KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gabriel Wikström (S):
Precis som Lotta Finstorp är inne på har vi debatterat frågan om friskvårdsbidrag tidigare. Mitt svar var då och är också nu att frågan kommer att beredas under mandatperioden.
Det finns olika aspekter på friskvårdsavdraget som sådant som gör att man behöver titta närmare på det i dess helhet, inte minst utifrån möjligheten att kunna göra den här typen av avdrag för ridning.
När vi kommer till grundfrågan håller jag i stora delar med Lotta Finstorps beskrivning av tillståndet i Sverige i dag för ridsporten och för ridanläggningarna men också de möjligheter som finns.
Jag var själv och besökte en ridskola utanför Norrköping för några veckor sedan som har satsat oerhört mycket på att kunna ta emot nyanlända ensamkommande flyktingbarn och såg vilken enorm skillnad som ridskolan gör.
Det var också väldigt intressant att se och höra att de med hjälp av inte minst i det här fallet kommunen men också av ekonomiskt stöd och stöd på andra sätt har kunnat utveckla verksamheten. Man såg också en möjlighet i och med de pengar som regeringen har avsatt och som ska gå till integration av nyanlända.
Man tror att om man kan få ta del av dessa så kommer det att kunna bidra till verksamheten. Det gör att man kan fördubbla antalet timmar eller på andra sätt utöka verksamheten så att fler kan delta.
Det tycker jag är positivt, för det visar vilken kraft som den här typen av verksamheter kan ha, inte bara i den traditionella kontexten utan också när det gäller att hjälpa till i den stora utmaning vi har i flyktingmottagandet.
Det som dock blir problemet när vi diskuterar detta på den nationella nivån är just som jag hänvisar till i svaret att vi har ordningen att den här typen av anläggningar framför allt är en kommunal fråga.
Vi har gjort det så därför att vi tror att det framför allt är på lokal nivå som man kan göra den typen av avvägningar med investeringar, bidrag och olika lösningar som bidrar till att föreningslivet får så bra förutsättningar som möjligt och att det skulle vara ogörligt om staten går in och styr detta.
Det är alltså i första hand en kommunal fråga, och statens roll blir där att generellt stötta kommunerna men också ha en kontinuerlig dialog med idrottsrörelsen om vilka sätt som idrottsrörelsen kan behöva stöd på. Det finns dock en aspekt, och det var den jag lyfte upp här, där också de statliga pengarna kan växlas upp via Idrottslyftet till att förstärka anläggningarna.
Som jag påpekade i svaret innebär 35 miljoner kronor under en sjuårsperiod att dessa pengar har växlats upp till närmare en kvarts miljard kronor i den här typen av stöd.
Jag tror att av de pengar som vi nu tillför idrottsrörelsen de kommande åren kommer en del naturligtvis att tillfalla den här typen av idrottsanläggningar och bidra till att inte minst ridsporten utvecklas även framöver.
Gabriel Wikström (S):
Jag kan som sagt bara hålla med Lotta Finstorp. När det gäller friskvårdsavdrag för ridning är det som sagt en fråga som vi har debatterat tidigare i kammaren och som jag har pekat ut som en viktig fråga att bereda vidare, inte minst med de positiva fördelar som ridningen för med sig och som Lotta Finstorp har räknat upp här.
Jag tycker att det är bra att vi har den här typen av idrottsdebatter i kammaren, därför att det visar att vi börjar flytta oss ifrån bilden av att idrott bara handlar om underhållning.
Idrotten är faktiskt en grundläggande del i det svenska samhället, både för sammanhållningen mellan människor och olika grupper och utifrån det perspektiv som vi har debatterat här i dag som handlar om att det bidrar till en förbättrad folkhälsa. Det kan på det sättet också bidra till att vi lyckas bättre med många av de andra utmaningar som vi står inför, inte minst på sjukvårdens område.
