KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag vill börja med att tacka för svaret. Det finns minst två anledningar till att jag har tagit upp denna viktiga frågeställning. Den första är att jag tycker att det är fruktansvärt fegt och fult att utnyttja den faktorn att äldre personer ofta får sämre sinnen och förutsättningar att röra sig ledigt samt att muskelstyrkan försämras.
Att det då finns människor som utnyttjar denna möjlighet att tillskansa sig värdeföremål eller med andra bluffmetoder lura äldre ser jag som helt avskyvärt. Den andra anledningen är att jag har noterat att det har blivit allt vanligare att äldre människor råkar ut för precis denna typ av brott, om man går några år tillbaka.
Även om det är farligt att använda statistik ibland, eftersom man kan jämföra olika saker, går det inte att komma ifrån att några av dessa brott blir vanligare än de var förr. Jag tänker på brott som utförs på ett sådant sätt att man på olika sätt lurar sig in hos en äldre person. Här arbetar man ofta i par, där den ene distraherar och den andre gör olika tillgrepp.
Jag tänker även på de rena överfallsbrotten, där en gärningsman gör ett snabbt tillgrepp mot en äldre person för att sedan i lugn takt fly därifrån. Jag tänker också på alla de bluffbrott som många äldre utsätts för och där gråzonen, inte minst inom it, är svår att beivra - ibland på grund av att det är svårt att bevisa att brott har förekommit.
Av denna anledning ansåg Alliansen 2010, precis som redan har sagts, att straffen för denna typ av brott skulle skärpas. Därför tror jag att det är bra att man nu har infört en nationell modell för brottssamordning, eftersom det inte är helt ovanligt att det är just utländska ligor som specialiserar sig på denna brottstyp. Här är det mycket viktigt att sätta ett tydligt stopp och lagföra dessa personer.
Det är också bra att regeringen har beslutat om en lagrådsremiss, vilket tydligen gjordes i december. Det innebär att man vidtar åtgärder för att säkerställa att syftet med den gamla alliansreformen från 2010 bättre förverkligas. Det betyder med andra ord att straffskalorna för vissa brott skärps. Jag är, som statsrådet märker, inte rädd för att ge beröm när det behövs.
Inte minst inom detta område tror jag att det finns mycket att göra. När detta är sagt tycker jag att det är synd att man inte skriver in att det är ett allvarligare brott när en äldre person eller en annan värnlös person utsätts för brott. Det har både jag och mitt parti skrivit motioner om tidigare.
Jag tror att det skulle vara av stort värde i domstolar när brottet ska värderas om man faktiskt tar in en sådan faktor. Jag vill alltså tacka statsrådet för interpellationssvaret. Jag ser att det finns en ambition, att man vill försöka lösa dessa brott.
När det gäller förtroendet för polisen, som vi ska debattera senare i dag, är det också någonting som tyvärr kommer att drabba denna typ av brott. Man får göra kraftiga prioriteringar, och det är inte alls säkert att polisen ens kan åka ut när denna typ av brott har begåtts. Jag har fått många vittnesmål om detta.
Jag vill därför gärna ha en debatt om det kan vidtas olika åtgärder för att denna typ av brott ska kunna beivras bättre och snabbare.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag tror att regeringens ambition är bra - och jag tror att man hade blivit tvingad till det om man inte var övertygad tidigare. När det gäller Eliasson och Ygeman, som nu i flera omgångar har träffats och i vissa fall faktiskt lagt fram några förslag, har det i stora delar inte givit någon större effekt hittills.
Jag har inte sett de där kraftfulla förslagen som egentligen hela poliskåren efterfrågar. Min egen son har varit polis - han är en av dem som har slutat. Han finns med i statistiken som en av de över 800 poliser som slutade i fjol. Jag har alltså fått ingångar till hur det ser ut ute på fältet, och det är inte så vackert överallt.
Vi måste få en nytändning, både inom polisen och i allmänhetens förtroende. En undersökning i Aftonbladet häromsistens visade ett dramatiskt fall i allmänhetens förtroende för polisen.
