KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunnar Sandberg (S):
Socialministern sade att regeringen har gett Socialstyrelsen i uppdrag att i samråd med Sveriges Kommuner och Landsting ta fram ett underlag för en strategi för sällsynta sjukdomar i enlighet med rekommendationer från Europeiska unionens råd. Uppdraget har slutrapporterats och är nu under beredning i Regeringskansliet. EU:s rådsrekommendationer stämmer väl överens med Rett Centers verksamhet.
Där lyfts bland annat betydelsen av långsiktighet, tillräckliga ekonomiska resurser, klinisk forskning och ett tvärvetenskapligt arbetssätt fram. Om inte Rett Center kan fortsätta sin verksamhet på nuvarande nivå är det helt emot EU:s rådsrekommendationer.
Förhoppningen är att socialministern i det fortsatta beredningsarbetet står fast vid sitt löfte vid besöket på Rett Center 2008 så att Rett Center verkligen kan se framtiden an med tillförsikt.
Gunnar Sandberg (S):
Statsrådet! Vi måste sätta hälsan i fokus när vi diskuterar alkoholpolitiken. Strategin borde utgå från att alla våra leverantörer ska ha större medvetenhet om hälsa och alkohol. En del kanske önskar att de bodde i ett land där det vore enklare att köpa sig en flaska vin en fredagskväll när man missat stängningstiden, men begränsad tillgång på alkohol ger färre alkoholskadar, vilket en rad forskningsrapporter visar.
Den linjen går också WHO på när de för första gången presenterar en global strategi för att minska alkoholskadorna i världen. I strategin föreslås åtgärder som vi väl känner igen som svensk alkoholpolitik - minimiålder vid inköp, promillegräns vid bilkörning, höjd alkoholskatt, begränsade öppettider och krav på enbart licensierade butiker eller statliga monopol för att sälja alkohol.
Strategin säger också att information och hälsovård är viktigt men att det är regleringar som har störst effekt. Vilka sjukdomar orsakade av alkohol ser vi i Sverige varje år, sjukdomar som har starka samband med högt alkoholintag? Det är levercirros, bukspottkörtelinflammation, vissa cancerformer, hjärt- och kärlsjukdomar samt hjärnskador och andra kroppsliga skador orsakade av våld i samband med intag av alkohol. Vi vet att utövandet av våld ökar vid alkoholkonsumtion. Herr talman!
Varje år dör många av alkohol i Sverige. Enligt Socialstyrelsens statistik över dödsorsakerna 2012 dog 1 490 män och 422 kvinnor av någon alkoholrelaterad diagnos. Det är 30 män och 8 kvinnor per 100 000 invånare. När vi redan vet så mycket om alkoholens skador på människors hälsa, varför måste vi då debattera den sidan av alkoholpolitiken och inte frågan om en mer restriktiv hållning?
Gunnar Sandberg (S):
Statsrådet Maria Larsson säger att vi är överens i sak. Bra! Då får vi förhoppningsvis se mer av reglering av alkoholpolitiken framöver. Alkoholkonsumtionen kostar väldigt mycket. År 2006 gjordes en beräkning av en grupp forskare gällande kostnaderna för år 2002. Man tillämpade internationella riktlinjer och metoder.
Studien inkluderade kostnader och hälsoeffekter för sjukdomar och skador, sociala problem, reducerad produktion och livskvalitetsförluster. Även positiva hälsoeffekter inkluderades, till exempel minskad risk för hjärt- och kärlsjukdomar och ökad livskvalitet. För 2002 beräknades samhällets nettokostnader på grund av alkoholkonsumtionen i Sverige uppgå till drygt 20 miljarder kronor.
Om positiva hälsoeffekter inte inkluderas blir bruttokostnaden 29 miljarder kronor enligt denna beräkning. Öppnar vi för större möjligheter att konsumera alkohol är jag övertygad om att notan blir ännu större. Vem ska betala?
Gunnar Sandberg (S):
Tack, socialministern, för svaret! Det är ett lite positivare svar än dem vi har fått tidigare, men det känns lite osäkert. Jag är ändå ganska nöjd. Den här frågan har diskuterats här i riksdagen ett antal gånger, varför verksamheten är väl känd för socialministern. Ministern har ju besökt centret i Östersund och också fått annan information, bland annat genom brev från anhöriga.
