KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anders Borg (M):
Peter Persson har frågat mig om jag avser att verka för en ekonomisk politik varigenom kommunalanställdas inkomstförstärkningar främst ska komma genom fortsatta skattesänkningar. Alla arbeten ska omfattas av goda arbetsvillkor och avtalsenliga löner. Detta gäller naturligtvis även den kommunala sektorn. Vårdbiträden, undersköterskor, sjuksköterskor, lärare och andra yrkeskategorier inom välfärden är några av våra viktigaste samhällsbärare.
Men det finns ett betydande samförstånd kring att ansvaret för ingångslöner och löneutveckling ligger hos arbetsmarknadens parter. Arbete är grunden för vår gemensamma välfärd, och den ekonomiska politiken kan skapa förutsättningar för en god inkomstutveckling på flera sätt. Ett bra utbildningssystem och ett gott företagsklimat ger tillsammans med forskning och utveckling möjligheter till en god löneutveckling.
Det är viktigt att alla som vill och kan ges möjlighet att delta på arbetsmarknaden, inte minst därför att det tryggar finansieringen av den offentligt finansierade välfärden samtidigt som det ger alla i samhället möjlighet att ta del av det ökade välståndet. En politik för hög sysselsättning innebär reformer som varaktigt höjer arbetsutbudet och ökar anställningsbarheten hos personer som har stått utanför arbetsmarknaden under lång tid.
En viktig reform som regeringen har genomfört är jobbskatteavdraget, som har stärkt drivkrafterna till arbete genom att göra det mer lönsamt att arbeta. Jobbskatteavdraget minskar utanförskapet, ökar sysselsättningen varaktigt och gör det mer attraktivt att starta och driva företag. När fler ges möjlighet att arbeta blir lönen viktig för att göra jobben attraktiva och för att få folk att stanna kvar i yrket. Det är viktigt för mig att vi har bra löner och god löneutveckling, och detta gäller alla delar av ekonomin.
Anders Borg (M):
Åter har vi en debatt om en påstådd lönesänkningsallians. Det är kärnan i den socialdemokratiska kritiken mot vår politik. Jag tycker att det är viktigt att vi igen klargör fakta: Lönerna har stigit, på det kommunala området snabbare under alliansåren än de gjorde 2005-2006.
Inte på ett avtalsområde, inte på en månadssiffra kan Peter Persson plocka fram data som stöder tesen om sänkta löner. Lönesänkningsallians, lönesänkningsstrategi, lönenedpressningspolitik - det var många olika ord som sade samma sak. Inte ett enda belägg för dessa lönesänkningar. När det gäller budgetsanering minns jag väl att Göran Persson gjorde en insats i tidigt 90-tal. Det var väldigt bra.
Det var en stor insats för Sverige. Men jag har också stått här i talarstolen under den senaste mandatperioden och hört "för lite och för sent". Jag har samlat alla de citaten. Vi gör en historisk satsning på infrastrukturen - "för lite och för sent". Vi tillförde 10 miljarder till kommunsektorn så att lönerna under krisen faktiskt steg snabbare i kommunsektorn än i näringslivet - "för lite och för sent". Vi tillför pengar till kulturområdet - "för lite och för sent". Vi tillför extra resurser till Arbetsförmedlingen - "för lite och för sent".
På varenda punkt, på varje område fanns det här budskapet hos Socialdemokraterna.
Det är ju Socialdemokraterna som borde lära sig grundtesen att den som är satt i skuld inte är fri. Den politik man har argumenterat för under de här åren är ju den överbudspolitik som har varit förödande och som vi nu ser i land efter land leda till uppsägningar i offentlig kärnverksamhet, försämringar av välfärden och sänkta löner för medarbetare ute i kommuner och landsting.
Där finns lönesänkningsalliansen, som slutpunkt på en misslyckad socialdemokratisk ekonomisk politik.
