KBLab/rixvox huggingface dataset:
Finn Bengtsson (M):
Det börjar bli en intressant debatt! Låt oss konstatera vad jag sade i mitt förra inlägg: OECD har entydigt givit regeringen och inte minst statsrådet en eloge för dess kloka politik och konstaterar att det behövs mer av just denna politik och inte av den politik som förevar tidigare.
Humanisterna Jonas Frykman och Kjell Hansen har i sin nyutkomna bok I ohälsans tid skrivit att den tidigare socialdemokratiska regeringen använde sjukförsäkringssystemet "som ett universalredskap för att lösa en rad av sociala problem hos en jämförelsevis frisk befolkning". Veronica Palm raljerar över att detta ohälsotal inte skulle vara ett viktigt mått. Vi talar om 77 000 årsarbeten.
Det är klart att man kan ställa det i perspektivet av stackars Anette och Torbjörn och även Lisa, som Siw Wittgren-Ahl förde till. Jag har ingen anledning att betvivla att de här människorna inte har det så bra. Men vi har fortfarande 540 000 förtidspensionärer i det här landet. Tycker möjligtvis interpellanten att det är rätt väg att fortsätta med det som Socialdemokraterna gjorde under sitt maktinnehav?
Det handlade om att enbart ha hårdare regeltolkningar och sedan passivt flytta över folk till förtidspensionering, vilket jag också nämnde är en konkret hälsorisk. Herr talman!
Det arbetssätt som regeringen nu har innebär en bred fasett av åtgärder som också stimulerar folk genom att ge fribelopp för att komma in i arbete, studier eller, inte minst viktigt, engagemang i ideell verksamhet, vilket också kommer att gynna den ideella verksamheten, som inom parentes sagt var helt försummad under Socialdemokraternas tid i regeringsställning. Jag tror att detta är rätt sätt att ge folk tillbaka självkänslan.
Vi ger dem också konkreta möjligheter att få mer resurser själva utan att de blir av med de bidrag som de behöver när de är sjuka, vilket felaktigt nämns av oppositionen. Jag tror, herr talman, att det är helt rätt väg att ge människor egenmakt och att bryta politikernas överhöghet över människor som kan och vill själva.
Finn Bengtsson (M):
Bevisen för jobbskatteavdraget står faktiskt i statsrådets svar, vilket jag läste med glädje. Där står att visserligen är skatteintäkternas utveckling svagare, men den är nu prognostiserad att ligga på plus 1,6 procent 2010 trots att vi nu vet vilken svår ekonomi vi har. Det tycker jag är ett bra bevis för att det går framåt med jobbskatteavdraget. Låt mig ställa en motfråga.
På vilket sätt ökade intäkterna av skatten när vi 2002 under Socialdemokraternas nyvunna mandat för fyra år förtidspensionerade 140 personer varje dag? Det var alltså människor som ville jobba, människor som kunde jobba, men man valde att sätta dem i passivt bidrag för att det var bekvämt att inte ordna en fungerande arbetsmarknad.
Om det är skatteintäkter Socialdemokraterna vill ha ökar skattebasen genom att fler och inte färre är i arbete. Jag kan också tala om varför jag värnar rehabiliteringen. Rehabiliteringen har under alla de år som Socialdemokraterna har styrt det här landet inte varit en prioriterad fråga för landstingen.
Det är den inte nu heller, för landstingen har inte riktigt förstått värdet av den reformering som Socialdepartementet har gjort genom att bland annat införa en rehabiliteringsgaranti. Men man måste faktiskt hjälpa folk som vill och kan arbeta att komma tillbaka. Det är cyniskt att sätta dem i passivt utanförskap, för att inte tala om den medicinska konsekvens det har.
Här har forskning, mina vänner, visat att om man är försatt i förtidspension fast man är arbetsför ökar risken att dö i förtid sju gånger jämfört med en normal befolkning.
Detta är cyniskt, och det är dessutom ekonomiskt sett totalt ansvarslöst att bedriva en sådan politik som man har gjort under alla dessa passiva år av god ekonomi, när man har försummat chansen att få medborgarna att bidra, för sin egen tillfredsställelses skull, men också för vårt gemensamma bästa. Detta, fru talman, är den politik som vi nu har brutit, och jag hoppas att vi ser fram emot en bättre tid.
