KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag blev alldeles, alldeles förskräckt när jag hörde Gunnar Andrén, Folkpartiet, stå i talarstolen och vräka ur sig: Vem ska anställa 24-åringen? Vi har väl en skyldighet att se till att en 24-åring rustas för att komma i arbete? Det är vår framtid. Vi kan inte stå och raljera på det sättet.
Jag blir rädd, chockad och arg. Vi måste se att en 24-åring är en investering, något att satsa på för framtiden. Om man inte vågar satsa på att en 24-åring kommer i jobb blir det förödande för hela det svenska samhället. Och detta kommer från Gunnar Andrén, Folkpartiet.
Jag har inte ord nog att beskriva hur upprörd jag är över det synsätt han har. Jag trodde inte något sådant skulle komma från en folkpartist. Vi kan aldrig någonsin ge upp en 24-åring som inte lyckas få ett arbete. Det vore ett misslyckande. Regeringen har sett till att 590 unga personer hamnat i fas 3.
Den siffran är från februari 2014. När Alliansen tog makten sade man att ingen ung människa skulle hamna i fas 3. Ändå har det skett. Antalet har ökat med 54 procent på ett år.
Samtidigt som man står här och raljerar över vem som ska anställa 24-åringen har man inte en tanke på att det kommer att ske en stor generationsväxling på svensk arbetsmarknad då vi kanske måste se till att rusta varje ung människa till att ta de jobb som kommer att bli lediga.
Då kan vi inte låsa in dem i fas 3, utan då måste vi fråga oss vad 24-åringen och hans kompisar behöver. De är 590 just nu och blir antagligen några fler medan vi står och pratar i kammaren. Det är unga människor som behöver framtidstro. Det är unga människor som ska ha rätt att bygga upp sitt eget liv. Det är unga människor som ska ha en chans att försörja sig.
Det är unga människor som ska kunna flytta hemifrån. Det är också föräldrar som måste få se barnen lämna familjen och kunna försörja sig själva. Om vi kan få 24-åringen och hans eller hennes kompisar i arbete betalar det sig många gånger om.
Vi får aldrig behandla en endaste ung person så slarvigt som Gunnar Andrén från Folkpartiet gjorde. Jag är djupt upprörd över att politiker i riksdagen kan uttrycka sig på det viset, det vill säga fråga vem som ska anställa en 24-åring som har hamnat i fas 3. Det blir klart och tydligt i den här debatten att vi behöver en helt annan regering.
Vi behöver en helt annan jobbpolitik, en jobbpolitik som ger 24-åringen framtidstro. Det behövs också för din och min skull, och för alla pensionärers skull, så att de får pension. Det handlar om en investering som är otroligt viktig både för den enskilde och för oss alla i samhället.
Här blir det tydligt vilket samhälle vi vill ha och vad vi tycker att en 24-åring får kosta för att komma i arbete.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Nu blir jag lite gladare, för nu pratar vi om min hemstad Borås. Det är trevligt att arbetsmarknadsministern har varit där. Jag vet att man inom arbetslivsförvaltningen i vår rödgröna Borås stad jobbar aktivt med att få ut varje person som är arbetslös. Där ser man inte något hinder, oavsett om personen är 24 eller 64 år.
Man försöker rusta de människorna, så att de får jobb. Anna-Lena och Pernilla heter två som jobbar med just det här. Jag brukar träffa dem ibland och få små signaler från dem. De är jätteduktiga.
I början av februari månad fick jag ett litet meddelande på Facebook om att man hade fått ut 19 personer, så det rullade på. Lite senare samma månad fick jag veta att man fått ut ännu fler i arbete, fyra till under en och samma vecka.
Och det handlade inte bara om unga människor. Det handlade faktiskt om människor som fyllt både 63 och 64 år. Det är en härlig känsla när man kan få ha ett jobb de sista åren före pension. Gunnar Andrén! Det är bra om du kommer till Borås och får se hur det växer och knakar. Ute i Viared blomstrar de nya företagen.
