KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Leijonborg (FP):
Patrik Björck har frågat näringsminister Maud Olofsson om hon avser att gå arbetsgivarna, de anställdas fackliga organisationer och de av regeringen utsedda samordningsmännen till mötes och ta initiativ till att finansiera ett system där anställda kan vara kvar i företagen och utbildas för att företagen ska gå starka ur denna svåra kris.
Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på frågan. Redan i budgetpropositionen för 2009 föreslog regeringen flera offensiva reformer för att möta utvecklingen i form av en förstärkt politik för arbete och företagande, viktiga framtidsinvesteringar i forskning och infrastruktur samt fortsatta välfärdssatsningar.
När det gäller utbildning föreslog regeringen en utökad dimensionering, dels inom den nya yrkeshögskolan, dels inom gymnasial vuxenutbildning med yrkesinriktning, så kallad yrkesvux. Dessa satsningar uppgår sammantaget till 500 respektive 4 200 platser under 2009.
Finanskrisen och konjunkturnedgången har medfört att varsel om uppsägningar och nedläggning av verksamheter drabbar många kommuner och län i Sverige.
Efter att under hösten noga ha följt utvecklingen samt arbetat med att dämpa effekterna av krisen och förbättra förutsättningarna inför en gradvis återhämtning har presenterats ett åtgärdsprogram den 5 december 2008 om sammanlagt 8,3 miljarder kronor för arbete och omställning. Detta program presenterades i propositionen Åtgärder för jobb och omställning som regeringen överlämnade till riksdagen i januari .
I den finns också förslag om en omfördelning av ca 1 240 utbildningsplatser till sådana högskolor som planerat åtaganden kopplade till krisen. Sammantaget innebär den uppkomna ekonomiska krisen ökade krav på utbildningssektorn. Utbildningsinsatser är viktiga för att underlätta omställning och för att skapa förutsättningar för att öka effektivitet och produktivitet.
För att använda resurser så effektivt som möjligt är regeringen, om så behövs, beredd att överväga ytterligare åtgärder för att kunna möta efterfrågan på utbildning. Enskilda företag, liksom några av de regionala samordnare som tillsatts av regeringen, har framfört att det finns ett behov av insatser som inte enbart riktas mot grupper som står utanför arbetsmarknaden utan också mot personal som hotas av varsel.
Regeringen är inte beredd att generellt ta över arbetsgivarnas ansvar för personalens kompetensutveckling. Men regeringen följer utvecklingen på arbetsmarknaden noga och är öppen för att, om situationen så kräver, utveckla de instrument som står till buds så länge förändringarna är förenliga med de internationella regelverk som gäller för Sverige.
Det finns även möjlighet att söka medel ur det svenska socialfondsprogrammet som bland annat finansierar projekt för kompetensutveckling av sysselsatta. Socialfondsprogrammet kan därigenom bidra till att på företagsnivå lindra effekterna av konjunkturnedgången samtidigt som det stärker den enskilde arbetstagarens möjligheter i en eventuell omställningssituation.
Den totala budgeten för dessa insatser är 3,6 miljarder kronor för perioden 2007-2013.
Lars Leijonborg (FP):
Det står i interpellationssvaret att arbetet i regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på frågan. Sanningen är naturligtvis att detta ligger mitt emellan inte bara mitt departement och Näringsdepartementet utan i hög grad också Arbetsmarknadsdepartementet.
Den fråga som Patrik Björck nämnde i ett sammanhang, om att ge industrin så goda villkor att den attraherar verksamheter från andra länder, är givetvis en näringspolitisk fråga.
När personer behöver stöd på grund av arbetsmarknadsomställningar kallas det enligt den traditionella svenska modellen arbetsmarknadspolitik och ligger under Arbetsmarknadsdepartementet. Jag ska på denna punkt understryka att svaret givetvis är från regeringen kollektivt. Vi står för detta gemensamt.
Vi tolkade dock frågan så att samverkan mellan företag i problem och det traditionella utbildningssystemet var av särskilt intresse för interpellanten. Det är en mycket intressant fråga.
