KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Jag tänker först säga att jag när det gäller svenskar som har åkt utomlands till så kallade dödskliniker tror att det i en del fall hade kunnat klaras ut i Sverige genom de regelverk som finns här vad gäller att avbryta behandling och att sätta in lindrande åtgärder. Det är också den uppfattning jag har fått efter att ha talat med ganska många experter på detta område.
Detta har dock blivit mycket uppmärksammat och naturligtvis omgärdat av på sitt sätt stor tragik, men det har fört det goda med sig att diskussionen har kommit upp till ytan. Det som ibland leder till stora rubriker är undersökningar om dödshjälp som görs på enkla sätt inte minst i kvällstidningar.
Jag tror att det ibland råder en ganska stor begreppsförvirring där man inte riktigt skiljer mellan det jag menar är etiskt acceptabelt och det jag menar är att gå över en gräns som i alla fall mina värderingar inte leder mig till.
Det är alltså möjligt att avbryta en viss behandling, och det är möjligt att inte sätta in en viss behandling om personen i fråga är informerad och beslutskapabel. Det är etiskt acceptabelt. Om döden kommer utifrån, som jag uttryckte det tidigare, menar jag däremot att det handlar om någonting annat. Då tycker jag att vi använder vården till något annat än det den syftar till.
Jag kommer naturligtvis att mycket noggrant fortsätta att följa arbetet från Socialstyrelsens sida och till exempel Läkaresällskapets etiska råd. Jag tror att vi får skäl att fortsätta denna diskussion. Jag hoppas förstås också att alla de personer som berörs eller i framtiden kommer att beröras av detta ska veta att det finns en tydlig lagstiftning.
Det är viktigt för dem, förstås, men har också stor betydelse för alla de människor som jobbar i vården med dessa svåra frågor.
Göran Hägglund (KD):
Björn Lind har frågat mig när en förväntad utredning kan komma till stånd samt vilka överväganden jag gör kring direktiv för en sådan utredning. I det frågesvar som jag lämnade till Björn Lind för mindre än en månad sedan redogjorde jag för nuvarande lagstiftning samt för hur Regeringskansliet hanterar frågan i dagsläget. Jag kommer därför väldigt kortfattat att återge vad jag då svarade Björn Lind.
Landstingen är enligt hälso- och sjukvårdslagen skyldiga att erbjuda omedelbar hälso- och sjukvård till alla som vistas inom landstinget, även de som inte är bosatta där. Denna skyldighet omfattar även personer som vistas i Sverige utan tillstånd. Vården behöver inte tillhandahållas kostnadsfritt eller till ett särskilt lågt pris men landstingen får samtidigt inte neka patienten omedelbar vård på grund av bristande betalningsförmåga.
År 2008 trädde lagen om hälso- och sjukvård åt asylsökande i kraft. Lagen innebär i allt väsentligt en kodifiering av den vård som berörda personer tidigare erbjudits enligt överenskommelser mellan staten och Sveriges Kommuner och Landsting. Enligt gällande lagstiftning har asylsökande barn rätt till samma hälso- och sjukvård samt tandvård som barn bosatta i Sverige.
Detsamma gäller även för så kallade gömda barn, det vill säga barn till föräldrar som undanhåller sig verkställighet av avlägsnandebeslut. Asylsökande vuxna erbjuds omedelbar vård och vård som inte kan anstå, med andra ord sådan vård som behövs för att förebygga akuta sjukdomstillstånd. När det gäller frågan om en eventuell förändring av rätten till vård för vissa grupper krävs det att en utredning ser över detta.
Regeringen avser att ge en särskild utredare i uppdrag att utreda frågan. Frågan är för närvarande föremål för beredning inom Regeringskansliet.
Göran Hägglund (KD):
Jag håller självklart med interpellanten om att vi har en situation som inte är önskvärd. Vi har en situation som är olycklig på många vis, naturligtvis ytterst för de personer som inte får den vård som de kan behöva men även för personer som får vård men som drabbas av enormt stora kostnader som de knappast har några legala möjligheter att klara av.
