KBLab/rixvox huggingface dataset:
Luciano Astudillo (S):
Jag vill börja med att tacka arbetsmarknadsministern för svaret. Det börjar bli dags att utvärdera den borgerliga arbetsmarknadspolitiken under den här mandatperioden. Vilka prioriteringar har gjorts? Hur har dessa insatser mött verkligheten? I dag är det 100 000 fler arbetslösa. 70 000 fler befinner sig i utanförskap.
I den offentliga sektorn har 25 000 välfärdsarbetare blivit av med jobbet bara under det här året. Visst slog finanskrisen till. Det gjorde att den borgerliga regeringens uppgift blev mycket svårare, men man kan inte bara gömma sig bakom den.
Det är inte finanskrisens fel att den borgerliga regeringen genomgående har sänkt kvaliteten i de stödinsatser som erbjuds arbetslösa. Det har möjligtvis handlat om att få ihop pengar till de breda skattesänkningarna. Vi ser det genomgående. Vi ser det i Lyftet. Och vi ser det inte minst i jobb- och utvecklingsgarantin, och det är det som Riksrevisionen påtalar.
Det är inte heller finanskrisens fel att regeringen inte tar sitt ansvar och vidtar de åtgärder som Riksrevisionen påtalar i sin skarpa kritik av hur jobb- och utvecklingsgarantin implementerats. Vad ser vi? Jo, vi ser att det är för mycket av förvaring som leder till passivitet och för lite av utbildning som skulle kunna leda till jobb.
Dessutom finns det inget individuellt bemötande, vilket regeringen säger att man vill uppnå med den här garantin. Detta påtalades i ett läge när garantin inte var så stor som den är i dag. Nu har arbetslösheten ökat, och fler har kommit in i garantin. Då är det inte märkligt att Arbetsförmedlingen får mer resurser, 600 miljoner, som arbetsmarknadsministern säger.
Det märkliga är att hälften av de platser vi hade i yrkesinriktad arbetsmarknadsutbildning har avskaffats sedan det förra valet och att regeringen, nu när vi har två garantier med mer än 100 000 människor, accepterar att Arbetsförmedlingen bara har en av fem i aktivt stöd.
Jag vill återigen fråga Sven Otto Littorin vilka åtgärder ministern har vidtagit med anledning av Riksrevisionens rekommendationer.
Luciano Astudillo (S):
Jag fick aldrig något svar på vilka åtgärder som har vidtagits till följd av de rekommendationer som Riksrevisionen gav regeringen i samband med att man ska göra något nu när antalet personer i garantin växer och de problem som var stora redan när antalet var litet nu väntas bli mycket större. Jag har inte fått svar angående de fyra rekommendationer som regeringen fick.
Riksrevisionen har både utvärderat styrningen av Arbetsförmedlingen och förverkligandet av jobb- och utvecklingsgarantin men också utvärderat Arbetsförmedlingens verkställande av den. Både myndigheten och regeringen har fått rekommendationer. Jag hade hoppats på att Littorin kunde svara på vilka åtgärder i relation till de här fyra viktiga rekommendationerna som han har vidtagit.
Jag tror att det faktiskt är viktigt att ge ett svar på den frågan. I övrigt vill jag, när det gäller det som Littorin säger att här har den borgerliga regeringen gjort ett vägval, påstå att det är ett ideologiskt vägval. Man har valt att dra ned på kvaliteten i resurserna för att öka mängden.
Det känns igen från våra sämsta tider när vi regerade, faktiskt. Det blev för mycket mängd och för lite kvalitet. Det ledde till mer inlåsning och mindre utbildning.
Åter till frågan: Riksrevisionen har lämnat fyra rekommendationer till regeringen, inte till Arbetsförmedlingen. Vilka åtgärder har Littorin vidtagit för att komma till rätta med de här problemen så att jobbgarantin inte låser in människor i passiva insatser?
