Ulf Kristersson (M):
Eva-Lena Jansson vill uppenbarligen tillbaka till tiden före sjukförsäkringsreformen. Det beskriver hon återkommande i olika debatter här i riksdagens kammare. Det är naturligtvis en åsikt som står henne helt fritt att ha. Jag delar inte den. Däremot tycker jag att det är en felaktig beskrivning att hävda att tilliten till den svenska socialförsäkringen är svag eller riskerar att försvagas. Jag har läst samma rapport av Stefan Svallfors.
Den beskriver i allt väsentligt att tilliten och tilltron till den svenska socialförsäkringen aldrig i modern tid har varit större än den är just nu. Fler än förr bedömer att de kommer att klara en månads sjukskrivning utan allvarliga konsekvenser. Det är fler som har en stark individuell skattebetalningsvilja till den generella välfärdspolitiken.
Det är färre än förr som misstänker att fel människor får del av bidrag och socialförsäkringar som de inte har rätt till. Det finns en stor tilltro till att människor får de försäkringar de behöver och att försäkringarna fungerar såsom det var avsett. Det tycker jag är en styrka för den svenska välfärdspolitiken.
Motsatt problem rådde under den tid då det rådde oklarhet om socialförsäkringen fungerande som det var avsett, om det var många människor som uppbar sjukpenning fast de antagligen skulle kunna arbeta och om det var många människor som var sjukskrivna längre tid än vad som var nödvändigt. På den tiden förtidspensionerades 73 000 personer årligen.
Det var inte bara fel mot de människorna, utan det var också ett fel mot hela den idé som vi har i Sverige med breda, generella socialförsäkringar som är till för att de som inte kan arbeta ska få försörjning medan andra som kan arbeta faktiskt också gör detta. I den bemärkelsen tycker jag att vi har värnat fundamentet i den svenska socialförsäkringen och ökat förutsättningarna för människor att känna tillit till att politiken kan stå för de löften som utställts. Har man sagt det kan man också säga att man kan tycka olika.
Man kan tycka att det offentliga ska ta allt ansvar och att den svenska modellens tradition med avtalsförsäkringar som kompletterar de offentliga, lagstiftade försäkringarna är fel. Det står Socialdemokraterna fritt att i så fall väcka motioner om att överta allt det ansvar som parterna i dag tar för till exempel sjukförsäkringen. Jag tycker att det vore en dålig idé.
Det skulle kosta väldigt mycket pengar, och det skulle frånta parterna det ansvar de i dag vill ta på lite olika sätt på olika avtalsområden att förhandla fram egna kompletterande försäkringar. 90 procent av alla människor som arbetar i dag i Sverige omfattas av dessa avtalade försäkringar. Två av tre som arbetar har i dag inkomster under taket.
Den tredjedel som skulle ha störst nytta av en dramatisk höjning av taket är de som tjänar allra mest och framför allt de män som tjänar allra mest. Det står Socialdemokraterna fritt att tycka att det är en viktig och angelägen fördelningspolitik. Jag tycker inte det. Det tyckte normalt inte heller Socialdemokraterna tidigare.
År 1994 myntade regeringen Ingvar Carlsson det som sedan dess har blivit en viktig del av svensk välfärdspolitik, nämligen att man ska värna välfärdstjänster framför transfereringar om man upplever att man befinner sig i en situation där man tvingas till prioriteringar. Om man inte tvingas till prioriteringar, om man har alla pengar i världen och kan ge allt till alla, finns det förstås inga skäl att inte ge miljonärer rätt till sjukförsäkring på miljonärsnivå.
Men om man tror att normala ekonomiska lagar gäller och om man ibland måste välja mellan olika saker man tycker är viktiga väljer jag välfärdens tjänster framför höjda tak så att fler med höga inkomster får offentliga försäkringar.