KBLab/rixvox huggingface dataset:
Allan Widman (L):
Jag har suttit i konstitutionsutskottet och ställt frågor till Lars Danielsson. Jag har naturligtvis också av de skälen noga följt debatten om vad som har sagts vid olika tidsskeden. Jag kan inte påminna mig om att det tidigare har varit tal om att det berömda samtal som har varit eller inte varit mellan Danielsson och Dahlgren skulle kunna ha ägt rum en annan dag.
Jag betvivlar förvisso inte att Danielsson och Dahlgren har telefonkontakter från tid till annan. Det torde ligga i sakens natur att de måste ha det. Men om det inte är på annandagen den 26 december som detta samtal har ägt rum så uppstår plötsligt skäl till en rad följdfrågor.
Varifrån får då Lars Danielsson den information som han i förhör med kommissionen säger sig ha vidarebefordrat till statsministern om att trycket var hårt på UD, men att arbetet löpte på som det skulle och att man bedömde att man skulle klara uppgiften?
Varifrån kommer de uppgifterna om det inte är på annandagen som samtalet mellan Dahlgren och Danielsson äger rum?
Den som deltog i konstitutionsutskottets granskning kunde snabbt konstatera att de uppgifter och slutsatser som kommissionen och dess ordförande Johan Hirschfeldt kom fram till kom i bakgrunden. De gällde att den bristfälliga hanteringen av tsunamin ytterst bottnar i en dålig krisberedskap.
Det som kom i förgrunden var i stället vem som hade talat med vem på vilken mobiltelefon vid vilket tillfälle. För min personliga del beklagade jag detta redan under granskningen.
Jag tror, alldeles bortsett från vad som kan vara sant eller inte, att Sveriges förmåga att hantera kriser inte beror på vad enskilda befattningshavare kanske gör när krisen väl har inträffat. Det beror på vilka förberedelser man har gjort under alla år innan dess att krisen uppstod.
Därför tycker jag att det finns skäl att beklaga den förvirring som alltjämt råder och alltjämt fördjupas när det gäller kontakterna mellan Statsrådsberedningen och Utrikesdepartementet. Jag säger inte att det har varit regeringens avsikt att bidra till denna förvirring om telefonsamtal. Men jag kan konstatera att detta har blivit effekten.
Jag har ytterligare en fråga till vice statsministern. Den handlar om behovet av att dokumentera stora och för staten viktiga händelser. Den som följde alla förhören i KU kunde konstatera att många myndigheter hade mycket noggranna anteckningar, minut för minut, om vad det var som inträffade under de här första timmarna och sedermera de första dagarna.
Statens räddningsverk är ett utmärkt exempel hur man helt enkelt för en logg över vilka åtgärder som vidtas, vilka personer som befinner sig i tjänst och vilka personer som är på arbetsplatsen. Vi kan konstatera efter ett och ett halvt år av granskning att någon motsvarande praxis tydligen inte finns på Statsrådsberedningen.
Min fråga till Bosse Ringholm är: Kommer Statsrådsberedningen och Regeringskansliet att i fortsättningen skaffa sig rutiner för att dokumentera det som inträffar? Det skulle vara till båtnad inte bara för efterföljande granskningar utan också för svensk historieskrivning.
Allan Widman (L):
Frågan om huruvida anteckningar fördes eller inte fördes i Statsrådsberedningen den här dagen är nu föremål för närmare granskning av Justitieombudsmannen. Det föreligger till synes olika besked även i denna fråga huruvida det gjorts eller inte. Jag vill gärna säga till vice statsministern att jag inte tror att det finns någon motsättning mellan att hantera en kris och dokumentera på vilket sätt man hanterar krisen.
Det är klart att stundtals kan det vara väldigt intensivt och en stor arbetsbelastning, men så småningom och i närtid uppstår det ju tillfällen att faktiskt föra ned på papper det som man har varit med om. Detta är viktigt. Det är för mig personligen en stor lärdom av den här granskningsprocessen som fortfarande pågår. Herr talman!