Luciano Astudillo (S):
Jag är glad att Littorin ger svar på frågorna. Förvisso hade jag hoppats höra andra svar mitt i den här massarbetslöshetssituationen som vi har med 100 000 fler arbetslösa och ett utanförskap som har ökat med 70 000. I den viktiga välfärdssektorn är det dessutom 25 000 fler som blivit av med jobbet bara det här året. Då säger Littorin att han vill titta närmare på det. Han talar om löpande beredning och att han kan överväga förändringar i regleringsbrevet.
Han säger att han inte är främmande för förändringar men att det hittills inte har varit aktuellt. Jag tycker inte att det känns tryggt i den situation som Sverige befinner sig i. Jag menar, och vi socialdemokrater menar, att den här regeringen har gjort ett aktivt, ideologiskt ställningstagande. Detta drar ned kvaliteten i insatserna.
Man har kanske ökat mängden nu i jobbkrisen, men den insats och det stöd som varje enskild arbetslös kan få har mycket sämre kvalitet än tidigare. Det har lett till att den kanske viktigaste insatsen som den här regeringen nu har att erbjuda arbetslösa leder till passivitet och en mindre mängd aktiva insatser.
Det är inte jag utan Arbetsförmedlingen som säger att bara en av fem av dem som befinner sig i de två garantierna har ett aktivt stöd. Och det är inte jag utan Sven Otto Littorin som har lovat att det högst ska vara 20 arbetslösa per handläggare. Han har stått här och sagt att det är hans ambition; han har sagt det tidigare också.
Jag tycker att det är allvarligt med tanke på den situation som vi befinner oss i. Långtidsarbetslösheten ökar. Antalet personer i garantin växer. Det är för lite av utbildning och för mycket av inlåsning. Jag hoppas på en snabb ändring av det.
Luciano Astudillo (S):
Ett otydligt svar döljer inte det faktum att regeringen prioriterar ned insatserna mot rasism och diskriminering just nu. Det vet Sabuni. Jag vill ändå tacka henne för svaret.
Men för att det ska vara tydligt vill jag säga att fakta är att från 14 miljoner kronor går det ned till 10 miljoner kronor till det lokala antidiskrimineringsarbetet. Precis som Sabuni sade mellan raderna sänker man också nivån på det stöd som finns till arbetet mot rasism och intolerans.
Det var runt 2 miljoner där, så det är 6 miljoner totalt. Det kan låta som små summor, men det är de pengar som går till det lokala folkrörelsearbetet och det breda engagemanget mot rasism och intolerans. Där gör frivilligsektorn kraftfulla insatser för att hjälpa människor som upplever sig ha blivit diskriminerade och som vill verka för likabehandling och mot rasism i det här landet.
Det är små, små summor som gör oerhört mycket nytta därute i lokalsamhället. I stället pratar Sabuni brett om antidiskrimineringsarbetet. Jag tar gärna den diskussionen. För vad har egentligen hänt? Jag vill påstå att regeringen inte alls har varit så aktiv som Sabuni vill göra gällande, utan tvärtom. Den har till och med dragit ned på ambitionerna i det breda antidiskrimineringsarbetet.
Det ska sägas att regeringen slog ihop lagarna. En utredning hade pågått under lång tid, och detta gjordes med stöd av oppositionen. Man satte ihop ombudsmännen till ett ombudsmannaämbete med stöd från oppositionen. Det var ett långt förarbete som föregick dessa reformer. Det var ingenting som vi kritiserade.
Men i sak - om vi ska vara ärliga - stärker det inte i grunden antidiskrimineringsarbetet. Tvärtom gjorde regeringen en rad andra förändringar som inte minst för kvinnor har försämrat villkoren och skyddet mot diskriminering. När man gör saker som är bra ska man också ha beröm.
Det har vi gett Sabuni personligen, men inte övriga i regeringen, när det gäller diskrimineringsersättningen. Det ska kosta dem som diskriminerar. Men där tar det slut. Det är den enda märkbara positiva insats som faktiskt har stärkt skyddet för dem som riskerar att drabbas av diskriminering.
