KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Rothenberg (M):
Det här är ju ett område som många är beroende av men som få egentligen bryr sig om. Alla människor ser dagligen bilar och lastbilar. Många ser tåg och flygplan. Men det är få som ser fartyg.
En tes är att 90 procent av allt gods som går till och från landet går på vatten. Ingen vet egentligen var den där siffran kommer ifrån, men det kan vi hoppa över - det är väldigt bra att säga så, för då förstår man hur viktig sjöfarten är. Men sjöfarten måste få förutsättningar att fungera som näring. Det kan den göra med nyliberala ideologiska förtecken.
Den kan göra det även med andra politiska förtecken. Men det gäller att komma ihåg att det här är en näring som är strategiskt viktig för Sverige och världen och för all godsförsörjning, inte minst livsmedelsförsörjning.
Jag hoppas att Tomas Eneroth kommer att använda resterande tid av sin karriär som infrastrukturminister till att jobba vidare med att fullfölja önskemål från Blå tillväxt. Om det blir en fortsättning på det efter valet får vi se. Vi är flera som utanför det här huset och utanför Rosenbad kommer att ligga på för att så ska bli fallet.
Är det så att Tomas Eneroth efter valet kommer tillbaka som riksdagsledamot skulle jag vilja lämna över den roll som jag har haft under många år, nämligen som sammankallande i riksdagens maritima nätverk, som har haft som syfte att skapa kunskap kring de maritima näringarna och sjöfarten. Jag hoppas att Tomas Eneroth tar över den rollen. Det vill jag ge dig. Jag tror att du kan gå i land med den uppgiften. Men man kan inte gå i land om man inte först har gått ombord.
Hans Rothenberg (M):
Konferensen om Europas framtid, populärt kallad EU:s framtidskonferens, har pågått i snart ett år. Formerna för den har varit väldigt märkliga. Det är nästan som att den har varit självgenererande. Förutsättningarna förändras hela tiden. Vi har haft denna på franskt initiativ, och det har varit medborgarpaneler som har utsetts slumpmässigt i Europa.
Medborgarpanelerna utgör ungefär två tusendels promille av EU:s befolkning, det vill säga underlaget är inte representativt. Många förslag har kommit fram i konferensen, och nu på måndag är det dags att göra bokslut över den. En del förslag kommer till och med att kunna kräva fördragsändringar. Detta väcker frågor: Hur ska det här hanteras när det väl ligger framme hos rådet, kommissionen och parlamentet?
Hur kommer statsrådet Hans Dahlgren att agera för att baissa förväntningarna och realisera det som behövs?
Katarina Brännström (M):
Eva Sonidsson säger att alla inte förstår villkoren för sms-lån, och det är säkert sant. Jag kan tillägga att många inte förstår över huvud taget vad det är för villkor som gäller när man tar lån, handlar med kontokort eller skaffar sig andra typer av krediter. Där finns det faktiskt ett stort problem.
Det är synd att man inte har insett detta tidigare, för även i skolan behöver det komma kunskaper tidigt om vad som gäller i fråga om privatekonomin. Man kan inte förbjuda allt som är farligt. Det är mycket som mobiltelefonerna kan användas till, inte bara för sms-lån. Människor måste ha ett eget ansvar. Men för att kunna ta ett eget ansvar måste man också få kunskap.
Jag menar att här är det en brist som den tidigare regeringen helt har bortsett från, just detta att inte ämnet konsumentkunskap finns i skolan. Det hade varit ett sätt att lösa problemet, för jag delar Eva Sonidssons uppfattning att det råder en stor okunskap.
Katarina Brännström (M):
Att det går långsamt kan man ju tycka. Jag tycker att det gick långsamt även innan den här regeringen tillträdde. Som jag nämnde kom Konsumentverket redan 2003 med en rapport till regeringen där man påtalade att överskuldsättningen redan då ökade ganska dramatiskt. Först 2006 kom en förändring som gjorde att det blev enklare att få skuldsanering. Det tog alltså tre år däremellan.
Det går inte alltid så fort i vår värld. Sedan måste vi nog vänja oss vid den nya tekniken. Vi kan inte förbjuda den här typen av lån i Sverige, för då finns det, som vi ser, möjligheter att få lån utomlands. Det är så världen ser ut; den krymper. Därför tycker jag att det är viktigt med krav på tydlig information från den som ger krediter och lån.
