Anders W Jonsson (C):
Det finns när det handlar om välfärd två avgörande skiljelinjer i svensk politik mellan de tre vänsterpartierna å ena sidan och de fyra allianspartierna å den andra. Det första handlar om hur vi ska få till mer resurser till vård och omsorg. För Centerpartiet och Alliansen skapas mer resurser genom att fler människor kommer i arbete.
Fler människor i arbete ger ökade skatteintäkter och samtidigt minskade kostnader för bidrag. Det här har sedan 2006, herr talman, varit en framgångsrik väg. Det är i dag 300 000 fler som har ett arbete att gå till jämfört med 2006, och det har gett tydliga avtryck i statens budget.
När nu vänsterpartiernas förslag om kraftiga skattehöjningar inför 2015 har undanröjts kan den positiva utvecklingen fortsätta. I budgetdebatterna under en lång rad år har vi kunnat se hur vårt utgiftsområde - utgiftsområde 9 - har fått ökade anslag, från 47 miljarder 2006 till 62 miljarder innevarande år.
Det är det Jan Lindholm från Miljöpartiet beskriver som en nedskärning - från 47 miljarder till 62 miljarder. Eftersom viktiga delar av välfärden sköts av kommuner och landsting är det också viktigt att se hur de generella bidragen från staten till kommunsektorn ser ut. Där har vi fått en motsvarande ökning från 58 miljarder till drygt 90 miljarder.
Det är det Jan Lindholm från Miljöpartiet beskriver som en nedskärning. Flera av oss är gamla luttrade kommunpolitiker, och vi vet dessutom att i den kommunala ekonomin är det inte alltid statsbidragen som är det viktigaste. Det viktigaste i den kommunala ekonomin är hur många människor som har jobb och därmed betalar skatt. Fler i arbete ger mer pengar till vård, skola och omsorg.
Finanspolitiska rådet har påpekat att en enda person som går från arbetslöshet eller sjukskrivning till arbete ger ett plus på 300 000 kronor i de offentliga skattkistorna. Det är det som gör att vi i dag i kommunsektorn har intäkter på 880 miljarder jämfört med 656 miljarder 2006.
Det är den ökningen som Jan Lindholm från Miljöpartiet beskriver som en nedskärning. När man ser på de totala effekterna på välfärdsområdet är det en ökning med 67 miljarder. Bara för hälso- och sjukvården som vi debatterar mycket i dag är det 28 miljarder plus. Mot Alliansens syn på hur vi ska få mer pengar till vården och omsorgen står vänsterpartiernas syn.
Där handlar det om att höjer vi bara skatten så får vi in mer pengar. Det är närmare 20 miljarder i skattehöjningar som vänsterpartierna hade föreslagit. De skatterna var riktade mot jobb och företagande. Det skulle inte, herr talman, ha lett till någon stärkt välfärd - tvärtom. När ungdomar tvingas ut i arbetslöshet leder inte det till mer pengar till sjukvård - tvärtom.
När en lastbilsskatt införs som bromsar utvecklingen i stora delar av Sverige gör inte det att vi får mer pengar till äldreomsorg - tvärtom. Här ligger, herr talman, den första stora skillnaden mellan Centerpartiet och Alliansens syn på välfärd och vänsterpartiernas syn. Den andra skillnaden ligger i vad man ser som de stora utmaningarna i svensk välfärd.
För mig och Centerpartiet är det uppenbart att det trots att vi har en äldreomsorg, en funktionshinderspolitik och en sjukvård som får många länder att avundas oss finns problem. Det finns äldre som inte får plats på särskilda boenden. Det finns sjuka som inte får den rehabilitering de har rätt till och människor i glesbygd som inte får den närhet till sjukvård som de har rätt till. Hur ska vi komma till rätta med dessa skillnader?
Hur ska vi kunna minska byråkratin och samtidigt behålla en topposition i världen vad gäller sjukvård? Även om vi har kunnat se stora förändringar till det bättre under senaste åtta åren finns det fortfarande stora utmaningar. Herr talman! De tre vänsterpartierna ser däremot att det största hotet mot svensk välfärd är någonting helt annat.
De lever i vad jag skulle vilja kalla en socialistisk vanföreställning, nämligen att den svenska välfärdens stora problem är att en mindre del av äldreomsorg och sjukvård bedrivs av aktiebolag. Trots att inga beslut har fattats har det här skapat stor oro både bland patienter och personal. Bollnäs sjukhus hemma i Gävleborg drivs sedan flera år tillbaka av vårdföretaget Aleris.
Det var Centerpartiet och Socialdemokraterna i landstinget som beslutade att sjukhuset skulle läggas ut på entreprenad. Det är i dag ett av Sveriges bästa småsjukhus. Jag vill höra Lennart Axelsson från Socialdemokraterna förklara varför det är fel. Varför har hans partikamrater i landstinget inte förstått, som han har förstått när han säger att det är fullkomligt förödande för sjukvården i Gävleborg, att vi har ett välfungerande sjukhus som drivs av Aleris?
Visby lasarett hade under många år stora problem med sin dialysavdelning. Den drivs sedan några år tillbaka av Diaverum som är ett multina-tionellt, riskkapitalägt dialysföretag med verksamhet i stora delar av världen. Man har nöjd personal, nöjda patienter och mycket bra kvalitetsresultat, vilket man inte hade tidigare.
Jag skulle vilja att exempelvis Jan Lindholm från Miljöpartiet kunde komma upp här och förklara varför det här var bättre förr när det drevs av Gotlands kommun. Då var det missnöjda patienter, personalbrist och allt annat än bra kvalitet. Svensk sjukvård, herr talman, behöver inte dogmatisk socialism. Den behöver nytänkande, mångfald och entreprenörskap.
Därför vill jag, herr talman, tillstyrka utskottets förslag till medelsanvisningar och begärda bemyndiganden avseende utgiftsområde 9. Jag yrkar bifall till utskottets förslag i betänkande SoU1, frånsett beslutspunkterna 2 och 4. För tids vinnande avstår jag från att yrka bifall till våra två reservationer.