Polisen har i många och långa tider oftast haft ett gott förtroende - och så är det i de flesta länder - men enligt denna undersökning hade förtroendet sjunkit med hela 20 enheter, från nästan 60 procent till under 40 procent. De som inte hade förtroende för polisen hade också ökat i motsvarande grad. Så här kan vi inte ha det.
Därför tror jag att statsrådet, om han nu tar för vana att gå till rikspolischefen och träffas, faktiskt sätter sig ned och funderar. Det som hittills har kommit fram räcker inte. Vi måste faktiskt göra mer. Vi måste vända skutan. Det är inte bara ett fall för regeringen, utan det är ett fall även för oss i riksdagen och för hela samhället.
Det handlar om tilltron till det demokratiska Sverige.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag vill först tacka för svaret. Men om jag ska vara riktigt ärlig anser jag inte att det innehåller tydliga förslag till förbättringar under den närmaste tiden, vilket är helt nödvändigt. Jag återkommer till det. Jag ska försöka att förklara varför. Man ska vara försiktig med statistik eftersom den kan missbrukas. Man mäter olika saker.
Det är också mänskligt att man tar till sig den statistik som passar en själv. När detta är sagt kan man mycket tydligt se att nästan all statistik och olika mätningar som har tagits fram under senare tid visar att det är en katastrof för förtroendet för polisen.
Dessutom framgår det av statistiken över uppklarade brott och över de ärenden som går vidare till åtal att siffrorna kraftigt sjunker, framför allt under det senaste året. Som om inte detta vore nog gjorde Brå en trygghetsundersökning under fjolåret, 2016.
Den visar inte hur många brott som har anmälts, vilket ska poängteras, utan hur folk upplever situationen och de erfarenheter som man har av brott. Antalet sexualbrott ökar mycket kraftigt, medan ärenden som går till åklagaren har minskat med 24 procent under ett år.
Detta tillsammans borde skaka om oss alla rejält och radarparet - om jag får kalla det så - inrikesminister Ygeman och rikspolischef Eliasson i synnerhet. Det bekymrar i alla fall mig riktigt mycket. Totalt handlar det om den viktiga tilliten i ett samhälle. När tryggheten försvinner blir det ett mycket hårt och otryggt Sverige.
Därför vill jag att regeringen och inrikesministern kommer med exekutiva förslag till förändringar så fort det är möjligt för att man ska kunna återskapa förtroendet för polis och vårt rättsväsen. Antalet anmälda brott är nu 1,5 miljoner.
De brott som ökar är framför allt it-bedrägerier och andra bedrägerier, misshandel, olaga hot samt sexuellt ofredande. Ett annat problem som togs upp i den förra interpellationsdebatten är att antalet behöriga sökande till polisskolorna minskar.
Av 8 000 sökande till 800 platser klarade bara 705 kraven. Man börjar nu fundera på om man ska sänka kraven, vilket är helt fel väg att gå.
Av de 705 som klarade proven dök bara 649 upp när utbildningen skulle börja - detta i en tid när 867 poliser har slutat, även om en del av dem kanske har gått i pension.
Det går med andra ord nedåt med antalet poliser för närvarande - detta i en tid när vi borde öka antalet rejält, inte minst för att befolkningen har ökat under senare år. Man kan fundera över vad detta beror på. Jag tror inte att det är enbart en lönefråga.
Det handlar framför allt om hur brottsbekämpningen har fungerat i praktiken och vilken arbetsglädje som en enskild polisman känner när en brottsling släpps efter ett anhållande och ställer till ännu mer elände för vanliga människor. Det ger ingen arbetsglädje.
Lars-Arne Staxäng (M):
Det kan inte ha undgått någon att det är riktigt besvärligt på många ställen i Sverige. Bara i Stockholm, Göteborg och Malmö sker det dagligen riktigt grova brott och alldeles för ofta även dödsskjutningar.
Det är inte heller någon hemlighet att man börjar få stora problem med att ungdomsgäng kraftsamlar och utsätter såväl allmänhet som poliser och övrig samhällstjänst för både våld och allmän otrygghet. Och jag pratar inte bara om de utanförskapsområden som finns runt om i Sverige, utan nu börjar det faktiskt också bli problem i stadskärnorna.
