KBLab/rixvox huggingface dataset:
Åsa Regnér (S):
Regeringen har rätt att regera, och jag har följt riksdagens beslut. Som jag förklarade i det tidigare inlägget här avsätter vi - vi ska alltså inte avsätta pengar utan gör det redan - 1 miljard förra året, det som var kvar, och 2 miljarder resten av mandatperioden.
Eftersom jag är ytterst närvarande i kommunerna och för många systematiska samtal med olika aktörer inom äldreomsorgen vet jag att de här medlen redan i dag används bland annat för att föra dialog med de äldre om hur de vill ha det runt måltider, om vad man kan göra för att förhindra fallolyckor och om hur man kan förbättra livskvaliteten över huvud taget för de äldre.
För övrigt finns det ett samband mellan att äta ordentligt i lugn och ro och ha koll på vad man får i sig och att förebygga till exempel fallolyckor. Det är bland annat sådant som den här satsningen ska kunna bidra till genom ökad personal i äldreomsorgen.
Socialstyrelsen har ett uppdrag att följa upp den här bemanningssatsningen, och jag är ganska trygg i att äldres måltidssituation kommer att förbättras väldigt mycket med hjälp av den här historiskt stora satsningen på bemanning i kombination med satsningar på kompetensutveckling och annat som vi gör inom äldreomsorgen. Vi kan gärna diskutera det här igen; det ser jag fram emot.
Åsa Regnér (S):
Tack, Lotta Finstorp! När jag fick interpellationen tänkte jag: Vad roligt att få diskutera det här! För det gör vi ganska sällan. Och jag håller med dig om det mesta du säger i ditt inlägg. Det finns oförklarliga könsskillnader, oftast till pojkars och mäns fördel. Det är nog dessutom på det sättet att diskussionen inte har kommit lika långt av en massa olika skäl, liksom på andra områden i samhället.
Det känner jag som jämställdhetsdebattör och jämställdhetsarbetare sedan länge också ett ansvar för. Det finns alltså mycket att göra här. Vi vet ändå en hel del mer, och det finns underlag, vilket vi just har nämnt. Vi kommer att få förslag från just Myndigheten för delaktighet i sommar.
De har gått igenom den tidigare funktionshinderspolitiken, och med utgångspunkt i den ger de förslag för en vidare sådan strategi. I den ska könsaspekterna vägas in, just för att vi vet att det finns skillnader. Min avsikt är att verkligen försöka bidra till åtgärder som ställer orättvisor som beror på kön till rätta. Vi hade en diskussion här i kammaren tidigare om lagen om stöd och service och assistansersättningen.
När det gäller det vet vi också att pojkar och män får mer insatser än flickor och kvinnor. Jag träffade nyligen barn som på olika sätt har varit föremål för insatser hos socialtjänsten. Det var tydligt att flickor som så småningom fått till exempel adhd-diagnos hade fått vänta länge och snurrat runt i olika utredningar, eftersom man helt enkelt inte hade ställt de frågorna och tyckte att flickor inte uppvisade "rätt" symtom.
Det är verkligen någonting att hålla ögonen på. Det är en observation som Barnombudsmannen också har gjort. Dessvärre vet vi också att våld mot kvinnor med funktionshinder är vanligare än våld mot andra kvinnor. Det finns alltså viktiga frågor att ta tag i. Vi försöker göra det. I utredningen om LSS till exempel kommer det här att vara en viktig del. I uppdraget till Myndigheten för delaktighet är det en viktig del.
I fråga om de 100 miljonerna till kvinnojourer ska det här beaktas och så vidare. Jag kan bara säga: Ja, det här är en stor och viktig fråga. Vi försöker arbeta systematiskt med den.
Åsa Regnér (S):
Det här är den självkritiska debatten, men det är en väldigt viktig fråga. När det gäller jämställdhetspolitiken i största allmänhet har vi i Sverige sett exempel på att just eget betalt arbete och egen försörjning är "grejen" i jämställdheten.
Om man har egen försörjning och egna pengar som man kan bestämma över har man mycket större möjlighet att bestämma över sitt liv och göra sina val. Alla personer som lever med funktionshinder kan inte arbeta på den reguljära arbetsmarknaden och kanske inte heller med olika former av lönestöd.
