KBLab/rixvox huggingface dataset:
Amineh Kakabaveh (-):
Det är det jag också önskar, att vi i dag hade varit eniga om att problematiken är Sveriges. Det är våra barn i Sverige som drabbas av det. Du nämner själv att det är under 16 år. Javisst. Jag har många kompisar i min ålder, 37 år. De var svenska barn, men de blev bortgifta när de var 13 år.
Det är inte illvilja från familjen, inte för att föräldrarna inte gillar sina barn. Det är en tradition, också ofta av ekonomiska skäl. Familjen får en lägenhet i Agadir för att flickan ska gifta sig med en som hämtas från det landet. Flickan bor hemma. Hon kan hämta killen, men killen kan också bo hemma.
Därför är det ett misslyckande med att utreda arrangerat äktenskap och barnäktenskap, hur brett och i vilken utsträckning det förekommer. Det enda vi kan göra är att höja straffskalan, för barn är barn under 18 år.
Har vi accepterat barnkonventionen, har vi en svensk modern lagstiftning måste vi verkligen ta till vara det och säga nej till mer förtryck och underordning av de här tjejerna. Det handlar om kön. Det handlar om etnicitet. Men det handlar också om ett barnperspektiv. Det är viktigt. Som vänsterpartist kommer jag att lyfta upp den här frågan om och om igen. Det var en interpellationsdebatt.
Nu är det den här motionen. Det kommer jag att följa upp. I egenskap av socialarbetare och i egenskap av ordförande för Varken hora eller kuvad blir jag dagligen kontaktad, inte bara av tjejerna själva utan av socialarbetare, journalister och föräldrar. När föräldrarna är frånskilda kan den ena befara att till exempel pappan gör det här mot sin dotter. Det framförs från socialarbetare och kuratorer och lärare på skolor.
Det är ett problem, och det är bra att vi är eniga om det.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tycker att det är bra att straffskalan är vid, men även om det finns fängelsestraff skrämmer det inte direkt. Precis som du påpekar handlar det om information till människor som knackar på Sveriges dörr. De som kommer till detta land, bosätter sig här och blir svenska medborgare måste få den möjligheten.
Barnen och ungdomarna vet vad som gäller i samhället. Det är föräldrarna som både skola och myndigheter har så svårt att nå - tyvärr. Man måste helt enkelt hitta andra förhållningssätt för att nå människor och diskutera med dem. De som har kommit till det här landet är som alla andra måna om sina barn. Alla har sökt sig hit för att deras barn ska kunna leva i lugn och ro.
Man vill bo i Sverige eftersom det inte råder krig eller misär här. Här är det, eller har i alla fall varit, lika för alla och samma möjligheter. Men då måste man se till att diskriminering inte förekommer, inte av ett enda barn. Jag tror själv att det är fler än två fall eftersom en grävande journalist i Skåneregionen skrev att dispensmöjligheten förekommer oftare.
Jag vet att man har sagt nej i mellersta Sverige. Där har jag själv varit på länsstyrelsen. Men Länsstyrelsen i Stockholm befarar att det finns en stor möjlighet för många föräldrar att söka dispens. De har nämligen tillsatt en grupp på tio personer - advokater, polis och socialarbetare - för att förebygga detta.
Den institution som själv ger dispens befarar alltså att barn mellan 16 och 18 år är mer utsatta, och därför är mörkertalet säkerligen stort.
Amineh Kakabaveh (-):
Lars Hjälmered pratar om att detta är rätt och fel. Detta är inte någon filosofilektion om vad som är rätt och fel. Detta handlar om en realitet för människor som representerar studenter precis som Lars Hjälmered och jag representerar våra medborgare. Det är deras vardag. Vi vet att studenterna inte alltid har det så lätt.
Jag kan förstå att du är från en elit och att de studenter som ni representerar kanske inte behöver detta stöd. Men när jag gick på universitetet hade jag själv egentligen inte behov av någon studentkår. Däremot behövde mina vänner det, och de var inte ens från ett annat land, utan de var från detta land.
