KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Engqvist (S):
Sven Brus har frågat mig på vilket sätt jag vill motverka en tilltagande negativ "ålderism" i samhället och när jag avser att lämna ett förslag om förbud mot diskriminering på grund av ålder. Den parlamentariska äldreberedningen Senior 2005 redovisar i sitt slutbetänkande Äldrepolitik för framtiden - 100 steg till trygghet och utveckling med en åldrande befolkning ett omfattande material som berör ålder, åldrande och äldre.
Beredningen har också lagt sju förslag som syftar till att synliggöra och bekämpa negativ särbehandling på grund av hög ålder. Betänkandet remissbehandlas för närvarande, och remisstiden går ut den 30 september 2004. Remissvaren kommer tillsammans med betänkandet att ligga till grund för regeringens vidare ställningstaganden. En grundläggande princip i den svenska rättsordningen är alla människors lika värde. I regeringsformens 1 kap.
2 § anges sedan den 1 januari 2003 att det allmänna ska motverka diskriminering av människor på grund av ålder förutom andra diskrimineringsgrunder som kön, hudfärg, nationellt och etniskt ursprung, funktionshinder och sexuell läggning. Som motivering till att ålder togs med i denna paragraf angav regeringen att den ville markera ett krav på att det allmänna ska verka mot diskriminering av äldre.
Regeringen tillkallade i januari 2002 en parlamentarisk kommitté, Diskrimineringskommittén, som bland annat har i uppdrag att överväga en gemensam lagstiftning mot diskriminering som omfattar alla eller flertalet diskrimineringsgrunder och samhällsområden. I uppdraget ingår att lämna förslag till hur bestämmelserna om förbud mot åldersdiskriminering i EG:s direktiv om likabehandling i arbetslivet ska genomföras i Sverige.
Direktivet ska när det gäller diskrimineringsgrunden ålder vara genomfört i nationell rätt senast den 2 december 2006. När det gäller diskriminering på grund av ålder har kommittén i uppdrag att kartlägga i vilken utsträckning det finns behov av att införa sådan lagstiftning på andra områden än de som täcks av direktivet om likabehandling i arbetslivet. Kommittén ska redovisa sitt uppdrag till regeringen senast den 1 juli 2005.
När det gäller EG:s direktiv om likabehandling i arbetslivet och förbud mot diskriminering på grund av ålder är det viktigt att observera att det inte enbart gäller äldre personer utan omfattar både hög och låg ålder. Direktivet ger ålder en vidare mening och omfattar både äldre och yngre personer.
Lars Engqvist (S):
Det är ofta - kanske nästan alltid - spännande att diskutera med Sven Brus. Grundläggande är att vi har samma uppfattning om olika problemställningar. När vi talar om "ålderism" vill jag dock göra ett tillägg. Problemet när det gäller äldre är att vi i själva verket har en kluven kultur.
Vi i likhet med de flesta kulturer har en blandad hållning till de äldre. Vi möter de äldre med föreställningen att de representerar både visdom och skröplighet. Vi visar respekt i vissa sammanhang och uppenbart förakt i andra. Vi ser ålderdomen som representant för både prestige och lidande.
Det är ganska typsikt för de flesta kulturer att vi inför åldrandet förhåller oss kluvna. Det bör man tänka på. Väldigt många äldre människor som jag möter berättar hur de i allt väsentligt möts med respekt av sin omgivning och av samhället, medan andra äldre människor kan uppleva att de bara möts av bristande respekt eller kanske rentav ibland av förakt.
När vi talar om attityder till äldre - och det skildras mycket väl av Senior 2005 - handlar det naturligtvis om att i större utsträckning vidga den attityd som handlar om respekt för erfarenhet och för kunskap och att möta äldre människor som fullgoda, fullvärdiga samhällsmedborgare.
