KBLab/rixvox huggingface dataset:
Åsa Lindhagen (MP):
Var ska jag börja? Jag får alltså en fråga från en sverigedemokrat om mediernas oberoende. Jag måste säga att jag är lite förundrad över detta, för jag känner stor oro för mediernas oberoende, också här i Sverige. Vi har politiker som jobbar hårt för att minska förtroendet för medierna.
Det finns politiker som vill kalla in public service-chefer till kulturutskottet för att de inte gillar det som publicerats. Vi har politiker i riksdagsledamotens parti som vill att journalister ska kunna straffas med indragen lön eller få sparken om de är partiska.
Jag ser ett stort behov av att stå upp för journalisters möjlighet att fritt granska makten, ställa oss politiker till svars och oberoende kunna driva en journalistik där vi politiker håller armlängds avstånd. Jag ser hur detta utrymme både i Sverige och runt om i Europa är hotat.
Jag och regeringen kommer alltid att stå upp för mediernas oberoende. Vad detta handlar om är att EU-kommissionen har lagt fram ett förslag för hur vi kan jobba för att motverka den rasism som finns runt om i Europa. En del i detta är att erbjuda kunskap om till exempel stereotyper, för vi kan alla bära på fördomar av olika slag.
Det är givetvis helt frivilligt för journalister att ta del av detta. Det är ingen som kommer att tvinga journalister att delta i ett seminarium och ta del av kunskapshöjande insatser, utan det är något som medierna själva väljer. Jag är dock av den uppfattningen att kunskap aldrig är fel. Vi behöver ständigt lära oss och utvecklas, också i politiken.
Det kan göra oss alla bättre och vassare och ta oss längre i de samhällsutmaningar vi vill lösa. Jag upplever att vi diskuterar frågan om rasism finns eller inte, men det kan vara så att jag har tolkat riksdagsledamoten fel.
Min absoluta uppfattning är att vi har utmaningar med rasism både här i Sverige och runt om i världen och att det är viktigt att vi på olika sätt tar steg framåt för att bekämpa rasismen. Förra mandatperioden antog regeringen en handlingsplan mot rasism med en rad olika åtgärder för vad som kan göras i Sverige. Nu lägger även EU-kommissionen fram en handlingsplan mot rasism.
Det är positivt att denna plan läggs fram och att det förs en diskussion om rasism och diskriminering och om vad som kan göras i alla medlemsstater för att principen om alla människors lika värde ska upprätthållas. Här finns ett jobb att göra.
Inget barn i något samhälle ska växa upp och vara rädd för att behandlas som mindre värt enbart baserat på till exempel utseende eller att man tillhör en etnisk minoritet. Alla barn och vuxna ska känna sig trygga i skolan och i det offentliga rummet, och de ska känna sig trygga med att de har politiker som står upp för alla människors lika värde.
Jag tycker därför att det är positivt att vi får en handlingsplan och att det förs en debatt om vad vi kan göra för att göra bättre ifrån oss också här i Sverige.
Åsa Lindhagen (MP):
Det är helt oseriöst att ställa en sådan fråga. Det är många olika parametrar som kan vara skälet till att någon har lägre lön. Det går inte att lägga en siffra på bordet på det sättet. För mig är det uppenbart att vårt samhälle har problem med rasism och diskriminering. Min stora fråga tillbaka till Ludvig Aspling och Sverigedemokraterna är därför: Har vi problem med rasism i Sverige, eller respekteras alla människors lika värde?
Spelar det ingen som helst roll vem man är, hur man ser ut eller vilken bakgrund man har? Detta skulle jag vilja ha svar på. Förnekar ni den rasism och diskriminering som finns runt om i samhället och som påverkar människors livsvillkor? Har du läst vittnesmålen från föräldrar till afrosvenska barn om hur de har upplevt delar av sin skolgång och vad de beskriver? Jag tycker att det är fruktansvärda berättelser att läsa, inte minst när det handlar om barn. Det är sådant som går rakt in i hjärtat.
Inget barn i Sverige ska behöva tvivla på att hon, han eller hen är lika mycket värd som andra. Alla barn är lika mycket värda. Min fråga tillbaka är: Har vi problem med rasism, eller förnekar Sverigedemokraterna den rasism och diskriminering som finns i samhället?