Här finns det också ett mycket hierarkiskt system. Även på universitet och högskolor finns det en maktelit. Därför är det viktigt att dessa studenter har representanter som är oberoende. Det är det som är viktigt. Lars Hjälmered menar att det finns pengar. Ja visst, men dessa pengar räcker inte. Utredaren och remissinstanserna säger att detta inte räcker. Det säger vi också.
Varför lyssnar ni inte på detta?
Amineh Kakabaveh (-):
Jag ska förtydliga vad jag sade. Om man bor i Täby och i andra områden i till exempel Stockholm, vilket gäller även andra städer, kanske studenterna har det gott ställt och inte behöver detta stöd när de går på universitetet. Men arbetarklassens barn behöver faktiskt stöd.
När jag gick på Socialhögskolan gällde exakt detta. Det innebär inte att arbetarklassens barn per automatik får problem. Men det är oftast de som hamnar i olika situationer och behöver representanter som är på deras sida. Har man pengar och har man kontakter klarar man sig alltid. Därför är det viktigt för mig som är vänsterpartist och socialist att också tänka på dessa aspekter.
Det handlar inte minst om att vara oberoende. Här pratar man om inflytande när de flesta studentkårer och universitetslektorer från Lund, från Borås och från olika delar av Sverige har hojtat till. De säger nej till detta. Vänta, pengarna räcker inte! Omställningen kan ta lång tid. Det här kommer att försämra situationen.
Det är ett frivilligt engagemang som ingen är beredd att betala för, inte högskolorna, inte staten, inte någon annan. Det är precis som du, Lars, som inte frivilligt vill betala extra skatt. Därför är det viktigt att försöka se till att man bevarar den möjlighet som finns tills man hittar en bättre lösning.
Det är det vi i Vänsterpartiet har tyckt från början. Det är precis i enlighet med utredarens förslag. Därför är det viktigt att i dag se till att det här inte genomförs. Det är inte bra för studenterna.
Amineh Kakabaveh (-):
Ulrika Carlsson nämner i anförandet och replikerna att det är viktigt med studentinflytande och oberoende. Det är mycket lättare sagt än gjort. Det är jättebra att enskilda ledamöter från olika partier har samma önskan som vi. Problemet är att det inte är så i verkligheten.
Det kommer inte att vara så. Vi pratar om oberoende, eller hur? Då tänker man på kvaliteten i utbildningen. Man tänker på själva förhållningssättet i beroenderelationen för studerande och kårrepresentanter när högskolorna eller universiteten ska finansiera det. Hur tänker man på kvaliteten?
Vi har allihop, säkert ni också, fått massor med information. Det som jag själv tycker är intressant är att kårobligatoriet har utretts fem gånger under 35 år.
Under de 35 åren har det varit både rödgrön majoritet och högerallians, men ingen har hittills under 35 år kunnat ha en klar och tydlig linje. Varför skyndar ni på detta när man faktiskt har erfarenhet under 35 år?
Amineh Kakabaveh (-):
Hur kan Ulrika Carlsson tala om den rest som är kvar? Det arbete som de gör är väldigt uppskattat och ambitiöst. Det är mycket tid som de lägger på sitt arbete. Och de har gott inflytande.
När de själva har finansierat det har de inte fått gott inflytande, men nu ska de ha det när någon annan finansierar det. Det är det som jag pratar om. I verkligheten är det alltid annorlunda än att stå här i talarstolen och prata om det. Det är en bra ambition. Det finns också en god vilja. Men verkligheten är inte så, Ulrika Carlsson.
Det vet både du och jag, alla dina vänner och mina vänner och de som tittar och lyssnar på oss. Så är det inte. Det ger inte gott inflytande. Om man går till kårerna och studenterna strävar de fortfarande efter att vara oberoende och själva betala. Nu när de inte ska betala, hur ska det gå till? Staten går inte heller in med full finansiering.
