KBLab/rixvox huggingface dataset:
Johnny Skalin (SD):
En av Sverigedemokraternas viktigaste utgångspunkter är att vi anser att makten i och över Sverige ska utgå från svenska folket och ingen annan. Självständighet betyder däremot inte att vi inte kan, inte vill och inte bör samarbeta med andra länder.
Vi är tvärtemot helhjärtat för ett samarbete och för den fria marknaden inom Europeiska unionen.
Det europeiska projektet, EU, handlar i dag emellertid inte om ett samarbete mellan autonoma stater utan i stället om en federalisering som i och med Lissabonfördraget skärptes ytterligare och som, genom de processer som beskrivits i detta ärende, på ett avgörande sätt förstärks än mer.
Vi flyttar med andra ord successivt allt fler delar av vår självständighet till EU och Bryssel. Denna maktöverföring sker dessutom oftast under mycket snäva tidsutrymmen och med bristfälliga demokratiska beredningsprocesser.
Det är till exempel lätt att ställa sig frågan hur många riksdagsledamöter som fullt ut förstod följderna av att implementera EU:s Lissabonfördrag, med tanke på hur omfattande, invecklat och stort dokumentet var.
Jag gissar på att ingen, inklusive mig själv, förstod hur omfattande det var, även om jag mycket väl förstod att det var ett dokument som inte hyllade den svenska autonomiteten.
Det är ännu lättare att fråga sig hur många av riksdagens ledamöter som känner till och som samtidigt förstår innehållet i den uppgörelse regeringen ska åka till EU-toppmötet i mars för att få igenom om dessa frågor endast ska få diskuteras inom regeringens innersta krets plus EU-nämnden med dess begränsade möjligheter att sätta sig in i alla de komplicerade EU-ärendena.
Processen blir heller inte lättare att förstå eller acceptera när regeringens partier dessutom resonerar som så att det är både onödigt och felaktigt att förtydliga regeringens ambitioner och mål inom de stora maktöverföringsprocesser till riksdagen, bara för att delar av innehållet i detta ärende tidigare behandlats inom EU-nämnden.
Skillnaden nu mot då är inte bara att tiden däremellan gett utrymme för EU:s två stora tongivande länder som i och med Lissabonfördragets regelverk ges omfattande makt att påverka unionen att hitta på omvälvande idéer som i mycket hög grad påverkar Sverige.
Skillnaden är dessutom att riksdagen numera består av åtta partier varav ett inte tidigare varit delaktigt i de tidigare processerna i ärendet. Att sammantaget då kalla de svenska ståndpunkterna tydliga och väl förankrade, likt regeringen gör i reservationsyttrandet i detta ärende, är att ta i lite väl mycket. En presentation av regeringens ståndpunkter i EU-nämnden är inte tillräckligt.
Regeringen regerar i minoritet och måste därför antingen hämta stöd från riksdagen eller lägga sig. Med stöd av dessa ståndpunkter yrkar jag bifall till förslaget i finansutskottets betänkande FiU45.
Johnny Skalin (SD):
Jag tyckte väl egentligen att Maria Plass anförande talade för sig själv, men nu när hon ändå adresserade mig är det klart att jag tar chansen att kliva upp och bemöta henne. Maria Plass frågar mig om jag inte anser att jobbskatteavdrag stimulerar till arbete. Visst gör de väl det - i alla fall det första och andra avdraget. Med det tredje och fjärde avtar effekten och planar i det närmaste ut.
Jag tillstår att vi inte är emot att fortsätta att sänka skatten för dem som arbetar heller. Men vi tycker också att vi måste lägga mer pengar på välfärden, framför allt på de arbetslösa, för att ge dem de instrument de behöver för att kunna söka arbete.
Att då ha en arbetslöshetsförsäkring som dagens, där man får ungefär halva lönen efter skatt vid arbetslöshet räknat utifrån medianlönen ser inte jag som den bästa åtgärden för att hjälpa människor att söka arbete. Man måste också se till de förutsättningar som finns för att söka arbeten. Vi har i dag 700 000 människor inskrivna på Arbetsförmedlingen.