Men att kvinnor och män ska ha samma möjligheter, att man ska se kvinnor och män på samma sätt, se deras resurser, möjligheter och vilja på samma sätt är oerhört viktigt. Det är en uppgift för mig, för arbetsmarknadsministern och också för utbildningsministern att se till att den här kedjan etableras. Jag kan bara hålla med om detta med offentlig sektor.
Det är klart att offentlig sektor får skärpa sig i det här avseendet. Jag har inget mer att säga i den frågan. Du började med att säga att den som hörs och syns får mer, Lotta Finstorp. I det Sverige som jag vill bygga upp och den samhällsmodell som jag står för ska det vara precis tvärtom.
Det ska vara lika. Man ska få rättigheter för att man har rättigheter. Det ska inte spela någon roll vad man har för kön eller om man har starka anhöriga som talar för en. När jag träffar organisationer som representerar funktionshindersrörelsen brukar vi emellanåt prata om den här frågan. Vi behöver nog över huvud taget bli mer konkreta. Jag hoppas att de underlag som jag ska få kan ge mer kunskaper.
Det är bara att sätta igång. Den nya funktionshinderspolitiken är en sådan arena där man kan göra det.
Åsa Regnér (S):
Jag vill tacka Lotta Finstorp för den här interpellationen och debatten. Jag vill avsluta med att jag gärna vill verka för att vi kommer vidare i den här frågan. Inom kort kommer jag att presentera direktiven till LSS-utredningen som är en väldigt stor fråga på det här området. Lotta Finstorp kommer nog att tycka att de är intressanta ur den här aspekten.
Jag pratar gärna mer om den här frågan i olika sammanhang. Rent sakligt ligger Funkautredningen på arbetsmarknadsministerns bord, men vi har också diskuterat den tillsammans med rörelsen. Arbetsmarknadsministern betar av olika förslag i den, och de kan också bli aktuella i den nya funktionshinderspolitiken. Tack så mycket för ett intressant ämne!
Åsa Regnér (S):
Christina Höj Larsen har frågat mig om slutrapporten Framtid sökes speglar min och regeringens syn på hur utsatta unionsmedborgare bör bemötas, och om inte, hur och när regeringen avser att förtydliga detta för Sveriges kommuner och landsting. Inledningsvis vill jag säga att detta är en komplex och för oss i Sverige delvis ny situation som medför både sociala utmaningar och vissa problem. Regeringen arbetar brett med denna fråga.
Det handlar om insatser på både kort och lång sikt liksom insatser på lokal, nationell och internationell nivå. Inte minst är EU en avgörande aktör och arena för denna fråga. Vi samarbetar inom EU, vi har upprättat samarbetsavtal med Rumänien och Bulgarien för förbättrade villkor i hemländerna och vi gör även insatser i Sverige. Regeringen verkar för tydligare regler och åtgärder för att motverka otillåtna bosättningar, exploatering av utsatta personer och våld mot utsatta EU-medborgare.
En av regeringens åtgärder var att tillsätta en särskild utredare som under ett år skulle fungera som nationell samordnare. Uppdraget innebar bland annat att stödja det arbete som utförs av alla de aktörer som möter utsatta EU-medborgare. Samordnaren skulle enligt direktivet lämna förslag till regeringen på hur samverkan mellan de berörda aktörerna skulle kunna utvecklas. I sin slutredovisning föreslog han därför att samverkan fortsättningsvis borde läggas in i den befintliga samhällsstrukturen.
Statliga kommittéer är självständiga myndigheter. De slutsatser och analyser som den nationella samordnaren kommit fram till i sin redovisning av regeringsuppdraget är alltså den särskilde utredarens egna. Det är sedan upp till myndigheter, kommuner och rättsinstanser att tillämpa och tolka lagstiftningen.
I syfte att inhämta synpunkter på rapporten Framtid sökes och på regeringens fortsatta arbete anordnade Socialdepartementet ett dialogmöte där bland annat Sveriges Kommuner och Landsting, riksdagspartierna och idéburna organisationer deltog. Samordnarens arbete har bidragit till att samla alla aktörer och öka kunskapen i dessa frågor.
