Anders Borg (M):
Produktivitet och effektivitet i offentlig verksamhet är avgörande för ett lands långsiktiga utveckling när det gäller både välfärd och ekonomisk tillväxt. Det är mycket betydelsefulla verksamheter som vi driver i det offentliga, alltifrån kriminalvård och skola till sjukvård, äldreomsorg och olika forskningsinstitutioner. Vi vet att Sverige är ett av de länder som har högst effektivitet i sina offentliga utgifter.
Det finns en lång rad utvärderingar som tyder på det, både från IMF och från Världsbanken. Det är två faktorer som jag tror spelar in. Dels har vi en bättre sammansättning på våra offentliga utgifter än många andra länder. Vi lägger större resurser på utbildning och på forskning, vi har mer aktiva arbetsmarknadspolitiska insatser och vi ger, tror jag, bättre sjukvård för de pengar vi satsar jämfört med många andra länder.
Vi har ett sätt att driva verksamheter, inte minst inom hälso- och sjukvården, som många uppfattar som mer effektivt och med högre produktivitet än i andra länder. Våra tydliga budgettak för hela den kommunala verksamheten, ökade inslag av väl fungerande styrmodeller inom sjukvården och andra områden har spelat en roll, och vi har även inslag av konkurrens som jag tror är nyttig.
Den offentliga verksamheten i Sverige är i relativt gott skick i förhållande till många andra länder. Sedan ska man ställa frågan: Når vi de mål vi har i politiken? Det är en närmast existentiell fråga för oss som håller på med politik eller finanspolitik. Då är det naturligtvis inte bara de riktade statsbidragen som spelar roll utan egentligen alla de 2 000 miljarder vi använder för offentlig verksamhet. Når vi de mål som vi önskar med de medlen?
Jag skulle vilja säga att det som utmärker Sverige är en hög grad av utvärdering jämfört med andra länder. Genom att vi har Riksrevisionen, Finanspolitiska rådet och Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi lägger vi relativt stora resurser på att utvärdera och följa upp vad vi använder våra offentliga medel till. Vi tittar igenom styrsystem relativt ofta för att försöka säkra att vi kan få en bra avvägning mellan olika mål och därtill använda de medel vi avsätter på ett effektivt sätt.
Om vi nu har en struktur i Sverige där stora delar av kärnan i offentlig verksamhet, alltifrån äldreomsorg till skola och sjukvård, ligger på landstingen och kommunerna, ska då staten gå in och styra med olika typer av specialdestinerade statsbidrag, eller ska vi nöja oss med det generella systemet för utjämning? Jag tror att vi har funnit en bra balans.
Jag var inblandad när man reformerade det gamla styrsystemet, där vi hade en hög grad av specialstyrning av statsbidragen som var väldigt ineffektiv. Till slut landade man i en serie publikationer.
I någon av dem sades det att kommunalt självstyre var som att dansa hambo i en garderob; det var så detaljreglerat att det i praktiken var väldigt svårt för kommunerna att driva verksamheten effektivt med den politiska inriktning de önskade. Därför har vi tagit ett steg tillbaka och har väsentligt mer av generella statsbidrag, vilket är bra. Samtidigt kan det finnas politiska målkonflikter mellan den kommunala och den nationella nivån.
Vi kan till exempel få tydliga vinster nationellt av att förbättra skolsystemet, och utifrån utvärderingar som Socialstyrelsen och andra nationella myndigheter gör kan man behöva påverka den kommunala verksamheten. Då måste en avvägning mellan den lokala demokratin och de nationella intressena ske på ett bra sätt.
Det system vi har i dag innebär relativt breda generella statsbidrag i kombination med olika typer av specialdestinerade bidrag på de områden där man tror att det är nödvändigt.