KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars-Arne Staxäng (M):
Det enkla svaret är: Skulle vi fortsätta att driva Vänsterpartiets politik - jag vet inte om man har kvar sex timmars arbetsdag och vissa andra åtgärder - skulle det i praktiken innebära att pensionerna gick ned i källaren. De skulle halveras. Vi skulle få dubbelt så många verkligt fattiga pensionärer. Det är detta vi kan se i land efter land med just den politik Rossana Dinamarca företräder.
Jag tvivlar inte en sekund på att Rossana Dinamarca har ett stort hjärta och vill ge fler pensionärer en ökning, men vi måste ha ett system som fungerar. Annars blir det som i Grekland och Venezuela, som ju är i fritt fall. Det blir som i många andra länder där det kraschar in i väggen. Vi måste ha ett system som är hållbart, och det har vi i Sverige.
Hela den samlade skulden till svenska folket när det gäller pensioner är på 8 714 miljarder kronor. Skriv gärna upp det! Skulle Rossana Dinamarca plötsligt bara förinta den skulden? Skulle hon säga till alla pensionstagare i Sverige att vi ska ha ett nytt system och att vi inför en parlamentarisk grupp där alla riksdagens partier ska vara med?
Alla som håller på med pensionssystem eller ekonomi inser ju att detta är bottenlöst. Vi måste ta ansvar. Vi måste se våra pensionstagare i ögonen och säga att vi ska göra det allra bästa utifrån den situation Sverige har. Det ska också sägas att Sverige är ett av de länder som faktiskt har klarat dessa frågor allra bäst.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag hade egentligen inte tänkt gå upp och ta någon replik, men när Mathias Tegnér, kollega till Annika Strandhäll, och sedan också statsrådet själv tog upp detta kunde jag inte låta bli. Det är politisk retorik, och vi kanske också skulle ha använt det i regeringsställning - det måste medges.
Men när man skryter över sin egen skattepolitik och slår lite grann på Alliansens skattepolitik var jag tvungen att trycka på den röda knappen och begära replik. Jag måste än en gång säga detta trots att jag har sagt det så många gånger tidigare: Alliansen höjde inga skatter för pensionärer. Vi sänkte skatten med exakt 16,45 miljarder. Den var alltså 16,45 miljarder högre under Göran Perssons sista år.
Vi sänkte alltså skatten med sammanlagt så mycket under dessa åtta år. Däremot gjorde vi en pedagogiskt dålig grej: Vi höjde jobbskatteavdraget ännu mer, vilket gjorde att det kändes som att det blev en skattehöjning för pensionärerna. Jag vill säga detta eftersom det är så många som har förstått fel.
Om vi nu ska använda retorik och för att gå tillbaka lite grann historiskt: Under 90-talet, mellan 1995 och 1998, sänkte däremot samme Persson som hade den där höga skatten pensionerna rejält. Ibland leder retorik fram och tillbaka till att man slår mot varandra. Moderaterna har inte heller som parti satt sig emot den skattesänkning som regeringen nu föreslår. Tvärtom välkomnar vi den.
Den gör, precis som har sagts tidigare, att med pensionshöjning och skattesänkning tillsammans blir det ett reellt bra utfall för pensionärerna både under de två tidigare åren och nu. Men det beror också på tidsförskjutningen. Pensioner höjs ju två år efter ett bra år finansiellt sett.
Lars-Arne Staxäng (M):
Tack för svaret, Annika Strandhäll! Det var viktigt att ta just den här repliken. Det skulle kunna uppfattas på fel sätt, som att alliansregeringen höjde skatten. Det gjorde vi inte. Vi sänkte skatten rekordmycket. Skatten har aldrig sänkts så mycket som under de åtta åren. Det är också viktigt att ta med den andra biten.
Vi har haft en bra dialog i Pensionsgruppen, inte särskilt mycket om skattefrågor eftersom det inte är våra frågor. Men de övriga pensionsfrågorna har vi en bra dialog om. Jag hoppas, vill och önskar att vi ska kunna få fram en ny pensionsuppgörelse som kan komplettera den gamla från 90-talet.
