KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eva-Lena Jansson (S):
Om statsrådet hade läst rapporten noggrant hade han kunnat se hur man hade räknat ut att den höjning som föreslås kostar väldigt lite. Det handlar inte om att vi ska ha människor som är sjuka och går på höga ersättningar under lång tid, utan det handlar om att alla ska känna en trygghet: Om jag blir sjuk räknas också jag, även om jag tjänar en hel del.
Jag ska inte behöva ta en privat försäkring därför att jag tror att jag inte omfattas av den försäkring som regeringen har urholkat och försämrat. Man måste kunna känna en inkomsttrygghet. Då är det generell välfärd. Det statsrådet gör nu, fru talman, är att han går ifrån att diskutera generell välfärd. Han har hittills inte sagt "bidrag", som hans kollega Anders Borg brukar göra, utan han pratar om transfereringar.
För mig och Socialdemokraterna är socialförsäkringarna en del av den generella välfärden. De hänger ihop. Det är viktigt att det finns en trygghet när man blir sjuk eller arbetslös, är på väg till ett nytt jobb, på väg att bli frisk, på väg att studera. Då måste man kunna känna en trygghet i det. Återigen raljerar statsrådet över att vi föreslår en höjning med ett halvt basbelopp.
Om nu statsrådet tycker att det är så lite, vad är det som gör att statsrådet anser att det inte finns plats för det i regeringens budget? Vi anser att det finns plats. Men vi prioriterar också andra saker, 3 miljarder mer på skolan och så vidare. Vi "fular inte ut" avtalsförsäkringar. Vi står bakom kollektivavtalsförsäkringar.
Men principen måste väl ändå handla om att man inte ska känna sig tvingad att avstå ett jättestort löneutrymme därför att regeringen försämrar alla försäkringar, så att man i stället måste tala om löneutrymmet. Då får man ju mindre pengar i lön. Det är kanske det som regeringen egentligen är ute efter, att sänka lönerna genom att försämra de generella trygghetssystemen. Det är kanske därför man försämrar a-kassan och sjukförsäkringen. Det borde kanske statsrådet prata mer om.
Eva-Lena Jansson (S):
Tack, Raimo Pärssinen, för en viktig interpellation! Frågan som Raimo Pärssinen lyfter fram handlar om dödsolyckor i arbetslivet men också om hur regeringen väljer att satsa på antalet arbetsmiljöinspektörer via anslag till Arbetsmiljöverket. Den här frågan har jag debatterat ett antal gånger tidigare. Precis som Mattias Jonsson lyfter fram lever vi inte upp till FN:s standard.
Det vore intressant att höra vad arbetsmarknadsministern har att säga om att vi inte lever upp till ILO:s standard om hur många inspektörer som ska anses vara ett minimum för att säkra arbetsmiljön ute på företagen. När det gäller utvecklingen på Arbetsmiljöverket säger den fackliga företrädaren från fackförbundet ST: Vi tänker inte jobba ihjäl oss.
De är alltså måna om sin arbetsmiljö, de också. Att man nu väljer att satsa på kommunikatörer på Arbetsmiljöverket får mig att fundera på en hel del saker. Ute på arbetsplatserna är det skyddsombuden som behöver stöd från Arbetsmiljöverket när det inträffar olyckor.
Om man till exempel som skyddsombud väljer att lägga in en 6:6a-anmälan och kräver att arbetsgivaren ska vidta åtgärder för en godtagbar arbetsmiljö och inte får stöd från arbetsgivaren kan skyddsombudet vända sig till Arbetsmiljöverket. Men om Arbetsmiljöverket mest har informatörer anställda och väldigt få inspektörer är det få som kan komma ut till arbetsplatsen. Vilken nytta gör informatörerna då?
Det är klart att det är viktigt med information, men jag tänker mig att inspektionen på arbetsplatserna är viktigare. Det vi vet nu är att vi får allt fler arbetsplatser utan kollektivavtal. Det är små arbetsplatser där facket inte alltid har ett lokalt skyddsombud, och där har Arbetsmiljöverket all anledning att finnas. Vi ser också hur det växer fram arbetsplatser där få av entreprenörerna tar det ansvar när det gäller arbetsmiljön som de behöver göra.