De ska vara beroende av universitet och högskolor. Du svarar inte på min fråga. Jag sade att under 35 år har man fem gånger utrett denna fråga. Man har inte kommit till rätta med den. Vilken anledning finns det just i dag under en krissituation? Ni menar från er sida att ni gör förändringar.
Det är sant att ni gör förändringar, men på bekostnad av de flesta människor. Det är bara en minoritet som gynnas av de förändringar som högerregeringen genomför. Det är viktigt att komma ihåg det.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag hade inte för avsikt att replikera. Men jag tyckte att det var på tiden när det hävdas att det inte finns tillräcklig kunskap hos människor som är akademiker - advokater - för att kunna bli professor i migration.
Hur kan man hävda det när man hela tiden hävdar att Sverige är en nation som ska vara ledande i fråga om kunskap och forskning?
Det är egentligen en kränkning mot alla som är så duktiga i rättsprocesser och framför allt när det gäller migration och internationella frågor. Här hävdas det både från Folkpartiet och från Kristdemokraterna att de vill avpolitisera forskarvärlden.
Det är inte alls det som regeringen och Lars Leijonborg har fått kritik för. Det är tvärtom. Högerregeringen vill helt enkelt ha ett stort inflytande när det gäller att styra framför allt på forskningsnivå inom grundforskningen. Detta har vi skrivit artiklar om många gånger.
Det var inte så länge sedan, drygt två månader sedan, som detta var på den politiska dagordningen. Jag tror att ni kanske har glömt bort detta, men det har inte vi gjort.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tycker att Eva Johnsson är helt fel ute. När det gäller att tillsätta en professor behövs det resurser. Det behövs också visioner och idéer. Sådana visioner och idéer har Vänsterpartiet. Vi har också resurser. Därför tycker vi att det är väldigt viktigt. Varför är det viktigt med en professor i migrationsprocessen?
Jo, det finns så stora behov, inte bara i Sverige utan också inom Europa. Nu när Sverige är ett av medlemsländerna i Europeiska unionen behöver man mer än någonsin utveckla det området. Vi har visioner, och vi har också pengar för det. Det handlar just om det som Eva Johnsson missar här.
Det handlar inte om att det ska styras, utan vi ska föreslå. Det innebär att man ger möjligheter och visioner för att utveckla denna migrationsprocess. Det är viktigt.
När det gäller den andra frågan ska jag bara säga att under den tid som Vänsterpartiet hade ett rödgrönt samarbete med regeringen fick vi inte lika mycket kritik i de stora tidningarna för styrning av forskning och utbildning i den akademiska världen. Det är ett påstående som jag vill göra.
Amineh Kakabaveh (-):
Man upprepar de allmänna beskrivningarna som stadgas i regeringsformen om bland annat respekt för alla människors lika värde för att kunna uppnå delaktighet och jämlikhet i samhället samt motverka diskriminering av människor på grund av bland annat kön.
Regeringen nöjer sig tydligen med de 800 miljoner som ska satsas på att motverka mäns våld mot kvinnor. I detta fall handlar det faktiskt mest om att skydda kvinnorna i stället för att ta itu med grundproblematiken. Det är alldeles utmärkt att satsa på det här området.
Men detta är inte svaret på mina frågor, för de handlar faktiskt om grunden för vårt statsskick. Vad jag menar är att vilken författning Sverige har speglar de faktiska villkoren för bland annat relationen mellan män och kvinnor.
Grundlagarna bestämmer i själva verket i stor utsträckning hur förändringarna vad gäller politiska krav och maktförhållanden kan komma till uttryck på ett lagligt sätt.
Det är inte så att det framstår som en strikt könsneutral lag. Det är inte svårt att inse att den patriarkala maktutövningen utgår från föreställningen om att alla människor behandlas lika.