Nu går vi vidare genom bland annat det uppdrag som regeringen gett till Länsstyrelsen i Stockholms län och som handlar om att stärka samverkan mellan berörda aktörer. Dessutom har Socialstyrelsen fått i uppdrag att utarbeta stöd för hur socialtjänsten kan arbeta med ärenden som rör barn i den här målgruppen. Båda dessa uppdrag syftar till att stödja arbetet för kommuner, landsting och andra aktörer som möter utsatta EU-medborgare.
Åsa Regnér (S):
Tack, Christina Höj Larsen, för din fråga och ditt engagemang på det här området! Det är verkligen viktigt. Nu är det ju så i Sverige att regeringen inte styr över vad medierna rapporterar, och det tänker vi inte ändra på.
Dessutom har vi kommunalt självstyre i Sverige, och mycket av det som samordnaren hade att hantera i sin rapport var just hur kommuner kan se på den här frågan, hur de gör och även relationen mellan EU-ansvar, statligt ansvar och kommuners ansvar. Det var första gången man gjorde ett sådant utredningsarbete. Den förra regeringen hade inte gjort någonting.
Jag sa i mitt svar att det här var en relativt ny företeelse, men den var inte så ny. Jag måste faktiskt kritisera att den förra regeringen inte gjorde någonting åt den här frågan. Därför var all kunskapsinhämtning runt detta värdefull. Martin Valfridsson, samordnaren, hade till uppgift att åka runt i kommuner och tala med andra aktörer, myndigheter och organisationer för att höra hur de ser på den här frågan.
Det var också det som han rapporterade. Han hade även en del egna slutsatser. Framför allt gick flera av de slutsatserna ut på att man bör följa lagstiftning som redan finns. Rapporten har diskuterats ganska länge, bland annat på ett omfattande möte under lång tid där alla aktörer fick komma till tals.
Vi har gått vidare med att lägga in frågan - om vi fortfarande talar om rapporten - i gängse strukturer, till exempel hos länsstyrelsen i Stockholm. Det tycker jag är ganska normalt - att man ser till att en sådan här fråga kommer in i strukturer som redan finns och hanteras där. Men problemet kvarstår i verkligheten, och det är kanske det vi ska prata om.
Sedan är det faktiskt så att varken jag eller statsministern väntade på att Martin Valfridsson skulle tycka något innan vi talade om den här frågan. Det är en fråga vi har i vårt samhälle. Såvitt jag vet har ingen sagt att man inte får lägga pengar i en burk, men många vill hävda det. Jag förstår inte riktigt varför, men det vill man hävda. Jag har aldrig sagt det.
Vill du ge i burken, gör det! Jag har aldrig sagt någonting annat. Det jag tycker är underligt är att den här frågan väcker sådana enorma känslor. Sverige har en lång tradition av fattigdomsbekämpning genom bistånd och på andra sätt. Vi är jättenoga med att ha strukturer för det, att veta att medlen fördelas på ett bra sätt och att man har kunskap, erfarenhet och så vidare bakom.
Vi brukar inte dela ut medel hur som helst. Det får man göra i det här fallet. Vi har ingen lagstiftning runt det här. Men att man stöder organisationer som redan finns på plats och har kunskap om det här tycker jag är vettigt, och det har jag gett uttryck för, helt oavsett den här rapporten. Vill man göra på ett annat sätt går det bra.
Åsa Regnér (S):
Tack, Christina Höj Larsen, för en engagerad debatt! Det är inte alltid så, men denna fråga är väldigt viktig och handlar om personer som lever i extremt svåra situationer. Mitt och regeringens huvudspår och min övertygelse är att vi måste jobba med fattigdomsbekämpning på sätt som vi känner till, som är effektiva och som på lång och även kortare sikt förändrar strukturer.
Vi måste tänka på jämställdhet, och jag skulle gärna i denna debatt ha velat höra varför du tycker att just dessa kvinnor ska finna sig i den här situationen. Jag ställde den frågan, och den blir kvar på något sätt. Varför ska just de här kvinnorna nöja sig med detta? Jag har tänkt väldigt mycket på det, och jag kan inte hitta något annat svar än att vi måste jobba som vi brukar med fattigdomsbekämpning. Detta är vårt spår. Vi jobbar vidare på det, och vi ses säkert i en annan debatt.