Varför prioriterar regeringen på det här sättet, och varför följer man inte ILO:s standard när det gäller arbetsmiljöinspektörer?
Eva-Lena Jansson (S):
Låt mig fortsätta där Mattias Jonsson slutade. Katarina Brännström har angett att allt nu är mycket bättre. I samtal med Arbetsmiljöverkets generaldirektör framkommer att de använder olika typer av material för sin inspektionsverksamhet. Eftersom antalet arbetsskadeanmälningar och tillbudsanmälningar gått ned har de ett allt magrare underlag för att göra sina inspektioner.
Det är alltså inte alldeles enkelt att veta var de ska hitta de farliga arbetsplatserna. Vad är då orsaken till att antalet tillbud och arbetsskadeanmälningar minskat? Jo, det är tilltron till dagens arbetsskadeförsäkring. I dag känner man till att den inte är rättssäker, att den inte är jämställd och att framför allt kvinnor inte får sina arbetsskador godkända.
Många har slutat att anmäla, och därmed tappar Arbetsmiljöverket den typen av statistik. När skyddsombuden dessutom inte får det stöd från arbetsmiljöinspektörerna som de behöver ha för att kunna få till stånd en arbetsplatsundersökning blir det svårt att bedriva ett bra arbete och därmed förebygga ohälsa på arbetsplatserna.
Min fråga till Hillevi Engström kvarstår: Tycker Hillevi Engström att det är en bra investering att utöka antalet informatörer och kommunikatörer i stället för att ha fler arbetsmiljöinspektörer vid Arbetsmiljöverket?
Eva-Lena Jansson (S):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret. Dagens regelverk i sjukförsäkringen har diskuterats och debatterats under många år. Vi har kritiserat den just på grund av de dogmatiska tidsgränser som gör att man bara får vara sjuk en viss tid. Sedan utförsäkras man oavsett om man har blivit frisk eller inte. Det finns regler som gör att man kan få undantag och därmed förlängd sjukpenning.
Nu visar det sig att reglerna ändå inte ger sjuka personer rätt till sjukpenning. Jag vet att statsrådet inte kan diskutera enskilda personer och enskilda fall. Men jag kommer att lyfta upp ett fall.
Ett exempel bland många andra återfanns i en artikel i Aftonbladet som redovisade att en man som är brevbärare till yrket och som har Parkinson - en progressiv neurologisk sjukdom - hade blivit utförsäkrad vid 64 års ålder, bara sex månader före beräknad pension. Enligt dagens regelverk skulle han prövas mot hela arbetsmarknaden via en arbetslivsintroduktion på Arbetsförmedlingen.
Enligt uppgifter från Försäkringskassans egen utredning är det ytterst få personer som omfattas av möjligheten till undantag trots att många fler har en svår sjukdom och att det därmed borde vara oskäligt att inte ge sjukpenning. Därav min fråga till statsrådet: Är han beredd att vidta några åtgärder för att dagens regelverk för sjukförsäkringen ska förändras och bli mer humant? I svaret från statsrådet kan man läsa att tidsgränser inte gäller vid allvarliga sjukdomar.
Jo, det gör de visst! En progressiv neurologisk sjukdom är en allvarlig sjukdom. Cancer är också en allvarlig sjukdom, men man kan bli utförsäkrad ändå om det uppfattas som att man har en viss arbetsförmåga. De långa sjukskrivningarna ökar igen. Den största delen rör kvinnor som har blivit utförsäkrade men som nu återvänder till sjukförsäkringen. Då kan man fundera på om reglerna är rätt.
Var det rätt att utförsäkra personer som uppenbarligen är så sjuka att de inte kan komma tillbaka till jobb? Om man har blivit utförsäkrad och ett nytt sjukdomstillstånd uppstår, till exempel på grund av en olycka, innebär dagens regelverk att man har en karenstid på 87 dagar. Låt oss säga att man har blivit utförsäkrad på grund av att man har en neurologisk sjukdom och är med om en bilolycka och skadas allvarligt i ryggen.
