Maria Lundqvist-Brömster (L):
I barnkonventionens artikel 2 slås det fast att alla barn har samma rättigheter och lika värde, oavsett föräldrarnas ställning. Vi vet - flera före mig har pratat om detta - att barnfattigdom begränsar barnens chanser till en gynnsam och positiv utveckling. Det sker på väldigt många sätt. Barn som lever under fattigdom med ekonomisk utsatthet drabbas i högre grad av sämre skolgång och sämre hälsa. De har till exempel mer problem med fetma och diabetes.
De löper tre gånger större risk att utsättas för våld. Över huvud taget lever de mer utsatt under barn- och ungdomsåren. Vi måste komma ihåg att fattigdom präglar barn på olika sätt. Fru talman! Sedan 90-talet har barnfattigdomen halverats i Sverige med den definition Rädda Barnen använder.
Barnfattigdomen minskade med absoluta mått mätt stadigt mellan 1997 och 2007, men trenden bröts 2008, enligt den rapport som Rädda Barnen lämnade för en tid sedan. Vi kan koppla det till finanskrisen. Med Rädda Barnens mått hade vi 220 000 barn som levde i ekonomisk utsatthet under 2008. Det motsvarar ungefär 11,5 procent av alla barn.
Det här är ett stort problem. Det riktigt allvarliga är att enligt Rädda Barnen över 200 000 barn varje år under den senaste tioårsperioden, oavsett om det varit socialdemokratisk eller alliansstyrd regering, har levt och lever under knappa omständigheter. Fru talman! Vi vet också att den ekonomiska utsattheten är särskilt stor bland barn med utländsk bakgrund och barn med ensamstående föräldrar.
Tre av tio barn med utländsk bakgrund och vart fjärde barn med ensamstående förälder lever i en ekonomiskt utsatt familj, enligt Rädda Barnen. Variationerna i barnfattigdom mellan olika kommuner och stadsdelar är naturligtvis väldigt stora. Fru talman! Den viktigaste orsaken till att vissa barnfamiljer är fattiga är att föräldrarna saknar jobb. Det har många före mig konstaterat här.
Jobbpolitiken och den omläggning av integrationspolitiken som alliansregeringen gör är helt avgörande för att minska barnfattigdomen. Regeringen vill på alla sätt, bland annat genom riktade satsningar, stärka de sämst ställda barnens och barnfamiljernas ekonomi. Vi har pratat om att flerbarnstillägget i barnbidraget höjdes i juli 2010.
Från och med januari 2012 har vi också gjort en satsning på bostadsbidraget som innebär att en ensamstående mamma med två barn sammantaget får 725 kronor mer i bostadsbidrag per månad. Men regeringen har också höjt riksnormen för försörjningsstöd för familjer med äldre barn och ungdomar från och med det här året.
För en ensamstående förälder med två barn på 11 och 15 år har man höjt försörjningsstödet med 980 kronor per månad. Regeringen håller nu också på att ta fram ett förslag om beräknat försörjningsstöd, så att endast en del av arbetstiden ska påverka bedömningen av rätten till försörjningsstöd.
Man säger också i socialförsäkringsutskottets yttrande att det kan bli fråga om ytterligare satsningar framöver. Fru talman! Det viktigaste vi kan göra för att minska barnfattigdomen är att på olika sätt stödja att barnens föräldrar har jobb och att de snabbt kan komma tillbaka efter sjukskrivningar eller arbetslöshet. Vi har en effektiv krispolitik.
Vi har vidtagit flera åtgärder som tidigare talare tog upp: instegsjobb, jobb- och utvecklingsgarantin, nystartsjobb och etableringsreformen. Vi har en stor satsning på skolan med lärarlyft, rektorslyft, en ny skollag, en ny gymnasieskola, lärlingsutbildningar, lärlingsprovanställningar och så vidare. Enligt Rädda Barnen lever nästan vart tredje barn med utländsk bakgrund i ekonomisk utsatthet.
Man kan väl inte vara tydligare än så när man tittar på resultaten av den socialdemokratiska integrationspolitik som vi hade tidigare. Misslyckandet att så många står i utanförskap bland utrikesfödda barn drabbar framför allt barnen. Människor som har sökt sig en tryggare framtid för sig och sin familj i Sverige vill inget hellre än att arbeta och bidra.
Men det har tagit för lång tid att komma i arbete, och det är fortfarande ett problem att komma in på arbetsmarknaden och klara sin egen försörjning. Det finns en hel del att göra. Vi vet att efter tre år i landet har bara 22 procent av kvinnorna och 50 procent av männen kommit ut på arbetsmarknaden. Därför genomför vi nu en stor satsning med etableringsreformen. Fokus är på jobb och kunskaper i svenska.
Vi har fört över ansvaret från kommunerna till Arbetsförmedlingen. Man frågar inte längre: Hur kan vi hjälpa? I stället frågar man: Hur kan du bidra? Nu ska också åtgärder utredas för att öka arbetskraftsdeltagandet bland nyanlända kvinnor och anhöriginvandrare. Det är viktigt att kvinnor inte hamnar i ett utanförskap. Det är också en stor jämställdhetsfråga.
Fru talman! Att vara förälder är inte lätt. Om man lever under svåra ekonomiska förhållanden påverkas också familjen. Ekonomin påverkar hela familjen. Stödet till föräldrar måste finnas för att upprätthålla åtagandena i barnkonventionen. Det är ingen som har nämnt barnkonventionen så här långt, men nu gör jag det. Kommunerna och landstingen har ett oerhört stort ansvar. Socialtjänsten måste se barns behov och deras rätt till en gynnsam utveckling.
Försörjningsstödet ska vara en hjälp till självhjälp - inte stjälpa. Ska en dator ingå i försörjningsstödet om inte skolan lånar ut en? Vad gör man när man inte har råd att köpa glasögon till sitt barn? Hur tänker barn- och utbildningsförvaltningen när man stänger fritidsgårdarna på sommarlovet? Jag kan ställa många fler frågor som berör den kommunala ansvarsnivån. Fru talman!
Folkpartiet vill att barnkonventionen ska bli svensk lag. Trots att det har skett anpassningar i svensk lag har konventionen inte fått genomslag i praktiken. Med barnkonventionen som lag skulle barn med säkerhet få komma till tals i mycket högre utsträckning än i dag. Högre krav ska också ställas på kompetens hos beslutsfattare om barns behov och rättigheter. Fru talman!
Alla barn har rätt till att leva, växa och ges möjligheter till egna val. Alla barn ska ges chanser i livet. Men så ser det inte ut i dag. Men allt det som vi har talat om som är så oerhört viktigt är en utmaning för oss alla. Vi måste ta det på största allvar. Barnfattigdom måste angripas från många håll, från politiker på alla nivåer, från vuxenvärlden, från myndigheterna, från de ideella organisationerna.
Vi vet alla att våra barn inte går i repris.