Då måste man kanske titta lite närmare på hur många fler människor vi ska ha i utbudet av arbetskraft. Är det verkligen lönt att fortsätta med den här arbetskraftsinvandringen och asyl- och anhöriginvandringen, där människor kommer hit utan några förutsättningar eller med väldigt dåliga förutsättningar att komma in på den svenska arbetsmarknaden? Det är det jag menar när jag talar om selektiv invandring.
Vi kanske ska återgå till den typ av arbetskraftsinvandring som vi hade tidigare, innan regeringen tillsammans med Miljöpartiet ändrade systemet. Man kan också titta på regeringens egna sysselsättningsprognoser. Inte ens regeringen själv avskriver utanförskapet. Ni lyckas inte pressa tillbaka det utanförskap ni gick till val på att pressa tillbaka.
Johnny Skalin (SD):
Jag håller med om att vi måste bekämpa fördomar och sådana saker. Vi måste se till att människor kan utvecklas som individer och personer. Givetvis ska det gälla alla människor, oavsett om man är invandrare eller svensk. Det ska inte vara någon skillnad på människor. Vi är emot all typ av diskriminering, vilket vi också har varit väldigt tydliga med, särskilt sedan vi kom in här i riksdagen och kan berätta vad vi faktiskt står för.
När det gäller bättre validering håller jag med om att det är klart att vi ska kunna validera människor och se vilka kunskaper de har. Men vi måste också se till vilka förutsättningar som finns på arbetsmarknaden.
Regeringen har visserligen lyckats skapa förutsättningar för att fler människor ska få arbete, med 200 000 fler i arbete nu jämfört med tidigare som Maria Plass nämnde, men tittar vi på sysselsättningsgraden kan vi se att man inte lyckas öka antalet sysselsatta i förhållande till den arbetsföra befolkningen. Här har vi det största problemet att komma till rätta med.
Då funkar det inte att successivt och kontinuerligt hela tiden fylla på utbudet av arbetskraft. Vi måste titta på utbudet. Ska vi verkligen fortsätta att fylla på, eller ska vi kanske satsa på den arbetskraft som vi har i dag? Det är i första hand där Sverigedemokraterna skiljer sig från regeringen.
Vi vill satsa mer resurser på att göra de människor som finns i utanförskap i dag anställbara i stället för att ta in ännu fler människor innan vi har åtgärdat problemen på den svenska arbetsmarknaden. Låt oss också se på utbildningsnivån hos de människor som kommer!
Räknar vi på de tio länder som flest asylsökande kommer från har ungefär 65 procent av dem som kommer till Sverige endast förgymnasial utbildning eller ingen utbildning alls. För afrikaner ligger det på 73,4 procent. Dessa människor är inte anställbara. De måste göras anställbara. Det är där vi har den största problematiken med den invandringspolitik som regeringen driver.
Johnny Skalin (SD):
Jag reagerade på att Hans Backman sade att den föregående politiken inte fungerade på arbetsmarknadsområdet. Jag tycker mig se samma sak med den nuvarande politiken. Inget av de båda blockens arbetsmarknadspolitik fungerar i praktiken. Det kan vi se inte minst genom att titta på sysselsättningsgraden under de senaste två decennierna.
Det är faktiskt avgörande för hur många som i förhållande till arbetskraften är anställda eller har någon form av sysselsättning. Vi kan klart och tydligt se att inte heller den nuvarande regeringen har lyckats komma till rätta med problemet, vilket Hans Backman fått höra av företrädarna för det rödgröna blocket. Det talas om 200 000 nya jobb.
Om man sätter det i relation till tillväxten av utbudet på arbetskraft ser siffrorna inte längre lika trevliga ut. Det viktiga när det gäller arbetslösheten och arbetsmarknadspolitiken borde vara att se till att fler människor i förhållande till arbetskraften fick ett arbete att gå till. Här har regeringen misslyckats, och jag skulle vilja att man erkände det.
Regeringen skriver i sina budgetpropositioner att man inte anser sig kunna komma till rätta med problemet sett till sysselsättningsgraden. Däremot gör man det sett till antalet sysselsatta eftersom det ökar genom att befolkningen ökar, framför allt för att vi har en stor nettoinvandring.
Jag undrar även hur Hans Backman ser på a-kassan, hur det ökar utbudet av arbetskraft, vilket det ju gör. Hur ställer man det i relation till förmågan att anställa? Det viktiga i samhället måste väl vara att människor blir anställbara? Hur ska man lyckas med det?