Socialministerns eget parti var starkt pådrivande när en enig riksdag beslutade om statens långsiktiga stöd till Rett Center 2002. Vid besöket på centret 2008 lovade socialministern fortfarande att Rett Center skulle se framtiden an med tillförsikt. Ministern menade att centret behövdes för den lilla grupp som är beroende av vården där, som inte kan erbjudas någon annanstans i vårt land.
Ministern sade också: "Jag är väldigt angelägen om att man kan fortsätta sin verksamhet med samma höga nivå och med den forskningsanknytning som man har i dag." Men det har inte riktigt blivit så. Det har aldrig kommit några åtgärder som förbättrat situationen för Rett Center.
Socialministern har gång på gång sedan 2010 hänvisat till ett pågående arbete, först i Socialstyrelsen, sedan i departementet, med att ta fram en strategi för området sällsynta sjukdomar. Verksamheten påverkas negativt av ministerns passivitet.
I ett svar på en fråga av mig i december konstaterade socialministern att det specifika stödet till Rett Center är unikt och att statsbidrag som finansierar sådana insatser beslutas från år till år och inte automatiskt räknas upp. Detta konstaterande står i stark kontrast till de av riksdagen enhälligt beslutade rullande treårsbidragen som infördes under 2003 och gällde fram till 2006.
De gav verksamheten en nödvändig långsiktig planeringshorisont. I svaret hävdar socialministern också att en höjning av bidraget skulle innebära minskat stöd till andra angelägna insatser inom hälso- och sjukvårdsområdet. Ytterligare 3 miljoner till Rett Center är en extremt liten post i det här sammanhanget och är ett svagt argument.
I svaret i dag talar socialministern om att alla ska ha vård på lika villkor oberoende av sjukdomens vanlighet och svårighetsgrad. Han säger också att sådan verksamhet som Rett Center bedriver behövs och att det vore olyckligt om den särskilda kompetens som byggts upp i Östersund inte skulle kunna fortleva och utvecklas. Kan inte socialministern säga vad regeringen egentligen tycker?
Trots alla vackra ord verkar ju regeringen anse att det är landstinget i Jämtland som ska ha ansvar för verksamheten. På något annat sätt kan man inte tolka det faktum att Rett Center endast får årliga anslag och att anslaget inte är uppräknat sedan 2003.
Gunnar Sandberg (S):
Jo, jag kan förstå socialministern. Politiken är bråkig, snårig och svår. Det är inte mycket som är svart eller vitt. Men här i riksdagen finns det ett starkt stöd för Rett Center och för de sköraste av våra barn, som får hjälp och stöd där. Det framgår inte minst av det faktum att riksdagen nyligen har beslutat att regeringen i vår ska återkomma till riksdagen med ett förslag på en mer stabil statlig finansiering av verksamheten under de kommande åren.
Riksdagen vill alltså ha en statlig finansiering. Riksdagen vill ha en mer långsiktig finansiering av verksamheten. Riksdagen vill ha det som vi har efterlyst i många debatter, detsamma som också Kristdemokraterna ville ha innan de kom in i regeringen. Nu tänker socialministern noga överväga förutsättningarna för detta. Det låter inte så betryggande.
Socialministern säger i sitt svar att det är landstingen och kommunerna som är ansvariga för att erbjuda medborgarna en god hälso- och sjukvård och att det även gäller en bra habiliteringsverksamhet. Därför kan inte en stabil och långsiktig finansiering lösas genom riktade statliga bidrag, utan det krävs också intresse och initiativ från huvudmännens sida, menar han.
Det är viktigt att komma ihåg att Retts syndrom är en sällsynt diagnos och att det inte ens finns drabbade i varje landsting. Därför kan det knappast finnas resurser i varje landsting till vård och rehabilitering. Det skulle inte vara möjligt vare sig ekonomiskt eller kunskapsmässigt. I dag finns det vissa resurser i de två största landstingen, Stockholm och Västra Götaland, utöver centret i Jämtland. Det krävs ett samlat ansvar för verksamheten.
