KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Den diskussion vi för nu är oerhört viktig. Vi blir alla oerhört upprörda när vi upplever att människor som är sjuka och sårbara behandlas illa eller inte får den vård och omsorg som de behöver. Det gäller när äldre människor som är i behov av hjälp och stöd behandlas på ett sådant sätt att deras värdighet inte upprätthålls och att de ibland rentav vanvårdas.
För att komma till rätta med det finns det inte en enkel lösning. Det fordras väldigt många olika tilltag samtidigt. Anneli Särnblad pekar i sin interpellation på instrumentet lagen om offentlig upphandling. Det kan vara en viktig faktor. Men jag tror också att det är viktigt att ta till sig det som Finn Bengtsson framhåller.
Detta är någonting som tyvärr förekommer inom verksamheter som drivs i offentlig regi men också där det är privata intressenter inblandade. Det finns exempel på verksamhet med god kvalitet som drivs privat och offentligt. Det finns exempel på verksamhet som drivs med bristande kvalitet privat eller offentligt.
Vi ska komma ihåg att allt finansieras gemensamt. Men utförarna kan vara privata eller offentliga. Det finns ingenting i exempelvis tillsynsrapporter som tyder på att privat driven vård och omsorg generellt skulle vara sämre.
Tvärtom tyder mycket på att en ökad mångfald i öppen konkurrens möjliggör en effektivare vård med bättre tillgänglighet som ger bästa och mesta för varje insatt skattekrona. Det stimulerar mer innovativa arbetssätt och lösningar inte minst genom öppna jämförelser. Att vi gör på lite olika sätt gör att vi kan lära oss av varandra.
Man ska komma ihåg att lagen om offentlig upphandling är ett instrument som kan användas. Det är ett verktyg som egentligen inte ger svaret. Det är ett verktyg som kan användas med olika mått av skicklighet. Om upphandlaren är duktig när det gäller att göra förfrågningsunderlag och precisera vad man vill upphandla kan man få bra utfall.
Är det så att man slarvar eller kanske ibland är alldeles för feg att precisera annat än det som handlar om kronor och ören kan man hamna väldigt fel. Detta instrument ställer väldigt stora krav på upphandlaren att använda det på rätt sätt. Man behöver ha tillräckligt med kunskap och tänka igenom vad det är som man verkligen vill upphandla. Är det enbart billigast möjligt, eller är det någonting annat?
Oftast är det någonting annat. Det handlar om en hög kvalitet, en värdighet för äldre eller för den som är sjuk och en god vård eller omsorg. Jag vill påminna om det arbete som sker med en så kallad värdighetsgaranti inom äldreomsorgen.
Den syftar till att etablera en lästa möjliga nivå som aldrig någonsin får underskridas i kvaliteten i den vård och omsorg som våra äldre får. Jag vill också påminna om det arbete som jag har annonserat vid ett par tillfällen tidigare.
Vi vill genomföra ett arbete som syftar till att i samverkan med olika aktörer ta fram en lättillgänglig, användarvänlig och bra vägledning för upphandling inom hälso- och sjukvården och inom omsorgen. Den kan fungera som ett stöd för upphandlaren så att man vet vad man ska fråga efter så att vi ser till att vi får ett bra underlag.
Göran Hägglund (KD):
Jag är ledsen om jag inte var riktigt tydlig i frågesvaret tidigare. Ja, jag tror naturligtvis att det går att åstadkomma en verksamhet som många gånger är effektivare än den som bedrivs i dag - kanske inte alltid, men många gånger. Det handlar mycket om hur man lyckas organisera verksamheten och motivera personalen att göra sina bästa insatser.
Detta finns det tusen olika exempel på. Jag tror inte att jag behöver leda det i bevis här och nu. Jag håller med om det som Eva-Lena Jansson säger om att patienten alltid ska komma i första hand. Hon frågar om det alltid kan vara så. Det är ju vår uppgift att säkerställa att det blir så. Vi har ett system i Sverige som finansieras gemensamt och där vård och omsorg ges efter behov.
