KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ludvig Aspling (SD):
Låt mig påpeka att det finns gott om källor som talar för att den bild som jag lyfter fram och de problem som finns inom denna bank är verkliga.
Till exempel har forskaren Korinna Horta, som är doktor, fellow vid Yaleuniversitetet och styrelseledamot i tyska Greenpeace, gjort en genomlysning av dessa dokument och bankens arbetssätt och kommit fram till en slutsats som i stort sett bekräftar den kritik som jag här lyfter fram. Det finns en blandad bild.
Jag har inte gått igenom de källor som statsrådet hänvisar till. De kunde ju ha inkluderats i interpellationssvaret, för då hade jag haft en chans att bemöta statsrådets påståenden. Det var tråkigt att det inte blev så, men vi får kanske chansen att debattera den frågan vid ett annat tillfälle. Jag ska kort kommentera det som sägs i interpellationssvaret om att banken profilerar sig som grön.
Detta med att profilera sig som grön innebär i praktiken att man inte ser det som mer än en fasad. Något annat som kineserna profilerade som grönt var, om statsrådet minns, olympiaden 2008 - bara för att ta ett exempel. Jag hade nöjet att bo i en sovstad till Peking under 2008 och 2009 och såg med egna ögon vad den gröna profilen betydde i praktiken.
Några månader före OS började man stänga ned fabriker, förhindra människor att köra bil i Peking, försöka sopa bort industriskräp och spola bort svart, illaluktande dagvatten från dikena. Därefter genomfördes OS, och då såg det rätt hyggligt ut. Men direkt efter OS var det back to business som vanligt.
Att man har en grön profil innebär alltså i mångt och mycket en fasad. Det är inget man ser som en riktig målsättning. Jag tror att man har blivit lite lurad. EU-gruppens strategi är att försöka styra denna bank i en mer ansvarstagande riktning, men det har inte fungerat.
EU utgör själv inte en blockerande minoritet och har haft svårt att bygga koalitioner för att få sin vilja igenom. Många av bankens medlemmar står själva i olika former av skuld till Kina, och det finns anledning att misstänka att Kina har olika sätt att kontrollera även många andra medlemmars röster. Det vi också ska komma ihåg är att vad kineserna behöver från EU-länderna i denna fråga är i första hand inte kapital. Det har de ganska gott om själva.
Det de behöver är vårt goda namn. Europa har av goda skäl ett gott rykte, och när man kan få oss att samfinansiera denna bank innebär det i praktiken att vi lånar ut vårt goda namn till den kinesiska utrikespolitiken, vilket är illa.
Vad tänker statsrådet när Kinas president säger att Belt and Road-initiativet och Asiatiska infrastrukturinvesteringsbanken är två motorer på ett flygplan? Vad det betyder är att det är två olika verktyg för att främja samma mål. Vilken slutsats drar statsrådet av detta uttalande? Det skulle jag vilja få ett svar på.
Ludvig Aspling (SD):
Behovet av investeringar i infrastruktur är jag helt medveten om. Men det är också det som gör valet att gå in i AIIB lite märkligt. Det finns ju andra banker som sysslar med samma sak. Världsbanken är en sådan, och som statsrådet nämnde i interpellationssvaret finns Asiatiska utvecklingsbanken, som i stort sett göra samma sak men som har en lång historia och är mycket trovärdig.
Det är något förbryllande att man inte använder dessa instrument i stället. Något annat jag skulle vilja lyfta fram lite kort är uttalandet. Kina har redan från början hävdat att denna nya bank inte är en del av den kinesiska utrikespolitiska agendan. Men fasaden har fallit, och alla vet att detta är något kineserna använder för att främja just Belt and Road-initiativet.
Det finns gott om källor som pekar på att de projekt som banken finansierar ofta sammanfaller med det som Kina identifierar som sitt Belt and Road-initiativ. Att det ligger till på det sättet är mer eller mindre klarlagt. Det är tråkigt att de källor som statsrådet hänvisar till inte fanns med i interpellationssvaret.
Jag hade gärna kollat upp det så att jag hade haft en chans att bemöta det. Men vi får väl helt enkelt ta upp det en annan gång.