I Nordstan, som ibland kallas Femman, i Göteborg är det inte ovanligt att stora ungdomsgäng tar över framför allt på kvällen när de flesta har gått hem. Vid flera tillfällen har till och med polisen själv behövt kalla på förstärkning för att kunna freda sig. Så här kan vi inte ha det.
Allt detta tillsammans med brandincidenter och skadegörelse, som har blivit vardagsmat i många städer, gör att tryggheten faller brant. Här måste samhället gemensamt tydligt sätta stopp så fort det bara går. Det får inte fortsätta längre. Detta handlar inte bara om poliser, för det räcker inte. Polisen är dock en viktig del.
Samhället kan inte ge efter, och vi kan inte vänta med åtgärder till nästa år. I ett samhälle där detta inte fungerar är alla förlorare. Just därför hemställer jag än en gång till statsrådet att lägga in en högre växel och komma med förslag som vi kan klubba igenom här i riksdagen. Det behövs.
Eliasson och Ygeman säger i en DN-artikel att det ska bli anställningsstopp i polishögkvarteret, vilket jag bejakar. Men ledningsstrukturen ute i landet har hittills inte blivit så som det var tänkt. Tyngdpunkten skulle framför allt ligga på det lokala planet.
I de flesta polisväsen runt om i världen, och där polisväsendena fungerar väl, är den lokala polisen ganska stark. Ofta ligger två tredjedelar på lokal polis och en tredjedel på statlig polis. Vi måste röra oss åt det hållet. Detta fanns som grund när vi skulle sjösätta polisreformen.
Det är i den lokala förankringen, när människor känner trygghet till sin polis, som kunskapen flödar fram. Befolkningen har ju oftast större kunskap än polisen om hur det ser ut med både det ena och det andra brottet. Detta kan i samarbete med polis och samhälle i övrigt möta den verklighet som vi har framför oss.
Jag återkommer därför till det senaste årets statistik som skrämmer mig - om vi nu ska slå statistik i huvudet på varandra. Man kan gå några år tillbaka och se att kurvorna går upp och ned, men en undersökning gjord av Aftonbladet och Inizio för det senaste året visar att förtroendet har ramlat ned från 56 till 31 procent - alltså på ett år!
Jag vet inte vilka kraftord jag ska använda om sådana siffror. När det gäller dem som inte alls har förtroende för polisen har siffrorna ökat från 21 till 44 procent. Vi måste ändra på detta.
Jag inser att det är en rejäl uppförsbacke, men det finns ingen annan lösning än att ändra detta 180 grader - så snart det bara går.
Lars-Arne Staxäng (M):
Det sista som statsrådet tog upp är väldigt viktiga saker. Vi har en bra ordning i Sverige med ett rättssäkert system. Domstolar tar i överklagningar hänsyn till alla de faktorer som kan finnas om man är asylsökande eller om det handlar om någon annan. Om detta system ska fungera måste man faktiskt underordna sig domstolens beslut.
Därför förväntar jag mig även inom detta område förbättringar för polisen - kanske genom lagändringar - så att den ska kunna utföra detta. Detta är en del av det hela. Men jag blir lite rädd när statsrådet kommer in på statistik. Det är helt riktigt att statistik kan missbrukas, vilket jag har sagt i både denna interpellationsdebatt och tidigare. Jag vill dock ge en signal.
Det här gäller inte bara Aftonbladets statistik. Om det finns statistik som visar en signal om att folk blir alltmer otrygga och har blivit det under det senaste året måste man ta denna signal på riktigt stort allvar. Jag blir rädd om statsrådet tror att man bara kan sitta still i båten och låta det fortgå. Jag tror att man måste göra en massa saker, och det ska ske ganska snart.
Exempelvis kan jag hänvisa till Ola Sjöstrand, chefsåklagare i Malmö, som mycket tydligt säger att Malmö är på väg mot kollaps. Även om man i ett kort perspektiv skulle föra över poliser till Malmö innebär det att det blir brist på andra ställen. Vi får heller inte glömma resten av Sverige. Jag träffade till exempel organisationen Företagarna Uddevalla i Bohuslän i måndags. De var upprörda över att de inte kan räkna med hjälp om de får inbrott eller liknande i dag.
