KBLab/rixvox huggingface dataset:
Kent Persson (V):
Jag tackar statsrådet för svaret. Vi har debatterat frågan vid ett tidigare tillfälle, när vi på initiativ av Vänsterpartiet hade en särskild debatt om landsbygdens utveckling. Jag gläder mig i dag åt att jag kan notera att statsrådet också använder ordet landsbygd och inte glesbygd, som så konsekvent användes vid det förra tillfället.
Bakgrunden till interpellationen är den utveckling som vi kan se på landsbygden i dag, där mer än tre miljoner människor bor. Jag menar att staten har en vidare uppgift än att bara utjämna skillnader i välfärdssystemen när de upptäcks.
Det är också så att statens närvaro på landsbygden är ett viktigt signalsystem, inte bara för kommunerna och regionerna som sådana utan för invånare och företag som bor och verkar på landsbygden.
Det vi i dag kan se när det gäller arbetsförmedling, försäkringskassa och kanske polis, men också post och i framtiden även apotek, är en omstrukturering och en effektivisering som är liktydig med centralisering.
Av någon outgrundlig anledning finns det när man effektiviserar alltid en tendens att man centraliserar verksamheten till regionala centrum eller till Stockholm. Detta är ett bekymmer.
När vi diskuterade just IT-infrastrukturen för ungefär åtta år sedan skulle bredband åt alla ge möjligheter till landsortens befolkning och till företagen där. Man diskuterade möjligheten att lokalisera ut statliga verksamheter. Men just den satsningen och utbyggnaden har gett motsatt effekt.
Man har tagit det till intäkt för att centralisera verksamheten, till exempel skattekontor och försäkringskassa, när det gäller stora delar av landsbygden. Det går alltså i precis motsatt riktning mot vad vi diskuterade för sju åtta år sedan. Det här är givetvis allvarligt, för det är fortfarande över 100 000 hushåll som är utan bredband.
En stor del av dem bor just i landsortens kommuner. Det blir problem när de ska kommunicera. Än värre blir det när de inte heller har telefoni, vilket tidigare var en självklar rättighet för alla. Men när marknaden i dag anser att människor inte är tillräckligt lönsamma klipps förbindelsen.
Hur ska staten då kunna upprätthålla en likvärdig service för dem som bor i dessa områden? Det som är väldigt allvarligt är att de myndigheter jag pratar om här verkar var och en för sig, utan samordning och i värsta fall utan att diskutera avgörande beslut om nedläggning eller neddragning av service med kommunerna där de verkar.
Vem har då ansvaret? Givetvis staten, och därför måste regeringen gå in här och agera. Det borde vara rimligt att man innan man fattar beslut om verkställighet av förändrad service måste diskutera med kommunerna och länsstyrelsen. Länsstyrelsen är ändå statens förlängda arm ute i länen och regionerna och borde ha koll på vad som händer och sker.
Det har de inte i dag, och det är ett stort svaghetstecken.
Kent Persson (V):
Det är lätt att tungan slinter emellanåt. Hur det har varit är inte så väldigt intressant att diskutera, utan det är bättre att diskutera hur det är i dag. Jag kan konstatera att den försämring som i dag sker i landsortens kommuner faktiskt accelererar. Jag förstår att det är mot bakgrund av det som ni har tillsatt den här utredningen.
Men ni borde stanna upp och se till så att diskussionerna också involverar kommunerna så att de kan vara med och på ett konstruktivt sätt diskutera hur man ska lösa servicen i landsorten. Det är ju det som är poängen med det hela. Myndigheterna kan och ska inte var för sig hantera den här frågan, för de har en vidare uppgift än så.
Det handlar faktiskt om att det inte finns bredband i alla hushåll i dag. Det är en stor brist. Marknaden klarar inte av att bygga ut det utan vad jag förstår kommer regeringen att ta något nytt initiativ i frågan. Det handlar också om telefoni. Det har varit en rättighet, och det har byggts upp tidigare. Men när de nu utsätts för marknadskrafter är vissa människor och hushåll inte tillräckligt lönsamma.