Anders Borg (M):
Detta anförande belyser väl Vänsterpartiets grundläggande problem i svensk politik. De riskkapitalupplägg som vi nu talar om började man använda på tidigt 2000-tal. Jag tror att de första kom 2000-2001. I fem år kunde Vänsterpartiet ha gjort någonting åt det här under de år de stödde den socialdemokratiska regeringen. Det gjorde man inte. Jag minns inte riktigt när riskkapitalbolagen började växa ut kraftfullt.
Men Vänsterpartiet satt som stöd till regeringen 1998-2006. Det måste såvitt jag förstår vara den period när riskkapitalen i svensk ekonomi exploderade. Det är under dessa år bolagen växer ut som allra kraftigast, det vill säga under de år när Ulla Andersson var medansvarig för politiken. Ulla Andersson frågar retoriskt: Vad väger en blöja? Väger den lika mycket som förmögenhetsskatten?
Varför inte ställa frågan om den inte väger lika mycket som arvsskatten, som Ulla Andersson var med och avskaffade? Det är en skatt som har exakt samma fördelningseffekter som förmögenhetsskatten. Vänsterpartiet står för en retorik som inte är förankrad i verkligheten. Det är klart att vi ska ha ordning och reda i vården. Alla som har föräldrar eller barn i förskolan anser naturligtvis att såväl privat som offentligt alternativ ska kontrolleras noggrant.
Det ska finnas regelverk för vad vi önskar, det ska finnas möjligheter att inspektera och det ska finnas möjligheter att bryta kontrakt. Vi vill säkra en kvalitet i vård och omsorg - kommunal som offentlig. Det är vi alla överens om. Men Ulla Andersson ger intryck av att hon ska avskaffa riskkapitalbolagen - hur hon nu definierar dem. De ska ut ur vård och omsorg. Tillsammans med vem ska hon göra det? Det finns inget regeringsalternativ i Sverige som är berett att ge stöd åt en sådan politik.
Det gjordes inte under de många år som Ulla Andersson och Vänsterpartiet stödde de socialdemokratiska regeringarna av det enkla skälet att man inte kan ha en lagstiftning där man bedömer syftet med aktiebolaget som grunden för hur det ska beskattas. Det går inte att göra så. Detta är bara ett typexempel på den totalt bristande realism som präglar Vänsterpartiets politik.
Anders Borg (M):
Jag står med fötterna fast förankrade i den verklighet Ulla Andersson inte kan se. Vänsterpartiet säger tre saker: Räntesnurrorna ska tas bort, riskkapitalbolag försvinna och vinstintressen i vård och omsorg tas bort. Ingenting av detta rörde man sig en millimeter mot under de många år man satt ihop med Socialdemokraterna och styrde det här landet - inte en millimeter på något av områdena! Det här är en vänsterpopulism som inte har verklighetsförankring.
Den har inte ens förankring i det som ni själva har stått för när ni har varit i regeringsställning. Vänsterpartiets politik skapar klyftor. Det är alldeles uppenbart att Vänsterpartiets politik är djupt orättvis. Den skulle till att börja med leda till ansvarslös ekonomisk politik där man river ned budgetramverk, tar bort oberoende centralbanker och tar bort den grundläggande ordningen för hur vi förhandlar om löner på arbetsmarknaden. Den ansvarslösheten skulle leda till en arbetslöshet som vi nu ser plåga länder i Europa. Den arbetslösheten skulle skapa klyftor.
Ekonomiskt ansvarstagande är grunden för all politik som ska kallas rättvis. Där brister Vänsterpartiet. Det andra är naturligtvis när vi tittar på vad Vänsterpartiet har gjort i akt och handling. Den kanske största åtgärden som vidtogs under er tid när det gällde fördelningseffekten var avskaffandet av arvsskatten. Det måste ha varit den åtgärd av alla dem ni vidtog 1998-2006 som hade enskilt störst effekter på fördelningspolitiken. Varför berättar du inte om den för väljarna och tydliggör vad som är skillnaden mellan förmögenhetsskatt och arvsskatt?