Det här tillsammans - skattelättnader, pensionshöjningar och alltihop - gör att det ser riktigt bra ut de närmaste åren. Jag vet att både statsrådet och jag är glada över det.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag får först tacka för svaret. Vi är här helt överens om att fungerande vittnessystem är en av de viktigaste frågorna i vårt rättssystem, precis som statsrådet var inne på. Därför är det bra att regeringen initierat en del utredningar, några av dem så sent som i december i år, 2017. Men problemet är att flera av utredningarna inte är klara för lagbeslut förrän tidigast 2019.
Dessutom är det tunga batteriet av åtgärder som samhället kan sätta in för vittnesskydd, som statsrådet nämnde tidigare, egentligen begränsat till i praktiken grov organiserad brottslighet eftersom det för med sig så mycket avigsidor att byta liv. Det är inget man gör på en halvtimme.
Problemet är tyvärr att dessa påtryckningar ökar även bland så kallade vardagsbrott, det vill säga stölder, skadegörelse och så vidare. Det är ingen hemlighet att framför allt vissa utanförskapsområden i Sverige tenderar att ha egna lagar och regler och att svensk lag inte längre gäller. Det finns exempel på detta i Göteborg. Jag vet att de finns i Malmö, i Stockholmsområdet och i många andra storstadsområden.
När det gäller övergrepp i rättssak, som statsrådet tog upp, är läget ännu mer alarmerande. För fem år sedan gick 22 procent av fallen till åtal. I dag är det 14 procent. Enligt polisen finns redan en tystnadskultur. Finns det inte fler saker, statsrådet, att göra även på kort sikt för att stävja problemet?
Jag tänker inte i första hand på anonyma vittnen och liknande, som verkligen är en svår avvägning att göra, så som man har gjort i Norge, utan jag tänker på andra delar där snabba åtgärder kan sättas in kanske redan under 2018.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag är naturligtvis nöjd med att regeringen satt in utredningar som kan ge ny och bättre lagstiftning om några år. Problemet är bara att det inte räcker eftersom saken är akut här och nu. I Malmö i statsrådets egen landsdel Skåne säger polisen själv i en intervju i Ekot att tingsrätterna borde byggas om omedelbart eftersom problemet är så stort.
Man blandar vittnen, målsägande och brottslingar och kanske även åhörare i en salig blandning, vilket ger en tydlig signal att vittnen ska vara ganska starka för att stå emot ett sådant tryck. Det säger polisen själv, och det är viktigt att vi rättar till det.
Det går kanske att göra saker ganska snart, och då borde det vara ett av förslagen man tittar på 2018. Ett annat förslag som förekommit i debatten är att man i högre grad ska kunna skilja på allmänna upplysningslämnare och klassiska vittnesmål.
Om polisen i högre grad kan få upplysningar kan man använda tekniska saker som kameraövervakning och en massa annat, men man måste ändå ha grundupplysningar - vad som har hänt, vilket gäng det är, vilka personer som har rört sig i området och så vidare. Det behöver kanske inte vara ett klassiskt vittnesmål, men man måste få in information om man ska klara av att lösa sådana här brott. Ett annat förslag är att införa en modell med anonyma vittnesmål.
Vi vet dock att det har både för och nackdelar, och det utmanar rättsprinciper. Men vi borde titta på modellen i Norge och kanske även i Danmark och andra stater som i någon mån har infört detta, åtminstone i en utredning för att titta vidare på om man kan använda delar av sådana här saker vid grov brottslighet.
Lars-Arne Staxäng (M):
Problemet är akut. De som arbetar nära dessa viktiga frågor ger tydliga signaler om att rättsväsendet håller på att urholkas. Detta är faktiskt grunderna för ett tryggt samhälle. Om detta inte fungerar och rättssamhället inte klarar dessa frågor uppstår en otrygghet som ger ett fasansfullt samhälle, precis som statsrådet var inne på i sitt första anförande.
