KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sara Gille (SD):
Det som statsrådet säger här låter jättebra, men det räcker inte. Det är inte tillräckligt. I och med den kraftiga invandringen de senaste fem åren har hedersförtrycket ökat markant i samhället, speciellt bland dem med invandrarbakgrund. Men förtrycket finns även bland andra och tredje generationens invandrare som anammar hederskulturen. Med tanke på att detta inte är någonting som är nytt i samhället tycker jag att det är anmärkningsvärt att statsrådet säger att man inte vet tillräckligt mycket.
Regeringen har haft makten sedan 2014 utan att göra någonting, eller tillräckligt mycket, åt hedersrelaterat våld och förtryck. Trots att man påstår sig vara en feministisk regering har man valt att titta bort, alltmedan flickor har förhindrats att umgås med vilka de vill. Flickor har förvägrats att gå i skolan. Flickor har förvägrats gymnastikundervisning. Flickor har förvägrats simundervisning. Flickor har förvägrats sexualkunskap.
Flickor har kontrollerats till det yttersta. Flickor har könsstympats. Flickor har tvingats att bära slöja. Flickor har tvingats att dölja sina kroppar. Flickor har förts utomlands mot sin vilja. Flickor har utsatts för grovt våld. Flickor har tvingats att ingå äktenskap. Flickor har till och med kastats från balkonger. Fru talman!
Den här listan kan göras hur lång som helst, alltmedan nästan ingen ställs till svars och regeringen står handlingsförlamad. Antalet som döms kan räknas på en sågverksarbetares fingrar. Antalet som utvisas är obefintligt. Straffen är för låga. Förtryck mot flickor och kvinnor borde generera betydligt hårdare straff.
Att det i princip inte redovisas någon statistik gör att det är svårt att få en bild av hur läget ser ut. Fru talman! Jag skulle vilja fråga statsrådet Åsa Lindhagen om hon anser att regeringens agerande har varit tillräckligt, och om hon verkligen är nöjd med utvecklingen.
Sara Gille (SD):
Statsrådet frågar vad vi i Sverigedemokraterna vill göra för att bekämpa hedersrelaterat våld och förtryck. Hon får jättegärna läsa vår kommittémotion som vi har skrivit om det. Redan 2009 kom statliga Ungdomsstyrelsens rapport som visade att 70 000 unga i Sverige inte själva fick välja sin partner. Vad gjorde regeringen då? Tog man tag i problemet? Löste man det? Förde man statistik så att man kunde följa utvecklingen?
Nej, i stället lade man locket på. Trots att man visste att situationen var illa i Sverige redan 2009 försökte dåvarande regering att dölja allt. I stället valde man att offra de utsatta flickorna. Den nuvarande regeringen tillträdde 2014, och trots att man suttit i sex år har man inte gjort tillräckligt.
Mantrat verkar vara att det hela skulle mörkas och att ingen skulle få veta hur illa det egentligen var. Därför fördes aldrig någon återkommande statistik, och det finns fortfarande väldigt få verksamma åtgärder. Det finns ingen offentlig, tillförlitlig statistik, och regeringsföreträdare fortsätter, som fru talman här själv kan höra, att begrava allt i vacker retorik och löften om förbättringar som aldrig kommer. Fru talman!
Är det inte så att den långa hanteringstiden och de uddlösa förslagen kan härledas till att dessa flickor offras eftersom deras förtryckare är röstboskap åt Socialdemokraterna och regeringen därför inte vill skrämma bort sina kärnväljare genom att åtgärda problemen? Nu kommer Åsa Lindhagen i sitt sista inlägg säkert att påstå en massa saker. Jag tar avstånd från allt hon eventuellt säger om mig och mitt parti.
Sara Gille (SD):
Tack, statsrådet, för det långa svar som jag har fått! I utredningen Barnkonventionen och svensk rätt , SOU 2020:63, går det att läsa om barnets rätt till tanke-, samvets- och religionsfrihet i artikel 14. Bland annat kan man läsa artiklar som stöder barnets rätt att anta och utöva sina föräldrars religion. I Skolverkets juridiska vägledning framgår också att klädsel är något som normalt bestäms av individen själv.