Under den här mandatperioden har DO fått sina anslag neddragna. Arbetet för att implementera avidentifierade jobbansökningar har gått i stå. Utredningen av aktiva insatser - hur vi jobbar för att aktivt förebygga diskriminering - har kraftigt kritiserats för att vara kraftlös.
Dessutom väljer regeringen nu mitt i krisen att dra ned det stöd som de lokala antidiskrimineringsbyråerna och folk där ute behöver för att jobba mot rasism och intolerans. Det är anmärkningsvärt, och det ska kritiseras. Vi rödgröna kommer att ha en helt annan politik på området. Vi har det redan, och det kommer att framgå ännu tydligare när vi presenterar vårt alternativ på området.
Luciano Astudillo (S):
Nu är det i och för sig regeringen som ska stå till svars, men jag svarar gärna på den frågan. Låt oss först konstatera det som jag tar upp i den här frågan. Ni sänker stödet till det lokala diskrimineringsarbetet från förra året till i år. Det är så. Låt oss också konstatera att ni sänker stödet till de folkrörelser som vill jobba mot rasism och intolerans. Det är så.
Sedan kan Sabuni bluddra ut och säga att man skjuter till pengar någon annanstans. Då får ni visa det. Ni sänker stödet till det breda folkrörelsearbetet mot diskriminering och intolerans. Det är det som den här frågan handlar om. Vi har sagt nej till det i våra alternativ. Vi vill fortsätta att aktivt arbeta mot diskriminering. I ett anständigt samhälle behandlas alla lika.
Är man ung ska man inte drabbas bara för att man är ung. Är man gammal ska man inte drabbas och särbehandlas negativt för att man är gammal. Har man en funktionsnedsättning ska man ha samma möjligheter till arbete som andra. Jag tror att vi är överens om grundprincipen, människosynen. Därför kan man aldrig ge sig när det gäller att aktivt föreslå nya åtgärder och nya insatser för att nå det målet.
Statsrådet har ibland sagt att det viktigaste för att minska diskrimineringen är att ha en fungerande jobbpolitik. Det kan jag hålla med om. Nu går det åt precis fel håll där också. I två av tre utsatta områden ökar utanförskapet. De senaste tre åren har arbetslösheten bland utrikes födda ökat dubbelt så fort som bland inrikes födda.
Mitt i krisen 2008 var det så lite som två av tio nyanlända som fick stöd på arbetsförmedlingen som var inskrivna där. Inte ens där fungerar antidiskrimineringsarbetet. Er jobbpolitik fungerar inte.
Vi socialdemokrater har sagt att vi vill fortsätta att pröva avidentifierade jobbansökningar till offentliga jobb. Vi tror att det är en metod som kan fungera. Vi vill fortsätta att stärka stödet till DO, och om Sabuni läser våra reservationer vet hon att vi lägger mer resurser till DO. Man kanske skulle kunna göra mer av situation testing och inte bara använda det på bostadsmarknaden. Det är bra att Sabuni lyssnar på oppositionen när vi har bra förslag.
Det finns fler områden i samhället där människor drabbas av diskriminering. Vi är också beredda - och vi kommer att presentera mer av de förslagen senare i dag - att fortsätta att stärka stödet till de kommuner som utvecklar lokalt antidiskrimineringsarbete i samverkan med folkrörelserna där.
För oss är det tydligt att en regering som ser att det fortfarande pågår diskriminering måste fortsätta att ta krafttag mot den.
På sikt är vi beredda att skärpa lagstiftningen på de områden där den här regeringen försvagat skyddet mot diskriminering, inte minst vad gäller kvinnor. Nog har vi många förslag och är ivriga att verkställa dem. Vi sätter människovärdet före marknadsvärdet.
Sabuni har inte kunnat övertyga de övriga partierna i alliansen att det borde vara så. Där är vi ganska överens i vårt alternativ.