När man skriver på ska man förstå vad det är man accepterar. Man ska ha en kunskap som gör det möjligt att inse vilka kostnaderna blir, när lånet ska betalas och hur det ska ske. Det är jätteviktigt. Hade man, som sagt, haft den kunskapen med sig från skolan kanske många hade avstått från att över huvud taget ta de här lånen.
Tydlig information tror jag är väldigt bra och säkert ett av de krav som kommer fram i den nya utredningen.
Katarina Brännström (M):
Det slutgiltiga lagförslaget är inte riktigt klart när det gäller ångerrätten, men det kommer att regleras tydligt och klart vad som kommer att gälla. I princip kan man säga att inga kostnader ska tas ut om lånet inte har börjat gälla. Det är ytterligare ett stärkt skydd för konsumenten. Sedan gäller det att hitta rätt skrivningar i lagen så att det blir tydligt även för den som ska ge ut lånet. Här har remissinstanserna möjlighet att svara på hur man vill se på detta.
Jag tror att det är viktigt att det blir ett tydligt förslag, precis som Eva Sonidsson säger. Jag tror att vi kan vara lugna på den punkten.
Katarina Brännström (M):
Det finns tydliga skrivningar om detta, men vi har inte sett det riktiga förslaget ännu. Jag vet att flera remissinstanser är intresserade av att få klara och tydliga skrivningar.
Regeringens utgångspunkt är att låntagaren inte ska drabbas av några särskilda avgifter, utan det är den som ger ut lånet som kommer att förlora på det, om jag får uttrycka det så, genom att man inte kan ta ut några särskilda avgifter för den rätt som har gällt under de här 14 dagarna. Det kommer att bli tydliga skrivningar. Det kan vi vara övertygade om.
Katarina Brännström (M):
Det är intressant att lyssna på debatten om förr och nu när det gäller ungdomar, ungdomars arbete och inträde på arbetsmarknaden. På Peter Persson lät det som att det var en dröm förr i tiden och att det är mycket elände nu för tiden. Jag tror inte riktigt att det är så.
Vad som var mycket bättre förr var att innan Socialdemokraterna teoretiserade alla skolutbildningar fanns det många ungdomar som var begärliga på arbetsmarknaden. Man hade lärlingsutbildningar, yrkesskola och man hade en kunskap som gjorde att det fanns någonting att få av ungdomarna.
Något senare, när det blev teoretiserat i skolan, fanns inte den nyttan av att anställa ungdomar på samma sätt som tidigare. Det ska vi vara medvetna om när vi pratar om subventionerade ungdomssommarjobb. De behövdes inte förr i tiden. Jag håller med Peter Persson om att vi som har några år på nacken hade lätt att få sommarjobb.
Det var det därför att det fanns ett behov, och vi var mer kunniga kanske än många av de ungdomar är i dag som bara har suttit på skolbänken. Det var inte så länge sedan det blev så att de skulle subventioneras. På 60-, 70- och 80-talet gick det bra utan subventionerade ungdomsjobb. Plötsligt skulle de subventioneras, och då är det detta som är den enda sanningen.
Det måste naturligtvis vara konjunkturen, tillgång och efterfrågan på både arbete och arbetskraft, som avgör om det är möjligt för ungdomar att få jobb eller om man tvingas att subventionera. Det var det vår regering gjorde när det var en kris för något år sedan. Då insåg man att här gäller det att satsa extra, och så gjorde man det.
Nu är vi tillbaka i en konjunktursvängning som närmast liknar det som var när det var högkonjunktur. Då bör det normalt inte finnas subventioner. Den arbetsmarknad fungerar bäst som sköter sig själv, där inte politiker är med över huvud taget med pekpinnar eller subventioner. Det är min uppfattning och många andras också.
Vi ska se till att stödja och hjälpa dem som behöver jobb så att de på ett naturligt sätt kan komma in på den bredd som finns i hela näringslivet, där det inte alltid är en ganska smal sektor inom kommunen med kanske den typen av jobb ungdomar inte vill ha. Ungdomar är ganska kräsna i dag.
