Anders Borg (M):
Sverige har, till skillnad från den beskrivning som ges här, klarat krisen väl jämfört med praktiskt taget alla andra länder. Det tydliggörs på ett frapperande sätt: I dag fick vi sysselsättningsstatistik för fjärde kvartalet 2011. Den ligger för hela ekonomin 3 procent upp i årstakt, och för privat sektor är det 4,3 procent upp.
Samtidigt upplever övriga Europa, enligt den senaste tillgängliga statistiken som är för tredje kvartalet, fortfarande en fallande sysselsättning. I vårt grannland Danmark, som leds av en nyligen tillträdd socialdemokratisk regering, faller sysselsättningen med 1 procent. Kontrasten är frapperande. Inte något land, vid sidan av de baltiska länderna med sin kraftiga nedgång, har kunnat uppvisa en sådan sysselsättningsökning som Sverige.
Det är ett avvikande förhållande, och det försöker Socialdemokraterna prata bort. Jag tycker att det är klokt. Ju mer den socialdemokratiska verklighetsbilden avviker från väljarnas desto bättre - ur mitt perspektiv. Socialdemokraterna vill alltså inte se sakförhållandena, men de måste ändå upprepas trots år efter år av socialdemokratiskt skäll på regeringen.
Vi har bland de minsta inkomstskillnaderna vad gäller industriländerna, välfärdsjusterat de absolut minsta, vi har den högsta sociala rörligheten tillsammans med ett antal andra länder och tillsammans med ett antal andra länder den minsta materiella nöden. Låt oss ta långtidsarbetslösheten. Sverige har enligt EU-kommissionens senaste statistik den lägsta - lägsta - andelen långtidsarbetslösa av alla EU-länder.
Allt det skulle alltså vara ett uttryck för att allt är sämre, att ett långvarigt alliansmaktinnehav lett till att allt är sämre. Socialdemokraterna, däremot, ökade klyftorna. Skillnaderna växte - 85 procent av detta under den socialdemokratiska regeringsperioden. Inte ett ord av självkritik sägs. Hans Olsson bad mig resonera kring självkritik och alternativ. Jag gör gärna det. Låt oss ta fyra tänkbara alternativ.
Ett är kraftigt höjda skatter genom försämrat jobbskatteavdrag. Det är lätt att se det som ett alternativ i den här debatten eftersom det så ofta nämns av meddebattörerna. Kraftigt höjd ungdomsarbetsgivaravgift kan man tänka sig som ett alternativ att pröva, kraftigt höjd moms i restaurangbranschen skulle kunna vara ett alternativ att överväga, kanske även avskaffat ROT-avdrag. Det är fyra tänkbara förslag som skulle kunna vara ett alternativ till regeringens politik. De råkar vara Socialdemokraternas ekonomiska politik.
Låt oss konstatera vad det skulle ha lett till, nämligen kraftigt höjda kostnader när vi har en avmattning, omvänd konjunkturpolitik. Man skulle stramat åt för företagen genom höjda arbetsgivaravgifter på unga, detta i ett läge när fler unga är på väg att lämna eller riskerar att få lämna arbetsmarknaden eftersom vi har en nedgång.
Med den kraftiga sysselsättningsåtstramning som försämrat jobbskatteavdrag, höjda arbetsgivaravgifter för unga, försämrad restaurangmoms och borttaget ROT-avdrag skulle leda till vore resultatet naturligtvis högre arbetslöshet. Därmed kommer vi tillbaka till de 85 procenten. Då står de helt plötsligt i ett förklarat ljus. Med socialdemokratisk politik skulle fler människor bli arbetslösa, vi skulle komma längre från full sysselsättning och då skulle klyftorna öka.
Man kan nämligen aldrig ta isär full sysselsättning och sammanhållning, det är två begrepp som utgör var sin sida av samma mynt, och det är därför skillnaderna ökade så mycket under de socialdemokratiska regeringsåren. Det var för att en fjärdedel av befolkningen till slut var beroende av olika sociala transfereringssystem. Då växte klyftorna, då fick vi ökade inkomstskillnader, då förstärktes förmögenhetskoncentrationen. Det var resultatet.
Kan vi inte lite ödmjukt enas om att ifall vi prövade alternativet med kraftigt höjda skatter på ungdomar och restauranger och borttaget ROT-avdrag skulle det vara en politik som ökade klyftorna?