömning är att Europasamarbetet i grunden mest har med fred och stabilitet att göra. Kanske är detta det enskilt allra starkaste incitamentet för att vi gemensamt ska kunna närma oss de stora problem som världens fattiga har.
Frågan är om Bodil Ceballos tycker att hon och Miljöpartiet bör stärka EU-samarbetet av den anledningen att EU kommer att vara ett av de instrument som biståndsministern har för att få ytterligare stöd för verksamheter av det slag som det frågas om i interpellationen. Det var ett antal frågor som jag gärna ser ett svar på under dialogen om denna mycket spännande interpellation.