Vi ska inte säga att anledningen till att man inte har sommarjobb är att man inte får jobb; det finns de som inte heller vill ha. Många skulle vilja vara ute på en tillverkande industri, ha tekniska jobb och annat, och det är inte alltid möjligt. Det måste vi komma tillbaka till.
Med den nya gymnasieskola som börjar gälla i höst kommer vi att få allt fler som har bredare kunskaper, mer praktiska kunskaper och som på ett naturligt sätt kommer att efterfrågas även när det gäller sommarjobb.
Katarina Brännström (M):
Det är intressant det här med historiebeskrivning. Jag tror att vi alla här inne är besjälade av att alla ska få jobb, att vi ska se till att våra ungdomar tidigt får kontakt med arbetsmarknaden. Det finns många goda saker som vi alla vill, men det görs en verklighetsskildring och en historiebeskrivning som jag ibland inte kan känna igen.
Alldeles nyss sade Peter Persson att vi har 8 procent som står utan jobb och att det är en gigantiskt hög siffra. Det är ju nästan samma siffra som 2005 - jag tror att det var 7,9 procent - under högkonjunktur, när Sverige gick för fullt, när vi hade ett år kvar till valet och allting bara blomstrade i Sverige.
Om vi ska använda oss av siffror måste ju siffrorna vara lika mycket värda vid olika tillfällen. Och det är klart att ingen är nöjd med att vi har 8 procents arbetslöshet. Självklart vore det bra om många ungdomar fick sommarjobb.
I ofärd har staten ett ansvar, men när vi går mot normala tider måste det sköta sig självt. Det finns kommuner som av godhet eller på grund av att det saknas naturliga tillfällen till ungdomsjobb ordnar ungdomsjobb med kommunala medel, och det står varje kommun fritt att göra det.
Staten ska ta ansvar i tider av kris. Nu har vi ingen kris, och det ska vi vara glada för. Vi går mot ännu bättre tider då ännu fler kommer att få jobb. Jag är övertygad om att vi till nästa sommar ha en betydligt lägre arbetslöshet, även för ungdomar.
Katarina Brännström (M):
Vi kan alltid diskutera lösningar både nu och då. Det är intressant att göra det och att göra en tillbakablick. Ibland är det bra att man har några år på nacken, så att man minns hur det var vid vissa tider. Ams var väl ändå som störst på 70- och 80-talet. Det var då det var flest som gick och omskolade sig, som det hette. Det var ett vedertaget uttryck, att man omskolade sig. Vad jag har förstått fanns det inte några borgerliga skolplaner som styrde det.
Det var också så att Socialdemokraterna tog bort det lärlingssystem som en gång fanns, tog bort de 1-2-åriga yrkesskolor som fanns, där man utbildade svetsare och andra inom industrijobb, byggjobb och hantverksarbeten.
Det var väl även Socialdemokraterna som ändrade den utbildning som fanns inom vård och omsorg till att bli mer teoretisk. Visst krävs det mer kunskap i dag för att klara moderna jobb, men alla kan inte vara där. Det måste finnas händer i vården på alla nivåer.
Det är också viktigt att vi känner ett gemensamt ansvar för att höja statusen, för att se till att våra ungdomar i dag faktiskt vill välja de utbildningar som finns. Jag tycker att det som vi precis hörde Maria Stenberg säga är skrämmande, att det inte är så många som vill söka till de tekniska yrkena. Det är sorgligt, för här kommer Sverige att halka efter som nation.
Om vi inte ser till att det blir fler som utbildar sig till de yrken där det faktiskt är arbetskraftsbrist kommer vi att få en ännu större missmatchning framöver, vilket inte någon vill och inte gynnar någon. Här menar jag att det gäller att inte bara hacka utan att också komma med konstruktiva lösningar och se till att det blir en positiv attityd till de yrken där det krävs utbildning.
Katarina Brännström (M):
Vi har alla följt statistiken att arbetsmiljösjukdomarna och arbetsmiljöolyckorna minskar, och det har de gjort i rätt många år nu. En liten nedtrappning av minskningen var det i fjol, då det plötsligt blev ett otroligt ökat antal arbetade timmar som kan vara förklaringen till det.
