KBLab/rixvox huggingface dataset:
Börje Vestlund (S):
Jag har ytterligare en kommentar med tanke på svaret, och det gäller kampen mot protektionism. Det är inte så att protektionism är något som minskar i världen. Tvärtom ökar det i världen, och hur man ska hantera det globalt är lite svårt att veta. Jag tror inte att det är någon som har lösningen på det.
Vi är tack och lov ett litet, exportberoende land som också älskar frihandel. Det finns en ganska gemensam uppfattning här - det finns lite invändningar, men i allt väsentligt tycker kammaren att frihandel är någonting bra.
Det jag skulle vilja efterfråga är till exempel vad man gör med den allt större andel små och medelstora företag som inte finns ute på exportmarknaden men som skulle kunna exportera. När man frågar småföretagen varför de inte försöker säger de att de inte har råd med de avgifter Exportrådet har.
Det är en enkel, konkret fråga man skulle kunna ta tag i redan i dag. De säger att de inte har råd att delta i en delegation för att åka utomlands. De vet inte ens vilka kontaktvägarna är utan frågar: Hur får man upp kontakterna? Exportrådet har regionala kontor över hela vårt land.
Varför har man inte en aktivt uppsökande verksamhet mot de små och medelstora företag som eventuellt skulle kunna exportera? Det är väldigt mycket diskussioner om BRIC-länder, USA och Sydostasien.
De kan helt klart i framtiden bli riktigt viktiga marknader för Sverige. Men om man tittar på siffrorna ser man att sanningen är att de inte ens är i närheten av vad vi skulle kunna kalla viktiga exportländer i dag. Vi har inte kommit så långt, utan tvärtom.
Våra viktigaste exportländer är - nu är detta inget konstigt; så är det nämligen över hela världen - våra grannar. Det är Tyskland, Norge, Danmark och Storbritannien. Det är klart att det om man slår ihop alla BRIC-länder blir lite mer, men jag vill mena att Brasilien kommer ganska långt ned på listan - på tionde eller elfte plats om jag minns rätt. Indien kommer ännu längre ned. Kina ligger en bit ned också.
Visionen man har, att man hela tiden ska vara i framför allt Sydostasien, BRIC-länderna och USA för att hitta ett avtal på detta är alltså möjligen viktigt, men än viktigare är att vi är hos våra grannar och ser om det finns någonting vi kan göra där. Finns det någonting ytterligare vi kan göra för att komma in på denna marknad? Finns det någonting vi från vår sida skulle kunna hitta på?
EU-patentet är jätteviktigt, men jag kan vara lite tveksam till exakt vad det skulle innebära. Att det är viktigt med ett patent är vi alla överens om, men vad det skulle innebära för den inre marknaden är jag osäker på. Däremot får man väl nästan säga att det är en skandal ur handelspolitisk synpunkt att frågan om e-handel än i dag inte är löst. Jag har suttit i denna kammare i tio år och under nästan hela den tiden i EU-nämnden, och e-handeln tror jag har nämnts hela tiden.
Jag undrar dock fortfarande: Varför kan man inte göra mer för att små och medelstora företag ska få möjlighet att exportera för en billigare peng än i dag?
Börje Vestlund (S):
Vi socialdemokrater lade ganska mycket extra pengar i vår budget just för exportfrämjande i små och medelstora företag. Det låter bra att även statsrådet är med på vagnen, men då skulle man behöva komplettera de 40 punkterna. Man kunde dels ta bort det som är genomfört, dels och framför allt föra till åtminstone ett par punkter om vad man ska göra här och nu.
Jag håller med om att Norge har en väldig massa handelshinder som är totalt obegripliga. Jag ska kommentera EU-patentet med en enda sak. Statsrådet glömde bort att berätta att EU-patentet är den mest prioriterade frågan. Jag tror att den har haft den högsta prioriteten för åtta eller nio ordförandeskap. Bara det är ett rekord som är svårt att slå.
Statsrådet säger att det är rimligt att man får betala för exportsatsningar.