Det går att rusta 24-åringar till att få nya jobb, men då måste det finnas en politisk vilja. Det har vi i Borås. Vi kan visa att både 63- och 64-åringar kan komma i arbete. Då går det att bevisa att man kan lyckas med även 24-åringar.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag blev också väldigt förvånad över svaret, framför allt att man inte tar jämställdhetsarbetet på större allvar. Vi fick i dag på arbetsmarknadsutskottet skrivelsen Jämställdhet - hela regeringens ansvar .
I den läser jag vad socialministern säger: Att utgå från båda föräldrarnas ansvar för barnen är en självklar del i en modern familjepolitik. Jag läste innantill vad socialministern säger. Det han skriver skulle jag kunna hålla med om som socialdemokrat.
Men den här regeringen har inte agerat så som det står här. När det gäller vårdnadsbidraget är det tydligt att det blir kvinnorna som tar större ansvar för barnen. Det är kvinnorna som inte får möjlighet att komma ut i arbetslivet på samma sätt som männen. Det är ofta kvinnor som kommer från något annat land, alltså våra invandrarkvinnor, som tar ut vårdnadsbidrag.
Det innebär att barnen till de kvinnorna inte har möjlighet att vara på förskolan, få en språkträning och alla de andra saker som man behöver i en förskola, som är så bra. Flera studier och forskning visar att miljön och stimulansen för små barn är oerhört viktiga under hela skoltiden och sedan senare i livet. Vi har debatterat skolans betydelse ganska mycket i olika sammanhang.
Därför är det oerhört viktigt för barnen, för mammorna, ja för föräldrarna. Men vårdnadsbidraget blir helt fel signal till familjerna, framför allt till kvinnorna, ur ett jämställdhetsperspektiv. Jag läser vidare i den lilla foldern.
Ministern skriver så här: Hur en familj väljer att fördela ansvaret för olika uppgifter inom sig går utanför politikens gränser. Okej, det kan man väl tycka.
Men senare står det: Däremot är det politikens uppgift att skapa förutsättningar för kvinnor och män att på lika villkor ta ansvar för det obetalda hem- och omsorgsarbetet. Studierna visar att det är kvinnorna som i huvudsak genom vårdnadsbidraget tar än mer ansvar för hem- och hushållsarbete.
Här uttrycks en politisk vilja, och det är ett politiskt förslag som har lagts fram. Det är inte bara den ojämställda fördelningen av hemarbetet som drabbar de här kvinnorna, utan det blir också så att de inte kan försörja sig själva. De riskerar att hamna i en fattigdomssituation om de separerar.
Och pensionen kan bli otroligt liten. Det kanske inte bara är ett barn man får, utan två eller tre. Det minskar alltså kvinnors möjlighet till självständighet, eftersom vårdnadsbidraget låser in dem.
Det är också viktigt att påpeka att för både männen och barnen är vårdnadsbidraget ett hinder mot att få ett jämställt samhälle, och framför allt hinder mot att få tid till varandra. Vårdnadsbidraget är faktiskt ingen garant för att föräldrarna tar mer tid med barnen.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag blev väldigt förvånad när socialministern höll sitt anförande här. Det känns inte alls som att det stämde med de ord som Göran Hägglund skriver i Jämställdhet - Hela regeringens ansvar . Det verkar som att det står en ganska nöjd socialminister mitt emot mig här som tycker att jämställdhetsarbetet i regeringens kamrar är väldigt bra, fastän det står helt stilla.
Valfriheten för småbarnsföräldrar - ja, den tycker vi socialdemokrater också är viktig. Men vårdnadsbidraget är inget bra politikområde för att få valfrihet. Valfrihet för många småbarnsföräldrar är att ha en god och bra barnomsorg som man kan lita på, men det är ingenting som den här regeringen har satsat några större resurser på.