Då har man inte möjlighet att få sjukpenning på grund av dagens regelverk. Är det verkligen rimligt att vi har ett sådant fyrkantigt system? Vi kan se att den andel som har blivit nybeviljad sjuk- och aktivitetsersättning har ökat med nästan 20 procent för kvinnor och 11 procent för män. Det finns någonting i dagens regelsystem som gör att människor även i dag får sjukersättning.
Min fråga till statsrådet är: Är statsrådet verkligen nöjd med dagens situation och dagens regelverk?
Eva-Lena Jansson (S):
Vi diskuterar nu de regler som gör att människor i dag blir utförsäkrade trots att de uppenbarligen är för sjuka för att arbeta. När människor kommer till Arbetsförmedlingen säger man: Tyvärr, vi kan inte hjälpa dig här eftersom du är så svårt sjuk att du inte kan ta något jobb. Det finns som sagt undantag. Undantaget är att det är oskäligt att inte ge sjukpenning.
Jag kan upplysa statsrådet om att det enligt Försäkringskassan var 88 personer som omfattades av detta. Man kan diskutera om man ska lyfta upp enskilda fall eller inte. Men jag återkommer till den här personen - den 64-årige brevbäraren som har drabbats av en neurologisk sjukdom som heter Parkinson. För dem som inte känner till Parkinson kan jag berätta att sjukdomen innebär att man skakar ganska rejält, speciellt om man blir stressad.
Jobbet som brevbärare innebär bland att man ska finställa post och ställa in den i en kam. Ni kan föreställa er hur svårt det är att utföra det arbetet om man skakar med handen. Dagens regelverk säger att den här mannen, vid 64 års ålder och sex månader innan han går i pension, ska prövas mot normalt förekommande jobb på hela arbetsmarknaden. Man kan fundera på om det är oskäligt att inte ge sjukpenning i det här fallet.
En progressiv sjukdom innebär oftast att man inte blir bättre. Man kan ligga på samma nivå, men man blir inte bättre och kanske inte sämre heller. Det finns fler fall. Jag skulle kunna lyfta upp så många fler.
Varje vecka, nästan dagligen, blir jag kontaktad, antingen på telefon eller via mejl, av människor som beskriver sin svåra situation när de har blivit utförsäkrade och får gå till kommunens socialkontor för att få försörjningsstöd eftersom de är för sjuka för att klara av att arbeta. Därför har jag lyft upp frågan om dagens regelverk. Jag undrar om statsrådet och regeringen är beredda att vidta åtgärder för att dagens regelverk i sjukförsäkringen ska förändras och bli mer humant.
Herr talman! Jag uppfattar tyvärr att svaret från statsrådet är nej. Vad är det som ligger bakom detta, förutom att statsrådet tydligen är nöjd med dagens situation? Låt oss titta på den del av sjukförsäkringen som kallas för rehabiliteringskedjan och som vi också diskuterar här riksdagen rätt ofta. Det finns ingenting i rehabiliteringskedjan som säger att man ska få rehabilitering.
Det finns tidsgränser, men det står ingenting om rätten till rehabilitering. Kan inte statsrådet berätta varför han är så nöjd med den här så kallade reformen?
Eva-Lena Jansson (S):
Statsrådet försöker på något sätt antyda att socialdemokrater gillar att människor är sjukskrivna och går i förtidspension. Inget kunde vara mer felaktigt. Däremot anser vi att människor som är sjuka ska ha rätt till sjukpenning. Vi menar också att de som har nedsatt arbetsförmåga också ska ha rätt till sjukersättning, precis som reglerna föreskriver.
När Socialdemokraterna satt i regeringsställning mellan 2002 och 2006 - det är ju det här statsrådet och den här regeringen som har styrt Sverige i sex år nu - minskade faktiskt sjukskrivningarna mycket radikalt utan att man förändrade regelverket på det sätt som har skett nu.
Det genomfördes kontroller, och man satte upp tydliga tidsgränser som skulle ge rätt stöd. Jag har absolut ingenting emot tidsgränser som ger människor rätt till rehabilitering, avstämningsmöten, sjukvård och så vidare och ger dem möjlighet att pröva andra typer av jobb. Men om människan fortfarande är så sjuk att hon inte längre kan arbeta tycker jag att det är felaktigt med tidsgränser som bara säger: Nu har du varit sjuk.
