KBLab/rixvox huggingface dataset:
Stina Bergström (MP):
Jag tror inte att det räcker med att tro på järnvägens konkurrenskraft samtidigt som man inte satsar tillräckligt på underhåll, nyinvesteringar och reinvesteringar, samtidigt som man splittrar upp järnvägens organisation så att det blir tågkaos när det gäller samordningen. Det är någonting som vi har varit överens om här i riksdagen att vi behöver utreda. Det är väldigt glädjande att vi har fått den utredningen tillsatt.
Jag tänkte att vi inte behövde prata så himla mycket mer om just det här, för jag vill prata lite dubbdäck med Anders Åkesson också. Jag blev inte riktigt klok på vad som gällde när Christer Akej och jag diskuterade dubbdäcken. Först sade Christer Akej att han tyckte att det var en bra idé att regeringen nu utreder en dubbdäcksavgift. Sedan slutade han med att säga att en dubbdäcksavgift ville han verkligen inte gå med på. Det var Miljöpartiets landsbygdsfientliga förslag.
Nu är det ju så att de som driver frågan om att få införa en dubbdäcksavgift är Anders Åkessons och Christer Akejs allianskamrater, borgarråden Per Ankersjö och Ulla Hamilton här i Stockholm. Det är de som verkligen förstår att det här behöver man få till, för det är de som står inför den situationen att Stockholm flera gånger har dragits inför EU-domstolen för att inte uppfylla luftkvalitetsdirektiven.
Snart handlar det om dryga böter som ska betalas, men framför allt handlar det ju om människoliv. Det handlar om 30-40 människor i Stockholm som varje år dör på grund av partiklar som rivs upp av dubbdäcken. Nu är jag faktiskt väldigt intresserad av att få reda på vad Anders Åkesson tycker om Per Ankersjös och Ulla Hamiltons förslag om att de ska få införa en dubbdäcksavgift här i Stockholm.
Om inte Anders Åkesson tycker att det heller är någon bra idé skulle jag vilja ha reda på vad Anders Åkesson då tycker att de ska göra för att komma åt luftens problem här i Stockholm.
Stina Bergström (MP):
Det var många frågor, men eftersom jag är en lydig debattör ska jag försöka svara på dem alla. När det gäller Miljöpartiets inställning till vad lagstiftningen ska omfatta beträffande mobiltelefoni är det nog ingen hemlighet att vi tidigare drivit frågan om ett totalförbud mot att sitta och tala i telefon bakom ratten.
Det kan man tycka att man ska fortsätta att göra, men vi anser inte att det är en framkomlig väg eftersom vi i dag - vilket är mycket glädjande - har fler som trots allt vill göra en del av det som vi vill göra. Jag tycker att en lagstiftning mot att sms:a och tala i mobiltelefon bakom ratten utan handsfree är ett jättebra första steg. Jag tror att det kommer att leda till att färre förare talar i mobiltelefon över huvud taget.
Det är det viktiga. Det viktiga är att vi kommer åt att spara de liv som annars skulle offras när vi talar i telefon och beter oss vårdslöst i trafiken. Därför är lagstiftningen viktig. Sedan gällde det sms och hur många gånger farligare det är att sitta och sms:a bakom ratten.
Jag kanske kan fråga Jan-Evert Rådhström hur många gånger farligare han tror att det är - eller om det över huvud taget är farligt att tala i mobiltelefon eller sms:a bakom ratten. När jag lyssnade på Jan-Evert Rådhströms anförande tyckte jag att det var lite motsägelsefullt. Å ena sidan är han väldigt angelägen om att man inte ska bete sig vårdslöst i trafiken.
Å andra sidan tycker han inte att det verkar vara så farligt att tala i mobiltelefon eller sms:a bakom ratten.
Stina Bergström (MP):
Det är bra med informationskampanjer, och det är inte heller något vi i utskottsmajoriteten har sagt nej till. Dem kan man börja med innan man går vidare till lagstiftning. I och med att vi i dag kommer att fatta beslut om en lagstiftning mot mobiltelefonanvändning i bilen kommer det att leda till att många börjar tänka på att de måste ändra sitt beteende.
