KBLab/rixvox huggingface dataset:
Andreas Norlén (M):
Det här betänkandet heter Allmänna helgdagar m.m. Det handlar om sådant som förenar oss som bor i Sverige. Här behandlas allmänna helgdagar, det vill säga dagar då Sverige tar en paus för att gemensamt fira en högtid med gamla traditioner. Här behandlas också de allmänna flaggdagarna, det vill säga dagar då vi i vårt samhälle, med hänvisning till kultur och traditioner, vill markera lite extra genom att låta flaggan gå i topp från Smygehuk till Treriksröset.
Det finns förslag i olika riksdagsmotioner som behandlas här om att ta bort eller lägga till vissa helgdagar och flaggdagar, men konstitutionsutskottet föreslår att vi ska behålla helgdagarna och flaggdagarna oförändrade. Jag vill särskilt säga några ord om de kungliga flaggdagarna. Konungens, drottningens och kronprinsessans respektive födelsedagar och namnsdagar är allmänna flaggdagar. Detta vill en motionär avskaffa. Det finns därför skäl att påminna om regeringsformen 1 kap.
5 §: Konungen eller drottning, som enligt successionsordningen innehar Sveriges tron, är rikets statschef. Sverige är en monarki. Den svenska monarkin har starkt folkligt stöd, och det finns inget som tyder på annat än att monarkin kommer att finnas kvar länge än. Sverige förenar en väl fungerande parlamentarisk demokrati med en statsform som innebär att statschefen ärver sitt ämbete. Huruvida detta är bra eller dåligt kan man ha olika åsikter om. Jag gläds.
Andra gnisslar tänder. Republikanska föreningen kommer sannolikt också att finnas kvar länge än. Faktum kvarstår dock: Sverige är en monarki, och med i det paketet följer ett antal bruk, ritualer, seder och traditioner. Hans Majestät Konungen förklarar riksmötet öppnat här i kammaren varje år. Tronföljarens bröllop är delvis en statsangelägenhet.
Och på stora riksvapnets hjärtsköld framför mig på talarstolen finns det kungliga husets dynastivapen. Ni som har bra syn kan se att hjärtskölden är kluven och består av både Vasaättens vase och ätten Bernadottes vapen, som bygger på furstendömet Ponte Corvos vapen. I det monarkiska paketet ingår utöver de exempel som jag nyss gav att vi flaggar på de kungliga bemärkelsedagarna.
Hade Sverige varit en republik hade vi flaggat på andra dagar. USA har allmän flaggdag till exempel på Abraham Lincolns födelsedag, på George Washingtons födelsedag och när en ny president installeras. Jag kan tycka att det är lite tröttsamt att republikanerna inte kan nöja sig med att agitera för sitt favoritstatsskick och att de inte kan acceptera att det så länge Sverige är en monarki ingår ett antal seder och bruk i detta.
Om de svenska republikanerna i en avlägsen framtid och mot alla odds skulle vinna framgång lovar jag, herr talman, att vara en bättre förlorare än de är och glatt hissa flaggan på den nya republikens nya flaggdagar. Men nu är Sverige en monarki, och då flaggar vi när kungen, drottningen och kronprinsessan fyller år och har namnsdag. Det har vi gjort länge, och det ska vi fortsätta med så länge Sverige förblir en monarki. Därför, herr talman, yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet och avslag på motionerna.
Andreas Norlén (M):
Först är det viktigt att konstatera att frågan om Försäkringskassans organisation i grunden är en fråga för socialförsäkringsutskottet som har den myndigheten inom sitt ansvarsområde. Men jag ska ändå kommentera något av det Peter Hultqvist tar upp.
I mitt anförande konstaterade jag att det finns ett utredningsbetänkande, som Peter Hultqvist också refererar till, med ett antal olika förslag till hur den statliga servicen ska utvecklas i hela landet. Jag konstaterade också att det här är en viktig fråga. Det är viktigt för medborgarna att staten erbjuder god service för alla som har behov av den. Det här förslaget bereds i Regeringskansliet.