Utöver det, som naturligtvis är de allra värsta konsekvenserna, ligger det också i sakens natur att detta leder till att vi får en olycklig situation med en asymmetri mellan landsting, där vissa landsting har fattat beslut i en mer generös riktning medan andra inte har gjort det. Här har Skåne nämnts som ett exempel.
Här finns också Västra Götalandsregionen, Västerbottens läns landsting, Jönköpings läns landsting och Stockholms läns landsting som har gått längre än vad som gäller i de flesta landsting. Detta leder också till många knepiga avvägningar för sjukvårdspersonal.
Det är de som ibland tvingas bedöma en väldigt svår situation där deras personliga omdöme är det som avgör hur vården ska meddelas och vilka kostnader som den enskilde ska belastas med. Jag tycker naturligtvis inte att det är en tillfredsställande situation att den enskilde medarbetaren i hälso- och sjukvården är den som ska känna hela detta tryck på sina axlar, utan här har politiken ett ansvar.
Vissa landsting har som sagt tagit detta ansvar och därmed avlastat sjukvårdspersonalen. Men jag ser då framför mig en situation där vi kan ha en likartad lagstiftning över hela landet som leder till den rättssäkerhet som följer av att man behandlas på samma sätt oavsett i vilket landsting som man söker vård.
Också personalen får då en rimligare situation i och med att man inte själv behöver avgöra dessa svåra frågor vid sidan av alla yrkesmässiga avgöranden som man ställs inför. Det tycker jag är viktigt. För min del är detta en del av de universella rättigheterna, alltså sådant som följer varje person oavsett var i världen man befinner sig och oavsett under vilken tidsperiod som vi resonerar om.
Jag tycker att Sverige bör ha en mer generös lagstiftning på detta område. Regeringen har också beslutat om en utredning när det gäller skolgång - Björn Lind tog upp den frågan - som är ett annat kapitel, men det är egentligen precis samma problematik. Man avser att säkra att barn ska ha rätt till skolgång. Det tycker jag är rimligt.
Det är också riktigt, som Björn Lind säger, att det finns ett utkast som är under beredning i Regeringskansliet just nu. Jag kan i dag inte berätta när direktiven kommer att publiceras och utredningen sättas på plats. Det förs ett resonemang om direktiven som tas tillsammans med en diskussion om en del andra frågor som berör samma område.
Den fråga som Ulf Nilsson tog upp är naturligtvis också värd att resonera om några få sekunder. Socialdemokraterna innehade regeringsmakten under väldigt lång tid. När de var i regeringsställning var den ståndpunkt som i dag uppenbarligen är så självklar inte alls så självklar. En fråga blir naturligtvis: Varför gjorde ni inte det här när ni själva hade regeringsmakten? Tolv år i den senaste omgången är en ganska lång tid.
Göran Hägglund (KD):
Björn Lind säger att det händer att Socialdemokraterna byter uppfattning allteftersom samhällsförändringar inträffar. Kanske borde han ha tillagt att detta dock främst händer i oppositionsställning. Den som vill se en socialdemokrati som försöker hålla jämna steg med samhällsutvecklingen bör naturligtvis med sin röstsedel bidra till att Socialdemokraterna fortsatt får vara i oppositionsställning för att utvecklas vidare.
Jag har ganska ingående beskrivit min grundsyn i de här frågorna, nämligen att varje människa har vissa rättigheter som gäller oavsett allt. Till dessa hör i min värld också rätten att få sjukvård när sådan fordras. Det här är något som jag vill se genomfört i hela den svenska hälso- och sjukvården.
Glädjande nog har, som sagt, flera landsting gått på den linjen och infört ett regelverk som väldigt mycket underlättat för människor. Inte minst glädjande är det då att det gäller flera av de landsting som är de befolkningsrikaste - Stockholm, Göteborg och Malmö, egentligen Region Skåne, som naturligtvis är de största landstingen befolkningsmässigt. Också Västerbotten och Jönköpings län kan nämnas.