Kanske, men det kanske kan vara en lika bra investering för Sverige att se till att det finns gratis rådgivning, en gratis verksamhet för att hjälpa företag att komma ut på exportmarknader. Det kan vara avgörande för om man kan behålla eller inte behålla jobben på en ort.
Det kan gälla Kronobergs län, men det kan också gälla statsrådets och mitt eget län, nämligen Stockholms län, som vi ska diskutera lite senare. Det som förvånar mig dock i sammanhanget är att Sverige drar ned på anslaget för Invest Sweden, vilket innebär att man sannolikt kommer att gå miste om ganska stora exportinkomster.
Jag ber att få tacka för debatten.
Börje Vestlund (S):
Jag delar den uppfattningen att väldigt många naturligtvis vet att man kan få en dödlig sjukdom som gör att man måste ha en livslång medicinering. De flesta vet också att den medicineringen ofta får väldiga bieffekter.
Det kan inom parentes konstateras att till och med sådana som fick aids på 90-talet i dag avlider av sviterna av medicineringen. Det är ingen ofarlig medicinering, och det måste man ha respekt för, så jag förstår oron. Men det är ändå inte detta det handlar om, herr talman.
Det handlar om vad samhället ska göra för dem som utsattes för denna diskriminering och denna stigmatisering. Låt mig fortsätta med min uppräkning. Det fanns en känd smittskyddsläkare som hävdade att alla som fick aids skulle placeras på en ö, helst på Gotland.
Jag vet inte riktigt vad gotlänningarna tyckte om detta, men uppenbarligen fanns det ett sådant resonemang i samhället. Det fanns också, utan att jag ska säga att socialministern har den uppfattningen, en uppfattning hos många aktiva religiösa människor, bland annat inom Kristdemokraterna, att detta var ett straff från Gud.
Jag kan inte komma ifrån att aktiva skribenter som fortfarande hörs i medierna kallade detta för bögpest. Man stigmatiserade hela gruppen. Det fanns de som försökte att stå emot detta, men det var mycket svårt. Vi ska inte glömma att Noaks ark, RFSL och ett antal mycket duktiga läkare gjorde det.
Men det fanns många fördomar som mötte de här patienterna till och med när de kom in till sådana sjukhus som Roslagstulls sjukhus här i Stockholm, vilket väl ändå får sägas var det stora sjukhuset för aidspatienter på den tiden. Det är för dem jag har skrivit den här interpellationen, inte för dem som drabbas i dag. Jag ska gärna ta en debatt om hivpolitiken.
Den är jätteviktig, men det är inte det den här interpellationen handlar om. Det var också därför jag valde att kalla den för aids kort och gott. Det handlar om den situation som rådde på 80- och 90- talen.
Ska inte dessa människor, de som eventuellt har överlevt, och deras anhöriga kunna få en ursäkt av samhället för den förnedring som de fick uppleva under 80- och 90-talen?
Är inte Kent Carlsson, mina kompisar Göran och Tommy och alla andra som dog på 80- och 90-talen värda den ursäkten? Jag vet inte vilka av deras anhöriga som lever än i dag.
Jag vet att Görans mor dog för ett par år sedan, men det finns anhöriga till dessa människor som lever. Kent Carlssons föräldrar lever definitivt. Vårt samhälle har på ett lyckosamt sätt grävt i sina djupaste hålor för att plocka fram det som samhället tidigare har gjort fel.
Är det inte nu dags för dem som inte bara dog i aids utan dessutom fick uppleva denna förnedring som fanns på 80- och 90-talen? Jag var med. Jag vet hur det var.
Börje Vestlund (S):
Det är klart att man inte kan stå för de dumheter som enskilda skribenter eller enskilda läkare har sagt. Då skulle statsråden kanske inte få göra annat än be om ursäkt. Det händer ju varje dag och i många sammanhang. Det kan jag förstå. Det jag vill komma åt med denna interpellation är egentligen den attityd som rådde. Man kunde ha gjort mer.
Man gjorde mer på andra håll i världen. Man visste ganska tidigt att till exempel vanlig social kontakt inte var skadlig. Man visste ganska tidigt att det var lite som tydde på att till exempel saliv innehöll smitta.