Åsa Lindhagen (MP):
Har vi strukturell rasism i samhället? Ja, det har vi. Det finns till exempel en rapport från Uppsala universitet som tittar på afrosvenskars situation på arbetsmarknaden. Där ser man att afrosvenskar som grupp behöver ha en forskarutbildning för att komma upp i samma disponibla inkomst som den övriga befolkningen som har en treårig eftergymnasial utbildning, för att ta ett exempel.
Detta betyder inte att rasismen slår igenom i varje enskilt fall för varje enskild individ, men om vi lyfter blicken ser vi att det finns strukturella skillnader mellan människor också här i Sverige, och jag hatar det. Det fanns också en fråga om ett nationellt europeiskt register, och det tänkte jag beröra lite. Det finns inga förslag från kommissionen i deras handlingsplan mot rasism när det handlar om att koppla individer till data, utan det ska vara anonymiserat.
Vi behöver mer kunskap i samhället om hur människor och olika grupper av människor har det. Det är oerhört viktigt, men det kan också vara känsligt att knyta det till individ. Från Sveriges sida har vi en restriktiv syn på statistik och datainsamling om det kopplas till etnicitet. Regeringen har ingen anledning att ompröva den hållningen i detta sammanhang.
Däremot är det möjligt att få ut mer kunskap med befintlig statistik och titta på hur olika grupper av människor har det i samhället. Jag ser det som en oerhört viktig demokratisk grunduppgift att se på vad det finns för möjligheter för människor i Sverige att skapa sig ett gott liv när det finns strukturella skillnader mellan människor som grupp. Då behöver vi borra i vad dessa skillnader beror på. De kan bero på olika saker.
Sedan behöver vi sätta igång och jobba och göra något åt detta, för samhället ska ge alla människor goda livsvillkor. Inte minst barn ska ha goda uppväxtvillkor.
Åsa Lindhagen (MP):
Mikael Strandman har frågat mig om jag anser att svensk lagstiftning gällande politisk diskriminering vid offentlig tillsättning efterlever de allmänna förklaringar om de mänskliga rättigheterna så som de uttrycks i FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna samt Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna.
Om svaret är nej undrar Mikael Strandman om jag avser att verka för att nekande av anställning inom det offentliga med hänvisning till politisk åskådning ska bli straffbart, i likhet med vad som gäller för de befintliga diskrimineringsgrunderna enligt diskrimineringslagen. Sverige har ratificerat och är därmed folkrättsligt bundet av ett stort antal internationella konventioner om mänskliga rättigheter. Principen om icke-diskriminering är central i flera av dessa.
Införlivandet av konventionsåtaganden i svensk rätt görs i allmänhet genom att lagstiftaren justerar svenska bestämmelser så att de överensstämmer med konventionens krav. Jag vill som ett exempel lyfta upp konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter.
Av denna framgår att konventionsstaterna ska respektera och tillförsäkra var och en av rättigheterna i konventionen utan åtskillnad av något slag, såsom på grund av ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationell eller social härkomst, egendom, börd eller ställning i övrigt.
I samband med att Sverige ratificerade konventionen konstaterade regeringen att det stadgade förbudet mot diskriminering står i överensstämmelse med svenska rättsgrundsatser. Europakonventionen gäller som svensk lag. Det är därutöver ett tydligt krav i vår grundlag att förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter i sin verksamhet ska beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet.
Vidare ska vid beslut om statliga anställningar avseende fästas endast vid sakliga grunder, såsom förtjänst och skicklighet. Sverige ska vara ett land där alla människor ska kunna leva i frihet utan att utsättas för diskriminering. Målet för regeringens politik mot diskriminering är ett samhälle fritt från diskriminering.
I diskrimineringslagen finns ett skydd mot diskriminering oavsett kön, könsöverskridande identitet eller uttryck, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionsnedsättning, sexuell läggning eller ålder. Skyddet omfattar ett stort antal samhällsområden och inkluderar både privata och offentliga aktörer. Frågan om skyddet mot diskriminering i diskrimineringslagen borde täcka fler grunder än dessa sju diskuterades i förarbetena till lagen.
