KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lotta Finstorp (M):
Då anser jag att vi här i kammaren och alla som tittar på den här sändningen nu vet att den tredje sjuklöneveckan för företagen inte kommer att genomföras. Ministern kommer inte heller att föreslå det. Jag tror att det är många som har väntat på att få det ytterligare förtydligat. Svenskt Näringsliv, Småföretagarnas Riksförbund med flera gick ju ut och var väldigt upprörda över detta.
Kommentarerna som man fick från företag var: "Nej, nu är det ytterligare ett vallöfte som har brutits!" Men detta vallöfte håller ni alltså fast vid. Det känns väldigt bra. Det som Sverige behöver är att man skapar incitament för företagen att anställa fler.
Det gäller att skapa drivkrafter för att just de människor som står längst från arbetsmarknaden ska komma in, framför allt utifrån det mål som regeringen har om att ha EU:s lägsta arbetslöshet 2020. Då gäller det att i stället hitta bejakande åtgärder som gör att företagen vågar anställa fler, att fler företag startas och att de vågar anställa sin första arbetstagare.
Arbetsmiljöarbetet är oerhört viktigt, och de allra flesta företag och även kommuner och landsting har det högt upp på dagordningen. Sedan lyckas man mer eller mindre bra. Sedan finns det naturligtvis avarter, men vi måste ändå utgå från att de allra flesta försöker göra vad de kan för att behålla sina anställda friska på arbetsplatsen.
Det är de redskap man har i ett företag: anställda som mår bra. Det finns mycket i detta. Fler ska kunna bli anställda, och arbetslösheten ska minska. Då är det förvånande att man gör som nu. Vi kan ta sociala avgifter för unga som en del som kommer att göra att man till stor del hindrar utvecklingen för unga när det gäller att komma in på arbetsmarknaden.
Det finns åtskilliga rapporter som visar på det. Sverige saknar nu en jobbpolitik som gör att det blir fler jobb. När det då kommer en sådan här plump i protokollet om att det ska bli dyrare att anställa blir det vips ett signalsystem som gör att det hela stannar upp.
Utifrån den debatt vi hade tidigare om aktivitetsersättning blir det exakt så som man inte vill, nämligen att dessa människor hamnar utanför och ännu längre från att få ett arbete. Jag tackar för debatten. Jag är tacksam för att vi har fått ett tydligt och klart svar att det inte kommer att bli en tredje sjuklönevecka för företagen.
Lotta Finstorp (M):
Jag tackar ministern för svaret. Det är naturligtvis lovvärt att regeringen avser att stärka äldreomsorgen, men frågorna och oklarheterna är många. Jag har därför lite följdfrågor. Svaret från ministern ger mig några ytterligare frågor.
Där sägs bland annat att för kommunalt anställda skiljer sig arbetsförhållandena åt beroende på om det är en kvinno- eller mansdominerad verksamhet, och det är genomgående till kvinnors nackdel. Man skulle kunna tolka detta som att ministern fastslår att privata arbetsgivare är bättre på arbetsförhållanden och jämställdhet mellan män och kvinnor på arbetsplatsen än den offentliga sektorn.
Det vore bra om ministern kunde vidareutveckla det senare. När det gäller kvinnodominerade yrken, till exempel inom vård och omsorg, finns det en osäkerhet som den S-ledda regeringen har skapat genom att försämra villkoren för välfärdsföretag. Många av dessa företag är skapade av kvinnor som tidigare arbetat inom den kommunala sektorn. Nyligen presenterade Entreprenörskapsforum en studie på temat "Drivkrafter att starta företag: ett genusperspektiv".
Studien visar att kvinnors företagande har gått ned sedan slutet av 2013. Däremot såg man en rejäl uppgång som påbörjades 2006. Frågan om att stärka äldreomsorgen har mycket att göra med arbetsmiljöfrågan. Det handlar också om offentliga arbetsgivare men även om vilka signaler regeringen sänder till de privata utförarna.
Utifrån den studie som Entreprenörskapsforum har gjort rapporterade medierna om att nedgången med största sannolikhet beror på att kvinnor inte vågar starta och driva företag på grund av "hoten" från den rödgröna regeringen om att försämra villkoren för deras företag.