Det är svårt med bestämmelser i trafiken. Låt oss se på till exempel hastigheterna. Det finns hastighetsbegränsningar, men när bilförare har tillfrågats har 43 procent av männen och 26 procent av kvinnorna sagt att de normalt ligger över hastighetsgränsen. Jag hoppas att Jan-Evert Rådhström inte tycker att man ska ta bort bestämmelserna eftersom så många bryter mot dem.
Det är ändå viktigt att ha dem som norm. Det är intressant att se att det är fler män än kvinnor som bryter mot bestämmelserna. 59 procent av männen och 38 procent av kvinnorna använder mobiltelefon i bilen.
Man måste rikta informationskampanjerna och tänka på dessa saker när lagstiftningen utformas. Jag hoppas att regeringen verkligen tar frågan på allvar och snabbar på så att det blir en bra lagstiftning. Sverige är inte det första landet i världen som lagstiftar mot mobilanvändning. Det finns många länder att dra lärdom från, till exempel alla länder i EU och många delstater i USA.
Precis som Jan-Evert Rådhström har de jobbat mycket med informationskampanjer och sett till att många liv har räddats. Det är därför jag är så glad över att vi i dag kommer att fatta beslutet i riksdagen.
Stina Bergström (MP):
Jag blev väldigt glad när Lars Tysklind sade att han tyckte att det var viktigt med de ändrade hastighetsgränserna i tätort. Jag tycker att vi skulle behöva diskutera det mer. Vi har debatterat detta förut här i kammaren, Lars Tysklind och jag. I dag har vi en bashastighet i tätorterna på 50 kilometer i timmen.
Precis som jag sade i mitt anförande har många kommuner gått före och sänkt hastigheten till 30 kilometer i timmen i olika delar av sina tätorter, men vissa kommuner, till exempel i den del av landet som jag kommer från, har gått på pumpen. Besluten har överklagats till länsstyrelsen, och länsstyrelsens tjänstemän säger: Nej, det är 50 som gäller. Ni får inte ha 30.
Därför har vi i dag ett behov av att få gränsen ändrad. Regeringen borde ta beslut om sänkt bashastighet i tätort. Jag skulle vilja fråga Lars Tysklind vad han gör för att det ska bli ändring på detta.
Stina Bergström (MP):
Nu stämmer inte Lars Tysklinds verklighetsbeskrivning riktigt. Jag har tittat på hur man har gjort i olika kommuner. Det är lite oroväckande att de kommuner som har lyckats med detta är de som inte har fått sina beslut överklagade av någon privatperson i kommunen. Rent rättsligt kan man alltså gå på pumpen om man läser regelboken på det sättet.
I dag har vi hastighetsgränserna 30, 40 och 50, och man ska motivera väldigt noga om man ska ha något annat än 50 i tätort eftersom 50 är bashastigheten. Om man i stället hade 30 som bashastighet i tätort skulle man behöva motivera varför man i stället ska höja hastigheten till 40 eller 50.
Jag ser att det är en bättre ordning, en ordning som skulle leda till att vi över hela landet fick bättre hastigheter i våra tätorter. Det skulle också bli enklare för kommunpolitikerna att göra hastighetsplaner i tätorten.
Återigen frågar jag: Vad är problemet med att ändra bashastigheten i tätort från 50, som vi har haft i hur många år som helst, till 30, som är ett modernt sätt att se på vilken hastighet vi ska ha i städer och tätorter?
Stina Bergström (MP):
När Annelie Enochson höll sitt anförande satt jag och väntade på att Annelie Enochson skulle börja prata om mobiltelefoni. Jag vet ju att det är en av hennes hjärtefrågor. Jag är väldigt glad över att det finns en person på allianssidan i trafikutskottet som har drivit den frågan och motionerat så flitigt i alla år. Glad men inte helt nöjd hörde jag att Annelie Enochson var.
Jag tänkte bara fråga: Hade det inte känts bättre att få ansluta sig till den skrivning som utskottsmajoriteten nu står för, om en lag mot mobiltelefoni utan handsfree i bilen - det som Annelie Enochson har motionerat så flitigt om genom åren?
Stina Bergström (MP):
Tack så mycket för svaret! Något annat som Annelie Enochson nämnde i sitt anförande var detta med hastigheterna och att det var skrämmande att det är så dålig efterlevnad av de gränserna. Det gäller den tunga trafiken men också vi vanliga bilförare, som är dåliga på att hålla hastigheter. Skrämmande nog är det de låga hastigheterna - 30, 40 och 50 kilometer i timmen - som vi ofta överskrider.
