KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Larsson (KD):
Mäns våld mot kvinnor är ett mycket stort samhällsproblem. Jag har personligen fått många berättelser på vägen från kvinnor som jag har träffat och som har återgett sin livsberättelse. De har ibland lyckats bryta sig loss men till ett mycket högt pris. Detta är ett problem som jag kan hålla med om har negligerats och blundats för i många sammanhang i vissa kommuner. Man har inte riktigt velat se omfattningen av det.
Jag tror att det är jätteviktigt att vid det här tillfället, apropå diskussionen om komplement och vem som är komplement till vem, säga att kommunerna och frivilligorganisationerna är jämbördiga parter i det här fallet. De kan inte ersätta varandra.
Vi vet att i en utsatt situation drar sig många kvinnor för att söka hjälp hos socialtjänsten och bli registrerade och bli en handling som finns hos en myndighet. Därför söker man sig till kvinnojourerna som inte har det kravet på dokumentation.
Där kan man få en första kontakt som kan leda vidare till att man i ett senare skede kanske både vågar göra en polisanmälan och söka stöd och hjälp också hos det officiella Sverige. Det är nödvändigt med en väl fungerande socialtjänst som arbetar på ett kunskapsbaserat sätt ute i kommunerna.
Det är också nödvändigt - och det kommer tyvärr att vara nödvändigt åtminstone under den framtid som Marianne Berg och jag kan överblicka - att frivilligorganisationerna får goda förutsättningar att arbeta. Det går inte att ersätta deras arbete eftersom vi vet att många kvinnor då skulle välja att inte söka hjälp alls. Det är den problematiska situation som detta rymmer.
Jag tycker att jag pekar på långsiktiga förutsättningar när jag säger att pengar finns anslagna framöver. De finns för 2007, de finns för 2008. Jag står här och talar tydligt om att de kommer att finnas också för 2009 och 2010, även om summorna inte syns i budgeten ännu. Vi har inte för avsikt att minska detta.
Vi ser det som oerhört viktigt och centralt att stödet ligger där och att kvinnojourerna fortsatt kan räkna med det för sin verksamhet. Det finns inga planer på att förändra det på något sätt. Det här är ett bra tillfälle att ge det som en signal till kvinnojourerna där mycket arbete utförs på ideell nivå. Jag nämnde också att vi har för avsikt att öka den andra delen av stödet framöver.
Vi ser på verksamheten som viktig. Den andra delen som det frågades om handlade om att det kan vara stora brister i vissa kommuner. Jag kan ibland vara förvånad över hur lite vi vet om den kommunala verksamheten. Som jag nämnde i den förra debatten har vi för avsikt att börja kvalitetsjämföra kommuner också när det gäller det sociala området.
Jag tror att det är mycket centralt att ha ett system med kvalitetskriterier att mäta mot på likartat sätt i alla Sveriges kommuner. I dag har vi tillsynsmyndigheter som är egna myndigheter på det regionala planet. De gör också sin tillsyn på olika sätt. Det finns förbättringspotential.
Vi arbetar både med tillsynsfrågan och med ett system för kvalitetsjämförelse. Där är det viktigt att man inte bara tittar på vad socialtjänstens företrädare säger och gör, utan att man mäter det ur ett brukarperspektiv.
Maria Larsson (KD):
Jag tycker att det är viktigt att slå fast att det enligt socialtjänstlagen är kommunerna som har det yttersta ansvaret för att bistå våldutsatta kvinnor. Därför måste medlen fördelas till kommunerna och via kommunerna. Det är de som har det yttersta ansvaret för att se till att varje kvinna som bor i deras kommun får det stöd, det skydd och den hjälp hon behöver. Den här regeringen har gjort ganska mycket.
I samband med att vi lade fram propositionen lade vi också fram förslag om flera åtgärder för att höja kvaliteten i kommunernas arbete så att det kan fungera bättre i hela landet och för att insatserna ska bli mer enhetliga. Vi gjorde en lagändring där vi sade att ett bör blir ett ska . Det är inte en frivillighet för kommunerna att ge stöd och hjälp åt våldutsatta kvinnor eller barn som bevittnar våld.
