Sven Otto Littorin (M):
Det är oerhört glädjande att Ann-Christin Ahlberg nu konstaterar utanförskapet. Det är bara tragiskt att den förra regeringen aldrig gjorde det. Någonstans måste man konstatera att var femte svensk i arbetsför ålder står utanför. Det är precis de personer som Ann-Christin Ahlberg pekar på. Vem placerade dem där? Vem bär ansvaret för detta permanentade utanförskap?
Vem stod tomhänt inför de utmaningar som fanns, med en politik med mer av samma som har lett oss till det resultat som vi står inför i dag? Jag kan mycket väl hålla med om precis det som Ann-Christin Ahlberg beskriver. Men var finns det politiska alternativet? Vi hör aldrig någonsin talas om detta. Men det är glädjande att ni åtminstone nu erkänner att det finns problem med utanförskap. Det hörde vi aldrig före valet.
När det gäller ersättningsnivåer och allt sådant inser jag att man inte gillar ett läge där vi först säger att vi ska höja premien och sänka ersättningsnivån. Det har jag all respekt för. Men samtidigt är det några saker jag måste säga. När det gäller det första säger jag ungefär som Mona Sahlin sade i början på 90-talet. Vi kan inte bara diskutera ersättningsnivåerna utan också hur vi får människor tillbaka i arbete. Jag har sagt det förut.
Vi vill inte att någon ska leva på varken 80, 70 eller 65 procents ersättningsnivå utan på 100 procent av en lön. Men då måste man också ha en politik för arbete och inte bara en politik för ersättning som ni faktiskt har. Arbetslöshetsförsäkringen är tänkt att vara en omställningsförsäkring. I det finns det två led. Jag har återigen sagt det förr och kommer att säga det igen. Det är först att det är en omställning. Det är inte en permanent försörjningskälla utan ett stöd man har under en period mellan två arbeten.
Det andra är att det är en försäkring. Det måste väl ändå vara så att det i en försäkring finns något samband mellan den premie man betalar, det man får ut och den risk som finns i försäkringssystemet. Den risk som finns i arbetslöshetsförsäkringen är arbetslösheten. Vi måste se till att vi har en arbetslöshetsförsäkring som dels tar hänsyn till arbetslösheten, dels är kopplad till det mål man vill uppnå, det vill säga fler tillbaka i arbete. Det är vad det hela syftar till.
Man kan ställa sig frågan, och det är en legitim diskussion: Hur är det nu då? Blir det fler arbeten för att man förändrar i a-kassan? Det är precis vad det blir. Det gäller särskilt i kombination med jobbavdraget och de åtgärder vi gör i övrigt för att se till att göra det billigare och enklare att anställa. Det är den diskussionen vi har haft i kammaren många gånger och som vi säkerligen kommer att ha igen.
Jag kan återgå till den grundläggande frågan: Är detta en politik som leder till ett ökat utanförskap bland kvinnor? Svaret på den frågan är nej. Det är precis tvärtom. De som tjänar mest på politiken är de som står längst ifrån, de som har deltid och går upp till heltid, och de som står utanför arbetsmarknaden och får ett arbete. Det är vad hela politiken syftar till. Det som nu händer är precis just detta.
Med draghjälp av den internationella konjunkturen förstärker vi tillträdet till arbetsmarknaden, sänker trösklar och får fler i arbete och fler som lämnar utanförskapet. Arbetslösheten sjunker och sysselsättningen ökar. Det kommer främst att gynna dem som Ann-Christin Ahlberg säger sig vilja skydda men som den förra regeringen lämnade i sticket.