KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Larsson (KD):
Det är centralt att slå fast att det förebyggande arbetet aldrig får handla bara om narkotikaklassade produkter. Det får inte råda några tvivelsmål om det, Eva Olofsson! Jag hoppas inte att jag ska uppfatta dig så, för det var något tveksamt med frågan som ställdes i interpellationen. Det är oerhört viktigt att det drogförebyggande arbetet inriktas mot alla de medel som kan betraktas skada ungdomar när de intas.
Det är därför självklart att även om klassningen är hälsofarlig vara så måste det drogförebyggande arbetet inkludera denna typ av ämnen. Det hoppas jag att vi är fullständigt överens om. Utifrån den forskning som finns sker det hela tiden en omvärdering och en ändring i regelverket.
Ett exempel på det är att GHB narkotikaklassades den 1 februari 2000 och att GBL och butandiol klassades som hälsofarliga varor den 1 september 2005. Det sker hela tiden en utveckling i värderingen av dessa medel.
I dag är det inte möjligt att narkotikaklassa en vara som i stor omfattning används för legala ändamål i andra produkter och där många behöver hantera varan.
Även på dessa områden pågår forskning som gör att man så småningom kan hitta ersättningsmedel som förhoppningsvis är mindre farliga och inte kan användas i drogpåverkande syfte. Det arbete som har gjorts i form av trestadslösningen är viktigt.
Där har man uppmärksammat detta och haft möjlighet att bygga upp en kompetens och en kunskapsbank för att fortsatt hantera frågan. Mobilisering mot narkotika har gjort ett viktigt arbete.
Den satsning som regeringen nu har lagt fram med stora pengar i tre år för det drogförebyggande arbetet är ett sätt att säga att vi vill ha ett långsiktigt arbete där budget ligger för tre år framåt. Det har inte hänt tidigare. Man ska veta att detta är ett pågående kontinuerligt arbete av största vikt, och barn och unga ska prioriteras i det arbetet.
All den kunskap som Mobilisering mot narkotika har upprättat och spridit ska naturligtvis tas till vara, både organisatoriskt och kunskapsmässigt. Det är en självklarhet. Där har vi täta kontakter med Björn Fries för att på bästa möjliga sätt omhänderta den kunskapsbanken också i den vidare organisationen. Men detta måste in i en permanent organisation.
Vi måste ha ett långsiktigt tänkande när det gäller det drogförebyggande arbetet. Det får inte vara projektinriktat, det får inte vara ad hoc-inriktat, utan långsiktigheten är central för att det ska bli framgångsrikt.
Maria Larsson (KD):
Tack så mycket! Självklart är det så att ett drogförebyggande arbete måste bedrivas med långsiktighet. Tyvärr har det varit max två års budget lagd också för Mobilisering mot narkotika. Ett långsiktigt perspektiv i det drogförebyggande arbetet är oerhört angeläget för mig. Därför är jag väldigt glad över att vi också tydligt visar detta i budgeten. Det har faktiskt inte hänt förut.
Det är på det sättet den här regeringen vill jobba i det drogförebyggande arbetet.
Sedan tror jag att man måste ha klart för sig att det som påverkar ungdomar och föräldrar inte är information om klassning hit eller dit utan att man får kunskap om den problematik som kan uppkomma om man feldoserar, det som kan hända, att man får klart för sig farorna, komplikationerna, vid användande av en vara som är farlig för ens kropp.
Det tror jag är det absolut centrala oavsett var klassningen ligger. Därför är det så centralt att det förebyggande arbetet självklart måste inkludera både narkotikaklassade varor och varor som är klassade som hälsofarliga och som vi vet används i drogberusningssyfte. Jodå, vi ska ta vara på den kunskapsbank som Mobilisering mot narkotika har lyft upp, och den ska ingå i det fortsatta långsiktiga arbetet, var så säker.