Det är klart att vi måste också ta på allvar att antalet anmälda olyckor och sjukdomar minskar. Det måste ändå vara ett friskhetstecken. Vi kan ju inte framställa det som ett sjukdomstecken. I så fall tror jag att vi är väldigt illa ute. När det gäller jämställdheten, att vi skulle vara på väg bakåt så förfärligt som Patrik Björk säger här, tycker jag att det är en märklig syn.
Jag menar att en jämställdhetsfråga är väl verkligen ohälsotalet, och kvinnors ohälsotal var absolut som störst år 2000. På 1990-talet och början på 2000-talet var det otroligt höga sjuktal i Sverige. År 2000 var de högst i hela Europa. Det är väl ojämställt och ojämlikt på alla sätt?
Nej, jag tror inte, som Patrik Björck, att det är vare sig lönekartläggningar eller jämställdhetsplaner som är lösningen på det här problemet, inte heller krav på kvinnor i bolagsstyrelser. Det handlar om attityder. Det handlar om att förbättra arbetsmiljön, och då kan vi väl börja med de kommuner som vi själva har makten över. Det har ju visat sig att arbetsmiljön är sämst i socialdemokratiskt styrda kommuner. Här kan ni gå hem och göra er egen läxa, tycker jag.
Sedan är det klart att vi allihop har ett gemensamt ansvar. Kerstin Nilsson lyfter fram detta att kvinnor inte vågar säga nej, och jag tror att det ligger mycket i det. Här kanske vi alla måste jobba med gemensamma attityder.
Katarina Brännström (M):
När en person vidtar olika åtgärder för att ta ut sin pension är det i regel för att minska sin arbetstid och trappa ned på arbetslivet. När en person uppbär a-kassa innebär det att man vill ha ett arbete, att man är aktivt arbetssökande och står till arbetsmarknadens förfogande. Om man har både och ska detta samordnas.
För att arbetslöshetsförsäkringen ska vara en omställningsförsäkring och inte en försörjning i väntan på pension är det viktigt att denna samordning sker. När man ansöker om arbetslöshetsersättning fyller man i en blankett där man talar om vilka övriga inkomster man har. Skälet till det är just samordningen.
Meningen är inte att man ska kunna planera sitt inkomstslag så att man kan varva mellan pension under en tid och sedan sluta med det för att i stället gå över till a-kassa och därefter åter pension. Jag tror att vi då skulle få ett alldeles orimligt system. Eller anser Josefin Brink att det ska vara på det sättet? Förr kunde man vid arbetslöshet avbryta sitt förtida uttag av pension och få ersättning.
Man så att säga ångrade sig beträffande pensionen, gick ut i arbetslöshet och fick därmed en ersättning. Numera tillämpas lagen på det sätt som det en gång var tänkt. Det är alltså ingen ändring som har skett vare sig i regelverk eller i annat utan man tillämpar lagen på rätt sätt. Därför håller jag med ministern om att det är viktigt att man får den informationen när man gör ett förtida uttag.
Det är viktigt att alla aktörer på marknaden som sysslar med försäkringar, såsom Försäkringskassan och a-kassorna, informerar om detta. Om lagen som Josefin Brink säger är förlegad anser åtminstone jag att det är lika illa att man både kan arbeta och ta ut några kronor i förtida uttag i pension för att åtnjuta de pensionärsrabatter som finns.
Det är också att missbruka ett system. Man får bestämma sig för om man är arbetslös eller pensionär. Det är bra att vi har ett tydligt regelverk som styr detta.
Katarina Brännström (M):
Jag tror att det är viktigt, precis som Josefin Brink säger, att vi är medvetna om vad som gäller när man har fyllt 60 eller 61 år. Då har man möjlighet att ta ut pension, men man kan också bli arbetslös, och man är i en riskzon. Att få ett jobb när man är över 60 kan - det vet vi alla - vara väldigt svårt. Då måste man kalkylera med de alternativ man har.
Både facket, försäkringsrådgivare och kanske till och med Pensionsmyndigheten borde på ett tydligt sätt informera om vad de olika alternativen innebär. Jag tror att det är väldigt viktigt att man gör det och att man inte som individ spelar med att ha först pension, sedan a-kassa och sedan gå i pension igen. Vi kan inte ha det som ett försörjningsstöd.
