Kalle Larsson (V):
Det knackade på en dörr i en av Stockholms förorter i måndags kväll. Utanför dörren stod ett par poliser som letade efter gömda papperslösa flyktingar. När jag reste mig ur soffan, för det var på min dörr det knackade, visste jag inte vem som stod utanför. Jag visste inte att jag just den kvällen skulle få besök av poliser som letade efter papperslösa och gömda flyktingar.
Poliserna agerade korrekt och mycket trevligt. Men frågan väcktes ändå i mitt huvud: Varför satsar vi resurser på att jaga människor vilkas enda egentliga brott är att de inte kan återvända till sina hemländer?
Jag ska inte av hänsyn till de personer som berörs gå närmare in på detaljerna kring detta, men det väckte också en annan fråga hos mig: Vem är det som knackar på dörrarna i andra länder? Vem är det som knackar på dörrarna i Iran? Regimen knackar på dörrarna hos oppositionella, studenter, fackföreningsledare, intellektuella, kvinnoaktivister.
De som har modet att stå upp mot regimens förtryck och för sina politiska åsikter, som talar fast man vill att de ska vara tysta och kräver politisk förändring, får besök, riskerar fängslande, förnedring och tortyr. Vem knackar på dörren i ett land som Colombia?
Kanske är det paramilitära grupper tätt knutna till regimen som letar efter fackföreningsaktivister som vågat stå upp för de fackliga och de mänskliga rättigheterna, för den politiska, ekonomiska och sociala dimensionen av demokrati. Och vem är det som knackar på dörrarna i Afghanistan?
Kanske är det där USA:s ockupationstrupper som knackar på dörren för att leta efter påstådda motståndsmän. Kanske är det en lokal krigsherres hejdukar som knackar på dörren för att leta efter människor som helt enkelt misshagar just denne krigsherre.
Ja, det är många människor som lever i otrygga och ovissa situationer. Därför har vi i bred internationell förståelse och gemenskap tagit fram FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna. Och artikel 14 beskriver hur man borde bemöta den som flyr undan förföljelse och förtryck.
Där står: Envar har rätt att i andra länder söka och åtnjuta fristad från förföljelse. Det är så det borde vara. Det är så vi har sagt att det ska vara. Vi har skrivit under en förpliktelse om att se till att det är så det ska bli.
Ändå möter människor på flykt från Iran, från Afghanistan, från Colombia och från många andra länder i världen en helt annan verklighet när de söker skydd, när de söker sig till EU eller Sverige för att få denna fristad från förföljelse.
Till att börja med möter de svårigheten att få söka asyl, svårigheten att över huvud taget ta sig in på EU:s territorium, därför att man nu bygger upp en gemensam gränsövervakningsbyrå som kallas Frontex vars huvudsakliga syfte är att hålla människor utanför EU.
EU-kommissionärens tjänstemän har öppet sagt att den som inte befinner sig på EU:s territorium har inte rätt att söka asyl. Just därför innebär Frontex en kortslutning av asylrätten.
När man hindrar människor från att ta sig till EU och över huvud taget få rätten att söka asyl river man hela den överenskommelse som så många länder har undertecknat om rätten till fristad från förföljelse. Ett annat exempel är det transportörsansvar som land efter land har tagit på sig som sitt.
Det handlar om att människor i praktiken inte ens får en biljett till ett annat land, därför att flygbolaget eller rederiet är oroligt för att man ska behöva betala återresan och i vissa fall till och med böter om en person inte befinns ha de handlingar som krävs i enlighet med de ganska strikta krav som ställs i EU:s medlemsstater.
Vi måste väl ändå säga något om Dublinförordningen som är det tredje exemplet på hur EU just nu bygger murarna runt sina egna stater högre. Principen om första asylland innebär i dag i praktiken att Sverige och andra länder avvisar människor tillbaka till länder där det inte finns tillräckliga mottagningsförhållanden.
Man hänvisar dem till att bo i hangarer i läger utan rimliga sanitära villkor och utan den rättssäkerhet som alla som söker asyl har rätt att kräva. Principen om första asylland har blivit något helt annat, nämligen principen om att vi ska försöka undvika att pröva människor för asyl om vi kan. Den principen måste förändras.
Herr talman! Även Sveriges flyktingpolitik behöver i grunden förändras. Vi hörde tidigare talare beskriva hur absurd situationen är i dag när det gäller väpnad konflikt. Samtliga partier i denna kammare var överens om en tolkning av gällande utlänningslag på den här punkten och andra.
