KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mats Green (M):
Först gäller det några kommentarer om bilen. Vi säger: Hata bensinen men älska bilen! Oavsett vad man tycker om bilen ska man inte förneka att den är helt avgörande för ett fungerande samhälle. Det gäller både de delar av Sverige som inte ligger i en storstad och de delar som ligger i en storstad.
Regeringen straffar människor och straffar familjer, i största utsträckning barnfamiljer, som är helt beroende av bilen. Dessutom är kanske bilen deras största investering efter boendet. Detta kommer alltså inte att innebära någon miljönytta över huvud taget. Sedan kommer jag till Lorentz Tovatts fråga som handlar om miljözoner. Det är väl klart att vi alltid slår vakt om ett kommunalt självstyre.
Men framför allt slår vi vakt om möjligheter för människor, enskilda individer, i Sverige att få en fungerande tillvaro på alla sätt.
I en avvägning mellan att se till att människor får så goda förutsättningar i sin vardag som möjligt och omsorgen om statliga eller kommunala regelverk är det naturligtvis den enskilde individens behov och de enskilda familjernas behov som kommer i första rummet för oss moderater.
Om vi ska ha en avvägning mellan statliga regleringar och kommunala regleringar kan jag väl säga att jag som gammalt kommunalråd kanske har en viss förkärlek för det kommunala självstyret. Men om man ska ge ytterligare möjligheter att införa svårigheter för medborgare i Sverige och för städernas möjlighet att växa, utvecklas och få tillväxt är det klart att vår avvägning är klockren.
Där går vi på enskilda individers och familjers perspektiv.
Mats Green (M):
När det gäller diskussioner om diesel och totalt förbud är det väl bara Miljöpartiet som har fört sådana diskussioner. Jag vet inte hur många miljöpartister jag har hört på både nationell nivå och kommunal nivå som säger: Men egentligen ska man förbjuda diesel så snabbt som det bara är möjligt. Det kanske du inte står och säger i riksdagens talarstol.
Men det finns ett antal andra ledamöter som formellt sett ännu ingår i Miljöpartiets riksdagsgrupp, även om ni kanske önskar att de inte skulle göra det, och som säger rakt ut att detta ska förbjudas så snabbt som möjligt. Då säger vi: Nej, det är ett helt orimligt resonemang. Man måste alltid ge människor en omställningstid likaväl som man måste ge landet som helhet en omställningstid.
Om man nu tycker att Miljöpartiet blir missuppfattat i denna fråga har man nog bara att titta sig själv i spegeln och se vad det är man själv säger. Vad är det för signal man egentligen vill skicka ut? Återigen: Sluta bestraffa enskilda människor och enskilda familjer för något som kanske är en av deras största investeringar i livet! Och återigen: Älska bilen men hata bensinen!
Mats Green (M):
Vänsterpartiets vice partiledare, höginkomsttagaren Nooshi Dadgostar, har nu stått och skrikit från talarstolen: Hur svårt kan det vara? Då vill jag säga att de orden faktiskt är min replik. Det är Caroline Szybers, Ola Johanssons och Robert Hannahs replik.
Vänsterpartiet är stödparti till regeringen, och Vänsterpartiet har alltså röstat för den frånvaro av bostadspolitik som vi har sett de senaste tre åren. Det är Vänsterpartiet som har gjort detta möjligt. Nooshi Dadgostar står och pratar om sin syster som ska flytta till Stockholm. Då kan man börja med att konstatera att det är de rödgröna partierna som har makten i Stockholm.
Och inte nog med det: Det är Nooshi Dadgostars parti som har ansvar för bostadshanteringen i Stockholms stad. Det är alltså jag och mina allianskollegor som ska ställa frågan: Hur svårt kan det vara? Sedan kan man stå här och tala med högt tonläge och tro att man kan skrika sig fri från hederlighet och sanning i argumentationen. Vi kommer aldrig att bli överens där.