Det är väldigt olyckligt, för som jag sa tidigare kommer många av kvinnorna från den kommunala sektorn, brinner för sitt yrke och vill skapa egna verksamheter där man vill ge lite guldkant som man har sett saknas inom den kommunala sektorn.
Det är olyckligt om den satsning som regeringen säger sig vilja göra inom äldreomsorgen inte tillfaller både de kommunala och de privata utförarna på lika villkor. Det finns en fråga som jag vill att ministern förtydligar ytterligare. I svaret sägs: "Medlen är fördelade kommunvis enligt en befolkningsrelaterad fördelningsnyckel.
Det är därför viktigt att kommunerna informerar enskilda utförare om möjligheten att ta del av stimulansmedlen." Jag tänkte att kommunerna ska informera om att detta finns, men sedan bryter väl kommunerna ned regelverket från regeringen så att det blir anpassat till kommunal nivå. Där finns en stor del.
Om man ideologiskt inte vill se privata utförare kan man lägga sådana faktorer på ansökan om stimulansmedel att det nästan blir omöjligt att söka.
Då händer en annan sak, nämligen att alla brukare inte får ta del av medlen eftersom dessa i större utsträckning förmodligen bara kommer att tillfalla dem som har kommunal hjälp eller som finns på ett kommunalt särskilt boende eller inom den kommunala hemtjänsten. Jag stannar där och hoppas på att få svar på mina frågor så här långt.
Lotta Finstorp (M):
Först vill jag göra ett förtydligande angående budgeten, nämligen att vi ju har en egen budget vi förespråkar och röstar på. Däremot är vi helt överens om att det är av största vikt att utförarna är seriösa och att det är hög kvalitet i den omsorg som utförs. Som politiker ligger det i allas vår natur att verkligen sträva mot att det är seriösa företag och att kvaliteten är hög.
Det jag undrar lite över är att det låter som att det är personalsatsning. Det jag vänder mig emot, även om ministern inte har uttryckt sig precis så, är detta med fler händer i vården. Det handlar ju också om att det inte är kvantitet som gäller, utan det är kvalitet. De händer som kommer in i vården ska ha bra utbildning, hög kompetens samt älska sitt yrke och de gamla de ska ta hand om.
Jag vet att det står om jämställdhetsperspektivet i den uppföljning ministern talar om, och det talar ministern om även här. Men det finns ingenting som säger något om hur de äldre uppfattar den här satsningen. Det är väl viktigt att man följer upp det även bland de äldre.
Hur önskar ministern, och hur avser ministern att se till, att de här pengarna ska göra att de äldres inflytande ökas? Finns det utifrån att sätta individen i centrum tankar om hur det ska gå till? Jag tror nämligen att detta är viktigt i medskicket med pengarna, alltså att man har en inriktning som handlar om att individen ska vara i centrum.
Precis som ungdomar inte är en homogen grupp är äldre verkligen inte heller det, och därför är det viktigt att kvaliteten ökas så att den enskildes behov får fullt fokus hela tiden. Det fattas platser på särskilda boenden i hälften av landets kommuner. Hur avser ministern att agera för att de ska bli fler?
Fler händer och fler människor som börjar arbeta inom äldreomsorgen hjälper nämligen inte om inte platserna finns. Att vara äldre och i behov av att ta del av välfärdstjänster kostar pengar från den enskildes plånbok.
Om taket för hemtjänsten höjs med 220 kronor per månad betyder det att det kommer att finnas äldre som oavsett kvalitetshöjande medel - vilka om jag förstår det rätt även ska gå till hemtjänsten - inte har råd att få hemtjänst trots att de har behov av det. Det skulle jag också vilja att ministern utvecklade.
Lotta Finstorp (M):
Ett av de första besluten regeringen tog i höstas, alltså efter valet 2014, var att lägga ned Äldreutredningen. Den syftade till att främja äldres hälsa, trygghet och självbestämmande, och man hade kommit halvvägs i sitt arbete. Det är väldigt synd att den lades ned, för det gjorde att viktiga kvalitetsreformer sköts på framtiden.