Detta är prioritering nummer ett: att vi kommer till rätta med brottsgängen, framför allt i de utsatta områdena. Då behöver vi ökad kunskap. De medborgare som hjälper till vid exempelvis våra tingsrätter behöver, liksom personalen, ökade kunskaper om dessa frågor. Vi behöver skärpa straffen för inte minst övergrepp i rättssak, men även i övrigt.
Att på olika sätt stärka vittnesskyddet mer än i dag är välbehövligt, liksom en del av de åtgärder som statsrådet har varit inne på. De skulle behöva sättas in tidigare - problemet finns redan i dag. Vi behöver ha en större anonymitet för uppgiftslämnare. Jag menar då inte dem som är vittnen, utan uppgiftslämnare i allmänhet.
Dessutom bör vi faktiskt utreda frågan om anonyma vittnen - inte införa det. Jag inser problematiken, men vi har ändå gränsstater, bland annat Norge, där detta har fungerat på ett hyggligt sätt. Vi bör titta på det; kanske kan vi införa vissa delar. Jag önskar statsrådet god jul och gott nytt år!
Lars-Arne Staxäng (M):
Först vill jag tacka för svaret. Jag noterar med tillfredsställelse att statsrådet tagit min fråga på stort allvar och i sitt svar också kan tänka sig att gå vidare i någon typ av utredning för att se om det straffrättsliga ansvaret vid tjänstefel är tillräckligt. Jag menar bestämt att så inte är fallet i Sverige.
År 1975 ändrades lagen om det offentliganställdas tjänstemannaansvar i grunden. Ändringen trädde i kraft den 1 januari 1976. Den största skillnaden blev att det som tidigare prövades i domstol som tjänstefel nu i de flesta fall övertogs av myndighetens interna disciplingrupp.
I praktiken har detta ofta inneburit att endast riktigt grova tjänstefel utreds och beivras medan mindre förseelser inte leder till något som helst straffrättsligt ansvar. Det är alltså en radikal skillnad mot den gamla lagstiftningen före 1976, då tjänstemannen kunde få både suspension och avsättning vid grövre överträdelser. Varje år kommer det in över 8 000 anmälningar om tjänstefel i Sverige.
Vid många av dessa anmälningar finns det självklart inte någon som helst misstanke om överträdelser. Men trots att anmälningarna ökat på senare år, åtminstone sett under en tioårsperiod, är det nu mindre än 50 fall som går till prövning, och bara ungefär 25 får någon typ av erinran eller någon form av straff, när det gäller den straffrättsliga delen. Fru talman!
Det här handlar i botten om förtroende, precis som statsrådet framförde. Det är synnerligen viktigt att medborgarna känner stort förtroende för att våra myndigheter alltid gör sitt bästa på ett rättvist sätt och att alla är lika inför lagen. Alla vet att om medborgaren själv slarvar, exempelvis med skatten, slår samhället till med ganska hårda sanktioner. Detta får man acceptera i ett rättssamhälle.
Men då är det också viktigt att medborgarna känner till att om någon tjänsteman gör ett betydande fel kommer vederbörande att få ett straffrättsligt ansvar för detta.
Lars-Arne Staxäng (M):
Det är bra att statsrådet skiljer på det straffrättsliga, det arbetsrättsliga och det skadeståndsrättsliga ansvaret i dessa frågor. Han var inne på det i sitt senaste inlägg. Vi diskuterar mest det straffrättsliga området och de riktigt grova felen. Det är det jag har interpellerat statsrådet om. Och det finns faktiskt ett stort värde i om en prövning av de grövre fallen kommer till domstol och inte hanteras internt av en myndighet.
JO menade till exempel - nu är detta länge sedan, 1975, för över 40 år sedan - att en straffpåföljd har en betydligt starkare normbildande effekt än vad en disciplinpåföljd har. Och nog kan man instämma i detta efter drygt 40 år med den här lagstiftningen.
Justitierådet Thomas Bull kommenterar statistiken - om det nu är 8 000 fall eller 6 000 fall, som vi fick höra här - och menar att domstolarna har blivit mer förlåtande i sin rättskipning i de här fallen, så till den grad att tjänstefel nästan är avkriminaliserat. Det är en allvarlig signal. De vanligaste disciplinpåföljderna är i stället en intern varning eller några dagars löneavdrag.
