KBLab/rixvox huggingface dataset:
Leif Pagrotsky (S):
Det sista håller jag verkligen med om. Under många år, inte minst under min tid som näringsminister, har jag många gånger slagits av vilken kulturklyfta det finns mellan många mindre företag och de högre utbildningarna och lärosätena.
Som utbildningsminister försöker jag nu fortsätta engagemanget från andra sidan genom att verka för att lärosätena på sin kant ska engagera sig aktivt för att sänka de trösklar som finns, inte minst kulturellt, och göra sig tillgängliga, vara öppnare och vara mer aktiva i sitt arbete att söka kontakt med den typen av arbetsgivare där man har traditionellt svaga band.
Att korta de avstånden är en oerhört viktig del för mig i mitt engagemang i utbildningspolitikens framtid i Sverige. Styrelserna i högskolorna spelar en viktig roll. Det finns mycket att göra från högskolans sida, även om också näringslivet på sin kant har en viktig roll att spela i detta.
Så något om Axel Darviks uppgifter om utvecklingen av antalet lärare. Jag kan inte på den här snabba muntliga informationen förstå exakt vilka kategorier som ingår i den siffra som Axel Darvik nämner. Jag kan berätta att antalet adjunkter har ökat med 46 % sedan 1995.
Antalet lektorer har ökat med 30 %, och antalet professorer har ökat med 93 %. Summan av detta är att de här tre yrkeskategorierna, som utgör huvuddelen av den undervisande personalen på lärosätena, har ökat med inte mindre än 56 %.
Hur det går ihop med de siffror Axel Darvik redovisar för andra yrkeskategorier som handlar om andra nivåer och som säger att det nästan inte har ökat alls är en gåta för mig. Hur går det ihop med att de här grupperna - såvitt jag förstår är detta också grundat på Högskoleverkets statistik - har ökat på det här viset?
Kan det vara så att helt andra yrkeskategorier på högskolan räknas in, yrkeskategorier som inte i första hand sysslar med undervisning och som kanske inte har ökat i antal på det sätt som lärarpersonalen har gjort? Detta är dock skarpa siffror på precisa läraryrken, och de talar ett helt annat språk. Sedan gällde det praktiken. Jag gillar praktik. Jag tycker att det är viktigt, inte minst av de skäl som Axel Darvik vältaligt lyfter fram.
För mig var det viktigt. För många andra studenter är det viktigt. Jag tycker dock att det ska vara upp till högskolan att värdera praktikens roll i de olika utbildningarna. Jag tycker inte att det är en sak för politiker att sitta i Stockholm och bestämma exakt hur mycket praktik det ska vara på det ena, andra och tredje stället och i den ena, andra och tredje utbildningen.
Det är ett ansvar som jag vill lägga på högskolan: att värdera hur utbildningstiden, den samlade utbildningen, ska fördelas mellan olika moment, mellan teoretiska kurser och praktik. Det förvånar mig lite att liberalerna i den här frågan så hårt driver kravet på centralstyrning.
Leif Pagrotsky (S):
Axel Darvik får det att låta som att regeringen har förbjudit praktiken, att regeringen har fattat något beslut eller att riksdagens talman har klubbat ett beslut här i bordet om att praktik nu ska bort från ingenjörsutbildningarna. Så är det ju inte. Regeringen har inte fattat några beslut. Regeringen har inte föreslagit riksdagen att fatta några beslut.
Det är beslut som har fattats av helt andra att ändra praktikens tyngd i ingenjörsutbildningen. Vad det handlar om är om högskolorna ska ha obligatoriska moment i utbildningen som inte ger några poäng och som därför inte ger rätt till studiemedel.
Här har man valt att dra ned på praktiken för att i stället ha plats med annat i ingenjörsutbildningen, sådant som jag uppfattar att de själva bedömer är viktigare än praktiken. Jag tycker att det är deras sak att göra den bedömningen, även om också jag tycker att verklighetsförankringen, kontakten med näringslivet och sådant är oerhört viktigt.