Hur ska de omfattas av en statlig service som kanske ska ske på avstånd via telefon och datanät? Det fungerar inte! Därför måste man stanna upp, vänta in och vidta åtgärder så att man har förutsättningar för att kunna göra de här förändringarna. Jag är definitivt inte emot att de statliga myndigheterna effektiviseras - absolut inte.
Det finns mycket att göra. Men när det sker på bekostnad av service ute i landsorten måste man stanna upp och fundera lite grann över hur det ska bli i fortsättningen. Vi har till exempel frågan om pumpstationerna, och det var därför jag ställde interpellationen. När vi pratar om service på landsbygden är det mycket vidare än bara de statliga myndigheterna.
Det är likadant med pumpstationerna; 1 000 pumpställen planerar man att lägga ned på landsorten. Detta ställer till bekymmer. Jag känner till ganska väl vad som händer. Folk börjar fundera på vilka möjligheter de har att stanna kvar, bo, verka och leva på dessa orter.
Företagarna funderar också över om de kan etablera sig eller stanna kvar när det inte ens finns en arbetsförmedling att diskutera arbetskraftsförsörjning med. Detta är ett gigantiskt problem som vi upplever i många landsortskommuner i dag. Det går snabbare; det har accelererat de senaste två åren.
Jag noterar också att statsrådet säger att han är nöjd med den förvaltningsstruktur som vi har i dag. Jag vet inte, jag ser inte igenom det. Går jag ut och pratar med människor i dag vet de inte vem som har ansvaret för vad, till exempel vem som har ansvaret för Arbetsförmedlingens, Vägverkets eller Banverkets verksamhet.
Går man in och tittar och försöker förstå hur strukturen är uppbyggd är det fullständigt omöjligt att se vem som har ansvar för vad.
Kent Persson (V):
Problemet är inte att statsrådet tillsätter en ny utredning, utan det är att under tiden som utredningar och dialog sker kommer förändringsprocessen att fortsätta och därmed också försämringarna av servicen. Det är det jag vänder mig emot.
Det finns en poäng i att stanna upp och säga: Nu tar vi en paus i arbetet med förändringarna och inväntar vad utredningarna och dialogen kommer fram till. Det är likadant när det gäller bensinstationerna som är hotade. Om de ska överleva och om det ska ges möjligheter för hemtjänsten och enskilda personer i Norrland att ha ett tankställe finns det bara en möjlighet.
Det är att gå in med investeringsstöd till dessa tankställen som ofta är en förutsättning för att en lanthandel ska överleva. Det är givetvis viktigt att man ger de signalerna framöver.
När det gäller Ansvarsutredningen är en av de viktigare delarna att man ser över vem som gör vad och att man får ordning på de statliga myndigheterna och deras sätt att jobba. Det hastar.
När ni ställer krav på myndigheterna att snabba på sin effektivisering har vi sett att det leder till att verksamheterna centraliseras. Det är tvärtemot vad vi vill. Det är en förutsättning att de finns ute i landet och kan verka på rimligt sätt.
Jag noterar också att statsrådet inte kommenterar detta med bredband åt alla. Jag vet inte hur jag ska tolka det. Det får vi väl se i framtiden.
Kent Persson (V):
Jag tackar utbildningsministern för svaret. Bakgrunden till interpellationen är att det i dag är en stor skillnad på utbildningsnivån om man bor i ett storstadsområde eller på landsorten, i glesbygd.
I den regionalpolitiska utredning som presenterades 2000 slår man fast att kompetensen inom samtliga yrkesområden är högre i storstäder än i övriga landet.
Vänsterpartiets riksdagsgrupp har också bett riksdagens utredningstjänst att utreda vilka skillnader som finns mellan utbildningsnivåerna beroende på om man bor i storstadsområdena eller på landsbygden. RUT:s slutsatser är desamma som de den regionalpolitiska utredningen kom fram till.
Det är en stor skillnad när det gäller hur stor andel som har slutfört gymnasieutbildning.
Effekten av budgetpropositionen är att antalet studieplatser har minskat mellan 2006 och 2007 när det gäller den kommunala vuxenutbildningen, inte på grund av att behovet har minskat utan på grund av att statsbidraget har minskat.
