KBLab/rixvox huggingface dataset:
Leif Pagrotsky (S):
Jag kan försäkra Göran Lindblad att jag kommer att följa Högskoleverkets utvärdering uppmärksamt också när det gäller andra delar, men debatten i kammaren om Socialstyrelsen kommer andra att föra, inte jag. Hur vi för diskussioner om detta i våra kvarter behöver jag inte stå här och reda ut. Jag talar för Högskoleverket och för universitetsutbildningen och Ylva Johansson talar om Socialstyrelsen när vi rör oss här i riksdagen.
Jag har beskrivit vilka mekanismer vi har byggt upp för att säkerställa kvaliteten - säkerställa att den håller inte bara vad man i största allmänhet tycker är bra klass, utan när vi jämför med hur den är i andra länder. Andra länder förändras, de utvecklas och de testar nya saker, och det kan göra att de lär sig saker som visar sig vara bra när vi står still i gamla mål. Det räcker inte att jämföra med hur det är runtom i Sverige. Det ser vi till.
Jag tror att det är en utomordentligt kraftfull mekanism, precis på det plan som vi politiker ska se till att det är. Men det räcker inte. Det krävs också pengar. Då måste man bestämma sig för prioriteringar. Då räcker det inte att stå och säga att man tycker att det ena eller andra är viktigt. Man måste också ta ansvar för det i prioriteringar och säga om någonting annat att det är mindre viktigt och att det får stå tillbaka. Det möter jag sällan i debatterna i riksdagen.
Jag möter i stället att allt är viktigt och att allt ska prioriteras högre. Det som till äventyrs skulle prioriteras lägre försvinner, och så får man gigantiska underskott som i Stockholms läns landsting eller i statens budget för några år sedan, eller också kommer det som en överraskning att någonting annat försvinner. Jag pekade på hur man i Bankeryd valde att prioritera skattesänkningar fullt ut.
Då tycker jag att det vore hederligt och rimligt att stå här och säga: Sorry , det här får stå tillbaka, för vi tycker det är så viktigt med skattesänkningar, förmögenhetsskatten och sådant att det här får vänta. Men det gör man inte. Då utgår jag ifrån att alternativet i stället hade varit att Göran Lindblad hade sagt: Jag tycker inte om det man sade i Bankeryd. Jag tänker i mitt parti slåss för att vi ändrar politiken i en annan riktning. Men det var det inte heller. I stället blir det bara tomt. Jag beklagar det.
Det hänger inte ihop. Jag satsar mer pengar till sjukvårdsutbildning på alla nivåer.
Leif Pagrotsky (S):
Jag instämmer i det Runar Patriksson först säger - eftersom vi båda är nordister har vi haft många debatter i de frågor där vi har engagerat oss gemensamt. Vi har haft många diskussioner varav många har lett till konkreta åtgärder för människor i våra gränsområden. Under den tid då jag själv var minister med ansvar för det nordiska samarbetet kom det många intressanta idéer om hur det här kunde fördjupas och utvecklas.
En fråga som vi då också diskuterade var förre utrikesministern Bodströms utredningsförslag om att vi gemensamt i hela Norden skulle ha tillgång till alla nordiska public service -kanaler i våra tv-nät.
Sedan jag blev utbildnings- och kulturminister har jag tittat lite djupare på den här frågan igen, för nu har jag fått lite nya infallsvinklar från min nya befattning. Det har bekräftat för mig den syn som jag har. Jag tycker att det är en bra idé och en spännande tanke.
Men jag blir lite förvånad över att höra Runar Patriksson föra fram den med sådan kraft, eftersom jag nu har fått lära mig att Folkpartiet ju motarbetar den lagstiftning som skulle göra det möjligt, nämligen det som kallas för must carry -lagstiftning. Det var ju det som var Bodströms förslag, nämligen att man skulle ha en must carry -lagstiftning som ålägger alla distributörer att distribuera detta utbud.
Men Folkpartiet tillsammans med en del andra partier vill ju inte ha en must carry -lagstiftning som ålägger distributörerna att distribuera ens SVT:s hela utbud och absolut inte TV 4. Att då säga att man ska ha isländska och flera danska, norska och finska dessutom tycker jag att man måste beskriva som politiskt omöjligt för mig att föreslå till riksdagen.