Men när vi talar om lagstiftning handlar det om att vara mycket precis, nämligen att se till att ålder i sig - oavsett om det är fråga om hög eller låg ålder - inte får vara ensamt utslagsgivande när det gäller att bedöma arbete, möjligheter att skaffa sig utbildning eller att delta i samhällslivet. Det måste vara den grundläggande strävan.
Diskussionen handlar om möjligheten att införa en lagstiftning mot diskriminering på grund av ålder. Nu finns det en utredning som arbetar med detta, och den ska återkomma med sina förslag. Just diskussionen om läkarna är ett ganska bra exempel på detta. Den åldersgränsen är grundad på en rättighet. Vem som helst får ju syssla med sjukvård.
Det finns inte någon åldersgräns för läkare att syssla med sin verksamhet. Det finns ingenting som säger att en läkare - hur gammal han eller hon är - inte ska kunna skriva ut recept till sina patienter. Vad det här handlar om är hur länge man ska ha rätt att få ersättning av det offentliga systemet, och i huvudsak handlar det om de som arbetar på den nationella listan. Där hade vi tidigare en gräns på 65 år.
Vi har höjt den till 67 år och nu senast till 70 år. Det är möjligt att man så småningom ska prova att inte ha någon gräns över huvud taget. Vi har tagit ett steg i rätt riktning. Men det grundar sig inte på att läkare inte har rätt att vara läkare, utan det grundar sig helt enkelt på att man inte har en evig rätt att få ta del av det offentliga ersättningssystemet. Det kan ju diskuteras i vilken mån detta ska uppfattas som diskriminerande eller inte. Men här är vi i alla fall på rätt väg. Vi har förändrat systemet.
Lars Engqvist (S):
Sven Brus är alldeles medveten om den tradition som vi har i det svenska politiska systemet av att fatta beslut mot bakgrund av ordentliga utredningar. Det tror jag att vi ska vara ganska noggranna med även om det handlar om en lagstiftning när det gäller diskrimineringsgrunder. Två utredningar diskuterar vi. Den ena är den utredning som Sven Brus själv deltog i. Denna är nu ute på remiss.
I september utgår remisstiden, och därefter ska vi lämna de förslag som föranleds av utredningen.
Vi har också sagt, och det är viktigt, att denna utredning, som ju ger prov på en karta över åtgärder som inte alla ska beslutas av Sveriges riksdag utan som kräver beslut av andra aktörer, inte minst kommuner och landsting, ska ligga till grund för en gemensam handlingsplan för staten och kommunvärlden för att skapa bättre förhållanden för de äldre. Det arbetet pågår.
Vi hoppas kunna redovisa resultatet av det arbetet i slutet av det här året. Sven Brus utredning, det vill säga den utredning som Sven Brus deltog i, nämligen Senior 2005, är väl omhändertagen och ska naturligtvis leda till åtgärder så snart alla fått en chans att ge sina synpunkter på utredningens förslag och idéer.
Det andra handlar om Diskrimineringskommittén vars betänkande ska komma senast den 1 juli 2005. Då ska vi ha tagit ställning inte bara till hur vi ska implementera EG-direktivet om diskriminering i arbetslivet utan faktiskt också till frågan om hur man ska se på möjligheten till lagstiftning på andra områden än arbetslivet.
Man kan möjligtvis tycka att det går sakta, men för den som är noggrann med hur vi grundar vår lagstiftning kan det vara klokt att låta det utredningsarbete som vi har dragit i gång fullföljas innan vi fattar beslut i Sveriges riksdag.
Lars Engqvist (S):
Jag vill bara ge en upplysning när det gäller just implementeringen av EG-direktivet. Det ska vara genomfört, och det står också i mitt svar till Sven Brus, i nationell rätt senast den 2 december 2006, det vill säga att vi inte kan vänta längre. Då ska det vara genomfört, och det är också uppdraget.
Utredningen måste ha kommit med sina förslag på det här området senast den 1 juli 2005 så att de ska kunna behandlas. Senast den 2 december 2006 ska direktivet vara implementerat i svensk lagstiftning. Man kan diskutera hur snabbt det går, men jag tycker att det finns anledning att ha tilltro till det utredningssystem som vi har.