Finn Bengtsson (M):
Vi brukar säga att interpellationer är bra därför att vi då tar upp en diskussion - må så vara. Men jag är fortfarande väldigt bekymrad över den här interpellationen. Det bygger på att jag faktiskt lider med interpellanten och interpellantens allianskamrat. Vi har inte för lite ideologi inom psykiatrin, utan vi har för mycket ideologi och för mycket partipolitik där.
Det gagnar definitivt inte dem, som Ann Arleklo säger och som jag instämmer i, som mest lider av att det blir en polariserad debatt, nämligen den patientgrupp som är utsatt och som behöver evidensbaserad vård. Fru talman! I inledningen till rapporten beskrivs en massa olika anledningar till att man inte kan använda siffrorna på det sätt man sedan gör. Ann Arleklo har säkert läst varenda redogjord siffra.
Men siffrorna tolkas inte på ett, kan vi säga, ödmjukt sätt i förhållande till de problem som bland annat Sten Levander belyser i sin kritik mot materialets sammansättning. Ytterst speglar det att detta är en produkt som inte tillåter den typen av långtgående kritik mot regeringens ambitioner på området.
Låt mig då i stället sammanfatta det som är positivt, nämligen att socialministern och alliansregeringen sätter av resurser som är mycket större än som någonsin tidigare avsatts, i alla fall i modern tid, av någon opposition av dagens snitt.
Dessutom måste vi konstatera att det är just genom en framåtsyftande diskussion med SKL, expertgruppen där, och Statens beredning för medicinsk utvärdering som man kan få en grund för att ta den här diskussionen i sansad form så småningom.
Förhoppningsvis finns då mer av psykiatrisk expertis inblandad som också ger en möjlighet att reflektera, så att inte siffrorna som delges kan användas i politiskt syfte till att lyfta fram ideologier framför kunskap, som de här patienterna behöver.
Finn Bengtsson (M):
Jag vill först tacka socialministern för ett uttömmande svar som visar att en mycket omfattande process är i gång för att lösa ett mycket svårt problem. Samtidigt vill jag uttrycka min förfäran över interpellanten Carina Adolfsson Elgestams närmast cyniska skrivningar om rättspsykiatriskt vårdade patienter i vårt land.
Samtidigt som socialministern glädjande nog poängterar i sitt svar att "generella förbud mot att patienter använder elektroniska kommunikationstjänster är på grund av integritetsskäl inte förenliga med gällande lagstiftning" tycker Carina Adolfsson Elgestam uppenbarligen att vi ska ha just kollektiva bestraffningar av psykiskt sjuka i vårt land. Fru talman!
Låt oss för ett ögonblick försöka oss på en verklighetsbeskrivning av hur det ser ut för de patienter som är dömda till rättspsykiatrisk vård och som interpellanten nu vill ska bestraffas genom att grundlagsskyddade rättigheter som yttrande- och informationsfriheten berövas dem snabbt som ögat av klåfingriga politiker som har gjort en enögd analys.
Uppskattningsvis har vi ett tusental individer som är dömda till rättspsykiatrisk vård här i vårt land, men för särskild rättspsykiatrisk vård finns endast något hundratal vårdplatser tillgängliga. Det är konsekvensen av långvarig socialdemokratisk politik. Den stora majoriteten av dem som är dömda till rättspsykiatrisk vård vistas på landets allmänpsykiatriska kliniker där deras medpatienter kommunicerar med omgivningen via moderna elektroniska kommunikationstjänster.
Det är alltså ett vi-och-de-samhälle inne på dessa psykiatriska enheter som interpellanten manar till, och det genom att skilja ut individer med i grundlagen skyddade rättigheter för alla. Det är i sanning förfärande.
Men, fru talman, alla dessa fall av missbruk av elektroniska kommunikationstjänster som interpellanten hänvisar till - är de inte motiv nog att beröva alla intagna deras grundlagsskyddade rättigheter på detta område och gärna så fort det bara går? Svaret är ett rungande nej, fru talman. Bedömningen måste, precis som ministern beskriver i svaret, göras individuellt.
