Sven Otto Littorin (M):
Det var många saker på en gång. Låt mig för det första ta upp detta med förmögenhetsskatten. Det faktum att den har drivit ut 700 miljarder kronor ur landet och investerats någon annanstans är väl ändå ett tecken på en dålig politik. Låt oss se till att de pengarna stannar hemma och utnyttjas till att investeras i företag i Sverige, som ger jobb i Sverige! Det måste väl vara den enda rimliga utgångspunkten. Sedan ger de en avkastning i Sverige som ska beskattas på sedvanligt sätt. Det är inga konstigheter. För det andra säger Josefin Brink att vi inte har någon jobbpolitik.
Men med all respekt - om man gör som man har gjort kommer det att gå som det har gått. Den politik som Josefin Brinks parti har stött i tolv år har visat sig verkningslös på det här området. Vi har en politik som förstärker och förlänger konjunkturen. Som till exempel KI:s decemberprognos visar kommer 30 000 nya jobb enbart i år som en direkt effekt av regeringens ekonomiska politik.
När det gäller konkurrensutsättning av olika delar av den offentliga sektorn vill jag bara konstatera att fler arbetsgivare gör att det finns fler att gå till. Större flexibilitet i schemaläggning och så vidare blir ett resultat av detta. Det ser vi till exempel i friskolorna, i privata sjukhem och annat.
Det handlar också om att arbetsgivarna måste konkurrera om arbetstagarna, och då blir lön och högre lön ett väldigt bra verktyg för att locka till sig de anställda man vill ha. Det är förmodligen också därför som lönen i privat sektor är ungefär 1 000 kronor högre än i offentlig sektor. Det gäller både män och kvinnor, och det finns i bil. 4 till budgetpropositionen från i höstas. Det är bara att läsa. Personal är det som är dyrt i tjänsteföretagen, säger Josefin Brink. Ja, det är helt korrekt.
Det är också därför som vi steg för steg sänker arbetsgivaravgifterna just för tjänstejobben. Vi gör det för de unga från den 1 juli. Vi har gjort det när det gäller nystartsjobben. Vi vill sänka lönekostnaderna för att anställa. Det är precis det som vi kan göra härifrån, för att underlätta för fler att komma i arbete. Då handlar det inte om att hålla på att sänka löner eller någonting sådant - det vill jag understryka, för det hör man ofta som slaskargument i debatten - utan om att sänka lönekostnaderna, och den del vi kan påverka är arbetsgivaravgiften.
Mer resurser - ja, det är också därför den här regeringen satsar mer på välfärdstjänsterna som utförs i den offentliga sektorn än vad den tidigare regeringen gjorde. Vi sätter verksamheten främst, inte olika former av ersättningar, bidrag eller vad du nu vill kalla det.
Slutsatsen, fru talman, är att det inte är alldeles komplicerat att ansluta sig till delar av den verklighetsbeskrivning som Josefin Brink ger uttryck för i interpellationen. Jag tycker att det är ett slöseri, och jag har enormt svårt att försvara och förklara dessa inkomstskillnader och förmögenhetsskillnader, inte minst för min egen dotter, som jag sade förut. Jag har väldigt svårt att tro att mer av den politik som Josefin Brink pläderar för, och som den tidigare regeringen gick bet på, skulle leda till ett bättre resultat.
Ingenting har i princip hänt sedan 1992.