Luciano Astudillo (S):
Jag vill tacka ministern för det här samtalet. Det blir fel när Sabuni försöker bredda diskussionen till allting - allt från flyktingmottagning till det breda diskrimineringsarbetet. Vi har en tydlig politik där, och vi kommer att presentera den. Den är baserad på kunskap, bland annat på de utredningar på området som både Sabuni och Billström har bestämt men vars förslag man inte orkade genomföra i regeringsställning.
Jag känner mig alltså helt trygg i att vår politik, baserad på kunskap, kommer att leda till ett bättre flyktingmottagande och en starkare arbetslinje för fler nyanlända och inte minst till att man säger som det är: Det ska råda nolltolerans mot diskriminering i vårt land oavsett vem det drabbar.
Så länge det finns diskriminering kommer vi aktivt att hitta nya metoder för att verkställa en politik som skyddar likabehandlingen i vårt land. Den här debatten har handlat om det breda folkrörelsearbetet mot diskriminering och för att motverka rasism i vårt land.
Sabuni försöker med en massa ord att dölja det faktum som många av de diskrimineringsbyråer som har vuxit fram nu får erfara, nämligen att den här regeringen ger mindre pengar åt dem för att jobba lokalt i Malmö, Norrköping eller Göteborg för att stötta människor som upplever att de blivit drabbade av diskriminering. Så är det. Det är synd att Sabuni inte står för det.
De som jobbar därute vet att det är så. Likadant är det i arbetet mot rasism och intolerans. Den här regeringen sänker anslagen för den typen av brett, folkligt arbete för att motverka rasism och intolerans i en tid där det verkligen behövs mer än på mycket länge.
Luciano Astudillo (S):
Jag vill börja med att tacka arbetsmarknadsministern för svaret. Egentligen borde man vara ganska glad en dag som denna när den moderata arbetsmarknadsministern efter snart en hel mandatperiod tydligen fått en helt ny uppenbarelse, att förändringar i arbetsmarknadspolitiken förtjänar noggranna överväganden.
Tänk om den insikten hade infunnit sig i början av mandatperioden - hur mycket vettigare a-kassan då skulle ha sett ut och hur mycket mer innehåll av kvalitet vi hade haft i arbetsmarknadspolitiken! Men må så vara. Problemet när det gäller integriteten i arbetslivet är Littorins val av ingång.
Trots att en utredning gjorts på området om de svåra avvägningarna väljer Sven Otto Littorin att inte agera i frågan.
Det är i praktiken den verklighet vi har där ute i dag. Det finns en utredning som föreslår hur man kan hantera de här svåra avvägningarna. Den var klar redan för ett år sedan. Remisstiden gick ut för nio månader sedan, men den här regeringen väljer att passa, att avvakta.
Förvisso vet jag att just integritetsfrågor inte har varit den här regeringens starka sida, men när det gäller vanliga medarbetares integritet när de söker ett jobb, deras rätt att veta vad som övervakas och inte övervakas, borde man agera lite mer skyndsamt.
Vad Littorin försöker göra i sitt svar är att gömma sig bakom parterna och säga att det finns en del avtal som reglerar det här. Problemet är att regeringens egna utredare säger att detta inte räcker, att det är otydligt och att lagstiftning måste till för att tydliggöra problemen. Där finns svaret på en av frågorna som regeringen och Littorin själv lyfter upp i sitt svar.
Det behövs ibland att politiken hjälper till lite och ger en knuff, och då måste regeringen agera. Det går inte att passivt gömma sig bakom att saker är lite svåra eller att bolla över det till parterna. Littorin fick ett pris för ett tag sedan.
Lag & Avtal utsåg honom till den mest inflytelserika arbetsrättaren trots att arbetsmarknadsministern inte är jurist. Det kan ministern få beröm för! Vad var motiveringen? Jo, att han håller sig på mattan. Men jag skulle vilja korrigera det.