Det är detta vi ska säkerställa. Vad vi nu diskuterar är om andra än det offentliga kan meddela den vården och den omsorgen. Jag menar att de naturligtvis kan det. Det har också varit den socialdemokratiska linjen, åtminstone under senare tid, även om man nu kan skönja en viss tveksamhet i inläggen. Man hävdar att när andra än det offentliga driver verksamhet sker det på patientens bekostnad.
Har man det synsättet så ska naturligtvis allting ligga i offentlig regi. Det tror jag inte att ni egentligen tycker, tänker eller vill. Då måste diskussionen handla om hur vi åstadkommer bästa möjliga styrning av den offentligt finansierade vården och omsorgen och om hur vi åstadkommer bästa möjliga förutsättningar för dem som är gamla eller sjuka och behöver hjälp och stöd. Det är det som jag ägnar varje dag åt.
Göran Hägglund (KD):
Själva idén för regeringen är att öka valfriheten och förstärka rättvisan mellan olika familjer. Det är lite svårsmält för en del som gärna vill ha en enda mall som förväntas passa precis alla. Jag har en lite annan syn på denna fråga.
Jag tror alltså att det är viktigt att vi hittar en palett av åtgärder som gör det möjligt för var och en att pussla ihop det livssätt och de val som man själv vill göra i familjen antingen det finns en eller två föräldrar som har det direkta ansvaret för barnens vardag. Det finns en del inkonsekvenser i det resonemang som förs.
Finn Bengtsson tangerar en sak, nämligen hushållstjänsterna. Tidigare har det inom socialdemokratin funnits åtminstone ett uns av debatt i den frågan. En del har tyckt att det varit en ganska bra idé, andra har tyckt annorlunda. Nu sägs det att det inte är bra eftersom alla inte kan utnyttja det. I så fall gäller samma sak beträffande rotavdraget; det är ingen bra idé eftersom inte alla kan utnyttja det.
Det handlar för många familjer om en prioritering av vad som är viktigt under den tid då barnen är små. Alla har inte ekonomiska möjligheter att klara av allting, men för många är det faktiskt på det viset. Det gäller vare sig man har en eller två föräldrar som bor i omedelbar närhet till barnen.
Vårdnadsbidraget löser inte alla jordens problem; det erkänner jag gärna. Jag önskar att det vore på det viset. Men vårdnadsbidraget införs för att kunna göra det möjligt för människor som inte har de allra största plånböckerna att gå ned lite grann i arbetstid för att kanske kunna hämta sina barn lite tidigare eller för att kunna stanna hemma ytterligare någon månad när föräldraförsäkringstiden har gått ut.
Jag medger att alla inte kommer att bada i pengar, och alla kommer inte att kunna använda sin tid precis som de vill. Men detta är ett steg som innebär att valfriheten ökar för många småbarnsföräldrar, och det är någonting som är efterlängtat också bland dem som röstar på ert parti.
Om jag hänger med i resonemanget när det gäller barnomsorgspeng handlade det om att barn kan misshandlas om det kommer nya typer av barnomsorg som inte omfattas av den lagstiftning som vi i dag har för förskolorna. Därmed skulle det här vara en verksamhet som borde underkännas och som vi inte borde vara med på.
Om jag förstår resonemanget rätt tycker jag att det där låter som ett nödargument som är rätt bisarrt i sammanhanget. Det kan naturligtvis hända i alla möjliga sammanhang att barn misshandlas eller far illa, och vi ska göra vårt yttersta för att det inte ska ske. Men det kan inte vara något argument för att all barnomsorg ska ske på ett och samma sätt.
Kort sagt tycker jag att ni socialdemokrater är fast i ett gammaldags tänkande där ni tror att ni som politiker vet bättre än vad familjerna gör själva. Det vill jag ändra på och överföra beslutsmakt till föräldrarna, som jag tror vill och förstår sina barns bästa.