Lars Engqvist (S):
Tobias Billström har frågat om jag verkat för direktiv till Läkemedelsverket om att förbereda sig inför den dom som väntas i fråga om det svenska apoteksmonopolets vara eller inte vara. Åklagaren har väckt åtal mot verkställande direktören för Bringwell International AB för brott mot 4 § lagen om handel med läkemedel efter att företaget sålt produkter som klassas som receptfria läkemedel.
Den åtalade har bestritt ansvar för brott med hänvisningen att det åberopade lagrummet skulle stå i strid med EG-rätten. Stockholms tingsrätt har därför begärt förhandsavgörande av EG-domstolen rörande tolkningen av vissa artiklar i EG-fördraget avseende det aktuella lagrummet. Sverige har ett mycket välfungerande och kostnadseffektivt läkemedelsförsörjningssystem.
Ensamrätten att bedriva detaljhandel med läkemedel är ett viktigt instrument för att kunna tillförsäkra hela befolkningen, oavsett var de bor i landet, en god tillgång till samtliga läkemedel till enhetliga priser. Apoteket bidrar också till en säker och rationell läkemedelsanvändning genom att ge patientanpassad information och rådgivning som är obunden av kommersiella intressen.
Regeringen anser att det är ett vitalt svenskt intresse att bibehålla detta system och har därför yttrat sig såväl skriftligt som muntligt i målet och framfört den bestämda uppfattningen att detaljhandelsmonopolet för läkemedel, ytterst syftande till att upprätthålla en god folkhälsa och en god läkemedelsförsörjning i hela landet, är förenligt med EG-rätten. I avvaktan på EG-domstolens förhandsavgörande, som väntas någon gång under hösten 2004, bevakar regeringen frågorna på lämpligt sätt.
Lars Engqvist (S):
Får jag svara Tobias Billström rakt på: Självklart har vi inte givit Läkemedelsverket något uppdrag som står i strid med det som är regeringens långsiktiga strategi, nämligen att behålla apoteksmonopolet. Vi gör en annan bedömning än vad Tobias Billström och andra uppenbarligen gör och har framför allt en annan ambition. Vi vill behålla monopolet, för det finns mycket starka skäl för det.
Vi delar inte generaladvokatens bedömning, och vi avvaktar den rättsliga processen. Generaladvokatens bedömning är trots allt bara ett yttrande i en rättsprocess som det kanske inte är riktigt lämpligt att vi här i riksdagen ger oss in på att försöka bedöma. Så vi avvaktar beslutet, och vi gör en annan bedömning av möjligheten att behålla monopolet.
Det grundar sig framför allt på att det är en minoritet av regeringar i Europa som inte har monopol när det gäller försäljning av receptfria läkemedel. Man blandar i den offentliga debatten samman två viktiga konstateranden. De flesta länder i Europa har av folkhälsoskäl monopol för apoteken att sälja också receptfria läkemedel. Så är det.
Jag är ledsen att ni inte kände till det, men det är ganska viktigt att få reda på hur det förhåller sig. Man blandar samman detta med ett annat förfarande, nämligen att vi i Sverige också bara har ett bolag som över huvud taget försäljer läkemedel, det vill säga det statliga apoteksmonopolet. Men det är en helt annan frågeställning. De flesta länder tillåter bara apotek att sälja receptfria läkemedel. Det är ett fåtal länder i Europa som låter detaljhandeln sälja läkemedel. Skälet är helt enkelt folkhälsan.
Det är inte så att det skulle vara ett hot mot folkhälsan om man använder läkemedel på rätt sätt. Det är om man använder läkemedel på fel sätt som det uppstår allvarliga hot. Det finns starka skäl, och det är dem som har väglett andra länder i det här sammanhanget, att hålla samman försäljning och distribution av både receptfria och receptbelagda läkemedel. Det är det som är vår huvudargumentation. Och de skälen har med folkhälsan att göra.