Där har man säkrat hyggliga villkor. Det är bra, men jag tycker att det finns alla skäl att se till att människor får likartad behandling oavsett var i vårt land de befinner sig. Vi arbetar med direktiven. Så fort vi har kommit överens om detta kommer omvärlden att meddelas vem som blir utredare och hur direktiven ska se ut.
Avsikten är naturligtvis att när utredningen är färdig kunna omsätta det hela i lagstiftning. Ännu en gång påminner jag om att Socialdemokraterna senast de var i regeringsställning hade tolv år på sig och då inte lyckades åstadkomma någonting. Jag har, fru talman, mycket goda förhoppningar om att vi inom kort kan presentera en utredning.
Göran Hägglund (KD):
Det fanns en formulering i det som Björn Lind läste upp som lite grann intresserar mig. Jag vet att Björn Lind inte har rätt till ytterligare inlägg, men han sade att landstingen bör utforma gemensamma regler. Det leder naturligtvis till frågan om man önskar en gemensam lagstiftning, på nationell nivå.
Detta får Björn Lind i annat sammanhang svara på eftersom hans möjligheter till inlägg här och nu är uttömda. Jag kan försäkra Björn Lind om att jag känner samma frustration som han. Jag vill åstadkomma förändringar i verkligheten för de människor som berörs av den olyckliga avgränsning som vi har.
Jag vill också åstadkomma de förbättringar som det skulle innebära för svensk hälso- och sjukvårdspersonal som i dag många gånger är de som i dessa svåra etiska frågor tvingas avgöra vem som ska få vård och vem som inte ska få vård samt vem som ska betala och vem som inte ska betala. Dessa frågor pockar på svar. Det är också, fru talman, anledningen till att regeringen förbereder en utredning.
Göran Hägglund (KD):
Margareta Israelsson har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att förhindra oönskade effekter såsom att kostnaden för det inringda receptet vältrats över på en patient som behöver träffa en läkare, att avregleringen och utförsäljningen av apotek har inneburit en dyrare vård för de sjuka samt att receptkostnaden i de fall landstingen i stället valt att gå in och ta denna kostnad över budget ändå har blivit en vårdfråga i stället för en läkemedelsfråga.
Innan apoteksmarknaden omreglerades tog apoteken ut en avgift på 80 kronor för sådana recept som förmedlats till apotek exempelvis via telefon och där patienten inte besökt vårdinrättningen för att få receptet utskrivet. Apoteket AB vidarebefordrade avgiften till landstinget.
Avgiften tas ut för det arbete som är förenat med förskrivningen av läkemedel och ingår därför inte i patientens högkostnadsskydd för läkemedel utan i det skydd mot höga kostnader för vårdavgifter som regleras i hälso- och sjukvårdslagen. För att patienten skulle få avgiften inräknad i det sistnämnda högkostnadsskyddet behövde han eller hon spara kvittot på avgiften och visa upp det vid nästa besök på en öppenvårdsinrättning för att få utgiften registrerad i efterhand.
I samband med omregleringen av apoteksmarknaden har landstingen valt olika vägar när det gäller den aktuella avgiften. En del har tagit bort den, andra har tagit bort den och höjt vårdavgiften medan andra i stället har valt att fakturera patienten. Oavsett vilken lösning landstingen har valt så har det underlättat för patienterna eftersom de inte själva behöver hålla reda på sina kvitton för att kunna tillgodoräkna sig utgiften.
Systemet minskar även den administrativa bördan för aktörerna på apoteksmarknaden. Att kunna få ett recept förskrivet utan att behöva besöka en vårdinrättning är en möjlighet som alla patienter kan behöva utnyttja vid något tillfälle. Det bör också påpekas att det förhållandet att vissa patienter utnyttjar möjligheten innebär en större tillgänglighet för de patienter som i stället behöver uppsöka vården.
Omregleringen av apoteksmarknaden har alltså inte inneburit att vården har blivit dyrare för patienterna. Tvärtom kan det konstateras att vården, i de fall landstingen har tagit bort avgiften, har blivit billigare för patienterna.