Jag är den förste att säga att både individ och samhälle gör klokt i att utnyttja nedgångsperioder till att satsa på utbildning. Märker man att det dröjer tills man som individ får ett nytt arbete är ofta det bästa man kan göra att plugga vidare.
Då är som sagt den traditionella svenska modellen att man via Arbetsförmedlingen får hjälp med att få en arbetsmarknadsutbildning.
Den stora frågan som uppkommer när man läser Patrik Björcks interpellation är: Hur ska man dra gränsen mellan det Patrik Björck efterlyser och all den företagsutbildning som arbetsgivarna svarar för? Patrik Björck beskriver hur fack och arbetsgivare med stor emfas uttrycker sin enighet.
Ja, det är ett välkänt fenomen att man kan bli oerhört enig och oerhört förbrödrad om att någon annan ska betala och ta det ansvar som man egentligen har själv.
När det drar ihop sig till första maj brukar ju Socialdemokraterna vara de främsta att ställa krav på arbetsgivarna, men nu har det på något sätt blivit lite omvända roller här, där det faller på alliansregeringen att betona att i det marknadsekonomiska system vi har förväntar vi oss att arbetsgivarna, ofta arbetsgivare som har gjort goda vinster under många år, tar sitt ansvar.
Då är det faktiskt så att så länge man är anställd hos en arbetsgivare har den arbetsgivaren ett ansvar för att också sörja för ens kompetensutveckling. Om alla arbetsgivare som föredrar att någon annan betalar personalutbildning skulle kunna få skicka räkningen till staten talar vi här om en nota på många miljarder kronor.
Det är väl den frågan jag vill bolla till Patrik Björck: Om man ger sig in på denna väg, att staten ska lyfta av arbetsgivarnas ansvar för personer som är anställda, hur ska man då dra gränsen?
Lars Leijonborg (FP):
Det råder ingen oenighet oss emellan om bedömningen av allvaret i den nuvarande situationen. Finansministern har talat om vargavinter, och arbetsmarknadsministern har använt ett ännu mer färgstarkt språkbruk i sin beskrivning av det år som vi nu är inne i. Läget är mycket bekymmersamt. Patrik Björck sade att vi tar lättvindigt på detta.
Det är så långt från sanningen man kan komma. Läget är sådant att vi nu överöses av krav på att vi ska dirigera skattepengar till olika projekt och företag runt om i landet för att krisens effekter inte ska märkas.
Då måste vi ställa oss frågan: Hur förvaltar vi skattebetalarnas pengar så ansvarsfullt som möjligt? Den frågan tar vi verkligen inte lättvindigt på, för det är avgörande för Sveriges framtid. Det är så att säga viktigare att agera klokt i en nedgångsfas än att agera klokt i en uppgångsfas.
Om vi sade ja till varje begäran om skattepengar som nu strömmar till oss skulle statskassan snart vara tömd och vårt budgetunderskott växa lavinartat. Man måste alltså i det här läget vara väldigt, väldigt klok. En av de uppgifter vi då har är att påminna om andra parters ansvar. Företagen har ett ansvar när de hamnar i svårigheter.
Den argumentation som förs är att man befinner sig i en tillfällig svacka, att man är övertygad om att man kommer igen och att man därför är angelägen om att få behålla sin personal. Om man har den övertygelsen borde det också vara fullt möjligt att hitta kapital på marknaden för att klara överbryggningen i stället för att begära att staten ska gå in med pengarna.
Vi behöver pengarna till mycket annat, till exempel till att kunna ge en bra utbildning till dem som inte bara är varslade utan också har drabbats av uppsägningar och tvingats lämna sina anställningar. Den skaran växer för varje vecka som går. Vi måste ha pengar till arbetsmarknadsinsatser, inte minst för dem som står längst ifrån arbetsmarknaden.
I det här läget måste vi dessutom ha pengar till att satsa långsiktigt, till exempel på forskning. Finn Bengtsson tar upp en mycket intressant aspekt, nämligen att det gäller att se till att vi får fram sådana produkter, inte minst inom fordonsindustrin, som går att sälja, som marknaden vill ha. Det kräver produktutveckling, och produktutveckling kräver forskningsinsatser.