Men jag skulle uppskatta om Vänsterpartiet kunde komma med ett eget, positivt förslag om hur vi ska få fler bostäder i Sverige. Det som utmärker Vänsterpartiets bostadspolitik är ju inte allt det man är för utan allt det man är emot. Återigen: Det är ni som stöttar regeringen. Det är ni som driver igenom regeringens budgetar.
Då är det inte trovärdigt att vilja hävda att Vänsterpartiet har varit medansvariga till allt som är bra medan man inte har något ansvar alls för sådant som har fallerat fullständigt. Det är inte rätt, och det är framför allt inte ärligt.
Mats Green (M):
Återigen står Nooshi Dadgostar här och målar upp en väldigt dyster bild av Stockholm. Det är en bild som jag instämmer i när det gäller bostadspolitiken. Men det är faktiskt Nooshis parti som har ansvar för bostadspolitiken i Stockholm. Det är alltså inte i Sveriges riksdag man ska ställa sådana frågor utan på Vänsterpartiets gruppmöten i Stockholms stadshus. Det är där man ska ställa frågan: Hur svårt kan det vara?
Det är där man ska ställa sina frågor, gärna med ett lika högt tonläge. Man ska också komma ihåg att ingen i branschen vill ha investeringsstöd. Jag kan också tycka att det är egendomligt att just Vänsterpartiet strider för att vi ska köra in miljarder i privata byggföretags fickor. Investeringsstödet var anledningen till att bostadsbyggandet gick ned under de första alliansåren.
Det kom ju en liten finanskris, som de flesta har hört talas om och som vi fortfarande hanterar i Sverige. Det var det som var anledningen. När började man då avveckla de nålpengar som investeringsstöden ändå är? Jo, det var faktiskt redan före 2006. Det gjordes i budgetar som stöttades av Vänsterpartiet, som nu stöttar den här regeringens frånvaro av bostadspolitik.
Nooshi Dadgostar säger att vi behöver en ny bostadspolitik. Det är egentligen min sak att säga det, för det är ju hon som förkroppsligar den totalt misslyckade bostadspolitik som har gått ut över dem som hon säger sig vilja värna, alltså knegarna.
Återigen vill jag säga att höginkomsttagaren Nooshi Dadgostar bör gå direkt från plenisalen över till Stockholms stadshus och fråga: Vad håller ni på med? Hur svårt kan det vara? Det är de frågor som borde ställas.
Mats Green (M):
Jag vill börja med att säga att jag har jättestor respekt för Emma Hults engagemang i bostadspolitiken. Jag känner henne som en engagerad och kompetent bostadspolitiker. Jag kan dock tycka att det är beklagligt att det statsråd som du står här och försvarar överallt lyser med sin frånvaro och sin passivitet.
Det är helt oacceptabelt, förutom det faktum att det är helt ohållbart med tanke på hur bostadssituationen ser ut i alla delar av Sverige i dag. Men nog sagt om detta.
Jag kan också konstatera att det är anmärkningsvärt, för att uttrycka det milt, att trots den värsta bostadskrisen på 50-60 år har ingen regering på flera decennier gjort så lite för att öka bostadsbyggandet som den nuvarande. Det är helt oacceptabelt.
Jag vet också vilken frustration det andra regeringspartiet, Socialdemokraterna, känner över detta. Då vill jag bara säga till dem: Det är ni som leder den här regeringen och som då har ett ansvar att agera. Vi har haft bostadspolitiska överläggningar. De havererade på grund av att man från regeringshåll satt kvar med alla sina heliga kor i bostadspolitiken.
Och inget parti, inte mitt heller, har råd att sitta kvar med alla heliga kor i bostadspolitiken, med tanke på hur situationen ser ut.
Är Miljöpartiet, eventuellt som oppositionsparti efter nästa val, berett att sätta sig i breda bostadspolitiska överläggningar för att komma överens om hur vi kan göra så mycket som möjligt, inte så lite som möjligt, för att lösa Sveriges bostadskris?