Det var uppenbarligen ni som fick välja mellan arvsskatten och förmögenhetsskatten och då valde arvsskatten. Jag förstår inte riktigt varför den ena är så orättvis och ska beskrivas på det sätt som nu görs här medan den andra är höjden av visdom. Det fungerar inte i verkligheten, Ulla Andersson.
Anders Borg (M):
Välfärd och jobb är naturligtvis grunden för regeringens ekonomiska politik. Vurmen för välfärd och vurmen för jobb är kärnan i det politiska alternativ vi erbjuder. Det är därför vi, som förmodligen enda regering i Europa i år, kan göra fördelningspolitiska reformer när vi satsar på de barnfamiljer som behöver bostadsbidrag och på pensionärerna. Det är unikt i Europa att man även i kristider kan ta den typen av steg. När det gäller kommuner och landsting är det viktigt att vi kommer ihåg var vi står.
Vi diskuterar nu 2011. Det som vi har tappat skatteintäkter på är moms och bolagsskatt. Skatteintäkterna på kommunsektorn växer under 2011, och därmed kan man finansiera en växande verksamhet. År 2012 minskar ökningstakten, men vi är inte i närheten av att få något kraftigt fall av skatteintäkterna på kommunsidan. Om vi får det, om krisen blir värre, är det självklart att ett av de alternativ som vi måste överväga är tillfälliga höjningar av statsbidragen för kommunerna.
Men det är inte där vi är. De flesta bedömare räknar med att vi har en oförändrad sysselsättning nästa år och en tillväxt som ligger någonstans mellan 1⁄2 och 1 1⁄2 procent. Det är en bild som delas av praktiskt taget alla bedömare. Min svårighet med Per Bolunds resonemang är att Miljöpartiet inte står för välfärd och jobb. Jag har med mig en tabell här som jag skulle vilja diskutera med Per Bolund.
I er budgetmotion anger ni skattehöjningar på miljö- och energisidan på 20 miljarder kronor, där bland annat lastbilsskatten utgör en mycket betydande del. Sammanlagt är det en skattebelastning på 28 miljarder för 2014. Då räknar vi ändå med att ni har med vissa åtgärder som lättar på skatterna.
Hur ska vi kunna få nya jobb och välfärd i ett land genom att dramatiskt genomföra en skattechock som slår ut jobb och sysselsättning i Sverige? Jag kan inte förstå varför Miljöpartiet har valt att utforma sin politik så att det inte är miljön som kommer i första rummet utan skattehöjningarna. Det är en orimlig prioritering.
Anders Borg (M):
Självklart går det att göra det. Självklart ska vi använda ekonomiska styrmedel. Självklart kan de kombineras med både växande sysselsättning och stark konkurrenskraft. Problemet är att det inte har någonting med Miljöpartiets skatteförslag att göra. Låt oss konstatera att 17 miljarder i höjd arbetsgivaravgift för ungdomar, 4,4 i förändrad tjänstemoms och 3 i minskat jobbskatteavdrag - skatter på nästan 25 miljarder - inte har någon som helst miljöeffekt. Det är skattehöjningar på jobb och företagande.
De ger inte någon miljöeffekt. Ingen åker mindre bil därför att man höjer arbetsgivaravgifterna och vad det nu är. Det som är det märkliga här är att det sedan finns stora skattehöjningar på miljösidan som inte motsvaras av stora skattesänkningar på sådant som ger jobb och konkurrenskraft. Det är en märklig skatteväxling. Först höjer man skatterna på miljösidan väldigt kraftigt, och så växlar man om det i minst lika stora skattehöjningar på jobb och företagande. Det är ju inte skatteväxling.