Den lämpligaste lösningen ansågs dock vara att utgå från de diskrimineringsgrunder som den parlamentariska diskrimineringsutredningen föreslagit. Dessa grunder motsvarar dessutom huvudsakligen de grunder som skyddas i EU:s likabehandlingsdirektiv. Det finns för närvarande inga planer på någon ny översyn av diskrimineringsgrunderna i lagen.
Åsa Lindhagen (MP):
Detta är viktiga frågor om alla människors rätt att göra sin röst hörd och uttrycka den också i en tid när vi ser att det demokratiska utrymmet i världen krymper. Det är något som oroar mig väldigt mycket. Detta är alltså viktiga frågor. Våra förvaltningsmyndigheter ska enligt lag iaktta saklighet och opartiskhet.
Enligt regeringsformen ska man vid beslut om anställningar fästa vikt endast vid sakliga grunder. Det handlar om förtjänst och skicklighet. Det är detta som jag tycker ska stå i centrum när man anställer. Är denna person lämplig för uppgiften? Är det en person som har den skicklighet som krävs för att kunna utföra jobbet? Det är detta som ska stå i centrum.
Sedan lever vi fritt i en demokrati där människor ska kunna få uttrycka sin egen åsikt. Det kan förstås finnas fall när dessa två krockar. Riksdagsledamoten gav exempel på detta. Jag kan lyfta fram ytterligare ett exempel när det gäller en lämplighetsbedömning.
Om en person söker jobb på ett boende för personer med funktionsnedsättning och har uttryckt mycket starka funkofoba uttalanden är det mycket möjligt att tänka att denna person inte är lämplig för ett sådant jobb. Ytterligare ett exempel som man kan tänka sig är en person som är nazist eller en person som sympatiserar med våldsbejakande islamistisk extremism och som söker jobb i en skola.
Då skulle man kunna tänka sig att rektorn gör bedömningen att det är en person som inte är lämplig att vara lärare, en person som till exempel gör skillnad på barn, och att det finns en stor risk att denna person kommer att behandla barn på olika sätt eller att det kommer att finnas barn som inte kommer att känna trygghet i skolan om det finns en person där som exempelvis instämmer i våldsbejakande islamistiska åsikter.
Därför tycker jag att det som står i regeringsformen också är det som ska stå i centrum, och det är lämplighet, skicklighet och förtjänst. När man tar ett arbete har man en skyldighet gentemot arbetsgivaren. Man får en lön för att utföra ett arbete. Då har man också ett ansvar gentemot sin arbetsgivare att göra detta arbete på ett bra sätt. Arbetsgivaren är ansvarig gentemot sina medarbetare.
Men medarbetarna har också ett ansvar och en uppgift att sköta efter bästa förmåga.
Åsa Lindhagen (MP):
Jag har också haft behov av att öva på detta. Tack för påminnelsen. Om man har sökt en statlig tjänst har man möjlighet att vända sig till en särskild nämnd, Statens överklagandenämnd, om man inte tycker att man har blivit rättvist behandlad. Kommuner ska också utgå från förtjänst, skicklighet och lämplighet, alltså sakliga grunder.
Det gäller även dessa. Jag tänker att man förstås alltid kan diskutera arbetstagares möjligheter på arbetsmarknaden och om de ska stärkas på olika sätt. Vad har man till exempel för möjligheter att få upprättelse gentemot en arbetsgivare om man tycker att något inte har gått rätt till? Både när det gäller anställda och när människor söker jobb är det intressanta frågor att diskutera rent generellt.
Det är också på många sätt högaktuella frågor. Det jag tycker är viktigt när det gäller den principiella frågan är att det såklart är just lämpligheten som ska stå i centrum. Det finns exempel på politiker som har uttryckt kraftig rasism, och där kan man förstås se att en arbetsgivare i vissa fall kanske gör bedömningen att det inte är lämpligt att just den personen arbetar hos dem.
Det måste ske på den enskilda arbetsplatsen och utifrån en individuell bedömning - men det ska handla om just lämpligheten. Det är det som ska stå i centrum. Det tycker jag är oerhört viktigt. När det gäller diskriminering i stort tror jag att vi behöver diskutera vad man har för möjligheter att få upprättelse med den diskrimineringslagstiftning vi har, som inte är jättegammal.