Man ska - det är inte längre frivilligt. Det är en väldigt tydlig signal om att man måste förbättra sitt arbete på många håll. Vi har också riktlinjer för tillämpningen av den lagstiftningen och hur den ska tolkas. Det gör att inga kommuner kan vara tveksamma om vilket ansvar de har. Vi har också ökat tillsynen på området.
Vi ökar insatserna för att se till att socialtjänsten har ett bra kunskapsstöd när det gäller de här frågorna. Sammantaget blir det ganska många saker som vi under den korta tid som vi har varit i regeringsställning redan har hunnit införa för att förbättra situationen. Enhetligheten är väldigt viktig. Det ska inte spela någon roll i vilken kommun man bor för vilken hjälp man får när man är våldsutsatt.
Därför är det återigen viktigt att det är kommunerna som har ansvaret och att pengarna måste betalas ut och kanaliseras via dem. Vi skriver tydligt i riktlinjerna att vi förväntar oss att kommunerna arbetar via frivilligorganisationernas ordinarie verksamhet och att de ser till att utveckla den där den inte finns.
Jag har fått en del synpunkter från små kommuner som säger att man inte kan ha det i den lilla kommunen. Då kan man ju samarbeta mellan två kommuner. Det brukar visa sig att när man startar en verksamhet är det många fler som behöver den än man kanske först tänkte. Men, som sagt, det är viktigt att stödet går till kommunerna eftersom det är de som har det lagstadgade ansvaret. Vi kan inte lagstadga ett ansvar för kvinnojourerna.
Då förlorar de sin ideella organisationsform, och därmed skulle de också sluta fungera just på det sätt som de är tänkta, att kunna vara en tillflyktsort för den kvinna som inte vill registreras hos en myndighet men som behöver stöd, hjälp och en tillflyktsort. Det är precis detta samspel mellan den ideella sektorn, det civila samhället och det offentliga som vi måste hitta bra former för.
Därför tror jag att denna form är väl fungerande. Nu har vi skärpt lagstiftningen, och vi har skärpt riktlinjerna. Vi har en ökad tillsyn och har sett till att ökat kunskapsstöd finns på plats hos socialtjänsten. Här finns förutsättningar för att bygga ett system som fungerar mycket mer enhetligt i hela landet och som blir ett förstärkt skydd för kvinnor i en våldsutsatt situation.
Maria Larsson (KD):
En ökad likvärdighet i landet är eftersträvansvärd. Jag menar att de förändringar som vi har gjort i lagstiftning, i form av nya skärpta riktlinjer, i form av kunskapsstöd och i form av ökad tillsyn ger möjlighet till en ökad likvärdighet, så att det inte spelar någon roll i vilken kommun man bor för att man ska få stöd och hjälp i en våldsutsatt situation.
Dessa saker är precis satta på plats, och det är ändå rimligt att vi låter dem få verka innan vi gör en utvärdering. Det är därför som utvärderingen ligger en bit framåt i tiden. Signaler som ges under tiden tas naturligtvis till vara. Men vi måste se hur långt det som vi nu har åstadkommit leder. Jag är övertygad om att det förbättrar situationen avsevärt ute i kommunerna till skydd och stöd för kvinnor som far illa.
Sedan är det naturligtvis en problematik att man har längre att åka till tingsrätterna. Men det är en reform som Socialdemokraterna genomförde tillsammans med Vänsterpartiet och Miljöpartiet under den förra mandatperioden. Det är en reform som jag inte var nöjd med i alla delar och som jag också agerade emot. Men det är reform som är beslutad av den tidigare regeringen och som vi nu har att förvalta. Här finns en problematik, men den får nog Marianne Berg lasta framför allt sig själv för och inte den nuvarande regeringen.