Ludvig Aspling (SD):
Under den innevarande budgetperioden är Sverige den största per capita-bidragsgivaren till en EU-budget som präglas av avsaknad av tydliga målsättningar, bristfällig uppföljning, storskaligt slöseri, massiva bedrägerier och korruption. Under valet till Europaparlamentet upprepade Socialdemokraternas kandidater som ett mantra att den svenska avgiften inte ska öka.
Statsrådet Magdalena Andersson har kallat det liggande förslaget orimligt, och statsministern har gång på gång upprepat en liknande ståndpunkt i riksdagens EU-nämnd. Jag vill därför fråga statsrådet Hans Dahlgren om hans regering planerar att stå fast vid sitt ord om att värna de svenska statsfinanserna och lägga in sitt veto mot ett förslag som innebär att Sverige ska betala hela 54 miljarder kronor, det vill säga nästan lika mycket som hela försvarsbudgeten, per år i EU-avgift.
Ludvig Aspling (SD):
Tack så mycket för svaret! Jag vill påminna om vad som utspelade sig förra gången man förhandlade om detta. Danmark hotade offentligt med veto under förhandlingen om den här långtidsbudgeten. Då erhöll de också en separat rabatt på 1,3 miljarder kronor. Det är med andra ord uppenbart att det lönar sig att inta en resolut och fast förhandlingsposition. Vilken lärdom tycker Hans Dahlgren att Sverige kan dra av historien i just det fallet?
Ludvig Aspling (SD):
Regeringen håller nu på och försöker undanröja de verkställighetshinder som gör att en grupp aktiva terrorimamer inte kan utvisas från Sverige. Vad detta betyder i praktiken är att man försöker upprätta diplomatiska garantier för att dessa personer ska behandlas humant i sina hemländer. Att detta inte riktigt lyckas beror sannolikt på regeringens berömda senfärdighet.
Sverige har aldrig använt denna metod tidigare, trots att denna typ av verkställighetshinder inte är ovanlig och att andra EU-länder har använt metoden under lång tid. Till skillnad från regeringen såg vi detta problem komma. Vi väckte därför en motion för över fyra år sedan som uppmanade regeringen att påbörja detta arbete. Socialdemokraterna i utrikesutskottet var dock lika ointresserade som regeringen och avstyrkte motionen med hänsyn till att det inte behövdes.
Jag vill därför fråga Mikael Damberg: Tycker du att det har varit klokt av Socialdemokraterna i både riksdag och regering att ignorera detta problem under så lång tid?
Ludvig Aspling (SD):
Turkiet bedriver sedan någon vecka tillbaka hybridkrig mot Europa. Den högerextrema och ultranationalistiska organisationen Grå vargarna, som i praktiken fungerar som Erdogans ungdomsförbund, hotar och hetsar migranter som inte själva vill fly till Grekland. Samtidigt organiserar den turkiska militären regelrätt människosmuggling.
Samtidigt fortsätter Europa att betala ut bistånd som syftar till att stärka den turkiska ekonomin genom stöd inom bland annat handel, transport, energi, konkurrenskraft, företagande med mera. Jag vill därför fråga biståndsministern varför han tycker att detta stöd ska fortsätta. Varför ska vi spendera skattekronor för att stärka en auktoritär semidiktatur som aktivt undergräver vår egen säkerhet?
Då syftar jag alltså inte på den delen av biståndet som går till migranter i Turkiet utan specifikt det stöd som går till den turkiska ekonomin.
Ludvig Aspling (SD):
Jag använder de ord jag tycker att sammanhanget kräver, Alireza, varken mer eller mindre. Det är inte så att vi är emot mångfald på alla nivåer, utan det jag lyfte i mitt anförande är idén om en mångfald av värderingar utan begränsande princip. Jag ska förklara för Alireza vad det är jag menar.
Hade jag skrivit den proposition jag tog upp i anförandet hade jag skrivit någonting i stil med "en mångfald av värderingar inom ramen för vad som är acceptabelt i ett demokratiskt samhälle" eller "inom ramen för vad som ryms i FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna". Någonting sådant hade jag skrivit, det vill säga gjort en begränsning av den mångfald av värderingar som vi kan acceptera.