Johnny Skalin (SD):
Hans Backman hänvisar till finanskrisen och att det varit ett tuffare läge för de andra länderna. Låt oss i stället titta på Norge. Norge har problem med att hitta arbetskraft, både i generella termer och i form av kompetent arbetskraft. Det är därför många svenskar av Arbetsförmedlingen uppmanas att flytta till Norge för att arbeta.
Hur kommer det sig att Norge lyckats jämfört med Sverige? Det sägs att för att lyckas sänka arbetslösheten i Sverige måste vi pressa tillbaka ersättningsnivåerna och försämra villkoren för de arbetslösa, piska dem till att söka arbeten som egentligen inte ens finns. I Norge har man väsentligt högre ersättningsnivåer och ändå brist på arbetskraft.
Det verkar lite konstigt att Norge har brist på arbetskraft samtidigt som de har höga ersättningsnivåer och regeringen i Sverige säger att man genom att sänka ersättningsnivåerna ökar utbudet av arbetskraft, att fler människor söker arbete och att man därmed pressar tillbaka arbetslösheten. För mig är det ett ologiskt resonemang, och jag förstår faktiskt inte hur regeringen tänker. Jag vet inte om regeringen menar allvar med det man säger eller om det finns ideologiska skäl bakom. Jag tippar att det är det senare.
Jag vore glad om jag fick höra att det inte förhåller sig på det sättet, utan att man har en genuin vilja att ge människor möjlighet till arbete. Om den viljan finns undrar jag varför man i så fall hela tiden fyller på utanförskapet med en öppen och närmast fri arbetskraftsinvandring. Varför fortsätter man med den misslyckade asyl- och anhöriginvandringen?
Johnny Skalin (SD):
Annika Qarlsson sade några saker i sitt anförande som jag skulle vilja bemöta. Hon nämnde bland annat att syftet med att slå sönder a-kassan är att öka sökbarheten för de arbetslösa. Det får mig att fundera på vad man menar med det. I dag har vi ett läge där drygt 700 000 människor är inskrivna på Arbetsförmedlingen.
Behöver man då öka sökbarheten för dem som befinner sig i arbetslöshet och utanförskap? Annika Qarlsson sade också att man har en ambition att införa en stark arbetslöshetsersättning. Men på vilket sätt är en arbetslöshetsersättning stark som slår undan benen på människor bara därför att de blir tillfälligt arbetslösa?
Vore det inte bättre att ge de människor som tillfälligt blir arbetslösa en möjlighet och en chans att söka de arbeten som de är kvalificerade och utbildade för? Annika Qarlsson säger också att Sverigedemokraterna har som ambition att stänga gränserna och på så vis komma till rätta med de problem som vi har på arbetsmarknaden. Det stämmer inte. Det är ett ohederligt sätt att argumentera på. Jag förstår egentligen inte varför man lägger sig på den nivån här i Sveriges riksdag.
Här borde man kunna anta att en mer hyfsad nivå var på sin plats, men det är det uppenbarligen inte.
Det vi vill göra är att återgå till det arbetsmarknadssystem som vi hade innan Alliansen träffade sin överenskommelse med Miljöpartiet, det vill säga en behovsanpassad arbetskraftsinvandring och en tillfällig arbetskraftsinvandring när behovet inte går att tillfredsställa inom Sveriges gränser.
Johnny Skalin (SD):
Sanningen är den att vi aldrig har stått för att stänga gränserna. Det är aldrig något vi har sagt från mitt parti. Det vi hela tiden har sagt är att vi vill begränsa invandringen till en nivå som vi klarar av att hantera på ett korrekt och välfungerande sätt i samhället, så att de människor som kommer hit också får en möjlighet att på ett effektivt sätt komma in i samhället. Så ser det inte ut i dag. Det är bland annat därför vi har ett stort utanförskap. Det är en del av förklaringen.
Det hänger också ihop med att många av de invandrare som kommer hit i stort sett saknar förutsättningar att komma in i det svenska samhället. Det gäller framför allt de människor som saknar språkkunskaper, vilket givetvis är ett stort problem när man kommer som invandrare. Men det är inte enbart det, utan man saknar också till stor del den utbildning som krävs för att ta ett arbete.