Åsa Regnér (S):
Detta är en omfattande och väldigt komplicerad fråga. Den har debatterats vid många tillfällen, och så behöver det också vara. Den har också varit föremål för genomlysningar och utredningar under ditt partis regeringsinnehav. Även nu har vi tillsatt en utredning. Den här reformen är bra.
Vi vill att den ska vara kvar. Vi vill att den ska utvecklas. Du säger att vi talar om kostnader, Bengt Eliasson, men du nämner inte att vi också i direktiven talar om rättigheter, självständighet, delaktighet, kvalitet, jämställdhet och barnperspektiv.
Det är inte bara ord utan väldigt viktiga förutsättningar för utredningen.
Jag och regeringen är angelägna om att pengarna används för dem som de var tänkta för. Det är skattebetalarnas pengar. Jag tycker att skattebetalarna ska kräva att av en regering få veta vad pengarna går till. Om man dessutom har indikationer på att de inte alltid används som det var tänkt måste man göra något åt det. Det är vår drivkraft.
Åsa Regnér (S):
Bengt Eliasson tar upp företagens villkor. Det finns alltså ungefär 1 000 företag på den här marknaden, på 16 000 personer. Det är ett mått på att det antagligen är intressant att finnas på det här området. Som jag sa tidigare vet vi att det inte bara går att göra vinst. Vi vet att en del av vinsterna är väldigt stora. Vissa företag börsnoteras.
Vi vet också att det finns en hel del - det gäller verkligen inte alla, för det finns många seriösa aktörer bland de privata och förstås de offentliga - som använder pengarna på ett sätt som det inte var tänkt. Jag skulle vilja höra om din syn på det. En av dina tidigare partiledare har skrivit en uppmärksammad rapport på det här området. Den var beställd och betald av Vårdföretagarna - det är alltså de som faktiskt får kritik i flera av de här rapporterna.
Jag skulle gärna vilja höra hur du ser på det. Är det inte ett bekymmer för dig? Jag håller med om att valfrihet är viktigt här. Och, som sagt, många av insatserna är väldigt uppskattade. Men hur mycket tycker du att skattebetalarna ska betala för oseriösa aktörer på den här marknaden? Hur mycket ska den valfriheten få kosta? Vi vet genom åtminstone fem seriösa rapporter att det förekommer oaktsam hantering av pengarna. Ibland är det i någon form av gråzon.
Hur mycket tycker du att skattebetalarna ska klara av där? Framför allt undrar jag: Hur mycket tycker du ska gå till sådan verksamhet som inte kommer de assistansberättigade till del?
Åsa Regnér (S):
Tack, Bengt Eliasson, för debatten! Jag tror att den fortsätter. Det är en viktig fråga och viktiga värden som vi pratar om här. Jag instämmer i statsministerns uttalande. Det är också därför som vi har med de begrepp som jag nämnde tidigare i utredningen. De är nämligen också utgångspunkter i den. Du sa tidigare att funktionshindersområdet över huvud taget ska få mindre medel.
Det har vi aldrig uttryckt. Det handlar om att få kontroll över just de problem som jag nämnde. Ren kriminalitet är en sak. Den måste vi naturligtvis stävja. Det finns ett antal domar där man ser förfärande interiörer. Men det är brottsliga handlingar där det finns domar. Det jag talar om är delvis oklarheter i lagstiftningen.
Och regeringen har ju ett ansvar för att föreslå lagstiftning för riksdagen. Av den anledningen görs den här utredningen. Där är det en mängd frågor av annan karaktär men som också är viktiga. Det handlar om jämställdhetsaspekten. Varför får män mer assistans än kvinnor? Det handlar om familjernas roll. När jag talar med organisationer - det gör jag ofta - tycker vissa att det är jättebra att familjerna har den roll de har i lagstiftningen. Andra tycker inte det. Är det bra med två huvudmän eller inte?
Det här är väldigt stora frågor som många har diskuterat. Men vi måste fortsätta med det och också ta vissa beslut. Jag värnar den här reformen, och det är därför jag tar den.
Åsa Regnér (S):
Det här är viktiga frågor. Kanske är de ensamkommande flyktingbarnen något av det viktigaste samhället har att hantera. Det kommer kanske 40 000 ensamkommande barn till Sverige i år. Någon form av jämförelse är att det föds ungefär 100 000 barn i Sverige varje år. Det är många barn som kommer hit. Vi hade tidigare i dag ett samtal i socialutskottet om situationen.