Ansvaret gäller sjukvårdshuvudmännen men också staten på grund av verksamhetens art. Att Retts syndrom är så sällsynt var en gång anledningen till att staten tog sitt ansvar för verksamheten. Efter flera års diskussioner och många löften har väldigt lite hänt. Det enda socialministern har gjort är att be centret beskriva den forskning som genomförts med stöd av statliga medel.
Agneta Luttropp beskrev det i sitt anförande. Hon räknade upp tillräckligt med argument för långsiktigheten. För mig låter det som att socialministern ifrågasätter det bidrag som Rett Center får från staten. Jag känner en oro för att socialministern tänker ta bort det helt och hållet.
Gunnar Sandberg (S):
Jag förstår att det är med vånda som ministern tänker på Rett Center. Det är inte alldeles lätt, och få, ca 300, drabbas av Retts syndrom. Men det är ändå en svag grupp i samhället som drabbas, och det är de svagaste som behöver det extra stödet.
Det var den förra socialdemokratiska regeringen som lyfte bidraget till Rett Center in i statsbudgeten, och det var med stöd av en enig riksdag. Det innebar att verksamheten gavs en långsiktig planeringshorisont som rullade i treårsperioder.
Att gå från ett läge med treårsbidrag i statsbudgeten till att bidraget inte ens omnämns i budgeten innebär att långsiktigheten i statens ansvar urholkas radikalt. Dessutom har anslaget varit oförändrat sedan 2003. Herr talman!
Men det kanske är så, socialministern, att även för de svagaste i samhället är det viktigt att vi i höst får en ny regering.
Gunnar Sandberg (S):
Jag håller naturligtvis med Raimo Pärssinen. Det finns bevisligen stora kostnadsbesparingar och effektivitetsvinster att göra genom att centralisera och samordna den statliga administrationen. Beslutet är taget, och Statens servicecenter är i gång, redan med totalt 250 anställda. Men anslutningen av myndigheter kan gå snabbare. Det är ett naturligt steg för både små och större myndigheter att ansluta sig till Statens servicecenter.
Genom att hantera stora volymer uppnås skalfördelar och högre produktivitet. Stora besparingar kan göras på personalkostnader. Till exempel hanterar varje lönehandläggare på Statens servicecenter i Östersund över 1 000 löneutbetalningar per månad. En mindre myndighet med 500-1 000 anställda behöver minst två eller tre lönehandläggare för att kunna hantera sina löner, om man räknar bort semester och att de är sjuka ibland.
Stora besparingar kan också göras inom system- och it-kostnader. Med storskalighet pressas systemkostnaderna. Till exempel kan en mindre myndighet med 1 000 anställda minska sina licenskostnader för lönesystem med 90 procent, från 840 000 kronor per år till 84 000. En större myndighet som Polismyndigheten, eller Arbetsförmedlingen som Raimo Pärssinen nämnde, kan halvera sina licenskostnader.
De statliga myndigheterna är fria att välja hur de ska lösa sin administration. Men hur mycket ska frivilligheten få kosta, och hur mycket är frivilligheten värd?
Gunnar Sandberg (S):
Jag kan väl köpa delar av vad ministern säger. Man kan ta det lite lugnt i början med en ny myndighet. Men nu har det gått ett tag, och den är i gång. Ministern vet att staten kan spara pengar inte minst inom administration. I dag är det bara 38 procent av det totala antalet myndigheter som är anslutna till Statens servicecenters tjänster.
Servicecentret finns i dag i Gävle och Östersund och är mycket viktigt för den lokala arbetsmarknaden, inte minst i Östersund, där regeringen lagt ned ett antal statliga jobb. Vi har en mycket stor koncentration av statliga jobb här i huvudstaden, men det behövs också ute i landet. Jag frågar ministern: Om inte staten tar ansvar för de jobb den kan påverka att flytta ut runt om i landet, vem ska annars kunna ta det ansvaret? Jämtland har en mycket smal arbetsmarknad.