Som jag har sagt tidigare har vi en situation på arbetsmarknaden i dag där nio av tio nyutlysta jobb har krav på utbildning. Här har regeringen ett stort arbete att ta itu med för att komma till rätta med problemet, men för att kunna göra det kan man inte hela tiden fortsätta att fylla på arbetskraften med fler människor som behöver en anställning. Man måste se till den arbetskraft som man har här i dag.
Det är vår grundsyn. Det innebär inte att vi ska stänga gränserna. Däremot ska vi reglera invandringen till en nivå som vi klarar att hantera och vad gäller asyl- och anhöriginvandring prioritera de människor som verkligen har ett behov av att komma till landet. Regeringens svar för att komma till rätta med dessa problem är nystartszoner, det vill säga att sänka skatten i vissa utsatta områden för att flytta arbeten från en plats till en annan plats. Det är instegsjobb och nystartsjobb.
Men var finns de riktiga arbetena, och varför behövs de här åtgärderna? Var ärliga och säg rakt ut att de här åtgärderna behövs för att de här människorna inte är anställbara. Där har vi problemet. Sätt in resurserna på dem som behöver dem, och begränsa invandringen, så att vi får en möjlighet att komma till rätta med situationen.
Johnny Skalin (SD):
Andreas Carlson sade några intressanta saker som jag reagerade på. Han sade att hans parti vill indexhöja ersättningen i a-kassan. Det tycker jag låter jätteintressant. Det är i alla fall bättre än att inte höja den alls, även om jag skulle vilja gå mycket längre än så. Han sade också att han vill minska väntetiderna för utbetalningar, om jag uppfattade honom rätt. Det är i linje med våra förslag. Och han vill se en generell arbetslöshetsersättning som gäller för alla.
Det är också i linje med mitt parti. Det är kul att se att det finns partier inom regeringen som har lite olika åsikter. Däremot skulle jag vilja fråga: Vad finns det för möjlighet att få igenom de här förslagen i regeringen? Hur mycket trycker KD på för det här? Är det snack, eller finns det någon verkstad bakom de här påståendena? Tycker man det här, och driver man det här hårt i regeringen?
Man har faktiskt en ganska bra förhandlingsposition där man befinner sig i regeringsställning. Sedan undrar jag om den här generella arbetslöshetsförsäkringen, som ska vara obligatorisk enligt regeringen, också kan innebära att man kan slå ihop myndigheterna. Jag tänker då på Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen.
Det handlar om att människor inte ska falla mellan stolarna på det sätt som de gör i dag. Det är ett förslag som vi driver från vårt parti. Jag skulle vilja höra vad KD tycker om den frågan och också om man kan tänka sig att driva den frågan internt i regeringen. Jag vill även passa på att fråga KD om en annan sak - jag hann inte fråga de andra företrädarna, eftersom man har så lite tid. Varför lyssnar inte regeringen på riksdagens tillkännagivanden angående arbetsmarknadsområdet?
Varför gömmer man sig bakom formuleringar som att riksdagens beslut måste utredas när de tillkännagivanden vi har framfört här i riksdagen bara innebär en återgång till det som var?
Johnny Skalin (SD):
Då ska jag alltså förvänta mig en indexhöjning, att man inte kvarstår vid denna nivå fram till 2020, som jag har uppfattat det tidigare. Är det korrekt uppfattat? Jag skulle väldigt gärna vilja ha ett svar på den frågan. Innebär det också att man ska minska väntetiderna när det gäller utbetalning av ersättning från a-kassan? Hur blir det med den generella arbetslöshetsförsäkringen? Kan Kristdemokraterna driva igenom den här i riksdagen så att den blir obligatorisk för alla som arbetar?
Finns den möjligheten? Jag skulle även vilja att Andreas Carlson ger svar på hur regeringen ska vända sig från sina egna prognoser genom att skapa förutsättningar för att varaktigt höja sysselsättningsgraden. Jag har stått här i replikskiften med flera tidigare företrädare för regeringen, men jag tycker fortfarande inte att jag har fått något riktigt svar på det.