Nu åker du ut ur systemet. Vi kommer inte så mycket längre i den här debatten, men jag kommer att fortsätta att lyfta upp personer som påverkas. Man kan diskutera principer och politik, men det ska sedan omsättas i reell verklighet för människor. Om vi inte ser de människor som drabbas av politiken är vi blinda, och därmed har vi inte förmågan att driva viktig politik som ska göra gott för människor.
Eva-Lena Jansson (S):
Jag vill börja med att tacka statsrådet Billström för svaret. Interpellationen var ställd till arbetsmarknadsministern, men eftersom det nu är statsrådet Billström som svarar är det honom vi har debatten med. Tidigare i dag har det varit en debatt om precis samma fråga. Nu ska jag välja att tolka statsrådet Billströms svar välvilligt. I sitt svar skriver han: "Jag ser naturligtvis allvarligt på sådana uppgifter.
Det är mycket viktigt att förhindra utnyttjande av arbetstagare och missbruk av regelverket." Nu är ju denna debatt inte ny. Jag hade den här debatten 2010, och vi har haft den senare också. Flera fackförbund, bland annat Hotell- och restaurangfacket, Byggnads och senast GS-facket har pekat på den här utvecklingen på arbetsmarknaden.
Jag utgår från att statsrådet har sett den här rapporten från Hotell- och restaurangfacket, Till vilket pris som helst? , och kanske till och med tagit del av den. I rapporten redovisas hur oseriösa arbetsgivare utnyttjar personer till sin egen vinning och hur människor i Sverige säljs på en marknad nästan som slavar.
I rapporten redovisar en man att han har blivit kontaktad av en person som erbjöd sig att sälja kinesiska kockar för engångspriset 8 000 kronor plus moms. De uppgifter som vi diskuterar i dag är inte nya, för rapporten släpptes förra året. Det är bra att Migrationsverket har fått i uppgift att motverka förekomsten av skenanställningar och missbruk av regelverket och att man ska kontrollera arbetsgivare. Det tycker jag är bra.
Jag har dock några frågor till statsrådet. Jag ställde frågan: Vilka åtgärder avser arbetsmarknadsministern att vidta - nu får vi förstås anta att det är statsrådet Billström som ska vidta åtgärder - för att säkerställa att oseriösa arbetsgivare förhindras att importera arbetskraft? Avser man att införa sanktionsmöjligheter mot arbetsgivare som bryter mot dagens regelverk? Av svaret framgår att statsrådet tänker lägga fram förslag i mars.
Kanske statsrådet kunde precisera: Blir det någon form av krav på bindande avtal där den migrerade arbetskraften kan garanteras en rättssäker behandling? Kommer det att innehålla sanktioner mot arbetsgivare, och kommer det att innehålla vandelsprövning av arbetsgivare? Det skulle jag gärna vilja ha svar på från statsrådet Billström.
Eva-Lena Jansson (S):
Statsrådet vill inte precisera vad som ska komma i den kommande propositionen. Jag har lite svårt att förstå varför.
Han kan väl inte tala om allting som står där, men han skulle i alla fall principiellt kunna säga om det är rätt att säkerställa att den enskilde inte ska lämnas åt sitt öde, för i dag är det arbetsgivaren som har all makt i världen. Migrationsverket har avslöjat att McDonalds varit inblandat i att sälja arbetstillstånd.
Bara för att det finns en kontroll och en vandel är det alltså inte säkert att det där hålls. När jag har debatten om arbetskraftsinvandring och de problem som vi ser är det utifrån våra politiska värderingar om alla människors lika rätt och lika värde. Människor som kommer till Sverige ska arbeta på svenska villkor, med svenska kollektivavtal. Man ska inte kunna ta hit människor och utnyttja dem, som vi nu har sett.
Och jag hänvisade till den rapport som Hotell och Restaurang har tagit fram. Avslöjandet i Uppdrag granskning om skogsarbetarna som mer eller mindre hade utsatts för lurendrejeri och slaveri är också alarmerande. Och det här sker nu, i närtid. Det är klart att jag verkligen väntar mig att regeringen ska agera, och det är tråkigt att det inte har hänt någonting.