Som det står nu är det en mångfald av värderingar, punkt slut, vilket innebär att vad som helst är acceptabelt enligt den här propositionen. Det står vi inte bakom. Vad gäller att det finns en massa människor med utländsk bakgrund som jobbar inom vården känner jag till det; min fru är en av dem. Det är alltså ingenting jag har missat, Alireza.
Det är inte heller så att jag riktar kritik mot någon enskild person, utan den kritik jag lyfte i mitt anförande riktar jag mot Regeringskansliet - kort och gott mot de politiker som bestämmer att vi ska lägga en väldig massa pengar på ett utgiftsområde som gör väldigt liten nytta. Om man ska använda skattebetalarnas pengar till något måste man visa effekt, och effekten av integrationspolitiken och av det här utgiftsområdet har inte infunnit sig.
Det tror jag att Alireza kan hålla med om. Att säga att kritik mot effekten av en integrationspolitik som är havererad skulle vara kritik mot enskilda personer med utländsk bakgrund är trams, Alireza. Det stämmer inte.
Ludvig Aspling (SD):
Jag ska hjälpa Alireza Akhondi lite på vägen. Vår politik på det här området finns inte i den motion som Alireza pratar om, men integrationsutmaningen lyfts i 18 av Sverigedemokraternas kommittémotioner.
Det är kommittémotioner som finns i andra utskott, vilket innebär att detta finns i den kommittémotion som handlar om skolan, i den som handlar om kulturen och, tror jag, i den som handlar om sjukvården. Det finns alltså ett antal olika förslag, men de är utspridda på olika kommittémotioner. Om Alireza Akhondi går in på riksdagens hemsida och söker på "integration" och sedan väljer de motioner som kommer från vårt parti kommer han att hitta alla förslagen där.
Om Alireza Akhondi när det gäller resultatet av integrationspolitiken säger att vi har lagt väldigt mycket pengar på detta men att resultaten har uteblivit, ja, då är vi ju överens. Det han sedan kallar svartmålning kanske består i att jag talar klarspråk och är ärlig mot den som tittar på den här debatten. Jag är ärlig och säger som det är, nämligen att detta inte har fungerat. Alireza Akhondi kanske hellre vill linda in detta i sockervadd och säga: "Nja, resultaten har väl uteblivit, men det är inte så farligt.
Det ska vi inte prata så mycket om, utan det är bäst att hålla det på en låg nivå." När det gäller det Alireza Akhondi lyfter angående mångfald och inslag av mångkultur vill jag säga att jag läser japanska nattsagor för mina barn. Jag har inget emot utländsk kultur på det sättet. Det vill jag vara tydlig med.
Ludvig Aspling (SD):
En utgångspunkt för Socialdemokraternas så kallade integrationspolitik är att samhället ska präglas av en mångfald av värderingar. Detta framgår av förarbetena som slår fast politikens inriktning. I förarbetena står det: Integrationspolitiken ska underlätta för individen att integrera gamla och nya livsmönster och livsstilar på det sätt hon själv önskar.
Ett mångkulturellt samhälle består av en mångfald av värderingar och förhållningssätt som successivt påverkar varandra. En typ av värdering som blir allt vanligare i Sverige är det som brukar kallas hederskultur, vilket lite förenklat innebär att en familj eller en klan på olika sätt försöker begränsa de yngre familjemedlemmarnas livsval.
Eftersom Socialdemokraternas utgångspunkt i integrationspolitiken är att värderingar som är nya i Sverige successivt ska påverka de som är lite äldre - det står ordagrant så i era förarbeten - och att det heller inte ska finnas någon begränsande princip vad gäller vilka värderingar som är välkomna i Sverige, undrar jag: På vilket sätt tycker Annika Strandhäll att det är bra att den nya hedersnormen ska påverka den jämställdhetsnorm som just nu gäller i Sverige?