Man visste däremot inte vilken typ av smitta det var, men man visste att det inte fanns något onormalt i saliv. Man visste på ett ganska tidigt stadium att blod och sperma var den farliga smittkällan och är så än i dag. Så ser situationen ut. Det är med anledning av det som jag tycker att den här interpellationen är värd att ställas. Fru talman! Låt mig avsluta med att berätta lite kuriosa om just Göran.
Han visste redan 1991 att jag skulle hamna i denna kammare. Motiveringen var mycket enkel: Om man var så korkad att man läste om politik innan man läste skvallersidorna skulle man hamna i Sveriges riksdag. Och dessutom var jag den enda av oss som aldrig skulle få tag på en hederlig karl. På den senare punkten hade Göran fel, men i övrigt hade han rätt.
Börje Vestlund (S):
Jag ska först be kammaren om ursäkt. Vi hade ett sammanträde i EU-nämnden som jag inte kunde komma ifrån, och därför kommer jag lite sent in i den här debatten. Skälet till att jag begärde ordet var just denna antydan om att man skulle ställa Stockholm mot övriga landet eller kanske snarare övriga landet mot Stockholm. Det har aldrig varit vår ambition i den här regionen.
Det viktigaste är att man sätter in rätt åtgärder för varje region. Alla regioner har inte samma behov och behöver inte ha samma medicin. På en del ställen kanske det räcker med arbetsmarknadsutbildning.
Låt mig bara säga att det är bra att man har många med eftergymnasial utbildning och högskolestudier i Stockholm, men det är också ett problem.
Om man har kanske 15 eller 20 års studier bakom sig är det inte så säkert att man är speciellt intresserad av att sätta sig i skolbänken igen när den kompetens man har och som en gång var efterfrågad inte längre efterfrågas. Detta är ett problem i Stockholm.
Detta är ett problem när man har en hög andel högskoleutbildade. Man är helt enkelt inte lika beredd på att vidareutbilda sig som man kanske är om man mister arbetet i industrin. Jag tycker att Gunnar Andrén förtjänstfullt redovisade det som gäller byggsektorn.
Det som brukar hända i Stockholm varje gång det blir lågkonjunktur, ja bara man andas ordet "lågkonjunktur", är att det blir stopp och belägg i alla byggen. Det innebär att vi vet att arbetslösheten stiger framför allt i byggsektorn, med allt vad det innebär. Låt mig påminna om varför man införde ROT-avdragen.
Dem införde man för att få i gång industrin. Man visste att det skulle få de effekterna. Jag bor precis bredvid ett bygge som nu håller på att avslutas. De byggnadsarbetarna går ut i arbetslöshet. De kommer inte att få nya jobb oavsett om de är fast anställda eller anställda av en underentreprenör. Det finns helt enkelt inga jobb att få. Det är den verklighet som finns i Stockholm.
Låt mig påminna om en annan verklighet som också alltid finns i Stockholm. När det står tidningsrubriker om att ett eller annat storföretag ska dra ned innebär det i första hand att det är underentreprenörer och konsulter som ska dras tillbaka.
I väldigt många fall finns de konsulterna i den här regionen. De hamnar inte automatiskt i någon arbetslöshetsstatistik, för de driver sin konsultfirma. Jag vet inte vad tidningarna i Värnamo heter, men det lär väl finnas lokaltidningar där. Om ett företag varslar och stänger står det med all sannolikhet i tidningen.
Det är ytterst sällan nedläggningar i Stockholmsområdet får samma uppmärksamhet. Det skulle vara när Astra Zeneca lade ned sin forskningsverksamhet eller något liknande. Då kan det möjligen stå i tidningarna, men då står det också i riksmedierna. Det går i många avseenden inte att jämföra Stockholm med övriga landet. Man måste ha en speciell medicin här.
Det upplever jag inte att regeringen har presterat, framför allt inte i svaret på interpellationen.