Jag välkomnar den här debatten, och jag ser fram emot att samarbeta vidare kring idrottsfrågor med Lotta Finstorp och med Moderaterna.
Gabriel Wikström (S):
Jag kan tyvärr inte här i kväll ange någon tidpunkt för när vi kan komma vidare i den här frågan, men ambitionen är att vi ska göra det under mandatperioden och att vi ska kunna ta ett helhetsgrepp kring avdragsfrågan, inte minst med tanke på de debatter vi har haft i kammaren förut om att också inkludera ridningen. Jag ser fram emot fortsatta diskussioner om detta mycket angelägna och viktiga ämne.
Gabriel Wikström (S):
Jag vill passa på att tacka Bengt Eliasson för interpellationen. Det är, precis som interpellanten anför, mycket viktigt att ständigt hålla igång debatten och diskussionen om de här frågorna.
Jag skulle också vilja ta tillfället i akt att påpeka att den överenskommelse som regeringen nu har slutit med Sveriges Kommuner och Landsting delvis har andra kännetecken än de tidigare överenskommelserna på det här området.
Jag tror att vi är ganska många som är överens om att trots att staten på olika sätt har engagerat sig i kampen mot psykisk ohälsa har insatserna många gånger varit av tillfällig karaktär. De har fokuserat på den specialiserade psykiatrin, och de har många gånger saknat det långsiktiga perspektiv som så väl behövs.
Med stöd av de erfarenheter som har kunnat dras under ett antal år har vi försökt göra annorlunda den här gången, se till att ha längre sikt i de satsningar och överenskommelser som nu sluts och inte bara fokusera på den specialiserade psykiatrin utan också se på hur vi på allvar kan etablera tidiga insatser och ett förebyggande och till stora delar hälsofrämjande arbete.
Vi tror nämligen - inte minst med utgångspunkt från de allra svårast sjuka patienterna - att vi måste komma in med tidiga insatser och jobba mycket mer förebyggande. En stor debattfråga under flera år har varit köerna till den specialiserade psykiatrin.
Jag kan konstatera att många av de som befinner sig i de köerna aldrig skulle ha behövt stå där om de hade fått hjälp tidigare eller för den delen om det hade funnits ett förebyggande arbete på plats, så att man aldrig hade behövt utveckla någon psykisk sjukdom.
Kan vi jobba med ett större helhetsperspektiv som fokus kommer vi också att avlasta den specialiserade psykiatrin, vilket gör att de resurserna och den kunskapen kan gå till att hjälpa de patienter som lider av de svåraste psykiska åkommorna. Det tycker jag är mycket positivt.
En annan aspekt som inte har kommit upp hittills i debatten är att om vi ska kunna höja kvaliteten inom den specialiserade psykiatrin och hjälpa patienterna med de svåraste diagnoserna, då behöver vi också koncentrera oss mycket mer på kompetensförsörjningen än vad vi har gjort hittills. Vi vet att det råder brist på en rad specialiteter och en rad yrkesgrupper inom den specialiserade psykiatrin.
Bland annat därför har jag från första dagen som sjukvårdsminister aviserat att staten via regeringen behöver ta ett ökat ansvar för kompetensförsörjningen - inte för att vi på något sätt ska ta ifrån huvudmännen deras ansvar för att det finns nödvändig personal och kompetens på plats utan därför att vi ser att detta är ett problem som finns över hela landet.
Staten har en unik möjlighet, genom utbildningsväsendet men också på andra sätt, att bidra till en förbättrad kompetensförsörjning. Jag ser det som en av de viktigaste insatserna vi kan göra från den nationella nivån för att höja kvaliteten inom den specialiserade psykiatrin och i den meningen också hjälpa de patienter som lider av de svåraste psykiska åkommorna.
Gabriel Wikström (S):
Jag ska börja med att svara på frågan direkt. Jag tror att det alltid finns anledning att stämma av under resans gång, både när det gäller färdriktningen och i vilken takt man har tagit sig närmare de mål som man har ställt upp. Det är bland annat därför vi har tillsatt en nationell samordnare för att kunna vara den som har större fokus än vad andra delar av den nationella nivån kanske kan ha i de här frågorna.