Göran Hägglund (KD):
Ja, det är lite äventyrligt. Lägger man makten hos, i det här fallet, föräldrarna själva kommer de att göra på lite olika sätt. Det är naturligtvis mycket lättare för den, så att säga, kommandopolitiker som avgör att föräldrarna ska göra på ett visst sätt. Då vet man vilket utfallet blir. Lägger man makten hos föräldrarna själva kommer de att göra på lite olika sätt.
Många föräldrar - det vet vi - känner ett starkt behov av att kunna tillbringa mer tid tillsammans med sina barn. Många föräldrar, tror jag, kommer att välja det. Andra kommer att välja andra former. Många kommer förstås att fortsätta att välja den kommunala barnomsorgen. Sedan gäller det sysselsättningen.
Jag tror att alla oberoende bedömare säger att den politik som regeringen har fört har lett till att det är betydligt fler människor i arbete än vad det hade varit om den gamla politiken hade bibehållits. Det är betydelsefullt för jämställdheten och för fördelningspolitiken. Då säger Eva-Lena Jansson: Att man i det läget inför vårdnadsbidrag är ingen arbetslinje. Nej, men den här regeringen förmår nog att driva flera linjer samtidigt.
Det handlar om att se till att fler människor kommer i arbete - det har vi visat - men också om att göra det möjligt för fler föräldrar att tillbringa mer tid tillsammans med sina barn. Eva-Lena Jansson säger då: Ja, men de ensamstående föräldrarna får inte mer tid tillsammans med barnen. Är inte de lika viktiga? Detta kommer då från en person som företräder ett parti som uppenbarligen inte tycker att det här är viktigt för någon, med motsvarande resonemang.
Vi gör det möjligt för fler människor att tillbringa mer tid tillsammans med barnen genom att de går ned lite grann i arbetstid eller att de stannar hemma ytterligare en tid när föräldraförsäkringen har gått ut. Valfriheten ökar. Möjligheten att själv bestämma hur man vill ordna sin tillvaro ökar. Det tror jag välkomnas av väldigt många småbarnsföräldrar - eller hur, herr talman?
Göran Hägglund (KD):
Hillevi Larsson har frågat socialförsäkringsminister Cristina Husmark Pehrsson vad hon avser att göra för att hjälpa barn i familjer med knappa ekonomiska omständigheter, om hon planerar extra insatser till barn vars föräldrar fått sänkt ersättning till följd av regeringens politik och vad hon anser att man kan göra med anledning av de barnfamiljer som inte fått sitt socialbidrag utbetalt förrän 27 december. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen.
Jag vill börja med att beskriva regeringens politik för varaktigt högre sysselsättning och minskat utanförskap. Det är en bred ansats, och den är långsiktigt syftande, inriktad på åtgärder inom både skatteområdet och ersättningssystemen. Regeringens målsättning är ett arbetsliv som gör det möjligt för fler att använda sin förmåga utan att behöva hamna i långtidssjukskrivning eller sjuk- och aktivitetsersättning.
Att förhindra långvarig frånvaro från arbetsmarknaden är en central uppgift för regeringen, och för den enskildes trygghet är det viktigt med en väl fungerande socialförsäkring. Barnfamiljernas viktigaste inkomstkälla är förvärvsarbete, vilket innebär att arbetslöshet är en vanlig orsak till dålig ekonomi. Att skapa goda förutsättningar för arbete är således den viktigaste åtgärden för möjlighet till god ekonomisk standard.
Familjepolitiken ska utöver det bidra till att ge alla barnfamiljer förbättrade förutsättningar för en god levnadsstandard. Det är också viktigt att betona att den ekonomiska familjepolitiken bara är en del av regeringens samlade familjepolitik. Det är riktigt att barn är en del av familjerna och därmed i hög grad beroende av sina föräldrars ekonomi och försörjningsmöjligheter.