Det är egentligen i preventiva insatser för att förhindra mäns våld mot kvinnor som vi hittar lösningen. Vi ska ha ett väl fungerande system när våldsutsattheten finns där. Men framför allt måste vi jobba preventivt för att se till att män inte slår. Den man som slår ska naturligtvis få del av behandling för att hitta andra sätt att hantera aggressioner på.
Inom ramen för den nya handlingsplanen finns det förslag om hur detta ska kunna stärkas. Vi ska hitta bra evidensbaserade metoder som kan användas överallt i landet. Det är en viktig del. En annan viktig del är att redan från början ge grabbar och tjejer sunda värderingar om hur man har relationer med varandra och att man samtalar och inte slår varandra. Jag vill tacka för debatten och tillönska en god jul.
Maria Larsson (KD):
Regeringen ska syssla med det regeringen ska syssla med, säger interpellanten. Ja, det är precis det vi gör. Även om det här skedde på tjänstemannanivå är det naturligtvis någonting som vi från den politiska ledningen kan supporta, därför att vi tycker att det är viktigt att vi fullföljer de intentioner som vi har bestämt oss för gemensamt inom EU och inom FN. Det är precis via FN och genom EU som vi gör det här arbetet.
Det är till och med så att EU har gjort stora ansträngningar för att få till stånd möten med iranska företrädare när det gäller just narkotikafrågan, där vi ser det som så centralt för att kunna hejda de stora flöden av narkotika som kommer till vårt land. Det här är en socialpolitisk fråga, och det är av största vikt att Sverige kan hitta ingångar och att Sverige kan hitta sätt att stävja de kanaler som narkotikan förs hit på.
Då är det avgörande att få till stånd ett samarbete med länderna i regionen, inte minst Afghanistans grannländer. Det är därför vi gör det här arbetet. Det är en bedömning inte bara av Sverige utan också av EU gemensamt och av FN, som kom med förfrågan om besöket.
Jag förstår att interpellanten kan ha andra bevekelsegrunder, men det är viktigt att vi arbetar på ett trovärdigt sätt genom de internationella organisationer där vi är medlemmar och där vi gör gemensamma bedömningar samt att vi står upp för det som är gemensamt överenskommet. Återigen: Sverige är synnerligen aktivt när det gäller att påtala brister i fråga om mänskliga rättigheter i Iran.
Irans utrikesminister Mottaki besökte Sverige i maj, och han tog emot Sveriges nyanlände ambassadör i november i Iran. Utrikesminister Carl Bildt kritiserade den 7 december Irans senaste avrättning av en person som dömts för brott som han ska ha begått som minderårig.
Det är självklart att varje kränkning åstadkommer ett uttalande från svensk sida. De tillfällena tas på största möjliga allvar. Sverige är en röst för ökade mänskliga rättigheter i Iran, en garanterad rättsstat i Iran. Det är i den riktningen vi arbetar.
Men det vore naivt att tro att vi kan avsäga oss allt samarbete, därför att genom att narkotikan kommer hit skadas väldigt många människor i Sverige och skadas väldigt många människor i EU. Då måste vi hitta vägar att skära av de narkotikaflöden som tar sin väg från Afghanistan via Iran och via andra grannländer till ett Europa och till ett Sverige där människor går under av narkotikamissbruk.
Jag tycker att interpellanten borde ha också det perspektivet med sig i den här debatten. Att vi ska upprätthålla mänskliga rättigheter är en självklarhet, men vi kan inte heller glömma eller blunda för hur narkotikan förs till vårt land. Vi ska försöka ingripa och förbättra situationen när det gäller att stänga av de kanalerna på ett tydligt sätt.
Maria Larsson (KD):
Interpellanten säger att det finns andra metoder men nämnde inga sådana. Nej, det kanske inte finns så många andra metoder. Det är därför vi väljer att arbeta genom de organisationer som finns och som har ett förtroende i världen. Vi arbetar via FN. Låt oss inte glömma att FN har ganska många olika organ som är verksamma i Iran, fem, sex eller sju stycken till och med. Flera av dem stöder också MR-relaterade projekt i Iran.