När det gäller om detta ska ske genom praktik eller om de har andra idéer för hur detta ska säkerställas tycker jag att de ska tävla med idéer. De ska ta initiativ, och det ska vara deras ansvar. Jag värjer mig emot att jag ska sitta här och säga att Chalmers ska ha si och så mycket praktik på den och den linjen eller att andra utbildningar ska ha andra nivåer. Det vill jag ska vara deras ansvar.
Eftersom Axel Darvik inte har rätt till några fler inlägg ska jag inte ställa några frågor, men jag vill till sist åter säga min uppfattning. Sverige behöver fler människor med hög utbildning. Dagens gymnasister behöver samma chans till högre utbildning som dagens 20-åringar och 23-åringar. Jag tycker att det är orimligt att ställa dessa två rimliga behov för Sverige och för ungdomarna mot kvaliteten i högskolan.
Det är en konstlad motsättning. Sverige behöver båda.
Leif Pagrotsky (S):
Ulf Sjösten framhåller att det är ett långsiktigt, allvarligt och viktigt beslut att ändra definitionen, ändra klassificeringen, av ett lärosäte från högskola till universitet. Det är ett beslut som måste tas på mycket stort allvar.
Det håller jag med om. Det är precis min åsikt. Det är ett beslut som måste värderas noga just eftersom man gör ett långsiktigt åtagande. Det är inte bara att sätta en stämpel på ett papper och säga: "Nu är det klart."
Om ett lärosäte görs till universitet ska man också, enligt min mening, följa upp med en långsiktig stark uppbyggnad av forskningskapaciteten på lärosätet.
Därför är det viktigt att när detta görs inte bara ha en bedömning av utgångsläget och bedömning av det sökande lärosätets förmåga utan att man också gör en bedömning av vilka statsfinansiella möjligheter lärosätet kommer att ha att under lång tid prioritera en förstärkning av forskningsresurserna.
Den typen av beslut, om de är så långsiktiga och allvarliga, behöver man reflektera noggrant över. Däremot skulle det vara enkelt att snabbt säga "nej, något sådant åtagande vill vi inte göra" eller "nej, det här lärosätet är inte bra nog".
Ska den här uppgiften tas på allvar krävs eftertanke. Jag är glad och stolt över att vi i så många fall har lyckats med detta under de senaste åren. Sverige fick nästan inga nya universitet alls på 300 år. Sedan kom ett par stycken på 1950-talet - Stockholm och Göteborg.
Sedan kom Umeå i början av 1960-talet. De senaste tio åren har vi lyckats göra ett större antal lärosäten till universitet - Örebro, Karlstad, Växjö och senast Mittuniversitetet. Jag är glad över det.
Jag är också glad över det intresse som finns hos lärosätena att fortsätta att utvecklas, växa och höja sina forskningsambitioner. Det är ett hälsotecken.
Inte minst gäller det i Borås där man inte bara vill gå vidare framåt i största allmänhet utan där man har genomtänkta nya idéer på hur man vill gå vidare - hur man vill gå vidare med det som är så viktigt för mig i samverkan med det omgivande samhället. Där har en del andra lärosäten mycket att lära av Borås, och Borås har anledning att känna starkt självförtroende.
För min del blir jag ändå lite tveksam när jag nu möter det glädjande stödet för detta hos borgerliga ledamöter från Borås med tanke på det svaga intresse eller aktiva motstånd era partier - och jag gissar också ni två - har visat processen tidigare.
Jag undrar hur seriöst och trovärdigt engagemanget är och hur mycket av det som beror på att det närmar sig val.
Leif Pagrotsky (S):
Jag har gått tillbaka och försökt titta i historien, Ulf Sjösten, eftersom jag är lite ny i utbildningspolitiken - jag har bara hållit på med det i ett år.