Vi har en utredning igång just nu som ser över diskrimineringslagstiftningen, liksom möjligheterna att sätta in kraftigare åtgärder om arbetsgivare till exempel inte jobbar förebyggande mot diskriminering på arbetsplatsen. Det måste få konsekvenser att inte göra det.
Jag tror alltså att vi har all anledning att fortsätta diskutera hur vi kan stärka skyddet mot diskriminering och se till att det finns möjligheter för människor att få upprättelse. När det gäller den fråga vi diskuterar just nu tycker jag dock, förstås, att det är lämpligheten för uppgiften som ska stå i centrum.
Åsa Lindhagen (MP):
Det är förstås viktiga frågor att diskutera. Hur kan man stärka människors möjligheter på arbetsmarknaden på olika sätt? Det är väl alltid värdefullt att diskutera också hur individers möjligheter att föra sin talan på olika sätt ser ut.
Det är dock så att det är grundlagsskyddat att tillsättning ska ske på sakliga grunder, och jag tycker att det är oerhört viktigt att stå upp för detta. Vi behöver generellt jobba mot diskrimineringen i samhället och stärka skyddet mot diskriminering, men det är tydligt att tillsättning ska ske utifrån lämplighet.
Därför är det förstås oerhört viktigt att alla arbetsgivare som ska rekrytera medarbetare enbart tar hänsyn till vad de sökande har för åsikt i de fall där dessa åsikter skulle utgöra ett hinder för att utföra uppgiften på det sätt som krävs. Det är då det kan finnas skäl att gå vidare med en annan sökande. Det tycker jag alltså är oerhört viktigt att stå upp för.
I övrigt tackar jag för utbytet av åsikter och för diskussionen.
Åsa Lindhagen (MP):
Joar Forssell har frågat mig vad regeringen har gjort för att förmå kommissionen att sänka de utsläppsgränser för koldioxid som finns med i utkastet till delegerad akt för taxonomin.
Han har vidare frågat mig om jag anser att utsläppsgränserna är hållbara och i linje med unionens klimatmål för 2030 och 2050 samt, om inte, vilka utsläppsgränser som enligt regeringen skulle kunna anses hållbara. Joar Forssell har också frågat mig om regeringen kommer att stödja den delegerade akten i rådet om utsläppsgränserna finns kvar i slutversionen av dokumentet.
Det krävs ett konstruktivt, hållbart och verkningsfullt miljö- och klimatarbete för att vi ska nå de utsläppsmål vi enats om på global, europeisk och nationell nivå. Regeringen verkar för att taxonomin ska baseras på en vetenskaplig bedömning och återspegla måluppfyllelse av EU:s hållbarhetsmål. Regeringen eftersträvar även teknikneutralitet.
Joar Forssell hänvisar till två olika utsläppsgränser i taxonomin som har olika funktion och som är fastställda i relation till två olika miljömål: begränsning av klimatförändringarna och anpassning till klimatförändringarna. Det är viktigt att tydliggöra skillnaden mellan de två gränsvärdena.
Utsläppsgränsen om 100 gram koldioxidekvivalenter per kilowattimme används för att bedöma om en viss ekonomisk verksamhet ska anses bidra väsentligt till målet om begränsning av klimatförändringarna. Gränsvärdet överensstämmer med det gränsvärde som EU-kommissionens tekniska expertgrupp för hållbar finansiering, TEG, föreslog.
Gränsvärdet ska ses över regelbundet och justeras nedåt för att överensstämma med de scenarier som krävs för att nå nettonollutsläpp 2050. Regeringen har inte verkat för någon annan gräns för det startvärde som sedan successivt ska sänkas. Däremot har regeringen motarbetat högre gränsvärden, exempelvis för naturgas.
Utsläppsgränsen om 270 gram koldioxidekvivalenter per kilowattimme är ett så kallat icke-skada-kriterium, som används för att säkerställa att en verksamhet som enligt taxonomin anses bidra väsentligt till målet om anpassning till klimatförändringarna inte samtidigt orsakar betydande skada för målet om begränsning av klimatförändringarna. Även i det här fallet är gränsvärdet i nivå med TEG:s förslag och ska ses över och justeras regelbundet.