Vi har också en stor andel ensamföretag. För att våra unga ska kunna bo kvar i länet är det viktigt att det finns arbete för dem. Staten har sitt ansvar för jobben, och Statens servicecenter är ett bra tillfälle att skapa arbetstillfällen ute i landet. Vilka åtgärder är statsrådet beredd att vidta för att fler myndigheter ska ansluta sig till Statens servicecenter?
Gunnar Sandberg (S):
Jag får tacka Lena Ek för svaret. Vi har stått här tidigare och diskuterat snöskoterns framtid. Jag tackar även Isak From och Leif Pettersson som vill delta i debatten. Jag kan hålla med Lena Ek på en punkt, och det är att Nationella Snöskoterrådet har gjort ett väldigt bra arbete. Sedan går nog uppfattningarna lite isär.
Det här är en stor fråga för norra Sverige. Det handlar om en stor näring och den har potential att öka och betyda ännu mer. Vi har ca 250 000 skotrar i Sverige, och det säljs ungefär 8 000 nya skotrar årligen. Vi har 15 000 mil skoterleder och ungefär 600 klubbar.
Det finns också 145 professionella skoteruthyrare med tillstånd. I Jämtland omsätter skotertrafiken ungefär 1 miljard. Men det finns ställen i världen där man omsätter mer. I USA och Kanada omsätter man ungefär 24 miljarder dollar. Det finns städer i USA som lever på skotertrafiken.
Man kan säga att det finns fler skoteråkare än jägare. Börje Vestlund är egentligen ingen anhängare av snöskotern; han bor inte där det är så mycket snö. Men det är många stockholmare som är uppe i Norrland, har stugor där och kör mycket skoter på helger och semestrar.
Nu närmar vi oss en stor helg när det gäller snöskotertrafiken, nämligen påsken. Många norrmän har också sina stugor vid gränsen i Sverige i dag, och de kör också mycket. Skotern är viktig för oss som bor där, inte bara för att vi ska kunna röra oss fritt i skog och mark och ta oss ut, utan även i arbetet använder vi skotern.
Regeringen beslutade 2007 att tillsätta Snöskoterrådet. Det var frivilligt, och det fanns inte något tydligt uppdrag från regeringen om vad rådet skulle prata om. Budskapet var mest att man skulle diskutera viktiga frågor för skoterns framtid. Man har ungefär en träff per år ute i landet, och så visar de vad de har kommit fram till och vad vi ska gå vidare med.
De har sagt att det hade varit mycket bättre om det hade varit ett tydligt uppdrag från regeringen med exakt vad som ska diskuteras. Ganska snabbt tog man upp en fråga som har följt med under de här fem åren, och det är hur vi ska säkra finansieringen för skoterlederna, eftersom allt bygger på frivillighet och ideella krafter.
Men man har ändå fått fortsätta. I våra tidigare debatter har det också hänvisats till Nationella Snöskoterrådet och att vi måste följa vad de har kommit fram till, att det är viktigt och att vi inte ska in och peta och störa i deras jobb. Jag tänker att Nationella Snöskoterrådet måste vara världens längsta workshop.
Man har kommit fram till förslag, men när uppdraget började närma sig sitt slut visste man inte tydligt vart man skulle leverera svaren - om det var till Miljödepartementet eller Näringsdepartementet. Frågan om ledfinansiering kvarstår. Tycker ministern att rådet i dag har ett tydligt uppdrag?
Gunnar Sandberg (S):
Trevligt, Anita Brodén, att du vill delta i debatten! Jo då, Lena Ek, jag vet att det är terrängkörningslagen som reglerar mycket av snöskotertrafiken. Självklart måste man komma till rätta med miljöproblemen kring skoteråkningen. Som jag sade i mitt tidigare anförande har man hållit på och diskuterat de här frågorna i över fem år. Nu har man fått en samtalsledare från Naturvårdsverket som håller i det, och det är väl jättebra. Det är i all fall ett steg i rätt riktning.
Om den samtalsledaren hade kommit in redan 2007 tror jag säkert att man hade kommit ännu längre. Det hade man möjligen också om man hade haft en huvudman som ansvarat för de här frågorna. På fem år hinner man diskutera väldigt mycket, även om det är ideellt, och komma med en massa förslag. Det är bra om man också lyfter fram de goda exemplen och om man kanske får lagar eller åtminstone regleringar.