Ludvig Aspling (SD):
Det var bra att jag fick ett förtydligande. Hederskultur ska förebyggas, säger Annika Strandhäll, och det är välkommet. Frågan är då varför Socialdemokraterna både utformar och röstar för en proposition som säger att alla värderingar ska vara välkomna i Sverige och att samhället ska bestå av en mångfald av värderingar och förhållningssätt som successivt påverkar varandra.
Jag föredrar det som Annika Strandhäll säger, men det är ju inte det som står i den politiska inriktningen till den integrationspolitik som Socialdemokraterna både har utformat och röstat för i kammaren. Låt mig förenkla frågan något i hopp om att få ett rakt svar: Ska samhället bestå av en mångfald av värderingar utan en begränsande princip?
Ludvig Aspling (SD):
När man läser Centerpartiets motion på det här området märker man ett ganska tydligt fokus på ekonomiska frågor, alltså idén att om utrikesfödda lyckas bättre på arbetsmarknaden är problemet löst. Vi tror inte att det är så enkelt. Vi tycker att det är ganska uppenbart att integrationsutmaningen, som den brukar kallas, även har en kulturell dimension och att den mångfald av värderingar som Centerpartiet står bakom ibland medför en del problem.
Ett sådant problem är tvångsäktenskap med barn, vilket blivit vanligare eftersom många människor från länder där detta är en kulturell norm flyttar till Sverige. En av Centerns toppolitiker uttalade för ett par år sedan angående barnäktenskap att "om de kommer hit som asylsökande ska deras kultur gälla".
Centerns ungdomsförbund vill att brottet sexuellt utnyttjande av barn delvis ska avskaffas, och det verkar finnas en bredare kultur inom partiet som är väldigt liberal i den här frågan. Centerpartiet är också det enda partiet i den här kammaren som inte har en kommittémotion som nämner just barnäktenskap eller tvångsäktenskap med barn.
Jag skulle därför vilja passa på att fråga Alireza Akhondi om han är nöjd med regeringens arbete på det här området eller om Centerpartiet har någon egen politik för att hantera just det här problemet.
Ludvig Aspling (SD):
Jag tycker att det var bra att Alireza Akhondi kunde göra ett så tydligt ställningstagande i den här frågan. Det gör att jag känner mig lite mer trygg efter att ha fått höra svaret. Anledningen till att jag lyfter detta är att jag tror att den mångfald av värderingar som vi just nu har i Sverige är ett av landets största problem. Mångfald i sig är inget problem för mig.
Jag är själv gift med en invandrare, och vi har ett väldigt mångkulturellt hem. Men en mångfald av värderingar utan en begränsande princip är, som jag lyft tidigare i den här debatten, ett väldigt stort problem. Inför värderingar som inte hör hemma i ett civiliserat samhälle, exempelvis barnäktenskap, måste vi stå enade och vara tydliga på alla sätt det går.
Ludvig Aspling (SD):
En rejäl del av anslaget inom det här utgiftsområdet går ju till stöd till föreningar baserade på etnisk grund, en typ av ideell förening som syftar till att hjälpa personer med rötter i andra länder att bevara det landets kultur. I vår budget avvecklar vi detta anslag, delvis därför att vi inte ser det som Sveriges skattebetalares uppgift att finansiera till exempel irakisk kultur men även därför att vi inte tycker att det behövs.
För att ta Irak som exempel är det ett land som har en femtusenårig historia från Sumer och Babylon till dagens nationalstat. De kommer att klara sig ett litet tag till utan pengar från Sverige, det är jag säker på. Ett annat skäl att se över det här anslaget är vad forskningen säger om den här typen av föreningar.
Paul Collier, professor i public policy vid University of Oxford, hävdar att den här typen av föreningar tenderar att försvåra för invandrare att integrera sig i nya länder.
Anledningen är att sådana föreningar ofta försöker avskärma medlemmarna från majoritetskulturen och i stället får dem att vända sig till sina traditionella ledare och bevara inte bara kultur utan även vissa livsmönster från hemlandet som inte alltid passar in i det nya samhället. Fler forskare har tittat på det här och kommit fram till ungefär samma slutsats.