På flera håll i landet tvingas barn att bära slöja eller niqab redan i låg ålder. Barnets bästa måste få komma i första rummet, och ingen tro ska tvingas på en annan människa. Herr talman! Religionsfrihet och tro är en grundläggande rättighet för varje människa.
Denna mänskliga rättighet gäller alla människor i lika hög grad överallt oavsett vilka de är, var de bor, vilken ålder, kön, ras eller etnisk tillhörighet de har och vad de tror eller inte tror på. Barnkonventionen får inte blunda för barns religion. Grundtankarna i barnkonventionen är just att alla barn har samma rättigheter och lika värde. Alla barn har rätt att få sina grundläggande behov uppfyllda.
Alla barn har rätt att få skydd mot övergrepp och utnyttjande. Alla barn har rätt att få uttrycka sin mening och bli respekterade. Herr talman! För mig är det viktigt att barn får vara barn och inte tvingas leva ett liv de inte vill. Jag frågar därför statsrådet: Försvarar regeringen barnens religionsfrihet eller föräldrarnas?
Sara Gille (SD):
Jag blir lite förvånad över att statsrådet ständigt presenterar gamla siffror. Sverigedemokraterna har drivit frågan om slöjförbud på flera håll i landet. All heder åt dem som står upp för jämställdhet på riktigt, och all heder åt dem som kämpar för att kvinnor och barn ska slippa sexualiseras - allt medan vår så kallade feministiska regering blundar.
Att barn går i kyrkan på en söndag är inte samma sak som att ett barn tvingas leva hela sitt liv med ett skynke för ansiktet, ett skynke som är förtryckande. Herr talman! Tänk hur det måste vara för ett litet barn som tvingas leva enligt föräldrarnas tro. Tänk hur det måste vara att tvingas dölja sitt ansikte på grund av föräldrarnas tro.
Att tvingas växa upp på det sättet är förtryck och bidrar till att barn upplever psykisk ohälsa. Herr talman! Jag har själv erfarenhet av att tvingas på en religion jag inte valt. Till slut vet man inte vem man är eller vad man tycker och tänker. Man tappar bort sig själv eftersom man tvingas leva ett liv som någon annan valt åt en. Det är fruktansvärt och ska inte behöva hända någon, framför allt inte barn.
Vi måste respektera barnets rätt till sin egen tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet. Sverige skrev på barnkonventionen 1990. I den står det att barn har rätt att utöva vilken religion de vill eller ingen alls. Men det stämmer inte när barnets föräldrar tvingar på barnet den religion de anser är rätt.
Hedersförtrycket är inget nytt i Sverige, men tyvärr eskalerar problemet. Regeringen behöver tydliggöra vad barnkonventionens artikel 14 konkret innebär vad gäller både rätten till tro och rätten att inte tro. Rätten till religion borde även innefatta rätten att slippa religion. Herr talman!
Är det verkligen religionsfrihet när föräldrar inte tillåter barn att bada med andra barn på grund av barnets kön eller när barnet tvingas bära slöja eller niqab? Ingen individ ska tvingas bära slöja eller en niqab mot sin vilja. Ingen individ ska tvingas tro på en religion man själv inte vill tro på. Detta borde givetvis även gälla barn.
Men så är det inte i den rödgröna regeringens Sverige. Brott i den så kallade hederns namn är skadliga sedvänjor och grundar sig på att diskriminera och styra en annan individ. Under rådande pandemi ser vi hur folk har svårt att bära munskydd i bara några timmar. Hur kan regeringen då tro att flickor tycker att det är trevligt att ha sitt ansikte täckt nu och i hela livet?
Sara Gille (SD):
Jag kan förstå att statsrådet inte ser felet med slöjförtrycket då hon faktiskt ingår i en regering vars representanter bar slöja i diktaturen Iran. Vi behöver säkra rätten för den enskilde att göra sina egna livsval. Att vägleda sitt barn är inte detsamma som att tvinga barnet att bära slöja och sedan skicka iväg det till skolan. Barnets bästa måste komma i främsta rummet vid alla beslut och åtgärder som rör barnet.