En bra miljöpartipolitik, som Per Bolund bör utforma och inte jag, skulle naturligtvis innebära en skatteväxling där miljöskatter kombineras med sänkt skatt på jobbskatteavdrag, bolag, ägande, sparande och sådant som gör att vi bygger konkurrenskraft. Det vore en logisk och rimlig politik. Men nu måste vi ändå utgå från Miljöpartiets motion, och den innehåller en skatteväxling där stora, kraftiga höjningar av miljöskatterna växlas över i stora, kraftiga skattehöjningar på jobb och företagande.
Det är en politik som inte ger jobb och välfärd.
Anders Borg (M):
Tommy Waidelich tycker att jag ska vara försiktig med att kritisera Socialdemokraterna för underskott, eftersom vi skulle ha stora problem med det i Sverige. Låt mig då påpeka att Sverige faktiskt är det enda EU-land som nu kan förväntas ha överskott. Det ska vi vara väldigt glada för. Den grundläggande kritiken måste ändå kvarstå: Det är en direkt underfinansiering på mellan 5 och 10 miljarder. Det är alldeles uppenbart att en kilometerskatt gör att vi tappar eurovinjetten - vi kan inte ha två system samtidigt. Det är 1 miljard.
Det är alldeles uppenbart att administrationen enligt alla utredningar kostar minst 1 miljard. Det är 2 miljarder. Det är exakt på samma sätt när vi sedan diskuterar de så kallade åtgärdsförbuden och a-kassehöjningarna. Det är mellan 5 och 10 miljarder i direkt, statisk underfinansiering. Det är naturligtvis besvärligt med de löftestirader som kommer. Det ska byggas järnväg över hela Sverige och tunnelbanor i hela Stockholm utan att man står för kostnaden.
Om det kostar 1-3 miljarder per kilometer tunnelbana måste man, när man säger att den ska byggas ut brett, säga hur det ska finansieras. Det kan vara en bra åtgärd - jag har ingen grundläggande värdering av hur tunnelbanesystemet i Stockholm ska se ut. Men spenderar man 100-200 miljarder i praktiskt taget var och varannan intervju måste man förr eller senare ge svar på hur det ska betalas. Det mest problematiska med detta är naturligtvis jobbeffekterna.
Ta till exempel ett företag med 20 anställda, varav 10 ungdomar, som vi pratade om, ett restaurangföretag! De får en arbetsgivaravgiftshöjning på 350 000 kronor. I Socialdemokraternas retorik säger man: Sedan sänker vi arbetsgivaravgifterna för dem som kommer in på arbetsmarknaden. Men den sänkningen är begränsad till 27 000 kronor. Vi kan inte ha en kompensation på 27 000 kronor för en höjning på 350 000 kronor. Såvitt jag förstår måste det netto bli en rätt dramatisk ökning av kostnaderna för anställning.
Det är invändningen mot Socialdemokraternas politik. Sedan delar jag naturligtvis Tommy Waidelichs bedömning att vi ska ha beredskap och vilja att hantera en situation om den blir värre.
Anders Borg (M):
100-200 miljarder är ofattbart stora belopp, och de nämns i praktiskt taget varje anförande och intervju av Tommy Waidelich och Håkan Juholt. Det är höghastighetstågen, det är tunnelbanorna och det är pensionsskatterna. Nu får vi veta att 30-40 miljarder i tunnelbana i Stockholm inte är några svårigheter. Men var ska pengarna tas? Är det i vården? Handlar det om landstingsskatten?
Om det inte är Tommy Waidelich som ska finansiera den socialdemokratiska budgetsatsningen utan sjukvården i Stockholm, då måste man ställa frågan: Vilken del av vården är det som ska bära detta? Låt oss säga detta: Det beskrivs som om vår politik är misslyckad. Men tillväxten de senaste fem åren har varit högre än i OECD, euroområdet och EU. Vi har inte haft någon sysselsättningspolitik, sägs det. Men sysselsättningen stiger fortfarande snabbare än i praktiskt taget alla EU-länder.