Regeringen har inte verkat för något annat gränsvärde. Som så mycket annat inom EU kommer taxonomin i slutändan att bli en kompromiss. Taxonomin omfattar en mycket stor mängd verksamheter för vilka det inte enbart sätts kriterier avseende klimatmålen utan också icke-skada-kriterier för att säkerställa att verksamheten inte orsakar betydande skada för något av de andra miljömålen i taxonomin.
För varje kriterium finns det olika synpunkter, men frågan vi kommer att ställa oss är om detta sammantaget är ett steg i rätt riktning. Regeringens ståndpunkt kommer alltså att baseras på en sammanvägd bedömning, och dialog om detta kommer att ske i riksdagen.
Åsa Lindhagen (MP):
Jag vill börja med att säga tack till riksdagsledamoten för de vänliga orden. Jag delar nöjet att få stå och debattera i den här kammaren. Det finns ju två delar här.
Jag hade kunnat förstå att det hade gått att känna upprördhet om gränsen på 270 gram hade handlat om energiproduktionen - om man skulle kunna släppa ut 270 gram och ändå kallas grön. Men så är det ju inte, utan den gränsen handlar om klimatanpassningsmålet.
Om du vill genomföra klimatanpassningsåtgärder i en verksamhet, till exempel ett aluminiumsmältverk som behöver en skyddsvall för att inte drabbas av översvämningar, ska du inte få kalla klimatanpassningsåtgärderna gröna hur som helst. Du ska inte kunna säga att alla klimatanpassningsåtgärder är gröna, punkt.
Här har kommissionen i sin delegerade akt sagt att den verksamhet som ska skyddas, till exempel ett aluminiumsmältverk, inte får släppa ut mer än 270 gram. Annars kommer inte klimatanpassningsåtgärden att klassas som grön.
Jag tycker att det är rimligt att inte alla klimatanpassningsåtgärder ska få kallas för gröna, utan man måste ta i beaktande hur de påverkar det andra målet som handlar om att begränsa klimatförändringarna. Om de verksamheter som vill begränsa klimatförändringarna ska få kallas för gröna enligt det målet, som är ett annat mål, får man inte släppa ut mer än 100 gram, punkt.
Det är också den bedömning som expertgruppen inom EU har gjort av vad som krävs för att uppnå EU:s egna klimatmål. Kommissionen bedömer också att det är 1-5 procent av företagsaktiviteter och investeringsportföljer som kommer att klassas som gröna. Den här gränsen är alltså inget frikort för att få kallas för hållbar, tvärtom.
Det är en akut klimatkris som vi befinner oss i. Jag tror att vi är många som känner en stor oro inför framtiden, inte bara för framtida generationer, våra barn som lever och växer upp här utan också för vår egen framtid, för klimatförändringarna sker här och nu, precis nu. De slår oerhört hårt mot människors livsvillkor, och det kommer bara att förvärras om vi inte vänder utvecklingen.
Då krävs det också att vi gör andra saker. Nu pratar vi om de verksamheter som klassas som hållbara. Vi behöver också prata om de verksamheter som släpper ut och förstör rejält för klimatet.
En av de saker som vi har gjort från svensk sida är att vi har drivit igenom höjda priser på utsläppsrätter inom EU, som är, skulle jag säga, en av de absolut viktigaste klimatåtgärderna under förra mandatperioden och som jag som svensk är väldigt stolt över - inte minst Isabella Lövin drev på i detta arbete. Det innebär att vi nu ser att kolkraftverk stänger ned runt om i Europa.
Vi måste också jobba med de delar som handlar om att det faktiskt ska kosta att förstöra för allas vår framtid.
Åsa Lindhagen (MP):
Vi vill ha en gräns när det gäller energiproduktionen, och den är ju 100 gram. Där finns gränsen när det gäller klimatmålet i taxonomin, som handlar om begränsning av klimatförändringarna. Ska du få kalla din energiproduktion för grön ska du klara gränsen på 100 gram. Det är den gräns som EU:s expertgrupp har lagt fast för att vi ska kunna nå klimatneutralitet 2050 i EU.