Vid denna bedömning är det dock på gruppnivå väldigt tragiskt att konstatera att den individ som har denna organisatoriska förmåga att, på så sätt som det framställs av interpellanten, använda sina elektroniska kommunikationstjänster på en sluten psykiatrisk avdelning knappast uppfyller kriteriet för att vara dömd till rättspsykiatrisk vård utan i många fall sannolikt borde ha blivit dömd till fängelse.
Men, fru talman, även om detta inte är någonting som den tidigare socialdemokratiska regeringen har bekymrat sig över att analysera på djupet får vi i stället glädja oss åt att alliansregeringen nu tar ett samlat grepp och kanske så snart som 2010 varslar om en lösning på ett problem som under decennier med socialdemokratiskt styre har lyst med sin frånvaro just på grund av att man har vägrat att se den verkliga problematiken i svensk rättspsykiatrisk vård.
Finn Bengtsson (M):
När det gäller a-kassan kan det inte gå långsamt nog, och när det gäller en så här viktig fråga kan det inte gå fort nog - vad det nu har med den här debatten att göra. Jag måste säga att jag blir väldigt illa berörd av det sätt på vilket Carina Adolfsson beskriver problemet. Fru talman! Jag har också varit på besök på den rättspsykiatriska enheten i Växjö. Jag har också varit på andra rättspsykiatriska enheter. Men framför allt har jag många års erfarenhet av att jobba på allmänpsykiatriska enheter, där vi har majoriteten av dem som är dömda till rättspsykiatri.
Jag kan försäkra Carina Adolfsson Elgestam att om hon åkte dit och tittade på de patienterna och det utanförskap de skulle hamna i om de inte skulle få använda sig av tillgängliga medel för att kommunicera med omgivningen skulle hon se att det allvarligt skulle inkräkta på deras grundlagsskyddade rättigheter, vid sidan av att det negativt skulle påverka deras tillfrisknande i många fall. Den bilden vill man inte se från socialdemokratin. Nej, man vill ha förbud. Eftersom det finns några rötägg ska ingen få göra detta. Nu handlar det om de allra svagaste och mest utsatta i det här samhället.
Det har inte Carina Adolfsson Elgestam sett. Det kan inte gå fort nog med lagstiftningen för att åstadkomma någonting som regeringen i stället aviserar genom en grundlig och trygg ordning där man går igenom och noga analyserar förslagen från utredaren och så småningom kommer att komma med förslag.
I det tidsperspektivet skulle jag möjligen vilja säga att det kan vara lite för snabbt att gå fram med detta till 2010, inte för långsamt, för en så viktig fråga som i grunden berör de sämst lottade i vårt samhälle och deras rätt till grundlagsskyddade yttrande- och informationsrättigheter, som Carina Adolfsson Elgestam tycker att man bara kan köra rakt över eftersom hon har upplevt under ett studiebesök på en rättspsykiatrisk enhet att man vill ha det så där.
Jag får också upplysa interpellanten om att det inom svensk rättspsykiatri finns ett stort hjärta för de människor man vårdar som är dömda till rättspsykiatrisk vård. Där finns inte alls den enkla synen på hur man lätt kan vifta bort integriteten för de intagna. Den bilden stämmer inte.
Finn Bengtsson (M):
Jag skulle vilja säga att det är precis där Ylva Johansson slutar som problemet uppstår. Nationella riktlinjer har nämligen tillämpats under relativt lång tid. Enligt mitt tycke kommer de tyvärr i alltför många fall från tillsynsmyndigheten. Man borde skilja på tillsyn och riktlinjeförfattande, enligt min mening, just för att inte använda det imperativa, att detta är något slags Pandoras ask för alla vetenskapliga sanningar.