Det finns ett samarbete med den juridiska fakulteten vid Irans universitet. Det finns kvinnoprogram på landsbygden. Det kanske är ett sätt att ta de där små, små stegen mot en ökad demokratisering. Det är det sätt som vi har valt att använda oss av för att kunna komma någonstans. Tyvärr ser vi inga framsteg. Tyvärr går utvecklingen åt fel håll när det gäller mänskliga rättigheter.
Därför krävs det att vi i tid och otid träder fram och beklagar det som händer och uttalar ett tydligt misstroende mot den regim som understöder den här utvecklingen.
Men låt oss inte vara så naiva att vi inte ser att vi måste använda oss av samarbetsformen för att också komma framåt inte bara när det gäller mänskliga rättigheter utan också när det gäller bekämpandet av narkotikan i Europa och i Sverige. Det var anledningen till besöket som skedde på tjänstemannanivå. På den politiska nivån använder vi varje tillfälle att tydligt påtala bristen på mänskliga rättigheter i Iran.
Maria Larsson (KD):
Lars Lilja och jag är fullständigt överens om att det behövs mycket forskning, kunskap och evidens i de här frågorna. Kunskapsläget har varit alldeles för bristfälligt när det gäller metodutveckling och verksam behandling. Vi börjar få en del på bordet. Då handlar det också om att kunna föra ut det som vi får på ett bra och effektivt sätt så att det får spridning i landet. Vi jobbar med allt detta.
Mobilisering mot narkotika fanns, som sagt var, fram till den 31 december. Forskningssatsningar gjordes under hela förra året också. Det är ingenting som avslutades i samband med årsskiftet. Forskningen har självfallet en fortsatt viktig plats, men vi befinner oss också i ett läge där vi på ett strukturerat och effektivt sätt måste föra ut det som vi har fått fram forskningsvägen.
Det handlar om sådant som har evidens och som kan vara användbara metoder i det preventiva arbetet och också i det behandlande arbetet. Det kommer vi att storsatsa på. Målsättningen är att vi, med det kunskapsläge som finns, ska kunna använda oss av det som är evidensbaserat. Det är oerhört viktigt att vi fortsätter utvecklingen mot alltmer evidensbaserade metoder som vi vet har avsedd effekt.
Lars Lilja säger att beslagen ökar. Det är alldeles riktigt. Beslagen ökar och är större till sin omfattning. Däremot visar CAN:s data ingen större ökning i konsumtion eller förbrukning. De uppgifter som vi har visar att läget är ungefär detsamma som 1993.
Ökade beslag verkar så här långt inte ha något samband med ökad konsumtion, men målsättningen är ändå att nedbringa konsumtionen till noll. Det här är en polisiär uppgift som är väldigt viktig och central. Det är många frågor som inte löses inom enbart ett departement.
Behovet av samarbete över departementsgränser är väldigt stort, inte minst i olika typer av drogfrågor. Här finns det pågående samtal på en mängd olika plan mellan Justitiedepartementet och Socialdepartementet. Det finns också fler involverade departement. Det är oerhört viktigt att det finns en samsyn och ett samarbete mellan departementen.
Det finns inga som helst hinder för detta i den här regeringen. När det gäller de planer som lades fram vill jag säga att vi har haft den nya organisationen sedan årsskiftet. Fram till dess hade vi Mobilisering mot narkotika. Vi arbetar med de förslag som är framlagda. En del av dem var ganska kostnadskrävande. Jag tror att Lars Lilja har erfarenhet från sitt eget partis regeringsarbete att man inte alltid kan omsätta allting i praktiken omedelbart.
En hel del kan behöva utredas ytterligare. Man kan behöva titta, vända och vrida på det. Jag kan trösta Lars Lilja med att det kommer att presenteras årliga planer, som naturligtvis ligger i linje med den övergripande handlingsplanen för narkotika och alkohol, som riksdagen kommer att diskutera och ta ställning till. Här kommer de konkreta förslagen att finnas.
