Bodil Ceballos (MP):
Jag vill börja med att tacka för svaret, även om jag inte tycker att det egentligen svarar på mina frågor. På den första frågan svarar ministern att hon gärna kommer om utskottet så begär. I dag hade vi ett utskottsmöte, men vi hann aldrig gå in på den här frågan särskilt djupt. Delfråga 2 i den frågan kom inte alls med. Den andra frågan får jag inget svar på, liksom inte på den tredje.
Eftersom det inte heller framgår av svaret på interpellationen vad den faktiskt handlar om tänkte jag att jag vill återknyta lite till den, så att åtminstone lyssnarna får en uppfattning vad vi pratar om. Innan dess vill jag säga att jag - naturligtvis - tycker att det är viktigt med redovisning av all biståndsverksamhet.
Men det jag inte är övertygad om är om den metod som ministern väljer är den rätta för att verkligen ta reda på om svenska skattemedel kommer till den nytta för fattiga människor som vi har tänkt oss. Ibland verkar det nästan mer som om de hamnar i kassan hos revisorerna, för det krävs ju allt fler sådana för att upprätthålla den nivå på redovisningen som krävs.
Vad det kan leda till kan man också ifrågasätta, med tanke på de senaste dagarnas diskussioner om vem som egentligen granskar revisorerna. Fru talman! Ministern talar om reformering av biståndet, och mycket riktigt har biståndet i Sverige genomgått stora förändringar de senaste fyra åren.
Förutom landkoncentration och smalnande uppdrag har redovisning och rapportering genomgått stora förändringar, så stora att många projekt har lagts ned, eftersom redovisningen kostar mer än vad som kan ges i biståndsinsatser. Riksrevisionen har gjort ett antal granskningar. Det är väldigt bra, eftersom det underlättar för oss här i riksdagen att ta bra beslut. Men ministerns respons på de olika revisionerna har varit minst sagt skiftande.
Då Riksrevisionen vid sin granskning av frivilligorganisationerna hittade brister slog ministern genast på stora trumman och fick det att låta som om frivilligorganisationernas biståndsverksamhet var genomkorrupt. Vid den granskning som sedan gjordes, bland annat av Sida, visade det sig att det handlade om små brister, i huvudsak felaktig bokföring. Särskilt mycket försvunna pengar kunde man inte hitta.
Granskningen kostade däremot uppemot 4 miljoner kronor, trots en budget på 2,5 miljoner kronor. Man undrar vem som granskar granskarna. Nästa granskning som Riksrevisionen gjorde handlade om myndigheten Sida och gjordes vid en period då myndigheten genomgick en enorm omorganisation, som egentligen var initierad av regeringen. Än en gång blev det stort rabalder i tidningarna, med biståndsministern i spetsen.
Ett korruptionsfall i Zambia var "droppen som fick bägaren att rinna över", skrev biståndsministern i Newsmill i slutet av maj i år, och Sidas generaldirektör fick sparken med buller och bång. Besparningskraven på myndigheten leder nu till ännu fler omorganisationer och en stor minskning av personal. Men vad alla dessa omorganisationer leder till och vilka konsekvenser de får finns det ingen analys av i förväg.
När Riksrevisionen sedan kritiserade organisationen Swedfund, som jobbar med näringslivsinriktat bistånd, blev det inte några hastigt sammankallade presskonferenser. I den diskussion som vi hade i utskottet sades det bara att Swedfund arbetar med att åtgärda de brister som de blivit uppmärksammade på, och så fick de mer pengar nästa budgetår, och nu är det ytterligare 250 miljoner i år.
Den senaste rapporten är den om UD som egentligen aldrig kom, eftersom den inte slutfördes. Det fick vi veta genom medierna. Ministern säger nu att regeringen har beslutat att överföra delar av bidragshanteringen till Sida. Det är bra, eftersom Sida tydligen sköter sig bättre än UD. Men ska Sida klara även detta inom befintlig ram för administration och med minskad personalstyrka?
Jag behöver lite fler svar av ministern i de här frågorna.