Om vi inte ens kan åstadkomma det med det svenska, av riksdagen beslutade utbudet som ska nå hela Sveriges folk, hur ska vi då åstadkomma den enigheten för en stor mängd andra kanaler? Den andra frågan som Runar Patriksson berör påminner lite om detta. Vi här i riksdagen, eller jag som statsråd, ska bestämma att vi ska ha vissa kanaler i nätet.
Jag får ju väldigt hård kritik från borgerligt håll för att vi har en sådan ordning där politiker har något inflytande över detta alls.
Jag är inriktad på att vi ska ändra på detta och skapa andra mekanismer och beslutsformer för detta i framtiden, men jag blir lite förvånad när jag då hör en folkpartist stå här och säga att jag ska ta mer kraftfulla initiativ för att själv bestämma, och eftersom jag är nordist och gillar nordiska kanaler så ska jag se till att det blir nordiska kanaler i stället för andra kanaler - musikkanaler, filmkanaler eller vad det är som andra är intresserade av.
Jag trodde att Folkpartiets linje var att vi politiker skulle hålla oss borta från det här och inte att vi skulle stoppa ned våra fingrar ännu djupare i den här syltburken.
Leif Pagrotsky (S):
Återigen: Jag antar gärna den utmaningen. Det är också min uppfattning att Sverige bör vara ledande och pådrivande i detta. Jag har börjat. Jag har begärt att få upp frågan på dagordningen vid vårt nästa möte, och vi har redan diskuterat frågan vid tidigare möten. Genom att Sverige har den mest ambitiösa politiken i det här sammanhanget - inte den snabbaste; Finland kommer att digitalisera före Sverige - har jag märkt ett starkt intresse inte minst från min norske kollega som jag besökte i Oslo.
Denna fråga var en huvudpunkt i våra diskussioner, och det är alldeles klart att han är mycket intresserad av den. Jag är också en "överspillare". Jag har en sommarstuga i gränsbygden där jag inte ens kan få in svensk tv - det tror jag inte gäller för Runar. Jag kan bara få in norsk tv.
I Stockholm är jag så lyckligt lottad att jag kan se finsk tv, och jag valde faktiskt att se VM-finalen i ishockey med den finske kommentatorn. Jag tyckte det var roligare. Det var en spännande upplevelse som berikade min bild av hockey-VM:s förbrödring.
Även jag har alltså full förståelse för dessa frågor, liksom ett starkt engagemang. Slutligen vill jag säga något om Boxerfria utbud. Jag gick i bräschen för synsättet att vi ska prioritera fria tv-kanaler i Boxers utbud. Tyvärr fick vi inte någon enda ansökan från något annat nordiskt land om att få sända på det sättet.
Det finska har vi redan omhändertagit genom kaffekoppsavtalet, men varken norsk eller dansk tv ansökte, eller isländsk för den delen. Därför fanns inte något sådant på bordet för mig att ta ställning till. Däremot har vi prioriterat två filmkanaler som i ansökningarna sagt att de ska prioritera ett nordiskt innehåll i sina kanaler.
Jag hoppas att det kommer att bli ett visst lyft för det nordiska kultursamarbetet på tv-området under de kommande månaderna och framåt.
Leif Pagrotsky (S):
Birgitta Sellén har frågat mig dels vilka utvecklingsplaner jag har för framtiden när det gäller Filmarkivet i Grängesberg, dels vilka åtgärder jag avser att vidta för att få hem SVT:s filmer som ligger i USA. Det är en grundläggande uppgift för filmpolitiken att bevara filmer och material av film- och kulturhistoriskt intresse och att i ökad utsträckning tillgängliggöra dem för forskning och allmänhet.
Stiftelsen Svenska Filminstitutet har sedan 1960-talet regeringens uppdrag på detta område. Uppdraget har i praktiken gällt spelfilm och dokumentärfilm avsedd för biografvisning. I och med inrättandet av Filmarkivet i Grängesberg 2002 utökades Filminstitutets uppdrag till att omfatta även icke-fiktiv smalfilm som inte är avsedd för biografvisning.
Filmarkivet i Grängesberg är i det närmaste unikt genom denna särskilda inriktning. Samlingarna av film från folkrörelser, kommuner, företag och andra bör på sikt kunna bli en rik källa för forskning, studier och folkbildning. Det är riktigt att mängden icke-fiktiv smalfilm i vårt land är oerhört stor.