Vi väntar ju på ytterligare en proposition. Det handlar också om sanktioner mot arbetsgivare, sanktioner mot arbetsgivare som har anställda personer som inte har arbetstillstånd. Även där vet vi att ett sådant regelverk skulle stärka den enskilda individen som har ett arbete i Sverige när det gäller att kunna hävda rätten att få det man faktiskt blivit lovad.
Jag undrar ändå om inte statsrådet skulle kunna förtydliga hur han egentligen ser på att ställa mer krav på arbetsgivare, sanktioner mot arbetsgivare eller prövning av arbetsgivare utifrån ett annat regelverk än vad som finns i dag.
Statsrådet får alltså gärna ge en lite större inblick i hur han resonerar kring de här frågorna, för jag tycker inte att han är tillräckligt tydlig.
Eva-Lena Jansson (S):
En sak som jag inte fick någon riktig kläm på var om statsrådet hade läst Hotell och Restaurangs rapport. Om inte tycker jag att han ska göra det. I den finns Migrationsverkets statistik över beviljade arbetstillstånd januari-april 2012. Dataspecialister är den största gruppen. Efter den kommer storhushåll och restaurangpersonal. Sedan kommer professionella idrottsutövare med mera.
Det är klart att om man tittar på bara gruppen dataspecialister och professionella idrottsutövare tror jag att man får ett resultat. Tittar man på storhushåll, restaurangpersonal, medhjälpare inom jordbruk, trädgård, skogsbruk och fiske kanske man får ett annat resultat. Det vi lyfter upp i den här debatten är hur människor har utlovats kollektivavtalsliknande villkor men inte fått det.
Det vi har sagt och det vi tycker är rimligt är att lön, arbetstider och andra villkor inte ska försämras när arbetstillståndet har beviljats. Det borde vara ett bindande avtal. Vi tycker att det ska vara kännbara sanktionsavgifter när arbetsgivaren bryter mot regler. Det är inte den enskilde som ska straffas genom att kastas ut från landet. Det är arbetsgivaren som ska säkerställa att han betalar det han faktiskt har ingått ett avtal om.
Och arbetsmarknadens parter måste få ett större inflytande. Jag hoppas att regeringen tar sitt förnuft till fånga och kommer med bra lagförslag. Det vore faktiskt lite otippat för en gångs skull.
Eva-Lena Jansson (S):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret. Jag är inte riktigt nöjd med svaret. Statsrådet känner till min inställning till svaren, så vi kan lämna det. I min interpellation försökte jag beskriva hur det ser ut i Sverige.
De siffror som var kända då var att det i december 2012 var 33 630 personer i Sverige som var inskrivna i fas 3, den sista delen av den så kallade jobb- och utvecklingsgarantin, som regeringen nu har slutat kalla fas 3 och i stället kallar sysselsättningsfasen.
Det är en ökning med 16 procent jämfört med december 2011 då det var 28 987 personer inskrivna. I december 2010 var det 24 800 personer inskrivna i fas 3. Jag skriver i min interpellation: "Trots att riksdagen den 9 juni 2011 beslutade om ett tillkännagivande till regeringen om att stoppa nya anvisningar av långtidsarbetslösa personer till jobb- och utvecklingsgarantins fas 3 kan vi inte se någon avtrappning."
Detta tillkännagivande gjordes i arbetsmarknadsutskottets betänkande 2010/11:AU11, Fas 3 i jobb- och utvecklingsgarantin , om regeringen har glömt bort det. I Örebro län, där jag bor, handlade det om 1 178 personer som var inskrivna i fas 3 i december 2012, och det var en ökning med 7 procent jämfört med året innan.
När det gäller lönebidragsanställningar och offentligt skyddat arbete är utvecklingen den motsatta, att det är allt färre som får detta anställningsstöd. Därför var min fråga till arbetsmarknadsministern följande: Vilka åtgärder avser arbetsmarknadsministern att vidta med anledning av riksdagens tillkännagivande angående fas 3? Som jag tolkar ministerns svar är tillkännagivandet inte värt så mycket.