Med andra ord har ansvaret gått över till ett helt arbetsrättsligt system mellan arbetsgivare och arbetstagare. Denna fråga kom ju också upp i och med de skandaler som hittills framkommit på Transportstyrelsen. Vi ska naturligtvis inte föregå de utredningar som arbetar med detta fall, men det är ett exempel.
Det är lätt att konstatera att det just vid sådana här ärenden är en stor fördel att ha en tydlig lagstiftning inom det straffrättsliga området.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag tackar för debatten, som jag tror är ganska viktig. Vi har diskuterat om det är 8 000 eller 6 000 fall. I den utredning som jag tittade på var det 8 000 under en lång rad år, ända fram till 2015. Det är möjligt att statsrådet har någon senare siffra.
Men om det har skett en minskning är det kanske en signal på att människor märker att det inte finns någon anledning att anmäla tjänstefel, då det inte leder framåt. När under 50 fall blir utredda och man sedan i kanske bara hälften får någon fälld för tjänstefel är det en allvarlig signal. Jag vädjar till statsrådet att, precis som han skriver i sitt första svar, titta på frågan.
Jag menar inte att småfel ska tas upp i någon domstol. Vi har andra mycket grövre saker att hantera där. Men vid allvarligare tjänstefel, precis som vid Transportstyrelsen, borde det gå att kunna fälla tjänstemän. Statsrådet frågade: Ska detta ske över hela den offentliga sektorn och även i de kommunala församlingarna?
Jag kan tänka mig att det även ska kunna ske där vid vissa grövre förseelser, särskilt vid myndighetsutövning på olika sätt. Det har varit frapperande tjänstefel även inom den kommunala sektorn.
Det är viktigt att vi tittar över lagen och att vi tar upp det så att det blir en lag så att allvarliga tjänstefel, när de sker, också beivras på det straffrättsliga området.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag får först tacka för svaret på denna angelägna fråga. Det är naturligtvis alltid beklagligt när människor blir utsatta för brott, men det går inte att komma ifrån att det blir ännu mer avskyvärt när värnlösa människor, som inte kan freda sig, blir utsatta.
Eller som presstalesmannen för polisen i Region väst Stefan Gustafsson uttrycker det: "Det här är ett vidrigt brott som man kan känna all avsky för, just för att gärningsmännen går på människor som ofta inte kan försvara sig." Vem är det då som utför den här typen av brott? Det som hittills har kommit fram är att det till stor del är utländska ligor som härjar, ibland över ganska stora områden för att undvika att åka fast.
Det är inte sällan, till skillnad mot de flesta andra brott, kvinnor som är ansvariga för själva utförandet. Man jobbar ofta i par, och ibland säger man att man är från polisen, sjukvården, fastighetsägaren eller någon annan myndighetsperson för att komma in hos de äldre. Därför är det bra att regeringen tar detta på största allvar. Det är nödvändigt att stämma i bäcken och ge tydliga signaler till de personer och ligor som ligger bakom detta.
De ska ha hårda straff och livstids utvisning från Sverige, om ni frågar mig. De här ligorna agerar periodvis, vilket gör att brottsligheten växlar upp och ned när man tar del av statistiken. Just nu i höst, och inte minst i december, har det varit mycket brottsaktivt. Alla delar av Sverige har varit utsatta, även Norrland.
Just därför är det viktigt att jobba i nationella grupper som har kontakt med sådana internationella organisationer som Interpol med flera. Om man märker att någon liga har blivit brottsaktiv är det viktigt att stävja detta så tidigt som möjligt. Därför vill jag fråga statsrådet: Finns det fler åtgärder som är på gång än dem som redan är uppräknade i svaret på min interpellation?
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag vill fråga statsrådet Johansson vilka fler myndigheter och andra samhällsbärare och organisationer som man skulle kunna samarbeta med för att få en större utväxling när man försöker klara upp dessa brott. Jag tror inte att polisen ensam alltid klarar detta.