Det gäller väldigt många föräldrar, oavsett var man pratar med dem. Att vi har lagstiftning om att det ska finnas barnomsorg i kommunerna - ja, så är det. Men man kanske inte kan få barnomsorg så att det faktiskt fungerar, så som arbetslivet ser ut. För det har vi ingen lagstiftning.
Många kvinnor vittnar om att de jobbar på en sida av staden men får åka till en annan sida. Det fungerar inte heller. De uttryck som ministern använder, som "korkat" och andra, får stå för honom. Alla ska inte stöpas i samma form. Det tycker inte vi socialdemokrater.
Läroplanen för förskolan har en hel del vettiga saker som det går att läsa om. Alla barn ska där få utvecklas utifrån vad de är, och då stöps de inte i samma form. Det kan vara bra för socialministern att läsa läroplanen för förskolan, så att han ser att man inte stöper alla barn i samma form.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag hade inte för avsikt att gå upp i debatten, men jag ville säga något när statsrådet i sitt svar tog upp att så mycket hade satsats i pengar på jämställdhetsåtgärder.
Man kan göra hur man vill med statistik och tabeller för att det ska se ut som att man satsar på saker och ting, men låt oss titta på fakta om vad regeringen har gjort som inte är bra för jämställdheten och koppla ihop med annat så att vi kan dra riktiga slutsatser. Patrik Björck har tidigare tagit upp frågan om lönekartläggningarna.
Vad gjorde regeringen där? Jo, man försämrade. Det var ett bra verktyg. Ministern har själv sagt att jämställda löner för kvinnor och män är en av hennes hjärtefrågor. Men varför ta bort ett verktyg som verkligen gav resultat? Sedan var det frågan om visstidsanställningar, som kunde staplas på varandra.
Det fanns en lagstiftning som skulle träda i kraft, men ni tog bort den innan den ens hann träda i kraft. Det missgynnar kvinnor mer än män. Förskolan och äldreomsorgen krackelerar. Det är stora arbetsplatser med många kvinnor.
Kvinnor har behov av en bra förskola för att kunna gå till jobbet, och de jobbar där i en dålig arbetsmiljö. Sedan litar inte kvinnor längre på äldreomsorgen. De lämnar arbetslivet i förtid eller går ned i arbetstid. Om man hade satsat de så kallade pengarna på de områdena hade det varit en jämställdhetssatsning.
Men det har inte regeringen gjort. Där har man gång på gång gjort stora skattesänkningar som har gått direkt till redan rika män. Sedan har kvinnorna fått brödsmulorna. Det här är fakta från forskning och statistik. Det är inte bara vi socialdemokrater som säger så. Låt oss titta på de studier från ALI som finns sedan tidigare om arbetslivets villkor.
Forskare inom området arbetsliv studerade vad som kunde göras för kvinnors arbetsliv kopplat till deras ohälsa. Detta tog ni också bort när ni tog över regeringsmakten. Ni införde vårdnadsbidraget, och det är ett tydligt exempel på något som inte har varit bra för jämställdheten. A-kassan försämrades så till den milda grad att kvinnor missgynnades oerhört.
Det har blivit så hemskt med sjukförsäkringen att de som i dag blir sjuka måste tänka mer på om de kan bo kvar i sin bostad än på att bli friska. Här har ministern mage att säga att ni har satsat på sådant som driver jämställdhetsarbetet framåt. Det gör ni inte. Det vet ministern precis lika bra som jag.
Vi hade behövt satsningar på välfärd och tjänster och framför allt ett mer jämlikt delat föräldraskap. Då hade ni satsat på något.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag förstod att ministern blev lite upprörd när jag räknade upp de olika sakerna.
Men med en budget där regeringen varje dag lånar 240 miljoner, 10 miljoner i timmen, för finansieringen av skattesänkningarna, som i huvudsak går till redan rika män, är det klart att kvinnorna blir förlorare.