Varken Peter Hultqvist eller jag vet exakt vad det här kommer att resultera i. Om det blir ett gott mottagande av det här förslaget i remissomgången är det väl ett argument i sig för att man ska gå vidare med förslagen i någon form. Det är en fråga som regeringen arbetar med och som vi vill låta regeringen arbeta vidare med i lugn och ro. När det gäller Försäkringskassan vill jag dock påpeka att god service inte enbart kan handla om fysiska kontor.
Det personliga mötet kan vara avgörande, men det är också viktigt att se vad den tekniska utvecklingen och nya möjligheter att kommunicera kan göra. Jag tänker inte enbart på Internet eftersom det helt klart är så att en del människor inte har datorvana. Jag tänker även på de avancerade telefonitjänster som många myndigheter nu erbjuder. Försäkringskassans telefonkundtjänst är öppen till kl. 20 varje kväll, och genom den tjänsten kan de erbjuda kontakt på ett tjugotal olika språk.
Det finns alltså möjligheter att hitta en hög servicenivå även om man inte träffas fysiskt. Det är också viktigt att påpeka att Försäkringskassan i sin skrivelse till regeringen säger att kontakten med de personliga handläggarna, som man som försäkrad kan få, inte ska påverkas av förslaget.
Andreas Norlén (M):
Det är viktigt att skilja på olika saker. Om vi ska debattera just Försäkringskassans organisation, trots att det är en fråga för ett annat utskott, har det, som Peter Hultqvist konstaterar, förekommit stark kritik mot Försäkringskassan under de senaste åren. Men Försäkringskassan har kommit igen och har nu handläggningstider som uppfyller de uppställda målen.
Det är viktigt att notera att den kritik som fanns mot Försäkringskassan handlade dels om kontaktmöjligheterna, vilket man nu åtgärdat, dels om beslutsfattandet, handläggningen.
Därför är det centralt att påpeka att i den skrivelse som Försäkringskassan lagt fram poängterar man att man prioriterar handläggningen, kvaliteten på beslutsfattandet, så att man kan fatta beslut i rätt tid och ge rätt förmåner till rätt personer. Detta prioriteras. De servicekontor som man i skrivelsen säger att man vill dra sig ur handlar om tillhandahållande av enklare service till medborgarna.
Det handlar alltså inte om att försämra den kvalificerade handläggningen av svåra fall. Tvärtom är det den man slår vakt om. Om man ska vara korrekt beträffande historiebeskrivningen vill jag säga att det sedan flera år varit känt för Försäkringskassan att de medel som de fick extra för 2011 och 2012 var just extramedel.
Det har hela tiden sagts att de från och med 2013 skulle anpassa sig till den långsiktigt angivna anslagsnivån, för då skulle omställningsarbetet efter enmyndighetsreformen med mera vara genomgånget. Den anslagsnivå som kommer att gälla från och med 2013 är alltså ingen nyhet. I rättvisans namn måste vi också se dessa omständigheter. Sammanfattningsvis är det viktigt med en god service. Den kan handla om fysiska kontor.
Den kan också handla om kontaktmöjligheter på andra sätt.
Andreas Norlén (M):
Det är en viktig debatt vi för i kväll. Fattigdom är ett starkt begrepp. Det är starkt moraliskt laddat. Jag tror att vi alla känner en förpliktelse att motverka fattigdom. Därför har vi en stark uppslutning i Sverige för de välfärdssystem som vi har byggt upp under en lång följd av år. Ett syfte med välfärdssystemen är just att skydda människor från ekonomiska svårigheter.
Just den kraftfulla laddning som begreppet fattigdom har gör att man måste vara varsam med begreppen. Vad är fattigdom? En tidigare talare förde ett resonemang om skillnaden mellan absolut fattigdom och relativ fattigdom. Jag vill kommentera det ytterligare.
Det som gör att en del debattörer anser sig kunna hävda att fattigdomen bland barn har ökat i Sverige är just att man använder det relativa fattigdomsmåttet som säger att den är fattig som har mindre än 60 procent av medianinkomsten.