Men när det gäller väpnad konflikt har den misstolkats och förvridits av verkställande myndigheter till att bli något helt annat än vad lagstiftaren hade som intention. Då vore det märkligt om vi inte tog vårt lagstiftande ansvar att förändra så att lagen åtminstone motsvarar det vi avsåg från början. Då skulle människor inte avvisas till krigets Irak på det sätt som i dag sker.
Då skulle människor inte kunna sändas tillbaka till delar av Somalia och Afghanistan så som i dag sker. Herr talman! Vi kan också se hur tolkningen av det som kallas synnerligen ömmande omständigheter - ett mycket litet nålsöga - i dag är mycket hård och restriktiv.
Jag tror att vi i denna kammare har en majoritet för att säga att detta inte är hållbart. Än så länge försöker Moderaterna göra vad de kan för att hålla emot en förändring, men jag tror att vi om inte alltför lång tid kommer att få se en förändring av den hårda praxis som denna lagstiftning har inneburit.
Jag tror inte att en enda person i denna kammare, samtliga inräknade, tycker att det är rimligt att apatiska barn utvisas. Jag vill inte tro det. Jag vägrar tro det. Låt mig också säga något om kvinnors särskilda asylskäl. Vi vet att kvinnors politiska aktivitet av naturliga skäl kan se annorlunda ut än mäns.
Eftersom den praxis som utgår från utlänningslagstiftningen, både i Sverige och internationellt, bygger på mannen som politisk varelse och norm ser man inte de särskilda asylskäl kvinnor ofta kan ha.
Det är bra med utbildning och diskussioner om förbättringar, men vi måste också se till att vi får en praxis som motsvarar den lag där vi också på denna punkt lyckades nå full samstämmighet i kammaren. Detsamma gäller i någon utsträckning också hbt-flyktingar.
Det är inte rimligt att människor, vilket fortfarande sker, avvisas till andra länder med hänvisningen: Jo, det går bra att leva i det land du kommer från om du inte öppet visar din kärlek.
Det är i sig en kränkning av de mänskliga rättigheterna och rätten att få visa sin kärlek till sin partner, till sin nästa. Herr talman!
Den här flyktingpolitiken gör att människor tvingas leva som gömda och papperslösa - inte för att det är ett liv som är trevligt i största allmänhet utan för att man inte har något alternativ när det som erbjuds är att återvända till ett land där man riskerar förföljelse, förtryck och kanske också tortyr. Därför lever tusentals papperslösa mitt ibland oss i dag.
En del av vår välfärd bygger på deras arbete. Som papperslös lever man utanför de sociala trygghetssystem som vi andra tar för självklara. Det är inte i längden ett hållbart samhälle när man bygger parallella samhällen för dem som har rättigheter och dem som inte har det. Vi måste se till att de grundläggande mänskliga rättigheterna omfattar alla. Det gäller rätten för papperslösa barn att gå i skola. Det räcker inte med en utredning.
Det gäller rätten till vård på lika villkor och till bästa möjliga hälsa för alla. Det gäller rättigheter på arbetsmarknaden som vi från oppositionen gemensamt kräver. Ytterst gäller det också möjligheten att få prövas för att få stanna i Sverige på riktigt. Herr talman! Vi står inför en valrörelse.
Den är vi nog många som ser fram emot, säkert av lite olika skäl. Jag ser framför mig en valrörelse som kanske kommer att se annorlunda ut än den gjorde förra gången. Då hade vi en allians, ohelig om man så vill, mellan fem partier, Vänsterpartiet, Miljöpartiet, Centern, Kristdemokraterna och Folkpartiet, som krävde en förändrad politik.
Mot det stod de historiskt, och möjligen också med historiska ambitioner, största partierna som varit regeringspartier i olika skeden av Sveriges utveckling. Denna allians är nu i allt väsentligt bruten, och jag vill vara tydlig med att vi är besvikna på Kristdemokraterna, Centerpartiet och Folkpartiet.
Vi ser hur de under denna mandatperiod lagt sig alltför platt för den moderata flyktingpolitiken. Man skulle kunna gå så långt som att gratulera Tobias Billström till ett väl utfört hantverk i att få med sig de mindre borgerliga partierna om det inte vore för att vi vet att det har varit ganska tuffa interna diskussioner i regeringen.