Hur var det med jämställdhetsanalyserna när man fattade beslut om dessa sänkningar? Hur var det med jämställdhetsintegrering inför ändring av a-kassan, sjukförsäkringen och lönekartläggningarna? Vilka jämställdhetsglasögon hade man på sig då? Hur var det med jämställdhetsintegreringen då i de olika departementen?
Det kan inte visa sig att det som gjordes var bra för kvinnorna. Mindre krångel för företagen kan det kanske bli. Men om jag gör någonting regelbundet varje år, och lönerevision görs varje år, blir det enkelt.
Men ska man göra det vart tredje år blir det krångligare, för då är det inte något som görs regelbundet. Här var det ett tillkännagivande från riksdagen, så regeringen är tvungen att återkomma med ett nytt förslag. Det är inte så att regeringen själv hade för avsikt att göra det. Sedan undrar jag igen om de olika saker som jag berättade om innan.
Hur var det med jämställdhetsintegreringen då, med allt, med äldreomsorg och barnomsorg? Varför gick pengarna till skattesänkningar i stället för satsningar på detta, som skulle ge nytta för kvinnor?
Ann-Christin Ahlberg (S):
Undersökningar visar att en majoritet av kvinnor och män är positiva till jämställdhet, vilket är roligt. Allt fler röster hörs om att jämställdhet inte är enbart en kvinnofråga utan att även män måste bli mer delaktiga i arbetet för både kvinnors och mäns lika möjligheter. Det är också positivt. Det är tydligt att vi vill att våra barn och barnbarn ska få samma möjligheter oavsett om det är en flicka eller en pojke.
Utifrån detta tycker jag att det är konstigt att jämställdhetsministern har gett mig ett så magert svar på denna interpellation. Jag får givetvis svar på min första fråga om syftet med utredningen Män och jämställdhet . Men jag får inte svar på den andra, och kanske viktigaste, frågan vad ministern avser att göra utifrån vad som faktiskt har kommit fram i den utredningen. Men jag hoppas att jag kan få ett svar under den här debatten.
Det känns för mig som om denna utredning blir en ursäkt för att regeringen inte har lagt fram politiska förslag som driver på jämställdhetsarbetet. Fru talman! I denna rapport tar utredaren upp en av de största och viktigaste politiska frågorna som skulle kunna göra skillnad för jämställdheten, nämligen att dela föräldraansvaret mer lika mellan mammor och pappor.
År 1955 fick yrkesarbetande mammor betald ledighet i tre månader i samband med barnets födelse. Det är det som vi kallar för mammadagar. Men i dag har vi inget som heter mammadagar, utan vi har föräldraledighet och föräldraförsäkring för att vi i Sverige anser att både mammor och pappor är föräldrar och har och ska ta ett delat ansvar för sina barn.
Barn har rätt till båda sina föräldrar enligt FN:s barnkonvention som Sverige skrev under 1990. År 1974 infördes rätten att dela lika i föräldraförsäkringen. Det är alltså 40 år sedan i år. Trots att det var 40 år sedan vi fick möjlighet att dela lika ser det ut på följande sätt.
9 procent av papporna tar ut av den gemensamma föräldraförsäkringen under barnets första år. När barnet har fyllt två år har papporna tagit ut 17 procent av dagarna. 25 procent av papporna tar inte ut några dagar alls av föräldraledigheten under barnets två första år. Vi brukar tala om att barnets första två år är de viktigaste.
År 1995 infördes den så kallade pappamånaden. Det gav en viss effekt, och fler pappor tog ut föräldraledighet. Det är därför hög tid att göra något mer för ett jämnare uttag av föräldraledighet. Men det har hänt otroligt lite över tid på dessa 40 år.
När jag tittade tillbaka på dessa 40 år blev jag påmind om hur det var för 40 år sedan. Då var det väldigt ovanligt att det var någon pappa som var hemma. Men i dag kan vi se att det ändå är några. Men vi måste ta tag i detta med en politisk vilja att förändra, så att framtida generationer kan få leva i ett jämställt Sverige.