Barn ska inte bara ha rätten utan även möjligheten att finna sin egen tro men också rätten att slippa tro, om de vill. Att kvinnor ska skyla sina kroppar och täcka sig med en slöja eller en niqab är ett kvinnoförtryck som sprids över världen, inte minst i Sverige. Det är i dag faktiskt ett av vårt lands största jämställdhetsproblem.
Samtidigt som vi har vår så kallade feministiska regering, som säger sig stå upp för kvinnors rättigheter och jämställdhet, ser vi hur barn och kvinnor utsätts för detta förtryck. Att små barn skulle välja att bära slöjan av fri vilja är befängt.
Det hela handlar i stället om ett hedersförtryck som vi måste få stopp på, ett hedersförtryck som en riktig feministisk regering skulle ha sett men som sittande regering inte ser. Varför är regeringspartierna alltid de som går upp till kamp för att föräldrarna ska få förtycka sina unga flickor?
Vi ser ständigt i Sveriges kommuner hur de rödgröna i religionens namn försvarar förtyck och förhindrar effektiva åtgärder som till exempel slöjförbud i skolan.
Sara Gille (SD):
Det är jättebra att statsrådet vet att hedersförtrycket och våldet finns, men det räcker inte att bara veta, utan någonting måste också ske. I regeringens lag om barnäktenskapsbrott som infördes den 1 juli 2020 står det att fängelse kan ges i högst fyra år vid ett barnäktenskap. Är inte barnen värda mer än så? Det är ett väldigt lågt straff i jämförelse med till exempel en våldtäkt mot en vuxen.
Det är snarare så att minimumstraffet borde ligga på fyra år. Alla dessa utredningar och all statistik och samverkan måste stöttas av en ordentlig strafflagstiftning i grunden så att man när man identifierat förövarna kan se till att få bort dem från samhället under en längre tid så att det blir ett varnande exempel för andra. Fru talman! Det är inte så att hedersbrotten är något nytt i Sverige, och de minskar inte direkt i antal.
Det är ett tydligt bevis på att straffen är för låga och inte tillräckligt avskräckande. Ett barn är en individ som är i beroendeställning till en vuxen. Det är en person som litar på en vuxen och som inte kan försvara sig. Att könsstympa ett barn, vilket innebär en stor smärta och i värsta fall även döden för barnet, är ett fruktansvärt brott. Att tvinga någon att gifta sig med en är ett fruktansvärt brott.
Att tvinga barnet till sexuella handlingar är ett fruktansvärt brott. Detta avskyvärda förtryck är förnedrande, förtryckande och fruktansvärt vidrigt. Det är något som får mig att känna avsky och en enorm ilska. Hur man kan behandla sitt eget kött och blod, eller någon annan individ, på det viset? Fru talman! Varför är inte straffen högre?
Varför utvisas inte fler personer när det har kommit fram att de utfört dessa avskyvärda handlingar?
Sara Gille (SD):
Varför har barn och kvinnor som har utsatts för hedersrelaterat våld och förtryck inte samma prioritet som till exempel de afghanska männen som fick uppehållstillstånd? I mina små öron går det inte ihop med att regeringen har utnämnt sig själv till att vara en feministisk regering. Vi ska varken låta islamismen eller den så kallade hedern få ha ett fäste i Sverige.
Att man över huvud taget kallar det för heder är fruktansvärt då det är så långt ifrån heder man bara kan komma. Att vrida på orden och kalla det för något som det inte är måste vi upphöra med och i stället stå för vad saker och ting egentligen är. Jag tar statsrådet på orden om att dessa frågor är högprioriterade av regeringen först när statsrådet och regeringen visar det på riktigt. Att tillsätta utredningar och stifta lagar som sedan inte räcker till är pinsamt.
Vi vet mycket väl att det är en stor skillnad på ord och handling. Hade detta varit högprioriterat skulle regeringen ha gjort mer och mycket tidigare. Men, fru talman, tvärtemot vad regeringen hävdar är det här inte en högprioriterad fråga, för då hade det funnits strängare och hårdare straff. Detta handlar mer om att vi har en regering som är rädd för att förlora sina kärnväljare och därför blundar för förtrycket.
