Fredrik Malm (L):
Vi har i dag att behandla det sammansatta utrikes- och försvarsutskottets första betänkande under det här riksmötet. Och det lär bli fler, inte i just denna fråga dock men möjligen om Afghanistan. Det rör regeringens proposition Fortsatt svenskt deltagande i den internationella militära insatsen i Libyen . Jag vill börja med att yrka bifall till utskottets förslag till beslut och avslag på reservationerna. Herr talman!
I dag är Muammar Gaddafis 42 år långa diktatur i Libyen över. Muammar Gaddafi tog makten efter en militärkupp 1969. Då var för övrigt Tage Erlander statsminister i Sverige. Nu har Gaddafi drivits bort från makten, 42 år och tio svenska statsministerperioder senare - ett intressant perspektiv.
Nu börjar en ny tid för Libyen med en lång vandring mot att bygga upp ett nytt samhälle. Det kommer att krävas stora uppoffringar och många hjälpande händer från omvärlden. Vi kommer att se framsteg men också bakslag.
Ingen vet med bestämdhet hur denna resa kommer att sluta, men den libyska befolkningen har för första gången chansen att på allvar bygga upp ett anständigt och demokratiskt samhälle. Låt oss blicka tillbaka till i våras. När den arabiska våren tog fart i Tunisien och Egypten startade också protester i Libyen.
Redan från första stund var det klart och tydligt att regimen i Tripoli inte var beredd att acceptera några som helst avsteg från den linje Muammar Gaddafi slagit fast sedan decennier tillbaka. Med skoningslös brutalitet slog den libyska regimen och Gaddafilojala till mot dem som protesterade och sedermera mot dem som tog till vapen för att bekämpa diktaturen. Gaddafis styrkor iscensatte blodbad, besköt städer och dödade civila i stor skala.
När Förenta nationernas säkerhetsråd först antog resolution 1970 och kort därefter resolution 1973 innebar det ett mandat för en internationell insats som sedan leddes av Nato och genomfördes. Syftet var att upprätta en flygförbudszon över Libyen, att skydda civila och att upprätthålla vapenembargo mot Libyen.
För oss i Folkpartiet var det en självklarhet att också Sverige skulle ställa upp i insatsen för att genomföra FN:s säkerhetsrådsresolution 1973. Alliansen tillsammans med Socialdemokraterna förhandlade fram en uppgörelse som även Vänsterpartiet och Miljöpartiet stod bakom. Det fanns därmed en bred enighet i riksdagen. Därefter förnyades mandatet under sommaren.
Nu ligger på riksdagens bord ett förslag om att förlänga mandatet med ytterligare 30 dagar. Läget på marken tillåter inte att Natoinsatsen avslutas i dag. Även om säkerhetsläget är avsevärt bättre än för några månader sedan pågår fortfarande strider i vissa områden. Det finns ett fortsatt hot mot civila.
Nato har meddelat att behovet av flygspaning, som den svenska insatsen tillhandahåller, är fortsatt stor i denna osäkra situation. Därtill har det libyska övergångsrådet NTC signalerat att det vill se en förlängning av insatsen givet situationen på marken. Det är glädjande att en överenskommelse har nåtts ännu en gång mellan regeringen och Socialdemokraterna så att Sverige på ett ansvarsfullt sätt ska avsluta sitt bidrag för att uppfylla FN:s resolution 1973. Herr talman!
Låt mig beröra ytterligare två aspekter som i ett vidare perspektiv är vikiga att ha med sig i diskussionen om den arabiska våren i allmänhet och Libyen i synnerhet. Revolterna i arabstaterna visar på den frustration över korruption och förtryck som finns i breda folklager.
Detta manar dock till eftertanke om den politik som inte minst Europeiska unionen har fört gentemot dessa odemokratiska regimer. EU:s relationer med Libyen har i grund och botten innehållit två element. Europeiska unionen har varit intresserad av att få olja från Libyen men inte flyktingar.
När revolterna tar fart oroar sig människor för att det ska bli precis tvärtom, nämligen att det inte kommer någon olja men många flyktingar. Problemet med en sådan relation med en regim som Muammar Gaddafis är att det som borde vara själva subjektet i sammanhanget, nämligen Libyens över 6 miljoner invånare, är helt bortreducerade från denna ekvation och inte en del av den.
Samma förhållande har rått med flera andra stater. Europa har byggt relationer med korrupta eliter men inte i tillräcklig utsträckning engagerat sig för att dessa länder ska bli demokratiska. En sådan politik är i längden inte hållbar. Herr talman!
Vad som krävs är ett nytt och bredare förhållningssätt till Mellanöstern med en ny diplomati och ett mer kritiskt öga till människorättsövergrepp och korrupta regimer. I andra sammanhang talar vi ofta om vikten av att politiken är långsiktigt hållbar.
Vi talar om en långsiktigt hållbar miljöpolitik som ska förbättra villkoren för kommande generationer. Vi talar om en långsiktigt hållbar ekonomisk politik för att inte lämpa över skuldberg på kommande generationer.
Men hur långsiktig har västvärldens politik varit gentemot Mellanöstern när man har förlitat sig på ledare som Zayn al-Abidin Ben Ali i Tunisien, Hosni Mubarak i Egypten och Muammar Gaddafi i Libyen? Hur långsiktigt hållbar är en sådan grannskapspolitik och utrikespolitik? Herr talman!
En annan viktig aspekt sist men inte minst är att den internationella rätten i och med besluten i FN:s säkerhetsråd delvis har förstärkts. De visar att FN kan spela en mer aktiv och konstruktiv roll. För bara ett halvår sedan var Libyen medlem i FN:s råd för mänskliga rättigheter, FN:s MR-råd.
I dag är Gaddafi störtad av sitt eget folk, delvis efter en FN-mandaterad Natoinsats och ett vapenembargo. Det betyder att det har skett förändringar inom Förenta nationerna också.
Eftersom vi är varma anhängare av FN men samtidigt måste vara kritiska till det som fungerar mindre bra i världssamfundet är det viktigt att notera att om FN klarar av att reformeras på detta sätt kommer också legitimiteten för organisationen att förstärkas, vilket är viktigt. Den tiden måste vara förbi när en diktator kan hänvisa till inre angelägenheter som förevändning för rätten att slå ihjäl sin egen befolkning.