Anti Avsan (M):
Vi ska nu debattera justitieutskottets betänkande Synnerligen grova narkotikabrott . Det är bra att regeringen nu har lagt fram denna proposition för behandling i riksdagen. Det beror bland annat på att riksdagen uppmanade regeringen i ett tillkännagivande i samband med behandlingen av motioner från 2014 att göra det. I vart fall har detta tillkännagivande nu tillmötesgåtts.
Synnerligen grova narkotikabrott Herr talman! Jag yrkar för tids vinnande bifall endast till reservation 1, men vi står naturligtvis även bakom allt som anförs i reservation 2. Anledningen till att detta lagstiftningsärende nu ligger på riksdagens bord är att Högsta domstolen påbörjade en omläggning av rättspraxis genom den så kallade mefedrondomen 2011.
Högsta domstolen avlägsnade sig genom den domen och ett relativt stort antal efterföljande domar från den straffvärdesbedömning och straffmätningstradition som utvecklats i domstolarna under en lång följd av år. Alliansregeringen tillsatte därför Narkotikastraffutredningen.
Högsta domstolen har genom väldigt många domar, som jag nyss nämnde, lagt om rättspraxis. Genom den så kallade 97-kilosdomen och cannabissmugglingsdomen, båda från 2012, uppsatte man straffvärdemässiga tak. Det är så det har beskrivits i litteraturen.
Detta innebär att mängden narkotika till slut inte får någon betydelse. Teoretiskt skulle mängden narkotika kunna dubblas utan att detta påverkar straffets längd. Det har rent konkret medfört att de mängder narkotika som krävs för att ett narkotikabrott ska anses som grovt har fördubblats.
För att som lagstiftare kunna påverka synen på hanteringen av stora mängder narkotika införs nu därför en ny gradindelning av de grövre brotten på narkotikaområdet. De nya brott som införs genom lagstiftningsärendet är synnerligen grovt narkotikabrott och synnerligen grov narkotikasmuggling. Det är väldigt bra.
Syftet med detta är just att vi ska komma bort från de straffvärdemässiga tak som finns i rättspraxis genom att stora mängder narkotika ska få genomslag i straffmätningen.
När det gäller delen med de straffvärdemässiga taken får man nog säga att Högsta domstolens ambition att åstadkomma en mer nyanserad syn vid bedömningen av narkotikabrott har blivit onyanserad.
Det är onyanserat att inte ta hänsyn till hur stora mängder narkotika som skulle ha kunnat komma i omlopp i samhället. Mängden narkotika är typiskt sett mindre betydelsefull ju allvarligare brottet är och mer betydelsefull ju lindrigare brottet är.
På något vis kan man säga att det är omvänt. Jag tycker att mängden narkotika ska ha stor betydelse i samtliga situationer. Vi har ändå en narkotikapolitik i Sverige som präglas av en väldigt stor samsyn. Det är nog ett viktigt skäl till att vi har ett lägre antal ungdomar i Sverige som prövar på narkotika än i väldigt många andra länder.
I princip vet jag inte något annat jämförbart land där man har färre ungdomar som prövar på narkotika än i Sverige. Vi är då också i Sverige kända för att göra ganska ingående mätningar av sådant. Förutsättningen för att åstadkomma en narkotikapolitik som håller ihop är att man måste minska mängden narkotika i ett samhälle.
Det har ett övergripande narkotikapolitiskt syfte och också ett rättspolitiskt syfte eftersom narkotika av olika skäl medför annan brottslighet. Det är också ett av grundproblemen i väldigt många av de utanförskapsområden som ställer till väldigt många problem för oss. Det gäller inte bara justitieutskottet utan också andra utskott som behandlar frågor som har anknytning till situationen där.
Högsta domstolens avgöranden har i praktiken inneburit en liberalisering på utbudssidan när mängden narkotika inte fick någon större betydelse eller straffen i vart fall sänktes. Så kan man inte ha det. Därför är återigen förslaget bra.
Jag kan i sammanhanget nämna att vi också har folkhälsoperspektivet och möjligheten att på olika sätt ge hjälp till människor som har fastnat i ett narkotikamissbruk att lämna sitt missbruk. Men fortfarande är det mängden narkotika som i grunden är avgörande för vilka skador som uppkommer i samhället både på övergripande samhällsnivå och på individnivå.
Det är också en uppfattning som delas av FN-organet på området, United Nations Office on Drugs and Crime, och ges till känna i olika internationella sammanhang. Regeringen har i lagstiftningsärendet uttalat som sin avsikt att man generellt inte vill påverka straffnivåerna. Jag kan tycka att det är något motsägelsefullt.
Om man vill komma bort från straffvärdemässiga tak när det gäller mängden narkotika vill man väl ändå påverka straffnivåerna när det gäller den brottsligheten.
Det är också så att om det inte de facto leder till att straffnivåerna höjs i de fall där riksdagen har avsett det, vilket vi är helt eniga om, är det väl rimligt att man återkommer från regeringens sida med förslag som påverkar straffskalorna. Det är nästa steg. Det vill vi från Moderaternas sida att man ska göra. Då är det viktigt att följa rättspraxis.
I annat fall säger man ju samtidigt att det inte spelar någon roll om man beaktar mängden narkotika, trots att vi vill det, eftersom man inte har för avsikt att generellt höja straffnivåerna. Jag undrar hur ni egentligen tänker i den delen. Vi har också frågan om farlighetsbedömningar.
Problemet när man har sänkt straffvärdet för större mängder narkotika handlar om att man också har tittat på preparatens farlighet. Högsta domstolen säger att det i grunden är en bevisfråga huruvida ett preparat är farligare eller mindre farligt än vad man tidigare har ansett.
Samtidigt är det en rättsfråga, för i allmänhet för man inte i bevis hur farliga eller inte farliga preparat är. Det är just detta det handlar om. Utifrån vad som är allmänt känt i mefedrondomen sänkte man straffvärdet efter att ha tittat på en artikel i en vetenskaplig tidskrift.
Det är ganska motsägelsefullt, när man under 100 års arbete med internationella narkotikakonventioner och motsvarande svensk lagstiftning har använt vetenskapliga underlag för att göra bedömningar av farligheten hos enskilda preparat och uppdelningar i olika klasser. Det gäller också kontroll, tillåten medicinsk användning och annat.
Det är märkligt att man då kan utradera detta, trots att man säger att det i vissa fall är en bevisfråga och i andra fall en rättsfråga. Den syn man har haft på ett preparats farlighet under lång tid leder rimligen till att man måste se över farlighetsbedömningar i straffrättsprocessen. Här tycker jag att majoriteten i utskottet har lämnat ett väldigt konstigt svar.
Man konstaterar att betydelsen av ett preparats farlighet i straffrättsligt hänseende är en rättsfråga. Men i vad mån ny information om preparatet ger anledning till ändrad rättstillämpning är typiskt sett en bevisfråga. Ja, just så är det. Men dra då också slutsatserna av detta!