Individen länkas till det allmänna, det neutrala och det objektiva. Individen tenderar ofta att upprätthålla det manliga perspektivet. Det kallar jag ett uppenbart osynliggörande av könet kvinna.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag förstår att det pågår en utredning som kommer när som helst. Vi kommer att analysera utredningens betänkande.
Men det är viktigt också att se de slutsatser som forskaren i utredningen har kommit fram till och framför allt det som Cedawkommittén påpekar, för det är ändå ett FN-organ som har analyserat detta utifrån ett könsmaktsperspektiv.
Det är självklart att det finns många områden som man kan prata om också när det gäller andra grupper - klasser, etnicitet och allt möjligt - i våra grundlagar, men här handlar det faktiskt om kvinnor som utgör 50 procent av befolkningen.
Det är viktigt att det speglas i våra grundlagar som är en hörnsten i vår samhällsstruktur och vårt samhällsskydd.
Jag vill helt enkelt säga att regeringen uppenbarligen har varken vilja eller förmåga att skapa verktyg och strategier för att bekämpa den rådande könsmaktsordningen i dagens samhälle. Man är varken intresserad eller bryr sig.
Den borgerliga regeringen nöjer sig tydligen med endast de formella villkoren enligt våra grundlagar, att både män och kvinnor har samma demokratiska fri- och rättigheter. Författningen kan inte ses isolerad från samhället, ett samhälle där jämlikhet i realiteten inte råder mellan män och kvinnor och inte heller mellan klasser.
Hösten 2002 väckte Vänsterpartiet en motion i vilken det föreslogs en utredning som kritiskt granskar och analyserar vår författning ur ett könsmaktsperspektiv. Förslag om konstitutionell könsmaktsanalys inom ramen för den kommande författningsöversynen framfördes av Vänsterpartiet.
I partiöverläggningarna med dåvarande regering hade varken regeringens representanter eller företrädare för övriga partier i riksdagen några invändningar mot Vänsterpartiets förslag. Jag vill ställa några frågor i dag i kammaren.
Utmanas könsmaktsordningen, eller erkänner grundlagarna att det råder en maktojämlikhet mellan män och kvinnor? Anges det som en skyldighet för allmänheten att utmana dessa ojämlika förhållanden?
Vad säger egentligen grundlagen om könsdiskriminering och positiv särbehandling i syfte att motverka kvinnors underordning? Ger författningarna ett effektivt och heltäckande skydd mot diskriminering på grund av kön?
Amineh Kakabaveh (-):
För oss i Vänsterpartiet handlar det inte om att uppdela människor i vi och de, snarare tvärtom. Vi tycker att det finns ett vi och de, och därför ska vi kämpa mot detta maktförhållande. Det ska vara jämlikt, precis som det står i lagen. Däremot ser vi med feministiska glasögon att våra författningar och grundlagar är könsblinda. Det har också andra insett, FN-kommittén och utredaren.
Det är inte heller så svårt att analysera detta. Det är det vi vill. Vi vet att Sverige i många stycken är framåt. Men vi jämför inte Sverige med något annat land, utan vi jämför Sverige med det vi hävdar, de universella uppfattningarna och principerna om alla människors lika värde.
Jag vet att det finns olika både klasser och etniska grupper som själva inte skulle tänka sig att de berörs av den här lagstiftningen. Den är väldigt tjusig och fin och väldigt allmän, men det vi saknar är en könsmaktsanalys där man inte ska utgå från vad som är man och kvinna.
Forskare hävdar att det normala är att det är man, han. Det står "han" i grundlagen, det är aldrig "hon". Det är ett exempel på denna könsblindhet, och det är det vi vill synliggöra. Jag har ställt några frågor här, och jag hoppas att de blir besvarade.
Ett feministiskt land eller ett land som Sverige som utåt är mer feministiskt, mer jämställt och jämlikt vill man vara stolt över även inom mitt eget land. Alla ska beröras, framför allt kvinnor.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag skulle först vilja tacka utrikesministern för svaret. Det gläder mig att utrikesministern delar min uppfattning när det gäller utvecklingen i Iran. Likaså gläder det mig att utrikesministern förklarar att det som har bäst möjligheter att påverka Iran är ett enigt uppträdande och inte ett splittrat och oenigt världssamfund.