Så här har våra företagare det. Om det inte handlar om fysiskt våld får de ofta inte ens ut en polis till sig när de har haft inbrott, vilket kanske kan spoliera hela deras verksamhet. Detta får inte ske. Vi måste göra någonting.
Lars-Arne Staxäng (M):
Först vill jag tacka för svaret, men det gjorde mig inte mycket klokare eftersom jag egentligen inte fick svar på min raka fråga. Jag är redan medveten om att det finns betydande områden här i Sverige som har ett generellt förbud mot trålfiske. Jag vet också att det finns undantag från dessa förbud och att Sverige har mer selektiva och skonsamma redskap än många andra länder.
Min raka fråga handlade dock om statsrådet, med hänvisning till ett beslut från Socialdemokraternas kongress i Göteborg nyligen, vill ha ett totalförbud mot trålning, vilket man faktiskt kom fram till där. Tänker ni ta ett sådant initiativ från Sveriges håll? Sverige har som bekant legat i framkant när det gäller skonsamma och selektiva redskap inom fisket.
Vi har dessutom avdelat ett antal områden där det råder trålförbud. När en av våra yngsta nationalparker, Kosterhavet i norra Bohuslän, kom till fick man ett unikt avtal där alla parter, inklusive fiskarna, var med och beslutade om en försiktig skattning av våra räk- och fisktillgångar.
Sverige har på detta vis varit ett föregångsland när det gäller att fiska mer miljövänligt. Därför blev jag mer än förvånad när den socialdemokratiska kongressen i Göteborg - mot sin ledning, ska sägas - valde att rösta igenom ett totalt trålförbud.
Konsekvenserna av ett sådant beslut är, när regeringspartiet Socialdemokraterna går ut i en sådan fråga, så pass stora att jag helt enkelt var tvungen att ta upp saken med statsrådet. Detta berör min hemtrakt Bohuslän på ett särskilt sätt. Kommer statsrådet att föreslå åtgärder eller förbereda Sverige för ett totalt trålförbud på såväl fisk som räkor och kräftor?
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag är väl medveten om att det finns vetenskaplig forskning som visar att trålning kan skada bottnarna. Därom råder inget tvivel. Men frågan är betydligt mer komplex än så. Det finns i huvudsak tre sorters bottnar. Det finns hårda bottnar, som mycket väl kan vara stenformade. Det finns sand- och grusbottnar. Och det finns lerbottnar. Av dessa är de hårda bottnarna de allra känsligaste - och den växtlighet som finns där.
Men det är också det känsligaste stället att lägga trål. Man kan skada trålen där. Sand- och grusbottnarna mår tvärtom ofta bra av trålningen. Enligt en av forskarna, som jag personligen känner, biologen Hans Hallbäck från Bohuslän, går det mycket väl att tråla utan att skada bottnarna om det sker på rätt ställe och med rätt redskap.
Jag har stor respekt för honom, som har 40 års erfarenhet av dessa frågor, till skillnad från många, om jag ska vara ärlig, skrivbordstjänstemän på Havs och vattenmyndigheten. Om Socialdemokraterna, tillsammans med Miljöpartiet och Vänsterpartiet, skulle genomföra ett totalt trålförbud i Sverige skulle det få stora konsekvenser för Sverige, framför allt för västkustområdena.
Förutom att vi inte skulle kunna få svenska räkor, kräftor och plattfisk skulle detta ta bort en massa jobb i flera led. Som om inte det vore nog skulle det också vara förödande för turismen och faktiskt också för restaurangverksamheten, inte minst i Bohuslän. Det skulle vara förödande för Sverige som turistnation.
Jag noterar vad statsrådet Bucht säger om att man tillsammans med övriga EU och i samarbete med fiskerinäringen ska få till bra fiskemetoder och skonsamma redskap. Därom råder inga delade meningar. Däremot har Sven-Erik Bucht och hans parti, Socialdemokraterna, skrämt upp fiskebranschen, fiskarna och många fler ganska ordentligt med detta beslut.