Jag har svårt att se att utbildningsnivån höjs om antalet studieplatser minskar eller att tillgängligheten skulle öka. Statsrådet skriver i sitt svar: "Samtidigt som det riktade statsbidraget till den kommunala vuxenutbildningen minskades ökade det generella bidraget till kommunerna." Ja, det är väl rätt.
Vad statsrådet glömde att säga i sitt svar är att samtidigt som man gjorde den här förändringen minskade man medlen till kommunerna med 600 miljoner kronor. En tredjedel av medlen till den kommunala vuxenutbildningen försvann alltså. Det innebär att möjligheten att möta behoven drastiskt minskar för kommunerna.
Vi ska komma ihåg att den kommunala vuxenutbildningen historiskt sett har spelat en stor roll för att öka möjligheten för dem som inte har gymnasiekompetens att skaffa sig den och gå vidare och på det sättet få en nystart i sitt yrkesval. Det har också betytt mycket för att till exempel undersköterskor ska kunna kompetenshöjas till sjuksköterskor.
Det finns en rad exempel på hur det har fungerat. Statsrådet hänvisar till det kommunala självstyret och till att kommunerna avgör vad man ska satsa på. Så har det ju alltid varit när det gäller den kommunala vuxenutbildningen.
Det har alltid varit behovet i kommunerna eller regionen som har varit styrande för vilka typer av utbildning man satsar på. Det är inte något nytt. Skillnaden med det här beslutet är att det kommunala självstyret minskar. Mindre medel gör att det ska prioriteras i kommunerna.
Det innebär, som vi kan se, att antalet platser i den kommunala vuxenutbildningen har minskat dramatiskt de senaste åren.
Kent Persson (V):
Vi kan återgå till det som den här interpellationen handlar om, nämligen utbildningsnivån i de regionalpolitiskt utsatta områdena. Där har den kommunala vuxenutbildningen kanske varit en avgörande insats för väldigt många människor att få en omstart i livet.
Av någon outgrundlig anledning drabbas dessa kommuner särskilt hårt när man även drar ned på den kommunala vuxenutbildningen. Jag säger inte att vi alltid har haft den bästa skolpolitiken, för det har vi inte. Det kan jag hålla med om. Det finns anledning att ompröva mycket av det som vi har sagt och gjort tidigare. Men det handlar inte riktigt om det. Det handlar om hur det är nu och om framtiden.
Ska vi leva upp till vad som sägs i Lissabonstrategin om det livslånga lärandet måste det finnas en beredskap ute i kommunerna och en möjlighet att bedriva just det livslånga lärandet utifrån ett perspektiv att även vuxna ska kunna komplettera sin utbildning och få en gymnasial kompetens för att sedan gå vidare.
Det är inte sant att det mesta i den kommunala vuxenutbildningen har varit inriktat på teoretisk utbildning. Väldigt många av dessa utbildningar har också varit inriktade direkt på att man går från ett yrke till ett annat, till exempel från undersköterska till sjuksköterska. Då behövs denna typ av utbildningar. De har varit väldigt viktiga utifrån väldigt många aspekter.
Dessutom ska vi komma ihåg att detta är en gammal tradition. Detta började redan på 50-talet med aftonskolorna för att man skulle ge möjligheter till dem som inte kunde vidareutbilda sig på annat sätt. Det blir dessutom lite märkligt här när det gäller att teoretiska kunskaper inte skulle vara viktiga.
Det som är så bra med vuxenutbildning är att vuxna kommer tillbaka till en utbildning med en yrkesbakgrund och en livserfarenhet som de kan ta med sig till de teoretiska studierna för att gå vidare i den fortsatta utbildningen. I detta sammanhang ska vi också komma ihåg att kommunerna har byggt upp kommunala lärcentrum.
De finns i dag i väldigt många kommuner. Där tar man ett ansvar för framför allt de vuxnas lärande för att de ska ges möjligheter att komma igen. Är ni beredda att även fortsättningsvis finansiera dessa lärcentrum, att ta över det finansiella ansvaret, för att de ska ges möjlighet att överleva?