Där har vi ställt mycket stora medel till förfogande. Även där kan man föra en diskussion om vad som egentligen är statens ansvar respektive företagens ansvar. Det finns ett regelverk som säger att staten inte får gynna ett visst företag så mycket att det leder till konkurrensfördelar. På fordonsindustrins område har vi dock nu fått vidgade ramar från EU så att vi har större möjligheter att gå in med sådan hjälp.
Jag vill påpeka att när den franska regeringen går in med ett stödpaket till fordonsindustrin rasar man i Europa eftersom man anser att det inte är förenligt med EU:s konkurrensregler. Vi måste alltså hålla oss till de internationella regelverk som finns. Apropå EU vill jag understryka det som jag sade i mitt första svar, nämligen att Socialfonden ger en del möjligheter och dem har Sverige hittills utnyttjat för lite.
Lars Leijonborg (FP):
Vi har inga planer på att införa det system som finns i några europeiska länder och brukar kallas permitteringslön, alltså att man med skattemedel får gå kvar i företaget. Vi tycker att den svenska modellen med en tydlig ansvarsfördelning är bättre.
Så länge man är anställd har arbetsgivaren ett ansvar, och när man lämnar sin anställning och står till arbetsmarknadens förfogande har stat och kommun ett ansvar för att hjälpa en till ny anställning. Det är den tydligaste uppdelningen. Det finns naturligtvis undantag. Vi har satsat 3 miljarder kronor på ett paket för att utveckla fordonsindustrin.
Där kan man tänka sig att om man får pengar för att utveckla ny teknik kan det behövas utbildningsinsatser för den personal som jobbar i det projektet. En del kostnader kan också täckas av Socialfonden; de arbetar dock med lite andra regler än vad som gäller i det svenska systemet i övrigt.
Min bild är att än så länge finns det för samordningsmännen, och för andra som nu agerar, en ganska rik arsenal av åtgärder att ta till. Det finns ekonomiska resurser för en ambitiös arbetsmarknadspolitik.
Som jag påpekat offentligt finns det 1 miljard kronor som fortfarande inte utnyttjas i det system som jag mest svarar för, nämligen högskolesystemet. Det finns 10 000-15 000 tomma platser i högskolan. Dit är många arbetslösa hjärtligt välkomna!
Lars Leijonborg (FP):
Det var en intressant ny ekonomisk teori som Monica Green lanserade. Många tror att det var bolånekrisen i USA som utlöste den globala finanskrisen, men här får vi veta att det är jobbskatteavdraget som har satt i gång den djupa internationella lågkonjunkturen. Jag tror att Monica Green är ganska ensam om den teorin.
För att vara lite mer seriös: Vi gör massor av saker. Vi stöder näringslivet på alla möjliga sätt i enlighet med de regler som finns. Till exempel är det okej att se till att det finns ett företagsklimat som är så bra som möjligt.
De är okej att se till att man har en mycket vital forskningssektor, som ju är till stor nytta för företag som vill ligga i framkant och vinna i konkurrensen på grund av teknologisk överlägsenhet.
Just på grund av fordonskrisen har vi förutom den jättesatsning som vi gjorde i forskningspropositionen tillfört ytterligare 3 miljarder kronor i stöd till företag i fordonsbranschen för att de ska kunna vässa sina produkter genom forskning och utveckling. Vi gör en mängd saker.
Vi ställer upp till exempel med nödlån till fordonsindustrin bara de själva är beredda att medgarantera lånen. Vi gör alltså väldigt mycket. Men det är viktigt i sådana här lägen att hålla huvudet kallt så att man inte åtar sig utgifter som andra ska svara för.
Flera av de företag som nu är i kris har ju gått med jättevinst så sent som 2008. Det gäller inte Saab, för man får gå mycket långt tillbaka i tiden för att hitta ett vinstår för Saab. Men både Volvo Lastvagnar och Scania, för att ta ett par exempel, har ju gått med stor vinst så sent som 2008.