Det är detta jag vill ha ett tydligt svar på i dag: Avser statsrådet att komma med förslag om utredning om att förbjuda trålning i svenska fiskevatten - ja eller nej? Jag välkomnar statsrådets inlägg om att sik och löjrom är viktigt i norr. Det köper jag. Men lika viktigt är det faktiskt med räkorna i väst.
Då kanske statsrådet förstår mitt hjärta och min känsla i denna fråga.
Lars-Arne Staxäng (M):
Vi har diskuterat jätteintressanta frågor. Vi har diskuterat om fisket och dess metoder, om vi har bra, selektiva metoder och om vi ska ha ett totalt trålförbud. Men jag har egentligen inte fått svar på den fråga som jag ställde i interpellationen, nämligen: Kommer Socialdemokraterna att verka för ett totalt trålförbud?
Sven-Erik Bucht talar om mycket kring fisket. Mycket kan jag hålla med om. Jag håller med om att vi har jätteduktiga fiskare i Sverige. Jag håller med om att vi ligger i framkant när det gäller selektiva redskap även på trålområdet. Men jag får inget svar om Socialdemokraterna kommer att verka för ett totalt trålförbud. Jag vet redan att vi har ett generellt trålförbud innanför ett antal sjömil. Det vet vi allihop.
Men det är inte det som är svaret på min fråga. Det finns mycket att göra inom fisket, inte minst när det gäller förenklingsarbetet. Har man varit med på fiskebåtarna ute på Västkusten märker man vilken kontrollapparat det är i dag jämfört med på 70-talet, när jag var ung, och jag blir faktiskt förskräckt.
Jag förstår att det måste finnas regler och åtgärdsprogram, men det påminner mer om det gamla öststatssystemet än om det gamla fisket. Vi måste ha regler, men det får inte bli så att man skjuter med stora hagelbössan bara för att uppfylla ett visst syfte. Då fördärvar vi vårt fiske, och då kommer vi om några år inte att ha något svenskt fiske.
Vi kommer möjligtvis att importera dansk eller norsk räka och så vidare, men vi kommer inte att ha något eget fiske. Dit vill jag inte komma. Svara gärna på frågan, Sven-Erik Bucht: Blir det ett totalt trålförbud?
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag vill börja med att tacka för svaret. Bakgrunden till denna interpellation är att jag tydligt ser att många kommuner har betydande svårigheter att få till nya byggplaner både för bostäder och för verksamheter. Detta beror på flera faktorer, både att Sverige har många riksintressen totalt sett och att strandskyddsgränserna har stor betydelse.
Över 55 procent av landet är någon typ av riksintresse, och det finns kommuner där 80 procent är riksintresse. Dessutom håller man nu på många ställen, bland annat i Västsverige som jag kommer från, i praktiken på att införa en generell strandskyddsgräns på 300 meter. Denna gräns var, som bekant, på många ställen tidigare 100 meter.
När staten nu ser att vi måste få till ett ökat bostadsbyggande och att det är en mycket viktig del av Sveriges framtid går detta faktiskt inte ihop med alla restriktioner som vi har i Sverige. Man har som mål att bygga hela 700 000 fastighetsenheter. Nere i Västra Götaland är planen 80 000-100 000 lägenheter eller hus. Men detta är faktiskt inte möjligt med nuvarande regelmassa.
Det mest ironiska i denna fråga är att statens förlängda arm länsstyrelsen ska bevaka alla restriktioner och riksintressen och dessutom få kommunerna att bygga mer. Man har fått ett ganska kraftigt mandat att göra detta. Mina frågor till statsrådet blir därför: Tänker statsrådet verka för att regeringen lämnar förslag om översyn, ändringar och lättnader inom riksintressen och strandskyddsgränser?
Vi får inte glömma att en riksdagsmajoritet för ungefär ett år sedan gjorde ett tillkännagivande om detta. Tänker statsrådet vidta några ytterligare åtgärder för att mjuka upp 300-metersgränsen? Åtminstone vissa länsstyrelser har tolkat lagen som att den finns.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag tackar för den här debatten. Den är jätteviktig. Det är helt riktigt att förslaget antogs 2009, och innan dess antogs grundförslagen. Nu ser man konsekvenserna, inte bara i Västra Götaland utan i hela landet. Enskilda kommuner har stora problem.