Vad jag då har funnit om Moderaternas och de borgerligas agerande - jag gissar att Ulf Sjösten har röstat i enlighet med partilinjen hela vägen - är en alldeles tydlig rak linje i agerandet mot högskolor som den i Borås.
Vi mötte en aggressiv kritik från inte minst er moderater och andra borgerliga.
Mellan de här punkterna på kartan till det som vi ser i dag, motståndet mot nya platser vid Högskolan i Borås, hörde jag ingen av er motivera inför boråsarna, Borås Tidning eller riksdagens protokoll varför ni vill skära ned antalet platser vid Högskolan i Borås med 600.
Är det en hemlighet i Borås att ert engagemang för Högskolan i Borås handlar om att skära ned med 600 platser jämfört med vad regeringen nu genomför?
Det skulle jag gärna vilja att ni två redovisar för boråsborna, studenterna i Borås och personalen i Borås, särskilt mot bakgrund av de ord som vi just hörde om behovet av att ge entusiasm, att ha pep talk med personalen så att de känner glädje och framtidstro över den tillit som de möter i det omgivande samhället.
Jag visar mitt och regeringens förtroende, och jag hoppas riksdagsmajoritetens förtroende, för det fantastiska arbete de bedriver på Högskolan i Borås genom att ge dem ökat förtroende att bygga ut sin utbildning. Men där är ni i den borgerliga alliansen samlat emot. Det tycker jag förtjänar en kommentar.
Jag tänker fortsätta att arbeta för att förstärka entusiasmen, framtidstron, expansionslustan och viljan att prova nya vägar i forskningen, nya samverkansformer och den extremt framgångsrika profilering som man har drivit i Borås som ett föredöme för andra lärosäten.
Om det blir just på det här sättet, som jag inte är redo att ge besked om ännu, eller genom andra metoder får vi återkomma till. Men den huvudinriktning de har valt i Borås är utomordentligt framgångsrik, och den är driven med fantastisk talang, engagemang och entusiasm. Det vill jag slå vakt om.
Jag hoppas att lärdomarna från framgångarna i Borås sprider sig också till andra lärosäten. Jag hoppas att den entusiasm för Högskolan i Borås som ni visar i dag inte bara gäller den speciella namnfrågan utan också gäller platserna, utbyggnaden och andra lärosäten och att ni därmed är på total konfrontationskurs med era partiers linje och era partiers historia i den här frågan.
Leif Pagrotsky (S):
Jag konstaterar att Ulf Nilsson inte dementerar den bild som jag ger, även om han fortsätter att använda de här vackra omskrivningarna: Alla ska beredas plats. Men i ett utgångsläge när 70 000 nekas plats ska vi skära ned antalet platser med 17 000. Alla ska beredas plats, och köerna ska förlängas. Båda sakerna säger Ulf Nilsson. Jag tycker att det låter billigt. Säg som det är!
Prata klarspråk för en gångs skull! Den andra frågan gällde ämnena på gymnasieskolan. Ulf Nilsson pratar här varmt om mer kunskaper för ungdomarna på gymnasiet. Han pratar vitt och brett om vilka dåliga kunskaper han tycker att dagens ungdom har jämfört med den ungdom som fanns när Ulf Nilsson var ung.
Och apropå Göring och Lenin - lyssna gärna på mig, Ulf Nilsson: Färre unga människor ska enligt Folkpartiets krav läsa historia - färre, inte fler! Det är receptet som Ulf Nilsson anvisar för att lösa problemet att dagens ungdom inte vet vem Lenin och Göring var. Jag tycker att Ulf Nilsson ska prata klarspråk om vad Ulf Nilsson vill med skolpolitiken.
Färre unga människor ska lära sig det som krävs i dag och fler unga människor ska lämna utbildningsväsendet med sämre kunskaper än i dag, sämre rustade att möta framtiden. Det skulle göra Sverige sämre konkurrenskraftigt att möta konkurrensen i världen vid globaliseringen.
