Fredrik Malm (L):
Jag vill börja med att yrka bifall till den alliansgemensamma reservationen. Det är nr 4. Sverige är ett öppet och demokratiskt land. Vi tar emot många flyktingar och invandrare som söker sig hit.
Särskilt de här åren, när flyktingströmmarna är mycket stora - de är faktiskt enorma i världen - är det många människor som söker asyl också i Sverige. Samtidigt reser många hit av andra skäl, för att arbeta eller på grund av att de har anknytning till personer som lever här.
En förutsättning för att liberal migrationspolitik ska fungera är att integrationen fungerar i Sverige. Det finns väldigt stora utmaningar för vårt land. Vi behöver skapa fler jobb. Vi behöver stärka de svenska språkkunskaperna.
Vi behöver bygga mer bostäder, bryta boendesegregationen och tydliggöra demokratiska värderingar, sekularism och jämställdhet. Vi behöver ta krafttag mot diskriminering, och vi behöver upprätta rättsstatens principer i hela landet. Det är stora utmaningar som vi står inför.
När man talar om arbetsmarknad och utbildning i Sverige finns det en tendens att fokusera mycket på människor som har hög utbildning när de kommer hit. Där finns det utmaningar. Vi behöver till exempel bättre validering för att kunna omsätta utländska examina till svenska så att människor snabbt kommer i arbete.
Men regeringen verkar bara fokusera på dem som har hög utbildning när de kommer hit. Ibland låter det som att det bara är läkare och ingenjörer som kommer till Sverige. Men det är inte sanningen. Sanningen är att endast en mindre del av de nyanlända är högutbildade. Många har inte utbildning som motsvarar svensk gymnasiekompetens.
Den stora utmaningen för Sverige är att nyanlända med låg utbildning och svaga nätverk ska kunna komma in på arbetsmarknaden. Det finns också många svenska ungdomar som har hoppat av gymnasiet och redan varit arbetslösa i flera år när de fyller 20. Då är det ett problem att regeringen och Vänsterpartiet vill höja de redan höga trösklarna in på arbetsmarknaden, genom höjda skatter, särskilt för att anställa ungdomar.
Genom försämrade avdragsmöjligheter blir det ännu svårare för dem som står längre bort från arbetsmarknaden att kunna få ett jobb. Vi behöver sänkta arbetsgivaravgifter för unga. Vi behöver sänkt restaurangmoms, och vi behöver fortsätta med RUT- och ROT-reformen som har betydelse för utrikes födda. Särskilt utrikes födda kvinnor har tack vare RUT-avdraget fått jobb med en riktig lön.
Men med närmast kirurgisk precision ger sig de rödgröna på just de reformer som har fungerat och som har gett jobb, framför allt till utrikes födda. Fram till nu har sysselsättningen i Sverige bland utrikes födda ökat, tack vare Alliansens politik. I början av 2015 hade drygt 200 000 fler utrikes födda ett jobb i Sverige än 2006.
Vi riskerar en ännu mer polariserad arbetsmarknad. En stor och växande grupp utrikes födda utan gymnasieutbildning kommer att leva i permanent utanförskap om den här politiken fortsätter. Vad vi behöver göra är i stället att sänka, inte höja, trösklarna till jobb. Rörligheten på arbetsmarknaden måste öka. Den arbetsmarknad som vi har i dag gynnar i huvudsak dem som är etablerade på arbetsmarknaden.
Den slår mot grupper som står utanför. Det är dags för en modernisering av de arbetsrättsliga reglerna, till exempel turordningsreglerna. En av de rapporter från Riksrevisionen som vi behandlar i detta betänkande rör också boendesituationen för asylsökande och nyanlända.
I dag är ca 10 000 personer kvar i Migrationsverkets mottagningssystem, trots att de har fått uppehållstillstånd. Det är personer som inte har fått bostad i någon kommun och därför inte kan påbörja sin etablering.
Enligt prognoser som nämns i Riksrevisionens granskning kommer antalet personer som är kvar i mottagningssystemet, trots att de har fått uppehållstillstånd, att uppgå till nästan 25 000 nästa höst. Det motsvarar hela Härnösand, två Lycksele om man så vill eller fem Jokkmokk.