Jag tror att det är viktigt att se att det är ett brett spektrum av insatser som nu görs inom ramen för överenskommelsen. Vad jag försökte förklara i ett tidigare inlägg är att jag tror att bredden är helt nödvändig. Vi kan inte bara, som man har gjort tidigare, fokusera på en del i kedjan. Då riskerar man att fokus inte blir till fyllest.
Om vi talar om den specialiserade psykiatrin kan den få en anstormning av patienter som kanske egentligen aldrig borde ha hamnat där. Men vi vet också att om vi ska kunna klara de stora, gigantiska, utmaningar som finns när det gäller den psykiska ohälsan i samhället måste vi involvera de tidiga insatserna och det förebyggande arbetet i mycket större utsträckning.
För att kunna få ihop hela kedjan och sprida den kunskap som alltför ofta inom psykiatrin finns isolerad här och var i landet eller på olika politiska nivåer har vi försökt att titta på ett framgångsrikt område inom hälso- och sjukvården som på senare år har genomgått revolutionerande förändringar, det vill säga cancervården.
Sedan den nationella cancerstrategin togs fram och började implementeras 2009 har vi sett en etablering av regionala cancercentrum som i sin tur har kunna bidra till att kunskap sprids fortare än tidigare. I talande stund är man också inne i ett intensivt skede där man rullar ut standardiserade vårdförlopp, ser till att kunna korta köer och ser till att göra vården mer jämlik över landet.
Det arbete som är igångsatt inom ramen för den överenskommelse som finns mellan regeringen och SKL kan också bidra till arbetet med ett problem som Bengt Eliasson lyfte upp i sitt första inlägg, det vill säga hur vi kan se till hela patienten och inte bara till den psykiatriska diagnosen. Det handlar också om att få sina kroppsliga besvär tillgodosedda och utredda i mycket större utsträckning än i dag.
Vår överenskommelse bygger på att se hela kedjan och försöka få ett större sammanhang. Det är viktigt att hålla fast vid oavsett vilken del av psykiatrin vi diskuterar.
Gabriel Wikström (S):
Jag tror, precis som Bengt Eliasson, att det finns många ytterligare aspekter av arbetet med psykisk ohälsa som vi behöver täcka in i debatter framöver, förutom dem vi har diskuterat i kväll.
Ett ämne vi inte har berört så mycket men som jag tror är helt avgörande för att vi ska lyckas reformera vården och naturligtvis också föra arbetet i fråga om psykiska ohälsa framåt är det som Bengt Eliasson hastigt berörde i sitt första inlägg.
Det handlar om synen på psykisk ohälsa och det stigma som ofta drabbar patienter som lider av olika typer av psykiatriska diagnoser. Vi kan göra betydligt mer genom att dels prata om problemet, dels sprida kunskapen inte minst inom vården.
En bieffekt av detta som flera psykiatriker och andra som jobbar inom den specialiserade psykiatrin har vittnat om är att det inte bara är patienter som drabbas av fördomar och ett stigma. Det gör också människor som arbetar inom psykiatrin, både bland kollegor och bland allmänheten i stort. Det kan vara en delförklaring till att det råder brist inom många yrkeskategorier i den specialiserade psykiatrin.
Jag tror att det är viktigt att lyfta fram dessa missförhållanden och se vad vi kan göra åt dem, inte minst om vi talar om att det ska bli mer attraktivt att forska på psykisk ohälsa.
Avslutningsvis kan jag konstatera att även om också jag tror att vi behöver mer forskning finns det redan väldigt mycket kunskap framtagen som behöver spridas på ett mycket bättre sätt, både i vården och till andra aktörer i samhället, för att vi ska kunna få till det förebyggande arbete med tidiga insatser som vi båda verkar vara överens om behövs. Jag tackar så mycket för interpellationen och för en väldigt bra debatt.