Scania är ett intressant exempel, för det har en minst lika stor försäljningsnedgång som flera andra fordonstillverkare, men de har inte varslat någon, utan de ser till att de utbildar sin personal på egen bekostnad. Dessutom har de använt just den möjlighet jag pekade på i svaret, nämligen att ansöka om medel ur EU:s socialfond.
Det är ett alternativ som jag tycker är intressant, som jag tycker att många företag ska pröva och där statsmakterna gärna medverkar. Väldigt mycket kan alltså göras från staten. Monica Green nämner Kunskapslyftet.
Sanningen är väl att det vi gör nu med en utbyggnad av yrkesvux och förbättrade studiestödsmöjligheter för dem som pluggar på yrkesvux ligger väldigt nära det som kännetecknade Kunskapslyftet. Egentligen gör vi alltså precis samma sak, även om vi kanske inte använder exakt den etiketten.
Det är traditionell svensk politik att för personer som har drabbats av uppsägning ställer det offentliga upp med en rad stödinsatser alltifrån Arbetsförmedlingen och arbetsmarknadsutbildning till andra utbildningsinsatser. Den politiken tror vi på, och den ska vi vässa och se till att den fungerar så bra som möjligt.
Lars Leijonborg (FP):
Det är mycket som är dystert. Vi kan dock glädja oss åt att vi har Europas kanske starkaste statsfinanser så att vi har resurser att göra de mest angelägna och mest framåtsyftande sakerna, och det gör vi också nu på löpande band.
Men naturligtvis ska man inte vara så oansvarig att man bränner av de pengarna på sådant som det åvilar andra att göra, till exempel för arbetsgivare att svara för sin personals kompetensutveckling. Jag är fascinerad av Monica Greens försök att föreslå forskningsansatser på olika vetenskapsområden.
Nu närmar vi oss närmast parapsykologin beträffande att borgerliga regeringar har otur i förhållande till socialistiska regeringar på grund av något slags krafter som ingen annan kan se än Monica Green.
Jag har mycket svårt att förstå sambandet mellan alliansens valseger 2006 och den amerikanska bolånekrisen. Jag tror att de forskningsinsatser som skulle kunna bevisa ett sådant samband måste bli mycket omfattande, och jag är inte säker på att en sådan forskningssatsning skulle vara den mest angelägna.
Det är nog så att vare sig vi är röda eller blå måste vi konstatera att det som har hänt i världen drabbar ett litet exportberoende land som Sverige mycket hårt. Vi har ett utgångsläge som är mycket gott på grund av att vi har ordning och reda i statsfinanserna. Det ska vi vara rädda om. Vi ska satsa klokt, men i det kloka ligger också att se till att också andra tar sitt ansvar i det här svåra läget.
Tack för debatten!
Lars Leijonborg (FP):
Mats Pertoft har frågat mig när jag avser att redovisa finansieringen för fortsatt utbildning av obehöriga lärare. Det finns många lärare som saknar utbildning för den undervisning de i huvudsak bedriver. Det finns också många obehöriga lärare som önskar eller behöver komplettera sin utbildning för att få lärarbehörighet.
Strävan att minska antalet obehöriga lärare i skolan är ett av de viktigaste inslagen i regeringens utbildningspolitik. För att säkra kvaliteten i undervisningen och för att ge erfarna lärare som saknar lärarexamen en möjlighet att komplettera sin utbildning avsattes medel i budgetpropositionen för 2007 för ändamålet.
Regeringen har avsatt 60 miljoner kronor per år under 2007, 2008 och 2009 till en utbildningsinsats för att minska antalet obehöriga lärare. Den satsning som regeringen gjort på vidareutbildning av obehöriga lärare har inneburit att ca 750 obehöriga lärare hittills har registrerats för att genomgå utbildningen, och under vårterminen 2009 har ytterligare ca 270 obehöriga lärare påbörjat utbildningen.
Regeringen har beslutat att de medel som avsatts för utbildningssatsningen ska täcka kostnaden för en antagning även under höstterminen 2009.