Jag känner mig också väldigt glad över den utredning som vi nu har tillsatt med Jan Pennlöv som utredare. Den kommer att bidra till att vi får en bättre överblick över hur regelsystemen om kontroll av narkotika och andra medel ser ut och ska göra dessa system mer lättöverskådliga.
Han ska också titta på möjligheten att begränsa åtkomsten av hälsofarliga varor, vilket har direkt bäring på den diskussion som vi har haft i dag, och han ska kartlägga hur kontrollsystemen ska tillämpas i praktiken. Det tror jag kommer att ge oss kunskap för att ytterligare bemästra den här frågan, som handlar om bland annat GBL. Därmed vill jag tacka för debatten och önska debattörerna en trevlig sommar.
Maria Larsson (KD):
Marie Nordén har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att fler personer ska kunna och vilja åta sig uppdrag som frivilligarbetare. Jag håller med Marie Nordén om att frivilliga samhällsarbetare gör en enormt viktig insats genom att ställa upp för sina medmänniskor. De frivilligarbetare som rör mitt ansvarsområde, och således är dem som jag kan uttala mig om, är personer som åtar sig uppdrag inom socialtjänstens område.
Engagemanget och viljan att göra en insats som kontaktperson, kontakt- eller stödfamilj bottnar inte i ekonomiska ställningstaganden. En ändamålsenlig ersättning kan däremot vara av stor vikt för att man ska kunna åta sig ett sådant uppdrag. Kommunen beslutar om kontaktperson och kontakt- eller stödfamilj enligt socialtjänstlagen eller LSS.
För personer som beviljas dessa insatser är det en rättighet - ett beslut som en kommun måste verkställa. För de personer som ska utföra insatsen träffar kommunen ett avtal om eventuellt arvode och omkostnadsersättning där ersättningen ska täcka de kostnader som uppdraget medför. Detta är en fråga mellan kommunen och uppdragstagaren.
Sveriges Kommuner och Landsting har tagit fram generella riktlinjer för att ge stöd och vägledning till kommunerna när ersättningsnivåer ska bestämmas. Kommunerna uppmanas även att utveckla egna lokalt anpassade riktlinjer för detta. Det framgår också att kommunen måste bedöma ersättningsnivån utifrån vilken arbetsinsats uppdraget kräver.
För att kommunerna ska kunna uppfylla sina åtaganden enligt lagstiftningen är det naturligtvis avgörande att det finns personer och familjer som har möjlighet att åta sig uppdrag som kontaktperson eller stödfamilj. Därför har kommunerna även ett ansvar för att se till att ersättningarna följer utvecklingen och är anpassade efter de omkostnader som uppdragen medför. Det är också viktigt att dessa personer och familjer får stöd och utbildning för sina uppdrag.
Jag vill avsluta med att säga att de frivilliga insatser som görs av engagerade medmänniskor har oerhört stor betydelse både för enskilda personer och för samhället i stort. Jag kommer därför att följa utvecklingen.
Maria Larsson (KD):
Utan frivilligarbetarna skulle Sverige stanna. Det är väldigt glädjande att vi i vårt land har ett så stort frivilligt engagemang. Jag träffade Volontärbyrån för ett tag sedan. Det är en organisation som ser till att matcha behoven med dem som är beredda att utföra en insats.
De menar att det är så många som anmäler sig till uppdrag att de nästan har problem att hitta uppdrag. Det är väldigt glädjande. Det är en väldigt glädjande utveckling i vårt land. Till gymnasieelever som jag träffar brukar jag säga: Gör något i ditt liv som har bäring på mer än det som handlar om dig själv och dina närmaste. Det ger så mycket tillbaka till dig själv.
Jag har haft tonårsgrupper. Jag har jobbat som flyktingguide och annat. Det har tillfört mitt liv så otroligt mycket värdefullt. Jag har fått möta nya människor och lära känna människor som jag inte skulle ha träffat annars. I frivilligarbetet finns en drivkraft som innehåller värme, gemenskap och kunskap.