Det är också många gånger en fråga där det kan bli konflikt med länsstyrelsen, som hänvisar till att man måste tolka lagtexten på det sättet. I praktiska fall kan kommuner få en större restriktion. Vi som har läst statistik vet att det där med statistik är livsfarligt.
Det kan vara en lögn lika väl som det kan vara en sanning, beroende på hur man plockar fram statistiken. Statistiken som visar att områdena minskar är kanske helt riktig, men hela Norrland kanske inte ska jämföras med andra kommuner. I många kommuner i västra Sverige, som jag har bättre överblick över, är det en kraftigt utökad restriktiv area som tas i anspråk i och med att strandskyddet nu ändras från 100 till 300 meter.
Detta för konsekvenser med sig, konsekvenser som gör att det blir svårare att bygga i framtiden. Från vårt parti har vi väckt en motion i frågan för att vi vill se en fortsättning på de förslag som vi arbetade med i alliansregeringen.
I denna sägs kraftfullt att det måste till lättnader i lagstiftningen för att man ska få igång byggnationer och möjliggöra för kommuner att ha en bra byggverksamhet. Tack för debatten!
Lars-Arne Staxäng (M):
Tack så mycket för inlägget! Jag ifrågasätter inte på något sätt att Sverigedemokraterna har lagt mer pengar i budgeten. Det var inte det jag gjorde, utan vad jag vill veta är hur man tänker när man enbart lägger pengarna på garantipensionerna. Hur ska man få ihop den ekvationen gentemot inkomstpensionärer med låg inkomstpension, till exempel undersköterskor? Hur har man tänkt?
Det är en skillnad i teorin, men lägger man på bostadstillägget och andra tillägg som garantipensionärer utan andra inkomster eller förmögenheter har blir det ungefär detsamma. Hur har man tänkt? Är det medveten politik att en garantipensionär ska ha mer än en undersköterska som har jobbat hela livet?
Lars-Arne Staxäng (M):
Tack för det mycket ärliga svaret! Jag ska vara lika tillmötesgående och säga att jag gärna ska ta den dialogen, för jag tror att ni behöver veta mer om pensionssystemets delar och hur det statliga garantisystemet, där garantipensionen ingår, fungerar. De olika systemen måste synkroniseras med varandra.
Jag tar gärna den debatten, för jag vill av hela mitt hjärta verkligen att garantipensionärerna och pensionärerna i inkomstpensionssystemet ska kunna få det bättre. Jag lever för det när det gäller detta!
Lars-Arne Staxäng (M):
Det finns mycket att säga om detta. Jag kan förstå att det finns drömmar om att kunna höja pensionerna till helt andra nivåer, att man inte ska behöva bry sig om man har jobbat eller inte jobbat och att den som kommer som äldre arbetstagare från ett annat land ska få lika mycket. De drömmarna finns.
Men jag tror inte att Vänsterpartiet förstår hur vårt pensionssystem är uppbyggt. Det bygger på att en stor majoritet av riksdagens partier tycker att man ska arbeta ihop sin egen pension så att inte våra barn och barnbarn ska behöva betala.
Det system som Vänsterpartiet vill ha är det man har haft i många länder som nu håller på att krascha in i väggen. Vi kan ta Grekland som ett tydligt exempel. Om Rossana Dinamarca känner några pensionärer nere i Grekland får hon gärna fråga hur deras pensioner har utvecklats. De har halverats på senare tid, halverats på grund av att pensionssystemet har varit i ekonomisk otakt.
Är det någonting som lyser igenom i hela Vänsterpartiets paket är det ekonomisk oansvarighet. Rossana Dinamarca och Vänstern har inte varit med i Pensionsgruppen, men hon är ledamot i socialförsäkringsutskottet. Hon har inte lagt fram ett enda förslag på förbättringar till alla dessa grupper som hon säger att hon vill förbättra för. Nej, Vänstern har inte lagt fram något förslag.
Det skulle också förvåna mig om regeringen inte har haft någonting att göra med förslagen om tandvård och övriga förbättringar av det sociala skyddsnätet utan det enbart är Vänstern som lagt fram alla dessa förslag. Jag misstänker att det är en kompromiss.