Jag hoppas därför att jämställdhetsministern nu kan tala om här i kammaren om hon kommer att lägga fram några nya politiska förslag som faktiskt påskyndar detta, så att det blir ett mer rättvist och mer delat ansvar för barnen. Barnen och papporna har faktiskt rätt till det.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag vill vara väldigt tydlig med att jag tycker att Svend Dahls utredning Män och jämställdhet är bra. Det ska ingen tvivla på. Det jag saknade var politiska förslag från regeringen utifrån vad utredaren kommer fram till. Är det någonting jag önskar och vill är det nämligen att vi ska förändra till det bättre - för både kvinnor och män.
Det är ju inte bara kvinnor som tjänar på ett jämställt samhälle; män tjänar i allra högsta grad på ett jämställt samhälle. För mig är det oerhört viktigt.
Det är oerhört viktigt att jag kan känna att jag och vårt parti försöker påverka ministern så att de barn som föds i dag, oavsett om de är flickor eller pojkar, ska kunna ha en viss förhoppning om att få leva i ett jämställt samhälle. Som det ser ut i dag får ministern och jag inte uppleva ett jämställt samhälle.
Mina barn och ministerns barn kommer inte att få uppleva ett jämställt samhälle, och mina barnbarn kommer med största sannolikhet inte heller att få uppleva ett jämställt samhälle om det ska fortgå i samma takt som i dag. Jag tycker att det är förödande. Jag tycker inte att det är rätt.
Det är därför jag tycker att det är så oerhört viktigt att vi debatterar - och framför allt lägger fram politiska förslag - så att vi får ett jämställt samhälle. Det är för våra framtida generationers skull. Barn behöver manliga, goda förebilder.
Om vi tittar på hur det ser ut ser vi att barnet möter mammor mer i sin tidiga ålder - jag har tidigare redovisat att papporna tar ut 9 procent under barnens första år och att 25 procent av papporna inte tar ut någonting under de första åren.
I förskolan möter barnen kvinnliga förebilder, och i skolan möter barnen kvinnliga förebilder. Det är kanske först när de kommer ut i arbetslivet som de får en manlig förebild. Kopplar man detta till det våld som sker ser vi att det faktiskt är män som står för det mesta av våldet.
Många av dem som har varit våldsutövare vittnar om bristen på en bra manlig förebild, eller om bristen på en närvarande pappa. Nu vet jag, och även ministern, att alla män och killar inte är våldsutövare. Men även om de inte är det blir de också drabbade, utifrån att de kunde vara det - eftersom de som är våldsutövare i allra högsta grad är män.
Det tar utredningen också upp. Fru talman! Jag såg ett tv-inslag som berörde mig oerhört starkt. Det var en man som hade en väldigt brokig och stökig bakgrund. Han hade plötsligt bytt sida, vilket jag tyckte var väldigt positivt.
När journalisten frågade honom varför han just hade bytt sida och ville stå på den andra sidan sade han att han hade fått barn. Jag är osäker på om det var en son eller en dotter, men han hade just blivit förälder. Kärleken förändrar oss; det vet vi ju. Kärleken till våra barn är så stark att vi kan få en enorm vilja att förändras till det positiva.
Den här mannen övertygade mig ännu mer om att vi måste se till att män, och framför allt papporna, kommer in mycket tidigare i barns utveckling och när de växer. Därför är det så oerhört viktigt att vi delar mer lika.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag ska börja med att säga att jag håller med ministern om att det som nyligen hänt - vi vet inte om det är en händelse eller händelser - på en förskola absolut inte får hindra oss från att försöka få in fler män i förskolan. Vi måste se det som är viktigast. Men det kanske också handlar om att vi måste se över hur man har det på förskolan.
Det kanske måste vara lite mer personal inom förskolan för att undvika att någon blir utsatt och för att män som inte alls har en avvikande läggning ska känna sig trygga och våga jobba i förskolan. Det håller jag med jämställdhetsministern om. Detta tror jag att vi alla måste jobba tillsammans med.
