Alice Bah Kuhnke (MP):
Tack för den fortsatta diskussionen, Olof Lavesson! När det gäller de filmpolitiska mål riksdagen har antagit är de tydliga. Det betyder inte att vi som statsråd ska in i myndigheterna och peta, tycka och tänka. Det gäller oavsett vilka mål det är; de kulturpolitiska målen är också oerhört tydliga.
Jag vet inte var Olof Lavesson befann sig under kursen i statsvetenskap när det handlade om svensk politik och förvaltning, men är det någonting vi ska hålla oss väldigt långt borta ifrån är det ministerstyre. Vi ser bara på andra sidan Östersjön vad som händer när politiker och till och med regeringsmedlemmar går in i institutioner och bestämmer vilka filmer som ska göras, hur de ska göras och vilka chefer man ska ha och inte.
Jag tror alltså att den stora marginalen ska finnas mellan politiken och det konstnärliga innehållet. Det har jag hållit benhårt på, och det kommer jag att fortsätta göra. Olof Lavesson tog upp några andra exempel som ändå är intressanta och kan knytas till den diskussion vi har även om de går lite från ämnet.
När jag tar på mig en vacker blus för att påminna mig själv om att kampen för feminism och jämställdhet måste pågå överallt, i alla rum och hela tiden handlar det om en stor fråga som driver mig som politiker. Det är inte något särskilt eller enskilt ställningstagande.
Samtidigt har jag om och om igen, i varenda intervju, försvarat vikten av det arbete Svenska Akademien har gjort under väldigt lång tid - men betonat att det, eftersom det är en fristående verksamhet, inte är min sak att tycka och tänka om hur de ska lösa sina stora problem. Likadant är det när det gäller kåtan, som också är en annan fråga men som interpellanten tar upp.
När jag arbetar med de samepolitiska utmaningarna är det en central fråga eller ett centralt perspektiv som hela tiden måste finnas med på det politikområdet, och det är att se det i en historisk kontext. Jag har aldrig lagt mig i ett pågående ärende. Däremot var det så att ett ärende öppnades efter att jag hade uttalat mig om vikten av att se det stora sammanhanget. Det kommer jag att fortsätta göra. Det är ju det vi ska ha politiker till.
Vi ska ha politiker som vill någonting, som drivs av någonting och som vill kämpa för rättigheter och möjligheter - inte politiker som inte vågar tycka någonting när man faktiskt kan tycka och driva frågor. Jag för också en samepolitik som väger upp de ord jag säger om det historiska sammanhanget. Jag menar att den svenska staten har mycket att göra innan den kan tala om att den har kämpat för urfolket samernas rättigheter.
Riksdagsledamoten tog upp ytterligare frågor som inte har med saken att göra men som man ändå kan hänföra till den fråga vi är här för att diskutera. Den handlar egentligen om huruvida man får diskriminera på grund av kön. Är ett hot ett verktyg för förändring? Vad ska styra vilka medel - vad av skattebetalarnas pengar - som faktiskt går till konst?
Jag tror att det är helt centralt att vi faktiskt vågar bottna i kvalitet och kompetens och att vi ställer krav på de institutioner och myndigheter som ska fördela stöden att de kan redovisa. Det är så vi styr, och den styrningen måste vi hålla väldigt noggrant. Hur styr vi? Hur säkerställer vi att våra myndigheter gör det de ska utifrån de beslut som har tagits här inne? Jo, vi gör det genom årsredovisningar.
Det kan kanske låta lite torrt och tråkigt, men det är det verktyg vi har: Vi gör det genom myndighetsdialog. Det är då vi får ställa de hårda frågorna. Vi gör det dock inte genom att ringa upp så fort vi är missnöjda med någonting eller tycker att en film var dålig. Det gör vi inte, för då är det otillbörlig påverkan. Vi gör det när vi kan och när vi ska. Ser vi då att man inte har följt de regler som är uppställda härifrån får vi vidta åtgärder.