Anders Borg (M):
Det finns en likhet mellan oss som deltar i den här debatten, och det är att vi vill ha ett samhälle som präglas av att alla människor är delaktiga och att välfärdsresurserna är tillgängliga för alla. Men det finns också en avgörande skillnad, och det är att vi nu fått en regering och en majoritet i Sveriges riksdag som är beredda att göra något åt utanförskapet, som anser att arbetslöshet inte bara är något man håller tal om i tv vart fjärde år när det är val utan något som man i arbetet i regering och riksdag varje dag ska göra något åt.
Det är en avgörande skillnad, och jag tror att det kommer att vara den skiljelinje vi ser i svensk politik. Det är den grundläggande skillnaden i hur man förstår ekonomi och samhällsliv. Vi har i Sverige byggt upp ett system som bidragit till massarbetslöshet. Det framgår entydigt av de undersökningar som gjorts av olika forskare. Det har handlat om att man haft så höga skatter att det inte lönat sig att arbeta.
Det har handlat om att man haft så höga skatter att det slagit ut jobb. Det har handlat om att man haft så höga ersättningsnivåer i olika inkomsttrygghetsförsäkringar att människor fastnat i bidragsberoende. Det har handlat om att man byggt upp fattigdomsfällor, inte minst för ensamstående kvinnor. Man har lagt marginaleffekt på marginaleffekt och skapat tröskeleffekter som gör att huvuddelen av dem som är sjukskrivna eller arbetslösa har mycket liten nytta av att återgå i arbete.
Det är system som långsiktigt låser fast människor i utanförskap. Det är system som gör att de inkomster människor har under sina inkomstkarriärer blir väsentligt lägre. Det är system som underminerar tryggheten i samhället eftersom system som innebär att man inte har arbetskamrater, inte har någonstans att gå när andra går till jobbet, är otrygga system. Den stora skiljelinjen mellan oss går alltså i synen på arbetslinjen.
Vi anser att människor i huvudsak ska kunna leva på sin lön medan socialdemokratin övergivit arbetslinjen. Det var mycket intressanta besked vi fick om kommunernas finanser och om Gävle. Det skulle innebära att Gävle svarar för en tredjedel av kostnaderna av förändringarna för hela riket.
De beräkningar vi har tyder nämligen på att kommunernas finanser påverkas med mellan 30 och 50 miljoner av förändringarna, och om kostnaderna i Gävle då ligger på 15 betyder det att någonstans mellan hälften och en tredjedel av kostnaderna drabbar just Gävle. Jag är kanske något osäker på om det är en riktig bedömning. Men varför är då inte finansieringsprincipen tillämplig?
Det handlar naturligtvis om att en politik som enligt SE-bankens ekonomer bidrar till att skapa 260 000 jobb också skapar en väldig massa skatteintäkter för kommunerna. Den bidrar till att människor lämnar utanförskap och bidragsberoende och kommer tillbaka i arbete. Jobben kommer, sysselsättningen stiger och arbetslösheten minskar. Då kan vi inte börja dra in pengarna från kommunerna för att på något sätt tillämpa finansieringsprincipen.
Själva idén med den här politiken är ju att när flera kommer i arbete ska det finnas mer att dela på. Då ska det strömma in pengar i kommunernas skattekistor, vilket gör att vi har råd med flera anställda i barnomsorgen, att de gamla i äldreomsorgen kan få en tryggare och bättre omvårdnad och att sjukvårdens personal inte behöver slita sönder sig. Det är ju själva idén med en politik som bygger på arbete och är till för att bekämpa arbetslöshet.
Marie Engström frågar vilka åtgärder vi föreslår. Jag skulle gärna utveckla det både länge och väl, men i korthet handlar det om att det ska löna sig att arbeta. Det handlar både om att sänka skatterna och om att strama upp olika ersättningssystem. Det handlar om att det ska bli enklare för företagen att anställa, och jag är övertygad om att vi kommer att klara av att sänka arbetsgivaravgifterna på en rad områden i god tid för att det ska ha stor effekt på sysselsättningen. Det handlar också om att vi måste ompröva synen på företagande så att flera människor vill driva företag och låta dessa växa.
Kärnan i detta är att vi om fyra år, om åtta år, när vi utvärderar en borgerlig regeringspolitik, ska kunna se att inkomstskillnaderna minskat, att arbetslösheten minskat och att sysselsättningen ökat. Det är målet och syftet med övningen. Och det har vi bråttom med att uppnå.