Det skulle göra att färre unga människor får chans till det bättre liv det innebär att ha bättre kunskaper, bättre utbildning som start på sitt långsiktiga yrkesliv. Jag går på offensiven när det gäller kvaliteten i högskolan. Vi driver kvalitetsfrågorna hårt. Vi satsar 1⁄4 miljard kronor mer på högskolorna i ökade ersättningar per student.
Vi gör en särskild matematiksatsning på 30 miljoner kronor, för att ta ett exempel från en av de frågor vi har diskuterat nu. Och framför allt går vi på offensiven i Europaintegrationen. Det är en väldig hävstång för kvaliteten i den svenska högskolan.
Av de senaste dagarnas ryktesspridning har jag blivit oroad över Folkpartiets och den borgerliga alliansens engagemang i denna för den svenska högskolans framtid så avgörande fråga och för högskolan själv så oerhört högt prioriterade reformverksamhet som Bolognaprocessen innebär.
Jag menar att den högre utbildningen, liksom annan utbildning, är en nyckelfråga för hur Sverige ska möta globaliseringen. Dagens Industri av alla röda pamflettorgan kunde i går rapportera hur svensk industri, unik i världen, har flyttat fram sina positioner de gångna tio åren. Sverige är det enda utvecklade industrilandet där industrin har vuxit som andel av bnp.
Förklaringen är naturligtvis att man har satsat på kunskap, på forskning, på att rekrytera bättre utbildad arbetskraft. Vi behöver höja den svenska befolkningens utbildningsnivå och kunskaper. Det gör vi inte genom att krympa utbildningen, förlänga köerna och frigöra pengar från högskolan för att lägga på avskaffad förmögenhetsskatt.
Det gör vi genom att gå på offensiven för kvalitet och för att höja svenska folkets förmåga att ta till sig nya kunskaper i framtiden.
Leif Pagrotsky (S):
Jag ska säga några ord om resursfrågan, eftersom Ulf Nilsson ständigt återkommer till den. Under de senaste tio åren har inflationen i Sverige varit någonstans runt 11-12 % sammanlagt. Kompensationen till lärosätena för dessa prisstegringar har varit ungefär 23-24 %.
Detta kallar Ulf Nilsson med åberopande av fackföreningar och andra för urholkade resurser. Dessa pengar, de över 20 % i kompensation för den drygt tioprocentiga inflationen, har högskolan full frihet att använda själv.
Man har valt att i första hand använda pengarna till att anställa mer kvalificerade lärare, fler disputerade lärare, fler lärare med bättre kvalifikationer. Och man har använt dem till att höja lärarnas löner. Detta är vad högskolan har gjort för att satsa på kvalitet. Jag tycker att det är ett rimligt val, framför att anställa fler lärare med lägre utbildning, med sämre kvalifikationer.
Det är de som ligger närmast undervisningen som har gjort valet hur de ska använda sina disponibla pengar. Jag tycker att det är rimligt att denna mycket viktiga yrkeskår får högre löner. Och jag tycker att det är rimligt att de har fler lektorer med disputation bakom sig som lärare. Vad gäller ekonomin tycker jag att Sveriges högskolor ska veta vad Allians för Sverige vill med ekonomin i högskolorna.
Av den nedskärning av antalet platser för unga människor som ni kräver används 1,6 miljarder fullt ut, inte till satsningar i högskolan utan för att finansiera skattesänkningar. I Bankerydspapperet, som ni är överens om och som Folkpartiet står bakom, såvitt jag vet, är de 49 miljarderna i skattesänkningar finansierade med, som det står under rubriken Besparingar och övrig finansiering, långsammare utbyggnadstakt av universitet, 1,6 miljarder.
Svart på vitt, inte till reformer på högskolan, inte till bättre löner och fler lärare utan till sista sekinen lägre skatter på andra områden, inte till högskolan. Använd inte pengarna två gånger och lova ut dyra reformer, Ulf Nilsson!