När ni nu drar ned på stödet innebär det faktiskt inte att behovet minskar. Vad som är höna och ägg här kan man alltid diskutera. Men utbildningsnivån är fortfarande väldigt låg, och det behövs en kompetenshöjning, vilket utbildningsministern vid ett flertal tillfällen säger i debatten.
Då måste det också göras satsningar även för de vuxna så att de ges möjligheter. Den kvalificerade yrkesutbildningen är på många sätt väldigt bra, men den spretar också åt väldigt många håll. För att komma in på den måste man ha minst gymnasiekompetens. Hur ska de vuxna som inte har det få det om de inte ges möjligheter?
Kent Persson (V):
Jag återgår nu till att tala om den kommunala vuxenutbildningen. Om medlen till den kommunala vuxenutbildningen tidigare skars ned, har jag svårt att se att situationen blir bättre om man skär ned ytterligare, som den borgerliga regeringen har gjort. Det är väl knappast troligt att det blir på det sättet.
Detta handlar om att man inte kan använda den kommunala vuxenutbildningen som något dragspel beroende på konjunkturerna. Det handlar hela tiden om att upprätthålla en hög kompetens bland den personal som finns. Dessa personer kan inte använda sig av några arbetsmarknadspolitiska instrument för att gå in och ut beroende på hur arbetsmarknaden förändras över tiden. Det går inte.
När det sedan gäller vad som komma ska vet vi inte det än. Det som ni har gjort är att dra ned på medlen och säga att någonting ska komma i framtiden. Då måste ni också tala om hur detta ska finansieras när det rent praktiskt gäller möjligheterna för de studerande att studera med studiemedel. Ni väljer faktiskt inte att höja studiemedlen. Det särskilda rekryteringsbidraget som har funnits tidigare är också borttaget.
Möjligheterna för vuxna här är alltså betydligt sämre. Som exempel kan man ta en person som ska ha grundskolekompetens, särvux eller grundläggande vuxenutbildning, och ta studiemedel. Sedan ska den personen gå vidare på en yrkeshögskola med studiemedel. Vem kommer att ha möjlighet och råd att göra det med den nivå som det är på studiemedlen i dag?
Vi talar nu om vuxna och vuxnas möjligheter. Många gånger har dessa personer familj och ska försörja inte bara sig själva utan barn. Hur ska de klara av det när ni inte höjer studiemedlen?
Kent Persson (V):
Jag tackar Maria Plass för hennes anförande. Det var intressant. Jag konstaterar att ni är väldigt duktiga på att rada upp vad ni har gjort för något och med slutsatsen att vi står bra rustade. Det är bara det att resultatet av er politik visar precis motsatt effekt.
Man räknar med 10 procent arbetslöshet nästa år, och det är långt ifrån att upprätta en arbetslinje med full sysselsättning som är er politik. Så här skriver ni: I det rådande läget med varsel är det viktigt att det inte finns onödiga hinder för dem som vill starta företag eller utveckla en befintlig verksamhet. Det gäller inte minst kvinnor, unga, personer med utländsk bakgrund.
Ni lyfter också upp social ekonomi och socialt företagande. Vad är det för hinder egentligen som ni vill ta bort? Ni pekar ju inte på någonting av det. Jag har tagit upp saker i mitt anförande tidigare här. Vad är det för hinder egentligen? Är det F-skattsedeln som är den stora lösningen?
De företagare som jag har träffat under mina år inom politiken - det bör vara några hundra vid det här laget - har aldrig lyft upp F-skattsedeln som något problem. Det är väldigt lätt att starta företag i Sverige. Däremot kommer det krångel sedan, inte minst när olika myndigheter står mot varandra och ibland krånglar till det.
Men det är inte att starta företag, inte att få en F-skattsedel. Det löser vi. Det är inte det som är problemet. Tala om nu vilka hinder det är som ni skriver om i ert utskottsbetänkande!