Jag skulle därför vilja fråga Malin Danielsson dels om hon känner till den forskning som finns om den här typen av organisationer, dels om hon kan peka på någon forskning som visar att den här typen av föreningar gör någon faktisk nytta i integrationshänseende.
Ludvig Aspling (SD):
Malin Danielsson säger alltså att svenskar som flyttar utomlands kanske vill bevara sin kultur eller delar av den. Visst, absolut! Jag har själv bott utomlands i lite drygt sju år. Jag har aldrig tänkt en tanke på att gå till en japansk myndighet och be den finansiera min svenska kulturförening. Det skulle vara skrattretande - de skulle tro att jag inte var klok om jag skulle försöka göra en sådan sak. Jag är glad att Malin Danielsson har satt sig in i forskningen. Jag har pratat om detta förut här i kammaren, och jag har då varit ganska ensam om att göra det.
Motsättningen som Malin Danielsson inte ser kan jag förklara på ett väldigt enkelt sätt. Vi lägger pengar på integrationspolitik, alltså för att integrera invandrare. Sedan lägger vi pengar på sådana här organisationer som har bieffekten att de motverkar invandrares integrering, som forskningen visar.
Anser Malin Danielsson att det är ett ansvarsfullt sätt att hantera offentliga pengar att satsa pengar som ska bidra till ett visst ändamål och sedan satsa andra pengar som ska motverka samma ändamål?
Ludvig Aspling (SD):
En målsättning i det mångkulturella samhällsbygget, som Centerpartiet står bakom, är att det är samhällets uppgift att finansiera organisationer och projekt som ska hjälpa personer som flyttar hit från andra länder att bevara kultur och tradition från hemlandet. Centerpartiet spenderar ju en del pengar på detta i sin budget.
Samtidigt är en annan målsättning, som kommer till uttryck i en av Centerpartiets motioner som behandlas i detta betänkande, att hjälpa utrikes födda kvinnor att lyckas bättre på arbetsmarknaden. I dag vet vi att en av de viktigaste orsakerna till att utomeuropeiskt födda bland vissa grupper har svårt på arbetsmarknaden är just samma kultur och värderingar som de har tagit med sig hit från sina hemländer.
Statskontoret säger till exempel i en rapport från 2018 att det finns "traditioner och kulturer som utestänger kvinnor från arbetskraften".
Min fråga lyder därmed så här: Varför tycker Centerpartiet dels att skattebetalarna ska finansiera organisationer och projekt för att hjälpa invandrare att behålla och förstärka kulturella värderingar i Sverige, dels att samma skattebetalare, när de värderingarna och den kulturen sedan orsakar arbetslöshet bland kvinnor, ska betala för ytterligare projekt för att hjälpa dessa personer att klara arbetsmarknaden bättre?
Förstår inte Centerpartiet att detta inte är ett vettigt sätt att förvalta skattepengar?
Ludvig Aspling (SD):
Jag noterar att Alireza Akhondi inte klarar att svara på frågan. Jag förstår det, för detta är en ganska uppenbar motsättning i den politik som hans eget parti för. Vad gäller det faktum att den här typen av organisationer, alltså organisationer som är baserade på etnisk grund, försämrar integrationen finns det gott om forskning om på området. Paul Collier, till exempel, är professor i migrationsstudier, tror jag att det är, i Oxford - han är i alla fall professor i ekonomi - och drar den slutsatsen i en av sina böcker.
Statskontoret gör detsamma, vilket jag lyfte fram här. Men vi kan väl försöka en gång till, om Alireza Akhondi kan fokusera lite grann på själva frågan och inte på vem jag är. Vi kan låtsas att den här frågan kommer från någon helt annan person och att det inte har någonting med Sverigedemokraterna eller vem som ställer frågan att göra. Centerpartiet vill spendera väldigt mycket pengar på organisationer som ska hjälpa personer från andra länder att bevara kultur, normer och värderingar från de länderna.
Vi vet att samma kultur och normer gör det svårare för kvinnor att lyckas på arbetsmarknaden. Alireza Akhondi vill sedan att skattebetalarna ska betala ännu mer pengar till skräddarsydda projekt för de här kvinnorna som utestängs från arbetsmarknaden delvis på grund av samma värderingar som skattebetalarna ska tvingas betala för att främja. Där här är uppenbart inte särskilt smart, tycker jag.
