Ulf Kristersson (M):
Det är klart att människor får förtidspension och sjukersättning - det är självklart! Vi har ett regelverk för att man ska få sjukersättning om man permanent inte kan arbeta över huvud taget. I varje civiliserat samhälle av vårt slag är man också mån om att inte fler människor än absolut nödvändigt ställs permanent bredvid arbetsmarknaden.
Det var precis det som var problemet, och det var precis det som ni själva också identifierade som ett problem. Sedan förstår jag att man kan diskutera om vi har exakt rätt nivå. Om man ska vara allvarlig är det en rätt svår fråga att besvara. Vad är lagom många förtidspensionärer i ett land? Det är ingen enkel fråga att besvara. Jag tror att alla kan vara överens om att vi ska ha så få som möjligt givet att så många som möjligt ska få en chans att pröva sig på arbetsmarknaden igen.
Alla är också överens om att när det inte går måste denna möjlighet alltid finnas. Den som kan ha svar på denna fråga har också svar på den rätt svåra frågan om exakt vem som ska mötas av en förväntan att försöka försörja sig själv och vem som ska mötas av en förväntan som innebär att vi försörjer dig för resten av ditt yrkesverksamma liv. Detta är inga enkla frågor; det är jag den förste att medge.
Men det är direkt oseriöst att på denna svåra frågas grund säga att det är dogmatiska tidsgränser eller antyda att problemen inte har funnits tidigare. I dag har vi, förstås, en rättslig normering som gör att Försäkringskassans beslut efter hand prövas i högre rättsliga instanser. Vi får domar som avgör var gränserna går någonstans. Det är inget onaturligt i svensk förvaltningsrätt. Så måste det fungera.
Vi har en lagstiftning i botten för vad som gäller som jag tycker är klar och tydlig. På detta kommer sedan förvaltningsdomar som meddelar mer exakt hur Försäkringskassans beslut ska fattas. Detta har jag försökt säga i den här kammaren ganska många gånger, och ibland får jag en känsla av att man inte förstår därför att man inte vill förstå: Tidsgränserna prövar inte sjukdom. Tidsgränser prövar förmågan att arbeta. Det är en viktig sak.
Det har aldrig varit så att vi har haft en sjukförsäkring som ger sjukpenning på grund av själva sjukdomen. Man får sjukpenning på grund av en oförmåga att arbeta orsakad av sjukdomen. Det är ingen oväsentlig detalj i sammanhanget. Om man kan arbeta efter en viss tid trots sjukdom ska naturligtvis denna arbetsförmåga tas till vara. Ibland är det ganska svåra saker, för ibland handlar det om att byta arbete, att byta arbetsgivare och att bryta upp från en bransch som man en gång hade tänkt arbeta i och göra någonting helt annat.
Jag är den förste att inse att detta inte är enkla situationer. Men det vore fullkomligt oacceptabelt att av detta dra slutsatsen: Låt oss strunta i att en person kan arbeta och införa en försäkring som gör att man är evigt sjukskriven på grund av att man inte kan ha sitt nuvarande arbete! Ingen har heller på allvar föreslagit detta.
Ungefär 20 procent av alla som når den bortre gränsen av 914 dagars sjukskrivning förblir sjukskrivna på grund av några av de flera olika undantag från tidsgränsen som gäller. Det är viktigt att detta finns. Den stora förtjänst som har inträffat är att de allra flesta i dag kommer tillbaka inom tidsgränserna. De är tillbaka inom tre månader - inom 180 dagar.
Vi har i dag mycket färre långa sjukfall, som tidigare övergick i förtidspensionering. Det är den stora förtjänsten, och den beror på att vi har fasta tidsgränser där vi prövar arbetsförmågan. Om man river upp dem säger man också att man vill tillbaka till ett läge med mycket långa sjukskrivningar och antagligen väldigt många fler förtidspensionerade.