Christina Höj Larsen (V):
Det finns en verklighet bakom det område som vi i dag debatterar. Det är en verklighet som inte har varit helt närvarande i en del av de anföranden vi har hört hittills. Jag förstår att den är svår att ta till sig. Ändå är det detta verkligheten kräver av oss - att vi inte låtsas som om den inte finns bara för att vi inte längre ser den lika tydligt i vår egen verklighet.
Det sägs gång på gång här att vi lever med den största flyktingkatastrofen i modern tid. Moderaternas Forssell upprepar ofta att den inte är slut. Nej, den är inte slut. Och vi kan inte säga annat än att vi vet vad människor flyr från. I realtid ser vi angreppen på Aleppo och de livlösa barnen grävas fram ur ruinerna.
Vi följer striderna runt Mosul och upptäckterna av nya massgravar. Vi hör om terrorattentaten i Kabul och ser talibanernas skräckvälde. Vi ser, och vi vet om, allt detta. Men om vi verkligen inser att historiskt många människor i världen är på flykt kräver det också ett historiskt svar av oss och av vårt samhälle.
Vi kan omöjligen förvänta oss att långvariga krig och våldsam terror på tröskeln till Europa inte ska märkas här. Vi vet också att flyktingkatastrofen inte är en katastrof för oss utan för de 65 miljoner människor som flyr för sina liv. Vi vet att en absolut majoritet av världens flyktingar, hela 86 procent, befinner sig i världens allra fattigaste länder.
Mänsklighetens största segrar - det är dem vi talar om i dag. De kom till ur askan av mänsklighetens största brott i insikten att det krävs en gemensam civilisation för att vi ska kunna skydda varandra från folkmordet, från tortyren, från krigets slakt och från den politiska och religiösa förföljelsen.
Det var en del av världssamfundets skuld till dem som fallit offer för andra världskrigets folkmord och förföljelse att lova varandra att inte låta det upprepas. Våra mänskliga rättigheter och vår asylrätt vilar på det löftet. Det är ganska enkelt att hålla detta löfte under soliga dagar med fred och frihet. Men när vindarna blåser kallt och krig och förföljelse rasar - då gäller det.
Om det vore enkelt hade vi inte behövt skapa dessa regler om att värna människans rätt till liv och skydd. Det är nu när historiskt många behöver skydd som vårt löfte verkligen prövas. Då är det i ärlighetens namn fullständigt hårresande att se hur Europa och Sverige har valt att agera under det senaste året.
De mänskliga rättigheter som generationer mödosamt har byggt upp tillsammans hotas i sin grund. FN:s tillträdande generalsekreterare António Guterres har tydligt sagt det självklara: Världen blir inte bättre av att fler gör fel. Fler behöver göra rätt.
Det svenska beslutet att först införa gränskontroller och id-kontroller och att sedan genom den tillfälliga lagen lägga sig på EU:s miniminivå innebär inte bara att ett av de länder i Europa som tidigare har gått före i många avseenden slutade att göra det. Det innebar att fler följde i Sveriges fotspår. Med Sverige i spetsen började allt fler att göra fel.
Vi ser nu resultatet: stängda gränser genom Europa och ett Turkietavtal som sätter en regim som i rasande fart blir alltmer diktatorisk att agera gränsvakt. Gränserna mellan Turkiet och Syrien är stängda liksom de från Jordanien och Libanon. EU-kommissionen lägger fram förslag som på många sätt cementerar miniminivåerna. Det som står på spel är inget annat än asylrätten.
Varför ska världens fattigaste länder som står för det allra största flyktingmottagandet vilja fortsätta att hålla sina gränser öppna för skyddsbehövande om inte en av världens rikaste regioner, EU, gör det? Vi har gång på gång hört regeringen säga att omsvängningen skulle få andra länder i EU att göra mer. Det har uppenbarligen inte alls fungerat.
Vi i Vänsterpartiet är glada och stolta över den budget som vi har lyckats komma överens om med regeringen. Den står på många sätt för en annan inriktning på politiken med reformer som prioriterar och stärker välfärdssystemet och tar viktiga steg för att jämna ut människors levnadsvillkor.
Däremot är det ingen hemlighet att Vänsterpartiet inte står bakom vare sig de inskränkningar i flyktingpolitiken som ingicks i migrationsöverenskommelsen eller den tillfälliga lagen. Vi vill se en annan migrationspolitik - en politik som står upp för asylrätten och sätter de mänskliga rättigheterna i centrum. Vi vet att en stark och generell välfärd är grunden för ett fungerande mottagande och ett mer rättvist och jämlikt samhälle - ett samhälle som kan växa.
Vi vet att det kräver en ekonomisk politik som är till för alla och ett skattesystem som utjämnar de klyftor som har växt i Sverige under lång tid. Detta kommer vi att diskutera mycket mer under integrationsdebatterna nästa vecka. Med detta sagt ställer jag mig bakom det förslag till anslagsfördelning som utskottet lägger fram i betänkandet.