Gabriel Wikström (S):
Lotta Olsson påpekar att vi har olika synsätt i denna fråga. Det stämmer naturligtvis. Jag vill till skillnad från Lotta Olsson använda skattepengarna till åtgärder som faktiskt har effekt på, i det här fallet, tillgängligheten. Lotta Olsson vill i stället vidhålla en modell som uppenbarligen inte har haft effekt på att öka tillgängligheten.
Den varit hårt kritiserad av bland annat SKL men också Läkarförbundet. Inte minst Riksrevisionen har påpekat att den här formen av prestationsbaserade ersättningar riskerar att tränga undan annan viktig verksamhet och flytta fokus i stället för att lösa det som är grundproblemet.
Jag vill, precis som jag har sagt i mitt interpellationssvar, lösa det som faktiskt är grundproblemet i den svenska hälso- och sjukvården. Det går inte att komma runt att kompetensförsörjningen är helt central. Ibland handlar det, som Lotta Olsson påpekar, om en ren och skär brist på olika personalkategorier. Vi vet bland annat att det finns en brist på specialistsjuksköterskor.
Vi vet att det finns brist på vissa läkarkategorier, och det finns en brist på en del andra yrkesgrupper. Men många gånger handlar det om hur vi använder våra gemensamma resurser på bästa sätt. Vi har aldrig haft så många sjuksköterskor som vi har i Sverige i dag. Vi har fyra gånger så många läkare som vi hade på 70-talet.
Ändå kan vi se att när vi jämför oss med andra jämförbara länder är tiden som de ägnar åt patientkontakt betydligt lägre i Sverige än i just de andra länderna. Vad beror detta på? Jag tror att det är en lång rad omständigheter. En av de viktigaste är att vi har en eftersatt digital utveckling inom hälso- och sjukvården.
Vi har trots att kanske de mest fantastiska tekniska landvinningarna finns just inom hälso- och sjukvården i form av operationsrobotar, visualiseringbord och gammaknivar samtidigt en situation där de grundläggande it-systemen inte kan tala med varandra.
Om man som patient ska byta vårdgivare, vilket blir allt vanligare, ska journalen skrivas ut och faxas för att sedan skannas in och på det sättet digitaliseras. Alla inser att det tar enormt mycket tid och kraft. Det tar dessutom enormt mycket tid och kraft från läkare och sjuksköterskor, för samtidigt har utvecklingen gått mot att det finns allt färre läkarsekreterare och annan administrativ personal.
Det är detta som är grundproblemet bakom den minskade tillgängligheten, och det är detta som vi försöker angripa med professionsmiljarden. Men vi ser också att under de borgerliga åren har statens generella medel till kommuner och landsting minskat i jämförelse med hur behoven har ökat och hur befolkningsutvecklingen har sett ut.
Den rollen har vi i den här regeringen försökt att ta på allvar genom de ökade generella insatserna. Min fråga tillbaka till Lotta Olsson är: Varför säger Moderaterna nej till de generella ökade skatteintäkterna för landstingen? Varför håller man fast vid en modell som uppenbarligen inte fungerar?
Gabriel Wikström (S):
Jag ska börja med att säga att jag också är djupt imponerad av Halland och de insatser som man där gör i hälso- och sjukvården. Jag har besökt det landstinget flera gånger, och jag vet att man jobbar väldigt nära över blockgränserna för att få kontinuitet och framförhållning. Om man är i Lotta Olsson kläder ska man absolut lyfta fram de goda exemplen från Halland, men man ska nog akta sig för att dra för stora växlar på att det är moderatstyre.
Vi befinner oss ju här i Stockholm i ett landsting som har varit styrt av Moderaterna i tio år, och här kan vi inte säga att man har lyckats särskilt väl vare sig med tillgänglighet eller en del annat inom hälso- och sjukvården.