Jag hävdar fortfarande att det sista stycket i detta interpellationssvar är ett tillägg av statsministern själv. Jag vidhåller att han, genom att öppna för en tredje förklaring, en tredje möjlighet, som består i att samtalet kan ha skett någon annan dag, har lagt nytt bränsle på den brasa som bidrar till rökutvecklingen över krishanteringen dessa dagar.
Och om det inte är på annandagen som Lars Danielsson försöker få underrättelser om läget av Hans Dahlgren är det detsamma som att säga att någon kontakt över huvud taget inte förekom. Är det före tsunamin så kan det naturligtvis inte ha handlat om tsunamin. Är det senare under krishanteringens olika skeden, ja, då är ju informationen irrelevant.
Enligt Lars Danielsson ska Göran Persson och han, när de lade på telefonluren på morgonen kl. 8 den 26 december, ha varit överens om att följa upp utvecklingen. Efter den här debatten kan jag konstatera att någon sådan uppföljning inte skedde från Statsrådsberedningens sida. Till sist vill jag ställa en konkret fråga till vice statsministern. Av vilket skäl är Göran Persson inte här i dag för denna debatt?
Allan Widman (L):
All personal i Försvarsmakten är värd uppskattning på olika sätt. Det är bra att försvarsministern uttalar den uppskattningen. Samtidigt är det ett huvudansvar för oss som befinner sig på den politiska sidan, beställare av verksamheten, att försöka fokusera på det ansvar vi har gentemot skattebetalarna att vi får maximal valuta för de pengar som satsas på området.
Nu säger försvarsministern att han har tilltro till Försvarsmaktens vilja att tillvarata reservofficerare som ett aktivt instrument i den framtida planeringen. Min tillförsikt är något mindre.
Jag tror att det finns, av alldeles naturliga skäl, en tendens i denna myndighet som leds av yrkesofficerare i allt väsentligt och har yrkesofficerare som aktiv personal, att i första hand se just till den egna personalkategorins intressen och argumentera lite med den utgångspunkten.
Jag tror inte att det på sikt är tillräckligt att försvarsministrar, oavsett partitillhörighet, säger att de ser positivt på reservofficerare. Det måste byggas upp ett tryck.
Tittar man på de planer som roterar i Försvarsmakten, till exempel framtida mekaniserade bataljoner, är det alldeles uppenbart att reservofficerarna är en liten och obetydlig del i dessa planer. Jag har uppgifter som säger att medan det i en mekaniserad bataljon ska finnas 112 yrkesofficerare planerar man för enbart fyra reservofficerare.
Det är den typen av signaler som gör att jag inte kan känna samma tillförsikt som försvarsministern. Jag har ställt frågan en gång om försvarsministern är beredd att medverka till att sätta ett större tryck på myndigheten i de här sammanhangen. Jag vill gärna upprepa frågan eftersom jag inte känner att jag fick ett alldeles tydligt svar i alla delar.
Allan Widman (L):
Just för att min interpellation inte skulle uppfattas som ett stöd för en särskild kategori eller att jag tillmötesgår intressen som reservofficerarna representerar inledde jag med att säga att det inte är dagens reservofficerare som är det viktiga. Det är de som komma ska, för det är de som kommer att tjänstgöra i internationella operationer, om det nu ges tillfälle till detta.
Därför är det för mig ganska ointressant att antalet reservofficerare totalt i landet - vi har ju ca 12 000 totalt - kommer att minska. Väldigt många av dem är inte i den åldern och har inte den utbildningen eller de möjligheterna att delta i internationell tjänstgöring som de nya unga reservofficerarna har.
Reservofficerarna i sig representerar en oerhörd flexibilitet, som jag vet att överbefälhavaren och den nuvarande och föregående försvarsministern har efterlyst, nämligen möjligheten att använda resurser när de verkligen behövs men sedan inte behöva betala för dem när de inte behövs. Dessvärre har vi en verksamhet som går upp och ned, från 3 000 som ska utbildas till 10 000 som ska utbildas.