Det tillför båda parter något väldigt viktigt och värdefullt. Det är frivilligarbetet i stort. Jag tänker också på alla anhöriga som utför en enorm frivillig insats. I dag ska vi tala specifikt om den del av frivilligarbetet som ryms i beslut via SOL eller LSS, alltså det som är en lagstadgad verksamhet.
Det är en rättighet för den enskilde om man beviljas en sådan insats. Det är ett beslut som en kommun fattar och som måste verkställas. Vi ska göra den åtskillnaden. Det är det som interpellanten vill diskutera i dag.
Det övriga frivilligarbetet måste vi kanske lämna därhän i den här diskussionen, även om det är så centralt, viktigt och värdefullt att Sverige skulle vara ett betydligt hårdare och kargare samhälle utan det. Det hoppas jag att interpellanten och jag är överens om.
En insats som är beviljad med stöd av socialtjänstlagen eller LSS är ett kommunalt beslut och det är en kommunal ersättning som ska erläggas.
De skattemässiga förändringarna har gjorts för att man ville underlätta Skatteverkets administration och kontroll av avdragen för övriga utgifter med anledning av att det har varit väldigt arbetskrävande för Skatteverket. Det har varit en så stor omfattning av felaktiga avdrag att man ville förenkla det arbetet.
Det är viktigt att säga att kommunerna måste avgöra var ersättningsnivån ska ligga för att man ska kunna rekrytera medarbetare till de här uppgifterna. Det är en rättighet för den enskilde om man har fått ett biståndsbeslut. Kommunerna ska gå in och ersätta. Det är alltså ett viktigt arbete i kommunerna att se till att man har de funktionerna med personer som är beredda att åta sig dem.
Det är en fråga mellan kommunen och uppdragstagaren var ersättningsnivån ska ligga. Det som är problematiskt i sammanhanget är att SKL har utformat riktlinjer för detta som har lagts som något slags lägstanivå som har blivit högstanivå i stort sett i alla kommuner. Det är inte något som är lagstadgat. Det är någonting som varje kommun måste fundera över.
Var ska vi lägga ersättningsnivån för att vi ska kunna få de utförare av uppdragen som är så centrala och viktiga på just det sätt som Marie Nordén beskrev?
Maria Larsson (KD):
Ja, vi har alltid talat oss varma för de här uppgifterna. Det gör vi fortsatt, eftersom de är oerhört centrala och viktiga. Det gör vi också ute i kommunerna. Jag hoppas att det där finns ett tryck att se till att ersättningsvillkoren blir rimliga. Med den förändring som görs förs ju mer tillbaka till kommunerna i form av skatteintäkter.
Man måste anstränga sig för att hamna på en nivå som är rimlig och skälig. Vi är helt överens om att det här är en insats som är förhållandevis billig för kommunerna - beviljad via SOL eller LSS.
Den kan ha oerhört stor betydelse för den enskilde genom att utgöra det stöd och den hjälp i vardagen som gör att man får en bra livskvalitet när man är i en utsatt situation. Det här är en kommunal uppgift och ett kommunalt ansvar, och det har det varit hela tiden.
Det är inte staten som har fastlagt några riktlinjer för ersättningen, utan det är SKL som har satt upp sådana riktlinjer, men man säger också från SKL att det här är någonting som beslutas i varje kommun och att man måste hitta en bra nivå för att de här tjänsterna ska kunna upprätthållas. Kommunerna har ett ansvar för att se till att insatser beviljas och att de också besätts med personer.
Marie Nordén borde då ta tag i sin hemkommun och se hur man kan lösa det här. Vi vet att kommunerna i dag också har en god ekonomisk situation. Vi vet att de gick med 17 miljarder i överskott föregående år och att prognoserna också för innevarande år ser bra ut. Det är en ganska liten andel personer som beviljas den här typen av insats i varje kommun. Det handlar inte om några stora kostnader.
Det handlar om att man från kommunens sida betraktar det här som en viktig verksamhet, och man måste naturligtvis träffa ett avtal där den som ska utföra tjänsten också känner sig nöjd och uppskattad.