Börje Vestlund (S):
Jag måste också protestera mot den beskrivning som statsrådet gör. Jag vet inte att jag gjorde någon jämförelse med övriga landet. Jag försökte beskriva Stockholms specifika problem. Jag gjorde en jämförelse. Det handlar om att det i lokaltidningarna ute i landet ofta står när det händer någonting i något företag. Har ett litet eller stort företag varslat brukar det stå i tidningarna. Jag kan konstatera det när jag sitter i tidningsrummet här i riksdagen.
Det brukar vara braskande rubriker. Därmed har jag inte sagt att Stockholm är vare sig bättre eller sämre än någon annan. Jag har bara konstaterat att det är så här. Något annat har jag inte sagt. Det är bra att man satsar på infrastrukturen i Stockholm. Jag tror att Gunnar Andrén och jag skulle kunna prata länge om det. Men infrastruktur tar lång tid.
Det är ju här och nu som konjunkturen viker ned, arbetslösheten stiger och företagen minskar och läggs ned. De kanske till och med går i konkurs. Jag har inte tittat på konkursstatistiken - det ska jag vara ärlig och säga. Häromdagen träffade jag mina gamla kolleger i Hotell- och Restaurangfacket.
De har fått lägga väldigt mycket arbete åt sidan just nu för att hantera uppsägningar på små och medelstora restauranger. Oftast är det restauranger. Det är inte så mycket hotell. Det är mest restauranger. Jag tror i och för sig inte att det skulle stå i Värnamo Nyheter att man säger upp två personer på en restaurang. Men det blir ju en volym till slut när väldigt många gör samma sak. Men det är inte en nyhet för varje del.
Det är det här som vi stockholmare hela tiden får slita med. Arbetslösheten stiger, men vi som jobbar och har arbete märker det inte. Ingen observerar det. Det gör man bara när man läser braskande rapporter från Arbetsförmedlingen eller, som i det här fallet, Stockholms Handelskammare.
Börje Vestlund (S):
Jag ber att få tacka statsrådet för svaret. Min rubrik för denna interpellation hade jag tänkt mig vara Behövs alla nya företag? Det var naturligtvis med en viss ironi jag skrev detta, men jag fick inte lämna in den så på kammarkansliet, utan de ändrade rubriken. Men det finns faktiskt en liten gnutta av sanning bakom det här.
I väldigt stor utsträckning - och jag ska inte säga att det inte skulle gälla oss socialdemokrater också - har vi varit fokuserade på att få fler företag och att det ska startas nya företag. Möjligen är det på grund av det som vi inte har sett skogen för alla träd. Det är det som gör mig lite bekymrad.
Man säger bland annat att man har gjort en del reformer, framför allt inom tjänstesektorn. Men om sanningen ska fram gäller det bara vissa delar av tjänstesektorn. Det har inte gjorts något generellt för tjänstesektorn. Och så pratar man om skatter. Det är möjligt att skatter kan lösa många problem, men inte alla.
Det är uppenbart att alla dessa reformer när det gäller att sänka skatter på olika sätt för företagen inte har gjort att de klarat av att växa. Det är svårt att se de generella åtgärderna i regeringens politik. Det finns säkert bra projekt på Tillväxtverket, Vinnova och Almi.
Jag var i dag inne på Tillväxtverkets hemsida och försökte leta efter sådana. Men tyvärr var det väldigt svårt att hitta dem, och det är väldigt svårt att veta vad man egentligen sysslar med.
Man brukar prata om det gap som finns när det gäller riskkapital, den döda dalen på mellan 5 och 20 miljoner, som är så svåra att hitta. Regeringen lade 2010 fram en proposition som hette Företagsutveckling - statliga insatser för finansiering och rådgivning . Det var säkert bra.
Men problemet var att man inte hade särskilt många skarpa förslag utan skulle återkomma. Då måste min fråga till statsrådet vara: När avser man att återkomma med alla dessa åtgärder som krävdes? Man hade egentligen bara ett enda skarpt förslag: större konkurrensutsättning av rådgivningsverksamheten. Detta kan vi ha olika uppfattningar om. Men det var det skarpa förslaget.
