Agneta Luttropp (MP):
Jag börjar med att säga ja till punkt nr 7 i utskottets förslag. Delaktighet eller inte - det är frågan. I dag ska vi debattera diskriminering och bristande tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning. Det är viktigt att se tillgänglighet i ett större perspektiv. Tillgänglighet är inte bara ramper eller fasade trottoarer; det handlar om så mycket mer.
Det handlar naturligtvis om fysisk tillgänglighet, men också om tillgänglighet som en förutsättning för delaktighet. Tillgänglighet är ett sätt att nå det centrala i handikappolitiken, nämligen delaktighet. Tillgänglighet är en viktig väg för att nå dit.
Tillgänglighet är också i hög grad en demokratifråga. Sverige är i många delar ett tillgängligt land. Mycket har gjorts för att nå målet full delaktighet. Frågan är om det räcker. Nej, det gör inte det.
Sverige har skrivit under standardregler för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet. Det gjordes 1993 - det är alltså snart 20 år sedan. Snacka om att handikapprörelsen har ett oändligt tålamod.
Ändå är det mycket kvar innan vi har nått fram till det vi har lovat, nämligen delaktighet i förskola, skola och samhällsliv, tillgång till teckenspråkstolkar, kollektivtrafik, affärer, biografer, teatrar med mera.
Det är, som sagt, inte bara fråga om tillgänglighet i form av ramper och hissar utan också om tillgänglighet till information - information på nätet och informationsskyltar. Det gäller till exempel informationsskyltar på tågstationer för personer med grava synskador. Varifrån går mitt tåg? Är det försenat? Vi kan fortsätta med kollektivtrafiken. Det händer då och då att tåg är försenade; det vet vi alla.
Det kan vara signalfel eller något annat. De kan byta spår precis vid avgång. Hur ska man som döv nås av den information som ges i högtalarna? Vi har också alla de som är rullstolsburna och inte kan räkna med att ta tåget eftersom många tåg inte tar emot rullstolar.
Det är något som enligt handlingsplanen skulle ha varit åtgärdat 2010. Det är snart ett och ett halvt år sedan. Handikappförbunden har ett stort tålamod. Tänk så många innovativa idéer som skulle komma fram om vi gjorde Sverige mer tillgängligt.
Det är ett arbete som gynnar fler än bara personer med funktionsnedsättning. Det gäller att ha tillgång till personer som kan och förstår konsekvenserna av bristande tillgänglighet. Som när det gäller så mycket annat handlar det om kunskap och attityder.
Så länge brist på tillgänglighet inte anses som diskriminering är risken stor att tillgänglighetsbristen inte kommer att åtgärdas och då finns bara ord, policydokument och standardregler på papperet. Verkligheten är annorlunda, så väldigt annorlunda. Alla har samma rätt till delaktighet i samhället.
Det kräver ett starkt skydd mot diskriminering av personer med funktionsnedsättning genom fysisk tillgänglighet som ger alla möjlighet att använda olika tjänster. Det finns behov av offensiva metoder för att kunna inkludera personer med funktionsnedsättning i förskola, skola, arbetsliv och samhället i övrigt. Fru talman! Jag ska kort nämna något om vad vi har lovat.
Vi har EU:s nya funktionshinderstrategi 2011. Strategin har åtta ledord, varav tillgänglighet är ett, ett annat är delaktighet och ytterligare ett är diskriminering. Det är alltså tre ord som passar in precis på det som vi pratar om i dag. Det är tre ord som vi har lovat som land.
Ur FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning läser jag en artikel: För att främja jämlikhet och avskaffa diskriminering föreskrivs i punkt 3 att konventionsstaterna ska vidta alla ändamålsenliga åtgärder för att säkerställa att en skälig anpassning säkerställs.
Om tillgänglighet står det i artikel 9: - - - så att personer med funktionsnedsättning får tillgång på samma villkor som andra till den fysiska miljön, till transporter, till information och till kommunikation.
I Sveriges första rapport till FN:s kommitté om rättigheter för personer med funktionsnedsättning 2011 konstaterar Regeringskansliet att mycket arbete pågår men att mycket återstår. Ja, det kan man nog säga. Fortfarande är bara ungefär hälften av landets grundskolor och gymnasieskolor tillgängliga för elever som är rullstolsberoende.
