Runar Filper (SD):
Vad gäller betänkande MJU8 Biologisk mångfald vill jag yrka bifall till reservation 1 om naturvårdsdirektiven och reservation 11 om ekonomiska villkor vid skyddsjakt. Vi står såklart bakom alla våra reservationer, men för tids vinnande yrkar vi bifall endast till dessa.
Art- och habitatsdirektivet, liksom fågeldirektivet, har legat länge i hyllorna i Bryssel nu och behöver dammas av. Förutsättningarna har förändrats med tiden. Då det exempelvis inte fanns vargpopulationer när direktivet kom till utgick det från en annan verklighet än den vi ser i dag. Det var viktigt att skapa en livsmiljö för det fåtal individer som då fanns, men i dag är situationen en annan.
Ingen hade väl kunnat ana den koncentration av varg som i dag finns i vissa delar av landet, med medföljande problematik som har skapats på grund av en släpphänt rovdjurspolitik och ett överbyråkratiskt rättssystem kring dessa frågor.
Skogsägare har på flera håll nekats att avverka sin skog på grund av till exempel lavskrika. Det är bekymmersamt och får ekonomiska konsekvenser, vilket kan betyda stora inkomstförluster för den enskilde skogsägaren. Skogsstyrelsen och Naturvårdsverket har bestämt riktlinjer för hur artskyddsförordningen ska tillämpas, men både myndigheter och skogsbruket vill att lagen ses över.
Ingen fråga inom skogssektorn väcker mer diskussion än tillämpningen av artskyddsförordningen. Detta är en lag som syftar till att skydda vissa utpekade arter och deras livsmiljöer enligt EU:s naturvårdsdirektiv. Ett exempel på detta kommer från Värmland och gäller bombmurkla, som förekom på marker där en skogsägare inte fick ta ned en och en halv hektar som han ville.
Han skulle heller inte få någon kompensation för detta, men nu fick han ändå rätt i Mark- och miljööverdomstolen i februari. Med denna tolkning av artskyddsförordningen omöjliggörs skogsbruk på mycket stora arealer. Både den privata och samhällsekonomiska kostnaden blir ganska stor. Björnjakt kan vara farligt.
Likaså kan det vara farligt om en björn anfaller oanmält vid älgjakt eller annan jakt. Ska man då riskera jaktbrott om man har fler än två patroner i magasinet? Detta är en lag som ter sig mycket märklig - fem patroner är tillåtna när man jagar en ofarlig hjort, men två patroner är det som gäller när man jagar en livsfarlig björn. Det kan ju också vara så att man skadskjuter och behöver sätta ett avgörande skott.
Ska man då inte kunna göra det för att man hade för få patroner från början? I en studie från SLU Aqua har man undersökt spyor från skarv i ett område som sträcker sig från Kalmar över Ålands hav till Finland.
Studien visar att fritidsfisket tar ungefär 800 ton abborre per år, medan skarven äter omkring 3 500 ton abborre per år. Även gråsäl gillar abborre. Studien visar att sälar äter ungefär lika mycket som fritidsfisket tar upp.
När det gäller gädda tar skarv, säl och fritidsfiske ungefär lika mycket med 700-800 ton vardera. Yrkesfiskets påverkan på arterna är betydligt mindre. Vi i Sverigedemokraterna vill se en allmän jakt på skarv och en licensjakt på säl, precis så som näringsidkarna längs kusten önskar.
Det är jättebra att det nu har införts en ordning där överklaganden av beslut om jakt på stora rovdjur prövas av en och samma domstol. Detta skapar kontinuitet. Det är också bra att beslut om licensjakt på varg får fattas senast den 1 oktober, så att man hinner med alla överklagandeprocedurer innan jakttiden tar sin början.
Det skyndsamhetskrav som regeringen har infört - om att överklagad skydds- och licensjakt ska hanteras skyndsamt med förtur i domstolen - är också bra. Frågan är bara hur det kommer att fungera i praktiken. För att undvika att vargjakten ställs in vore det bra om ett tillägg förs in i Naturvårdsverkets föreskrifter om att jakttiden ska kunna förlängas vid behov oavsett om den ordinarie jakttiden är förbi, alltså efter den 15 februari.
Detta har Sverigedemokraterna motionerat om. Olika länsstyrelser betalar olika för att få skyddsjakt utförd. I Skåne lovas man ersättning medan grannlänet Kronoberg inte vill betala för jakten, trots att skyddsjakten gäller samma varg. Detta kan ju te sig märkligt. I Kronoberg menar man att den som ansöker om jakten får betala, enligt naturvårdshandläggaren där.
Frågan är då om alla drabbade djurägare är villiga att söka skyddsjakt om de riskerar att själva få betala. Det finns inga enhetliga regler i Sverige för vem som ska betala för skyddsjakt. De olika länsstyrelserna gör egna tolkningar. I Västmanland avlönade länsstyrelsen samtliga jägare som utförde uppdraget. De som tog ledigt från sina jobb eller företag fick ersättning för utebliven arbetsinkomst.
När en varg i Kronoberg avlivades fick jaktledaren ersättning, och dessutom fick hundförare och eftersöksekipage betalt. En rad länsstyrelser har beslutat att inte betala någonting för skyddsjakt. Principen är där att den som ansöker om skyddsjakten också ser till att den blir utförd. En jaktledare utses, men får denne ihop jägare som ställer upp? Det kanske inte alltid är så lätt. Ska skyddsjakten utföras gratis?
Vem ska utföra jakten i den händelse det inte går att få tag i frivilliga som vill jobba gratis? Det är också en fråga som man bör ställa sig. Det handlar om reglerna för hur viltskadepengar får användas och hur samhället ska göra med skyddsjakter och ersättningar i framtiden.
En sak som är säker är i alla fall att länsstyrelsernas agerande måste bli mer enhetligt om det ska bli någon ordning och reda på den här problematiken.