Snarare är det ett exempel på att man i sin iver och dogmatism när det gäller att privatisera och att införa olika typer av vårdvalssystem in absurdum har slagit sönder välfungerande vårdkedjor, och man riskerar att få en situation där just tillgängligheten och samordningen när det gäller enskilda patienter brister.
För ett år sedan kunde vi läsa om en äldre man som snurrat runt hos olika aktörer i sjukvårdssystemet mellan 70 och 80 gånger under ett år. Vi ska akta oss för att dra för stora växlar. Däremot ska vi konstatera att vi har stora utmaningar på hälso- och sjukvårdens område.
Det kommer att kräva mycket uppfinningsrikedom. Det kommer att kräva att vi jobbar på ett helt nytt sätt för att åstadkomma en kulturförändring. Den kulturförändringen kommer inte att vara gratis. Den kommer att kräva gemensamma resurser i form av skattepengar. Jag tillhör en regering som är beredd att satsa de skattepengarna. Vi satsar nästan 2 miljarder mer än Moderaterna gör i sitt budgetförslag på att förbättra tillgängligheten i svensk hälso- och sjukvård.
Gabriel Wikström (S):
Jag tar tacksamt emot alla tips och goda idéer som finns på det här området. Jag tror precis som Karin Rågsjö att vi har ett system som i många hänseende fungerar väldigt väl. Men vi har också en tendens att organisera oss i stuprör och ibland vara lite tröga i starten.
Jag tror att i den situation som vi har befunnit oss i, och fortfarande befinner oss i, är själva nyckeln till att få till en förändring och kunna jobba på nya sätt att kunna vara aktiv och också som nationell sjukvårdspolitiker visa engagemang och utöva någon form av handpåläggning. Det tycker jag att vi gör, till exempel genom de uppdrag som myndigheterna har fått, varav de flesta ska redovisas i slutet av april.
Det gör att vi får helt ny kunskap om hur det faktiskt ser ut och vad mer man kan göra för att komma framåt. Vi får det också tack vare den väldigt goda och nära kontakt som inte minst Socialstyrelsen har direkt med berörda aktörer och också via de egna sjukvårdsdialoger som jag har årligen med alla landstingsledningar.
Jag är precis ute på en turné nu för att kunna träffas och bland annat prata om den här typen av frågor. Vi har alltså en enorm aktivitet, och det är också viktigt att se att vi har en enorm utveckling när det gäller antalet besök och förhoppningsvis snart också andelen hälsoundersökningar som sker.
Det är också viktigt att påpeka i sammanhanget, inte minst eftersom Karin Rågsjö just tar upp barn och kanske särskilt utsatta kvinnor, att det inte finns någonting som tyder på att man skulle ha frångått principen om vård efter behov.
Även om det har varit ett ansträngt läge och man inte har kunnat erbjuda hälsoundersökningar så snabbt som man har velat har man ändå prioriterat barn och ett antal andra grupper som har varit viktiga i de fall man vet att det handlar om riskgrupper eller personer som är i särskilt stort behov av en hälsoundersökning.
Man jobbar också på ett väldigt aktivt sätt i hälso- och sjukvården i den brist som ändå finns på utbildade tolkar, eftersom det är många andra verksamheter som också kräver tolktjänster, på att utnyttja den mångfald som finns inom hälso- och sjukvård.
Vi har ju redan i dag, och har haft under väldigt många år, i den fantastiska personal som finns inom svensk hälso- och sjukvård ett stort antal människor som har sina rötter i andra länder och därmed också behärskar ett flertal av de språk som nu behövs för att möta asylsökande. Dessa sätts i arbete. De får bidra inte bara som läkare eller sjuksköterska utan också i egenskap av språkkunnig. Vi har samtidigt ett nationellt arbete igång för att se vad vi kan göra för att förbättra tolkservicen.
Jag vill alltså inte att Karin Rågsjö någonstans ska tvivla på att vi har fullt fokus på frågan, och vi gör allt som står i vår makt för att öka andelen hälsoundersökningar så att alla får sina rättigheter tillgodosedda.
