Peter Norman (M):
Ulla Andersson har frågat mig om det finns någon beräkning av värdet på en svensk implicit bankgaranti, det vill säga om svenska banker har haft lägre finansieringskostnader mot bakgrund av ett förväntat statligt stöd till bankerna i händelse av problem. Om dessa beräkningar inte finns frågar Ulla Andersson om jag är beredd att låta genomföra en sådan.
Det är en grundläggande princip att vid lämnande av stöd enligt lagen om statligt stöd till kreditinstitut ska institutet och dess ägare stå för eventuella förluster. Detta sker bland annat genom att staten får ersättning eller annan kompensation för det risktagande som ett stöd kan innebära. Stödlagen bygger således på att det är instituten själva som ska ta ansvar för den finansiella situationen i bolaget.
Innan stöd beviljas ska det underkastas en noggrann prövning varvid bland annat konkurrensaspekter ska beaktas. En bärande tanke är därvid att ett eventuellt stöd ska utformas på ett sätt som i möjligaste mån undviker att snedvrida konkurrensen mot de företag som inte får stöd. Vidare ska stöd inte lämnas om det står i strid med EU-fördragets regler om statligt stöd.
Bankerna betalar också avgifter till stabilitetsfonden för att finansiera åtgärder för att motverka att det finansiella systemet i Sverige drabbas av en allvarlig störning. Det innebär att instituten själva finansierar de åtgärder som behöver vidtas för att upprätthålla det finansiella systemets stabilitet och att skattebetalarnas intressen därmed kan värnas.
Att svenska banker till följd av stödlagen kan ha haft lägre kostnader för sin finansiering är en följd av att bankernas kreditgivare gör bedömningen att staten griper in den dagen en bank får problem. Eventuella statliga åtgärder syftar inte till att rädda bankens ägare utan är en följd av att man måste undvika de samhällsekonomiska kostnaderna för en allvarlig bankkris.
Effekten på finansieringskostnaderna varierar över tiden och i goda tider är den sannolikt liten. Att genomföra en beräkning av hur stor den eventuella subventionen har varit är dock tillbakablickande. Regeringen har nyligen tillsatt en kommitté som ska se över regelverket för hantering av banker i kris.
Det övergripande syftet med översynen är att säkerställa att regelverket är utformat så att olika slag av finansiella kriser i första hand kan mildras genom förebyggande åtgärder och i andra hand lösas på ett effektivt sätt, samtidigt som skattebetalarnas intressen värnas och allmänhetens förtroende för det finansiella systemets funktion säkerställs.
För banker som inte är systemviktiga bör en avveckling kunna ske inom ramen för ordinarie konkursförfarande. Även inom EU pågår ett arbete med att reformera regelverken med samma mål. Ett nytt regelverk bör rätt utformat innebära att bankernas kreditgivare prissätter risken i sin kreditgivning till banker på ett korrekt sätt.
I framtiden är det rimligt att också bankers kreditgivare tar sitt ansvar, och att riskerna för staten därmed minskar ytterligare. Ulla Andersson hänvisar till Schweiz i sin interpellation. I Schweiz finns nu ett lagförslag som skulle innebära en kraftigt förhöjd kapitalbuffert för systemviktiga banker. Frågan om lämplig kapitalbuffert för banker är något som övervägs i den fortsatta översynen i Sverige och inom EU.
Stödet till den svenska banksektorn under krisen räddade samhällsekonomin. Staten tog genom stödet en risk som lyckligtvis aldrig realiserades. Det är naturligtvis inte syftet, men jag kan konstatera att för staten har stödåtgärderna i samband med den finansiella krisen tvärtom inneburit en vinst.
Mot denna bakgrund finns det enligt min mening inte skäl att i dag låta göra en sådan bedömning av värdet av en implicit garanti som Ulla Andersson hänvisar till i sin fråga.