Det verkar vara så att vi har fått en arbetsmarknadsminister som sopar allt under mattan, inte minst människors personliga integritet i arbetslivet. Det är dags att börja ta ansvar för dessa frågor också, herr arbetsmarknadsminister!
Luciano Astudillo (S):
Jag vill tacka arbetsmarknadsministern för svaret. Det är klart att det har hänt väldigt mycket på arbetsmarknadsområdet. Förvisso har arbetsmarknadsministern själv ställt till rätt mycket då det är klart att han också har ett ansvar för den arbetsbelastning han bidragit med när det gäller till exempel försämringen av a-kassan och förändringarna i visstidsanställningen.
De är än i dag frågetecken där Littorin lovat att komma med svar men inte gjort det i tid. Det finns massor av frågor där inte bara krisen har bidragit till att arbetsbelastningen på Arbetsmarknadsdepartementet är stor. Vi har också en regering som inte riktigt förstår och inte vill göra saker på det här området för löntagares bästa.
Arbetsmarknadsministern tycks ha två växlar, och det har han haft under hela mandatperioden. Den ena innebär snabba förändringar som är ogenomtänkta, utan analys och som inte föregås av en utredning. Vi har sett det flera gånger på området. Det är full fart framåt, och så får det gå som det går. Och då har det inte gått bra.
Den andra växeln innebär att inte göra någonting och passivt avvakta och dra ut på tiden in i det sista. Så är det just med frågan om personlig integritet. Där är det växel noll som har varit i, trots att det ute på svensk arbetsmarknad finns en växande oro för just den personliga integriteten i arbetslivet.
Sist men inte minst, vilket kanske är mest graverande för att det är en dom som kom rätt nyligen, är det helt i sin ordning att den som anser att hans integritet kränkts måste sätta sitt jobb i pant för att över huvud taget kunna driva frågan mot sin arbetsgivare i rätten. Det är dags att börja agera, för det är en synnerligen allvarlig fråga.
Jag hade hoppats på en mer reaktiv och aktiv minister som ser till att saker händer där ute och alltså lägger i växel ett, den som alltför ofta har handlat om att försämra vanligt folks villkor på arbetsmarknaden.
Luciano Astudillo (S):
Jag tror att man i längden inte kan gömma sin passivitet bakom att skylla på parterna eller något annat. Inte heller kan man gömma sig bakom att man tycker att frågan är för komplicerad. Om Sven Otto Littorin tycker att detta är alldeles för komplicerat ska han veta att redan den 19 september kan vi få en rödgrön arbetsmarknadsminister som är ivrig och beredd att ta sig an den här uppgiften.
De här frågorna är prioriterade för det rödgröna samarbetet precis som arbetslöshetsbekämpningen i stort är. Jag vill avslutningsvis, för jag tror att det här blir min sista chans till det, tacka arbetsmarknadsministern för de här fyra långa åren. Det har gått hett till ibland och det har varit roligt ibland.
Det har varit blixtar ibland men också många leenden. Arbetsmarknadsministern är regeringens friska fläkt om inte annat, och det har behövts under de här fyra svåra åren som drabbat svenska folket - inte bara på grund av krisen utan på grund av att vi haft en högerregering som valt att öka klyftorna och trodde att det skulle leda till fler jobb. Så var det inte.
Nu kan svenska folket välja en ny färdriktning. Avslutningsvis vill jag säga: Tack, arbetsmarknadsministern! Hoppas att han kan vara en frisk fläkt även efter den 19 september.
Luciano Astudillo (S):
Jag tror inte att det tjänar syftet att peka ut vems fel allting har varit. Det blir en debatt på låg nivå. Jag tror att det är bättre att ta ansvar och se: Hur går vi vidare? Där säger vi att det är bra att Arbetsförmedlingen får ett tydligt ansvar för etableringen. Men så pekar vi på alla de brister som finns i den reform som genomförs.