Det man egentligen har gjort är att ändra begreppet till sysselsättningsfasen, och regeringen menar att riksdagens beslut har tillgodosetts genom att man har ökat Arbetsförmedlingens förvaltningsanslag för att höja handläggartätheten. Jag förstår inte riktigt hur det gick till, för det innebär att man kan föra in ännu fler i fas 3.
Min andra fråga var: Vilka slutsatser drar arbetsmarknadsministern av de fakta som visar att andelen inskrivna i fas 3 ökar medan andelen lönebidragsanställda minskar? På det har jag fått ett svar där arbetsmarknadsministern tittar på subventionerad anställning 2007.
Jag jämför åren 2010, 2011 och 2012, så det vore klädsamt om ministern svarade på min fråga: Vilka slutsatser drar arbetsmarknadsministern av de fakta som visar att andelen inskrivna i fas 3 ökar medan andelen lönebidragsanställda minskar?
Kan det vara så, ministern, som en av de personer som är inskrivna i fas 3 säger, att detta konkurrerar ut de subventionerade jobben? Arbetsgivarna har vant sig vid gratis arbetskraft. Det tränger ut riktiga jobb, säger Susanna Svensson, som är intervjuad i ETC Örebro.
Hon berättar hur hon själv har sökt praktikplatser där arbetsgivaren sedan kunnat välja och vraka bland de sökande, precis som vid en riktig anställning. Om arbetsgivarna har att välja mellan att anställa någon och att få 5 000 kronor i månaden för att ta emot en person, vem tror ministern att arbetsgivaren då kommer att ta emot? Herr talman! Jag skulle gärna vilja ha svar på mina frågor.
Eva-Lena Jansson (S):
Om man ska dra någon slutsats av vad statsråd, statsminister och olika typer av politiker från den borgerliga sidan har sagt de senaste dagarna är det väl att det mesta är Socialdemokraternas fel. Allting kan sägas vara sossarnas fel. Så här såg det ut 2006; nu är allting bra. Okej. Vi har massarbetslöshet. Vi har en väldigt stor grupp unga som står utanför arbetsmarknaden.
Långtidsarbetslösheten bland unga ökar rekordsnabbt. Arbetsförmedlingen i Sverige skickar tillbaka miljarder varje år. Bara i Örebro län var det 37 miljoner.
Och många av de miljoner som man skickar tillbaka handlar om stöd till lönebidragsanställningar och arbetsmarknadsutbildningar, samtidigt som andelen personer som anvisas till fas 3 ökar. Då står jag här med arbetsmarknadsutskottets betänkande, som vi har röstat om i den här riksdagen.
Där står det: Stoppa nya anvisningar av långtidsarbetslösa personer till jobb- och utvecklingsgarantins fas 3. Är det ett otydligt beslut som riksdagen har fattat? Förstod vi inte vad vi röstade om? Förstod inte regeringen vad riksdagen fattade för beslut? Jag frågar då: Vilka åtgärder avser arbetsmarknadsministern att vidta med anledning av detta. Då svarar ministern: Ja, vi har skärpt till fas 3.
Vi tror att det är lite bättre nu, för vi har lite bättre kontroll. Det var inte riktigt så riksdagens beslut var. Vilka slutsatser drar arbetsmarknadsministern av de fakta som visar att andelen inskrivna i fas 3 ökar medan andelen lönebidragsanställda minskar? Jag hör inte någonting när det gäller den frågan. Jag hör inte ett svar.
Jag skulle faktiskt, herr talman, vilja veta vad arbetsmarknadsministern drar för slutsatser, om det är så att fas 3 konkurrerar ut lönebidragsanställningar och om det är så att arbetsgivarna har vant sig vid att få gratis arbetskraft. Det är den här utvecklingen som regeringen satsar på.
Och i anslutning till fas 3 ska vi bygga ut sektorn för lågutbildade med låga löner, eftersom det inte finns någon riktig jobbsatsning från den här regeringen. Man vill inte satsa på utbildning, som vi socialdemokrater har föreslagit. Jag hoppas att arbetsmarknadsministern har läst och hört talas om det förslag som Stefan Löfven och Ylva Johansson har lagt fram. Annars kan hon få en kopia av pressmeddelandet från mig.