Mats Green (M):
Jag får erkänna att jag inte vet vad bostadsministern gör i dag. Jag tittar nämligen bara på det enda som spelar någon roll, alltså vad han lägger fram för verkliga och riktiga förslag för att göra det lättare att bygga i Sverige, och här har han inget att komma med. I stället har bostadsministern en presskonferens på en balkong med en släkting till en miljöpartistisk riksdagsledamot, vilket vi kunde se för två veckor sedan.
Det vi tittar på i den parlamentariska församlingen är vad regeringen lägger fram för viktiga förslag för att öka bostadsbyggandet i Sverige, och här ser vi ingenting. Återigen: Trots den värsta bostadskrisen på nästan 60 år har ingen regering på flera decennier lagt fram så få förslag för att öka byggandet i Sverige.
Det är inte bara ohållbart utan fullständigt oacceptabelt eftersom man sviker de människor som står längst från bostadsmarknaden. Jag tackar för det klargörande och den utfästelse som Emma Hult gjorde om att de efter nästa val är beredda att slakta de heliga korna. Det säger Emma att Moderaterna också behöver göra, och det håller jag med om.
Jag har ett tydligt mandat att ha allt uppe på bordet, men då måste vi ha överläggningar som går ut på att göra så mycket som möjligt för att öka bostadsbyggandet, inte så lite som möjligt.
Mats Green (M):
Bostadsministern uttalade i en intervju i Dagens industri den 2 november 2017 att bostadspolitiken behöver förändras. Bland annat nämner statsrådet att det kommer att bli nödvändigt med särskilda lågprisbostäder, i internationella sammanhang ofta kallade social housing. Det finns många olika former för hur bostäder för socialt utsatta organiseras runt om i världen.
I vissa länder byggs genom offentlig försorg hela bostadsområden, medan krav på att byggbolagen ska avsätta en viss andel av nybyggda bostäder för ändamålet ställs i andra länder. I Sverige har vi valt en annan väg.
Uttalandet är ett avsteg från tidigare uttalanden, den tidigare redovisade inriktningen från regeringen samt även den tidigare breda samsyn i denna fråga som funnits mellan riksdagens samtliga partier när det gäller att detta inte är önskvärt i Sverige.
Det har funnits en politisk samsyn kring detta av några väldigt uppenbara anledningar: att det inte är en lösning på Sverige bostadskris, att det skapar fler problem än vad det löser och att det direkt motverkar en övergripande och positiv gemensam politisk ambition om ett samhälle som håller ihop.
Jag får tacka för svaret, det vill säga att regeringen trots allt inte kommer att införa så kallad social housing i Sverige. Alla diskussioner om social housing tenderar att handla om att bryta ut, komma bort ifrån och framför allt slippa hantera grundproblemet, som är just bostadsbristen.
Om grundproblemet hanteras, fru talman, hanteras även dess följdsjukdomar automatiskt. Naturligtvis har vi verktyg, och vi behöver fler verktyg för att hantera och garantera svaga gruppers bostadssituation. Social housing är dock inte en lösning på problemen, utan det skapar nya problem.
Jag tackar återigen för svaret och är glad att regeringen har klargjort att man har ändrat sin linje när det gäller social housing. Det är värdefullt att vi inte inför det i Sverige. Jag kan egentligen inte se något exempel vare sig i Europa eller i världen rent generellt där man har social housing och det fungerar väl. Vi brukar prata om att vi ska slakta våra heliga kor.
Det kan man göra, men återigen: Då ska det vara något som löser problemen, inte skapar nya.
Mats Green (M):
Nu har statsrådet korrigerat sitt uttalande i Dagens industri. Det tyckte jag var bra. Jag tyckte även att det svar som statsrådet gav var bra när det gäller social housing. Fast nu börjar statsrådet på något sätt att "backtracka" på det, för nu kunde man kanske tänka sig social housing i alla fall. Jag skulle bli väldigt förvånad om man är överens om detta i regeringen.