Sedan lovade äldreministern att en nationell kommission skulle komma i stället. Det var för ett halvår sedan, men mig veterligen har den inte tillsatts - om det inte är den som avses nu när ministern talar om vad som görs. Det vore bra, för det är många där ute som undrar och väntar på att få veta vad som händer kring detta. Jag skulle också vilja ställa en annan fråga.
Vi talar om kvalitet - ministern och jag har haft den här debatten tidigare - och om traineeplatser. Det finns mycket kritik i kommunerna mot att arbetslösa ungdomar ska beredas plats inom just äldreomsorgen. Den är ju utpekad, eftersom vi vet att de demografiska utmaningarna snart kommer i fatt oss och att det behövs fler människor som arbetar inom äldreomsorgen.
Arbetslösa ungdomar ses alltså som en homogen grupp som ska gå in i äldreomsorgen, där de ska utbildas och så vidare, men på vilket sätt kan man stärka och säkerställa kvaliteten när de kommer in i kommunal verksamhet? Dessutom finns det ett stort motstånd ute i äldreomsorgen mot att vara handledare i en redan ganska pressad situation.
I går kom regeringen med ett besked om olika skattehöjningar; bland annat införs den särskilda löneskatten. Det kan ju leda till lägre pensioner för alla om färre seniorer arbetar vidare, och det blir mindre pengar i plånboken för de gamla.
Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern, för svaret! Inför valet duggade Socialdemokraternas vallöften tätt. 90-dagarsgarantin för unga skulle vara det första regeringsbeslutet om Socialdemokraterna fick bilda regering. Vi har nu hört svaret från Ylva Johansson. Garantin verkar inte komma på plats förrän möjligtvis till valet 2018. De 30 000 traineetjänster som utlovades före valet har minskat till blygsamma 7 100.
Jag har tittat i budgeten för 2016. Det som oroar mig är regeringens syn på unga som en homogen grupp - bara för att man är arbetslös och ung ska man sättas in där det råder brist på arbetskraft. Man ska arbeta inom äldreomsorgen eftersom det där finns stora utmaningar framåt. Det ska vara en lösning på ungas arbetslöshet och ge fler händer inom äldreomsorgen.
Samtidigt talar äldreministern om vikten av att höja kvaliteten inom äldreomsorgen. Förhoppningen är att det inte enbart betyder fler händer när unga människor ska komma in i äldreomsorgen. Det krävs en samlad politik som fokuserar på att skapa fler vägar in på arbetsmarknaden. Det måste finnas flera olika valmöjligheter när man är ung.
Man har olika drömmar, behov och förmågor. Det gäller att bryta bidragsberoendet. Vi från moderat håll tycker att lärlingsjobb och bättre yrkesutbildningar är en av lösningarna. Men det måste finnas ett smörgåsbord så att det ska passa fler.
Framför allt gäller det att underlätta för fler att få det viktiga första jobbet, att få in foten och komma över tröskeln in på arbetsmarknaden. Alliansregeringen sänkte arbetsgivaravgifterna därför att vi såg att om trösklarna för unga sänktes skulle det bli lättare för dem att få jobb, framför allt inom sådana yrken som ofta är första jobbet innan de har skaffat sig en akademisk utbildning, till exempel inom hotell och restaurang eller handel.
Det gav bra resultat. Jag har hört regeringen hävda att de unga som fick jobb inom hotell och restaurang ändå hade fått jobben med samma nivå på arbetsgivaravgiften som för äldre vuxna, det vill säga för dem som är över 26 år. Det tycker jag är helt fel. Vad är det som säger att dessa unga hade fått jobb i alla fall?
Många har säkert knackat dörr hos flera arbetsgivare innan de fått jobben. Tack vare att arbetsgivaravgiften har varit lägre har de fått jobben. Det är nästan en kränkning att hävda att de ändå hade fått jobb. Så ser det inte ut. Vi anser att allt som underlättar för den unga att få första jobbet är oerhört bra.