Jag berättade i mitt anförande att jag har tittat på siffror från Trafikverket som säger att om man frågar bilförare är det 43 procent av männen som erkänner att de brukar ligga över hastighetsgränsen och 26 procent av kvinnorna. Annelie Enochson pratade om att det behövs en attitydförändring, och det är tydligt att det behövs.
Det syns också att det behövs en starkare attitydförändring hos männen än hos kvinnorna. Män är sämre på att hålla hastighetsgränserna. Jag tänkte fråga Annelie Enochson hur Annelie Enochson och regeringen tänker jobba med attitydförändringen. Hur kommer man till skott med det?
Stina Bergström (MP):
Eftersom Lotta Finstorp i sitt anförande tog upp min motion och vår reservation om hastighetsbegränsning i tätort får jag än en gång möjlighet att ställa frågor om detta. Det behöver redas ut ytterligare. Lars Tysklind och jag diskuterade frågan. Vi diskuterade också den handbok som har getts ut av Trafikverket och SKL.
Den heter Rätt fart i staden . Denna handbok innehåller bara rekommendationer. Det finns inte någonting i en lag som säger att man får ha 30, 40, 50 eller 70 i tätort. Den lag som finns är trafikförordningen, och i trafikförordningen står att det är 50 som gäller inom tätbebyggt område.
Det är som sagt detta som kan ställa till problem för kommuner som vill ha 30 i sina tätbebyggda områden. Jag vill fråga Lotta Finstorp hur jag egentligen ska tolka detta att regeringen har lagt locket på i frågan och inte tar upp Trafikverkets förslag att ändra bashastigheten i tätort.
Stina Bergström (MP):
Vi har som sagt haft en lång historia om detta i Värmland. Jag vill läsa ur länsstyrelsens avslag på Karlstad kommuns önskningar om att få ha 30 kilometer i vissa områden av staden.
Länsstyrelsen skriver: Statens kommuner och landsting har tillsammans med Vägverket tagit fram Rätt fart i staden i syfte, som länsstyrelsen uppfattar det, att få till stånd en generell sänkning av bashastigheten till 30 kilometer i timmen i bostadsområden inom tätbebyggda områden över hela landet.
En sådan generell ändring av hastighetsgränserna bör lämpligen beslutas på central nivå av riksdag och regeringen. Det tycker länsstyrelsen i Värmland. Jag vet att detta också händer på andra håll i landet. Det är ett problem. För att komma åt detta behöver vi fatta ett beslut på central nivå. Så återigen: Kan vi få se ett sådant beslut?
Stina Bergström (MP):
Även jag tänker på den kväll för två veckor sedan när vi stod här och skulle ha vår interpellationsdebatt. Det var många då som hade drabbats av tågurspårningen vid Södra station. Själv stod jag länge på perrongen i Södertälje och frös och väntade tillsammans med de andra resenärerna från Karlstadtåget. Redan i Hallsberg fick vi reda på vad som hade hänt: en tågurspårning i tunneln vid Stockholms södra, rasrisk och tågstopp.
Det satte i gång många tankar hos mig. Den första tanken var: Vilken tur att ingen kom till skada! Och sedan: Vad hade hänt om det hade varit vårt tåg eller något annat persontåg som hade spårat ur eller om godståget hade vält in i något annat tåg? Sedan började jag fundera på orsaken, och det finns ju många alternativ i tågkaosets Sverige.
Var det fel på loket, vagnen, eller var det rälsen som gick sönder? Jag vill inte spekulera i orsaken innan Trafikverket kommer att berätta vad som har hänt. Det finns många förslag i luften. Många banarbetare och experter har dock varnat för det bristande underhållet på banan.
KTH-professorn Ulf Olofsson är en av dem som har varnat. I en rapportsändning den där dagen nämnde han också något annat som vid sidan av för lite pengar till underhåll har orsakat många tillbud inom järnvägen, och det är avregleringen och uppstyckningen. Det fick mig att tänka på istappen i tunneln 2012 som ingen plockade bort innan det var för sent.
Det var den där istappen som under lång tid fick växa sig så stor att den rev ned en kontaktledning på ett pendeltåg, och det blev stopp. Då fick man också evakuera tågresenärer ur tunneln, och tågtrafiken stod stilla i timmar. Nu, ett och ett halvt år senare, hände ett ännu värre tillbud.