Jag förtydligar min fråga och vill ha ett ja eller nej på om man är för social housing. Jag tror att det är viktigt att vi i denna församling inte gör oss skyldiga till att börja bryta ut enskilda frågor, så som det är lätt hänt att man gör i samhällsdebatten rent allmänt.
Man bryter ut amorteringskrav, social housing och ungdomsbostäder. Det är klart att det är särskilt ömmande för dem, men grundproblemet är fortfarande att vi har en extrem brist på bostäder i Sverige. Just därför måste vi ta ett helhetsgrepp.
Framför allt måste vi fokusera på grundproblemet - att vi behöver fler bostäder här - och inte komma med en massa stickspår som gör att man inte behöver hantera detta grundproblem, som är det stora problemet i den svenska debatten i dag. Återigen: Jag skulle vilja att ministern klargör om man är för social housing eller inte.
Jag kan uttrycka mig så här: Finns det några omständigheter under vilka ministern skulle kunna tänka sig att se det som en lämplig del? Ingår det i tankevärlden?
Mats Green (M):
Jag blir lite konfunderad. Nu står Peter Eriksson och säger emot sig själv. Jag delar fullständigt det som min allianskollega Ola Johansson här konstaterade om vikten av breda och djupa bostadspolitiska reformer här i Sverige. Det är framför allt tre konstateranden som jag skulle vilja lyfta fram. Statsrådet säger att det byggs mycket nu och att det kommer att vara tillräckligt. Det byggs inte på långa vägar så mycket som egentligen behövs.
Det skulle vara intressant att se vem som har sagt det. Jag tror inte att du hittar någon i Sverige, Peter Eriksson, som håller med om det påståendet. Det är anmärkningsvärt att en bostadsminister i den djupaste bostadskrisen på ett halvt sekel har den åsikten.
När vi diskuterar social housing och det uttalande som ministern gjorde handlar det om att man vill slippa hantera de grundläggande problemen i den svenska bostadspolitiken och på den svenska bostadsmarknaden. Vi har ett desperat behov av fler bostäder.
När vi får fler bostäder kommer många av följdsjukdomarna som vi nu diskuterar och som är effekten av en dysfunktionell bostadsmarknad automatiskt att lösa sig. Vi kommer alltid att få ha särskilda insatser för att garantera svaga gruppers tillträde till bostadsmarknaden. Där har kommunerna en mängd verktyg, och vi behöver också införa fler verktyg. Men framför allt behöver vi fler bostäder, fru talman.
Jag vill återigen ställa frågan, eftersom Peter Eriksson säger emot sig själv när det gäller social housing. Ser du något scenario där du kan tänka dig att börja arbeta med det? Talar du i så fall för hela regeringen?
Mats Green (M):
Peter Eriksson ägnar sig åt att kommentera och recensera i stället för att leverera. Jag kommer ihåg början av 2015, då Peter Erikssons företrädare Mehmet Kaplan var bostadsminister. Då stod Ola Johansson i den här talarstolen och konstaterade att vi fortfarande pratade om Alliansens bostadspolitik. Det gjorde vi av en enkel anledning.
Det var den enda bostadspolitik som fanns att diskutera. Jag kan väl känna lite smått att vi befinner oss i samma läge två år senare, med ett undantag - investeringsbidragen har kommit till. Peter Eriksson säger att man stöder kommunerna. Det är inte riktigt kommunernas uppfattning.
Ett samlat Sveriges Kommuner och Landsting - miljöpartister, socialdemokrater, vänsterpartister och alla övriga - säger klart och tydligt att de inte har de nödvändiga statliga verktygen för att kunna ta sitt bostadsförsörjningsansvar och att de fortfarande är alltför kringgärdade av regler och restriktioner.
