Maria Ferm (MP):
Det har varit väldigt intressant att följa vad som hittills har sagts under denna debatt. Många har lyft upp att det är viktigt att hålla fast vid den ordning som vi har och att säkerställa att vi följer de beslut som riksdagen har fattat. Detta är viktigt och intressant.
Vi har en instans- och processordning för hur man ska hantera migrationsärenden, vilken riksdagen har fattat beslut om och som inte längre är så ny. Vad jag kan se är den inte något som ifrågasätts här i dag, utan vi är alla nöjda med den. Vi vill ha rättssäkra, individuella prövningar, och vi vill att de beslut som fattas ska ha föregåtts av en ordentlig process där människors skäl har kunnat bedömas.
Vad vi ser nu är dock att människor drabbas väldigt hårt av att handläggningstiderna blir långa. De beslut som vi faktiskt har fattat här i kammaren har omkullkastats på grund av både långa handläggningstider och en ny praxis på myndigheten som går stick i stäv med det som vi gemensamt har beslutat.
Det tydligaste exemplet på vad jag tar upp är det faktum att vi redan 2015, då vi antog den tillfälliga lagen, sa att barn och barnfamiljer skulle undantas om de kom före 2015. Det har därefter dock inte förverkligats för ensamkommande eftersom ett nytt beslut fattades av Migrationsverket, vilket gick stick i stäv med detta.
De långa handläggningstiderna gör också att de som kom hit som minderåriga och i stor utsträckning skulle ha fått stanna om deras ansökningar hade beviljats när de var minderåriga nu riskerar att få avslag. Man kan fråga sig vad vi då ska göra och vad vårt ansvar här i kammaren är när vi står inför en situation att de människor som skulle fått stanna med den lagstiftning som vi har fattat beslut om inte får det trots att det var tanken från början.
Och det sker på grund av Sveriges byråkrati och på grund av vår oförmåga att handlägga ärenden skyndsamt och ge människor en rättssäker och effektiv prövning så som det var tänkt. Jag tycker att vårt ansvar är att agera. Vi ska inte bara argumentera för att behålla status quo, utan vi ska göra något för att säkerställa att det vi från början ville med lagstiftningen också blir av.
När vi ser att lagstiftning får orimliga konsekvenser eller drabbar enskilda människor hårt måste vi analysera det och se om det finns något vi kan göra för att förändra situationen. Detta gäller särskilt när vi vet att det handlar om unga människor som har bott här under lång tid och när vi vet att det handlar om människor som riskerar att drabbas av psykisk ohälsa eller faktiskt också funderar på självmord och liknande.
Vi har redan sett detta vid ett antal tillfällen. Vi behöver då fundera på vad vi kan göra. Det finns självklart saker som vi kan göra som samtidigt respekterar den nya instans- och processordningen och som gör att vi även i fortsättningen har en individuell prövning. Men vi måste hitta lösningar som gör att den grupp som kom som ensamkommande under 2015 också får en möjlighet att stanna. Flera partier har gett vissa svar.
Jag vet att det finns engagerade människor inom alla partier, inte minst Centerpartiet och Vänsterpartiet. Det är dock fortfarande lite oklart hur andra partier ställer sig till att försöka hitta lösningar som säkerställer att människor inte drabbas på det sätt som vi nu ser. Jag hoppas få ytterligare tydliggöranden under debatten.