Med den definitionen får man fler relativt fattiga om inkomsterna för låginkomsttagare minskar eller om medianinkomsterna stiger kraftigt. Under mandatperioden 2002-2006 steg medianinkomsten med 4 procent.
Under början av mandatperioden 2006-2008 - det är de färskaste siffror jag har - steg medianinkomsten med 13 procent. Under båda de mandatperioderna har vi sett en ökning av den relativa fattigdomen. Skillnaden är att under mandatperioden 2002-2006 hade de människor som hade låga inkomster tämligen dålig inkomstutveckling.
Såvitt man kan bedöma var det den främsta orsaken till att den relativa fattigdomen ökade. Under perioden 2006-2008 hade medianinkomsten en mycket bra utveckling, 13 procent upp. Man kan rimligen sluta sig till att den främsta förklaringen till den ökade relativa fattigdomen var att medianinkomsten steg.
Det är ju en mycket viktig skillnad mellan de två tidsperioderna - den socialdemokratiska regeringsperioden 2002-2006 och Alliansens förra mandatperiod.
Om man bortser från definitionen av begrepp måste man ändå rent intellektuellt kunna sluta sig till att det ändå måste vara bättre även för människor med låga inkomster att deras inkomster ökar och att medianinkomsterna snarare ökar än att den relativa fattigdomen ökar på grund av att just låginkomsttagarna har en dålig inkomstutveckling.
Det är till och med så med begreppet relativ fattigdom att om medianinkomsten faller kommer färre att vara relativt fattiga därför att det då blir lättare att komma över 60-procentsgränsen. Det illustrerar ytterligare hur problematiskt detta begrepp är. I en rimlig debatt om fattigdomen i Sverige måste man därför utgå från den absoluta fattigdomen, till exempel mätt genom hur många människor som lever av försörjningsstöd.
Men, väl att märka, även om man använder det relativa fattigdomsbegreppet har Sverige bland de lägsta fattigdomstalen i hela Europa. Enligt det pm som riksdagens utredningstjänst distribuerade till riksdagens ledamöter i december förra året var det tre länder som hade lägre relativ fattigdom än Sverige. Sverige låg i princip på deras nivå, men det skilde någon procentenhet.
Sverige är alltså ett välfärdssamhälle som tar hand om alla människor, även dem som har det svårt.
Andreas Norlén (M):
Detta har utvecklat sig till en allmänpolitisk debatt om jobb, fattigdom, sjukförsäkring och mycket annat. Allt detta hänger naturligtvis samman. Jobb, sociala försäkringssystem och annat har med inkomstfördelningen och människors inkomster i ett land att göra.
Samtidigt kan man inte frigöra sig från det faktum att Socialdemokraterna nu försöker bedriva en ganska offensiv och öppen kampanj på temat att barnfattigdomen har ökat kraftigt i Sverige och att det är regeringens fel. Vi har under debattens gång kunnat konstatera att det faktiskt finns ganska stort fog för att hävda att fattigdomen bland barn och allmänt i Sverige har minskat kraftigt under senare år.
Fattigdomen har i absoluta tal i dag halverats om man jämför med 1997. Då är det ganska magstarkt att komma med påståenden av typen att Sverige står inför en explosion av barnfattigdom, som vi hörde den nyvalde partiordföranden uttrycka det i sitt installationstal i lördags. Det är nämligen inte med sanningen överensstämmande; det är ingen explosion av barnfattigdom. Varje barn som lever i ett ekonomiskt utsatt hushåll är ett barn för mycket och illa nog.
Det är ingen tvekan om den saken, och vi ska göra allt vi kan för att bedriva en offensiv politik för att motverka detta. Vi måste dock beskriva verkligheten på ett sannfärdigt sätt. Sverige är ett välfärdssamhälle, och Sverige är ett samhälle där vi tar hand om varandra, tar hand om våra barn och erbjuder människor omfattande sociala skyddsnät. Jag vill avrunda med att konstatera att Eva-Lena Jansson tycker att det är viktigt att man har ett jobb man kan försörja sig på.