Långtidsarbetslösheten håller jag med om är ett avgörande samhällsproblem som vi måste bekämpa. Men den är tre gånger högre i EU som genomsnitt än vad den är i Sverige, och vi har den lägsta andelen långtidsarbetslösa, av dem som är arbetslösa, bland alla EU-länder med undantag för Cypern. Jag har lite svårt att se var bevisföringen för att vår politik skulle vara så misslyckad ligger. Är det i detta att vi skulle ha ännu högre sysselsättning än alla andra länder än den vi redan har?
Jag förstår inte heller den här krispolitiken: Ett företag med 20 anställda, varav 10 ungdomar, får en höjning på 350 000 kronor och en lättnad på 27 000 kronor. Om 350 000 ska kunna kompenseras med 27 000 krävs det naturligtvis en växelkurs som inte jag kan se som rimlig. Det handlar om en belastning som leder till färre jobb, och det är tyvärr slutsatsen kring den socialdemokratiska budgetmotionen. Stöd i stället regeringens kloka budgetproposition!
Anders Borg (M):
Jacob Johnson har frågat om miljöministern och regeringen är beredda att genomföra något eller några av de förslag som presenterats i rapporten från FN:s högnivåarbetsgrupp för klimatfinansieringsåtgärder i november 2010. Jacob Johnson har även frågat vilka åtgärder miljöministern avser att vidta för att åtgärder mot klimatförändringar finansieras genom så kallade additionella medel och i enlighet med klimatkonventionen. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på denna interpellation.
Till att börja med anser jag att klimatfinansiering är en av de centrala frågorna i klimatarbetet. Regeringen tycker att högnivåarbetsgruppens rapport utgör ett viktigt bidrag till den internationella diskussionen om klimatfinansiering. Sverige har dessutom aktivt verkat för att G20 ska diskutera klimatfinansiering, med bland annat rapporten som utgångspunkt. Rapporten konstaterar att klimatfinansiering behöver komma från många olika källor, både offentliga och privata.
Auktionering av utsläppsrätter och nya koldioxidskatter bedöms i rapporten vara de källor som har potential att generera störst intäkter. Utsläppshandel sker redan inom EU och kommer framöver att få större inslag av auktionering. Den svenska koldioxidskatten infördes redan 1991 och ligger i ett internationellt perspektiv på en mycket hög nivå.
Sverige är dessutom drivande i internationella sammanhang när det gäller betydelsen av ekonomiska styrmedel i allmänhet och prissättning av koldioxidutsläpp i synnerhet. Jag vill dock poängtera att Sveriges klimatfinansiering inte bör vara upphängd på att en speciell finansieringskälla används utan snarare på att finansieringen sker på det mest effektiva sättet. Regeringens stöd till finansiering av klimatinsatser i utvecklingsländer ligger över det internationella åtagandet i FN om 0,7 procent av bni i bistånd.
Insatserna finansieras inte genom omfördelning av andra biståndsmedel. Finansieringen tränger därmed inte ut andra insatser för minskad fattigdom utan sker utöver vad som görs för att bidra till fattigdomsminskning i världen.
Anders Borg (M):
Det är naturligtvis en självklarhet att sjöfart och flyg ska ha samma miljöansvar som andra transportnäringar. Det är inte rimligt att tänka sig att vägtransporter bär en betydligt högre börda än vad flyg eller sjöfart gör. Men det är lika uppenbart att detta måste hanteras via breda internationella uppgörelser. Det är lika orimligt att vi har skattebefrielse för sjöfart och flyg som att man hade dieselnedsättning för jordbruket.
Därför är det väldigt bra att vi har börjat trappa ned de helt orimliga regelverk som den förra majoriteten införde. Additionalitet, addition och subtraktion - jag är inte någon stor matematiker men såvitt jag förstår är det så att om man har 28 miljarder och ökar dem till 36 har man adderat. Såvitt jag förstår har man adderat i storleksordningen 8 miljarder.