Tåg kan man, som sagt, bara åka ibland. Arbete är, som tidigare har nämnts, en stor bristvara för personer med funktionsnedsättning och så vidare. Arbetsplatserna är helt enkelt inte tillgängliga; det är ett problem.
Jag träffade en ung man som i vuxen ålder hade åsamkat sig en skada som gjorde att han blev rullstolsburen. Han blev tvungen att omskola sig och skulle ut på en praktikplats. Det var bara det att han inte kom in på praktikplatsen eftersom han satt i rullstol. Han bad att få en annan praktikplats. Han fick då svaret: Jaså, du nekar.
Nej, jag nekar inte; jag kommer inte in. Den rutan har vi inte, fick han höra. Det hette alltså att han nekade. Diskrimineringskommittén föreslog 2006 ett diskrimineringsförbud, vilket innebar att om inga åtgärder vidtogs för att ge tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning skulle det räknas som diskriminering och införas i diskrimineringslagen.
Det kom en proposition 2007, Ett starkare skydd mot diskriminering . Regeringen valde att avstå med motiveringen att frågan bör beredas ytterligare. Känner ni igen det? Handikapporganisationerna har ett otroligt tålamod. Det var 2007; det är fem år sedan. Nu får det vara färdigberett och färdigutrett.
Det måste vara tufft att ha rättigheter men inte kunna använda dem. Det är precis det som det är fråga om. Vi har en utredning som heter Bortom fagert tal . I den utredningen föreslår man att bristande tillgänglighet ska betraktas som diskriminering.
Man säger också att det inte har några betydande ekonomiska konsekvenser. Norge införde en lag om förbud mot diskriminering för två och ett halvt år sedan. I Norge är man så klok att man när man stiftar en ny lag har ett avsnitt som heter Ekonomiska och administrativa konsekvenser.
Där kan man i detalj läsa vad det kostar att till exempel införa ett kölappssystem som alla kan använda. Det är en merkostnad med 5 000-15 000 norska kronor. Man kan läsa vad tillgänglighet till transporter, byggnationer, it och så vidare kostar. När det gäller kostnader finns det exempel från Econ, som är centrum för ekonomisk analys i Norge. Det finns en Vistautredning i Norge.
Det är ett företag som under en längre tid har genomfört projekt med anknytning till universell design och tillgänglighet för funktionshindrade för nationella och lokala offentliga organ. Det finns något som heter NIBR - Norsk institutt for by- og regionforskning. Det finns något som heter Australian Building Codes Board. Det finns alltså en hel del beräkningar.
Jag var på Island på konferens om sällsynta diagnoser när jag fick besked om utfallet i arbetsmarknadsutskottet. Det var en konferens med många som arbetar i branschen runt funktionsnedsättning. Svenskarna gratulerades och gladdes. Norrmännen sade: Det var på tiden. Äntligen ska ni också följa detta.
Jag frågade norrmännen om ekonomin. De sade att det inte har varit några vidare diskussioner om vådliga utgifter för att nå tillgänglighet. Däremot går arbetet enligt det norska handikappförbundet trögt. Jag tänker sluta där jag började.
Våra politiska ambitioner får inte bara bestå av policydokument och konventioner. Det måste finnas handling utifrån de mål som är uppsatta i olika dokument. Det handlar om delaktighet i vardagslivet där tillgänglighet är en förutsättning. Därför är denna lag så otroligt viktig att få igenom.
Som slutkläm kan jag inte låta bli att säga att jag förstår att anledningen till att Alliansen säger nej är kostnaderna. Om det är så skulle Sverige inte ha skrivit under FN-konventionerna - man skulle inte ha gjort en strategi för genomförande av en funktionshinderspolitik - och många andra dokument, bland annat EU-dokument. Man skulle inte ha bejakat detta.
Det har man gjort. Då är det vår skyldighet att uppfylla det som vi tillsammans som nation har lovat. Återigen: Det är ett otroligt tålamod hos handikapporganisationerna.