Ta alltså reda på hur det förhåller sig i Europa och kom tillbaka i diskussionen nästa gång!
Lars Engqvist (S):
Ibland sträcker sig den politiska viljan långt över vad som borde vara rimligt och förnuftigt. Svensk kvalitetsindex gjorde för några månader sedan en genomgång av vilka företeelser i samhället som åtnjuter det bästa förtroendet. Vilken del av detaljhandeln hade högst förtroende?
Det visade sig vara Apoteket. När det gäller det svenska apoteket är svenska konsumenter och patienter otroligt nöjda. De vet om att det är hög kvalitet. Det är faktiskt hög tillgänglighet, låga priser och låga marginaler i förhållande till omvärlden. Vi har ett system som, för att förenkla det hela, svenska folket tycker fungerar bra och som det gillar.
Det är väl alldeles självklart att privathandeln skulle vara intresserad av att ta över en del av försäljningen av läkemedel. Det är väl inte konstigt. Det är ett uppenbart egenintresse. Vad vi som politiker har att lyssna på är kanske vad svenska folket vill och tycker och om de uppskattar det system som vi har. Detaljhandeln i övrigt ligger långt efter Apotekets förtroende.
Det finns nästan ingen verksamhet som vetter mot det kommersiella som har så stort förtroende som Apoteket. Ni är intresserade av att försöka tillmötesgå privathandlarnas intressen. Men då får ni argumentera på ett annat sätt än vad ni gör. Det är inte rimligt att säga att efter generaladvokatens utlåtande kommit så ska vi omedelbart bryta upp systemet. Hade vi följt generaladvokatens yttranden över Systembolaget förra gången hade vi inte heller haft något Systembolag.
Det visade sig nämligen att generaladvokaten hade fel. Han hade fel. Domstolen gick på en annan linje. Jag är övertygad om att domstolen kommer att gå på en annan linje också i det här fallet.
Lars Engqvist (S):
Till sist handlar det ju om, Carl-Axel Johansson, hur vi ser på vårdkedjan. När börjar den, och hur får jag vägledning i min kontakt med sjukvården? Jag menar att den börjar med kontakten med familjeläkaren eller familjeläkarteamet. Får vi den att fungera kommer den - det är alldeles sant - att minska belastningen på andra delar av sjukvården.
Jag förstår att Bo Könberg gärna vill tala om tiden före 1994, då Bo Könberg fick lämna ifrån sig ansvaret för sjukvården. Förklaringen till det var såvitt jag förstår inte vad som hände i sjukvården utan vad som skedde i Sverige i övrigt och som gjorde det så svårt att hävda principen om en god sjukvård.
Det var svårt att med den ekonomi som Socialdemokraterna fick ta över leva upp till de stolta ambitioner som fanns. Jag tycker att det rimliga är att se vad som har hänt efter det att riksdagen faktiskt tog beslut om den handlingsplan som gäller sedan 2002. Det är den som vi har bett Socialstyrelsen titta på. Socialstyrelsen gör ingen utvärdering av vad som hänt sedan 1994 utan ser bara på det som gäller handlingsplanen.
Vi vet inte hur det ser ut, men de siffror som jag hänvisar till kommer från Socialstyrelsens förra utvärdering, då väldigt mycket pekade på att allt gick precis så som var sagt. Vi vill se vad Socialstyrelsen säger nu. Det krävs ifall det visar sig att, som man då kan befara, utvecklingen har stannat av att vi tar nya initiativ.
Visst finns det människor inom socialdemokratin som har andra uppfattningar, men alldeles klart är att det socialdemokratiska partiet har bestämt sig mycket klart. Vi är för ett husläkarsystem eller familjeläkarsystem. Vi vill arbeta efter principerna att varje medborgare ska ha rätt till en fast läkarkontakt och att denna läkare ska vara specialist inom allmänmedicin. Bakom de principerna står socialdemokratin.