Nästa fråga gäller om man funderar på att ta fram bättre och säkrare - och framför allt mer enhetliga - legitimationer för både myndigheter och godkända yrkesarbetare. Det måste vara enhetligt så att allmänheten kan känna igen dem och känna sig trygga. I dag kommer någon med en allmän legitimation och människor vet inte om det hela stämmer eller inte. På så vis kan man ta sig in i husen.
Jag är tämligen övertygad om att det är mycket viktigt att samverka mer så att misstänkta bilar och personer också kommer till polisens kännedom. Efter att jag ställde min interpellation till statsrådet Johansson har många människor blivit utsatta. Kollar man detta ser man att det har skett i de flesta delar av Sverige, inte minst i väst.
Statsrådet hänvisade både till den särskilda gruppen och till polisen. De har känt frustration över att mycket har hänt. Det har även skett i bland annat Halland, Skåne, östra Sverige och Jämtland, och det har skett i december 2017. Precis som jag sa förut går det här upp och ned i statistiken. Under senare delen av 2016 var det en nedgång.
Sedan har det kommit en kraftig uppgång under hösten i år. Finns det några straffskärpningar på gång inom området? Jag lyssnade in att man skulle kunna få avtjäna sina straff i hemlandet, vilket är ett utmärkt förslag. Jag tycker absolut att det bör vara en kraftigt försvårande omständighet att utsätta en sjuk, gammal eller värnlös person för brott.
På samma sätt resonerar vi ju kring våldtäktslagstiftningen. Detta är en försvårande omständighet. Utförsel av stöldgods är också en viktig sak. Jag tror att vi måste ha en uppstramning när det gäller detta. Tullen måste få fler möjligheter att även kunna kontrollera bilar och laster som går ut ur landet och inte bara dem som kommer in.
Jag ställde våren 2017 en interpellation om detta till Anders Ygeman. Det här tror jag är en av de riktigt viktiga bitarna. Det ska inte bara vara att komma till Sverige och plocka med sig en massa saker och sedan kunna åka rätt ut och kanske hem med detta. Det är naturligtvis flera åtgärder som måste vidtas.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag tackar ministern för de ärliga svaren. Inte minst det senaste inlägget andades mycket känsla och frustration mot dem som utför de här brotten. Det kände jag, och det säger jag med stor tillfredsställelse. Jag tror att en av lösningarna, som statsrådet Johansson var inne på förut, är ett samarbete med de nationer där stöldligornas hemvist finns.
Det kan vara Litauen, Rumänien eller andra länder. Det kan vara Europa i övrigt. Det behövs ett bättre samarbete med deras polis, tull och rättsväsen, kanske till och med ekonomiska överenskommelser när det gäller fängelser eller andra saker. Det behövs också ett samarbete där informationer skickas fram och tillbaka.
Ofta är de här människorna kända i hemländerna, och kanske har de utfört samma brott där. Just därför blir det ofta en bättre uppklaring om man kan göra på det sättet. Jag tackar för debatten. Jag är väldigt nöjd med att frågan har kommit upp på dagordningen, för det här måste vi stävja. God jul och gott nytt år!
Lars-Arne Staxäng (M):
Interpellationen från Staffan Danielsson är så angelägen att även jag går upp i debatten om frågan. Jag har funderat länge på varför Brå inte har gjort undersökningarna och om man själv valt att stå utanför. En av Brås viktigaste arbetsuppgifter är att kunna visa vetenskaplig evidens just i den typen av statistik.
Det är jätteviktigt att det kommer fram opartisk statistik som vi kan lita på och sedan ta hänsyn till i politiska beslut men också i den allmänna debatten. Det har alltid varit så att när sanningen inte får lov att komma fram är ofta lögnen ett mycket sämre alternativ. Det har ofta stora snedeffekter på det sättet att människor överdrivet.
Ibland får kanske saker som borde komma fram inte komma fram över huvud taget. Det värsta är att grupper kanske får en stämpel i sociala medier och så vidare. Det gör att främlingsfientliga krafter får riktig näring för det som de försöker att föra fram.