Sara Gille (SD):
Barnäktenskap är ett fruktansvärt brott, och det borde ge ett mycket långt fängelsestraff för alla inblandade. Trots det ligger straffet för barnäktenskapsbrott på max fyra år, vilket i praktiken innebär några månaders fängelse. Brott mot kvinnor och barn verkar helt enkelt inte vara prioriterat av regeringen.
Max fyra år är samma straff som vid grov skadegörelse vid ett tillfälle, vilket alltså betyder att man kan få samma straff som om man till exempel slår sönder någons bil. Självklart borde barnäktenskap ge betydligt strängare straff, då man faktiskt tar ifrån barnet hela dess liv. Det tycks heller inte bli några hårdare straff för barnäktenskap i samband med den kommande reglering med en särskild rubricering för hedersbrott som är ute på remiss just nu.
Därför skulle jag vilja fråga statsrådet Åsa Lindhagen: Varför är straffen så låga att det i praktiken knappt ger fängelse om nu regeringen verkligen vill bekämpa brott riktade mot barn och kvinnor?
Kristina Axén Olin (M):
Utbildningsministern! Det är mycket glädjande att vi är överens om problemen i Sverige och bekymret med segregationen. Jag delar naturligtvis utbildningsministerns oro över hur det ser ut. Det handlar inte bara om skolan, utan det handlar om väldigt många områden. Vi har alla anledning att vara självkritiska. Vi har misslyckats med integrationen i Sverige.
Jag tror också att vi kan vara överens om att bostadssegregationen är ett av de största bekymren. Men sedan, som sagt, skiljer sig våra uppfattningar rätt mycket åt. Vi kan prata om OECD, som statsrådet Anna Ekström har valt att göra. Redan 2014 överlämnade OECD en djuplodande expertanalys till den då ansvariga ministern; Björklund.
Man konstaterade att både kvalitet och likvärdighet var hotade i det svenska skolsystemet. Man lämnade då skarpa åtgärdsförslag till Sverige för att råda bot på den ökade skolsegregationen. OECD föreslog redan 2014 obligatoriskt skolval för minskad segregation, fler karriärlärare och ekonomiska incitament för att skickliga lärare skulle vilja arbeta i utanförskapsområden.
Det handlar om stärkt lärarkompetens, uppryckning av svensk skolas styrning och ett starkare statligt ansvar för kvaliteten i skolan. Herr talman! Jag kan inte se att man under den föregående mandatperioden, 2014-2018, kom fram till ett enda förslag eller gjorde något av det som OECD föreslog.
Många av förslagen finns förvisso med i Skolkommissionens rapport, och många av Skolkommissionens förslag är bra. Men ingenting av detta har blivit verklighet. I år avsatte vi extra pengar, som till och med riksdagen har beslutat om, för att höja lönerna i utanförskapsområden - precis det som OECD föreslår. Men inte ens det kan regeringen verkställa fastän pengarna finns och riksdagen har beslutat om det.
I stället väljer man att utreda mer och mer, och skolsegregationen ökar. När, Anna Ekström, ska vi få se de skarpa åtgärder som OECD sa till oss redan 2014 att vi skulle vidta? När kommer de? Är det så som statsministern säger - att Skolkommissionens förslag ska genomföras? Är det så som finansministern sa i budgetdebatten i förra veckan - att vi nu genomför Skolkommissionens förslag?
Eller är det så som statsrådet säger här - att förslagen är under utredning?
Kristina Axén Olin (M):
Jag ber att få tacka statsrådet för förtydliganden. Förhoppningsvis kan vi lägga idéer kring lottning och bussning av elever till skolor som en lösning på skolsegregationen åt sidan och i stället diskutera andra bra förslag för att öka det aktiva skolvalet. För att man ska kunna öka det aktiva skolvalet, som OECD också har föreslagit, behövs det faktiskt inga lagändringar eller regeländringar.
Det handlar bara om att vi tillsammans försöker se till att informationen om det fria skolvalet når ut till alla grupper och på många språk. Det skulle vi faktiskt kunna göra redan i dag.
De pengar som vi moderater och Kristdemokraterna avsatte i årets budget för att öka lönen för lärare i utanförskapsområden går att verkställa redan i dag, för pengarna finns redan och är utbetalade till Skolverket, som bara väntar på att regeringen ska göra ett förordnande så att de kan verkställa det. Det finns alltså mycket vi kan göra i dag. Allt behöver inte utredas.