Min förhoppning är därför att Andreas Carlson slutligen, som sista företrädare för regeringen i denna debatt, kan klargöra för mig hur regeringen varaktigt ska höja sysselsättningsgraden och inte bara antalet sysselsatta.
Johnny Skalin (SD):
I betänkandet behandlas två enskilda motioner från mig själv som jag tycker förtjänar lite uppmärksamhet. I den ena motionen föreslås att riksdagen lagstadgar sista förfallodatum på fakturor till sista betalningsdag.
Bakgrunden till detta förslag är att olika företag och organisationer tillämpar lite olika syn på hur betalningen ska gå till och vilken acceptans som finns gällande när betalningen kommer dem till handa.
Med tanke på att de flesta i dag använder sin internetbank för betalningar och transfereringar och att praxis är att betalning inte räknas som till handa mottagaren när betalning inte sker på ett betalningskontor menar jag att en lagändring som kräver att sista förfallodatum likställs med sista betalningsdag vore att föredra. Jag yrkar därför bifall till SD:s reservation nr 5.
Den andra motionen rör en begäran om att riksdagen tillkännager regeringen som sin mening att säkra en rättvis ränteskillnadsersättning. Bakgrunden till motionen är att låntagare som velat lösa ut sina lån i ett läge där räntesituationen medför extra omkostnader för banken får betala en så kallad ränteskillnadsersättning för att kompensera bankens extra omkostnader.
Däremot gäller inte det omvända förhållandet, vilket innebär att banken alltid är vinnare i relation till sina kunder.
Det här systemet existerar redan i dag i Norge, och det här systemet erbjuds även inom andra näringar, som till exempel elbranschen som också handlar med bundna och rörliga prisavtal, med benämningen bytesrätt. Därför borde det inte vara ett problem att införa detta också här i Sverige.
Då jag emellertid inte förankrat idén hos mitt parti och då utskottet avstyrkt motionen kan jag tyvärr inte yrka bifall till motionen. Däremot tycker jag förstås att det vore trevligt om riksdagen fram till nästa motionstid funderar på om ett dylikt system kanske ändå vore att föredra även i här i Sverige.
Johnny Skalin (SD):
Svantesson säger här att vi gör en integrationspolitisk debatt av det här ärendet. Men den som tittat i tilläggsbudgeten vet att, som Svantesson själv säger, de två stora posterna här är statsskuldräntorna och en begäran om 530 miljoner kronor till integrationsinsatser. Så här såg det ut också i våras.
Då begärde man 875 miljoner kronor. Konsekvent missbedöms kostnaderna för invandringsmottagningen. Invandringsmottagningen skenar. Det gör också kostnaderna. Det innebär att det för det utgiftsområde där de här utgifterna finns har skett en ökning med 30 procent under innevarande budgetår. Det menar jag är anmärkningsvärt.
När man lägger fram ett budgetförslag har man ett ansvar för att ta fram en så god prognos som möjligt eftersom förslaget gäller en lång tid. I det här fallet brister regeringen konsekvent. Det är någonting som riksdagen måste reagera på, och det är vad vi i det här fallet har gjort.
Johnny Skalin (SD):
EU-ministern pratar om att EU binds samman genom demokrati. Jag skulle snarare vilja säga att EU binds samman genom en avdemokratisering. Det är vad det handlar om. EU vill lösa de problem som maktöverföringen har inneburit genom att överföra ytterligare makt från de nationella parlamenten till Europa. Det tycker jag inte är förenligt med demokrati, men jag förstår att EU-ministern har en annan uppfattning.
Olika uppfattning måste man också få ha. Men när man har en annan uppfattning kallas man från EU-ministerns håll för populistisk, främlingsfientlig eller någonting annat.
Säger man att EU vill rädda sitt projekt genom att skapa förutsättningar för ytterligare problem blir man ännu mer kritiserad.
Vad gäller kreditvärderingsinstituten tog man till exempel ett EU-beslut där Sverigedemokraterna var det enda parti som ställde sig mot att man ska begränsa kreditvärderingsinstitutens rättigheter. Detta var efter att Frankrike hade tappat sin trippel-A-status. Det innebär alltså att man ska bekämpa den kris som redan har uppstått genom att skapa ytterligare förutsättningar för kris.