Maria Larsson (KD):
Ja, det är glädjande att kommunerna har en förbättrad ekonomi. Grunden till detta är att det också är så många människor som har gått från utanförskap till ett arbete. Fler är i arbete nu än på väldigt länge, och det är det som genererar intäkterna till kommunerna. Det är väldigt glädjande, tycker vi i den nya regeringen som har lagt fast en ny jobbpolitik. Men fortsatt kommer frivilliginsatserna att vara väldigt viktiga, därför att de bygger det mjuka samhället.
Det är viktigt att man ute i kommunerna nu strävar efter att hitta goda lösningar tillsammans med dem som åtar sig uppdraget som kontakt- eller stödperson. Naturligtvis är det så att villkoren måste vara rimliga och att rekrytering måste kunna ske, men vi måste också hålla isär vad som är vars och ens ansvar. Det är det jag har försökt visa i den här debatten. Från statens sida tar vi självklart ett ansvar, men kommunerna måste också ta sitt ansvar.
Vi kommer naturligtvis att se över vissa regelverk. Vi kommer att göra det till exempel när det gäller familjehemsföräldrar, som vi ser behöver belysas i ett bredare perspektiv, för där finns också en svårighet till rekrytering. Det är en samverkan som måste ske mellan stat och kommun.
En kommun kan inte krypa undan sitt uppdrag här att ändå vara den som ska se till att de ekonomiska villkoren är så attraktiva att det går att rekrytera personer till det här arbetet, som är så centralt och viktigt och som betyder så mycket för de människor som får ta del av det. Tack för debatten! Jag kommer att fortsätta att följa utvecklingen.
Maria Larsson (KD):
Det är riktigt att WHO uppmanar alla länder att lagra antiviraler. Dock har de inte uppgett någon speciell mängd som bör lagras, och det finns heller ingen EU-rekommendation på det här området där det anges en siffra. Om man tittar på hur de olika EU-länderna gör ser man att täckningsgraden är mycket varierande. Några når upp till 25-30 procent medan andra ligger betydligt lägre.
Och USA har faktiskt en relativt låg täckningsgrad av antivirala läkemedel, inte 50 procent som anges i frågan. Det skiljer ganska mycket mellan olika delstater. Det är viktigt att skilja på täckningsgraden av vacciner och av antivirala läkemedel. När det gäller vacciner vill jag säga att målsättningen är att hela befolkningen ska skyddas mot influensan genom vaccination.
Just nu händer oerhört mycket på detta område, vilket gör det hela svårbedömt. Eftersom vi inte har några tydliga rekommendationer för lagring av antivirala medel måste det hela tiden vägas mot utvecklingen på vaccinområdet eftersom de naturligtvis hänger intimt samman. Allt tyder på att vi kommer att få en ökad vaccinproduktion i världen de närmaste åren.
Det finns ett ökat intresse, och flera olika vacciner är under utveckling. Det håller på att ske ett teknikskifte. Det finns också system med adjuvanser som innebär att vaccinet då skulle räcka. Samma mängd vaccin skulle således räcka till många fler, vilket är fullständigt banbrytande och ställer frågan om mängden antiviraler som ska lagras i ett nytt ljus.
Ny kunskap tillförs alltså hela tiden, vilket gör att frågan ständigt måste omvärderas. Vi har därför gett Socialstyrelsen i uppdrag att göra en ny omvärldsanalys baserad på all den mängd ny kunskap som tillförs samt analysera vilka konsekvenser det får för svenskt agerande.
Att riksdagsledamöter skulle få antivirala läkemedel först är inte korrekt. Det finns inga sådana listor upprättade, och jag är inte heller säker på att de skulle komma i främsta rummet. Det handlar naturligtvis om att se till att sjukvård och liknande upprätthålls. Det finns alltså inga sådana listor upprättade. Jag skulle vilja tillägga en sak, nämligen att det europeiska epidemiologiska centrumet är beläget i Stockholm.