Kan Alireza Akhondi på ett vettigt sätt förklara hur det här är att förvalta skattepengar på ett vettigt sätt?
Ludvig Aspling (SD):
Det är många som har haft glädje av invandring till Sverige. Företag kan leta kompetens ur en bredare bemanningspool, och människor med erfarenheter från olika hörn av världen kan dela med sig av dessa. Livet som invandrare i andra länder kan vara särskilt berikande för folk härifrån. Jag skulle till exempel aldrig ha blivit sverigedemokrat om jag inte hade sett Sverige lite mer ur ett utifrånperspektiv. Det finns dock en lite mer obehaglig sida av detta.
Ord som balkongflickor, hedersförtryck och tvångsäktenskap var relativt okända när jag var barn, men tyvärr är fallet inte längre så. Det som gör problem som dessa speciella är att de ofta är kulturellt påbjudna. Om till exempel en förälder inom majoritetskulturen vill straffa ett barn som vill ha en pojk- eller flickvän måste föräldern dölja det för omgivningen för att inte totalt förlora ansiktet. Men i andra delar av Sveriges befolkning är det precis tvärtom.
En förälder måste genomföra en viss handling för att inte förlora ansiktet. Det här gäller naturligtvis inte alla som flyttar till Sverige, men vissa bär med sig sådana problem. Jag hävdar att anledningen till att dessa problem har blivit vanligare i Sverige är att människor har flyttat hit från länder där det här inte alls ses som ett problem utan snarare som kulturell norm. De har tagit med sig normen hit. Jag undrar om Malin Danielsson och Liberalerna gör samma bedömning.
Finns det ett samband mellan att många människor flyttar hit från kulturer som till exempel bygger på så kallad hederskultur och att problem sedan uppstår i Sverige?
Ludvig Aspling (SD):
Malin Danielsson säger alltså att det är självklart att det finns ett sådant samband. Men hur kommer det sig då att så fort vi från Sverigedemokraterna talar om att det kan finnas något som kulturell belastning kniper Liberalerna sina pärlor och skriker i falsett. Det blev ett väldigt rabalder när vi påtalade att många av dessa problem har en kulturell dimension som helt klart är importerad. Innebär det här att Liberalerna har svängt nu?
Existerar det i Liberalernas värld något som kan kallas kulturell belastning? Återigen: Vi säger inte att det här gäller alla som flyttar till Sverige, men det gäller vissa. Vi säger att problemet är vanligare bland vissa ursprungsländer jämfört med andra. Vi säger också att ett lämpligt uttryck för att beskriva problemet är just "kulturell belastning".
Ludvig Aspling (SD):
Socialdemokraterna definierar begreppet "integration" så här - jag läser innantill: Integration ska underlätta för individen att integrera gamla och nya livsmönster och livsstilar på det sätt hon själv önskar. Det här är en förutsättning för att människor ska utveckla en hel identitet och vara stolta över sin bakgrund. Ett mångkulturellt samhälle består av en mångfald av värderingar och förhållningssätt, som successivt påverkar varandra.
Med andra ord är integration, utanför det rent ekonomiska, inget mer än det som invandrare vill att det ska vara. En person som kommer till Sverige och lär sig perfekt svenska, skaffar sig vänner och bekanta, inrättar sin livsstil efter det som anses normalt här och antar de livsmönster och värderingar som gäller i Sverige är ju integrerad.
Men en person som inte lär sig ett ord svenska, inte över huvud taget anpassar sin livsstil efter det som är normerande i Sverige och kanske inte har någon kontakt alls med majoritetssamhället är precis lika integrerad, enligt Socialdemokraternas definition. Med andra ord har integrationsbegreppet från början definierats på så sätt att det egentligen inte betyder någonting alls, i regeringens mening.
Jag vill därför fråga Johanna Haraldsson detta: Har Socialdemokraterna med avsikt gjort det för enkelt för sig här? Har man antagit denna definition av integration helt enkelt för att det ska vara omöjligt att misslyckas?