Hur denna del av vårt kulturarv ska bevaras är givetvis en fråga om kapacitet och resurser, men ofrånkomligen också en prioriteringsfråga. All smalfilm har inte nödvändigtvis samma höga grad av forsknings- eller allmänintresse. På regeringens uppdrag har Filminstitutet under 2005 därför tagit fram en prioriteringsordning för Filmarkivet i Grängesberg i samarbete med forskare.
Inom ramen för regeringens sysselsättningsåtgärder inom kulturområdet under 2006 och 2007 kommer flera insatser att göras för filmarvet. Den enskilt största insatsen rör Filmarkivet i Grängesberg. Under två år utökas verksamheten med sex nya tjänster, vilket enligt uppgift innebär att kapaciteten att ta hand om filmer fördubblas.
Därmed kan en väsentligt ökad andel av de filmer som hittills inkommit till arkivet tas om hand på ett ändamålsenligt sätt. Under 2006-2008 ökar regeringens satsningar på filmkulturen stegvis med totalt 15 miljoner kronor till ca 120 miljoner kronor per år från och med 2008. Det är många områden som ska tillgodoses inom ramen för dessa ökade satsningar.
Bevarandet och tillgängliggörandet av filmarvet utgör dock generellt sett en central del av Filminstitutets verksamhet, som bör kunna utvecklas även i framtiden. Så till frågan om Sveriges Televisions gamla nitratfilmer, som för närvarande förvaras i arkivet i George Eastman House i Rochester, USA.
Jag vet att frågan om ett eventuellt återbördande av filmerna till Sverige och Svenska Filminstitutets arkiv diskuteras mellan de berörda parterna. Jag finner ingen anledning att föregripa denna diskussion.
Leif Pagrotsky (S):
Birgitta Sellén sitter ju i kulturutskottet och har skrivit motioner om filmpolitiken. Jag trodde därför inte att det var nödvändigt för mig att berätta att den nya film som finansieras av filmavtalet finansieras på ett annat sätt än det filmhistoriska och filmkulturella ansvaret, där ju finansieringen kommer fram i ett samarbete mellan regering och riksdag där regeringen lägger fram förslag till riksdagen och riksdagen fattar beslut.
Ni i kulturutskottet, också Centerpartiet, har ju godkänt att nu öka detta anslag med 15 miljoner kronor. Det är alltså pengar som inte får användas för att producera ny film. De pengarna ökar också, men de kommer på ett annat sätt. Jag ber om ursäkt för att jag inte tog med det i min inledning. Jag trodde att det var välkänt och att denna förväxling inte var möjlig.
Jag vet inte hur jag ska tolka det Birgitta Sellén säger om att två år är för lite, man kan inte göra någon nytta och därför är ni emot. Ni vill ha en långsiktig finansiering, och därför föreslår ni 3 miljoner och säger nej till 500 miljoner. Jag har förstått det som att eftersläpningen i vården av exempelvis filmarvet gör att man nu kan komma i fatt rejält om man får stora resurser. Det gäller också digitaliseringen av våra bibliotek.
Det är i hög grad engångskostnader: Man digitaliserar en gång, och sedan är det digitaliserat. Däremot finns det en oändlig mängd material att överföra till digitalt medium. Att nonchalant säga att detta ska vi skjuta på framtiden - vi ska ha 3 miljoner om året för evig tid, och därför ska vi säga nej till 500 miljoner under två år - tycker jag är en väldigt konstig logik. Jag vädjar till Birgitta Sellén, inför behandlingen av den tilläggsbudget som kommer senare i vår: Tänk om!
Inse att detta gör en fantastisk insats för bevarandet av kulturarvet för framtiden i Sverige! Se till att stödja oss i detta! Hjälp gärna till att ta fram mer pengar! Det är viktigt att vi kan använda mer på ett meningsfullt sätt - till exempel i Filmarkivet i Grängesberg, där jag skulle vilja mångdubbla det belopp som finns tillgängligt.
Leif Pagrotsky (S):
Det gick lite för fort med pengarna till Göteborgs universitet. Per Landgren hastade förbi det genom att säga att det är ett socialdemokratiskt initiativ och att det tar tid att ändra. Och om det blir en kd-regering ska det minsann blir annorlunda i framtiden eftersom det då blir mer pengar. Jag tror att det var så det uppfattades. : Det kanske inte är riktigt så enkelt.)