Arbetslöshetsersättning är till för den som är aktivt arbetssökande. Det är annorlunda när man tar ut pension, även om det bara är några kronor ur PPM-systemet.
Jag läste i LO-tidningen att detta är ett ganska typiskt Stockholmsfenomen, för man vill ha pensionärsrabatt i kollektivtrafiken samtidigt som man arbetar och kunna tjäna till exempel 3 000 kronor om året på att resa. Jag har lite svårt att försvara detta system, vilket jag tycker att Josefin Brink ändå gör.
Det är klart att det är olyckligt att de som har låg pension eller låg inkomst alltid drabbas i olika lägen. Vi kanske borde jobba mer med hur vi ska hjälpa dem, framför allt kvinnorna i offentlig sektor, att få en god ekonomi. Men det hör hemma i en annan debatt än denna.
Katarina Brännström (M):
Det gjorde mig nästan upprörd att lyssna på Lars Mejern Larsson. Det var därför jag anmälde mig till debatten; jag hade inte tänkt göra det. Lars Mejern Larsson påstår att Sveriges regering, som enligt undersökning är det alternativ som hade de flesta arbetande väljarna, skulle svika arbetare i Sverige. Det är ett mycket märkligt påstående. Skulle vi inte ta vårt ansvar för arbetsmarknaden?
Jag förstår inte alls vad detta grundar sig på. Det står i interpellationen, och Lars Mejern Larsson säger det också nu, att svenska arbetsgivare är oseriösa eller skrupelfria. Jag vet inte riktigt i vilken värld Lars Mejern Larsson lever. Vi har haft en djup finansiell kris som självfallet har ställt till det och har gjort många människor arbetslösa.
Men jag är helt övertygad om att det också finns många arbetsgivare som har gjort allt för att behålla sina arbetstagare även när de inte ens kanske hade arbete i full grad till alla. Väldigt många - huvudparten - är otroligt seriösa arbetsgivare. Jag tycker att man ska sansa debatten och tala om verkligheten. Nu ser vi en rejäl tillväxt på den svenska arbetsmarknaden. Det kan till och med bli så att vi får en arbetskraftsbrist.
Jag tror att den svenska modellen kommer att överleva både detta och Lavaldomen. Det kommer att bli arbetskraftsbrist, som gör att vi måste se till att vi har en rörlighet och att vi får den svenska välfärden tryggad genom att det kommer fler till Sverige som arbetar. Sverige har de bästa statliga finanserna, vilket gör att vi inte alls ser de problem som man har ute i Europa.
Vi borde kanske också se till att ha en öppen attityd och en ödmjukhet i den värld vi lever i. Sverige är i topp. Det tycker jag säger att vi har en regering som tar ett oerhört stort ansvar och att Sveriges arbetare kan känna sig mycket trygga.
Därför tycker jag att vi ska diskutera just det som interpellationen gäller och inte med rallarsvingar skåpa ut vare sig regering eller arbetsgivare.
Katarina Brännström (M):
Jag vet inte riktigt vad den här debatten skulle handla om, Lars Mejern Larsson. Jag trodde att det var synen på Lavaldomen. Vi vet att det kan skilja sig mellan opposition och majoritet i det här fallet. Regeringen har hävdat att vi värnar den svenska modellen och att det är svenska kollektivavtal som ska gälla. Därför blir man lite beklämd när man lyssnar på Lars Mejern Larsson.
Det låter som om vi på den här sidan inte vet hur verkligheten ser ut eller besöker några arbetsplatser. Jag gjorde 50 arbetsplatsbesök förra året, och jag kommer att göra ännu fler i år. Det är självklart att man måste vara ute och lyssna och tala. Det är farligt att hela tiden föra fram skräckpropaganda och tala om någonting som egentligen inte är verklighet. I går kväll roade jag mig med att gå in på Socialdemokraternas hemsida och läsa.
Där har även Lars Mejern Larsson gjort olika inlägg som handlar om Lavaldomen och villkor och rättigheter i arbetslivet. Det är faktiskt skräckpropaganda där man försöker att piska upp en stämning. Det sägs att regeringen öppnar för lönedumpning och illojal konkurrens och att man inte kan få använda stridsåtgärder som man vill. Det är en svartmålning som är bedrövlig.