Gabriel Wikström (S):
Vi ska också komma ihåg att nu pratar vi om den första hälsoundersökningen som man har rätt att komma på. Ett problem i sammanhanget har dock också varit att när man har gått igenom en hälsoundersökning och det kanske har upptäckts att åtgärder behöver vidtas och att det finns besvär som hälso- och sjukvården behöver hjälpa till med, så har det inte funnits kontaktuppgifter.
Den asylsökande kanske har flyttat till ett annat boende, och hälso- och sjukvården inte har fått kontakt för att kunna följa upp den här personen. Det är också någonting som vi kan avhjälpa med hjälp av de insatser som regeringen har gjort på det här området, och därför tror jag att vi ser en utveckling framför oss där man nu i snabb takt kommer att kunna beta av den kö som finns till hälsoundersökningen.
Man kommer att nå en stor del av dem som inte har nåtts av ett erbjudande om hälsoundersökning, och tack vare den nödsituation som har rått under hösten har man utvecklat nya metoder för att snabbare ge hälsoundersökningar men också för att effektivisera hälsoundersökningarna i sig.
Jag vill återigen säga att jag är väldigt glad över att Karin Rågsjö lyfter upp det här viktiga ämnet, inte minst för att jag fick chansen att berätta om allt det fantastiska som pågår.
Gabriel Wikström (S):
Jag tackar Mathias Sundin för inlägget. Först till den sociala dialogen. Vi har valt en inriktning där vi inte i första hand använder bojkott och sanktioner mot idrottsevenemang. Det har att göra med vår syn på idrottsrörelsen. Idrottsrörelsen ska stå fri från politisk påverkan.
Den ska vara ett forum där olika typer av atleter och idrottsutövare ska kunna mötas under en tid för att tävla och idrotta tillsammans, oavsett vilka regimer deras hemländer har.
Det är en tradition som går långt tillbaka och även gäller de olympiska spelen. Vi har valt en strategi för att ändå kunna hålla fokus på de viktiga frågorna om mänskliga rättigheter.
Inte minst har denna regering tagit strid för dessa frågor, och då är social dialog mycket viktigt. Nu genomförs sådana, och navet är den nyöppnade svenska ambassaden i Doha. Det handlar bland annat om att delta i konferenser och om att ha en god dialog med Byggnadsarbetareförbundet, som har engagerat sig djupt i dessa frågor, inte minst via sin international.
Det handlar också om att när vi tar emot svenska delegationer, till exempel näringslivsdelegationer eller andra, trycka hårt på det sociala ansvarstagandet och vikten av att lyfta upp detta i kontakten med företrädare för Qatars regering och andra organisationer och aktörer inom Qatar.
Den här kan tyckas otillräckligt, och jag är den första som är villig att skriva under på detta. Men alternativet att inte göra någonting alls är ju värre. Att lyfta frågorna i den här typen av forum och hela tiden visa det svenska engagemanget kan vara den droppe som på sikt får stenen att urholkas. Jag är helt villig att diskutera frågan.
Det förs också diskussioner på departementet och inom regeringen om på vilka andra sätt vi kan bidra till att lyfta upp frågan om mänskliga rättigheter och på vilka sätt vi kan utnyttja den här typen av internationella idrottsevenemang till att sätta ljuset på olika typer av övergrepp eller förtryck som sker i olika länder.
På det viset kan man utan bojkott och sanktioner vända en situation till att stärka mänskliga rättigheter och bidra till bättre levnadsvillkor, både för enskilda individer och för grupper i stort. Vi har ett antal år på oss.
Det finns all anledning att använda den tiden klokt till att diskutera - som vi gör här i kammaren i dag och också i mer strukturerade former - på vilka sätt vi kan lyfta dessa frågor och använda den här typen av idrottsevenemang till att sätta ljuset på de missförhållanden som råder.