Jag blir lite orolig bland annat därför att regeringen möter utmaningarna med ungas arbetslöshet med någon sorts nostalgi eller genom att ta fram gamla beprövade recept som kanske inte alls var bra. IFAU, Institutet för arbetsmarknads- och utbildningspolitisk utvärdering, menar att ungdomsgarantin på 90-talet inte hade någon effekt.
Trots det är det en av de få arbetsmarknadspolitiska åtgärderna som den nuvarande regeringen har som lösning för att råda bot på arbetslösheten. Regeringen har sagt att man ska kompensera kommunerna, trots att sänkt arbetsgivaravgift inte gav någon effekt. Varför ska kommunerna kompenseras om sänkningen inte gav någon effekt?
Lotta Finstorp (M):
Att göra det dyrare att anställa leder inte till att fler får jobb, tvärtom. Det borde vi ändå vara överens om. De höjda arbetsgivaravgifterna för unga kostar ungefär 40 000 kronor per person och år, och det är arbetsgivarna som får betala i första ledet. Att ha en ung, outbildad person kräver viss handledning ute på företaget, hotellet, restaurangen och så vidare.
Om man kan få en person som är äldre och har lång erfarenhet är det klart att man kanske hellre väljer att anställa den personen, som är mer självgående. Det jag tycker är anmärkningsvärt är något som arbetsmarknadsministern säger på regeringens hemsida. Det var lite det som kom fram nu också, att det här är på riktigt. Arbetsmarknadsministern säger: "Nu ska vi lösa ungdomsarbetslösheten på riktigt.
Vi ska inte sätta ungdomar i låtsasåtgärder." Jag tycker att man ska jobba vidare med YA-anställningarna. Jag tror att de går att vidareutveckla. Det som är bra med YA-anställningarna är bland annat att man får utbildning men också att även fackförbunden är med. Det ser jag inte när det handlar om traineejobben.
En fråga jag har är varför man inte har tagit med arbetsmarknadens parter fullt ut när det handlar om traineejobben. Jag ser att det finns en oro för att man har en platspolitik, där det gäller att hitta antalet platser och subventionera dem till 100 procent. Arbetsgivaren behöver inte betala en enda krona.
Finns det inte en risk då, arbetsmarknadsministern, att arbetsgivaren inte tar den unges behov av att komma in i en arbetsgrupp, ställa krav och så vidare på allvar därför att det är någon man har fått gratis? Jag tror att det kan bli en black om foten för arbetsgivaren att man inte behöver betala en enda krona själv. Det skulle jag vilja att arbetsmarknadsministern utvecklar.
I sin bedömning av regeringens politik säger Finanspolitiska rådet att den leder till ca 37 000 färre jobb än vad som annars hade skapats. Det gäller bland annat den höjda arbetsgivaravgiften. Jag undrar över kompensationen till kommunerna.
Om det inte har gett någon effekt att man hade en sänkt arbetsgivaravgift, varför ska då kommunerna men inte andra arbetsgivare kompenseras? Jag stannar där, så kan jag kanske få svar på de frågorna först.
Lotta Finstorp (M):
Jag undrar varför man inte kan fortsätta att bygga ut YA-jobben. Flera förbund finns inte med. Det hade varit alldeles utmärkt att fortsätta att bygga vidare på dem. Det kunde ha blivit fler. De var bara precis i sin linda. Det är en väldigt bra form, tycker jag.
Arbetsmarknadsministern får rätta mig, men det behövs väl inget särskilt avtal mellan parterna när det avser traineejobben. Är det så eller inte? När det handlar om traineejobb i bristyrken ska utbildningen ske i kommunens regi inom ramen för yrkesvux. Jag kommer från landsorten, och yrkesvux finns inte på så många ställen.
Då måste man flytta iväg, för det finns ingen annan som får vara anordnare av utbildningen, om jag har förstått rätt. Det finns många oklarheter ute i kommunerna om hur det här ska gå till. YA-jobben kvalificerar dessutom för a-kassa efter anställning, vilket jag inte tror att traineejobben gör.