Jag tycker att det är viktigt att även Socialdemokraterna går i takt med verkligheten och med de väljare man har. Det är viktigt att man inte beskriver en verklighet som inte finns. Vi har problem, och det finns mycket som kan göras bättre. Men jag tror att vi måste ena oss om att vi har en bra modell i Sverige, och den ska vi värna och inte tala illa om. Det kommer regeringen och vi moderater här i kammaren att fortsätta att göra.
Katarina Brännström (M):
Jag tänkte börja med Josefin Brinks fråga om tillkännagivandet. Varför inte införa förbud? Vi har ännu inte sett något svar från regeringen. Därför avvaktar jag med att svara på den frågan. Jag vet att vi har haft en interpellationsdebatt här i kammaren där arbetsmarknadsministern redogjorde för det möte man haft med parterna. Vi får väl avvakta och se vad vi får för svar.
När det gäller åtgärder mot butiksrån finns det självklart redan i dag, med de föreskrifter som finns, möjligheter att förbjuda ensamarbete om man anser att risken är alldeles för stor. Det är inte så att man är skyddslös nu. Det är viktigt att framhålla det. När det gäller just ensamarbete låter det ibland som att allt ensamarbete är farligt.
Det var väl därför som vi kanske ville påpeka att det finns många olika sorters ensamarbete. När det gäller pengarna till Arbetsmiljöverket kan jag tala om att anslaget är 504,6 miljoner för 2012. År 2006 var anslaget 555 miljoner - det är lätt att kontrollera. Det är en skillnad på, låt oss säga, 50 miljoner.
Därför tycker jag att vi ska sluta att prata om exakt 100 miljoner. Det är också så att satsningen på arbetsmiljön inte är lika med hur många miljoner man ger till Arbetsmiljöverket, utan det är avhängigt av vad vi gör för att förbättra kunskapen ute i arbetslivet.
Det handlar om bättre kunskap, mer information och att det blir tydligare vad det är som gäller och vem som har ansvaret. Här är det viktigt att framhålla att arbetsgivaren har ett ansvar och att varje arbetstagare har ett eget ansvar. Jag tycker att det är farligt om vi tror att det bara är Arbetsmiljöverket som ska upprätthålla det goda arbetsmiljöarbetet.
Katarina Brännström (M):
Detta låter väldigt märkligt, måste jag säga. Det är ungefär som att allt var gott och väl före 2006. Alla skyddsombud var nöjda och glada. Arbetsmiljöarbetet var hur gott som helst i Sverige. Så är faktiskt inte riktigt verkligheten. Det är faktiskt så att arbetsmiljöarbetet har visat ett bättre resultat särskilt de senaste åren. Det försökte jag säga i mitt anförande.
Det måste väl ändå vara resultaten som räknas, Josefin Brink. Vi vill inte heller försvåra för det fackliga arbetet. Om man har svårt att rekrytera till funktioner som skyddsombud och annat ute på arbetsplatser tror jag att det mer är en trend i tiden. Människor har varken ork eller tid att ta på sig mer ansvar.
När det gäller ledighetslagstiftningen har vi ännu inte sett något förslag från regeringen, så det får vi avvakta med. Men att vara arbetsgivare är inte så enkelt i dag. Har du fler än tio anställda inträder plötsligt ett stort ansvar där du i princip ska kunna hela arbetsmiljölagen. Du ska i princip veta allting direkt utan att ha någon särskild avdelning på ditt företag som löser detta.
Därför vill vi förenkla och göra likadana regler som ska göra det lättare att göra rätt för en arbetsgivare. Det är det som är det viktiga, inte att försämra för någon. Uppsägningar av skyddsombud är något som jag bara har hört om. När jag har varit ute på arbetsplatser har jag faktiskt frågat, men jag har ännu inte sett några sådana exempel. På ett ställe var det däremot ett skyddsombud som själv hade sagt upp sig, och vad det beror på kan vi aldrig veta. Människor börjar och slutar på olika jobb.
De trivs eller trivs inte. Vi kan inte alltid ta det till intäkt för att arbetsgivare eller alliansregeringen har gjort något fel.