Jag vet att man vägrar att göra något åt det. Jag och Ola Johansson kan köpa vilken förenkling som helst. Det räcker inte att bara klippa några månader på en planprocess som ibland spänner över sex till åtta år. Man måste klippa hela år på den. Det kan vi leverera och leva upp till. Peter Eriksson håller förmodligen inte ens med om det. Tycker du att vi gemensamt skulle kunna komma överens om att klippa hela år på en planprocess?
Nej, Miljöpartiet vägrar nämligen att diskutera alla regelförenklingar, förutom dem som inte spelar någon som helst roll.
Mats Green (M):
Låt mig välkomna bostadsministern tillbaka till den bostadspolitiska debatten och till bostadspolitiken. Han har i princip tagit timeout från densamma under det senaste halvåret, vilket är tämligen anmärkningsvärt med tanke på att Sverige nu hanterar den värsta bostadskrisen på flera decennier.
Vi fick senast i går siffror som visar att vi har ett rekordmässigt ras i bostadsbyggandet i Sverige. Det har minskat med 13 procent i förhållande till första kvartalet förra året. Det hade varit en katastrof om det hade minskat med 1 procent, för Sverige behöver inte ett minskat bostadsbyggande utan ett kraftigt ökat sådant.
Ministern har räknat upp ett antal åtgärder. Jag använder ordet åtgärder med viss reservation, för vad det handlar om är framför allt utredningar och översynsuppdrag. Den 22-punktslista som regeringen har hänvisat till under i princip hela mandatperioden handlar egentligen om översyner. Herr talman!
Det är också anmärkningsvärt att trots den värsta bostadskrisen på 50 år har ingen regering i modern tid haft så få förslag för att öka byggandet i Sverige. Det är inte bara oacceptabelt utan ohållbart. Jag har två interpellationer i dag.
Den första gäller kommunernas bostadssituation mot bakgrund av den anvisningslag som kommunerna har att hantera. Den andra gäller regelförenklingar.
Låt mig tacka för svaret och samtidigt konstatera att ministerns egna partivänner i kommuner och landsting säger att de få förslag som regeringen har kommit med inte räcker på långa vägar. Det gäller även i kommuner som styrs av ministerns egna partivänner.
Detta sätter kommunerna i en omöjlig situation.
Jag noterar att varje gång bostadsministern mer eller mindre tvingats fram på banan, för han har ju tagit för vana att hålla sig borta från alla bostadsdebatter som han över huvud taget kan, har han skyllt bostadskrisen på kommunerna, på bankerna eller, nu senast, på byggarna.
Jag tror att vi måste inse att regering och riksdag har ett ansvar att agera mot bostadskrisen. Därför frågar jag åter: Vilka fler genomgripande förändringar kommer regeringen att föreslå vad gäller att underlätta för kommunerna att hantera anvisningslagen?
Mats Green (M):
Låt oss komma ihåg att Alliansen lämnade över ett ökat bostadsbyggande. Peter Eriksson kommer att lämna över ett minskat bostadsbyggande. Samtidigt är det givetvis så att bostadsunderskottet inte har skapats under denna mandatperiod eller under alliansregeringen, utan dessa svårigheter på den svenska bostadsmarknaden har funnits länge. Dock sitter bostadsministern i regeringen och uppbär lön för det och har då en skyldighet att agera.
När jag möter byggare och medborgare ställer de främst frågan om Sverige har någon bostadsminister och bostadspolitik över huvud taget, med tanke på bostadsministerns totala frånvaro från bostadsdebatten det senaste halvåret.
Bostadsministern talar mycket om investeringsbidragen, och gudarna ska veta att det finns mycket att säga om dem. I princip alla är överens om att de är ett totalt fiasko, för att uttrycka sig milt. Regeringen satsar alltså drygt 11 miljarder på dessa byggsubventioner under tre år.
Det är dubbelt så mycket som man satsar på rättsväsendet i ökade anslag. Vad har då hänt med dessa drygt 11 miljarder?