Tar man då höjd för det maximala arbetsutnyttjandet de år det är ett sådant och anställer yrkesofficerare för att klara alla de arbetsuppgifterna kommer man att ha en överkapacitet de kommande åren. Detta tror jag att försvarsministern mycket väl känner till. Försvarsministern frågar mig - jag är inte någon expert på området - vad man gör för att sätta tryck på en myndighet, hur man skapar ett sådant tryck.
Ja, en del är naturligtvis den politiska debatten. Men försvarsministern har också i sin hand en lång rad andra instrument, allt från att skriva propositioner till att författa regleringsbrev och motsvarande. Jag kan inte annat, fru talman, än hoppas att han tar alla de möjligheter han har i anspråk för detta goda syfte. Avslutningsvis vill jag önska honom och presidiet en god jul och ett gott nytt år.
Allan Widman (L):
Jag hör att Peter Rådberg upprepade gånger säger: Vi är för detta. Vi vill ha detta. Men, Peter Rådberg, ni avslår ju den proposition som regeringen har kommit med. Ni är inte alls intresserade av detta. Ni ställde ett antal frågor. De frågorna fick ni svar på i försvarsutskottets beredning. Det togs fram uppgifter, det förklarades och det hänvisades till Försvarsmaktens egna bedömningar.
Men ni valde, trots detta, att avslå. Det tycker jag är mycket tråkigt och oroande. Enligt det avtal som är slutet mellan de 15 länderna står det alldeles tydligt att först av allt kommer räddandet av liv, alltså innan man funderar på vem som ska ha första, andra eller tredje tjing. Den humanitära aspekten finns tillgodosedd i avtalet.
När det inte handlar om att rädda liv utan om att ta hem nödställda svenska, italienska eller amerikanska medborgare får den här typen av turordning och prioritet betydelse. Det vet vi. När det händer någonting otäckt i världen står utsända diplomater framför flygbolagens incheckningsdiskar och bjuder på biljetterna och vill ha hem sina egna först.
Vi kan tycka illa om det, men det är en realitet, och den måste vi förhålla oss till. Jag kopplade detta till tsunamin och att det då hade varit en bra tillgång. Min poäng var att vi kan använda de här planen i en lång rad olika civila insatser som inte behöver handla om tsunami. Det kan handla om hungerkatastrofer, sådana katastrofer som vi nu ser i Kina och Burma där vi hade kunnat göra en insats.
Peter Rådberg säger: Varför just nu? Det var viktigt att tillräckligt många länder var intresserade för att ett sådant här avtal skulle kunna ros i hamn och den underliggande volymen skulle göra investeringen mödan värd.
Allan Widman (L):
Ett av problemen när Peter Rådberg hänvisar till Europeiska unionen är att Miljöpartiet inte fullt ut vill delta i det samarbetet heller. Som Staffan Danielsson har varit inne på flera gånger är det här det alternativ som nu står till buds. Det finns ett samarbete som heter Salis, men de planen går inte att jämföra med de flygplan som vi diskuterar här.
Flera länder i Europa har sagt att man inte är beredd att sätta sin personal i de gamla ryska flygplan som ingår i Salissamarbetet. Jag kan bara konstatera att redan med dagens insatser fyller vi de 550 timmarna. Då räknar jag inte in några civila krishanteringsinsatser. Jag räknar inte in beredskapsperioder för Nordic Battlegroup.
Jag tror att det i den här kammaren fortfarande finns en stor samsyn kring att vi ännu mer bör fokusera på att möta efterfrågan på fredsskapande, säkerhetsskapande och humanitära insatser ute i världen. Då vågar jag som politiker känna att de här 550 timmarna kommer vi inte bara att behöva i år och nästa år och om tio år, utan också om 20 och 30 år.
Det är värt att påminna om att flera av de Herculesplan som vi i dag har i den svenska försvarsmakten är över 40 år gamla. Gripenflygplanen kommer innan de tas ur drift att vara kanske 50-60 år gamla. Att köpa den här resursen innebär ett mycket mer långsiktigt och omfattande ekonomiskt åtagande och därmed också ett större risktagande.