På den punkten är jag och utrikesministern fullkomligt eniga. Men vad jag är ute efter är naturligtvis inte bara att vi ska vara eniga om bedömningen av regimen i Iran.
Vad jag är ute efter är ett enigt handlande från världssamfundets sida när det gäller Iran och kampen mot brotten som begås mot mänskliga rättigheter i landet. Som utrikesministern påpekar har det kommit nya signaler från USA när det gäller Iran.
Redan innan Barack Obama installerats som president förklarade man att man inte ska konfrontera sina motståndare utan föra dialog med dem. Fru talman! Det är stor skillnad mellan Obamas proklamerade hållning och den tidigare Bushadministrationens.
Den tidigare administrationen förde en konfrontationspolitik gentemot Iran, vilket gjorde den iranska regimen än mer aggressiv, allt mindre möjlig att tala med. Den bet sig fast i en hård och brutal politik mot mänskligheten. Bushadministrationens politik visade sig inte leda någon vart.
Det hjälpte inte ens med krigshot. Hotar man med krig blir den hotade regimen inte villig till några eftergifter. Europa har varit för ineffektivt och USA alltför hotfullt i sin politik mot Iran, anser jag. Fru talman! Nu finns en möjlighet till ett enigt uppträdande.
Det är både angeläget och bråttom att göra något när det gäller mänskliga rättigheter, framför allt kvinnors rättigheter i Iran. Precis som utrikesministern säger fortsätter det grymma förtrycket av kvinnor i landet. De fängslas, hängs och stenas. Kvinnor piskas för att de inte täcker hela håret på sitt huvud.
Minderåriga avrättas offentligt. Vad det handlar om är könsapartheid. Fru talman! I Dagens Nyheter kunde vi i går läsa att människorättsaktivisten Farzad Kamanger dömts till döden och ska avrättas. Han är inte ensam.
Dagligen får jag nyheter och brev om oppositionella författare, kritiska journalister med flera som mördas. Ett av exemplen är från i går kväll, Shahnaz Gholami, som är journalist och mamma till en tvååring.
Hon sitter fängslad på obestämd tid därför att hon har skrivit artiklar om kvinnors situation i Baluchistan, en del av Iran.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, ministern, för svaret! Jag är glad över att vi är eniga här i Sveriges riksdag om hur brutal regimen i Iran är. Jag tänkte gå tillbaka till Irans brutalitet mot kvinnorna. I min förra interpellationsdebatt lyfte jag fram några kvinnor. De kvinnorna, och många andra, sitter kvar i fängelse på obestämd tid.
Det är Hanna Abdi, Shahnaz Gholami, Fatmah Ghoftani, Negin Shekgelislami och Ronk Safazadeh. De här kvinnorna och studenterna är fängslade på grund av att de har skrivit artiklar och haft åsikter. Det är bara några få exempel på kritiska kvinnor med starka åsikter.
Allt detta vet utrikesministern, och det gläder mig. Men för oss gäller det att gripa tillfället i flykten och försöka samordna de krafter som finns för mänskliga rättigheter i Iran. Möjlighet till enat uppträdande mellan Europa och USA har ökat i och med den nya ledningen i USA.
Det får vi hoppas ska leda till något konstruktivt. Utrikesministern hänvisar till att vissa steg tagits inom FN. Visst, så är det, men det var under Bushadministrationens tid. Det är knappast någon dialog när den ena parten talar om skurkstater och den andra om den stora satan.
En sådan politisk pajkastning gagnar faktiskt bara den iranska regimen och dess mörka krafter. Det medförde bara att Ahmadinejad kunde uppträda i till exempel FN:s korridorer och strö massor av lögner och osanningar omkring sig. Han sade i princip att det bara var västvärldens lögner och att det inte finns något brott mot mänskligheten.