Det pågår ett intensivt arbete på departementet med alla de förslag som lagts fram och också med en hel del andra saker som vi ser som viktiga och prioriterade i det framtida arbetet. Det handlar mycket om att arbeta på ett preventivt sätt och även på ett effektivt sätt när det gäller behandling.
Maria Larsson (KD):
Förra året var Mobilisering mot narkotika i full gång och delade också ut forskningsmedel, eftersom de ansvarade för den budgeten. Jag har inte i Socialdemokraternas budgetmotion sett skrivningar om en annan organisationsform. Det som Lars Lilja nu framställer finns inte i några skrivningar någonstans vad jag har kunnat se.
Jag har inte heller sett någon annan ekonomisk satsning än de medel som nu regeringen avsätter för 2008. Inom ramen för det måste naturligtvis en mängd åtgärder rymmas. Det handlar om den sammanlagda summan till både alkohol-, narkotika-, dopning- och tobaksprevention. Exakt hur de siffrorna kommer att fördelas redogör jag inte för i dag, utan det kommer vid ett senare tillfälle.
Det är precis det här som vi håller på att arbeta med på departementet just nu. Lars Lilja och jag är fullständigt överens om behovet av evidens, metodutveckling och statistikutveckling. Jag kan också se brister i statistikinhämtandet, att det handlar om olika åldersgrupper, samtidigt som de anabola steroiderna kan tänkas användas av yngre personer som befinner sig på gymmen.
Så någon höjning i statistiken borde man ändå ha kunnat iaktta om det var mycket påfallande. Det finns skäl att utveckla kunskapen på det här området. Det finns också skäl att hela tiden ha en intensiv debatt och diskussion om vad som är rätt åtgärder, vad som är prioriterade åtgärder. Jag kan i alla fall avsluta debatten med att trösta Lars Lilja med att vi arbetar väldigt intensivt med frågeområdet på departementet just nu.
Maria Larsson (KD):
Josefin Brink har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att motverka prostitution genom att ge stöd och hjälp till de människor i prostitution som vill ta sig ur situationen. Det är sant att det behövs insatser från samhällets sida för att stödja och hjälpa många av de personer i prostitution som vill upphöra att sälja sex och förändra sitt liv.
Socialtjänsten har enligt socialtjänstlagen det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får den hjälp och det stöd de behöver. Detta generella ansvar gäller naturligtvis även de kvinnor, män och ungdomar med prostitutionserfarenheter som behöver stöd och hjälp. De tre storstadskommunerna har särskilda prostitutionsgrupper för att erbjuda stöd till dem som behöver.
Socialtjänsten ska dessutom verka för att barn och ungdomar växer upp under trygga och goda förhållanden. Vidare finns möjlighet att omhänderta unga enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga om den unges eget beteende medför en påtaglig risk för att den unge själv tar skada.
Mot bakgrund av den komplexitet som ligger till grund för att människor hamnar i prostitution är det en förutsättning att socialtjänsten har kunskap på området för att lyckas i arbetet med dem som befinner i prostitution.
Därför har Institutet för utveckling av metoder i socialt arbete, IMS, vid Socialstyrelsen i uppdrag att inventera vilka metoder och arbetssätt som används i socialtjänstens, hälso- och sjukvårdens och andra aktörers, exempelvis frivilligorganisationers och kyrkors, arbete med personer med erfarenhet av prostitution och med offer för människohandel för sexuella ändamål.
Inventeringen ska vara separat för barn och vuxna. Socialstyrelsen ska även ha ett internationellt perspektiv vid inventeringen. Med utgångspunkt i denna inventering ska Socialstyrelsen föreslå hur metoderna och arbetssätten kan utvärderas för att visa om de är verkningsfulla. Därefter ska resultaten av Socialstyrelsens arbete spridas till socialtjänsten och hälso- och sjukvården. Uppdraget ska redovisas senast den 15 juni 2008.