Det kan ju inte ha undgått Ylva Johansson att det varje gång det kommer någonting kring en kronisk sjukdoms principer i form av nationella riktlinjer reses kritiska röster från den månghövdat mycket större erfarenhet som finns ute i verkligheten än i den lilla grupp som har behandlat det på Socialstyrelsen. Så bör det kanske vara. Hur tror Ylva Johansson att man hanterar den frågan, just när det gäller kroniska sjukdomar, ute i verkligheten? Jo, man gör avsteg från de nationella riktlinjerna, för de är ofta alldeles för fyrkantiga och tillyxade.
Och när man frågar dem på Socialstyrelsen säger de: Det var aldrig meningen att de skulle användas på det viset. Då ställer jag mig trots allt frågan, om vi nu flyttar över det här till vård i livets slutskede och de viktiga etiska frågor som Ylva Johansson tar upp: På vilket sätt kan vi då vara säkra på att inte detta lägger en hämsko på en mycket viktigare fråga att hantera än den som ska avdömas av en tillsyndsmyndighets extra pålagor av riktlinjer i förhållande till dem som alla experter har uppdaterat så sent som för knappt två år sedan?
Låt mig få citera den avslutande meningen från de 45 intensivvårdsläkare som skrev på Svenska Dagbladets Brännpunkt den 10 mars: "Det är vår uppfattning att rådande etiska riktlinjer är tydliga och genomsyrar vardagen inom svensk intensivvård." Är det då så, fru talman, att dessa 45 erfarna kolleger som samlas och skriver om detta på en ledande debattplats inte har något öra hos den tidigare ansvariga ministern, som då inte heller var intresserad av att göra någonting?
Nu har hon plötsligt kommit till en annan insikt men lyssnar inte på den erfarenhet som i så fall måste ligga till grund för de riktlinjer som har de farorna när de kommer från den nationella tillsynsmyndigheten.
Finn Bengtsson (M):
Jo, den här interpellationsdebatten handlar visst om Matilda Ernkrans fråga till ministern. För mig är det också en fråga om prioriteringar i ministerns departement, nämligen om man ska göra precis vad ministern säger, förbättra tiden inom vilken alla socialförsäkringstagare har rätt att få sina medel från, som vi hörde, 71 procent till 91 procent inom 30 dagar eller om man ska ägna sig åt ett brevskrivande för att detta tillfredsställer Matilda Ernkrans mer.
Det ska skrivas ett brev. Hon är inte intresserad av vad det står i brevet, bara att det är information om när man får pengarna. Hon är inte intresserad av att ministern och departementet arbetar intensivt på att förbättra möjligheten för dem som ska ha försäkringen att faktiskt få ta del av den. Allt detta går tillbaka till den socialdemokratiska regeringens oförmåga att ha en bättre ordning än den vi har i dag och som stadigt blir bättre. Fru talman!
Det viktiga är att samtidigt har socialförsäkringsministern infriat ett vallöfte till svenska väljare, nämligen att se över socialförsäkringssystemet så att det börjar fungera och människor kommer från ett skrämmande utanförskap och får möjlighet till rehabilitering och rehabiliteringsgarantier för att komma i arbete. De kommer att kunna börja försörja sig själva parallellt med att de kan behålla sin försäkring. De går från utanförskap till innanförskap i arbetet.
Det är den dubbla process som är konsekvensen av ett arbete som sker parallellt för att åtgärda problem som den socialdemokratiska regeringen försatte det här landet i när det gällde socialförsäkringssystemet likaväl som tillgängligheten. Så jag vidhåller, fru talman, att om det är någon som ska skicka ett brev till svenska medborgare ska det tas ur den socialdemokratiska partikassan och skickas av de ansvariga personerna på olika poster som har försummat att sköta sitt uppdrag, vare sig det är en generaldirektör eller någon som satt i en tidigare socialdemokratisk regering.
Finn Bengtsson (M):
Jag vill kommentera den här interpellationen, som är mycket välskriven. Även svaret från statsrådet är mycket välformulerat. Därmed torde det inte behöva vara någon egentlig debatt om en av många medicinska frågor som behöver bättre belysning. Jag ger mig in i debatten för att bland interpellantens frågeställningar kommer man ned till attitydförhållanden gentemot en sjukdom som man klassar som en bortglömd folksjukdom.