Ja, det är helt korrekt, och det är därför jobbskatteavdraget är så viktigt. De fyra stegen i jobbskatteavdraget har tillsammans gett långt mer än någon enskild avtalsrörelse under de gångna fyra åren. Det är så man skapar jobb som går att leva på.
Andreas Norlén (M):
Här är det östgötar på parad, så jag ber att få sälla mig till den skaran. Jag är också en av de riksdagsledamöter från Östergötland som har engagerat mig i den här frågan i flera års tid, dels naturligtvis för att väcka regeringens uppmärksamhet kring problemen i Linköping, dels för att på ett konstruktivt sätt försöka bidra till att problemen kan lösas.
Jag vill gärna säga att jag självklart välkomnar miljöministerns svar att det pågår ett arbete med att samordna de olika inblandade myndigheternas syn på bullerproblematiken och att det är ett viktigt arbete. Jag vet också att Miljödepartementet och miljöministern sedan flera år tillbaka har fått information om de här frågorna och har följt dem tidigare. Det är självklart väldigt bra.
Dock får man säga att det är ett problem att så lite ändå har skett under de gångna åren. Jag tror att frågan aktualiserades för mig första gången 2007 eller något sådant, så det är ett arbete och en diskussion som har pågått under lång tid.
Länsstyrelsen, riksdagsledamöter och kommunpolitiker har agerat för att hitta en vettig lösning och en klok avvägning mellan å ena sidan intresset att skydda Linköpingsborna från flygbuller, å andra sidan intresset av att få en stadsutveckling och möjlighet att bygga nya bostäder i en av Sveriges största städer och å tredje sidan intresset av att JAS Gripen-projektet och Saabs verksamhet kan drivas framåt.
Den grundläggande problematiken är någonstans att staten i förhållande till medborgare och företag måste kunna förväntas tala med en röst. Om man vänder sig till staten ska man kunna få ett besked: Är det tillåtet att bygga här, eller är det inte tillåtet att bygga här? Då är det inte rimligt att man har myndigheter som befinner sig på samma nivå i normgivningshierarkin ger olika besked.
Den ena myndighetens besked trumfar inte den andras, utan då måste man vända sig till förvaltningsdomstolarna för att få ett auktoritativt avgörande. Jag tror att Linköping är den stad som har drabbats hårdast av detta, men det är självklart en principfråga av allmän räckvidd.
I dagsläget har Linköpings kommun ett planarbete beträffande ungefär 2 000 bostäder som berörs av frågan och som befinner sig i den zon där Boverket tycker att det är rimligt att bygga men där Naturvårdsverkets riktlinjer säger något annat. Då måste man, menar jag, från regeringens sida se till att konflikten får en lösning så att man långsiktigt både kan utveckla Linköpings stad och fortsätta utveckla Gripen och Saabs verksamhet.
Andreas Norlén (M):
Vi debatterar här det problem som föreligger när staten inte talar med en tunga vad beträffar flygbuller. Prövningen enligt plan- och bygglagen och prövningen enligt miljöbalken när det gäller vad som är godtagbart buller kan leda till olika utfall.
Som miljöministern sade i ett tidigare inlägg utgör Naturvårdsverkets riktlinjer inte bindande föreskrifter, men vi vet av erfarenhet att myndigheters riktlinjer har stort genomslag vid förvaltningsdomstolarnas prövning. Det är lätt att förstå den oro som Saab känner.
Därför är det inte oproblematiskt, som miljöministern sade, att regeringen som sista instans i sju fall av åtta har ogillat ett överklagande från Saab och fastställt Linköpings kommuns detaljplan. Det är inte oproblematiskt därför att det innebär en exponering för Saab i en kommande miljöprövning. Det finns ingen enkel lösning där man säger att det är rätt eller fel att upphäva eller fastställa en detaljplan, utan problemet kvarstår.
