Anders Borg (M):
Det är alldeles självklart att alla i Sveriges riksdag önskar att kvinnors löner ökar. Löneökningar är ju betyget på att svensk ekonomi fungerar bra. Bra löneökningar är sådana som återspeglar produktivitetsökningar i ekonomin, som gör att vi kan bibehålla en god konkurrenskraft och som är förenliga med låg och stabil inflation. Det är så svensk lönebildning har fungerat sedan vi gjorde det berömda Rehnbergsavtalet.
Vi fick en oberoende centralbank, och vi började få en bättre struktur i svensk ekonomi. Därför stiger lönerna i Sverige nu normalt med mellan 2 1⁄2 och 3 1⁄2 procent, så också de kommande åren. Inför KI:s prognos i dag kan man notera att under 2012 och 2013, då vi räknar med att få nya löneavtal, handlar det om 3,3 respektive 3,4 och 3,5 procent i löneökningar.
Mot bakgrund av att vi har en stark produktivitetsökning och måttlig inflation är det här en väl balanserad löneökning, och det blir med stor sannolikhet så att vi igen landar i slutsatsen att svensk lönebildning har uppfyllt varje tänkbart krav på ansvarstagande när det gäller lönesättningen.
Därför finns det naturligtvis ingen anledning att diskutera lägstalöner för någon specifik grupp av anställda, till exempel inom hotell och restaurang eller vad som nu nämndes här. Det som finns skäl att diskutera är ingångslöner på arbetsmarknaden.
Det har vi skäl att diskutera eftersom både SNS, Långtidsutredningen och en lång rad forskningsrapporter, inklusive KI:s lönebildningsrapport, har landat i slutsatsen att svensk ekonomi här har ett problem. Det är inte ett generellt problem med lägstalöner utan med ingångslöner. Det är alltså den lön man har under ett eller två år när man under någon typ av inskolning eller utbildningsperiod går in i ett arbete.
Att det här är en viktig fråga för parterna framgår av det faktum att Metall har slutit ett långtgående avtal med verkstadsindustrierna för att få på plats ett nytt system för ingångslöner som gör att lönenivån under en utbildningsperiod med ett definierat utbildningsinnehåll blir något lägre. Det är alldeles uppenbart att andra fackliga organisationer inom TCO, Saco eller för den delen LO har anledning att diskutera det här.
Ska vi ha en så väl fungerande lönebildning som vi har i Sverige måste man löpande utveckla formerna för den. Det är en självklarhet att vi måste ha en konstruktiv diskussion mellan arbetsgivare och arbetstagare och att den måste gälla formerna för lönebildningen. I sitt inlägg menar Eva-Lena Jansson att de här jobben, som jobbskatteavdraget skulle leda till, inte har dykt upp. Det är en hållning som är lite svår att förstå.
Vi sitter nu med en sysselsättningsökning på 100 000 jämfört med samma månad förra året. Vi ligger på uppemot 200 000, om jag minns siffrorna rätt, över den nivå vi hade när den här regeringen tillträdde. KI räknar med en sysselsättningsökning på 250 000 under de kommande åren. Vi kommer 2014, enligt KI, att ligga på en sysselsättning som är 400 000 högre än vad vi hade 2006. Det är alldeles uppenbart att någonting har hänt i svensk ekonomi.
KI drar samma slutsats som EU-kommissionen, IMF, OECD, Studieförbundet Näringsliv och Samhälle eller för den delen Långtidsutredningen och Finanspolitiska rådet, det vill säga att jobbskatteavdraget bidrar till att förbättra arbetsmarknadens funktionssätt och att det har särskilt stora effekter för människor som har en svagare förankring på arbetsmarknaden. Det som har hänt med svenska inkomstskatter är att progressiviteten i dem har ökat kraftigt.
Vi har kvar samma skattesats för höginkomsttagare på 55 procent, och skattesatserna för låginkomsttagare har minskat radikalt. Precis som i många andra länder med låga inkomstskatter har vi också lite mer progressiva skatter därför att vi har sänkt dem för låginkomsttagare. Det betyder också att incitamentet för kvinnor att minska löneskillnaderna genom att öka sina inkomster minskar.