Kent Persson (V):
Men det står så här: När det gäller F-skattsedeln är det en kvalitetsstämpel. Det är det när man får den. Jag träffar väldigt många som i dag är företagare som har varit i den situationen att de har stått och valt att vara företagare. De har aldrig sagt att det är svårt. Det är inga problem med den biten.
Men jag får givetvis inget svar på frågan här vad det är för onödiga hinder för dem som vill starta företag eller utveckla en befintlig verksamhet. Det är det som är lite sorgligt. Man pratar och säger att det är svårigheter, att det är problem.
Men när jag ställer frågan vad det konkret är för hinder för kvinnor och sociala företag har man inget svar av den enkla anledningen att ser man och definierar de hindren måste man komma med förslag på hur man ska lösa det. Det är den slutsats som jag drar av Maria Plass svar på min fråga.
Kent Persson (V):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservation 1, den motivreservation som vi har.
Låt mig sedan säga att när vi diskuterar EU:s grönbok tycker jag att den svenska hållningen ska vara att en bättre infrastruktur för distribution av el och biogas i första hand ska fungera som ett medel för att på ett effektivt sätt nå de klimatrelaterade målen för energipolitiken, alltså 20-20-20. Det borde vara utgångspunkten. Tyvärr andas grönboken starkt att det handlar om försörjningstrygghet.
Det kan jag i och för sig förstå, och jag har ingenting emot det, men jag tycker samtidigt att man måste börja i rätt ända när man pratar om försörjningstrygghet och utbyggnad av infrastrukturen. Det finns vissa grundförutsättningar som jag och Vänsterpartiet anser måste fungera innan vi sammanlänkar oss med övriga Europa. Framför allt måste det finnas en fungerande elmarknad ute i Europa.
Det måste finnas garantier, men inte bara ord. Man måste gå från ord till handling och separera näten, distributionen, från produktionen. Först då finns det grundläggande förutsättningar för att få en fungerande elmarknad och på det sättet också en bättre konkurrens, något som saknas i dag.
Man bör också börja på hemmaplan och städa här. I dag finns det flaskhalsar i den svenska infrastrukturen när det gäller elförsörjningen. Det behövs kraftfulla insatser här för att kunna introducera förnybar energi. Det gäller norra Sverige. Det gäller också den havsbaserade vindkraften.
Vi måste också bygga ut och få en bättre fungerande nordisk marknad än vi i dag har. Nu har ett steg tagits av den svenska och den norska regeringen. Jag är jätteglad över det. Vi får ett gemensamt elcertifikatssystem. Det ger vissa förutsättningar för att det ska fungera bättre. Det handlar inte bara om distribution av energi utan också om priset, om priskonkurrensen.
Nästa steg är givetvis att inkorporera de baltiska staterna i det nordiska elsystemet och att på det sättet bygga ut när det gäller de förutsättningarna. Därom är vi helt överens. Men det gäller att börja i rätt ända för att få det här att fungera. Börjar man inte i rätt ända får vi inte fungerande energiinvesteringar. Det gäller också ledningsproduktion.
När det gäller den svenska hållningen och, i det här betänkandet, investeringar i oljeledningar är tyvärr utskottets majoritet väldigt luddig. Vad menar man egentligen?
Anser man att detta med att uppnå 20-20-20-målen är att ge stöd till och investera i ny infrastruktur för att distribuera olja runt om i Europa? Jag tycker inte det. I stället är det fråga om ett avsteg från de principerna. Inte heller förbättras arbetet med att nå de målen.
Med dessa ord yrkar jag, om jag inte tidigare gjort det, bifall till reservation 1.
Kent Persson (V):
Se längre, se möjligheterna! säger Cecilie Tenfjord-Toftby i sitt anförande. Javisst, det ska man göra. Jag läser utskottets ställningstagande där man poängterar vikten av att nå 20-20-20-målen, vilket man i EU har kommit överens om. Där är det ingen tvekan, där har vi samma uppfattning.
Man säger också att vi ska stödja en utbyggnad av bättre infrastruktur för distribution av el och gas, men inte en kommentar till planerna på satsningar på oljeledningar, inte en kommentar!
