Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern, för inlägget! När det är högkonjunktur är det naturligtvis lättare att få jobb, få in ungdomar på arbetsmarknaden och så vidare. Men vi vet att om några år - det är svårt att säga när det blir - kommer det en lågkonjunktur. Då måste människor ha fått redskapen för att kunna finnas på den reguljära arbetsmarknaden så långt det är möjligt.
Jag tänker på det ministern säger om att det är svårt att få kanske framför allt ungdomar som gått ut gymnasiet att gå vidare i utbildning samtidigt som de arbetar i till exempel traineetjänsterna. Finns det en risk att de inte vill utbilda sig i dag när det är högkonjunktur? Kommunerna tar in alla som vill arbeta inom till exempel hemtjänst. De får arbete trots att de inte har adekvat utbildning.
Kan det vara ett hinder för att de vill anstränga sig ytterligare, utbilda sig och ta en examen i det som de ska arbeta med? Det är bara en tanke som jag har när jag står och lyssnar. Hade man inte kunnat ha kvar de ideella organisationerna för de personer som står allra längst ifrån?
Även om en kommun har behov av extratjänster och tar in fler kommer den procent som står väldigt långt ifrån att ha det oerhört tufft även i ett offentligt arbete. De kanske behöver ha en sysselsättning som är mindre stressande där de får ett stort stöd av dem som de arbetar tillsammans med. Jag vill höra lite mer om det.
Vad jag förstod av vad ministern sa ska Arbetsförmedlingen även ha kvar dessa anordnare som tidigare fanns. Jag läste en artikel om fas 3-anordnare, som det tidigare hette. Det gäller till exempel Hela Människan i Tumba, som var en väldigt stor anordnare. De hade 50-60 personer, och i dag är det 1 person kvar. Möjligtvis är det just i dag inte någon kvar. Människor ringer och frågar om de inte kan få komma tillbaka och så vidare. I stället sitter de nu bara hemma ensamma om dagarna.
Jag förstår inte varför man inte skulle kunna fortsätta att ha detta som en grund för dem som står längst ifrån arbetsmarknaden. I regeringens vårproposition kan jag inte se att det finns någon konkret politik för att minska jobbklyftan mellan inrikes och utrikes födda. Det är den som blir större och större. Den som är inrikes född har lätt att få arbete i dag eftersom det råder högkonjunktur, men den som är utrikes född har svårt att komma in på arbetsmarknaden.
Det är uppenbart att den traditionella arbetsmarknadspolitiken inte har lyckats minska klyftan. I vårpropositionen är det bara 10 procent av regeringens satsningar som exempelvis går till integration i skolan. Det är där vi måste börja få in alla människor när det handlar om arbetsmarknaden, och gärna med mycket mer prao än vad vi har i dag.
Det är en fundering jag har: Varför är det en sådan liten andel av vårpropositionen som innehåller jobbsatsningar för integration? Nya jobb växer fram i mindre företag, och skatter är styrmedel för att förändra beteende. Då är det konstigt att när arbetsmarknadsministern kämpar för att fler människor ska få arbete lägger näringsministern och finansministern pålagor på de företag där vi vet att man kan få arbete.
Fyra av fem nya jobb kommer i de mindre företagen. När man har en regering som har ett jobbmål om att ha EU:s lägsta arbetslöshet 2020 tycker jag att det blir konstigt att man inte försöker hitta hängrännan mellan arbetsmarknadspolitiken och företagarpolitiken. Det skulle jag gärna vilja ha en kommentar från ministern till.