Maria Larsson (KD):
Eva Olofsson har frågat integrations- och jämställdhetsministern hur hon avser att hantera den kritik som framförts av FN:s kommitté för avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor, Cedawkommittén, bland annat avseende avsaknaden av statistik över hur många flickor och kvinnor i Sverige som är könsstympade.
Vidare frågar Eva Olofsson vilka åtgärder integrations- och jämställdhetsministern avser att vidta för att socialtjänstens stöd till våldsutsatta kvinnor ska hålla en jämn och god kvalitet i samtliga kommuner samt vilka åtgärder hon avser att vidta för att se till att alla våldsutsatta kvinnor har tillgång till skyddade boenden oavsett vilken kommun de bor i. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen.
Låt mig inleda med att säga att regeringen har vidtagit kraftfulla åtgärder för att bekämpa mäns våld mot kvinnor. Handlingsplanen för att bekämpa mäns våld mot kvinnor som regeringen fattade beslut om för ett år sedan omfattar åtgärder som beräknas kosta drygt 800 miljoner kronor. Genom uppdrag till ett stort antal myndigheter har regeringen på olika sätt konkretiserat åtgärderna i handlingsplanen.
Den 25 januari i år lämnade Sverige sin kombinerade sjätte och sjunde rapport om åtgärder för genomförandet av konventionen av avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor till FN:s Cedawkommitté. Vid detta tillfälle genomförde kommittén också en utfrågning med en svensk delegation om våra nationella förhållanden. Detta har sammantaget legat till grund för Cedawkommitténs bedömning av Sveriges efterlevnad av konventionen.
Kommittén är positiv till en rad åtgärder som Sverige har genomfört. Däribland kan nämnas att kommittén lovordar alla ansträngningar som gjorts för att få bukt med våldet mot kvinnor, bland annat handlingsplanen för att bekämpa mäns våld mot kvinnor. Cedawkommittén gör också en bedömning av huvudsakliga förbättringsområden och lämnar rekommendationer i anslutning till dessa.
Det är i denna del som kommittén uttrycker oro över slutsatserna i utredningen om socialtjänstens stöd till våldsutsatta kvinnor, nämligen att stödet varierar mellan kommunerna och att vissa kommuner inte kan erbjuda skyddat boende för alla våldsutsatta kvinnor. Regeringen har, sedan dess att slutsatserna från utredningen presenterades i juni 2006, genomfört en rad åtgärder för att komma till rätta med detta.
Socialtjänstlagen har skärpts så att socialtjänstnämndens ansvar för att ge brottsoffer stöd och hjälp framgår tydligare. Ändringarna innebär bland annat att kommunerna ska, i stället för som tidigare bör, särskilt beakta att våldsutsatta kvinnor och barn som har bevittnat våld kan vara i behov av stöd och hjälp.
Regeringen har också under 2007 och 2008 riktat särskilda utvecklingsmedel till kommunerna för att förstärka kvinnojoursverksamheten. Satsningen har bland annat som syfte att insatserna ska bli mer enhetliga i hela landet. Regeringen har också genomfört en rad andra initiativ för att stärka stödet till våldsutsatta kvinnor.
På regeringens uppdrag utvecklas exempelvis nationella bedömningsinstrument av Socialstyrelsen så att rätt insatser görs utifrån kvinnornas behov och att dessa insatser ska erbjudas oavsett var i landet man befinner sig. Ytterligare exempel är regeringsuppdrag gällande stöd till kunskaps- och kompetensutveckling för socialtjänstens personal samt en tydligare tillsyn.
Jag tänkte avslutningsvis göra en kommentar till avsaknaden av statistik över flickor och kvinnor som är könsstympade i Sverige. Kvinnlig könsstympning är förbjudet i Sverige sedan 1982. De eventuella ingrepp som genomförs sker illegalt, och vi har därför inga möjligheter att föra statistik över hur många som är drabbade i Sverige i dag.
Polismyndigheterna kan rapportera antalet anmälda brott och hur många som har blivit lagförda men, som i fallet med många andra typer av brottslighet och övergrepp, är vi utlämnade till uppskattningar när vi talar om det totala antalet personer som utsätts för kvinnlig könsstympning. Sedan den 1 juli 1999 råder en hårdare lagstiftning mot könsstympning i Sverige.
Straffskalan har skärpts genom att straffet för den som utför könsstympning i Sverige nu är mellan två och fyra års fängelse. Även förberedelse för och underlåtenhet att avslöja könsstympning är straffbart.
Personer som i sitt arbete kommer i kontakt med barn och ungdomar, till exempel skol- eller sjukvårdspersonal, måste också enligt socialtjänstlagen anmäla till socialtjänsten om de får kännedom om något som gör att de behöver ingripa till ett barns skydd, till exempel om man misstänker att en flicka riskerar att utsättas för könsstympning.