Vasiliki Tsouplaki (V):
I den här valrörelsen har det hitintills talats mycket om trygghet, och från ett vänsterpartistiskt perspektiv menar vi att trygga samhällen byggs av trygga människor och inte främst av fler poliser eller högre straff, även om det i vissa fall kan behövas. Det kan handla om tryggheten i att veta att pengarna räcker till mat hela månaden, att jag har ett jobb att gå till på måndag eller att lärarna hinner med mig i skolan.
Det kan också handla om att vi känner varandra i mitt bostadsområde. Vi möts på den genomtänka gården där barn som gammal kan trivas och hitta aktiviteter och att vi har tillgång till mötesplatser inomhus för föreningsliv och kulturaktiviteter. Vi har gångstråk och kommunikationer som är planerade för både barn och vuxna, för både kvinnors och mäns trygghet. Det finns lokaler för näringslivet, butiker och offentlig service nära.
Då rör sig människor i mitt bostadsområde en stor del av dygnet, och tryggheten ökar. Det blir arbetsplatser i bostadsområdet, och fler kan knyta kontakter in på arbetsmarknaden. De senaste årens debatt om bostadsbyggande har starkt fokuserat på hur vi kan få fram den stora mängd bostäder som behövs för att bygga bort bostadsbristen, och det har varit väldigt viktigt.
Det är inte underligt att den debatten har behövt föras med tanke på hur eftersatt bostadspolitiken varit från statens sida under de senaste decennierna. Men vi ska inte bara bygga hus - som flera talare före mig har varit inne på - utan vi ska skapa samhällen med platser som blir människors hem och miljöer där generationer ska kunna leva ett gott liv.
Då måste vi för en stund lyfta blicken från teknikaliteterna i ränteavdragen och ROT-bidragen och fundera på vad som krävs av vår närmiljö för att människor ska må bra i sin vardag. Det är för människor vi ska planera, utforma och utsmycka våra samhällen. Vi ska inte behöva välja mellan å ena sidan billigt, snabbt och enahanda och å andra sidan dyrt men med hög konstnärlig och arkitektonisk kvalitet.
Därför behöver politiken för arkitektur, design och form gå hand i hand med politiken för samhällsplanering med hela dess bredd. Och därför är dagens proposition ett viktigt steg i rätt riktning. Den är inte särskilt omfattande - som någon påpekade här - och vi ser att det kommer att behöva kompletteras med fler konkreta förslag framöver, men det är en bra början för att få till en diskussion om hur vi kan skapa hållbara livsmiljöer.
Vi har hört tidigare talare presentera sina invändningar, och jag kan delvis instämma i Olof Lavessons och hans medmotionärers påpekande att arkitektur, form och design inte ska reduceras till verktyg för att uppnå olika politiska mål. Konstnärliga uttryck av olika slag ska få finnas även om de inte direkt leder till minskad segregation eller ökad folkhälsa. Men vi får inte heller vara så oroliga för den frågan att vi inte ens vågar säga att design och arkitektur faktiskt skapar olika känslor.
Det kan skapa möten och föda nya tankar, och därmed måste det finnas tydligt på agendan när vi planerar våra samhällen. Om vi inte erkänner att konsten och kulturen har viktiga följdeffekter finns det inte heller någon anledning att förespråka enprocentsregeln som jag vet att vi är många partier som vill lyfta fram. Därmed landar Vänsterpartiet i slutsatsen att förslaget från regeringen är ett positivt mål. Vi ser självklart att mycket annat också spelar in.
Bara rätt arkitektur kan förstås inte motverka segregation och skapa jämlikhet, utan vi måste även koppla på vänsterpartistisk ekonomisk politik som omfördelar resurser i samhället. Ska människor med olika bakgrund och olika inkomster kunna bo sida vid sida är frågan om upplåtelseformer och hyresnivåer självklart central.
Från Vänsterpartiets sida vill vi också höja ett varningens finger för en del förslag som genom åren har diskuterats om förenklingar i bygglovsprocess och detaljplanehantering. Vi tror att de riskerar att de facto urholka det här övergripande målet. Vi säger därför att man måste se upp så att vi inte rationaliserar så mycket när många bostäder ska tas fram att man i den praktiska processen minskar utrymmet för långsiktigt tänkande och hållbarhet, så att det helt försvinner från dagordningen.
Det får inte heller gå så fort att invånarna inte hinner med. Det kan krävas en längre process för att se till att alla är med på det som föreslås. Kommunen kan behöva lägga ned tid på att förklara för allmänheten hur man kan vara med och påverka. Människor ska också få chansen att organisera sig. Stadsplanering engagerar verkligen. Vi kan slå upp vilken lokaltidning som helst och hitta en arg insändare eller ett reportage om arga grannar.
Det är därför viktigt att demokratifrågorna lyfts in i målet, att man poängterar att allmänheten ska vara med. Sammanfattningsvis konstaterar jag att samhällsplaneringens många olika aspekter kan vara svåra att kombinera. Ibland blir det målkonflikter, och svåra avvägningar måste göras. Jag tror inte att den här propositionen löser alla de frågorna, men det är ett bra första steg.
Jag hoppas att detta snarare är startskottet än slutpunkten för debatten om hur arkitektur, design och form kan bidra till att skapa goda livsmiljöer. Med detta yrkar jag bifall till utskottets förslag till beslut.