Många företrädare för de mindre partierna har trots allt försökt förändra politiken i rätt riktning, även om de inte har nått så långt som de själva eller vi hade förväntat. Jag kommer därför, herr talman, att ställa ärligt menade och uppriktiga frågor som Centerpartiet, Kristdemokraterna och Folkpartiet kanske kan svara på.
Tycker ni att svensk asylpolitik, flyktingpolitik, ser bra ut som den är i dag? Om inte, hur skulle ni vilja att den förändrades? Vill ni gå i en mer restriktiv riktning eller vill ni ge rätten till asyl en större tyngd så att fler människor får sin rätt till fristad från förföljelse uppfylld? Det går bra att svara i inläggen, så slipper vi kanske replikskiften.
Men annars kan ni lugnt räkna med sådana. Herr talman! Jag ser fram emot att formulera en gemensam rödgrön flykting- och asylpolitik. Den kommer inte att bli precis som Vänsterpartiets politik; det vore väl lite väl mycket begärt.
Även om vi och Miljöpartiet är överens om mycket är det lite väl mycket begärt att våra två partier ska få precis som vi vill i varje enskild fråga. Det är inte ens av demokratiska skäl helt rimligt.
Ser man till dagens betänkande såväl som till det betänkande som kammaren hade att ta ställning till vid ungefär samma tid förra året kan man se en rad olika gemensamma förslag från Vänsterpartiet, Socialdemokraterna och Miljöpartiet. Det är en del av grunden för en gemensam politik. Jag vill dock gärna peka på en sak till som jag tror behöver vara utgångspunkten.
Den 17 oktober förra året sade Mona Sahlin följande i Ekots lördagsintervju: "Jag kan känna en stor skam över hur delar av den egna rörelsen kom att resonera. Det är ett kapitel av svensk flykting- och integrationspolitik som jag inte är stolt över och som jag också har anledning att dra slutsatser av och aldrig hamna i igen. Menar man att barns bästa alltid måste komma först kan man inte hantera frågan som det kom att bli under de åren."
På frågan vad det var hon kände skam över svarade hon bland annat: "Att det fanns resonemang om att det var för att undvika främlingsfientliga krafter som det var så viktigt att vara hård och fast. Det känner jag en skam över." Denna insikt är på åtminstone två sätt helt avgörande. Den ger möjlighet för Socialdemokraterna att ompröva och förnya sin asyl- och flyktingpolitik.
Den slår också fast att man inte bekämpar främlingsfientlighet genom att gå den till mötes. Det är en helt avgörande insikt. I ärlighetens namn, herr talman, vet vi ännu inte vad resultatet blir när vi nu går mot en valrörelse. Något parti kanske åker ut. Något parti kanske kommer in. Men i de här frågorna kommer sådana saker inte att avgöra vilken riktning politiken tar.
Vi ser att i vår omvärld har politiken tagit en helt annan riktning än vad många av oss skulle önska - en riktning mot mer restriktivitet, hårdare tag och misstänkliggörande av asylsökande. Oavsett om det är regeringar som står till höger eller vänster har detta de facto skett.
Jag vill bara påminna om att den stora tragedin inte är de främlingsfientliga partiernas brutalitet utan de etablerade partiernas medlöperi. Det är på oss här inne det hänger om Sverige ska få en mer restriktiv eller mindre restriktiv politik.
Ingen annan utanför denna kammare ska kunna ha rätt att sätta dagordningen för vad vi tycker är riktiga och rimliga politiska prioriteringar. Man kan inte skylla på en utmaning från någon annan och på allmänna opinionsströmningar i största allmänhet - illa bekräftade vetenskapligt - för att förändra den politik som vi traditionellt har försökt bedriva. Herr talman!
Avslutningsvis kommer jag inte att yrka på något. Ni behöver inte vara oroliga för att jag missar det den här gången. Det har yrkats och kommer att yrkas på ett antal gemensamma reservationer. Jag instämmer förstås i samtliga som vi har inlämnat. Jag vill ändå avsluta med att säga att Sverige i världens ögon bär ett ansvar.
Vi har ett rykte om oss - måhända inte alltid väl underbyggt men trots det ett rykte - att kunna vara ett land där man får fristad från förföljelse. Med det ryktet följer ett ansvar. Vi från Vänsterpartiet vet var vi står. Vi vill att Sverige ska vara ett föredöme när människor som behöver skydd undan förföljelse knackar på vår dörr.
Vi vill försvara rätten till asyl, och vi vill riva murarna runt "Fästning Europa". Den fråga ni övriga har att besvara i dag är: Är ni med oss eller är ni emot?