Mot bakgrund av att goda förutsättningar för arbete är avgörande för den enskilda familjens möjlighet till en god ekonomisk standard är utvecklingen av samhällsekonomin betydelsefull tillsammans med ett väl utvecklat stöd till barnfamiljerna. Välfärden för barn och deras familjer finns i alla delar av samhället och handlar också i hög grad om att stödja föräldrarna och ge barn i ekonomiskt utsatta familjer stöd.
Vi har ett väl utbyggt trygghetssystem för familjer och barn. Såväl de behovsprövade bidragen, som till stor del är inkomstprövade, som de generella bidragen verkar inkomstutjämnande. Genom rätten till ekonomiskt bistånd tillförsäkras familjer en skälig levnadsnivå. Biståndet utgör det yttersta skyddsnätet i trygghetssystemet och regleras i socialtjänstlagen.
Det är kommunerna som beslutar om formerna för utbetalning, och när det gäller bistånd till barnfamiljer ska även barnens särskilda behov uppmärksammas.
Göran Hägglund (KD):
Det här är förstås en väldigt viktig diskussion som vi för. Hur kan vi få ned antalet barn som lever ekonomiskt utsatt?
Detta gör att de får en begränsad möjlighet att få tillgång till allt det som många andra barn får del av, men det riskerar också att hämma deras utveckling mer långsiktigt när det gäller utbildning och väldigt mycket annat. Hur skapar vi så goda förutsättningar som möjligt?
En viktigt sak är att titta på hur det ser ut. Storleken på utbetalningar när det gäller barn, bortsett från flyktingar, vet vi minskade under 2006 och också under de tre första kvartalen 2007 som vi har statistik över.
Färre barnfamiljer har varit beroende av socialbidrag. Det är naturligtvis något som är betydelsefullt. Vi kan också se att några saker görs, att riksnormen för försörjningsstödet höjdes den 1 januari 2008 och att man håller på att bereda förslag inom Regeringskansliet när det gäller en översyn av riksnormen.
Men som flera debattörer tidigare har strukit under: Långsiktigt måste ändå målsättningen vara att människor kan försörja sig själva. Huvuduppgiften måste vara att ingen ska behöva vara beroende av ekonomiskt stöd av olika slag.
Regeringen har därför slagit in på en ny linje som handlar om att göra det möjligt för fler människor att få arbete genom nystartsjobb, jobb- och utvecklingsgarantin, jobbgarantin för unga och instegsjobb för personer med utländsk bakgrund.
Genom att nystartsjobben öppnas för offentlig sektor från och med den 1 januari 2008 förbättras möjligheterna för långtidsfrånvarande, inte minst kvinnor, att kunna få sådana jobb. Detta är oerhört betydelsefullt. Lösningen är förstås inte att hitta nya dagar för utbetalning av bidrag. Det tror jag att alla är överens om. Frågan är större än så.
Hur hittar vi vägar så att alla, eller så nära det målet man någonsin kan komma, kan försörja sig själva? Hur hittar vi vägar som gör det möjligt för fler människor att kunna ha ett vanligt jobb? Sedan ska vi naturligtvis ha trygga system för dem som inte kan ha ett vanligt jobb så att det blir möjligt för dem att överblicka sin tillvaro.
Detta gäller naturligtvis inte minst när det är barn med i bilden. För dem tror jag att vi alla ömmar alldeles särskilt. Men jag vill återigen säga: Utgångspunkten måste vara en väl fungerande arbetsmarknad där det blir möjligt för fler människor att försörja sig själva.
Göran Hägglund (KD):
Jag tror att det är viktigt att komma tillbaka till det grundläggande. Den viktigaste åtgärden mot en dålig fördelning är att fler måste ha möjlighet att gå till ett arbete och att kunna försörja sig själva. Vi har, som det har understrukits flera gånger, ökat stimulansen för arbete. Det leder till att fler människor har arbete än vad som annars skulle ha varit fallet.
