Sven Otto Littorin (M):
I år lägger vi närmare 74 miljarder kronor i olika arbetsmarknadspolitiska insatser. Visst - en hel del av detta är ersättning för förlorad inkomst, men även det är en del av arbetsmarknadspolitiken. När det gäller garantierna hörde jag i början Josefin Brink ställa frågan om varför det är så få som får utbildning eller praktik inom ramen för garantierna.
Då ska man komma ihåg att vi inte har avsatt ett fast antal platser för insatser av det slaget, utan det är en individuell bedömning som Arbetsförmedlingen gör när de träffar ungdomarna. Är det en kortare utbildning man behöver eller någon typ av praktisk kompetensutveckling finns den möjligheten, men det är inte alla som har bedömts ha det behovet. Det är som sagt var en individuell bedömning. Det viktiga är väl i så fall att titta på vad som händer efter garantin.
Då kan jag bara dra mig till minnes den uppföljning som Arbetsförmedlingen har tagit fram som visar att efter 30 dagar har ungefär 57 procent av dem som lämnat jobbgarantin fått ett arbete. Ungefär 10 procent har gått till det offentliga utbildningssystemet. Det är en väldigt hög siffra: 67 procent har antingen gått vidare till arbete eller till det reguljära utbildningssystemet. Det är en god siffra.
Man ska också komma ihåg att snittiden som ungdomar är arbetslösa är väsentligt kortare än för äldre på arbetsmarknaden. Detta gör att det blir viktigt med insatser av coachningskaraktär i början så att man snabbt kan få besked om man ska gå tillbaka till det ordinarie utbildningssystemet eller försöka hitta de jobb som faktiskt finns.
Arbetsförmedlingen kommer i år, säger de i sina egna prognoser, att omsätta 900 000 jobb, och det är klart att det är en bra idé om man kan göra sig beredd att ta de jobb som faktiskt finns. Man ska komma ihåg att arbetsmarknadspolitiken varken kan eller ska göra allt. För många är det ordinarie skolsystemet det bästa. Vi vet till exempel att var femte person i jobbgarantin för unga saknar färdig gymnasieutbildning, och därför är det både bra och rätt för dem att gå tillbaka till skolbänken.
Det är också det som nu sker i allt högre omfattning. Därför är det bra med extra medel som vi har lagt till komvux, yrkesvux och yrkeshögskolan. Jag vill också påminna om de 10 000 lediga högskoleplatser som fanns här för inte alls länge sedan. När det gäller Carl B Hamiltons fråga om erfarenheterna från Danmark finns det flera olika erfarenheter. Jag frågade min danske kollega om hur man kunnat få en sådan låg arbetslöshet i Danmark och vad vi skulle kunna lära av. Då sade han: Det förstår du väl.
Ni måste ju halvera a-kassan för ungdomar. Det har man nämligen gjort i Danmark, och jag kan säga att det kanske inte är det förslaget vi kommer att lägga fram. Men den viktiga poängen var att man just har en betydligt bredare koppling mellan utbildningssystemet och arbetsmarknaden. Man jobbar alltså mycket mer med lärlingsutbildning, lärlingsplatser, yrkeshögskola och så vidare, och det är precis detta strukturella grepp som den här regeringen har tagit för att förbättra kopplingen mellan utbildningssystemet och arbetsmarknaden.
Det är klart att vi alla inser att det inte får en omedelbar effekt i övermorgon. Att förändra utbildningssystemet är ju en investering som tar många år när det gäller att få ordning på det kaos som den förra regeringen ställde till med. I grunden tror jag att det här problemet är för viktigt för att enbart kopplas till krisen. Det är tillräckligt viktigt och tillräckligt problematiskt i sin grund. Det är ett strukturellt problem som måste åtgärdas. Därför blir det viktigt med särskilda arbetsgivaravgifter för unga. Låt oss ställa en annan fråga.
Hur många unga har fått behålla jobbet i de här kristiderna när det har blivit hälften så dyrt att ha dem anställda? Och motsvarande fråga, som jag fortfarande inte har fått något svar på, men som kanske Eva-Lena Jansson borde kunna svara på vid något tillfälle: Hur många unga kommer att förlora jobbet om det blir dubbelt så dyrt att ha ungdomar anställda?