Många av de förslag som OECD har lyft upp och som vi moderater har lagt fram skulle kunna verkställas i dag, för det handlar inte om lagändringar utan om betydligt enklare saker som går att göra.
Jag kan bara se fram emot att det är som statsrådet säger, att de kommer att verkställas och att man kommer att komma tillbaka med förslag så att vi kan försöka få ordning på svensk skola igen och se till att svensk skola blir den möjlighet för alla barn som en skola självklart borde vara.
Kristina Axén Olin (M):
Jag tackar ministern för svaret. Jag vill att alla människor ska kunna lyckas nå sina drömmar, vare sig man är ung eller gammal. Det kan handla om att förverkliga drömmar om ett yrke som man inte har betyg till. Därför är högskoleprovet otroligt viktigt - för att alla ska få fler chanser att nå sina drömmars mål.
I april var det över 67 000 personer som skrev högskoleprovet. Det är ett unikt tillfälle som har funnits i mer än 40 år och som ger många människor ytterligare en chans att komma in på den utbildning de drömmer om. Tyvärr förekommer det fusk. Det har det förmodligen gjort i alla tider.
Men med den nya tekniken finns nu raffinerade upplägg med trådlösa hörsnäckor och andra tekniska hjälpmedel, vid sidan om spökskrivare och annat, för att det ska se ut som att det är jag som har lyckats på provet. Självklart ska vi inte tillåta fusk.
Vi ska aldrig acceptera att någon person genom fusk tar en annans möjlighet att nå sina drömmars mål.
Det som gör mig orolig är att ministern för högre utbildning har skrivit en debattartikel, publicerad den 6 april, där hon säger: "Om vi inte helt får bukt på de här problemen måste vi se över om vi ens kan ha kvar högskoleprovet."
Då undrar jag i min interpellation: Vill ministern avskaffa högskoleprovet om fusk fortsätter, och vad ska vi i så fall ha i stället?
Kristina Axén Olin (M):
Jag diskuterar väldigt gärna vid ett annat tillfälle hur vi ska se på våra högskolor i framtiden. Där finns det mycket att göra. Vi ser högskolor i Sverige som brister i kvalitet. Ett exempel är den utvärdering vi fick nu senast av lärarhögskolorna runt om i Sverige, där inte ens hälften av utbildningarna når den kvalitet som man önskar. Vi behöver definitivt diskutera detta: Hur ökar vi kvaliteten?
Hur ökar vi nivån på utbildningarna? Hur ser vi till att fler tar examen? Hur får vi fler högskolor som speglar de önskemål som arbetsmarknaden har? Min interpellation handlar dock om högskoleprovet. I den diskussionen tror jag att vi är helt överens - vi verkar i alla fall vara det - om att högskoleprovet är en fantastisk möjlighet.
Vi är också helt och hållet överens om att fusk är helt oacceptabelt. Men jag får fortfarande inte svar på min fråga varför Matilda Ernkrans då i en egenförfattad debattartikel säger att om vi inte får bukt med de här problemen måste vi se över om vi ens kan ha kvar högskoleprovet, och vad vi i så fall ska ha.
Om ministern inte står bakom de ord hon skrivit i debattartikeln är det bättre att be om ursäkt och säga att hon tar tillbaka och att det inte var så hon menade än att säga sådana här saker och inte mena dem. Eller menar ministern att man allvarligt överväger att lägga ned högskoleprovet? Och vad ska vi i så fall ha i stället?
Kristina Axén Olin (M):
Jag tror att jag och ministern är helt överens om att fusket är oacceptabelt. Jag välkomnar alla åtgärder som regeringen har vidtagit och den utredning som kanske kommer att kunna belysa ytterligare möjligheter att stävja fusket. Vi ska som sagt aldrig tillåta att någon fuskar sig till en plats som egentligen skulle ha gått till någon annan.
Men jag blir ändå lite styrkt i min oro när Matilda Ernkrans vidmakthåller uppfattningen i debattartikeln om att man måste överväga att inte ha kvar högskoleprovet om fusket fortsätter. Jag ställer min fråga igen och igen: Vad ska vi ha i så fall? Och vilken gräns tänker ministern sätta för fusket: ett, två eller fem år?