Hillevi Larsson frågar vad som händer med alla dem som inte har fått jobb när lågkonjunkturen kommer. Det kan vi naturligtvis vara bekymrade över. Men vi för en politik som dels ökar utbudet av arbetskraft, dels öppnar behovet av att anställa. Jag hävdar att om den gamla politiken hade fått fortsätta hade vi haft en betydligt högre arbetslöshet när vi går in i en svagare konjunktur.
Därmed hade naturligtvis de offentliga finanserna varit oerhört mycket svagare, och fler människor hade varit mer utsatta och beroende av det offentligas hjälp och stöd. Arbete är inte ett nollsummespel. Vi kan faktiskt påverka genom den politik vi för. Det här är en oerhört viktig del i regeringens politik.
En annan viktig del är att förstärka och förbättra rehabiliteringskedjan och göra det möjligt för fler människor att komma tillbaka i arbete. För människor som under den tidigare regeringen alltför ofta förgäves har fått vänta på den hjälp och det stöd som de behövt för att komma åter i arbete vidtas nu väldigt viktiga åtgärder för att de snabbt ska komma tillbaka.
Vi tror att det spelar en stor roll för att fler hushåll ska kunna försörja sig själva och för att barnfattigdomen ska trängas tillbaka.
Göran Hägglund (KD):
Det sista var naturligtvis ett brinnande inlägg. Man kanske hade behövt höra den rösten i valrörelsen förra året när hundratusentals människor stod utanför arbetsmarknaden och Socialdemokraterna vägrade att göra något. Människor väntade förgäves på att få en fungerande rehabilitering och Socialdemokraterna sedan 1997, med armarna i kors, gjorde inte någonting över huvud taget.
Under valrörelsen 2006 var skillnaderna i svensk politik väldigt tydliga mellan dem som såg arbetslösheten och dem som vägrade att se den - de som menade att det inte skulle vara en fråga att diskutera under valrörelsen där den främste företrädaren sade att det inte skulle bli någon fråga.
Vi var de som såg människor som saknade arbete och ville ha möjlighet att försörja sig själva, de som såg sambandet mellan arbetstillfällen och en offentlig sektor som hade tillgång till de resurser som kommer av att människor har ett arbete. Det var det som gjorde att svenska folket valde bort en regering som vägrade att se sanningen i vitögat och verkligheten som den är.
I stället röstade man fram en ny regering som hade de perspektiven och en politik för att förändra och bygga en skola som ser den enskilda eleven och ger den möjlighet att fungera, en politik för att skapa ett samhälle där fler vågar starta företag och erbjuda anställning och för att se till att vi har resurser för en fungerande äldreomsorg och så vidare. Det är vårt uppdrag, herr talman.
Göran Hägglund (KD):
Tack för alla friska inlägg så här långt. Det är viktigt att vi inte gör så här för att vi tror att vi har en modell som passar alla barn och alla familjer. Vi vill lägga mer beslutsmakt hos föräldrarna själva, och det finns starka önskemål om det. Många barnfamiljer upplever att de har för lite tid för barnen när de är små.
Syftet med vårdnadsbidraget är att möta barnfamiljernas behov, och det här är en reform som har ett tydligt barn- och valfrihetsperspektiv. Barnomsorgen ska förstås inte organiseras utifrån förskolans, kommunens eller diverse myndigheters behov och önskemål utan utifrån vad som är det bästa för barnen. Barn är olika. Barn behöver olika former av barnomsorg, i synnerhet när de är riktigt små.
Vårdnadsbidraget ökar möjligheterna och gör det möjligt för fler att anpassa sin arbetstid och föräldraledighetens längd utifrån barnens och föräldrarnas egna behov och önskemål. Ett samhälle där föräldrar upplever att de inte har tid och möjlighet att ägna sig tillräckligt mycket åt sina barn är inte det riktigt goda samhälle som jag vill försöka förverkliga.
