Ola Johansson (C):
Det är möjligen en annan utgångspunkt för den här debatten än för den tidigare debatten. Att vindkraftssamordnarnas förordnande inte förnyades då det löpte ut den 31 december innebär alltjämt att det viktiga arbete som utförts av dem ända sedan 2006 inte kommer att fortsätta, åtminstone inte i sin nuvarande form. Det stämmer att vindkraftsutbyggnaden på den tiden var i sin linda.
De mest progressiva kommunerna välkomnade etableringar, medan många kände sig tveksamma. Parkerna var små och inte på långt när lika stora och effektiva som de är nu. Och det finns fortfarande kommunalt motstånd både här och där. Det hörde vi tidigare. Med sitt svar försöker statsrådet Khashayar Farmanbar få det att låta som att samordnarna med tiden har fått en enklare och mindre angelägen uppgift. Det stämmer inte.
I avskedsbrevet till samordnarna som avsändes från statsrådet via statssekreteraren på nyårsafton står det: Rollen som vindkraftssamordnare har varit viktig för att underlätta samarbete och dialog mellan vindkraftsprojektörer, myndigheter och andra aktörer på central, regional och lokal nivå, och jag är övertygad om att ni har haft en stor betydelse för vindkraftsutbyggnaden i Sverige.
Statssekreteraren uttrycker sitt tack i perfekt, för att använda grammatiska termer, det vill säga något som har hänt men som inte längre pågår. Vindkraftsutbyggnaden är i högsta grad presens, och framför allt är den futurum. Elbehovet kommer att fördubblas inom 20 år. Jag utgår därför från att jag inte måste övertyga statsrådet om varför vindkraften behövs i vårt energisystem.
Teknikutvecklingen för vindkraft har sedan 2006 gått med raketfart. Då producerade totalt 750 verk ungefär 1 terawattimme. I dag producerar de över 27 terawattimmar, och som statsrådet vet är potentialen långt mycket större förutsatt att den teknik som finns får lov att användas och att merparten av de ansökningar som redan finns kan realiseras.
Sanningen som Farmanbar inte verkar vilja se är att tillståndsprocesserna har blivit alltmer komplexa samtidigt som intressekonflikterna kring vindkraften ökar exponentiellt. Jag påstår att det aldrig någonsin tidigare har funnits ett så stort behov av just samordning för att någon utbyggnad alls ska kunna ske. Det enskilt största hindret är som bekant Försvarsmakten vars undantagna landyta är 30 procent. Det går det inte att göra något åt, speciellt inte i dessa orostider.
50 procent av ansökningarna stoppas innan miljöprövningen av det kommunala vetot. Under miljöprövningen stoppas 60 procent av motstående intressen. Det behöver därför projekteras för fyra gånger mer vindkraft än vad som faktiskt kommer att kunna byggas. Kommunal- och riksdagsval närmar sig. Ett mönster från tidigare valår är att ett större procenttal av de anläggningar som söker drabbas av just kommunala veton.
Nu är det åter val, och inte sedan jag blev politiskt aktiv under brinnande kärnkraftsdebatt i mitten av 1970-talet har motsättningarna varit större mellan oss som gillar vindkraft och dem som inte gör det. Tron på att Energimyndigheten, som själv har utrett och kommit fram till slutsatsen att vindkraftssamordnarna har spelat ut sin roll, ska kunna överbrygga motsättningar lokalt, föra en dialog och lösa praktiska knutar nere på projektnivå är inte realistisk. Fru talman!
"Uppdraget var att underlätta samspelet mellan vindkraftsprojektörer, myndigheter och andra aktörer på nationell, regional och lokal nivå", svarar energiministern. Menar han att detta arbete inte längre behövs, som om fler statliga myndigheter, var och en i sitt stuprör, vore en garant för bättre planeringsförutsättningar? Flera branschorganisationer arbetar med att föra fram vindkraftens intressen. Det är sant.
Men har Farmanbar något belägg för att dessa anser att fortsatt samordning nu är överflödig?