Göran Hägglund (KD):
Om man tänker efter hur det varit tidigare har en läkare ringt in ett recept. Apoteket har tagit ut en ersättning som har betalats av patienten. Patienten har behövt hålla reda på kvittot om den har velat utnyttja kvittot i samband med högkostnadsskyddet. Det vill ju många av patienterna som sammantaget har haft höga läkemedelskostnader under året.
Den nya ordningen har inneburit, eftersom det är landstingen själva som bestämmer hur avgiftskonstruktionen ska se ut, att man i vissa fall inte tar ut någon avgift alls av patienterna. Andra har tagit bort avgiften och höjt vårdavgiften i stället, och vissa fakturerar patienten. Summa summarum är det enklare att administrera för alla inblandade.
Patienten behöver inte hålla ordning på sina kvitton. Det har inte blivit dyrare. För många har det blivit billigare, och det har blivit enklare för alla. Om man tittar på avgiften för telefonrecepten kan man se en ganska stor spännvidd. Det i interpellationen nämnda Västmanlands läns landsting har man en avgift för telefonrecept på 50 kronor.
I Kalmar har man 60 kronor, i Västernorrland 80 kronor och i Västra Götaland 80 kronor. I Stockholm har man 0 kronor. Man bestämmer det själv. Det som jag tror är interpellanten Margareta Israelssons utgångspunkt är: Blir det enklare, bättre eller sämre för den enskilde patienten? Avgiftsstrukturen är annorlunda, men jag kan inte se att det har blivit sämre för patienten.
Är det någon skillnad för patienten är min uppfattning att det har blivit bättre.
Göran Hägglund (KD):
Man ska först och främst komma ihåg att den omreglering som har skett av apoteksmarknaden inte syftar till att förändra hanteringen av högkostnadsskyddet. Det är inte den bärande tanken. Den bärande tanken är att öka tillgängligheten på läkemedel. Det sker i två steg. Det första är att det blir enklare att få tag i receptfria läkemedel. Nu kan vi se drygt 6 000 nya försäljningsställen runt om i landet, vilket många är glada för.
Vi kan se att det nu har godkänts 70 ytterligare fullskaleapotek utöver dem som staten tidigare hade. Jag skulle tro att vi har ökat antalet apotek i landet med ungefär 7 procent på några månader. Det är glädjande för de människor som får närmare till sitt apotek. Vi har fått ett snabbt genomslag för tillgänglighetsökningen. Avgiftsstrukturen är en fråga för landstingen att hantera.
De har valt att göra det på lite olika sätt. En del av den diskussion som vi nu för här borde kanske föras i Västmanlands läns landsting, där man har att avgöra vad som är det bästa. Vi kan se att landstingen har valt helt olika vägar. Jag nämnde tidigare avgifterna för telefonrecept hos några landsting, som jag tittade på helt snabbt - från 0 kronor i Stockholm till 80 kronor i Västernorrland, till exempel.
Här finns stora skillnader; man har valt att göra på lite olika sätt. Jag tänker inte och vill inte ta några initiativ för att lagstifta en viss ordning. Det kan vara så att man i landstingen gör övervägandet att de som ringer in recept i större utsträckning är personer som är kroniker, äldre personer och multisjuka personer. Därmed vill man underlätta och förbilliga för dem.
Det kan vara en del av övervägandet. Men varje landsting måste göra en avvägning av det som de själva anser vara den bästa avgiftsstrukturen eftersom det inte regleras centralt. När det gäller statistik och annat, som Margareta Israelsson nämner, finns det en del funktioner som Apoteket AB tidigare hade. På en omreglerad marknad har vi fört över de uppgifterna till ett särskilt bolag som kallas Servicebolaget.
Det har hand om gemensam infrastruktur just för att vi ska kunna hålla greppet om till exempel statistikfrågor och e-recept som gör att man ska kunna hämta ut sina mediciner på vilket apotek som helst. Det finns en rad sådana saker. Den fråga som vi nu diskuterar har aktualiserats genom den omreglering som har skett. Det löses på ett praktiskt sätt.