Under alla de år som jag arbetat på en kirurgisk akutenhet är det en mycket välkänd problematik med människor som har ont i magen om man är kvinna att utesluta endometrios som en orsak. Jag vill påstå att den nog är väl känd inom sjukvården. Den fjärde punkten handlar om att främja forskning om sjukdomens uppkomst och effektivare behandlingsmetoder. Där har vi ett litet problem. Det gäller i vad mån man ska lyfta fram just ett problem och låta det beforskas.
Det riskerar på något sätt att bli en politisk prioritering på toppen av en medicinsk prioritering. Jag tror nämligen efter att civilt ha levt ett medicinskt liv att det är så gott skapat att de flesta människor kommer att hitta intresse för olika sjukdomar och själva vilja utveckla att vara banerförare för att driva de frågorna. Det finns till exempel gynekologer som engagerar sig för endometrios. Men även andra som berörs av det problemet har intresse och motiv för att beforska området.
Det som är den tråkiga erfarenheten som jag har från landstingsvärlden, och det får jag återkomma till vid ett annat tillfälle, är den prioriteringsdiskussion som har fortsatt ute i landstingen. Jag tror att vi måste nationellt strama upp den diskussionen igen. Här har det blivit en del vildvuxna tankar. Det gäller de sjukdomar som man nedprioriterar för att man bland annat har svårt att fastställa diagnos alternativt för att man har svårt att hitta en effektiv behandling.
Där har man även sagt, i varje fall i mitt hemlandsting i Östergötland med socialdemokratiskt styre, att dem ska vi heller inte beforska, eftersom vi har prioriterat bort dem. Fru talman! Ingenting kan vara mer fel än den slutsatsen. Det är kanske när det gäller just de sjukdomarna där vi har svårt att ställa diagnos och svårt att hitta behandling man bör stimulera till att de beforskas.
Med detta sagt vill jag säga att som svaret är utformat av statsrådet i forskningsfrågan välkomnar jag den allmänna hållningen att man gör en stor forskningssatsning och att det utifrån den skapas bättre möjligheter att beforska detta område likaväl som många andra sjukdomar som drabbar många människor i vårt land.
Finn Bengtsson (M):
Nu är det inte bara folkhälsoministern som inte är här utan interpellanten har ju inte heller kommit. Vi får diskutera det här med Eva-Lena Jansson. Låt mig då adressera de frågeställningar som Eva-Lena Jansson tar upp på basen av den skriftliga interpellationen från en partikamrat, nämligen att här raljera kring ett slags inkompetens hos läkare inom gynekologkåren allmänt, något löst uttalande som vi inte vet vad det består av. Utifrån det skulle vi då idka någon form av regeringssammanträde med ministerstyre inom den här sfären.
Det är helt bisarrt. Eva-Lena Jansson säger ändå någonting som är väldigt tänkvärt och som egentligen är hennes partis största problem, nämligen att man inte ska behöva tjata ihjäl sig för att komma till en specialist och få den här typen av vård. Vi har i Sverige efter långvarigt socialdemokratiskt styre världens nästan sämsta tillgänglighet till vården, något som håller på att förbättras tack vare de reformer som socialministern och regeringen genomför. Det är där skon klämmer, skulle jag vilja säga.
Om det handlar om ett antal olika sjukdomar är det inte vettigt att sträva efter att få till exempel, i det här fallet, en endometriosminister, utan man bör ha en välfungerande socialminister som genom aktiva reformer ser till att skapa tillgänglighet till vården. Det gäller att vi skapar förutsättningar inte bara för dessa unga kvinnor med den här specifika sjukdomen utan för unga kvinnor, unga män, äldre män och äldre kvinnor med alla sjukdomar. De får då en bättre tillgänglighet till vården.
Detta, fru talman, är den allra viktigaste problematiken att lösa inom svensk sjukvård, den dåliga tillgängligheten. Det är inte, som Eva-Lena Jansson gjorde anspelningar på, att vi har en inkompetent gynekologkår som uttalat sig på det här sättet. Gynekologer finns faktiskt, men patienterna måste få träffa dem. Där tror jag att alliansregeringen har betydligt många fler konstruktiva förslag med vårdvalsmodell och annat som det har opponerats mot här i riksdagen av oppositionen.