Avsikten är att inventeringen i förlängningen ska kunna leda till att vi kan hitta väl fungerande metoder på området. När det gäller barn och ungdomar har en rad initiativ tagits inom olika verksamheter för att bland annat sprida kunskap om sexuell exploatering, till exempel prostitution, av barn. Arbetet beskrivs närmare i Uppföljning och uppdatering av Nationell handlingsplan mot kommersiell sexuell exploatering av barn från december 2007.
Regeringen arbetar dessutom med en handlingsplan mot prostitution som planeras att färdigställas under 2008. Det är min förhoppning att vi med stöd av ökad kunskap inom prostitutionsområdet bättre ska kunna såväl förebygga att människor hamnar i prostitution som att hjälpa människor som vill lämna den.
Maria Larsson (KD):
Det är ett väldigt komplext problem vi diskuterar. Det är alltid så här när man ska göra stora omställningar i livet. Vare sig det handlar om prostitution eller missbruk krävs det ett arbete under en väldigt lång tid, med coachning, med matchning, med en kontaktperson. Det behöver vara många parter inblandade för att det här ska bli en väl fungerande verksamhet.
Det är så, Josefin Brink, att Socialstyrelsen just nu har uppdraget att titta på vad som görs ute i kommunerna, hur socialtjänsten arbetar, hur prostitutionsenheterna arbetar och fråga efter deras erfarenheter och utvärdera olika metoder. Alla jobbar nämligen inte på samma sätt i dag, och vi vet att en del är mer framgångsrika än andra.
Då handlar det faktiskt om att utvärdera systemen och sprida det som är gott och värt att sprida så att det kommer till allas kännedom och leder till en mycket bättre verksamhet i alla kommuner som är berörda. Detta är ett uppdrag som Socialstyrelsen ska redovisa för oss den 15 juni 2008, så det är inte så avlägset.
Med det får vi en inriktning på vilka metodverktyg som är mest användbara och som också bör spridas vidare. Jag ser fram emot denna inventering från Socialstyrelsen och tror att den kan vara ett viktigt led i kunskapsbyggandet ute i kommunerna till gagn för kvinnor som i dag säljer sex, som är prostituerade, men som har en vilja att sluta.
Vi vet att det är ett oerhört stort steg att ta, och vi behöver ha en organisation ute i socialtjänsten som på ett riktigt sätt kan matcha dessa kvinnor. Detta är ett av sätten att minska prostitutionen. Den andra sidan är naturligtvis att arbeta med männen som köper sex. Vi ska inte heller glömma den delen. Vi får säkert anledning att återkomma till ämnet, inte minst med anledning av att nya rapporter tickar in som ger oss ett förbättrat kunskapsläge.
Jag tror att både Josefin Brink och jag välkomnar detta.
Maria Larsson (KD):
Lagstiftningen som kriminaliserar sexköp i vårt land vet vi är unik också i ett internationellt perspektiv. Det är något vi ska vara stolta över och som innebär att kampen för mänskliga rättigheter faktiskt har gått ett steg längre i vårt land än i många andra länder.
Det är naturligtvis jätteviktigt att lagen också efterlevs i praktiken och att vi gör allt vi kan för att hjälpa de kvinnor som i dag prostituerar sig att kunna frigöra sig och hitta en annan försörjning och en annan inriktning på sina liv. Bilden av det liv de lever är ju ofta komplex. Jag är också väldigt glad att handlingsplanen mot prostitution är på gång.
Många departement är inblandade, för det finns en komplexitet kring problematiken. Huvudansvaret för propositionen ligger dock hos integrations- och jämställdhetsministern, och den kommer att läggas fram därifrån.
Den kommer att färdigställas under 2008, och det är bra att den nya regeringen nu genomför en mängd saker som aldrig kom till skott. Förhoppningsvis ges en inriktning som kan möjliggöra ett bra förebyggande arbete för kvinnor som vill bryta med prostitutionen.