Vi är mycket glada över att en EU-institution är belägen i Sverige. De håller just nu på att gå igenom pandemiberedskapen i de olika europeiska länderna. Det tittar på hur organisationen ser ut, vilka lager som finns, hur lagren är tänkta att fördelas, hur logistiken ser ut med mera. Det blir en genomgång, ungefär som en bilbesiktning, där man pekar på de svaga punkterna och var vi behöver sätta in förbättringsåtgärder.
Dessutom får vi möjlighet att se hur andra länder förberett sig och kan på så sätt hämta goda erfarenheter från dem samt förmedla goda erfarenheter från vårt svenska arbete, som ju utvecklats ganska mycket under den senaste tiden. Det kan vi ge till övriga Europa. Detta är alltså ett område där det händer oerhört mycket. Mycket ny kunskap har tillförts området under de åtta månader jag varit ansvarig för det.
Maria Larsson (KD):
När det handlar om lagring är det precis som Göran Lindblad säger: Det finns olika uppfattningar. Det vi har att förlita oss på i dagsläget är Socialstyrelsens bedömning att en icke riktad användning inte kan förutses minska smittspridningen.
I mitt svar angav jag en rad skäl till att de gör den bedömningen. Att inte gå efter Socialstyrelsens bedömning känns inte angeläget. Men det kommer hela tiden ny kunskap. ECDC har en kunskapsbank och kommunicerar naturligtvis med Socialstyrelsen.
Det kan mycket väl hända att vi får ny kunskap på området som gör att vi också här behöver göra en omvärdering. Men i dagsläget ser vi inte det behovet utifrån den samlade kunskap som finns. När det gäller Apoteksbolaget kan jag inte ge mer svar än jag gör i dag. Utredningen måste först komma med sitt slutbetänkande. Sedan kan vi ta ställning till hur fortsättningen ska se ut.
Det är jättetrist att beredningen tar så lång tid, men det är nödvändigt att avregleringen av Apoteksbolaget görs på ett sätt som skapar fortsatt förtroende hos svenska folket för att tillgången till läkemedel står under stark kontroll och att man har en säker hantering.
Det är de vägar som man nu ska göra det här på, men med en ökad tillgänglighet - det är den positiva effekt som vi kan förutse av en avreglering. Jag kan bara understryka och instämma i vikten av att man aldrig får betrakta antiviralerna som den enda förebyggande åtgärden. Det är dessutom så att de bara äger sin förebyggande verkan så länge de konsumeras.
De varar inte på sikt, utan måste ätas hela tiden, vilket gör att det finns en problematik. Man vet inte vem man möter som är smittad.
Därför skulle jag verkligen vilja understryka att handhygienen och spriten för utvärtes bruk naturligtvis är en oerhört viktig och central del, som inte bara är tillämplig i händelser eller tider där det föreligger ett hot om pandemi utan i all hälso- och sjukvård i dag, inte minst i äldreomsorgen. Här skulle mycket kunna förhindras om det fanns en bättre handhygien.
Jag kan glädja Göran Lindblad med att jag har medverkat i en skrift som förespråkar detta. Det är en liten hands-on -bok, som jag hoppas ska få stor spridning.
Maria Larsson (KD):
Avvecklingen av apoteksmonopolet måste göras på ett sätt som inte leder till en förnyad monopolsituation eller en oligopolsituation. Vi har en del avregleringar som har gjorts i vår nära omgivning och tyvärr har resulterat i det. Det är ingen lycklig lösning. Vi vill ha både ökad tillgänglighet och mångfald på området. Vi vet att det finns ett väldigt stort intresse från professionen av att få göra det här.
De står i startgroparna och har ett väldigt stort intresse. Vi tror att det här ska kunna göras på ett mycket bra sätt. Men det gäller att göra rätt saker vid själva avregleringstillfället, så att man inte får den oligopolsituation som vi har sett i ett nära grannland. Att man inte ger tillstånd till lagring har att göra med avvägningarna om resistens ska utvecklas.