Leif Pagrotsky (S):
Nina Lundström har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för den sverigefinska minoritetens möjligheter att lyssna på finskspråkiga sändningar. Sverige har vidtagit långtgående åtgärder för att värna de nationella minoriteterna i vårt land.
Samiska, finska, meänkieli, romani chib och jiddisch har sedan 1999 status som minoritetsspråk. En särskild minoritetspolitik inrättades året därpå och regeringens insatser för att skydda de nationella minoriteterna och stödja minoritetsspråken spänner över områden såsom utbildning, kultur, demokrati samt icke-diskriminering.
Av Sveriges Radios sändningstillstånd framgår att företaget ska beakta språkliga och etniska minoriteters intressen och att Sveriges Radios insatser på detta område ska öka under tillståndsperioden. Av sändningstillståndet framgår också att minoritetsspråken samiska, finska, meänkieli och romani chib ska inta en särställning. Frågan om Sveriges Radios sändningar av den finskspråkiga kanalen kräver ett klargörande.
När det gäller valet att lägga delar av de finskspråkiga sändningarna i det digitala DAB-nätet så är det helt och hållet Sveriges Radios eget beslut och inte något som regering och riksdag ålagt bolaget. Regeringen har i propositionen inför innevarande tillståndsperiod pekat på risken med att lägga en del av de finska sändningarna i DAB-nätet då det försvårar tillgängligheten till programmen.
Av sändningstillståndet till Sveriges Radio framgår också, mot bakgrund av regeringens påpekande, att företaget ska vidta särskilda åtgärder för att säkerställa en ökad tillgänglighet för just den finska språkgruppen. Som bekant har Sveriges Radios DAB-kanaler haft mycket få lyssnare och de mottagare som krävs för att ta del av sändningarna har varit dyra och bara sålts i ett mycket litet antal.
Det är ett viktigt ansvar för de tre public service -bolagen att göra tv- och radioprogram tillgängliga för grupper som tillhör språkliga och etniska minoriteter. Denna bedömning har inte ändrats av regeringens skrivelse om den digitala radiotekniken. Regeringen kommer att ta upp frågan om public service -bolagens ansvar för språkliga och etniska minoriteter i den proposition med förslag om nya villkor för public service -bolagen som lämnas till riksdagen i mars i år.
Leif Pagrotsky (S):
För mig och för Socialdemokraterna är det oerhört viktigt att våra minoriteter har ett bra utbud av kultur, nyheter och samhällsinformation på minoritetsspråken. Vi har värnat det, och vi kommer att fortsätta att värna det. I själva verket är detta för mig ett av de viktiga skälen till att public service är så viktigt.
Det här är grupper som inte kan få sina intressen tillgodosedda inom ramen för en privat organisation av radioverksamheten i Sverige. Det vill jag gärna slå fast inledningsvis. Jag konstaterar att Dan Kihlström i sitt anförande sade saker som är ungefär desamma som jag nu sade.
I det nuvarande sändningstillståndet för Sveriges Radio står klart skrivet att man ska öka sina åtaganden på minoritetsspråken genom hela avtalsperioden. Sveriges Radio har själv valt, och det är inget som kommer härifrån riksdagen eller från regeringen, att förlägga en del av de finska sändningarna i DAB-nätet trots att det nästan inte når någon alls och trots att nästan inga finskspråkiga människor äger en DAB-radioapparat.
Det är ett sätt att skapa mer utrymme för mer program, eftersom ju FM-bandet är fullt. Det är fullt beroende på att Birgit Friggebo som kulturminister delade ut allt tillgängligt utrymme som fanns till privatradiostationerna, till hitkanalerna, med väldigt långa sändningstillstånd. Det är vad som gör att det nu är fullt.
Nina Lundström frågar mig: Vad innebär det nu att regeringen har lämnat en skrivelse till riksdagen med besked i DAB-frågan? Jag ser inte riktigt vad det skulle innebära i den här frågan. Vill Sveriges Radio fortsätta att sända finskspråkig radio på DAB är de fria att göra att göra det. Det är inget som vi varken förbjuder eller påbjuder, utan det är Sveriges Radios eget beslut.