Jag vill nog säga att tack vare den här interpellationen har ett av många sjukvårdsproblem sannolikt fått sin lösning i framtiden genom den borgerliga regeringens sätt att driva sjukvårdspolitik.
Finn Bengtsson (M):
Eva-Lena Jansson är verkligen en riktig monopolfantast. Här sparas det inte på orden om alla fördelar med monopolet. Jag är säker på att Eva-Lena Jansson känner till energimarknaden från sin del av riksdagsarbetet. Jag kommer själv ihåg taximarknaden, som var ett monopol en gång i tiden. Naturligtvis var den avregleringen just så dramatisk som vi inte vill att det ska bli med apoteksmonopolet, utan vi tar det försiktigt för att inte den turbulensen ska inträffa.
Frågan är, Eva-Lena Jansson, om det är någon som vill ha tillbaka aktiebolaget svenska taxi med den dåliga tillgänglighet och den höga prisbild som kännetecknade det vid den tiden. Jag tror knappast att det är ett framgångsrecept. Jag vill påstå att det här är en fullständigt nödvändig utveckling. Om man till och med ifrågasätter att det här skulle drivas i ett statligt företag undrar jag: Vad vill då egentligen Eva-Lena Jansson? Vill hon gå tillbaka till något slags myndighetsutövning av apoteksväsendet?
Eller vill hon kanske ännu hellre att departementet självt ska bedriva all läkemedelsdistribution direkt? Då slipper man ju ha det här som ett vinstmaximerande system. Nej, fru talman, det är dags att vi kastar det här monopolet över ända men gör det så ansvarsfullt som vi har gjort under den här tiden.
Då tycker jag ändå att det har gått relativt fort, genom att man har jobbat mycket effektivt på departementet, utrett och gjort uppföljning av utredarens förslag fram till den, vill jag påstå, mycket glädjande debatt som vi ska ha i kammaren i morgon om en väldigt klok proposition, som utskottet har tagit till sig. Jag är säker på att vi kommer att få en fullödig belysning av de här problemen i morgon och vill därför inte uppehålla mig mer vid det utan ställa en sista fråga till Eva-Lena Jansson.
Jag inledde med att säga att det verkar som att Eva-Lena Jansson är en fantast av monopol. Vill hon om hon får styra återgå till en monopolverksamhet i apoteksdriften i Sverige, givet alla de goda förutsättningar som hon så illustrativt beskriver i talarstolen?
Finn Bengtsson (M):
Eftersom jag inte är oense med socialministern i sak tänkte jag spela in en situation av patientsäkerheten som faktiskt är en reell klassfråga i samband med diskussionen som interpellationen lyfter upp när det handlar om rena kostnader.
Det handlar om kritik som förs fram i vissa sammanhang i ökad omfattning mot vissa beslut som tas på Tandvårds- och läkemedelsförmånsverket där man undantar vissa läkemedel, alltså enskilda substanser och produkter, från förmånen.
Ibland visar det sig i den verkliga vardagen - där hade jag mitt inspel i det förra inlägget - att det finns en del individer som behöver just en enskild produkt. Undantas den från förmånen och det är en person med verkligt små resurser hjälper inte högkostnadsskyddet.
Det ligger ett ansvar på regeringen att också granska hur myndigheten Tandvårds- och läkemedelsförmånsverket uppfattar signalerna från fältet. Det har varit klagomål bland annat från dem som sysslar med behandling av stora folksjukdomar som högt blodtryck för att man nyligen tog bort en produkt med en substans som en del patienter uppenbarligen, utan att man vet varför, behöver.
Man har i vetenskapen inte hittat något strikt motiv för att just ge den substansen en subvention, så då undantar man den. Det finns exempel på patienter som de facto råkar ut för livsfara eftersom det är helt nödvändigt för dem att ha exakt en viss produkt. Undantas förmånen kan man hamna i en situation som är ännu värre än den generella som beskrivs av interpellanten. Jag tycker dock att socialministern har ett utförligt och bra svar på hur man hanterar frågan generellt.