Göran Lindblad har anfört ett antal argument för att resistens förmodligen inte kommer att utvecklas. Dem ska jag naturligtvis fundera vidare på, men de uppgifter och den kunskap som finns i dag visar inte att en bred lagring av antiviraler skulle minska smittspridningen när det sker med icke riktade insatser.
Det är det kunskapsunderlag som ligger till grund för bedömningen i dag. Men som sagt är det här inget som är slutligt beslutat en gång för alla, utan det tillfogas hela tiden ny kunskap. Det är naturligtvis så att vi som beslutsfattare hela tiden måste vara öppna för att ta in den nya kunskapen och göra de allra vettigaste avvägningarna för att vi ska ha så god pandemiberedskap som möjligt i landet.
Det handlar om antiviralerna och lagringen av dem - och det har vi i dag - och om vaccin, om att se till att befolkningen kan försörjas med vaccin så fort som möjligt i händelse av en pandemi.
Maria Larsson (KD):
Det här är en mycket intressant diskussion. Jag kan uppleva att det famlas en del här i talarstolen från många håll. Vi säger allihop att det ser olika ut i landet. Vilken kunskap har vi? Hur långt räcker vår kunskap? Barbro var inne på det när hon talade om vikten av en äldresäkerhetsdelegation. Jag lovar att ta med mig och fundera på det förslaget.
Men den stora försummelsen som är orsak till vår okunskap i dag är att den socialdemokratiska regeringen inte har brytt sig om att följa upp och utvärdera vad som sker på kommunal nivå. Vi har en aning om att det ser väldigt olika ut, men riktigt hur det ser ut har vi inte kunskap om. Jag skulle vilja säga att det är den allra största försummelsen.
Den kunskapsbristen har uppstått därför att den tidigare regeringen inte har förstått och förmått att sätta upp ett system för kvalitetsuppföljning och kvalitetsjämförelse mellan olika kommuners sätt att arbeta med det här. Hade vi haft ett sådant system på plats hade vi varit i ett helt annat skede i dag och kunnat tala med mycket större kunskap. Jag tänker försöka bidra till att så fort som möjligt rätta till detta.
Det är en av mina absoluta målsättningar, men det är ett försummelsearbete som man inte rättar till bara på ett års tid. Jag tycker att detta är en väldigt viktig ingrediens för att komma någonvart både när det gäller kunskapsuppbyggnad och för att kunna sätta in rätt metoder, de som är mest effektiva. Av en del försök har vi sett att de förebyggande hembesöken fungerar bra.
Vi har egentligen ingenting som säger att Fixar-Maltes preventiva funktion skulle vara oerhört framgångsrik. Vi kan ana att de gör nytta, men vi har egentligen inga belägg för det. Men när det gäller fallolyckor har vi flera dokumenterade kommuner där vi kan se att det har varit framgångsrikt. Det är därför vi har detta som en del i vår satsning, men vi har stor respekt för att läget är olika i olika kommuner.
Vi har respekt för att kommunpolitikerna vet var de pengarna, de 1,9 miljarder kronor, som är mer än vad den förra regeringen hade avsett att satsa, ska användas på bästa sätt. Dessutom har vi hushållsnära tjänster, som någon pratade om här tidigare. Vi vill att hemtjänsten ska kunna användas på ett mer flexibelt sätt. Den har blivit alltmer fyrkantig och alltmer rutmönstrad och har inte längre brukarperspektivet.
När hemtjänsten ändå kommer kan man be dem sätta upp adventsstjärnan. Det är fullständigt naturligt. Då ska inte hemtjänsten säga att det inte ingår i deras arbetsbeskrivning. Den flexibiliteten för brukaren måste vi bygga in i systemet. En av de allra viktigaste åtgärderna, som varit fullständigt försummad under tolv år, är att få till ett kvalitetsjämförelsesystem och en kvalitetsuppföljning för att se vad som händer i de olika kommunerna.
Det ämnar vi påbörja. Vi ämnar försöka komma upp i en bra nivå så fort det bara går.