Sedan finns det enskilda sjukvårdspolitiker som har andra uppfattningar, men oavsett vad socialministern heter efter hösten är jag övertygad om att regeringens linje och därmed socialdemokratins linje kommer att fortsätta.
Lars Engqvist (S):
Jag vill till både Carl-Axel och Kerstin-Maria Stalin säga att i morgon går remisstiden ut för utredningen.
Om det finns synpunkter på i vilken mån utredningen har följt upp direktivet eller om det är så att man genom att direktivet varit för snävt inte har behandlat alla frågor så kommer vi förhoppningsvis att få klart med detta i remissvaren. När remissvaren väl är inne ska vi ta ställning till hur vi går vidare för att lägga fram de förslag som behövs.
Jag vill alltså inte gärna ytterligare diskutera utredningens förslag, eftersom de just nu är ute på remiss. Det gäller också de synpunkter som har kommit från KILEN och som kommer att ingå i remissunderlaget. Däremot vill jag säga något om biverkningsrapporteringen.
Läkemedelsverket har tagit en rad initiativ för att öka biverkningsrapporteringen. Jag vet inte i vilken mån KILEN har observerat det när man riktar kritik mot den. Under förra året tog Läkemedelsverket en rad initiativ för att stimulera det man kallar för spontanrapportering av läkemedelsbiverkningar.
År 2003 lämnades 3 600 rapporter om biverkningar. Det var faktiskt nationellt årsrekord. Så många rapporter hade man inte fått tidigare. Det berodde inte på att antalet biverkningar har ökat utan helt enkelt på att rapporteringen av biverkningar har ökat. Så det har faktiskt hänt en del på det här området. Läkemedelsverket arbetar intensivt med att se till att biverkningsrapporteringen ökar.
Hillevi Engström (M):
Jag är väl medveten om att ansvaret för polisens organisation finns hos Rikspolisstyrelsen och de lokala myndigheterna. Men justitieministern är trots allt ytterst ansvarig för att rättsväsendet fungerar i vårt land. Inom Moderaterna finns ett väldigt stort intresse. Vi blir ofta kontaktade av målsägande, brottsoffer och allmänhet som ställer krav och har förhoppningar om att det ska bli bättre inom polisverksamheten.
Jag vill citera Susanne Eberstein, som i budgetdebatten den 15 december sade följande: "- - - varje felaktigt använd skattekrona är en stöld från medborgarna". Det håller jag med om till fullo. Hon sade vidare: "Det är dags att diskutera hur polispengarna ska användas och hur polisverksamheten ska utvecklas i stället för att fortsätta att prata ned allt som har med polisen att göra." Det håller jag med om.
Det är nästan 15 miljarder som går till polisen. Men det fordras också att polisen gör rätt saker och att den gör det på rätt sätt. Det finns ganska kraftfulla signaler om att det inte är så i dag. Min undran och oro i denna process gäller om utvecklingen inom polisen i stället riskerar att förstöra och rasera det som trots allt fungerar bra. Där kommer frågan om Riksmordkommissionen in.
I dag tisdag finns ett tiotal poliser från Riksmordkommissionen nere i Karlskrona. De hjälper till med att utreda mordet på den pedofildömde 57-åring som hittades mördad i sin lägenhet. Det var omöjligt för polisen i Blekinge att klara av det spaningsmordet själva. De försökte till och med få förstärkning från Skåne och fick en person, vilket inte hjälpte särskilt långt. Det var helt enkelt nödvändigt att få en samlad spetskompetens som reste dit.
Den kan sätta upp en organisation med några timmars varsel och försöka ta itu med det allvarliga brottet. Riksmordkommissionen har även biträtt i Anna Lindh-utredningen. Den har också löst fallet med våldtäkterna i Finspång med mera under det år som har gått. Det är viktigt att den spetskompetensen finns på ett ställe i landet eller kanske på två.