Jag vill därför fråga om miljöministern håller med om den problembild som vi några olika talare har försökt illustrera, nämligen att det är ett problem att staten talar med olika tungor. Har Miljödepartementet gjort en rättslig analys vad gäller vilka alternativa handlingsvägar som regeringen skulle kunna ha för att auktoritativt slå fast huruvida man ska använda maximala bullernivåer eller ekvivalenta bullernivåer vid den här miljöprövningen och bygglovsprövningen?
Andreas Norlén (M):
Begreppet relativ fattigdom, alltså att den är fattig som har mindre än 60 procent av medianinkomsten i riket, innebär att en familj som får ökad inkomst definitionsmässigt kan bli fattig därför att andra ökar sina inkomster ännu mer. Jag ifrågasätter om det är ett rimligt mått på vad det innebär att vara fattig.
Jag ser självklart problemet om man har en mycket lägre inkomst än andra i riket. Men fattigdomsbegreppet har - och det är därför som det är så populärt att använda det i den här typen av debatter - självklart en moralisk laddning, en moralisk sprängkraft. Ingen av oss som arbetar politiskt vill att vi ska ha fattiga människor i Sverige.
Vi har, som jag sade i mitt förra inlägg, byggt upp ett omfattande välfärdssystem just för att skydda människor från till exempel fattigdom. Därför tycker jag att man ska använda begreppet med varsamhet. Om man har ett mått som innebär att den som får en högre inkomst kan bli fattig därför att andra i samhället får en procentuellt sett ännu större inkomstökning är det tveksamt om det måttet är relevant.
Det är anmärkningsvärt att beskriva de halverade sjukskrivningstal i vårt land som regeringens reformer av sjukförsäkringen har lett fram till som att man sparar 26 miljarder på sjuka människor. Jag upplever att det i grunden är någonting väldigt positivt att vi har kunnat halvera sjukskrivningarna i Sverige. Sverige är ett världens rikaste länder med en av världens högsta medellivslängder, och ändå hade vi bland världens högsta sjukskrivningstal.
Det var ett allvarligt samhällsproblem som den här regeringen gjorde någonting åt i stället för att lämna sjuka människor under lång tid utan rehabilitering och utan att fråga efter dem. Det är att bekämpa fattigdom att hjälpa människor tillbaka till jobb.
Andreas Norlén (M):
Monica Green menar att ROT-avdraget innebär att man ger pengar till de rika. Det är ett intressant påstående som dock är fel på inte bara ett utan flera sätt. Först och främst innebär talet om de rika att Monica Green har utnämnt varje innehavare av en villa eller bostadsrätt i Sverige till en rik person.
Men jag är inte säker på att de hundratusentals svenskar som bor runt om i landet i villor och bostadsrätter tycker att de är rika och därmed förtjänar det omdöme som Monica Green har gett dem. Tvärtom har ROT-avdraget gett hundratusentals människor möjlighet att renovera sina bostäder genom att köpa vita tjänster på ett sätt som inte har varit möjligt tidigare.
Det är fel också på det sättet att Monica Green använder uttrycket att man ger pengar till de rika. Det är ganska mycket som talar för att ROT- och RUT-avdraget gemensamt i princip är neutralt för statskassan, det vill säga att de många jobb som genereras ger så pass mycket i form av moms, löneskatter, arbetsgivaravgifter, inkomstskatter och minskade a-kasseutgifter att de faktiskt inte innebär någon nettokostnad alls för statskassan.
Det kan vara lite svårt att beräkna, men det finns mycket som talar för att det förhåller sig så. Det handlar alltså i första hand om en mycket effektiv jobbpolitik. Det är riktigt som Monica Green säger att det inte enbart handlar om stimulanspolitik i lågkonjunktur, utan det handlar också om att göra svarta jobb vita. Det är en effekt som vi har sett mycket tydligt i både ROT- och RUT-sektorerna.