Det är en angelägen fråga. Jag kände där att vi delar oron för och viljan till att ge omsorg om barnen. Det handlar om principer som innebär att barn som befinner sig i Sverige - asylsökande eller inte, som får uppehållstillstånd - ska behandlas lika oavsett bakgrund. Det är en viktig och bärande princip i socialtjänstens arbete i vårt land och för en välfärdsstat.
Christina Örnebjär pekar på att barn försvinner. Den uppgift jag har fått är att fram till december tror man att ungefär 200 ensamkommande barn har rapporterats som avvikna. Vissa av dem kommer tillbaka. Om de avviker innan de har registrerats är det av naturliga skäl svårt att veta hur situationen ser ut.
Alldeles oavsett är denna situation inte tillfredsställande. Därför vidtar regeringen många åtgärder för att komma till rätta med frågan över huvud taget. Jag ska kommentera de försvunna barnen alldeles strax. Jag vill dock säga att jag är stolt och glad över att Sverige har tagit ett enormt ansvar när det gäller att ta emot ensamkommande flyktingbarn.
Det är ohållbart att Sverige tar på sig en så oproportionerligt stor andel av ansvarstagandet i EU. Det är viktigt att fler länder också ser till dessa barns behov och att vi får till en fördelning av barnen på ett bättre sätt inom EU-kretsen. Det är också viktigt att vidta fler åtgärder för att helt enkelt minska trycket och tillströmningen.
Jag delar MSB:s bedömning att bland annat socialtjänsten är satt under alltför stort tryck. Det är i sig ett stort problem. Andra åtgärder som vidtas på kort sikt - Christina Örnebjärs frågor handlar om både lång och kort sikt - är att fem nya kommuner har erbjudit sig att vara ankomstkommuner. Det kommer att underlätta en hel del. Det är stort av dem att göra i det här läget.
Just nu under eftermiddagen pågår samtal mellan SKL, kommuner och Migrationsverket för att ordna någon form av bussning av barn, framför allt från Malmö och andra ankomstkommuner. Det handlar om att registrera barnen och sedan ta dem till ett ställe där det i större utsträckning går att ha dem under uppsikt och ta emot dem på ett bra sätt.
Just nu får barnen vänta länge i Malmö för att registreras, vilket inte är en bra situation. Jag vet också att polisen har skärpt bevakningen. Sedan gränskontrollerna sattes in kommer betydligt färre barn till Trelleborg men förmodligen fler till Malmö. Där har polisen skärpt bevakningen. Som jag sa förbereder jag ett uppdrag till lämplig myndighet - Socialstyrelsen eller länsstyrelserna; det diskuteras - för att få en bättre överblick över barn som försvinner.
I överenskommelsen mellan regeringen och de fyra borgerliga partierna finns 10 miljarder, där majoriteten av pengarna går till kommunerna och en del till frivilligorganisationer som kan göra en insats.
Åsa Regnér (S):
Jag uppfattar att det finns en medvetenhet om frågorna ute i kommunerna. Det är kommunerna som har ansvaret. Sedan har till exempel Ivo ansvaret att följa upp boendeformer, och gode mannen har sin roll. Men det är kommunerna som har ansvaret när ett barn är anvisat till en kommun. Många kommuner gör ett bra jobb i den ansträngda situationen.
Det är viktigt för mig att säga det. Men läget i stort är mycket ansträngt. Det har bland annat Myndigheten för samhällsskydd och beredskap redogjort för. Icke desto mindre kan man inte vänta tills allt är perfekt, utan man måste jobba med dessa frågor direkt. Därför vidtar regeringen ett antal åtgärder som jag har redogjort för här.
Det kan säkert finnas anledning att göra ännu mer, men jag tycker själv att vi har varit aktiva med att vidta åtgärder för att både ta oss an den stora tillströmningen av barn och försöka se enskilda problem. Det här är ett stort problem. Det håller jag helt med om. Regeringen har lagt förslag på riksdagens bord om stödboende.