Är det rätt sätt att styra den europeiska unionens utveckling åt rätt håll? Det tycker inte jag. Jag tycker inte heller att det är rätt att man löser de problem vi har med demokratiunderskott genom att skapa ännu mer demokratiunderskott. Den fråga jag vill ställa till EU-ministern är: När ska Sverige egentligen säga ifrån? När ska vi stå upp för vår svenska suveränitet?
Johnny Skalin (SD):
Jag nämnde i mitt anförande att vi värnar den inre marknaden. Det gör vi. Jag menar att det EU som var tänkt från början handlade om samarbete. Det var samarbete man talade om, och det bör man fortfarande tala om. Men samarbete handlar ju om samsyn. På vilket sätt är EU i dag ett samarbete som grundar sig på samsyn? Så är det över huvud taget inte.
Det finns en möjlighet för EU och Sveriges riksdag att driva på för att skapa ett Europa som bygger på samsyn och demokrati. EU-ministern försöker här framställa det som att det bara finns ett val, och det är att fortsätta utför och lämna över den svenska suveräniteten till Europa för att kvarstå i den inre marknaden. Det är inte sant.
Om vi bara är tillräckligt många som driver på - England har börjat driva på, och vi har andra länder som också kritiserat EU - kan vi förändra EU i en mer positiv riktning. Jag kan förstå att EU-ministern inte vill göra det. Hon kallar sig ju federalist. Jag kallar mig demokrat. Vi har helt olika syn på vad demokrati innebär. Det betyder inte att jag har fel när jag i talarstolen i Sveriges riksdag säger att vi kan ha kvar alla de goda elementen i Europa och skala av de onda.
Jag vill även ta upp EU-budgeten. Den har vi talat ganska mycket om tidigare. Det är ett återkommande tema och kommer också upp i veckans EU-nämnd. Tidigare har jag kritiserat regeringen ganska hårt för den process som bedrivs. Från regeringens sida driver man inte på Sveriges värderingar.
Man säger att man vill begränsa avgiften, men man späder hela tiden på med nya beslut som ökar kostnaden för att kvarstå i Europeiska unionen i dess nuvarande tappning. Jag har blivit beskylld för att gå händelserna i förväg, men sedan kommer man, efter beslutet, till Sveriges riksdag och säger att man från regeringens sida inte kommit någonstans i förhandlingarna. Det jag skulle vilja fråga är: När ska Sverige sluta kompromissa? När ska vi stå fast vid våra värderingar?
Johnny Skalin (SD):
Sotiris Delis från Moderaterna nämnde i sitt huvudanförande ett antal saker, bland annat att han inte ville se nationer eller ha någon nationalism.
Men som jag sa i mitt huvudanförande är det just nationerna och de fria demokratiska institutioner som uppkommit genom nationsbildande som har skapat det en gång starka Europa som vi nu ser slås i spillror ekonomiskt, socialt och vad gäller förmågan att söka och få ett arbete.
Innan Sverige blev medlem i Europeiska unionen funkade allt det som Moderaterna och andra politiska partier här i kammaren står och säger att vi behöver. Vi hade en öppenhet mot andra länder. Vi handlade med andra länder. Vi hade goda förutsättningar på arbetsmarknaden. Man flyttade också mellan olika länder. Det jag anför är att vi ska fortsätta samarbeta med andra länder, med Europa.
Vi ska prata om de gränsöverskridande frågorna - miljöfrågor, arbetsmarknadsfrågor, ekonomiska frågor och andra frågor som berör olika länder. Ibland måste man diskutera den typen av frågor. Men vi ska fatta besluten i Sveriges riksdag. Det är här man avgör Sveriges framtid. Denna framtid ska inte avgöras av vare sig mig eller Sotiris Delis, utan den ska avgöras av de svenska väljarna. Om det är så att jag har fattat ett dåligt beslut ska väljarna kunna avsätta mig.
Men det är inte den utvecklingen vi gått mot i Europeiska unionen. Tvärtom är det så att vi har en EU-kommission som i dag är den enda lagstiftande makten och som dessutom inte ens är folkvald. När Moderaterna talar om protektionism handlar det om att försvara den federala utvecklingen. Den utvecklingen kommer jag inte att försvara för min del, även om jag är övertygad om att Moderaterna åtminstone ett tag till kommer att försvara den.