Så många är de personer som har fått uppehållstillstånd i Sverige, som ska påbörja sin etablering, som ska få en placering i en svensk kommun för att kunna bli integrerade i Sverige men som finns kvar i Migrationsverkets mottagningssystem på grund av att de inte får en bostad. Många kommuner uppfyller inte de överenskommelser som de har slutit med länsstyrelserna om mottagandet.
Den stelbenta bostadsmarknaden och alltför svaga konkurrensen gör också att det byggs för lite bostäder. Därtill finns personer kvar i anläggningsboenden, trots att de har fått uppehållstillstånd och har tackat nej till en anvisad bostad. De är kvar i mottagningssystemet.
Konsekvensen blir att etableringen i det svenska samhället försämras, och korruption uppstår i form av så kallade ankaradresser. Det leder också till trångboddhet hos släktingar. Den förstärks och förlängs ytterligare.
Den här problematiken är förstås en följd av ett kraftigt ökat mottagande av asylsökande i Sverige till följd av kriget i Syrien, diktaturen i Eritrea och sönderfallet i Afghanistan, vilket nämndes av Centerpartiets företrädare och även diskuterades i replikskiftet. Det kommer fler människor till Sverige i dag.
De system som vi har i Sverige för mottagande och etablering är inte anpassade för att hantera det stora tryck som vi nu ser. Vi kommer att ha stor flyktinginvandring också de kommande åren. Om bostadsproblematiken inte kan lösas kommer Migrationsverkets mottagningssystem att närma sig en härdsmälta. Det kommer att kollapsa till slut.
En följd av bristen på bostäder är att beroendet av tillfälliga anläggningsboenden, så kallade Bert Karlsson-boenden, har ökat. Dessa ABT-boenden håller i vissa fall erbarmligt dålig kvalitet. De är mycket dyra för Migrationsverket och statskassan. Och de har svag lokal förankring.
Kommunerna upplever att de står handfallna och saknar beredskap och möjligheter att förbereda ett fungerande mottagande. Detta bidrar till negativa opinioner mot flyktingmottagande. Tillfälliga anläggningsboenden fyller en funktion. De skulle kunna utgöra låt säga 10 procent av platserna i mottagningssystemet för att skapa den flexibilitet som behövs. Om det kommer fler skalar man upp snabbt, och man kan fasa ut snabbt och så vidare. Det är inte alls orimligt.
Privata aktörer ska också kunna finnas i den verksamheten. Men i dag utgör de över 30 procent av anläggningsboendeplatserna. Den rimligaste lösningen är att Migrationsverket, i samarbete med ett antal lämpliga kommuner, kan bygga upp ett bestånd av anläggningsboendeplatser, någonstans mellan 5 000 och 10 000 platser. Det blir mer genomströmning på ett halvår för att få uppehållstillstånd, 10 000-20 000 platser per år.
Det skulle bidra till ett långsiktigt, mer hållbart mottagningssystem, där kommunerna och lokalsamhällena inte känner sig överkörda, där beroendet av de tillfälliga anläggningsboendena minskar, likaså kostnaderna för Migrationsverket.
Då ökar också konkurrensen om de tillfälliga anläggningsboendeplatserna, vilket rimligen innebär att oseriösa anordnare eller de som har erbarmligt låg kvalitet inte behöver anlitas av Migrationsverket. Problemet med boende i mottagningssystemet är att regeringen gör väldigt lite.
Det enda konkreta förslag som vi har sett från regeringen, som dessutom tycks sakna majoritet i riksdagen, är att man ska tvinga kommunerna att ta emot. Det är en mindre klok idé. Det skulle sannolikt få motsatt effekt och förstärka den negativa opinionen mot flyktingmottagande ytterligare, av det enkla skälet att politiken kommer att uppfattas som ännu mer dikterad från Stockholm.
Det vore bättre om både regering och riksdag tittade noggrannare på förslagen från Lars Stjernkvist och Gunnar Hedberg, de nationella flyktingsamordnarna, om det som kallas kommunal beredskap. Det är ett sätt att öka mottagandet i kommunerna och att få kommunerna att uppfylla de överenskommelser som de har ingått med länsstyrelserna.
Men man ska inte införa kommunalt tvång.