Kanske är det till och med så att främlingsfientliga partier har växt på grund av att vi inte har en vetenskaplig evidens i de här frågorna. Jag tänkte bara gå upp i detta anförande i den här debatten. Ni kan stryka det andra inlägget. Jag stöder Staffan Danielssons hemställan att vi får en vetenskaplig evidens i dessa frågor. Jag tror det är bra för Sverige som helhet och bra för den allmänna debatten.
Lars-Arne Staxäng (M):
För 30 år sedan ansåg nog de flesta att vildsvin var ett trevligt inslag i vår fauna. Därför har jag en fråga till statsrådet Sven-Erik Bucht. Situationen har sedan dess radikalt förändrats. I dag har vildsvinsfrågan blivit ett stort konfliktområde, på flera sätt. Det sker massor av trafikolyckor. De har ökat dramatiskt - i vissa områden är de faktiskt värre än rådjurs- och älgolyckorna.
Skadorna på lantbruket är kraftiga, med bökade vallar av alla de slag. Att vi har ett allvarligt samhällsproblem är oomtvistat, och detta går att mäta. Bättre reglering av utfodringen av vildsvin är ett exempel. En större avskjutning måste ske. Men då krävs också bättre och effektivare metoder för att köttet ska nå konsumenterna.
Utomlands, exempelvis i Tyskland, har man betydligt bättre koll på detta. Min fråga till statsrådet blir därför: Vad finns att göra inom detta område?
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag vill ställa en fråga till statsministern om de många skjutningar som sker i vårt land. Vad jag vet var den senaste skjutningen i går morse. Man kan konstatera att vi statistiskt ligger högt i Sverige, en av de högsta i Europa. De flesta som drabbas är tonåringar och unga vuxna killar. Detta måste stoppas, det tror jag att vi är överens om, så fort det bara går.
Att vi ska få fler poliser är vi också överens om, men det tar flera år. Min konkreta fråga blir därför: Vad gör regeringen för att påskynda åtgärderna för att stoppa skjutningarna?
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag tackar Mikael Dahlqvist för frågan, och mitt svar blir ganska kort. Detta är politik, och då slänger man argument fram och tillbaka. Vad gäller vår budget har vi många schablonbelopp och talar inte om i detalj att si och så mycket ska gå till LSS eller att si och så mycket ska dras in eller läggas på.
Totalt sett har vi inom de flesta sociala områden lagt på mer pengar än regeringen. Det är dock helt riktigt att just detta inte står med. Men vår ambition, som jag lyfte fram i talarstolen, är att detta ska återställas i LSS, precis som flera andra talare har sagt.
Vi måste få en tydlig juridisk tolkning av detta så att inte den ene får nej och den andre ja vid likartade handikapp, för så kan vi inte ha det. Vi är med på att lagstiftningen måste utvärderas så att man får fram en lagstiftning som människor kan förstå fullt ut. Budgetdebatten kan vi ta om en månad eller två och då slå siffror i huvudet på varandra.
Men blanda inte in det i den här LSS-debatten, tack.
Lars-Arne Staxäng (M):
Jag ska inte förlänga denna budgetdebatt, för den kan vi som sagt ta lite senare. Låt mig bara konstatera att vårt budgetförslag går jämnt ut eller till och med har större överskott totalt sett, även om vi har skattesänkningar. Kom ihåg en viktig sak: Skattesänkningar ger inte alltid hål i budgeten utan kan ge ökade inkomster också. Så tillbaka till LSS-frågan.
Det är jätteviktigt att hjälpa den grupp som har fallit mellan stolarna. Det är det jag är inne på, och det är därför jag tar upp exempel på när juridiska spetsfundigheter har gjort att enskilda människor har kommit i kläm.
Vårt parti är med på att vi ska försöka få bort dessa så att det blir tydligt i lagstiftningen vem som har rätt till detta och vem som får söka hjälp på annat håll. Det ligger i allas intresse, inte minst för de människor som har kommit i kläm, att de får veta att de har rätt till detta och till att vara delaktiga i det svenska samhället.
Just därför är vi för att lagstiftningen utvärderas för att se vad det kan göras för lagändringar så att det blir tydligt.