Jag vill ändå påminna om att vad kd står bakom är att man ska ta bort 117 miljoner kronor från Göteborgs universitet nu , att man ska ta bort 1 600 studenter från Göteborg nu och att man ska avskeda 250 lärare från Göteborgs universitet nu . Det är alltså inte inklusive Chalmers, utan det är bara universitetet.
Per Landgrens omsorg om kvaliteten i Göteborg tycker jag kommer i ett lite annat ljus när man hör vad det handlar om konkret. Och där hade Per Landgren tyvärr inget svar att ge i sina inlägg som undanröjer oron för vad detta ska innebära för kvaliteten, för framtidsmöjligheterna och annat för dessa människor i Göteborg. När det gäller politisering så vill jag ha ett minimum av politisering.
Jag konstaterar att Per Landgren vill ha mindre konkurrensfördelning av forskningsresurserna och mer direkt till lärosätena. Detta framgår av alliansens gemensamma motion om högskolepolitiken.
Det innebär att denna kammare bestämmer hur mycket som ska till Göteborg, hur mycket som ska till Stockholm, hur mycket som ska till Umeå och hur mycket som ska till Karlstad och så vidare och inte den vetenskapliga kvaliteten i ansökningarna till Vetenskapsrådet som i dag fördelar 20 miljoner till det konstnärliga utvecklingsområdet. Det blir mer politisering och mindre expertstyre med den fördelningsprincipen.
Jag tycker att det är viktigt att också göteborgarna får veta innebörden i alliansens politik på detta område.
Leif Pagrotsky (S):
Jane Cederqvist gjorde en ordentlig genomgång. Alla de omdömen som stod där var dem som jag upprepade i mitt förra inlägg. Det är dem som vi baserar vår analys av Nationalmuseums verksamhet på. Efter det att hennes utredning var klar kom Nationalmuseum till oss och sade att det blev 10 miljoner i underskott, några veckor före årsskiftet.
Vi blev oroliga och bad Nationalmuseum att komma med en åtgärdsplan. Det visade sig att det inte blev så stort underskott. Krisen var inte så akut. Det var inte så oroande. Åtgärdsplanen kom i alla fall in. Före åtgärder var det 5 1⁄2 miljoner. Efter de åtgärder som Nationalmuseum själv föreslog var det 2 1⁄2 miljoner. När vi sedan träffades för att diskutera detta meddelade Nationalmuseum att de 2 1⁄2 miljonerna krympt till 1 1⁄2 miljon.
Lena Adelsohn säger att man inte ska lita på muntliga uppgifter, men alla uppgifter som Lena Adelsohn redovisar är ju muntliga. Jag är inte längre så orolig för Nationalmuseums ekonomi. Det är hanterbart med 1 % av kostnaderna i underskott. Jag förstår att det är en svår anpassning. Jag förstår att det skapar oro på myndigheten. Jag förstår att det är många viktiga och angelägna saker man vill göra som man inte kan göra, men tyvärr är det så inom alla områden.
Budgeten sätter en sträng gräns för vad man kan göra och inte kan göra. Och det är mitt jobb som minister, med den författning vi har i Sverige, att se till att de beslut som Sveriges riksdag fattar om våra myndigheter genomförs. Sveriges riksdag har bestämt vilken anslagsram som gäller för varje myndighet, också Nationalmuseum. Då är det min sak att säkerställa att det finns planer och åtgärder för att genomföra detta.
Jag är väldigt optimistisk när det gäller Nationalmuseums framtid. De gör ett bra jobb. De har ett brett folkligt stöd. Jag vill att det ska vara ännu bredare, också utanför Stockholm. Och jag är beredd att satsa på en rejäl utbyggnad och ambitionshöjning av Nationalmuseums verksamhet. Det är glädjande besked som är förtroendeförklaringar för Nationalmuseums roll i det svenska kulturlivet.
De problem som nu finns hoppas jag snart är undanstökade. De beror delvis på att man varit väldigt beroende av sponsorer. Som vi vet är marknadsekonomin ett nyckfullt djur, och baserar man permanenta åtaganden, permanenta verksamheter, på något så nyckfullt som marknaden är risken att man blir besviken. Vi måste ha en stabil skattefinansiering för viktiga verksamheter.