Lars Leijonborg (FP):
Jag kan börja med att instämma i Mats Pertofts skildring av den här gruppen. Det gäller alltså människor som är erfarna lärare och som med egna uppoffringar vill se till att de blir ännu bättre lärare. Vi ska verkligen vara tacksamma mot dem och måna om dem.
Särskilt om man har den utgångspunkt som jag angav här, att man är bekymrad över att vi har så mycket obehöriga lärare, ska vi vara tacksamma för att lärare som nu är verksamma vill se till att de blir behöriga. Vi klarar oss inte utan denna grupp. Med de rekryteringsproblem vi har till lärarutbildningen är det nödvändigt att den här gruppen stannar i skolan.
Det är också riktigt, som Mats Pertoft säger, att efterfrågan hittills inte har matchat det belopp vi har avsatt. Det finns ett betydande belopp kvar. Svaret på frågan hur många som kan tas emot är att jag är övertygad om att alla som vill har möjlighet att gå.
Jag säger "alla som vill", men det sker också ett urval på det sättet att de som gör antagningen gör en bedömning av huruvida utbildningen räcker till för att göra personen i fråga behörig. Där faller några bort då man menar att tiden inte räcker till. Men jag är övertygad om att den grupp som kvarstår kommer att kunna tas emot i sin helhet.
Tyvärr är det väl så att inte ens med den här extra antagningen kommer de avsatta 60 miljonerna att förbrukas. Det är möjligt att min kollega Anders Borg inte skulle gilla uttryckssättet att jag beklagar att offentliga medel inte förbrukas. Men jag menar att det här ändamålet är väldigt viktigt.
Om man brinner för kvalitet i skolan, som hela regeringen gör, är det helt rätt tänkt att lärare som är verksamma men vill skaffa sig en bättre utbildning får möjlighet att göra det. Jag tyckte själv att det var mycket bra att det här beslutet fattades i går, före den här debatten, så att jag kunde ge detta besked.
Det var dock inte orsaken till att svaret blev något försenat, utan det hade andra grunder. Men ibland kan ju tillfälligheter sammanfalla. Nu är vi, som sagt, i ett läge att administratörerna vid Umeå universitet och hela Lärarsverige har fått beskedet att sökande är hjärtligt välkomna att söka också till i höst.
Eftersom den här utbildningen är tvåårig på halvtid innebär det att fram till 2011 kommer det att vara personer i den här verksamheten. Därefter förutsätter jag att den här insatsen måste växlas över till en mer permanent verksamhet.
Jag är övertygad om att under åratal framåt, med de ambitioner vi har med lärarlegitimation och att pressa ned antalet obehöriga, kommer det här behovet att kvarstå. Det här får ses som en inledning till en sådan satsning.
Lars Leijonborg (FP):
Jag har kunnat ge ett positivt besked här: Regeringen har i går fattat beslut om att också göra en höstantagning. Jag kan komma med ytterligare ett positivt besked, nämligen att de som antas kommer att få gå klart. Det kanske inte är särskilt överraskande.
När vi tar in folk hösten 2009 till en utbildning som ska vara i två år är det väl självklart att vi ser till att pengarna räcker till 2011. Det är ju hela tanken. Däremot kan jag inte ge några besked om det jag kallade för det permanenta systemet, alltså det som ska avlösa detta. Det är vi inte alls färdiga med.
Vi har diskuterat vad man kan göra för att få ytterligare personer att söka detta. Sanningen är ju att målgruppen är betydligt större än de som hittills har gått. Vi har för närvarande inte kommit längre än att vi nu säger att den här utbildningen förlängs. Hur vi kan utveckla detta får vi återkomma till.
Men exakt hur det systemet ska se ut är vi inte färdiga med.
Lars Leijonborg (FP):
Först kan jag säga att de som administrerar detta i Umeå har efterlyst ett besked om att det också får bli höstintagning. De ville ha det för några veckor sedan. Nu fick de det i går. Vi har haft kontakt med dem, och de menar att det inte är något problem att få ut information så att man får sökande till hösten.