Ledfinansieringen är väldigt viktig för snöskotertrafiken. Den sker på ideell basis. Snöskoterklubbarna brottas - oftast är medlemsintäkten den enda intäkt man har. När eldsjälen försvinner och inte orkar köra upp lederna längre blir de inte uppkörda, och då väljer man kanske att köra någon annanstans.
Därför är det viktigt att man får finansiering och att man får en modell som sträcker sig från Kiruna i norr ned till Dalarna efter fjällkedjan där det är snö, för det är ju en förutsättning. Man ska givetvis inte köra där det är barmark. Det är dessutom viktigt att man har en enhetlig modell.
Om man kommer och kör och kommer in i ett betalledssystem - de växer upp för att säkra finansieringen av uppkörningen av lederna nu när ingen tar tag i de här frågorna - kanske det blir stopp. Då måste man betala för att få åka på leden. Var betalar man? Hur är det löst? Frågorna är alltså många.
Mycket av det här skulle ha kunnat vara löst med regeringens goda minne och intresse. Men det är som sagt många frågor som hänger i luften och som kräver ett svar och att någon tar tag i dem. Min fråga kvarstår: Vad har regeringen gett Naturvårdsverket för uppdrag mer än att utreda miljöaspekten?
Har man något tydligare uppdrag till de här myndigheterna? De är professionella - de vet exakt vilka förslag som skulle kunna innebära en förutsättning för att snöskotertrafiken ska växa, att man följer lederna och att man utvecklar den ännu mer.
Gunnar Sandberg (S):
Vi har varit inne på detta med leder och avgifter för leder. Jag har i tidigare debatter kommit med några förslag om hur man skulle kunna finansiera detta om man då inte vill ta det av medlemmarna - det täcker ju inte hela kostnaden. Om vi skulle införa en avgift på 100 kronor eller 200 kronor per skoter - det är inte mycket, utan det betalar man gärna - har man från rådet bekräftat att den summan skulle gå tillbaka till skoteråkningen.
Det skulle innebära ungefär 60 miljoner. Då skulle man kunna anställa några personer som jobbar heltid med detta, i stället för att ha det som i dag, där man har någon som jobbar ordinarie i rådet men mycket sköts ideellt. Naturvårdsverket, som fick uppdraget efter 2013, fick det också lite på sidan av. Man blev ju inte av med sina tidigare arbetsuppgifter, utan det här är något man skulle göra i tillägg.
Hur det är nu vet jag inte. Man har nu hållit på i ett år. Detta är som sagt ett förslag som går hem hos skoteråkarna. Det är faktiskt det enda förslaget som de kan köpa. Avgift har man också för jägarna, som löser jaktkort. Här skulle man kunna ha ungefär samma system. Det skulle vara ganska lätt att administrera.
När det gäller buller är det som Isak From sade: Man hör knappt en skoter i dag. Fyrtaktarna är så tysta. Man måste komma alldeles inpå dem för att höra dem. När man ser skotern börjar man fundera på om den är i gång, om den rullar eller inte. Först när man kommer jättenära hör man ett sus, och sedan är de förbi. Sedan finns busåkningen. Buset kommer man aldrig åt. Jag har ingen aning hur man ska göra. Det finns de som busåker, men det är olagligt.
De 60 miljonerna skulle också kunna innebära att man fick resurser att jaga och sätta fast busåkarna. Man kunde ha ledvakter. Ju finare led man har, desto fler kommer att åka på den. Så är det.
Gunnar Sandberg (S):
Jag får tro att statsrådet har bråttom. Det är ju en sen kväll, och senare ska den bli. Det var en intressant debatt om bostadsbyggandet.
När byggandet nu kommer i gång, vilket jag hoppas att det gör, behöver vi friska byggnadsarbetare. Byggbranschen är känd för att ha en hög olycksstatistik.
Både Mejern och jag är byggnadsarbetare, och vi fick väl lära oss ganska snabbt att det gäller att se sig för så att man inte drabbas av någon olycka. Vi såg på byggena att många skadade sig i arbetet, och vi såg många äldre byggnadsarbetare som hade förslitningsskador.
