Margareta Fransson (MP):
Jag står självklart bakom alla våra yrkanden, men för att vinna tid yrkar jag bifall endast till reservation 10 som handlar om bättre verktyg och kompetens i socialtjänsten. I dag finns det en del lagar och förordningar som styr socialtjänstens arbete men som faktiskt kan motverka arbetet mot hedersrelaterat våld och förtryck.
Exempel på det är återföreningsnormen, det vill säga normen om att en familj i konflikt i första hand ska återförenas, samt regeln om att föräldrarna alltid ska kontaktas vid en orosanmälan.
Vi anser att det bör övervägas hur vi kan stärka socialtjänstens möjligheter att motverka hedersrelaterat våld och förtryck och hur socialtjänstens kompetens i hur man arbetar med hedersrelaterade ärenden kan stärkas. Herr ålderspresident! Vi i Miljöpartiet har sedan länge drivit på för att barnkonventionen ska bli svensk lag.
Nu är vi där, och det blir tydligare att barn är egna individer med egna rättigheter. Men det är inte så enkelt att bara för att barnkonventionen har blivit svensk lag börjar alla barns rättigheter att tillgodoses.
Nu återstår den långa resan att säkerställa att alla som möter barn, alla som arbetar med barn men också vi som fattar beslut om barn säkerställer att barns rättigheter omsätts i alla delar av vårt samhälle, och i detta fall inom hela socialtjänsten.
Jag vill också passa på att lyfta fram vikten av att man som barn känner ett stort förtroende för socialtjänsten och att det ska kännas naturligt att vända sig dit. Vi kommer att återkomma till denna fråga när vi ska debattera och fatta beslut om lex Lilla hjärtat. Herr ålderspresident!
Det finns mycket kvar att göra för att förbättra livssituationen för personer med funktionsnedsättning. Ett exempel som berör just socialtjänstlagen är vårt förslag om att du som individ ska kunna bidra till att kalla till en samordnad individuell plan, en så kallad SIP.
I dag får du, om du har behov av hjälp och stöd från både regionen och kommunen, vänta tills någon aktör agerar och kallar samman alla berörda. Vi tycker också att anhöriga, om den enskilde inte har något emot det, skulle kunna bidra till att kalla till en SIP. Det ökar individens egen makt, inflytande och delaktighet.
Vi behöver göra mycket i dag, men vi behöver också göra upp med vår historia. Individer och anhöriga har drabbats av den förda politiken under 1900-talet mot personer med funktionsnedsättning, och de övergrepp som den har medfört har inneburit många trauman. Det är en historia med tvångssterilisering, omyndigförklarande och orättvis särbehandling.
Institutionsvården är ett mörkt kapitel i vår historia där våld, misskötsel och medicinska experiment förekom. Jag kan förstå att man om man har drabbats personligen gärna skulle vilja glömma dessa hemska övergrepp och gå vidare.
Men vi som samhälle har en skyldighet att minnas och säkerställa att historien inte upprepas. Jag anser att en stor del av den förda politiken i mångt och mycket har osynliggjorts.
Men den förda politiken ger också eko in i nutiden och i hur vi ibland ser på personer med funktionsnedsättning och även i hur vi bygger vårt samhälle med ständiga särlösningar i stället för att göra rätt från början.
Men om historien inte blir känd och om upprättelse inte ges, hur ska vi som samhälle då lära av vår historia? Det är därför väldigt viktigt med detta tillkännagivande. Inom ramen för detta hoppas jag att situationen för personer med funktionsnedsättning genom tiderna blir belyst på ett enhetligt sätt.
En sanningskommission, en upprättelse, en ursäkt och en lärdom framöver är högst angelägna. Herr ålderspresident! Jag kan också konstatera att detta är min sista debatt i kammaren.
Jag vill rikta ett varmt tack till utskottets ordförande och vice ordförande, hela utskottet, utskottskansliet och kanslipersonalen i kammaren. Jag kommer att bära med mig denna erfarenhet för resten av mitt liv.