Sedan kan jag hålla med Mats Pertoft om att det vore önskvärt med ännu bredare informationsinsatser. Vi har ju som sagt råd att ta emot om det skulle komma fler sökande. Vi kan ju hoppas att några av alla dem som följer den här debatten blir inspirerade att söka.
Men det är respektive lärosätes ansvar att göra reklam och informera om det kursutbud man har. Jag har gjort en speciell sak, nämligen att tillsätta en jämställdhetsdelegation.
Ett av syftena med den är just att uppmuntra unga män att söka utbildningar där kvinnodominansen är mycket stor. Det här är just ett sådant område. Jag vet inte exakt hur det är på den här vidareutbildningen, men lärarutbildningen i stort domineras ju av kvinnor.
Det är alltså möjligt att det kan komma ytterligare reklam för detta som ett utflöde av Jämställdhetsdelegationen, men i övrigt får vi lita på att respektive utbildningsanordnare tar informationsansvaret.
Lars Leijonborg (FP):
Jag kanske får börja med en formalitet, nämligen påpekandet att kammaren har frågedebatter och kammaren har ärendedebatter. Det ni gör nu är egentligen att föra den ärendedebatt som kommer att äga rum om två veckor i frågeformen. Ni tycker att det här är ett dåligt förslag som inte bör genomföras och framför vissa frågor kring det.
Ni har dragit slutsatsen i ert parti att det här inte bör genomföras, och det ska debatteras om 14 dagar. Vi kan gärna återkomma, men nu råkar det vara så att jag tycker att det här är en viktig och intressant fråga. Jag har absolut inget emot att prata om den i kammaren redan nu. På en punkt verkar det som om vi talar förbi varandra. Jag kan inte riktigt förstå att inte ni kan förstå regeringens synsätt.
När Berit Högman säger att det här kan komma att minska kårernas intäkter med 85 procent är vår poäng att det vet vi inte. Det inträffar bara om väldigt få studenter vill vara med. Man kommer inte bort från att också Erland Ringborgs förlag någonstans byggde på en gissning, en bedömning av hur många studenter som kommer att gå med.
Då har vi stannat för att det är rimligt att i det här skedet vara optimistisk. Allt annat skulle skicka signalen: Ni behöver inte gå med som medlemmar. Det här ordnar staten. Så lägg era pengar på annat! Berit Högman var i en helt orimlig passage av sitt inlägg inne på att vi skulle vara emot fackföreningar.
Sanningen är att det vi gör nu är att använda bilden av fackföreningarna som bild för vad studentkårerna skulle kunna bli. Vi har inget fackföreningsobligatorium i Sverige. Jag vet att Socialdemokraterna inte förespråkar det.
Vi tycker att det är lika naturligt att kårerna blir studenternas fackliga föreningar där medlemskapet är frivilligt. Jag kan bara bekräfta det ni helt korrekt citerar. Regeringens uppfattning är att studentinflytande är viktigt. Regeringen tycker dessutom att kårerna har en viktig roll för studenter på det sociala området.
Precis som nämndes här gäller det inte minst nyblivna studenter och studenter från miljöer och familjer som inte har så stark egen studietradition. Vi är helt inställda på att dessa funktioner ska vara minst lika bra som förut. Det skulle vara mycket lättare att föra den här debatten om ett eller två år.
Då kommer antingen ni eller jag att ha rätt eller verkligheten ligga någonstans mittemellan. Därmed uppstår frågan: Vad gör vi då? Om det visar sig att det är väldigt få som går med och att de svaga kårerna har svårt att uppfylla sina förpliktelser när det gäller studentinflytande står vi inför ett reellt problem. Men att ta på sig det problemet i förväg är lite prematurt.
Man kan naturligtvis diskutera, som Marie Granlund gör, i termer av övergångsregler. Jag vill påpeka att de det första halvåret får något högre statsbidrag än vad de ska få i fortvarighetstillståndet, om den nuvarande bedömningen står sig. Vi kommer naturligtvis att följa detta mycket noga.
Är det så att vi behöver göra någon brandkårsutryckning får vi naturligtvis vara öppna för att överväga det.