Ett steg framåt legitimerar inte att vi samtidigt tar flera steg tillbaka - lotssystemet, sfi-bonussystemet, att man dränerat Arbetsförmedlingen på resurser för att kunna erbjuda kvalitativa yrkesutbildningar, att man har ganska låga utbildningsambitioner och att det är alldeles för lite kompletterande utbildningar trots att den här gruppen är så stor.
För att sammanfatta det regeringen gör med sina etableringsplaner och sin politik kan man känna att det inte kommer att gå så mycket bättre.
Utan ett system för en fungerande nationell kvalitetssäkrad validering, utan resurser till Arbetsförmedlingen för aktiva insatser, utan tillräckliga utbildningsinsatser och med ett sfi-system som fortfarande är i fas med de reformer som genomförs kan man diskutera om detta kommer att leda till att vi når framgång framöver.
Det är viktigt att ni börjar fundera på alla de brister som Jusek pekade på inför debatten och inför genomförandet, börja lyssna och ta till er, eller så kan vi hoppas på att det blir ett rödgrönt maktskifte den 19 september. Avslutningsvis vill jag önska talmannen och Sabuni en trevlig valborg.
Luciano Astudillo (S):
Jag vill börja med att tacka statsrådet Maria Larsson för svaret. För ett år sedan ställde sig WHO:s högsta beslutande organ bakom rapporten Closing the gap in a generation . I rapporten konstateras att sociala orättvisor bokstavligen handlar om frågor om liv och död. Skillnaden i hälsa mellan människor i olika delar av världen är extremt påtaglig.
Hälsan skiljer sig också beroende på var i Sverige man växer upp och var man bor. I min hemstad Malmö är skillnaden i medellivslängd så stor som åtta år mellan de stadsdelar där männen lever längst respektive kortast.
När den här rapporten färdigställdes hörsammade Malmö kommun de eniga forskarna kring det arbete som behövde göras. Det socialdemokratiska kommunalrådet Katrin Stjernfeldt Jammeh bestämde sig för att tillsätta en särskild kommission i Malmö för att bekämpa och utjämna de sociala hälsoklyftor som finns i vår stad.
Hon knyter nu till sig de främsta forskarna på området. Men från den nationella nivån är det fortfarande tyst. Regeringen har förvisso gett Statens folkhälsoinstitut i uppdrag att dra lärdomar av Marmotkommissionen.
Men den rapport som nyligen presenterades har fördömts av samtliga forskare som satt i den referensgrupp som Folkhälsoinstitutet hade till sin hjälp. Man menar att regeringen i stället borde följa Malmös exempel och tillsätta en nationell hälsokommission.
Socialstyrelsen pekar på att inkomstskillnaderna ökar. Rädda Barnen visar att alltför många barn får växa upp i fattigdom. Mönstret är likadant om man ser på SCB:s statistik. Men Maria Larsson försöker i sitt svar ge en bild av att allting är så bra och att vi lever i den bästa av världar.
Hon beskriver också den borgerliga politik som har förts under de senaste åren som en faktor till att det går så bra i vårt land. I 90 procent av landets kommuner tvingas i dag allt fler människor söka hjälp för att få socialbidrag.
Det är inte bara orsakat av det konjunkturläge som vi har haft, utan det beror också på att man har slagit sönder de socialförsäkringssystem som har varit så viktiga för många av de människor som finns i vårt land. Det beror också på att denna regering har valt att inte prioritera stöd till kommunernas välfärdssektor. I stället har man prioriterat ökade klyftor.
Jag är helt övertygad om att framtiden går att påverka. Jag tror att det går att sluta den ohälsoklyfta som fortsätter att växa och som har växt lavinartat under de senaste fyra åren. Men det handlar om att på riktigt förbättra människors vardagsliv. Förhållanden som gäller var man föds, var man växer upp, hur man arbetar och hur man åldras går att göra något åt.
Det är också viktigt att lyssna på expertisen och på akademin och ta hjälp och stöd av dem. Därför vill jag fråga Maria Larsson vad hon avser att göra för att bekämpa ohälsoklyftan som växt under de senaste fyra åren.