Det finns i en bilaga till grönboken klart och tydligt uttalat om europeiska investeringsmedel till investeringar till oljeledning. Då är min fråga: På vilket sätt är den svenska hållningen förenlig med 20-20-20-målen?
Kent Persson (V):
Men det är det här som riksdagen ska debattera och fatta beslut om. Det finns klart och tydligt uttalat att vi inte har någon ståndpunkt. Att inte ta ställning är att ta ställning. Att inte ha någon ståndpunkt innebär att ta ställning att man inte bryr sig. Det tycker jag är allvarligt. Det finns inte ett ord om några utredningar.
Det finns inte ett ord om att utskottets majoritet väntar på direktiv från regeringen i frågan. Det här är allvarligt. Jag kan inte tolka det på annat sätt än vad som står i texten. Det går inte att göra någon annan tolkning - ni har ingen större invändning gentemot EU:s planer på att använda europeiska skattemedel till investeringar i oljeinfrastruktur.
Kent Persson (V):
Jag kunde inte låta bli att begära replik när jag fick höra Karin Pilsäter prata om att kärnkraften är nästan fossilfri. Jag begriper faktiskt inte hur du räknar då. Ser du inte kärnkraften ur ett livscykelperspektiv från uranbrytning till bearbetning till användning i kärnkraften? Då är den definitivt inte fossilfri.
Dessutom nämner du inte med ett ord uranbrytning i Sverige. Hur ser Karin Pilsäter på uranbrytning i Sverige? Är det okej att vi importerar vårt uran från Zimbabwe eller andra länder när vi vet att brytningen ställer till enorma miljökatastrofer?
Arbetsmiljön är vidrig i många av gruvorna, och dödsfallen är många på grund av uranbrytningen. Dessutom funderar jag väldigt mycket på varför de som förespråkar kärnkraftsanvändning aldrig pratar om säkerhet. Terrorismen är i dag en realitet i världen.
Vi vet att stölder, smuggling och handel med både uran och plutonium förekommer. Vi vet att det är så genom vår organisation. Ser inte ni i Folkpartiet i dag att det här är en väg som är väldigt farlig och som vi givetvis borde bryta?
Se det också i skuggan av vad som händer när de bruna krafterna växer fram runt om i Europa, och även här i Sverige: Vad har vi med sådana politiska krafter för garantier i framtiden för att vi inte får en helt annan utveckling än den man kallar en fredlig användning av kärnkraft?
Kent Persson (V):
När det gäller säkerhetskraven finns det flera rapporter som visar att Sverige har sämre säkerhetskrav än vad man har till exempel i USA. Så är det. Det som är lite oroväckande när jag lyssnar till svaret är det här: Okej, vi köper uran utifrån. Vi bryter inte själva. Vi tar de miljöriskerna - det får någon annan bära. Det är inte att ta ett internationellt ansvar.
Det håller inte heller att säga att vad vi gör med kärnkraften här i Sverige påverkar inte i stort vad som händer ute i världen. Skulle vi föra över det resonemanget på alla övriga energiområden skulle vi inte göra någonting, för det spelar ingen roll. Men så är det ju inte! Det måste alltid vara någon som går före, som visar vägen, som törs bryta ny mark. Utan det får man ingen utveckling.
Utan dem som vågar hade vi aldrig haft några nya uppfinningar över huvud taget. Utan dem som vågar tänka nya tankar stannar utvecklingen. Det här är en farlig väg. Jag tror också att Karin Pilsäter egentligen inser det om hon tänker efter hur det ser ut. Vi är väldigt snabba att säga att Nordkorea inte ska ha kärnkraft, för det är farligt, och i Iran är det livsfarligt.
Men här i Sverige är det jättebra. Det är ett resonemang som inte håller i slutändan. Jag förstår inte varför ni håller fast vid kärnkraften. Ni sänder ut helt fel signaler.
Det är bara vägen bort från de fossila bränslena och kärnkraften som är en väg till en hållbar ekonomisk utveckling som också är solidarisk med övriga världen. Vi kan inte fortsätta att använda energin på det sätt vi gör i dag.