Lennart Axelsson (S):
Jag vill tacka så mycket för svaret. Om det inte vore så att det finns en allvarlig bakgrund till det hela skulle det här kunna ses som ganska komiskt med tanke på tiden på dygnet och de många likartade interpellationsdebatterna i dag. Jag skrev min interpellation redan den 6 mars.
Bakgrunden till det var att jag fått uppdraget via min hemkommun Nora, som upptäckt att detta blivit ett bekymmer för deras del men även för Örebro län i övrigt. Det handlar om ca 20 miljoner i minskade intäkter, intäkter som de tidigare hade räknat med. Vi skulle kunna hoppas att talesättet om droppen som urholkar stenen kunde användas här.
Då skulle man kunna tänka sig att arbetsmarknadsministern gick till finansministern och gjorde upp, men det är väl kanske inte något att hoppas på. Arbetsmarknadsministern anser uppenbarligen att kommunerna får skylla sig själva när de med stöd av de tidigare reglerna gett många långtidsarbetslösa möjlighet att efter lång frånvaro komma in på arbetsmarknaden.
I hela landet var det alltså ca 4 000 personer som placerades i plusjobb efter det att regeringen fattade beslut om att stoppa dessa jobb. Självklart förstår jag att det måste vara irriterande för regeringen, men åtgärden att sänka merkostnadsersättningen som ett slags straff för att kommunerna slutfört ett antal anställningar är inte rimlig.
Det är kommunerna, och i många fall de enskilda personerna, som kommer att drabbas när kommunerna av just ekonomiska skäl kanske måste säga upp plusjobbarna och deras handledare. Även om jag, precis som ministern, tror att många kommuner av solidaritet med de inblandade troligtvis kommer att försöka hitta andra lösningar för att slippa avbryta uppgjorda avtal kommer naturligtvis förutsättningarna för de enskilda plusjobbarna att kraftigt försämras.
Det som ministern lite föraktfullt kallar kommunbonusar är faktiskt pengar som anslagits utöver lönekostnaderna. De var avsedda att användas till olika former av utveckling för den som är plusjobbare. Det kan gälla fortbildning, handledning eller något annat som behövs för att man ska kunna få fotfäste på arbetsmarknaden.
Det är lätt att förstå att den som länge varit utan jobb behöver särskilda åtgärder av både praktisk och känslomässig natur för att åter kunna etablera sig. Det var till det bonuspengarna skulle räcka. Det är alltså i grunden en fråga om människovärde och om att se till varje människas behov av stöd.
Man kan inte ställa någon innanför dörren till en förskola eller ett äldreboende efter flera års bortovaro från arbetslivet och tro att den personen genast kan börja jobba aktivt med barnen eller de gamla. Det fordras naturligtvis mycket i form av introduktion och återkommande handledning för att det ska bli bra både för den som fått plusjobbet och för arbetsplatsen.
Det är enligt mitt sätt att se alldeles oacceptabelt att man på detta sätt bryter avtal vilket innebär att kommunerna mister tidigare utlovade ersättningar på motsvarande 600 miljoner kronor. Det sker dessutom samtidigt som man skär ned i andra arbetsmarknadspolitiska projekt. Det innebär att kommunerna måste ta ställning till hur de ska finansiera både de utlovade plusjobben och det minskade antalet arbetsmarknadspolitiska projekt.
Den ekvationen går inte ihop, vilket kommer att innebära stora negativa konsekvenser för många arbetslösa. Den nye ordföranden i organisationen Sveriges Kommuner och Landsting, moderaten Anders Knape, säger i tidningen Dagens Samhälle att det viktigaste för honom är att staten börjar respektera finansieringsprincipen. Han säger också att han utgår från att den nya regeringen ska visa större respekt än den gamla.
Regeringens agerande i den här frågan visar att hans förhoppning redan kommit på skam. Det vore intressant att veta hur Sven Otto Littorin tänker uttrycka sig när han försöker förklara sitt ställningstagande för partikamraten.