Tusentals svarta jobb har omvandlats till vita jobb och därmed gett tusentals människor en anställningstrygghet och en vit, pensionsgrundande inkomst som de inte har haft tidigare. Det handlar mycket mer om jobbpolitik än om bostadspolitik, och det är en väldigt bra jobbpolitik.
Andreas Norlén (M):
När jag skulle ta plats i Sveriges riksdag träffade jag i ett sammanhang Carl Bildt. Jag frågade honom: Vilket är det viktigaste råd du skulle ge mig som nybliven riksdagsledamot? Då svarade han: Ha tålamod! Politiskt arbete tar tid ibland. Det demokratiska arbetet med sin förankringsprocess och sina särskilda rutiner tar sin tid.
Det är många ärenden som ska hanteras och många frågor som ska belysas ur olika aspekter. Mia Sydow Mölleby är otålig. Det kan jag också vara ibland när det gäller att få resultat i det politiska arbetet. Jag konstaterar dock att vi nu har ett tydligt uttalande från regeringen att det kommer att tillsättas en utredning i de här frågorna inom kort. Riksdagen ger nu regeringen till känna att man utgår från att det kommer att ske skyndsamt, och det tycker jag är bra.
Jag föredrar nog egentligen att det tar lite tid ibland framför det som Karl XI lär ha sagt till riksdagens ledamöter: Vad göras skall är allaredan gjort. I herredagsmän, reser icke så fort! Jag tycker nog ändå att det är bra att riksdagen faktiskt får vara aktiv i beslutsfattandet.
När det gäller frågan om information är det självklart att det är ett ansvar för alla myndigheter och verksamheter att informera sin personal om de regler som gäller. Det är givet att man måste informera om offentlighetsprincipen och om vilka rättigheter och skyldigheter man i övrigt har, vilket ansvar man har gentemot brukarna och andra.
Vi menar att det inte finns något behov av ett särskilt tillkännagivande till regeringen om särskilda åtgärder för att informera om offentlighetsprincipen. Det är en självklarhet att alla myndigheter och offentliga verksamheter ska berätta för sin personal om alla de regler som gäller.
Andreas Norlén (M):
Det här är en komplicerad materia. Vi hörde Phia Andersson i sitt anförande säga att den socialdemokratiska regeringen utredde frågan om utökat meddelarskydd. Det förslaget fick omfattande remisskritik. Detta gjordes i början av 2000-talet. Man hann inte bli färdig innan man förlorade valet 2006. Det här är en process och en debatt som har förts under lång tid.
Det beror ju på att det är en komplicerad rättslig materia. Hur ska man göra för att överföra en reglering som är anpassad för offentlig verksamhet, med de särskilda förutsättningar som den verksamheten har, till den privata sektorn, som har helt andra förutsättningar? Det är därför som regeringen nu tillsätter en utredning för att återigen belysa den här frågan. Detta tycker jag är bra. Det tycker vi alla i utskottet är bra. Det behövs, och det är viktigt.
Sedan är det viktigt att säga att det inte är så att privat driven äldreomsorg eller annan verksamhet skulle sakna tillsyn och att de som bor där skulle vara helt utlämnade åt personalens godtycke.
Vi har en tillsyn, tidigare från länsstyrelserna, numera från Socialstyrelsen, som har ett ansvar för att följa upp verksamheten, att följa upp anmälningar om missförhållanden och brister och att i övrigt säkerställa att kvaliteten är god. Sedan behövs det självklart därutöver, vilket vi är överens om, olika andra ventiler för att missförhållanden ska kunna uppmärksammas. Men det är inte så att man är helt utlämnad.
Det vill jag gärna slå fast. När det gäller frågan om information vill jag säga att det är viktigt att alla anställda känner till sina demokratiska, medborgerliga rättigheter. Det är allvarligt om det finns chefer som ger andra signaler. Jag sade det senast i Norrköpings Tidningar häromdagen: Man får inte försinka utlämnandet av allmänna handlingar. Det är ett politiskt ansvar att utöva gott ledarskap i de här frågorna.