I övrigt skulle man återkomma om formerna för detta. Jag tror att alla i den debatten också var överens om att de statliga insatserna för riskkapital var väldigt fragmentiserade. Det som har hänt efter det är knappast att man har återkommit med några förslag. Det som man har återkommit med är att man har fragmentiserat det ytterligare genom att man bildade bland annat Inlandsinnovation.
Inget negativt om Inlandsinnovation, men problemet är att det återigen finns ytterligare ett ställe där företagen kan söka pengar, men inget samlat ställe där man kan se hur företagen verkligen ska kunna växa och vilken statens insats ska vara för att företagen ska växa. Detta bekymrar mig väldigt mycket.
Min fråga till statsrådet är: När kommer vi att få se ett förslag som kan stärka företagen och få dem att växa med de statliga riskkapitalinsatserna?
Börje Vestlund (S):
Det är alltid intressant att debattera med regeringen för man kommer alltid tillbaka till en och samma fråga, nämligen skatterna. Om man sänker eller justerar skatterna, om än så lite, ger det fantastiska resultat. Det är en enkel politik. Jag tror, fru talman, att politik är mer komplicerat än att man kan tillämpa en åtgärd för allt.
Jag är övertygad om att rätt hanterat kan både skattesänkningar och skattehöjningar ge de signaler som till exempel näringslivet eller för all del andra sektorer behöver, men det kan inte vara svaret på alla de svåra frågorna. De företag vi talar om i dag är inte de som kommer att låta bli att göra investeringar för att en skatt justeras.
Här handlar det om företag som har idéer, vill satsa men hittar inte det riskkapital som behövs. Det är det stora bekymret för företagen. Det stora bekymret är inte om arbetsgivaravgiften höjs eller sänks. Jag förstår att statsrådet tycker att detta är komiskt, men det är inte den uppfattningen vi får när vi talar med företagen.
Däremot tror jag mycket mer på att det är riktigt att de strategiska innovationsprogrammen är väldigt viktiga. Där tror jag att vi är överens med regeringen. Sedan har vi lite olika uppfattningar om hur de ska utformas. Demonstrationsbäddarna är väldigt viktiga.
Det är säkert bra att man har slagit ihop Almi och Innovationsbron, men det hade varit mer intressant i det sammanhanget att se: Vad är det regeringen tänker göra med hela det statliga riskkapitalet? Det är 17 miljarder. Enligt de flesta bedömare är det förmodligen alldeles tillräckligt, kanske till och med i överkant.
Men det behöver hanteras på ett bättre sätt så att företagen vet att de kan få del av det men framför allt vet hur de ska göra. Verksamt.se är en utmärkt sajt. Den kan säkert utvecklas och göras bättre, men den fungerar utmärkt. Det vi efterlyser är fortfarande framför allt: Vad är det man kan göra när företagen har startat, varit i gång en tid och vill växa?
Det vi tycker att man ska göra där är framför allt att kunna satsa på exportrådgivning i betydligt större utsträckning än vad regeringen tycker. Vi tycker också att det är viktigt att man har en syn på just riskkapital för att kunna få pengar till sina företag i "dödens dal".
En annan sak som man skulle kunna komplettera med är att överlägga med finanssektorn: Hur ska vi kunna samarbeta kring dessa frågor så att vi får en gemensam syn? Det finns flera delar i det här. Det är dels de statliga riskkapitalinsatserna, dels finanssektorns kapitalinsatser. Det kan också vara affärsänglar och andra kapitalinsatser.
Här behövs det en samordning, inte så som sker nu, att det i princip är stuprör som går bredvid varandra och inte har någonting med varandra att göra. Det här tycker vi är bekymmersamt, och det här vill vi göra någonting åt.
Börje Vestlund (S):
Det jag sade var inte att jag inte är övertygad om att de flesta företag vill ha en sänkt arbetsgivaravgift - det är jag helt övertygad om. Men det är inte det som är den känsliga delen för de företag som vill satsa och växa. Däremot är det naturligtvis till nytta för små företag som ska anställa sin förste anställde. För dem är det mycket viktigare att man tänker på detta.