Marknaden är inte stadig nog för att kunna bära detta på lång sikt. Det är delvis det som anpassningen när det gäller Nationalmuseum nu handlar om. Men om jag läser affärstidningarna rätt är det ett nytt läge igen. Nu påminner ju bonusarna om vad de var i slutet på 90-talet, och de ska ju avspegla överskotten i företagen. Så kanske kan siffrorna komma tillbaka. Vad vet jag?
Det ska vi gå igenom noggrant i lugn och ro inför höstens budgetarbete.
Leif Pagrotsky (S):
Lena Adelsohn Liljeroth fortsätter med den debattstil som hon har utvecklat under senare tid med invektiv, kraftfulla fördömanden och ett trist tonläge. Jag ska försöka att behärska min frestelse att falla i samma.
Jag vill bara upplysa dem som lyssnar om att de kraftfulla tonlägen vi nu hör från Moderaterna om att Nationalmuseum har så ont om pengar och att det ska bli så mycket bättre på det här området bara vi får en ny regering, som på alla andra områden, inte motsvaras av ett korvöre i några moderata motioner. Inte med en sekin har man höjt anslaget till det som vi nu diskuterar.
Man vill öka pengarna till att vårda samlingarna. Men när det gäller den delen har Nationalmuseum i stort sett fått vad man har begärt i den jättesatsning på en halv miljard som regeringen har tagit initiativ till för de här åren. Moderaterna - det vill jag gärna berömma - stöder detta och vill till och med plussa på det.
Men i fråga om det anslag för museet som det här regleringsbrevet handlar om och som handlar om att tillämpa det riksdagsbeslut som har fattats har Moderaterna inte yrkat ett korvöre i höjt anslag.
Att stå här och kalla det jag säger för ett hån och att vara allmänt nedlåtande mot mig och försöka värva röster bland Nationalmuseums sympatisörer och vänner och väljare tycker jag är lite ohövligt, om jag ska uttrycka mig med ett annat språkbruk än det som Lena Adelsohn själv använder.
Till sist: Myndigheten Nationalmuseum - för att undvika missförstånd ska jag säga att det är inklusive Waldemarsudde - har fått anslagsökningar på 50 % på fem år. För i år budgeterar de en höjning av sina kostnader med 9 %, i ett land utan inflation. Detta har riksdagen inte sanktionerat, utan riksdagen har medgett kostnadsökningar på 3 1⁄2. Någon akut kris för museet är det inte. Ett välskött viktigt museum ska utvecklas.
Leif Pagrotsky (S):
Jag vill gärna tacka Annika Qarlsson för den här viktiga interpellationen. Den har riktat uppmärksamheten på den svåra målkonflikt vi har i Sverige när det gäller den typ av ärenden som vi diskuterar nu.
Vi har å ena sidan det gemensamma intresset av att bevara vårt kulturarv för eftervärlden och samtidigt å andra sidan ett gemensamt intresse av att inte lägga onödiga hinder för jobb, sysselsättning och dragningskraft på en utsatt ort. Det är en svår avvägning, och det är svårt att tänka sig att den ska kunna ske helt utan att någon blir missnöjd.
Det verkar som att Annika Qarlsson och jag har samma indikationer på det nu aktuella ärendet.
Det sparar både kostnader och bevarar samtidigt kulturarvet för framtiden. Jag är som Annika Qarlsson också vet lika intresserad som någon annan av att turistnäringen ska utvecklas. I västra Dalsland finns inte så mycket annat att jobba med, och turismen är av oerhört stor betydelse.
Där är det också viktigt att fornminnen och kulturarvet också fortsätter att bidra till upplevelser på platsen. Men det räcker inte. Det måste också finnas ställen att äta på och bo på. Det företag som vi nu diskuterar är en av de allra största magneterna som finns.
Det är en restaurang av riksintresse med renommé vida omkring men där det saknas möjligheter till övernattning. Att människor kan övernatta är naturligtvis en jätteviktig sak för den regionala utvecklingen. Att kunna övernatta på en historiskt viktig plats där det finns fornlämningar kvar som man kanske kan göra något spännande av tror jag kan vara ett plus för alla parter, som det här ärendet håller på att utveckla sig.