Ja, mindre än 5 procent har betalats ut, och ingenting har gått till lägenheter i regioner där behovet är som störst, framför allt Stockholmsregionen.
Mina siffror är några veckor gamla, så det kan hända att någon enstaka lägenhet har fått stöd. Det stöd regeringen talar om har alltså dömts ut av samtliga. Branschen säger att man inte vill ha det, och kommunerna säger att det inte fungerar.
När vi tittar på det fåtal lägenheter i Sverige som har fått detta stöd ser vi att pengarna går till dem som redan finns på bostadsmarknaden och som dessutom tjänar tämligen bra. När medierna ställer frågor till Peter Eriksson om varför mindre än 5 procent av stödet har använts hänvisar han till byggbolagen och kallar dem feta, mätta katter.
Ja, så kan man uttrycka sig och tycka, men då infinner sig den naturliga frågan: Varför vill då Peter Eriksson ge dessa feta, mätta katter mer än 11 miljarder i skattepengar, i synnerhet när ingen vill ha dem? Vad vi och bostadspolitiken behöver, herr talman, är ett stort gemensamt tag där man inte bara tittar på regelförenklingar.
Jag kan hålla med om att regelförenklingar inte är något mirakelmedel, utan vi måste titta på allting: regelförenklingar, beskattning, hyresreglering - allt över en bred palett.
Detta kräver dock att inget parti, inte heller mitt eget parti Moderaterna, sitter med en massa heliga kor i bostadspolitiken, och det kräver att vi alla är beredda att kompromissa. Jag konstaterar att vi har ett problem med det rödgröna dubbellåset i regeringen.
Vi har en socialdemokrati som lägger in sitt veto mot alla strukturella förändringar av bostadspolitiken, och vi har ett miljöparti som lägger in sitt veto mot alla former av förenklingar. Detta, herr talman, är ingen väg till framgång - tvärtom.
Mats Green (M):
Jag är så kaxig att jag vill påstå att det är Moderaterna och Alliansen som är de enda som kan leverera billiga hyresrätter. Vi har som gemensamt löfte att avskaffa de misslyckade byggsubventioner som finns. Pengarna behövs på andra ställen, inte till att ge miljarder i skattepengar till privata företag, som dessutom inte vill ha dem.
På andra samhällsområden brukar samma regeringsföreträdare framföra detta som förkastligt, och jag kan tycka att det är direkt kontraproduktivt när det gäller just byggsektorn. Dessa pengar behöver gå till annat, framför allt kanske till en större satsning på polisen. När det gäller ett helhetshäv menar jag att vi behöver ta ett stort, brett och gemensamt politiskt häv vad gäller bostadspolitiken.
Både bostadspolitiken - detta har gällt under en lång rad mandatperioder - och samhällsdebatten lider. Den är så stor och komplex att man inte klarar av att diskutera hela grundproblemet, det vill säga bristen på bostäder, och det är därför man bryter loss enskilda delar och bara diskuterar dessa under en tid. Det är klart att politiken lider av detta, så vi behöver ta ett gemensamt häv.
Anledningen till att Alliansen inte såg det som särskilt meningsfullt att vara kvar i de bostadspolitiska samtalen var, som jag sa tidigare, att regeringen satt kvar med alla sina heliga kor. Man ville bryta loss vissa enskilda frågor och bara diskutera dem, exempelvis ränteavdragen. Vi är öppna för att diskutera dessa, men vi tänker inte bara diskutera dem. Vi säger att vi måste ta ett helhetsgrepp på hela bostadspolitiken. Vi måste också se till att man inte straffar människor.
Jag kan dock säga att oavsett om Moderaterna sitter i regering eller inte efter valet - det tror och hoppas jag att vi gör - kommer vi att vara med och vara pådrivande i en bred, radikal och genomgripande bostadspolitisk överenskommelse.