Här är frågan hur man ska kunna använda till exempel testbäddar. Innovationsstrategi är viktigt, och där tror jag att vi är överens. Den idé som Socialdemokraterna hade med Almi var att Almi skulle vara marknadskompletterande i den meningen att man skulle ha en aktiv roll i att diskutera med bankerna. Det är ju alldeles utmärkt!
Nu menar vi att man måste gå vidare med det, för Almi har en roll där man inte kan gå in i företag med mer än 225 eller 250 anställda - jag kommer inte ihåg vilken siffra som är rätt - men större företag än så kan man inte gå in i. Det är viktigt att det finns kapital även för de företagen och att vi kan hjälpa till där när marknadsaktörerna inte fungerar.
Vi i staten ska vara marknadskompletterande. Det är vi alla överens om i den här kammaren. Men i den del där marknaden inte fungerar måste faktiskt staten visa att vi kan komplettera. På vilket sätt kan vi få dem att höja detta från de 5 miljoner man pratar om - man brukar säga från 5 till 20 miljoner.
Där borde staten kunna spela en större roll tillsammans med innovationsstrategier, testbäddar och annat. Detta är en viktig sak som efterfrågas i dag.
Börje Vestlund (S):
Jag ber att få tacka ministern för svaret. Jag vill börja med vad som sades i sista stycket av svaret, att man inte anser att man behöver vidta ytterligare åtgärder. Då måste jag ställa den något retoriska men ändå viktiga frågan i det här sammanhanget: Hur många vårdplatser ska vi acceptera att man stänger?
Det har ju inte minst i den här regionen varit en stor diskussion om att det försvunnit ett antal hundra vårdplatser, och man grälar nu som bäst om vems felet är. Det lilla grälet kan vi ju alltid fortsätta, men det är inte det som är det intressanta. Det som just nu händer i sjukvården är att man stänger vårdplatser för att det saknas läkare och i några fall även sjuksköterskor.
Det finns inga specialister som kan ta hand om dem som behöver specialistvård. Frågan måste ställas, för detta händer vecka efter vecka. Jag kan främst tala för neurologins räkning.
Om det inte är varje vecka så är det åtminstone varannan månad man får stänga ett antal vårdplatser på grund av att det saknas just läkare. Många specialistläkare är också till åren komna.
Många väljer att jobba kvar några år, men det finns en gräns för hur länge man kan jobba om man är läkare. Det är bra att regeringen håller på att se över läkarutbildningen.
Det är bra och välkommet. Men innan man har fått dessa nya specialister på plats kommer det att hända saker inom svensk hälso- och sjukvård. Att bli specialist kan ta nästan lika många år som grundutbildningen om det är en besvärlig specialistutbildning.
Dessutom är det kanske brukligt eller till och med önskvärt att man ägnar en tid åt forskning innan man går in i den mer kliniska verksamheten. Därför ställer jag mig lite frågande till svaret.
Det är bra att man har satsat på den grundläggande läkarutbildningen, men det måste också bli en satsning på specialistutbildning, på att locka dem som i dag får sin legitimation att påbörja en ordentlig specialistutbildning och då inte bara inom de områden som i dag är populärast. Låt mig ta ett exempel från neurologin. För några år sedan var det ett problem att nästan inga ville utbilda sig till neurologer.
I dag finns det ett litet tryck - inte ett stort men ett litet - för att bli just neurologer. Det är vi från patientorganisationerna naturligtvis väldigt tacksamma för.
Problemet är dock att det är sådan konkurrens om platserna att de inte räcker till trots att det var eller varannan månad rapporteras att man måste stänga neurologkliniker - eller rättare sagt vårdplatser på neurologkliniker, för ännu har jag inte läst om att en hel neurologklinik har behövt stängas, tack och lov - på grund av att det saknas läkare och i några fall även sjuksköterskor.
Min fråga är: Hur många vårdplatser tycker socialministern att man kan stänga innan läget blir så allvarligt att man borde göra något?