Min åsikt är att vi ska ha ett starkt lagligt skydd för den här typen av fornminnen. Men vi ska tillämpa dessa regler med förnuft, flexibilitet och serviceintresse från de myndigheter som finns. Det finns också vissa möjligheter till bidrag och gemensam finansiering. Annika Qarlsson säger att om det nu är ett gemensamt nationellt intresse så borde det vara gemensam nationell finansiering. Det kan man tycka.
Jag konstaterar att pengarna som vi har till förfogande inte räcker för att med skattemedel bekosta allt sådant, och nu tänker jag på de enskilda som investerar. Jag blev rätt förskräckt när jag förberedde den här diskussionen och försökte ta reda på vad Centerpartiet har för åsikt om detta så att vi kanske skulle kunna mötas i den här frågan också i den här delen av vår debatt.
Jag fann att Centerpartiet vill minska anslaget med inte mindre än 70 miljoner kronor. Att å ena sidan säga att vi ska ta ett gemensamt ansvar för finansieringen men att å andra sidan säga att vi ska avsätta mindre pengar är kanske någonting man skulle kunna tänka om till nästa budgetmotion i höst. Då kanske vi kunde enas om att göra det en liten smula mer generöst i varje fall.
Leif Pagrotsky (S):
Nu är vi överens igen! Vilken konstig debatt det här blev! Jag tycker också, som sagt, att vi ska ha en stark lagstiftning på det här området, men lagstiftningen blir ju i slutändan vad de människor som så att säga sitter vid fronten och tillämpar den gör den till.
Det är då inte bara att ge kalla handen och säga: Nej, det går inte för här finns det och det, så låt bli - eller gräv ut och gör någonting som kostar hur mycket som helst. I stället kan man sätta sig ned, klia sig noggrant i huvudet och försöka vara kreativ och hitta lösningar som inte inkräktar på fornlämningen och som kanske kan förena de båda intressena.
Där detta inte går kan det också finnas möjlighet till bidrag till kostnaderna, kanske inte så att man får alltihopa täckt, men i alla fall ett stöd som lindrar den belastning som det här blir på investeringen och företaget.
Jag tycker att det är en viktig skillnad här mellan å ena sidan fornlämningar som är allmänt kända och som näringsidkaren känner till när han köper sin fastighet och börjar sin verksamhet och å andra sidan sådana som länsstyrelsen plötsligt en dag kommer och pekar ut: Du vet inte om det, men under ditt hus finns det en stenålderslämning som du inte får peta på.
De två fallen tycker jag är ganska olika, och jag vill gärna prioritera det fall då det kommer som en blixt från klar himmel för en näringsidkare som inte hade möjlighet att gardera sig och förbereda sig på detta. Men när någon köper en fastighet och redan vid köpet vet om att något sådant här finns är det en lite annorlunda situation.
Men låt oss inrikta oss på att i så många fall som möjligt hitta gemensamma lösningar som gör alla nöjda och kanske till och med kan göra att fornminnet höjer dragningskraften till den fastighet som det här handlar om. Så tror jag att det kan bli i det speciella fallet hos Falkholts.
Ingen av oss vill ju att Falkholts ska behöva höja priset på sin goda mat för att möjliggöra att kulturminnesvården ska få sitt, utan att detta kan gå hand i hand med fortsatt attraktiv och prisvärd verksamhet.
Leif Pagrotsky (S):
Det finns inget större behov av att förlänga debatten när vi är så eniga, men det kom en ny tråd om att sänka kostnaderna för utgrävningarna. Vi har utrett den frågan. Den har varit på remiss, och vi arbetar just nu med att ställa samman detta och se vad det kan bli. Också jag är besjälad av en vilja att sänka kostnaderna. Vi diskuterade ju i förra replikskiftet hur vi ska minska antalet fall där detta blir ett problem.
Men där det ändå blir ett problem gäller det att minska kostnaderna, inte bara genom att öka statsbidragen utan genom att sänka de kostnader som det här handlar om. Där har utredningen föreslagit att man ska öppna för konkurrens, just i syfte att få en bättre kostnadsutveckling. Utgångspunkten för mig, innan jag har tagit del av den fortsatta utvecklingen, är att det är en viktig aspekt också för kulturminnesvården.
Det är inte bara att övervältra vilka kostnader som helst på näringslivet. Här har vi ett ansvar att se till att ingen av de kostnader som vi tvingar andra att betala är omotiverade eller för höga av det ena eller det andra skälet. Vi måste se till att varje chans att förbilliga detta tas till vara.