Tågurspårningen vid Södra station kunde ha slutat riktigt illa, oavsett om det var rälsen eller tåget som var i dåligt skick. Jag vill också ställa frågan: Hur tänker statsrådet agera för att det inte ska hända några fler allvarliga olyckor kring Södra station och i getingmidjan?
Jag vet inte vad det kommer att kosta, eller vad det har kostat, att göra alla fyra spåren genom Stockolms södra farbara igen, men jag förstår att det kommer att gräva ett djupt hål i Trafikverkets anslag för banunderhåll. Det oroar mig eftersom det finns ett stort uppdämt behov av järnvägsunderhåll i hela Sverige.
Det oroar mig också eftersom jag vet att regeringen, precis som Anders Ygeman sade, minskar Trafikverkets anslag för underhåll nästa år. Trafikverket får 1 miljard mindre nästa år än vad man har gjort av med i år. Jag vet, Catharina Elmsäter-Svärd, att regeringen under några år har gjort en extra satsning på underhåll, och det är jättebra och välkommet.
Det är dock tydligt att behoven inte minskar. Tycker du, Catharina Elmsäter-Svärd, att det är rätt beslut att minska anslaget till järnvägsunderhåll när vi ser vad som händer, bland annat vid Södra station och getingmidjan?
Stina Bergström (MP):
Även jag väntar på svar på frågan om det är en god idé att sänka anslaget till järnvägsunderhåll nästa år, med den situation vi har i dag. Jag vill inte ge mig in i historiska diskussioner om pengar hit och dit. Jag bryr mig om verkligheten i dag. Vi hade som sagt besök i utskottet i dag av Trafikverket och Transportanalys.
Utan att ge mig in i detalj på vad som framkom vill jag säga att det förstärker min oro över att det är otydligt vem som har ansvaret för att kontrollera hur järnvägen mår. Självklart är det till syvende och sist regeringen som genom Trafikverket har ansvaret.
Men Trafikverket har varken ansvar för att upptäcka bristerna, vidta åtgärder eller inspektera efteråt om rätt åtgärd har vidtagits. Det gör en mängd andra aktörer. Nästa vecka, den 4 december, kommer den första rapporten från Järnvägsutredningen att presenteras.
Det är en utredning som vi i oppositionen har drivit igenom och som ska beskriva nuläget men också föreslå förbättringsområden inom järnvägen. Jag har förstått att statsrådet har varit lite involverad i utredningen, och jag skulle hemskt gärna vilja ha ett förhandstips.
Kommer det att föreslås några åtgärder för en bättre och mer sammanhållen organisation av järnvägsunderhållet och järnvägen? För det är också en viktig sak, vid sidan av pengapåsen.
Stina Bergström (MP):
Jag tänker att den debatt som vi för just nu är ytterligare ett bevis på att regeringen satsar alldeles för lite på järnvägen. Man måste kunna hålla två bollar i luften. Man måste kunna säga att man kan satsa på de stora banorna men också satsa på banor ute i hela landet. Många av oss har med stigande oro följt SVT:s granskning av järnvägen.
Det var 60 urspårningar på fem år, och för 23 av dem kände Trafikverket till orsaken innan tågen spårade ur, i vissa fall utan att vidta någon åtgärd och i andra fall helt tydligt utan att vidta tillräckliga åtgärder. Många av dessa urspårningar hände på de banor som vi pratar om nu.
Det är ytterligare ett bevis på att man skär ned på underhållet därför att Trafikverket måste prioritera i den pengapåse man har till de större banorna. Det är alltså alldeles för lite pengar. Men även på de minst trafikerade banorna, där det kanske mest körs godståg och skogsindustrins tåg, är det människor som kör tågen.
Jag tycker att även lokförarna och andra anställda som bor och uppehåller sig vid spåren har rätt till säkerhet och inte ska behöva utsätta sig för den risk som en urspårning alltid är hur sakta än tåget går.
Det är också en aspekt, när vi pratar om det här, att det måste vara säkert att köra på de mindre trafikerade banorna och att man inte kan fortsätta att skära ned på underhållet som man gör i dag med hänvisning till att man måste prioritera i en pengapåse som är alldeles för liten.