Om vi ser att det fortfarande finns fusk om fem år, ska vi då upphöra med högskoleprovet? Vad menar ministern egentligen? Och vad ska vi i så fall ha i stället?
Kristina Axén Olin (M):
Utbildningsminister Anna Ekström! Under hösten 2018 genomförde Skolinspektionen för 17:e gången sedan 2010 Skolenkäten. I april presenterade man en rapport med ett urval av resultatet. Den här gången låg fokus på trygghet, studiero, stöd och stimulans. Det är grundläggande områden som påverkar elevers lärande och undervisningen.
De är därför centrala i klassrummet och i granskningen, enligt Skolinspektionen. Resultatet var oroande. Omkring en av tio elever känner sig inte trygg i skolan. Och så många som tre av tio elever i årskurs 9 anser att lärare och elever inte respekterar varandra. Tre av tio elever upplever att det inte finns studiero på lektionerna.
Sämst betyg får årskurs 9 där över 30 procent svarar att studieron inte är bra. Den bild som framkommer i Skolenkäten är djupt oroande - det är ett otroligt stort urval av enkäter som besvaras. Man kan verkligen inte säga att utvecklingen går åt rätt håll.
Jag undrar därför i min interpellation till Anna Ekström vilka åtgärder statsrådet kommer att vidta för att vända utvecklingen och förbättra studieron i skolan. Då räcker inte ett svar om att man har tillsatt en utredning enligt januariöverenskommelsen. Det är bråttom att lösa de här problemen.
Kristina Axén Olin (M):
Jag är inte orolig över att det är en fråga som det tas lätt på. Men jag är orolig över situationen i dagens skola. Som av en händelse hänvisar skolministern till Skolverkets attitydundersökning som en bättre källa till hur det verkligen ser ut. Vi fick den förra veckan och träffade även Peter Fredriksson, generaldirektör för Skolverket. Denna attitydundersökning gör mig till och med ännu mer orolig.
Om man läser undersökningen, som alltså publicerades förra veckan, kan man se att var fjärde lärare uppger att de under det senaste läsåret har utsatts för hot och våld på arbetsplatsen. Men vad som kanske är ännu värre är att bland högstadie- och gymnasieelever har andelen som känner sig störda av andra elever på de flesta eller alla lektioner i princip fördubblats sedan 2006.
Vad som kanske är allra mest allvarligt, Anna Ekström, är att andelen elever som känner sig mobbade av andra elever en gång i månaden eller oftare har fördubblats sedan 2015. Det här är otroligt allvarliga siffror.
Det behövs ingen utredning för att fokusera mer på hur man stävjar mobbning eller på det oacceptabla i mobbning, hot, trakasserier och på att inte ha arbetsro. Det finns redan ett regelverk. Vi är överens och har tidigare i denna sal diskuterat att man möjligen behöver se över vissa delar i regelverket som är eller upplevs som otydliga av en del lärare - andra lärare är helt nöjda med det regelverk som finns i dag.
Men vi kan inte vänta med insatser i väntan på utredningar som ska göras under mandatperioden. Man kan göra saker redan i dag. Om man tycker att det här är viktigt kan man göra en webbaserad utbildning som snabbt kan gå ut till alla lärare. I en sådan kan man förtydliga regelverk och också ge råd och tips, för sådana finns.
Man kan även ge ut nyhetsbrev och göra alla möjliga saker för att snabbt förbättra situationen, så att den inte eskalerar och blir ännu värre i väntan på en utredning som kanske aldrig kommer - vad vet vi? Fru talman! Jag är orolig, och jag tror att ministern också är orolig. Därför vill jag gärna göra gemensam sak för att skyndsamt vidta åtgärder.
Det kan ske parallellt med utredningar om man nu mer noggrant skulle vilja titta på regelverket, vilket säkert vore bra att göra. Vi måste dock verkligen försöka ändra detta nu. Vi kan inte ha en fortsatt eskalering av mobbningen och otryggheten i skolan med fler elever som väljer att stanna hemma och lärare som inte vill jobba i skolan. Det här går inte.