Och det är förstås helt orimligt att sätta en gräns där vi inte når vårt eget klimatmål. Man måste ju tycka att det är en fullständig självklarhet att en sådan gräns måste sättas. Sedan har vi en annan gräns som rör ett annat mål. Det handlar om klimatanpassningsåtgärderna, men det är ju någonting annat. Ska du göra en klimatanpassningsåtgärd kan du inte göra det hur som helst.
Vill du skydda en verksamhet som släpper ut mer än 270 gram kommer inte din klimatanpassningsåtgärd att få kallas för grön, punkt. När det gäller att begränsa klimatförändringarna och minska utsläppen är det gränsen 100 gram som gäller. Det är det som EU-kommissionen har lagt fast i sitt beslut.
Jag tror att det är oerhört viktigt nu att jobba med att se över det som hela taxonomin handlar om, vad det är som är hållbart och hur vi ska definiera det. Det är en oerhört svår fråga. Det är många diskussioner både här i vårt eget land och också mellan länder om en väldigt svår fråga för EU-kommissionen att landa i.
Men de har nu tagit sitt beslut. Men om man får en taxonomi på plats tror jag att den kan bli ett oerhört viktigt verktyg i den gröna omställningen. Tanken är att styra investeringar till hållbara verksamheter och att kontinuerligt se över taxonomin och se om vi behöver göra skärpningar.
Vi har precis tagit emot beslutet från EU-kommissionen. Vi kommer att behöva analysera det och komma fram till hur vi ska se på detta. Jag gör också antagandet att jag kommer att bli kallad till riksdagen för att diskutera de här frågorna. Det är oerhört viktiga frågor för många partier, och det är förstås viktigt att ha en diskussion kring dem.
Det arbete som vi just nu har framför oss är att bedöma beslutet som EU-kommissionen har fattat som helhet. Men vi kan också lyfta blicken generellt när det gäller kampen mot klimatkrisen, som vi befinner oss i. Då är det väldigt tydligt att vi inte gör tillräckligt.
Sverige lyfts inte sällan fram som främst i världen när det gäller arbetet mot klimatkrisen. Men inte heller vi gör tillräckligt. Vi måste göra mer i denna kamp. Vi måste fortsätta att få ned utsläppen. Vi måste också jobba globalt, och vi måste jobba inom EU, för vi kan inte lösa denna kris om inte alla hjälps åt. Vi behöver alltså ta ansvar i vårt eget land.
Vi behöver ta ansvar inom EU. Vi behöver ta ansvar globalt. Och vi måste göra mycket mer.
Åsa Lindhagen (MP):
Det är klart att vi vill se tuffa klimatmål och att verksamheter ska vilja sträva efter att bli hållbara. Där tänker jag också att vi successivt kommer att skärpa kraven. Det är mitt antagande om vad som kommer att hända framöver. Men självklart ska vi ha tuffa klimatkrav. Tanken med taxonomin är också att detta ska stimulera verksamheter så att de hela tiden jobbar aktivt med att sänka sina utsläpp.
Uppfattningen är att 1-5 procent kommer att klassas som gröna med det här, så det kommer att vara en ganska tuff situation att klassas som grön. Men självklart ska man hela tiden driva på för att energiproduktionen ska sänka sina utsläpp ännu mer. Det är helt centralt. Det delar jag fullständigt.
Det jag också tycker har varit en väldigt viktig fråga är naturgasen. Den här gränsen innebär att naturgasen inte skulle kunna klassas som hållbar. Den har också lyfts ur den delegerade akten. Den har funnits med i tidigare utkast hos kommissionen, och sedan har den i slutändan lyfts ur. Jag vet att detta är något som vi båda två verkligen delar och ser positivt på.
Det skulle förstås vara helt förödande för taxonomins trovärdighet om fossil energi skulle klassas som hållbar. Om taxonomin kommer på plats tror jag att den i framtiden kommer att kunna spela en väldigt viktig roll för omställningen.
Men det är självklart att vi som kämpar för att hela tiden ställa hårdare klimatkrav kommer att behöva fortsätta driva den kampen. Det är också väldigt tydligt att vi som tror på att vi behöver göra mer har ganska starka krafter emot oss.