Jag kan inte dra mig till minnes något land som under de år vi nu har haft har gjort den typen av breda satsningar på biståndsområdet. I det ligger naturligtvis att vi har följt alla de internationella konventionerna också när det gäller att tillföra mer klimatfinansiering. Det är inte så att det i de internationella rapporterna står: Särskilt vill vi framhålla att Sverige har fuskat sig till höga belopp i klimatfinansiering. Det är precis tvärtom.
Det står genomgående att det är just Sverige som tillför medel, att det är just Sverige som först pledgar och att det också är Sverige som först lever upp till det vi har lovat. Det är den korrekta bilden av Sveriges klimatansvar. Jag framhåller inte detta för att säga att den här regeringen har bytt kurs från de tidigare regeringarna utan så här har Sverige agerat och så här ska Sverige agera. Vi ska vara en global solidarisk nation som hjälper till i de här sammanhangen. Låt mig påpeka att jag har lite svårt för Jacob Johnsons IMF-resonemang.
De medel vi tillför IMF får vi ränta på, rätt betydande ränta. Det har vi gjort för Lettland, Brasilien, Island, Irland och en lång rad andra länder om vi går tillbaka till 1948. Det gör vi därför att vi ska vara en del av ett fritt världshandelssystem, och vi måste vara en del av dem som tar ansvar för att det systemet ska fungera. Det ska naturligtvis alltid gälla, oavsett vilka länder det är som har bekymmer. Vi får återkomma till diskussionen om euroländerna.
Anders Borg (M):
Låt oss konstatera att Sverige är ett land som präglas av mycket omfattande och väl fungerande välfärd. Den är bättre än praktiskt taget alla andra länder när det gäller att upprätthålla en bra fördelning och trygghet för alla människor. Att vi dessutom har ett näringslivsklimat som gör att Sverige växer snabbare och klarar sig bättre i ekonomiska kriser än de flesta andra länder är naturligtvis glädjande.
Fakta är att sysselsättningen i Sverige under de senaste åren har vuxit snabbare än i några andra länder i Europa. I andra länder, de som har tillämpat det socialdemokratiska receptet, är arbetslösheten 15, 17 och 18 procent. Det är i Sverige arbetslösheten har klarat sig igenom krisen utan att gå upp på 12, 14 eller 15 procent som människor befarade. Det är Sverige som har den högsta sysselsättningsnivån i Europa och den lägsta långtidsarbetslösheten.
Varför kan inte Lennart Axelsson vara stolt över att Sverige är ett land som fungerar? Vi har en modell för sammanhållning och stabilitet som fungerar också i kristider. Låt oss ta diskussionen eftersom den måste redas ut. Det vi gjorde 2008 med stor skyndsamhet och i hård konflikt med Svenskt Näringsliv var att stänga de interna räntesnurrorna, de som regeringsrättsdomen handlade om och som uppkommit på grund av de socialdemokratiska regeländringarna.
Det är klart att det även då fanns problem med externa räntesnurror, men det var inte det de 7 miljarderna handlade om. Det var de interna räntesnurrorna. Eftersom vi misstänkte att det skulle bli ett problem, som Lennart Axelsson påpekar, bad vi Skatteverket att följa de externa räntesnurrorna och skrev i propositionen att vi skulle återkomma till frågan skyndsamt om det visade sig att problemet växte. Därefter har vi återkommit.
Det har alltså gått två beskattningsår till dess vi har återkommit med lagstiftning på området. Nu säger Lennart Axelsson att vi skulle ha upptäckt och åtgärdat detta först nu därför att medierna har startat en debatt. Det är helt orimligt. Vi har jobbat intensivt med frågorna de senaste två åren. Det är den korrekta beskrivningen.