Jag säger återigen att det var 1974, alltså för 40 år sedan, som vi fick en föräldraledighetsförsäkring som gav oss möjlighet att dela lika. Ändå har det varit en så liten skillnad under den här perioden, även om pappamånaden hade ett visst genomslag.
Därför måste vi ta ytterligare steg för att gå mot delad föräldraledighet. Precis som när det gäller våldet, som vi varit inne på, tror jag att det är viktigt att unga män och killar får goda manliga förebilder och att de får bevisa att de har känslor och inte är hårda och kalla våldsutövare. Man föds inte till det, utan det beror faktiskt på något annat.
Sedan kan det finnas några enstaka som har en sjukdom som gör dem våldsamma, men det är en annan sak. Jag vidhåller att vi måste gå från ord till handling. Där har ministern ett ansvar och jag har ett annat.
Ann-Christin Ahlberg (S):
Jag tackar ministern för svaret. När jag ser rubriken Barnen fick knäckebröd och vatten till frukost eller rubriken Folkpartitopp gav barnen vatten och knäckebröd och tog pengarna till vinst reagerar jag reflexmässigt. Först tror jag inte att det är sant.
När jag sedan läser om eller hör personalen som vittnar om att det faktiskt är så blir jag både arg och besviken. Jag känner en så stor frustration över att det är vuxna som utsätter så här mycket små barn för detta för ett egenintresse, att stoppa vinstpengar i egen ficka.
Vatten och bröd serverade vi till fångarna i fängelserna på 1800-talet, men det hör inte hemma i dagens förskolor. Herr talman! Det här handlar om ettåringar som inte kan berätta. Det handlar om tvååringar som inte vet om den mat de äter är nyttig eller ej.
Det handlar om att föräldrar lämnar sina barn just på en förskola där de tror att deras barn har det bra, för det finns ju en läroplan som ska följas där. Personalen berättar och en del föräldrar har sett att det pågår brister, och även ägaren vet det.
Trots det ger ägaren och dess styrelse direktiv till personalen att fortsätta ge små barn knäckebröd och vatten. Och trots att det är personalbrist tar man in ännu fler barn, för företaget har som målsättning att vara så kostnadseffektivt att man på fem år ska ha 50 förskolor.
Åren 2011-2012 gick den här förskolan med 8 miljoner i vinst. Det är 8 miljoner av våra skattemedel som är avsatta för våra små barn som giriga medelålders män helt oacceptabelt har stoppat på sig.
Dessa oseriösa aktörer måste vi stoppa, oavsett politik, för det handlar om våra barn och den trygghet och kvalitet i förskolan som vi är stolta över här i Sverige.
Att stoppa de giriga ägarna, eftersom små barns hälsa och utveckling är i fara, har regeringen i allra högst grad ett ansvar för. I sitt svar hänvisar ministern till att kommunerna har ett ansvar. Ja, kommunerna har ett ansvar, och det måste man också kräva.
Men regeringen har också ett ansvar när vi ser sådana här stora brister. Det handlar ju om våra skattemedel, och det finns möjlighet att stoppa de kranar som läcker ut till helt fel insatser för våra barn.
I detta fall är det en ägare som är väl medveten om att 9 kronor inte räcker till näringsriktig mat för en hel dag åt ett barn som växer och ska utvecklas. Ändå fick personalen frågan om det gick att dra ned ännu mer. Det dråpligaste var att förskolan sade sig fokusera på hälsa, rörelse och bra mat.
Som förälder är man maktlös när man upptäcker sådana här brister. Det finns också en skam i att ha satt sitt barn där. Samtidigt är det inte så lätt att ta barnen därifrån, för det finns kanske inga andra förskoleplatser. Det är viktigt att vi får stopp på detta missbruk av våra skattemedel. Det handlar om små barn som inte kan göra sig hörda, så vi måste ta det på största allvar.