Det finns en hel del frågeställningar där det är viktigt att arbetsmarknadsministern gör det väldigt konkret tillsammans med SKL. Jag läste om Mariestads kommun. Kommunerna tycker att det blir en väldigt lång startsträcka innan de kan komma igång. Mariestads kommun har 20 unga som går på försörjningsstöd och som de ska försöka hitta lämpliga platser till inom sin kommunala verksamhet.
Om man bara ska titta i de leden blir det kanske väldigt få som får möjligheten. Och hur kommer platserna att fördelas över landet? Detta riskerar att bli ett storstadsfenomen, tror jag.
Lotta Finstorp (M):
Tidsgränsen har gett den enskilde ett verktyg för att kunna ställa krav på myndigheterna. Tas den bortre gränsen bort tappar den enskilde incitament för kravställande och för att få stöd i tid för sitt friska jag. Att passivt förvisas till utanförskap, där inte ens någon undrar hur man mår, är destruktivt även för en frisk person. Låt mig berätta om Eva. Hon blev förtidspensionerad som 22-åring.
I dag är hon 30 år och arbetar 25 procent efter år av utanförskap. Hon försökte under de här åren att få arbetsträna, men det var ingen som ville lyssna på det, för hon var förtidspensionerad. Hon var liksom avbockad, som en person som inte längre behövde få någon hjälp. Det var exakt därför som den bortre tidsgränsen kom till.
Hedborgs utredning 2006 visade tydligt på de negativa effekterna av ett flytande förhållningssätt gentemot långtidssjukskrivna. Det var det alliansregeringen tog fasta på när den S-tillsatta utredningens slutsatser kom fram. Och då gjorde alliansregeringen reformen generösare än vad som var föreslaget i utredningen. Före Alliansens reform glömdes människor bort i tystnad.
De fick inte adekvat rehabilitering eller effektivt arbetsmarknadsstöd. Dessutom försvann de ur statistiken. S-regeringen har som mål att Sverige år 2020 ska ha lägst arbetslöshet i EU. Under Göran Perssons tid som statsminister var målet 4 procent. Men det infriades aldrig, inte ens i högkonjunktur.
Trots att förtidspensionerade, långtidssjukskrivna och personer i arbetsmarknadspolitiska åtgärder togs bort ur statistiken gick det aldrig att uppnå det målet. Jag hoppas verkligen att det inte finns någon koppling mellan regeringens arbetslöshetsmål och förslaget om att ta bort den bortre tidsgränsen.
Jag undrar därför, fru talman: Hur kan den enskilde ställa krav på stöd, effektiv rehabilitering och arbetsmarknadspolitiska insatser om den bortre tidsgränsen tas bort?
Lotta Finstorp (M):
I ministerns svar står det att läsa: "När den bortre tidsgränsen avskaffas ges myndigheterna möjlighet att fokusera på de individer som är i behov av och kan tillgodogöra sig arbetsmarknadspolitiska insatser." Den meningen är besynnerlig. Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen har under de senaste åren utvecklat en modell tillsammans med den enskilde som handlar om gemensam kartläggning.
Dessutom har man i många fall - jag vågar nog påstå i de allra flesta fall - i mycket god tid före de 30 månaderna börjat arbeta för att successivt slussa ut den som är sjukförsäkrad, sjukskriven, till arbetsträning etcetera. Jag förstår inte den meningen, och det vore bra om ministern kunde vidareutveckla den.
Jag har tre frågeställningar, och jag upprepar den som jag hade i mitt första anförande. Hur kan den enskilde ställa krav på stöd och effektiv rehabilitering om tidsgränsen tas bort? Hur kan Arbetsförmedlingen och Försäkringskassan bli effektivare när de inte har en tidsgräns att arbeta emot? Hur ser konsekvensanalysen på individnivå ut om den bortre gränsen tas bort?
Lotta Finstorp (M):
Jag är glad att Phia Andersson tar upp frågan. När LO - socialdemokratiskt rött - lämnade sitt remissvar ville man ha ännu färre månader fram till den bortre tidsgränsen. Jag kan inte spekulera i om ni skulle ha infört det, därför att ni ju förlorade valet, men jag har suttit i Socialförsäkringsutredningen i fyra år och vet precis hur tongångarna har gått där.