Om Margareta Israelsson har synpunkter på det sätt på vilket man i Västmanlands läns landsting har valt att utforma avgiftsstrukturen får hon antingen ta den diskussionen i detta landstings sammanhang eller verka för att vi får en central reglering av det här på nationell nivå. Sådana förslag har tidigare inte framförts, såvitt jag vet.
Jag skulle nog avvisa en sådan tanke eftersom jag tycker att det är klokt att varje landsting har största möjliga frihet att hantera verksamheten utifrån de överväganden man gör på den regionala landstingsnivån.
Göran Hägglund (KD):
Det senaste inlägget kom att bli något annorlunda än det jag trodde var utgångspunkten för själva interpellationen. Vad jag har försökt beskriva är att vi ska hitta en väg för att göra mediciner tillgängliga för fler människor i vårt land. Där har vi haft stora brister tidigare, och vi har nu öppnat det hela så att det blir möjligt för fler människor att få tag i mediciner på ett enkelt sätt.
Tillgängligheten har ökat genom många nya försäljningsställen för receptfria varor och nya apotek som växer fram till godo för många människor. Jag har inte sagt att äldre och multisjuka ska flytta på sig - absolut inte. Jag har inte heller sagt att de ska hänvisas till telefonen. Men om alternativet för den äldre multisjuka är att ge sig av till läkaren när man lika gärna kan hantera den här frågan via telefon kommer de flesta att välja att förnya sina recept via telefon.
Det är enkelt, praktiskt och klokt för att underlätta för den enskilde. Den här typen av insinuationer tycker jag faktiskt är lite obehagliga när vi arbetar för att underlätta. Samma summarum är det så att det inte har blivit dyrare. För väldigt många patienter har det blivit billigare, och det har blivit enklare för alla. Avgiftsstrukturen är en fråga för respektive landsting att hantera.
Det avgör vi inte i Sveriges riksdag. Den diskussionen får tas i till exempel Västmanlands läns landsting. Det visar sig också, som jag nämnde tidigare, att strukturen när det gäller avgifter ser väldigt olika ut. I s-styrda Västernorrland tar man 80 kronor av den som förnyar recept via telefon. I Stockholms läns landsting tar man 0 kronor. Vad är rätt där?
Det kanske man ska avgöra på landstingsnivå och inte på den centrala nivån, fru talman.
Göran Hägglund (KD):
Alf Eriksson har frågat mig hur jag avser att hantera den för många äldre viktiga frågan om att de inte längre kan få alla sina mediciner från ett apotek eller i närområdet. Lennart Axelsson har frågat mig hur jag avser att säkerställa att sjuka och äldre snabbt får sin medicin från ett enda utlämningsställe samt om jag avser att utvärdera hur splittringen av apoteksverksamheten styr sortimentet och därmed konsumtionen.
Båda frågorna hänför sig till de äldres möjligheter att hämta ut läkemedel från ett apotek eller ett apotek i närområdet och besvaras därför i ett sammanhang. För att garantera att konsumenterna får tillgång till sina förskrivna läkemedel är alla öppenvårdsapotek skyldiga att tillhandahålla samtliga förordnade läkemedel. Om läkemedlet inte finns på apoteket ska det tillhandahållas så snart som möjligt, som regel inom 24 timmar.
Detta motsvarar den praxis som Apoteket AB har haft. I vissa situationer ska öppenvårdsapoteken byta ut det förskrivna läkemedlet mot ett annat läkemedel som Läkemedelsverket har bedömt är utbytbart mot det förskrivna. Bestämmelser om sådana generiska utbyten har funnits sedan 2002. En naturlig följd av omregleringen av apoteksmarknaden är att det i stället för ett monopolföretag finns ett antal apotekskedjor och fristående apotek.
Det kan förutsättas att apoteksaktörerna i denna konkurrenssituation vinnlägger sig om att ha en hög tillgänglighet till läkemedel och att erbjuda en god service. Det kan dock inte krävas att de alltid har alla läkemedel i lager. De olika aktörerna har inte tillgång till information om varandras lagersaldon.
