Morgan Johansson (S):
Socialministern kom tomhänt den här gången också. Han tittar på utvecklingen. Han följer utvecklingen, säger han. Samtidigt rullar varslen på. På Karolinska ska som sagt 600 bort. Totalt sett ska 900 tjänster bort. I Skåne har det redan tagits bort 600 tjänster, och man ska ta bort 1 000 tjänster till för att klara sparbetinget på kanske 800 miljoner kronor. Vårdköerna fortsätter att öka.
Jag läste en artikel i Dagens Nyheter i går för att se om det stod någonting om hälso- och sjukvården. Det står så här: "Många satsningar är här genomförda eller på väg för att förbättra tillgången till en väl fungerande och pålitlig vård." Samma dag är det ett enormt stort varsel på Karolinska sjukhuset.
Vårdköerna har bara i Skåne ökat med 50 procent på två år, så det är nog inte många som känner igen sig i bilden att tillgängligheten förbättras. Vad gör ni på Socialdepartementet egentligen? Ni är ju tre statsråd. Det är nästan som de tre aporna: ser inget, hör inget, säger inget. Socialministern gömmer sig i den här debatten bakom det kommunala självstyret.
Jag skulle vilja hävda att det finns åtminstone tre skäl att diskutera de här frågorna här i riksdagen. Det första är nedskärningarna som genomförs på de stora sjukhusen. Inte bara på Karolinska, i Lund eller i Malmö utan nu också på Sahlgrenska är det samma typ av resonemang. Det drabbar inte bara Skåne, Västsverige och Stockholm, utan det drabbar hela landet.
Det andra är att man måste föra diskussionen kring den etiska frågan: Hur långt kan man gå när man skär ned i sjukvården? Den artikel som Göran Hägglund pekar på, och som är grunden för interpellationen men som nu också spätts på genom de ytterligare besked som kommit om nedskärningar, grundar sig på en chef som försöker slå knut på sig själv, som försöker se till att klara det sparbeting som han har blivit ålagd att försöka göra.
Han säger: Ska vi gå så här långt ned, måste vi till och med börja fundera över att ompröva livsuppehållande behandling av de allra svårast sjuka. Det är inget felaktigt i det, utan det var den bild som han hade. Han försöker till varje pris slå knut på sig själv sedan sparbetinget kom. Sedan blir det väldigt konstigt i socialministerns svar när det gäller det kommunala självstyret.
Först säger han: Jag vill inte prata om den högkvalificerade vården på våra sjukhus och hur den drabbas av nedskärningarna, för det är en kommunal fråga, kommunalt självstyre.
I nästa andetag skryter han i interpellationssvaret om att han har lagt fram en proposition som innebär att staten ska tvinga alla landsting att införa fri etableringsrätt för primärvården. På vårdcentralerna ska man in och detaljstyra hur sjukvården ska skötas. Staten ska tvinga alla att gå över till Stockholms vårdvalssystem.
Det som håller på att slita sönder hela vårdcentralssystemet i Stockholm ska nu tvingas på alla sjukvårdshuvudmän. Och så står socialministern och pratar om kommunalt självstyre. Nej, det fungerar inte. Ge nu besked, socialministern! Följ inte bara utvecklingen!
Tänker du ta fram ytterligare statliga pengar till sjukvården i år eller nästa år eller tänker du låta varselvågen slå rakt in i sjukvården? Det tror jag att väldigt många väntar på ett besked om.