Vi hade en stor samsyn om att det viktiga för individen är att myndigheterna har nageln i ögat i fråga om tidsgränser för när åtgärder ska sättas in. Jag förstår inte heller hur ni tänker i fråga om att den bortre tidsgränsen ska tas bort i februari. Hur har ni socialdemokrater säkerställt att rehabiliteringsåtgärderna finns på plats?
Riksrevisionen har nyligen lagt fram en rapport där det framgår att de är kritiska till att den bortre tidsgränsen inte fungerar. Hur tänker ni göra framöver? Det finns också ett förslag i Socialförsäkringsutredningen som handlar om att hälso- och sjukvården ska få ett tydligare uppdrag avseende återgång till arbete. Det hade redan kunnat vara på plats. Vad har hänt med det uppdraget? Hur tänker ni om den frågan?
Jag tänker på alla som har hört av sig till mig som är otroligt tacksamma för att de har fått hjälp att komma tillbaka till arbetslivet. Sedan har den bortre tidsgränsen inte fungerat bra för andra. Men nu lämnar ni dessa människor i passivitet, precis som det var före 2008. Vilka åtgärder sätter ni in i februari?
Lotta Finstorp (M):
Om datumet är något man ska fixera sig vid undrar jag hur det kommer sig att ni vill ha kvar de andra tidsgränserna. Det handlar om att den enskilde ska kunna sätta press på sina myndigheter. Det är Försäkringskassan, Arbetsförmedlingen och arbetsgivaren. Nu finns ingenting kvar.
Efter det att ni har tagit bort den bortre tidsgränsen kommer det att se precis likadant ut som det gjorde 2006 när människor stoppades in i statistik i stället för att vara inkluderade i samhället. Det vi ser är att de psykiska ohälsotalen ökar, framför allt i kontaktyrken inom offentlig sektor. Ni styr i nästan alla landets kommuner och landsting. Vad säger Phia Andersson till sina kommunalråd?
Det är där de stora problemen finns. Nu kommer kommunerna och landstingen också att glömma bort de anställda som är hemma, frånvarande och sjuka i utbrändhet på grund av att det finns för lite resurser i kommunerna. Det handlar mycket om ledarskap. Den offentliga sektorn har inte det ledarskap som den förtjänar. Jag har många motfrågor till Phia Andersson, och jag ser fram emot att höra hennes anförande.
Vad säger ni till de människor som inte kommer att kunna ställa de krav som individerna har kunnat göra när de har börjat närma sig gränsen? Varför tar ni inte bort de andra tidsgränserna när ett datum är tydligt eller definierbart? Varför är det bara det bortre datumet som är problemet?
Lotta Finstorp (M):
Det är uppenbart att Socialdemokraterna och Alliansen har olika syn på vikten av delaktighet i samhälle och arbetsgemenskap - även om det kanske bara handlar om några timmar i veckan som man har möjlighet att komma i arbete.
Alla de människor som är glada över att ha kunnat komma tillbaka i arbete till 100 procent av sin förmåga räknas inte, utan det är fokus på andra i denna debatt. Den bild av svunna tiders paradis som Phia Andersson målar upp är väldigt enögd. Blir de sjukskrivningarna kortare för att den bortre tidsgränsen tas bort?
Det skulle jag vilja att Phia Andersson lät mig veta. Blir det mindre psykisk ohälsa om vi tar bort den bortre tidsgränsen? Det är i offentlig sektor som de flesta kontaktytor finns. Socialdemokraterna äger ofta denna fråga eftersom ni sitter i ansvarig ställning i de flesta kommuner och landsting.
Jag skulle vilja ha svar på hur ni säkerställer detta i era kommuner och landsting där ute i verkligheten. Regeringen egna expertmyndigheter avfärdar bestämt borttagandet av den bortre tidsgränsen eftersom de långa sjukskrivningarna kommer att öka. Vilken är er analys? Vilka expertråd stöder ni er på eftersom ni tar bort den bortre tidsgränsen?
Om den var så förskräcklig, varför vill ni inte tillsammans i en bred majoritet försöka hitta lösningar där vi skruvar lite på det som inte har varit riktigt bra?