Vi själva har väl också drabbats av någon olycka när vi har fallit från någon stege eller bock vi har jobbat ifrån. Men att tidigt på morgonen gå till jobbet och aldrig få komma hem igen, på grund av att man har förolyckats, är helt oacceptabelt.
Citybanan har ju varit väldigt olycksdrabbad sedan starten den 1 januari 2008. Det är 5 personer som har dött. 280 olyckor har skett, och till det kommer ca 480 tillbud.
Sveriges Byggindustrier har enligt tidningen Byggnadsarbetaren inte tillräckligt med information för att korrekt kunna uttala sig om arbetsmiljöförhållandena på Citybanan, men de kan enligt den statistik man följer konstatera att olycksstatistiken är högre där än genomsnittet i byggbranschen. Byggbranschen ligger på femte plats när det gäller antalet arbetsplatsolyckor. Förra året, 2012, omkom 6 personer på byggarbetsplatser.
Därför har företrädare för 17 organisationer tagit fram en avsiktsförklaring med det gemensamma målet att ingen ska förolyckas på sin arbetsplats på grund av säkerhetsbrist. Det här lämnade man till förra arbetsmarknadsministern Hillevi Engström i Visby i somras.
Jag skulle vilja fråga statsrådet Attefall om han vet vad som har hänt med avsiktsförklaringen. Enligt tidigare statistik, för 2005-2010, lever unga farligt på landets byggen.
2 825 ungdomar i åldrarna 16-24 år skadades i olyckor på byggarbetsplatser, och av dem skadades 116 under sin utbildning. Totalt av alla som skadades var 84 under 18 år. Under samma period dog 78 personer på byggarbetsplatser. Det visar att det här har pågått under en lång tid.
Att man då avlövar Arbetsmiljöverket så som man gjorde när man kom till makten 2006, och även lägger ned Arbetslivsinstitutet, gör säkert att i alla fall Byggnads medlemmar - och säkert många därtill - känner att en byggjobbares liv är mindre värt.
Det tror jag inte att Stefan Attefall tycker, och ingen annan heller, men det är lätt att få den uppfattningen. Om det var lika många journalister, läkare eller till och med politiker som förolyckades på arbetsplatsen kanske man skulle komma med åtgärder mycket tidigare.
Gunnar Sandberg (S):
Jag försöker en gång till, statsrådet, för när det gäller bostadsbyggandet, Attefall, är du oss socialdemokrater svaret skyldig. Visst har det blivit bättre på arbetsplatserna med arbetsmiljöinspektioner.
Men jag såg en statistik på att det finns så få arbetsmiljöinspektörer i dag att varje företag kan räkna med ungefär ett besök vart tjugonde år, och det håller inte. Jag nämnde i mitt förra inlägg andra yrkesgrupper som poliser, läkare och politiker.
Om dödstalen där skulle vara lika höga som i byggbranschen kanske man skulle komma med starkare och kraftfullare åtgärdsplaner. Jag hittade en norsk forskningsrapport, Därför är det så många olyckor på byggena , som försökte hitta orsaken till att det ser ut som det gör på byggarbetsplatser. En orsak är att det är många parter inblandade i byggprocessen.
Ofta är det en huvudentreprenör som kopplar in underentreprenörer vilka i sin tur anlitar mindre företag, så detta med huvudentreprenörsansvar kan vara ett bra verktyg. Hela organisationen av arbetet blir krångligt och fragmenterat, och det är svårt att överblicka helheten. Det leder till att säkerhetsarbetet blir mer omfattande. Hela arbetssituationen blir oöversiktlig, ansvarsförhållandena blir oklara och hela arbetsmiljön blir sämre.
Forskaren som skrivit rapporten heter Finn Ørstavik. Han skriver: En annan omständighet som försämrar säkerheten är inhyrd tillfällig arbetskraft, särskilt om man inte kan kommunicera med varandra. Den tillfälliga arbetskraften gör det svårt att bygga upp en säkerhetsorienterad kultur på byggarbetsplatsen, och det är en förutsättning för att få ned olyckorna. Det som krävs är stabilare relationer på arbetsplatsen, att man lär känna varandra och har en känsla av samhörighet i organisationen, avslutar han.