Allan Widman (L):
Vi kan börja där Peter Jonsson slutade. Jag är inte det minsta rädd för att stå här och påstå att mätt över perioden 2008, 2009 och 2010 är den sammanlagda anslagsgivningen från Socialdemokraterna till försvaret 7 miljarder mindre än den som regeringen anslagit. Visst, Försvarsmakten har ekonomiska problem. Jag är lite glad att Peter Jonsson tar upp det, även om det delvis ligger vid sidan av ämnet.
De besparingar som Försvarsmakten inom loppet av 18 minuter kommer att redovisa är i huvudsak inte förestavade av de besparingar som aviserades i finansplanen i budgetpropositionen i höstas. Det beror på att Försvarsmakten saknar 1 1⁄2 miljard i den löpande budgeten, och precis som varje annan myndighet i landet måste Försvarsmakten få sin ekonomi i balans.
Annars är fortsatt inriktning av denna verksamhet helt omöjlig. Då springer Socialdemokraterna runt i Sverige och säger: Stopp! Lägg inte ned TMS och Bamse. Gör ingenting med grundorganisationen. Inga regementen ska läggas ned. Vi ska tänka efter först.
För varje dag som går med de överkapaciteter, skevheter och obalanser som finns i Försvarsmakten kommer, om ingenting görs, problemen i morgon och i övermorgon att bli ännu mycket större, Peter Jonsson, särskilt för ett parti som har 7 miljarder mindre för den här verksamheten. Vi kan inte stoppa verkligheten.
Vi måste fortsätta att styra mot den övergripande inriktning som vi 2004, trots en socialdemokratisk regering, lyckades enas om.
Allan Widman (L):
För några år sedan stod Peter Jonsson i kammaren och hade en metafor som gick ut på att försvarspolitiken och försvarspolitikerna var ett enda långt tåg där Peter Jonsson satt framme hos lokföraren och hejade på och kastade in nytt kol i pannan, medan vi andra uppenbarligen var sådana som satt längst bak och bara ville dra i bromsen och obstruera på olika sätt.
Jag säger inte detta för att vara politiskt polemisk, Peter Jonsson, men om vi inte gör något åt strukturproblemen i Försvarsmakten skjuter vi ett berg av åtaganden, skulder och tillkortakommanden på framtiden, till andra generationer av försvarspolitiker. Medverka inte till detta!
Gå inte ut och ge löften om att verksamheter ska vara kvar och materielprojekt fortsätta att pågå för du vet lika väl som jag att det inte kommer att hålla. Det är riktigt att Försvarsmakten inte fick lyfta 750 miljoner kronor från materielanslaget till förbandsanslaget. Varför fick de inte det?
Jo, för vid en närmare kontroll visade det sig att Försvarsmakten inte tänkte sig att avstå från investeringarna i nya materielprojekt. De tänkte skjuta dem på framtiden ett par tre år. Det är inte rätt sätt att hantera obalanserna på. De blir inte mindre och de försvinner inte genom att man skjuter dem på framtiden.
Det är tråkigt att behöva säga att Försvarsmakten därmed delvis kommer att instämma i den taktik som Socialdemokraterna nu bedriver, men icke desto mindre är det sant. Nu kommer förslag som förhoppningsvis tar itu med strukturproblemen och överkapaciteten. Jag ser fram emot de förslagen, men jag varnar socialdemokratin för att utställa populistiska löften om att vi kan behålla allt, för det kan vi inte.
Allan Widman (L):
Jag gick upp i talarstolen för att säga att det naturligtvis inte är riktigt att påstå att om man inte har en industriell utvecklingsförmåga kan man aldrig ha en motsvarande militär förmåga. Vi lever, herr talman, i en globaliserad industriell värld. Man kan till exempel konstatera att Belgien köper fregatter från Nederländerna. Norge köper fregatter av Spanien.
Polen köper ubåtar av Norge och så vidare. Att ha en marin förmåga går alltså alldeles utmärkt utan att man behöver ha motsvarande industriella utvecklingsförmåga på varje område. Jag lärde mig tidigt under min politiska bana att man inte ska ställa grupper mot varandra.