När jag besöker socialtjänster och framför allt HVB-hem, den boendeform som finns nu, tycker jag att personalen på dessa boenden visar att de är angelägna om att ta hand om och måna om barnen. Men boendena är hårt belastade och har svårt att hitta personal.
De barn jag har pratat med på boendena är i stor utsträckning målmedvetna individer, och många av dem är mycket studiemotiverade.
Men de befinner sig en svår situation, och de har föreställningar om hur saker och ting ska vara samtidigt som de sannolikt har lite kunskap om hur Sverige fungerar och förmodligen kan bli lurade, medlockade eller skrämda till att göra saker som inte är bra för dem själva. Det är samhället på olika nivåer som har ansvaret. Det direkta ansvaret för barnet har kommunen.
Christina Örnebjär talade om sina barn, och jag har också två barn. Jag har en flicka som är 14 och en pojke som är 12. Det är lätt att identifiera sig med de påfrestningar som barnen har varit med om. Det är svårt att föreställa sig den flykt de förmodligen har bakom sig och vad den gör med ett barn. Jag ser samhället som föräldrar till de här barnen, för deras föräldrar kan inte ta det ansvaret just nu.
Det är därför jag återkommer till detta att jag är väldigt glad över att Sverige är ett generöst och öppet land som finns där när de här barnen behöver det. Men vi måste ha ett åtagande som vi faktiskt kan leva upp till. Det arbetar vi också med. Då tänker jag framför allt på åtgärder som finns på migrationsministerns område snarare än på mitt, men det gäller att helheten håller ihop.
Jag är inte beredd att sänka tröskeln i socialtjänsten, vilket det också finns förslag om, utan jag tycker att socialtjänsten verkligen ska ha en hög nivå när det gäller barns rättigheter. Den finns där för de mest utsatta barnen, och de här barnen tillhör den gruppen. Vi måste då vara noga med vilket ansvar vi tar på oss.
Åsa Regnér (S):
Det här är en fråga som vi kommer att följa, och jag är säker på att vi kommer att ha en fortsatt dialog om den. Jag vill nämna ytterligare ett uppdrag som vi har gett till Socialstyrelsen som handlar om att rekrytera, informera och utbilda familjehem. I det ingår även gode män. Min bild är att tillgången på gode män är väldigt ojämn över landet.
I vissa kommuner är det svårt att hitta gode män, medan det i andra kommuner i stället är kö därför att man inte har tid att utreda och ta hand om dem som skulle vilja vara gode män. En god man är utan tvekan en viktig person för de här barnen. Ju längre man lever utan att vara registrerad, desto längre tid går det också utan att man har en god man.
De längre registreringstiderna i ankomstkommunerna, inte minst i Malmö där jag var förra veckan, är nog också ett gissel eftersom många rotar sig. Fem veckor är en lång tid för ett barn som inte blivit registrerat, och många gånger vill man inte flytta efter de fem veckorna. Man kan inte överblicka den tiden.
I Malmö berättade de för mig att det ibland händer att barn rymmer tillbaka till Malmö från den kommun man till slut kommit till efter att man väl blivit registrerad. Det finns många flaskhalsar vi behöver motverka för att få ett mer sammanhållet system.
Sedan åligger det alla i beslutsfattande ställning som kommer i kontakt med barn som far illa eller får vetskap om det att göra orosanmälningar, precis som med alla andra barn. Det ska man göra. Det gäller även för dessa barn. De är som alla andra barn.
Åsa Regnér (S):
Jag tackar Yasmine Larsson för frågan. Det här är ett angeläget område. Att samhället klarar av att möta barn med stora behov när de behöver samhället är något av det viktigaste vi kan satsa resurser på. Socialtjänsten är under stark press, särskilt den sociala barn- och ungdomsvården.
Det finns många rapporter om det från Sveriges Kommuner och Landsting, från fackliga organisationer och från akademin. Vi vet att det är så. Krisen uppstod för flera år sedan, och regeringen har tagit sig an den med stor energi. Vi har träffat alla nationella parter för att kartlägga vad som behövs.
Jag har förstärkt den nationella samordnarens uppdrag, och vi har i budgeten anslagit 250 miljoner per år under en fyraårsperiod, 1 miljard sammanlagt, för att stärka den sociala barn- och ungdomsvården. Vi gör även mer.