Anders Borg (M):
Det är naturligtvis glädjande att Monica Green och Socialdemokraterna bekymrar sig för inflationen, att vi har ett brett stöd för prisstabilitet och en socialdemokratisk opposition som är bekymrad över att man skulle föra en alltför expansiv politik som skulle leda till hög inflation. Det är glädjande. Vi ska ha en bred uppbackning. Vi ska, med Gösta Rehns ord, tillsammans lära oss att hata inflationen. Jag är naturligtvis också glad för Monica Greens empati. Men jag kan då kanske stilla hennes oro.
Jag känner en väldigt stor trygghet i att vi i regeringskretsen, med alla statsråden, och alla medlemmarna i riksdagsgrupperna har en mycket stark uppbackning för starka offentliga finanser, överskott i vårt sparande, minskad skuldsättning, samhällsekonomisk stabilitet och en ansvarsfull ekonomisk politik.
Det är också så att vi i Sverige, när vi nu ser mörka moln på världsekonomins himmel, ändå står bättre rustade än vi kanske gjort vid någon tidigare nedgång. Vi är mindre skuldsatta än vad vi var vid Rysslandskrisen. Vi har bättre sparande och är mindre skuldsatta än vi var vid IT-kraschen. Det är för att vi har mycket starka offentliga finanser och därmed också har ett handlingsutrymme.
Vi kan inte bedriva stabiliseringspolitik, men vi kan dämpa nedgången genom att låta sparandet närma sig överskottsmålet. Det är naturligtvis inte en möjlighet vi skulle ha haft om vi hade haft underskott eller legat under målet. Däri delar jag helt Carl B Hamiltons inriktning. Men i det läge vi är i har vi en möjlighet att dämpa nedgången.
Det andra styrkefältet i svensk ekonomi är naturligtvis den exceptionellt stora nedgång av utanförskapet som vi har sett de senaste åren och som vi alltjämt ser i svensk ekonomi. Det är ett styrkebälte, därför att det betyder att fler människor har kommit in på arbetsmarknaden. Vi har sänkt den arbetslöshetsnivå och den sysselsättningsnivå som är förenlig med prisstabilitet. Vi har sett till att det är fler människor som är aktiva på arbetsmarknaden. Därför har vi också starkare offentliga finanser.
Vi ser att ett viktigt skäl till att vi fortfarande, en bit in i en dämpning, kan se mycket starka offentliga finanser är att utgifterna för utanförskapet har minskat. Detta är naturligtvis inte bara min bedömning. Vi fick Konjunkturinstitutets rapport om svensk ekonomi i går. På sida upp och sida ned rapporterar man att regeringens politik har bidragit till ett ökat arbetsutbud, till att öka sysselsättningen, till att pressa tillbaka sjukfrånvaron.
Det är alldeles uppenbart att Konjunkturinstitutet gör bedömningen att vår politik därvidlag har varit framgångsrik. Monica Greens tes är att regeringen är ansvarig för den höga inflationen. Vi har högre inflation i Danmark, i Finland, i USA, i Storbritannien och i ett stort antal andra länder än i Sverige.
Det är naturligtvis därför att energipriser och matpriser är globala fenomen och inte någonting som är kopplat till svensk ekonomi. Det är naturligtvis helt orimligt att hävda att de skattesänkningar som vi har gjort och de satsningar vi har gjort på välfärd och för att öka tryggheten i samhället skulle vara orsaken till att vi har hög inflation i USA. Jag har de senaste dagarna läst Konjunkturinstitutets rapport, SE-bankens konjunkturrapport och Handelsbankens rapport.
Alla har långa genomgångar av inflationen i Sverige och andra länder. Inte någonstans i dessa rapporter, inte på en rad, finns det en mening som handlar om att inflationen i dagsläget eller när vi är på väg framåt beror på regeringens ekonomiska politik. Vi ska möta nedgången. Vi hade forskningsministern här.
Det han talade om var alldeles uppenbart vad vi gör för att möta nedgången med en offensiv satsning på tillväxtpolitik, mer av jobb, mer av investeringar för framtiden och mer av välfärd. Det är en offensiv och handlingskraftig politik som gör att vi kan känna oss trygga med att en ansvarsfull ekonomisk politik lägger grunden för en uppgång i svensk ekonomi när molnen skingras på världshimlen.