Jag skulle inte heller göra det om jag inte upplevde att Socialdemokraterna i viss utsträckning både äter kakan och har den kvar inom försvarsområdet just nu.
När vi väljer att behålla utvecklingsförmåga för olika plattformar - det må vara i armén, marinen eller flygvapnet - och vi dessutom väljer att förnya de här förmågorna med mycket små tidsmellanrum, då väljer vi bort andra saker. Jag vet att Socialdemokraterna är bekymrade över de brister som finns när det gäller tillgången till taktisk lufttransportkapacitet.
Jag vet att Socialdemokraterna ofta, och det är i och för sig bra, tar upp frågan om helikoptrar för medicinsk evakuering. Men den traditionella politik som vi ofta har haft på det området, med egen utveckling och ofta bytbara plattformar, måste ställas mot de operativa krav som Försvarsmakten i dag har. Ytterst handlar detta om att man ställer industriell utvecklingsförmåga mot vår förmåga att kunna agera på den internationella arenan.
Det är ingen poäng, herr talman, att sätta upp en Nordic Battle Group om inte denna battle group har tillgång till helikoptrar som gör det möjligt att använda den. Jag tycker att det är viktigt att detta motsatsförhållande tydligt kommer fram också i den här debatten.
Allan Widman (L):
Karin Enström har redogjort för de sakliga omständigheter som gör att försvarsutskottet har tagit detta initiativ att förskjuta ikraftträdandet av delar av den mycket omdebatterade lagstiftningen rörande signalspaning i kabel. Den samlade oppositionen har lyckats formulera ett gemensamt särskilt yttrande i utskottet.
Utan att ge några närmare detaljer talar man om väldiga brister i rättssäkerheten och ett plotter från regeringens sida. Fru talman!
Jag är övertygad om att om regeringen i sin beredning hade försökt att snedda några hörn och påskynda processen så att de kompletterande förslagen hade passat mot den ursprungliga ikraftträdandetidpunkten hade oppositionen med stor säkerhet kritiserat regeringen för att beredningen hade blivit slarvigt genomförd. Nu gjorde man inte det från regeringens sida.
Remisstiden har varit den sedvanliga. Man har haft möjlighet att beakta remissinstansernas svar. Beredningen har, som Karin Enström påpekade, betalat sig, bland annat i form av ett yttrande från Lagrådet i dag, som accepterar den proposition om integritetsskydd i signalspaningen som regeringen har föreslagit.
Lagrådet har varken några invändningar mot att den instans som ska pröva tillstånd till signalspaning benämns underrättelsedomstol eller funnit bristen på möjlighet till överklagan oacceptabel. Fru talman! Mycket talar för att den säkerhetspolitiska utvecklingen blir allt svårare att förutsäga.
När vi nu tar ytterligare ett steg närmare möjligheten att signalspana till skydd för rikets säkerhet i kablar får vi ett verktyg som ger oss bättre möjligheter att förutse eventuella hot och utmaningar mot vår nationella säkerhet. Det är viktigt att regeringen tar det ansvaret.
Vad beträffar oppositionen kan man konstatera att den splittring i synen på signalspaning som har funnits över tid fortfarande består. Försvarsutskottets ordförande Anders Karlsson har gjort tydligt att Socialdemokraterna vill ha signalspaning, Vänstern kan tänka sig att man utreder frågan medan Miljöpartiet säger ett blankt nej.
Den enighet som synes finnas på oppositionens sida, fru talman, är enbart en synvilla. Jag yrkar bifall till majoritetens förslag.
Allan Widman (L):
Jag måste ändå invända mot den beskrivning som görs i det särskilda yttrandet, att de åtgärder som regeringen nu föreslår ska tillföras signalspaningen för att göra den mer rättssäker av den politiska oppositionen betecknas som plotter.
För min del finner jag inte det faktum att man nu ska pröva sökbegrepp hänförliga till enskild person, och varje gång ska pröva dem i en domstol, vara plotter eller obetydligheter. Det är naturligtvis saker som förstärker både rättssäkerhet och integritetsaspekter i det här sammanhanget.