Jag har för avsikt att bjuda in företrädare för apoteksbranschen för att diskutera hur man på bästa sätt kan hantera de fall där kunden vill förhöra sig om huruvida ett läkemedel är tillgängligt på ett näraliggande apotek. Det ligger i allas intresse att på ett enkelt och billigt sätt kunna få tag i de läkemedel som efterfrågas.
Regeringen har aviserat att reformen kommer att följas upp och utvärderas efter tre år, bland annat avseende konsumenternas tillgänglighet till läkemedel och apotekens bidrag till en förbättrad läkemedelsanvändning. Sortimentets ändamålsenlighet för olika grupper, bland annat personer med funktionsnedsättning, är något som särskilt bör utvärderas i detta sammanhang.
Göran Hägglund (KD):
Tack för alla inlägg i en intressant diskussion, som jag hoppas att vi kan fortsätta i andra sammanhang också. Det här är en intressant fråga på många olika sätt. Jag börjar med Alf Erikssons resonemang, som handlar om regeringens motiv från början. Det har hela tiden varit tydligt att regeringens främsta motiv är att öka tillgängligheten. Tillgängligheten är det som har varit bristen i Sverige.
Det har varit svårt för människor att få tag i receptfria läkemedel. Många människor har haft långt till apoteket. Öppettiderna har inte varit sådana att det har varit möjligt för alla att få tag i läkemedel när de vill och behöver. Ett annat motiv har varit att ha koll på kostnadsutvecklingen. Det är jätteviktigt att vi har det.
Vi vet att vi lägger många tiotals miljarder kronor på läkemedel inom slutenvården och inom öppenvården, och det gäller naturligtvis att vi har särskild koll på den del som är subventionerad men också på det som handlar om priserna gentemot konsumenterna, där man står för hela kostnaden själv. Tillgängligheten har varit nummer ett, och sedan har det varit ökad servicenivå och att hålla koll på priserna.
Vi har gjort det här på ett sådant sätt att vi räknar med att utan fördyringar, vare sig för enskilda konsumenter eller för det offentliga, kunna åstadkomma denna ökning av tillgängligheten. Det ska bli lättare att få tag i Nezeril för att lindra nästäppan och det huvudvärksmedel eller allergimedel som man behöver. Det har varit det viktiga.
Vi tror att vi kan åstadkomma detta utan att kostnaderna stiger, bland annat genom att vara effektivare när det gäller inköp av läkemedel.
Bara på generikaområdet har vi redan kunnat pressa priserna med åtskilliga hundra miljoner kronor, som finansierar väl den kostnad som vi har fått till följd av ökad handelsmarginal. I så fall fungerar det precis som det ska.
Ett problem som har tagits upp i båda interpellationerna handlar om det naturliga som infinner sig när det är flera olika aktörer. Ingen förordar, tror jag, att det ena företaget ska ha insyn i och tillgång till det andra företagets lagersituation.
Däremot tycker jag att det borde vara så, som jag skriver i svaret, att man kan uppnå en samarbetssituation på en marknad där konkurrenter informerar om var man närmast får tag i det läkemedel som för tillfället är slut i den egna hyllan. Vi vet då, vilket jag har understrukit i svaret, att apoteken är skyldiga att tillhandahålla samtliga förordnade läkemedel.
Om man inte har det på hyllan ska man tillhandahålla det så snart som möjligt, i normalfallet inom 24 timmar, precis så som det var när vi hade monopol.
Nu vill jag kalla samman företrädare för branschen för att föra ett resonemang och se om vi inte kan hitta en lösning där man ska kunna ge varandra den här hjälpen eller, snarare, ge kunden den här hjälpen och där var och en bidrar för att underlätta. Själva poängen med det här är förstås att i varje skede underlätta för den enskilde konsumenten.
Jag är ledsen att jag på den här tiden inte klarade av alla frågor, men jag kommer att återkomma till det som jag har lämnat och det som jag sannolikt kommer att få höra inom kort, herr talman.