Om de tycker att detta har varit framgångsrikt och värt pengarna kan de fortsätta; tycker de att det har varit en flopp kan de sluta. Det är deras beslut. Det åtagande vi har lagt på Sveriges Radio är att de ska öka sina insatser för minoritetsspråken. Låt mig åter säga, och det är återigen med instämmande med Dan Kihlström, att man måste slå vakt om public service om man tycker att det är viktiga frågor.
Folkpartiet vill upplösa Sveriges Radio. Folkpartiet vill att public service inte ska finnas på det sätt som vi känner det nu varken vad gäller tv eller vad gäller radio. Där är Kristdemokraterna och Centerpartiet med på samma linje som alla andra riksdagspartier. Där är det Folkpartiet och i viss mån Moderaterna som skiljer ut sig med en helt annan linje. Min fråga är mycket enkel.
Hur ska de finskspråkiga och meänkielitalarna få sitt tillgodosett om Sveriges Radio inte finns och public service tas bort, eftersom public service ju snedvrider konkurrensen?
Konkurrensen och de privata operatörernas intresse är viktigare än de intressen som för kristdemokrater och socialdemokrater dominerar perspektivet när vi bestämmer hur vi vill ha radioverksamheten i Sverige. Kan ni reda ut hur det ska gå till att i det radiolandskap som Folkpartiet vill ha åstadkomma bra kultur, bra samhällsinformation på till exempel finska, meänkieli och andra minoritetsspråk?
Det skulle jag väldigt gärna vilja höra.
Leif Pagrotsky (S):
Snälla nån - jag har ju svarat fullt ut på den enda fråga som Nina Lundström har ställt! Jag kan upprepa svaret. Men när jag har svarat så är det väl dags för debatt? Jag har framför mig reglerna för vad vi håller på med. Här står det att det är just debatt. Det finns ett annat institut i umgänget mellan regering och riksdag, nämligen frågeinstitutet. Är det så att ledamöter har frågor så kan man ställa dem i frågeform. Men om man vill ha debatt så får man ha en debatt.
Därför måste det vara rimligt att jag också svarar med att ställa motfrågor. Vad vill ni göra? Jag tycker att det här är ett konstigt sätt att gömma sig. Mitt svar på frågan är: Vi ska inte sänka ambitionerna för minoritetsradion. Vi ska tvärtom höja dem. Jag är mycket optimistisk om detta. Tekniken gör stora framsteg. Vi har webbradion och vi har poddradion. Radion når fler. Det blir flexiblare, billigare och enklare.
Vi ska behålla FM och vi ska inte kasta ut 30 miljoner radioapparater, om det är det som DAB-förespråkandet innebär. Jag förstår inte riktigt det här. Min enkla reflexion är: Folkpartiet har föreslagit att Sveriges Radio ska försvinna. I stället ska man ha en fond som ska finansieras på något flummigt sätt. Där ska man kunna söka pengar. Ska Gert Fylking söka pengar för att prata finska i morgonprogrammen? Vem ska söka pengar? Hur ska det gå till?
Vilka företag och vilka privatradiostationer har visat intresse för detta? Det är ju privatradiostationer som får ta hela initiativet och som får hela frågan i knäet med Folkpartiets alternativ. Jag konstaterar att Nina Lundström avstår från chansen att stilla oron och förklara hur det ligger till. I stället ägnar hon sin debattid åt att debattera debattregler.
Jag tolkar det som att man inte har svar som är sådana att det lugnar människorna och att man därför tycker att det är mindre skadligt att hålla tyst än att berätta hur det ligger till. Det är den enda tolkning som går att göra av att Nina Lundström flyr debatten och väljer att inte berätta för den finskspråkiga minoriteten i Sverige hur dess intressen ska tillgodoses i Folkpartiets radiolandskap, där Sveriges Radio inte finns.