Carl Bildt (M):
Först vill jag bara ta upp en detalj, innan jag går in på frågan. Det handlar om utrikesutskottet. Utrikesutskottet har ett senare uttalande, från 2002, där jag tror att utrikesutskottet gör det alldeles riktiga konstaterandet att hur man ska beteckna olika händelser i historien inte är något som ska göras till föremål för politiska debatter - eller politiska debatter kan vad som helst göras till föremål för, men inte till föremål för politiska avgöranden. Det gäller i detta fall och det gäller också i andra fall.
Jag har lärt mig från konflikter i den delen av världen att det är relativt klokt att hålla sig till den regeln. Sedan till sakfrågan. Hans Linde påpekade att det är mycket sällan vi i denna kammare diskuterar historiska förhållanden. Så är det, och det är nog egentligen beklagligt, för förstår man inte historien är det rätt mycket i nutiden som man kanske får något begränsad förståelse för.
Den kunskap som vi i vår del i Europa har om den delen av Europa lämnar väl en del i övrigt att önska. Hela dramat med upplösningen av det osmanska imperiet i slutet av 1800-talet och början av 1900-talet var ett drama fyllt av tragedier, brutalitet och mänskligt lidande av närmast ofattbara dimensioner. Många drabbades. Vi uppehåller oss i denna debatt vid det som inträffade 1915.
Vi ska inte glömma att innan dess hade vi en lång serie av förföljelser och fördrivningar av dem som var turkar, vitt definierat, från olika delar av Balkan. Därefter, efter 1915, kom vi fram till den i och för sig reglerade men dock ohyggliga mänskliga tragedi som låg i de organiserade folkseparationerna, genom Lausannefördraget, mellan greker och turkar.
Det finns oerhört mycket av bittra minnen i hela denna region, och dessa bittra minnen kan bara hanteras i en försoningsprocess som har sin utgångspunkt i en fri debatt som också måste grundas i det som Hans Linde tar upp i sin fråga, nämligen den fria forskningen och den fria tillgången till fakta. Det är väl det som är operativt betydelsefullt från vår utgångspunkt här i dag. Arkiven måste vara öppna, och det gäller inte bara de osmanska arkiven.
Det finns en del svårigheter förknippade med detta, jag kan återkomma till det. Men det gäller också, som jag påpekar, alla andra arkiv. Det är viktigt att så är fallet, och jag hade faktiskt en diskussion med den turkiske utrikesministern i denna fråga så sent som för bara några dagar sedan. Sedan tror jag också att det är väsentligt om man då och då kan ta ett politiskt initiativ av det slag som har nämnts, genom till exempel tillsättandet av en gemensam historiekommission mellan i det här fallet Turkiet och Armenien.
Det är inte hela problematiken men det är en del av problematiken. Det finns en del erfarenheter av sådana historiekommissioner från andra försoningsprocesser, som har varit positiva om än inte alldeles enkla. Jag tycker att de initiativ som finns på den punkten är värda allt stöd, och jag har också uttalat detta i mer politiska, diplomatiska sammanhang i regionen. Därefter gäller det självfallet den fria debatten.
Det ska inte vara så att parlament i det ena eller andra landet reglerar vad som får eller inte får sägas. Det var inte en referens till Turkiet jag gjorde i detta fall men också i Turkiet finns ju framför allt den berömda paragrafen 301 i strafflagen.
Där har jag haft rätt omfattande samtal med företrädare för den turkiska regeringen, och de har förklarat sin vilja att ta upp denna, modifiera den och ändra den samt se till att de oklarheter som finns kommer att klaras ut. Jag hoppas att detta kommer att ske även om de svårigheter vi nu har i EU-processen förmodligen riskerar att skapa svårigheter för detta också. När man går med i den europeiska unionen är det inte fråga om ett ovillkorligt medlemskap. Vi vet ju själva hur det var när vi gick in.
Det ställdes många krav också på Sverige. Det gällde inte bara snuset utan också mer fundamentala frågeställningar. Samma krav kommer självfallet att ställas på Turkiet. En del av de diskussioner och svårigheter vi hade på ministerrådsmötet i Bryssel i går handlade just om att detta inte är en kravlös process. Det är en process fylld av krav. Men processen är det som är det viktiga. Om det tror jag att vi har en enighet i Sveriges riksdag.