Tillåt mig, fru talman, när det gäller Lagrådet att läsa upp två nyckelmeningar. Lagrådet finner att namnfrågan, det vill säga om det ska vara en domstol eller en nämnd, har begränsad betydelse och motsätter sig inte beteckningen försvarsunderrättelsedomstol.
Lagrådet finner att det föreslagna utnämningsförfarandet i domstolen borgar för hög kvalitet på ledamöter och ombud. Vidare konstaterar Lagrådet att även om det är ovanligt att det saknas möjligheter till överklagande motsätter man sig i det här speciella fallet inte heller den här ordningen.
Kalle Larsson säger att den här verksamheten strider mot mänskliga rättigheter, strider mot Europakonventionen och så vidare. Redan för ett och ett halvt år sedan slog Lagrådet fast att signalspaning i kabel på det sätt som då föreslogs av regeringen inte strider vare sig mot våra grundlagsskyddade medborgerliga fri- och rättigheter eller mot de rättigheter som tillkommer oss svenskar genom Europakonventionen.
Allan Widman (L):
I den första granskning som Lagrådet gjorde av den ursprungliga propositionen för ett och ett halvt år sedan framhöll Lagrådet att det finns en skyldighet att iaktta enskildas rätt till personlig integritet men att den rätten också måste vägas mot samhällets och regeringens skyldighet att garantera kollektiv säkerhet för sina medborgare.
Enligt Lagrådet, återigen, uppfyllde den kompromiss som då föreslogs de krav som kunde ställas både enligt vår egen grundlag och enligt Europakonventionen om mänskliga rättigheter.
Ja, jag invänder mot beteckningen "plotter", när den används för att beskriva de förstärkningar av integritetsskyddet och rättssäkerheten som nu ligger under beredning och som Lagrådet har yttrat sig över. Vidare har inte Lagrådet som institution att föreslå reformer aktivt vare sig för regering eller för riksdag.
Vad Lagrådet gör är att granska rent lagtekniskt: Fungerar den här propositionen i sitt rättsliga sammanhang? Och, vilket är väldigt viktigt, man granskar också överensstämmelsen med bland annat regeringsformens olika regleringar. Jag kan bara återigen, fru talman, konstatera att på ingen av dessa punkter får regeringens förslag underkänt, oavsett hur mycket Kalle Larsson tycker att det borde underkännas.
Jag finner det, avslutningsvis, intressant att Kalle Larsson rättsligen överprövar de slutsatser som våra främsta domare i landet, våra justitieråd och regeringsråd, har kommit fram till.
Allan Widman (L):
Peter Rådberg säger att det är en lång rad av förbättringar och kompletteringar som har föreslagits och att det är osäkert huruvida vissa av dem ens kan genomföras. Får jag fråga vilka förändringar det råder osäkerhet om ifall de kan genomföras eller inte? Peter Rådberg nämnde detta i sitt anförande. Det är nu ett tag sedan, men jag hoppas att han kan erinra sig detta ändå.
Sedan efterlyser Peter Rådberg en utredning som ska bedöma behovet av signalspaning i kabel. Men alldeles nyss bedömde Peter Rådberg själv att det finns ett sådant behov. Han sade: Ett militärt alliansfritt land som Sverige behöver goda underrättelser. Vi är inte några kategoriska motståndare till signalspaning i kabel.
Jag har försökt följa den här frågan mycket noggrant de senaste två åren, fru talman, och för mig är det något av en överraskning att Miljöpartiet nu ställer upp bland de partier som inser att Sverige behöver ha den här möjligheten när kommunikationerna förändras och går från att färdas genom luften till att i stället färdas genom kablar.
När nu Peter Rådberg tillsammans med alla sina partikamrater har kommit ut som en vän av signalspaning är min konkreta fråga: Vad är det som saknas i det upplägg som är presenterat i lagrådsremissen för att Miljöpartiet också ska kunna rösta ja här i riksdagen? Jag förstår att ni pratar om många olika brister beträffande rättssäkerhet, förutsägbarhet och så vidare. Men rent konkret, Peter Rådberg, vad är det som saknas?