Stina Bergström (MP):
Tack, Johan Hultberg, för frågorna! På den första frågan, varför vi inte röstar med reservationen om skärpningar när det gäller artskyddsbrott, är svaret självklart att det är för att vi känner oss trygga med att regeringen jobbar med den här frågan. Vi behöver inte ha ett tillkännagivande om det. Jag tycker också att vi har motiverat det bra i våra texter i betänkandet, som jag hoppas att Johan Hultberg har läst.
Johan Hultberg tar upp skötseln av naturreservat. Det är självklart att skötseln av många naturreservat är väldigt eftersatt. Det är framför allt vandringsleder, inte minst uppe i fjällen, som behöver rustas upp. Där behövs mycket pengar, och där har också regeringen anslagit pengar.
Jag tycker att det är viktigt att man anslår pengar till åtgärder som man vet behövs, i stället för att sätta sig vid ett skrivbord och utreda vilka åtgärder som behövs för att främja skötsel av naturreservat. Om man ska hårdra det sköter egentligen naturen sig väldigt bra själv.
Att man skulle behöva sköta naturen i naturreservaten är lite feltänkt. Däremot måste man sköta naturreservaten för att göra dem tillgängliga för friluftslivet. Då handlar det mycket om att sätta upp skyltar och att hålla vandringsleder öppna.
Stina Bergström (MP):
Tack, Johan Hultberg, för alla ytterligare frågor! Jag ska försöka hinna svara på alla. Eftersom Johan Hultberg tycker om att gå i fjällen, vilket jag också gör, vet Johan Hultberg och jag att vi inte behöver sköta själva naturen i de naturreservat och nationalparker vi har där. Det gäller också många naturskogar, som aldrig har avverkats och alltså aldrig har brukats.
När vi skyddar dem behöver vi inte heller bruka dem för att de ska fortsätta se ut som de har gjort. Sedan finns det andra naturreservat som vi sparar av andra anledningar, till exempel hagmarker, som vi måste se till att hålla öppna. Det är självklart. Johan Hultberg tog upp frågan att det är viktigt att ta fram metoder för ett större hänsynstagande. Där kan jag bara hålla med.
Det är vad regeringen gör nu när man har bestämt att en översyn av skogsvårdslagen ska göras.
När det gäller hänsyn i naturen handlar det inte bara om att skydda naturen och sköta de skyddade naturområden vi har, utan det handlar om att ta stor hänsyn när skogen brukas och om att bruka den på ett mer hållbart sätt.
Kometprogrammet har varit bra och ökat intresset hos många skogsägare för att skydda sina skogar och områden. Det är bra. Men tyvärr har man sett i utvärderingen av Kometprogrammet att skyddet inte har avsett lika värdefull natur och skog som de skogar som Naturvårdsverket och länsstyrelserna har pekat ut behöver skyddas.
Jag tror att man måste jobba både med frivilliga avsättningar och med avsättningar som man pekar ut.
Stina Bergström (MP):
Jag lyssnade på Lena Eks anförande, för jag kände att jag behövde få klarhet i hur Centerpartiet och Lena Ek får ihop ekvationen med att ha synpunkter på hur andra länder hanterar sina utrotningshotade arter samtidigt som Lena Ek och Centerpartiet inte tycker att andra ska lägga sig i hur vi hanterar våra arter.
Centerpartiet har tillsammans med de andra allianspartierna och Sverigedemokraterna i det här betänkandet gått fram med att man vill att "regeringen inom EU bör verka för att förändra art- och habitatdirektivet så att klassificeringen av hotade djur och växter i högre grad kan avgöras i Sverige". Det pratade Lena Ek mycket om. Men det pågår ju en översyn och modernisering av direktiven och annexen.
Jag förstår inte riktigt varför Sverige inte skulle kunna delta i det arbetet. Lena Ek nämnde olika exempel. Till exempel är ejdern av olika anledningar hotad i Sverige. Självklart ska det in i de här listorna. Men varför skulle vi behöva göra det arbetet i Sverige? Tänker vi att man ska göra likadant i andra länder? Det är min fråga.
Hur har ni rent konkret tänkt att detta ska gå till, jämfört med hur det går till i dag med översynen av direktiven?