Det är en viktig välfärdsfråga att barn får den omsorg de behöver och att de kan börja i förskola eller i annan barnomsorg i en takt som är anpassad utifrån det enskilda barnets behov och förutsättningar. Min tro är att föräldrar kan förstå sina barns bästa och vet sina barns bästa, och jag litar på att föräldrarna kan fatta de riktiga besluten.
Här går en viktig skiljelinje i debatten mellan dem som tror på föräldrarna och föräldrarnas förmåga och dem som tror sig veta bättre och som med politiska beslut vill lägga fast ramarna för den enskildes liv och för vad som är det bästa för barnet.
Vårdnadsbidraget är inte främst en reform som syftar till att öka arbetsutbudet utan syftar till att i så stor utsträckning som möjligt hitta vägar som gör att vi kan både värna arbetslinjen, undvika inlåsningseffekter och skapa valfrihet.
I en del av inslagen i debatten får vi höra att man drabbas av vårdnadsbidraget, att det slår hårt och så vidare. Jag lever i föreställningen att vuxna svenskar har en förmåga att själva välja det som de anser vara bäst för dem själva och deras barn.
Det är en skiljelinje som spelar en stor roll för vart den här debatten kommer att leda. Det är frivilligt att utnyttja vårdnadsbidraget, och många vill ägna mer tid åt sina barn. Vårdnadsbidraget öppnar en möjlighet för fler att göra det. Av Veronica Palms inlägg förstår man att alla förlorar. Det gör kvinnor, män och barn.
Men jag vet inte om man har lyssnat på de föräldrar som i opinionsmätning efter opinionsmätning säger att de skulle uppskatta en möjlighet att vara hemma en tid ytterligare när barnen är små, eller att minska sina arbetstider lite ytterligare för att kunna tillbringa mer tid med sina barn. Glöm inte bort barnfamiljerna när ni ritar era system vid sammanträdesborden.
Ni glömmer bort de problem som behöver lösas. Jag ska avstå från att ge mig in på ett nytt område, men jag kommer att i senare inlägg bemöta en del av det som har sagts när det gäller remissinstansernas synpunkter som är intressanta i sammanhanget.
Göran Hägglund (KD):
Jag blir imponerad över alla dem som i debatten kan göra sig till talesmän för vad alla vill och precis hur alla vill ordna det för sig. Jag har en annan utgångspunkt, nämligen att politiken i görligaste mån bör utformas på ett sådant sätt att människor kan göra på olika sätt utifrån de förhållanden som passar just deras situation på bästa möjliga sätt.
Möter ni människor och pratar med dem säger de att det är just precis det vi gör. Det förslag som jag har för avsikt att lägga fram bygger dels på den grundsyn jag har på människan, att människan är kapabel att fatta de beslut som är bäst för honom eller henne, dels på önskemål som finns hos svenska barnfamiljer om att få en ökad valfrihet och att kunna ha möjlighet att tillbringa mer tid tillsammans med sina barn.
Någon säger att ingen efterfrågar vårdnadsbidraget. Sedan ger man sig in på den underbara logiken att man säger att beloppet är för lågt och att ingen vill ha det, men att detta ändå är ett hot mot i stort sett hela mänskligheten. Man får balansera argumenten något och se till att de fungerar tillsammans.
När det gäller de beräkningar som har gjorts av ekonomin vill jag bara understryka att siffrorna på 3 miljarder är helt felaktiga i grunden och beräknade på ett sätt som borde vara pinsamt för dem som har gjort beräkningarna, bland annat utifrån det enkla faktum att de som omfattas är två årskullar, inte tre årskullar som till exempel SKL och Socialdemokraterna gärna hanterar i detta sammanhang.
Man har räknat utifrån en situation där alla kommuner inför ett vårdnadsbidrag till maximalt belopp och alla barn som inte går i förskola får ett helt vårdnadsbidrag, också de som är hemma med föräldrar som har föräldraförsäkring. Det är naturligtvis inte möjligt att kombinera detta. Det är i grunden fel. Det handlar om helt andra nivåer, som vi kommer att presentera inom kort.