Cristina Husmark Pehrsson (M):
Jag ville inleda den här debatten med att säga att Eva-Lena Jansson på något sätt inte vill kännas vid att det var de som delade på procentsatserna 2005, med motiveringen att ålderspensionärerna inte har så höga levnadsomkostnader, eller rättare sagt att de med sjukersättning har högre levnadsomkostnader och därför skulle behöva beräknas på en högre nivå.
De fantastiska åren, Eva-Lena Jansson, handlade om att nästan en miljon människor, vi kan säga 700 000 eller 1,2 miljoner, var utan arbete eller sjuka när vi tog över 2006. De betalade då ingen eller endast lite skatt till samhället, vilket gjorde att man fick in lite skatteintäkter. Skatteintäkter behövs för att vi ska kunna behålla välfärden och höja pensionerna.
Och vi ska, som det står i budgeten för 2007, höja bostadstillägget för dem med sjukersättning. Det står jag fast vid.
Det var nämligen till och med så illa, Eva-Lena Jansson, att AP-fonderna under 2000-talet två gånger var tvungna att gå in och hjälpa pensionssystemet för att det inte skulle gå i konkurs eftersom sysselsättningen var så låg.
Något fantastiskt dukat bord tycker jag verkligen inte att vi kom till med låg sysselsättning, många sjuka, 140 personer om dagen som fick förtidspension och blev dömda nästan till ett utanförskap. Ingen kom tillbaka utom möjligtvis 1 procent. Vi var tvungna att sätta fart på Sverige, få tillväxt i landet, människor i arbete - allt detta för att få in skatteintäkter och kunna leverera allt som vi vill leverera.
Tack och lov för den sysselsättningsökning som ändå skedde med tanke på den lågkonjunktur vi har. Vi går nu in i den lågkonjunkturen med ett ganska högt sysselsättningsläge. Om vi hade varit i det läge som var när vi tog över 2006 hade det varit mycket svårt att få extrapengar och kunna göra de satsningar på välfärden som vi nu gör.
Vi ser hur pensionerna stiger kraftfullt i jämförelse med början av 2000-talet. Även ohälsotalen förbättras kraftfullt och vi ger möjligheter för människor att komma in i arbete. De med sjukersättning som ni förtidspensionerade - 140 personer om dagen i tio år, summa summarum 550 000 personer - har ingen ekonomi att räkna med.
De har 64 procent i ersättning, får inte del av arbetslivsinriktad rehabilitering eller arbetsmarknadspolitiska insatser, och det är sakligt skäl för uppsägning. 550 000 personer står utan arbete. Vi måste engagera oss så att dessa personer får rehabilitering. Därför satsar vi 1,6 miljarder kronor på två år för att se till att ge rehabilitering. Inte minst gäller det kvinnor med smärtor och psykisk ohälsa, som är de två stora diagnosgrupperna.
Det gäller att hjälpa dem tillbaka och inte pusha ut dem i förtidspension, utan återvändo, som det sägs i Riksrevisionens rapport. Många av dem som står helt utanför måste vi nu hjälpa så att de, på sina villkor, kan komma tillbaka in på arbetsmarknaden eller i studier - om de känner att de kan och orkar - med tryggheten att de får behålla sin sjukersättning och också kan tjäna pengar upp till ett fribelopp.
Som jag sade i den tidigare debatten har vi dessutom tagit bort sjuklönen när man anställer dessa personer just för att göra det möjligt för dem att komma tillbaka. Mycket har alltså gjorts under dessa två år. Inte minst har vi tagit bort medfinansieringen, vilket gör att arbetsgivarna nu vågar och vill anställa personer. Vi kommer att återkomma till bostadstillägget för förtidspensionärer, men, återigen, det var ni som delade på procentsatsen och gjorde åtskillnad mellan människor.