Stina Bergström (MP):
Det står faktiskt i tillkännagivandet att klassificeringen av hotade djur och växter i högre grad ska avgöras i Sverige. Det är det ni går ut med. Det finns ingen förklarande text i motionen om vad man menar med detta. Nu säger Lena Ek att det är för att ni vill att man ska kunna se över direktivet och modernisera det. Okej, men säg då det i så fall.
Jag kan hålla med om att detta självklart är rörlig materia. Vi såg till exempel i går, när Artdatabanken kom med sin rödlista, att björnen nu är hotad, efter att ha haft rätt bra status i många år. Det har skjutits för många björnar. Det har också skjutits för många lodjur, som nu är starkare hotade. Då måste vi förhålla oss till det och ha en bra rovdjurspolitik.
Beträffande Cites: Jag är också uppdaterad om att det finns många brister, och regeringen vet också att det finns många brister i det arbetet och att vi behöver ha starka röster internationellt i arbetet i fråga om utrotningshotade arter och artskyddsbrott.
Men tror Lena Ek och Centerpartiet att vi blir en starkare röst i det arbetet om vi samtidigt själva bryter mot de internationella överenskommelser som vi har skrivit under? Vargen är till exempel strikt skyddad genom EU:s art- och habitatdirektiv.
Vi måste ha en rovdjurspolitik som förhåller sig till det, om vi ska kunna vara en stark röst ute i världen och strida för att även andra länder ska skydda sina utrotningshotade djur. Det kan ju finnas de som tycker att de har alldeles för många tigrar, lejon, elefanter eller noshörningar inom sitt lands gränser och tycker att de själva ska få bestämma hur många de kan skjuta.
Stina Bergström (MP):
Jag har många frågor som jag skulle vilja ställa till Lars Tysklind. Jag tänkte börja med strandskyddet eftersom Lars Tysklind i sitt anförande sa att det man ville uppnå 2008 när man beslutade om att lätta på strandskyddet inte har uppnåtts. Jag har, precis som Lars Tysklind, varit mycket på västkusten och sett utvecklingen där, sett vad som hänt med stränderna och byggandet.
Där finns mycket klippor som helt enkelt blivit privatiserade. Människor har tidigare kunnat gå på de ställena. Det är samma förhållande som det jag tog upp i mitt anförande om Anna-Greta som behöver klättra över en stängd grind. Där skulle man ha velat se en ordentlig skärpning av strandskyddet. Jag vill fråga Lars Tysklind varför han tror att det inte har blivit så.
Vad beträffar frågan om lättande av strandskyddet håller man på med en utvärdering. Jag har bara sett resultatet från min del av landet, Värmland. Där har länsstyrelsen i samråd med kommunerna ändrat strandskyddet och minskat det utökade strandskyddet i länet med 43 procent.
Dessutom har vi fått många så kallade LIS-områden på olika ställen i länet. Det har medfört en hel del upprörda känslor hos dem som bor i de områdena och är vana att kunna gå på stränder där det nu byggs sommarstugor. Det har varit ett problem. Vad är det egentligen som inte har uppnåtts?
Vi har fått en lättnad i strandskyddet i många landsbygdskommuner, men framför allt har vi inte fått en skärpning där det behövs. Eller?
Stina Bergström (MP):
Jag håller med om att lägen utanför 100 meter, alltså det generella strandskyddet, är strandnära. Jag bor själv 200 meter från sjön och tycker att jag inte kan bo bättre.
Det är lite konstigt att Alliansen och Sverigedemokraterna är så angelägna om att driva igenom ytterligare lättnader av strandskyddet när de samtidigt har så dålig koll på vad det beslut som fattats har lett till. Varför inte vänta på den sammanställning som Naturvårdsverket har gjort och som ska presenteras till sommaren? Då ser vi hur mycket lättnader det har blivit i olika delar av landet.
Det känns som om det är mycket tyckanden i den här frågan. Jag vill passa på att fråga Lars Tysklind en annan sak. Jag fick ingen ordning på det som sas om tillkännagivandet beträffande EU:s art- och habitatdirektiv.
Jag försökte fråga Lena Ek, men det kändes inte som att hon talade utifrån de två meningar som motiverade tillkännagivandet, utan hon talade egentligen utifrån det som vi skriver i vår reservation, att det pågår en översyn i EU, och också en modernisering, av habitatdirektiven.
Så vad, Lars Tysklind, är det ni vill ska göras i den här frågan som inte även vi tycker ska göras?