Leif Pagrotsky (S):
Annika Qarlsson har mot bakgrund av ett enskilt fall i Steneby i Dalsland ställt ett antal frågor till samhällsbyggnadsministern avseende arkeologiska undersökningar i samband med exploateringsprojekt och kostnaderna för sådana undersökningar. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen.
Jag känner till den verksamhet som Annika Qarlsson hänvisar till i interpellationen och delar uppfattningen att turismen är en viktig framtida näring för Dalsland. Och mat och måltiden är en viktig del av den turistiska upplevelsen och har därmed betydelse för regionen. När det gäller skyddet för fornlämningar vill jag börja med att citera vad som står i inledningsparagrafen i kulturminneslagen.
Där sägs att det är en nationell angelägenhet att skydda och vårda vår kulturmiljö samt att detta ansvar delas av alla. Kulturarvet är alltså inte bara en angelägenhet för det offentliga utan för oss alla. Den gällande lagstiftningen på området, som härstammar från 1600-talet, ger fasta fornlämningar ett generellt skydd mot ingrepp som gäller utan någon myndighets beslut.
Det är tack vare detta skydd som vi i Sverige har ett unikt historiskt material som berättar om de människor som levt före oss och om hur dagens samhälle vuxit fram. Enligt denna lagstiftning måste den som vill rubba, ändra eller ta bort en fast fornlämning ha tillstånd av länsstyrelsen. Länsstyrelsen ska göra en avvägning mellan intresset av att bevara fornlämningen och intresset av att utföra ingreppet.
Som villkor för ett tillstånd kan länsstyrelsen ställa krav på en särskild undersökning för att dokumentera fornlämningen och ta till vara fornfynd. Länsstyrelsen kan också besluta om särskild utredning och arkeologisk förundersökning. Enligt huvudregeln svarar exploatören, det vill säga den som önskar utföra ett projekt som berör en fast fornlämning, för de kostnader som en arkeologisk utredning eller undersökning innebär.
Undantag från kostnadsansvaret gäller dock bland annat om det är fråga om en fornlämning som inte tidigare varit känd eller om den slutliga kostnaden väsentligt överstiger vad länsstyrelsen angivit i sitt beslut. Vidare finns det vissa möjligheter att få statsbidrag för arkeologiska undersökningar. Frågor om undantag från huvudregeln om kostnadsansvar samt om bidrag prövas av länsstyrelsen.
Jag är helt införstådd med att kostnaden för arkeologiska undersökningar och utredningar kan uppfattas som kostsamma för den enskilde. Lagstiftningen utgår dock från att det är ett nationellt intresse att bevara en fornlämning, medan det generellt sett inte är ett nationellt intresse att ta bort den. Frågan bör också ses i ett större sammanhang. Vi vet att kulturarvet har en stor betydelse för den regionala tillväxten.
Kulturarvet är viktigt för den regionala turismen och för att öka en regions eller orts attraktivitet. Ju större kunskap om den regionala och lokala historien, desto större möjligheter för ekonomisk tillväxt för de lokala företagarna. Det finns enligt min bedömning inte skäl att göra en översyn av kulturminneslagens bestämmelser på detta område.
Det är dock viktigt att tillämpande myndigheter - Riksantikvarieämbetet, RAÄ, och länsstyrelserna - följer upp och utvärderar kostnaderna för såväl enskilda arkeologiska undersökningar som undersökningar totalt sett. Detta är angeläget såväl för acceptansen för verksamheten som av samhällsekonomiska skäl.