Pål Jonson (M):
Jag vill inledningsvis säga att jag givetvis står bakom alla moderata och alliansgemensamma reservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall endast till reservation nr 2. Mycket av kriminalpolitiken och debatten i kammaren fokuserar på brotten och åtgärder för att förebygga, förhindra och hantera brott. Det handlar om gängskjutningar, grov organiserad brottslighet och internationella stöldligor, som vi nu ser breda ut sig över hela landet.
Det handlar även om att polisen och andra brottsbekämpande myndigheter måste ha mer resurser och större befogenheter. Debatten handlar till stora delar om gärningsmännen och vilka åtgärder vi ska vidta mot dessa gärningsmän. En av samhällets allra viktigaste uppgifter är att skydda människor mot brott. Men ibland misslyckas vi - tyvärr. Det misslyckandet får allra störst konsekvenser när det handlar om olika former av våldsbrott.
Bakom varje våldsbrott står alltid ett brottsoffer. En medmänniska har blivit utsatt för en allvarlig kränkning, som denne ibland får leva hela livet med och som ibland också påverkar vänner och familj - vilket också kan få konsekvenser. Det är stödet till dessa människor snarare än till gärningsmännen som dagens debatt om våldsbrott och våldsoffer ska handla om.
Jag vill särskilt belysa två ämnen i betänkandet som jag tycker är angelägna, dels det hedersrelaterade våldet och förtrycket, dels det stöd som samhället ska ge till brottsoffer. Fru talman! Att bedöma omfattningen av det hedersrelaterade våldet och förtrycket är svårt. Den omges ofta av en tystnadskultur.
FN:s befolkningsfond UNFPA bedömer att åtminstone 5 000 kvinnor och flickor dödas varje år av hedersrelaterat våld. En sjättedel av dödsfallen sker i Pakistan. Det handlar alltså om att fler än 12 kvinnor varje dag - en varannan timme - dödas i hederskulturens namn. Det är fruktansvärda siffror. När det kommer till tvångsäktenskap är situationen ännu värre.
Det handlar om att uppemot 40 000 flickor faktiskt gifts bort varje dag runt om i världen. I Sverige saknas, tyvärr, en modern och bra kartläggning av det hedersrelaterade förtrycket. Men för några år sedan gjordes en mätning som pekade på att ungefär 5 procent - ca 70 000 - av ungdomarna i åldersspannet 16-25 år uppfattar begränsningar i att välja sin egen partner.
Det bedömdes att uppemot 8 500 var i farozonen för att giftas bort. Det som kännetecknar det hedersrelaterade våldet är att det oftast utövas gemensamt eller kollektivt, och förövarna är oftast män. Det handlar om fäder, bröder och släktingar. Ytterst handlar det om att vi måste markera att religion, kultur och kontrollbehov som används för att begränsa andra människors frihet inte hör hemma i Sverige.
Om vi verkligen menar allvar med att frihet och trygghet ska gälla för alla människor i Sverige måste vi också vidta fler åtgärder mot det hedersrelaterade förtrycket. Jag vill i det här sammanhanget nämna tre exempel på möjliga åtgärder. För det första: För att fler hedersrelaterade brott ska lagföras behövs mer kunskap och bättre verktyg i rättssamhället.
Det kan handla om att det behövs fler specialiserade poliser och åklagare som kan hantera de hedersrelaterade brotten, och vi behöver också förstärka polisens mandat att genomföra förhör med unga som utsätts för hedersrelaterade brott. För det andra: Det behövs bättre samordning mellan myndigheter för att hantera hedersproblem.
Skälet är att vi vet att det oftast är lärare, sjuksköterskor eller kuratorer som är den första kontaktpunkten för dem som utsätts för hedersrelaterade problem. Det är ofta de som fångar upp de första signalerna, inte polisen. En effektiv samverkan mellan socialtjänsten, polisen och skolan är helt avgörande för att få bukt med den hedersrelaterade brottsligheten.
För det tredje: Det behövs också mer och tydligare obligatorisk samhällsorientering till nyanlända om vilka rättigheter och skyldigheter som gäller bland annat för barnuppfostran, jämställdhet och hedersfrågor i Sverige. Om vi inte gör den orienteringen riskerar vi att skjuta över den på andra i samhället, inte minst barnen. Fru talman! Låt mig också säga några ord om stödet i samhället för brottsoffer ur ett lite bredare perspektiv.
Utgångspunkten måste vara att kriminalpolitiken ska präglas av ett tydligt brottsofferperspektiv. Alla som drabbas av ett brott måste få den hjälp och det stöd som man behöver. Inte minst gäller detta om man i ett senare skede måste vittna. Vi ser nu en tendens att allt fler fruktar för att vittna på grund av hot och repressalier. Det är naturligtvis ett hot mot hela rättssamhället.
Det är därför helt avgörande att vittnesskyddet förstärks med fler skyddsåtgärder än vad som är fallet i dag, bland annat med mer information till vittnen före rättegång och genom att polisen vidareutvecklar arbetet med risk- och hotbildsbedömningar. Men det är också viktigt att den som utsätts för ett brott ska få mer information och tydligare återkoppling till polisen, både om hur en förundersökning fortskrider och om skälen till att en utredning läggs ned. Det är en brist i dag.
Avslutningsvis, fru talman, behöver nivån på kränkningsersättningen för den som utsatts för ett brott fördubblas. Det är rimligt att den höjda ersättningen i första hand bekostas av den som begått brottet, men även staten kan behöva skjuta till medel. Det handlar i grunden om att den kränkning som ett brottsoffer lider måste värderas väsentligt högre, och detta är en markering från samhällets sida att så ska vara fallet.