Risken med den diskussion som nu pågår är att man urholkar den kompetens som finns. Förslagen att sprida ut verksamheten på sex ställen eller fler kommer om man inte tillför ännu mer resurser att innebära att det blir urholkat och inte samma effektivitet. Kommissionen har funnits sedan 50-talet och har haft ett väldigt gott resultat.
Det är därför förvånansvärt att se de uttalanden i medierna som gjorts av Rikspolisstyrelsens ledning i form av polisprofessor Persson där han säger att poliserna dricker grogg och bor på hotellrum. Hitintills har inte någon ursäkt kommit vare sig personalen eller allmänheten till del fastän det i stället är en mycket effektiv organisation. Jag tycker att det är märkligt. Det är något som också justitieministern har ett ansvar för. Vad gör polisen? Gör den rätt saker?
Är framför allt den ledning som finns kompetent och klarar av arbetet? Det är den frågan jag landar på just nu.
Hillevi Engström (M):
Alltför ofta möts jag av synpunkter på dem som är anställda inom polisverksamheten. Det gäller brister - bristande ledarskap och brister i organisationen. Det allvarliga, och det som jag tycker är en fråga för ministern, är att man inte vill ta till vara den kompetens och det engagemang som finns. Skattepengarna används alltså inte optimalt och används på fel sätt. Det som upplevs så allvarligt är ledningen och på vilket sätt man leder inom polisen. Det handlar inte om att det sker översyner och förändringar - det tycker man är helt okej.
Det gäller i stället att dessa sker i ett uppifrån-och-ned-perspektiv där personalen inte finns med. Trots att det finns avtal om samverkan upplever man att man är helt utanför den processen. Det tycker jag är allvarligt. Det handlar inte så mycket om att personalens arbetsmiljö ska bli bättre, utan det handlar om att den process som sker innebär att väldigt mycket tid läggs på helt onödiga diskussioner, spekulationer, oro och kaffebordssamtal i stället för att man ägnar sig åt den riktiga polisverksamheten.
När personalen utlämnas i en förändringsprocess är min erfarenhet att det blir kontraproduktivt. Det är det som håller på att ske inom svensk polis i dag. Man ägnar inte kraft åt brotten i den omfattning som man borde, utan man ägnar kraft åt sin egen situation inom verksamheten i alldeles för hög grad. Så är fallet också inom Riksmordkommissionen.
Jag förstår att ministern inte kan ha synpunkter på det här, men när det sägs saker i medierna som att "de där tomtenissarna har ju för fan knappt styrfart!" är det klart att personalen tappar motivation och engagemang. Den får inte heller någon bekräftelse på att den gör ett bra jobb. Det tycker jag att är allvarligt. Därför tycker jag att det ändå är en fråga för Justitiedepartementet att titta på hur man leder verksamheten.
Det finns ytterligare en ny fråga som gäller Riksmordkommissionen, nämligen den allvarliga mc-brottsligheten, inte minst i Skåne. Där är det på vissa håll omöjligt för den lokala polisen att agera kraftfullt eftersom poliserna blir utsatta för repressalier, hot och trakasserier. Då tror jag att det finns en poäng med att det kommer ned en kommission som jobbar där under en viss tid och som sedan kan åka därifrån och slippa möta de kriminella personerna i kön till affären eller vad det nu kan vara fråga om.
Där finns en stor del att fylla. Jag efterfrågar alltså att justitieministern med den makt som finns tillser att det blir en bättre tingens ordning när det gäller förändringsarbete och delaktighet. Vi har inte råd med att personalen inte ägnar sig åt sin kärnuppgift, som är att utreda brott och gripa kriminella personer. Riksmordkommissionen svävar fortfarande i ovisshet om vad som ska hända och ske.
Det kanske kan hålla på i några år till - vad vet jag? Men under den tiden kommer det att påverka effektiviteten och kvaliteten, och det är främst det som min oro gäller. Jag skulle vilja veta hur justitieministern avser att tackla den situationen. Eller tycker du inte att det ligger någonting i den beskrivning som jag gör?