Det är pinsamt att en president som Ahmadinejad ska vara i New York, i FN:s korridorer och strö ut sådana lögner och osanningar. Den typen av dialog eller snarare brist på dialog är inte fruktbar och inte ens seriös om man vill ta kampen för mänskliga rättigheter på allvar.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar ministern för svaret. Det gläder mig att vi är eniga den punkten när det gäller Iran och brotten mot mänskligheten. Förhoppningarna är nu stora och situationen är annorlunda för att föra en kritisk dialog och utöka den både på europeiskt plan och från USA:s sida.
Jag hoppas att det kommer att gynna inte minst kvinnornas och barnens situation. Det är nu vi har chansen att påverka Iran på ett mer fruktbart sätt. Flera kan delta i den kritiska dialogen, inte bara EU. Vi måste ta tillfället i akt. Sverige kommer under det kommande halvåret att vara ordförandeland inom EU. Det är viktigt att komma ihåg.
Det gläder mig att ministern redan nu vill fånga tillfället i flykten. Vi har ett särskilt ansvar.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar ministern för svaret. Det råder ingen tvekan om att jag och ministern har helt olika syn på vårdnadsbidragets effekter och dess konsekvenser för både barnens pedagogiska utveckling och deras språkutveckling. Men vi har också helt olika syn på vad högerregeringens så kallade moderna familjepolitik kan medföra för kvinnors jämställdhet både inom familje- och samhällssfären.
Regeringen har infört möjlighet för kommunerna att besluta om vårdnadsbidrag på 3 000 kronor per månad. Vårdnadsbidraget innebär att skattemedel används för att uppmuntra kvinnor att göra sig ekonomiskt beroende av män och axla rollen som hemmafru. Fru talman! Kvinnor tar i dag ut ca 80 procent av föräldraförsäkringen.
Den ojämlika fördelningen av föräldraansvaret leder till att kvinnor i högre grad än män arbetar deltid även när barnen blir större. Detta leder till att arbetsgivare betraktar kvinnor som mer riskabel arbetskraft, vilket försämrar förhandlingspositionen för alla kvinnor när det gäller löner och arbetsvillkor, även för dem som inte har barn.
Vi inom Vänsterpartiet insåg dessa problem redan innan vårdnadsbidraget infördes. Nu visar det sig att vi har fått rätt. Vårdnadsbidraget riskerar att försämra alla kvinnors villkor på arbetsmarknaden ytterligare i form av inlåsningseffekter, ökat antal visstidsanställningar, deltidsarbete och sämre löneutveckling.
Följden av en försvagad förankring på arbetsmarknaden är sämre pension, sämre ekonomisk trygghet vid arbetslöshet och sjukdom, sämre möjligheter till karriär och löneutveckling, i synnerhet för de kvinnor som redan har svårt att hitta ett arbete till exempel på grund av att de nyligen har kommit till Sverige.
Vårdnadsbidraget gör alltså i längden de kvinnor som utnyttjar det mer beroende av en man med lön. Detta strider mot två av regeringens jämställdhetspolitiska mål. Det strider mot målet om ekonomisk jämställdhet, som innebär att kvinnor och män ska ha samma möjligheter och villkor i fråga om utbildning och betalt arbete som ger ekonomisk självständighet livet ut.
Det strider också mot målet om jämn fördelning av det obetalda hem- och omsorgsarbetet. Kvinnor och män ska ta samma ansvar för hemarbetet och ha möjligheter att ge och få omsorg på lika villkor. I tidigare interpellationsdebatter har ministern sagt att vårdnadsbidraget inte är en reform med fokus på jämställdhet utan med fokus på att stärka barnperspektivet.
I interpellationssvaret hävdar ministern att det handlar om valfrihet för alla familjer. Jag undrar: Vad är det för valfrihet att tvingas söka vårdnadsbidrag på grund av bristande möjligheter att försörja sig? Jag undrar hur ministern tänker i fråga om detta.