Malcolm Momodou Jallow (V):
Jag vill börja med att konstatera att statsrådet inte nämnde Libyen och slavhandeln där i sitt svar på interpellationen, trots att den lyftes fram i interpellationen. Men jag tänker använda min talartid till att tala om just Libyen. Som statsrådet nämnde i sitt svar är målet för svenskt internationellt bistånd, fastlagt av riksdagen, att skapa förutsättningar för bättre levnadsvillkor för människor som lever i fattigdom och förtryck - med betoning på förtryck.
Sveriges humanitära bistånd ska bidra till att rädda liv, lindra nöd och upprätthålla mänsklig värdighet. Det är en mycket viktig fråga. Fru talman! Vad är det som inskränker den mänskliga värdigheten värre än att bli förslavad? Att afrikaner berövas all värdighet, att deras mänsklighet avhumaniseras och att de berövas sin frihet och säljs som boskap på auktion är ingen nyhet.
Denna fruktansvärda verklighet är en del av det svenska historiska arvet, som aldrig erkänns. Men i dag handlar denna interpellation och mitt inlägg om slavhandel i nutid i Libyen och inte på 1700-talet. Det handlar om hur svenskt bistånd används genom EU för att finansiera verksamheter och avtal som möjliggör tillfångatagande, förslavande, tortyr, grova brott mot mänskligheten och asylrätten.
Enligt den ansvariga för Amnestys arbete med flyktingar och migranter i Sverige, Madelaine Seidlitz: "Europeiska regeringar är inte bara medvetna om övergreppen utan gör sig också medansvariga till brotten genom att medverka till att de libyska myndigheterna stoppar flyktingar och migranter från att korsa Medelhavet. EU har bland annat finansierat den libyska kustbevakningen, som enligt Amnesty arbetar tillsammans med kriminella gäng och människosmugglare."
Under 2017 har hittills över 19 000 människor tillfångatagits av den libyska kustbevakningen, förts tillbaka till Libyen och sedan omedelbart placerats i förvar där tortyr hör till vardagen. Den libyska kustbevakningens övergrepp har länge varit kända. Fru talman!
När frågan om förlängning av EU:s stöd till den libyska kustbevakningen diskuterades i juni 2016 sa utrikesminister Margot Wallström så här: "Rötäggen måste bort, resten ska vi se till att träna och utbilda på rätt sätt." Men när vi nu fortsätter att höra samma sorts berättelser från Libyen kan man ju undra om Margot Wallström och andra i regeringen tycker att man valt rätt linje i samarbetet med Libyen.
I onsdags sa statsministern så här efter ett möte med riksdagens EU-nämnd: "Ingen kan garantera att alla aktiviteter görs precis så som vi skulle vilja, men grundförutsättningen är att internationell rätt och mänskliga rättigheter ska gälla." Vi vet att detta inte är fallet i Libyen, och vi har vetat det under många år.
Men den svenska regeringen valde för bara några månader sedan att ändå fortsätta stödja utökade EU-stöd till Libyens kustbevakning med 46 miljoner euro med biståndspengar - detta trots vetskapen om de övergrepp som begås av just kustbevakningen i Libyen.
Amnesty International, Human Rights Watch och FN har sedan en tid tillbaka rapporterat om kränkningar och grova övergrepp, men vi fortsätter ändå att stödja just Libyen.
Därför vill jag fråga statsrådet vad hon och regeringen konkret gör för att säkerställa att svenskt bistånd inte genom EU används för att finansiera verksamheter som den libyska kustbevakningen, som enligt internationella organisationer är inblandad i övergrepp, slavhandel och brott mot asylrätten. Det är uppenbart att mänskliga rättigheter väger lätt mot ambitionerna att stoppa flyktingar från att komma till Europa. Att den svenska regeringen har ställt sig bakom samtliga dessa beslut är obegripligt för mig.