KBLab/rixvox huggingface dataset:
Roger Haddad (L):
Jag har en fråga till utbildningsminister Anna Ekström. Häromdagen presenterade Ingenjörsvetenskapsakademien en viktig rapport kring unga skolelevers attityd till skolan, inte minst när det gäller matematik och naturorienterande ämnen. Det fanns flera ljuspunkter, nämligen att svenska elever generellt trivs i skolan och att man ser att motivationen är stor, inte minst bland ungdomar som har utrikes bakgrund.
Det visade sig även att deras intresse för naturkunskap och matematik är högre jämfört med andra elevgrupper. Men det fanns också vissa delar som oroar och bekymrar mig, nämligen att man bara läser det man måste läsa. Det visar sig också att lusten att lära sig och att lära sig mer sjunker och att den har sjunkit så pass mycket att det är den lägsta nivån under 2000-talet. Min fråga till utbildningsministern är hur hon ser på de här resultaten och vad regeringen tänker göra för att vända utvecklingen.
Roger Haddad (L):
Tack, utbildningsministern, för svaret! Det finns också i skuggan av pandemin kvalitetsbrister i skolan som jag är rädd förvärrar denna utveckling, nämligen brister i studiero och ökad andel obehöriga lärare. Men det handlar också om att vi har för låga resultat om man tittar på de nationella proven, där alltför många elever ligger på de lägsta nivåerna. Jag tror inte att fokus då ska vara på att ändra gränser för godkänt eller att införa ett nytt underkänt betygssteg.
Det krävs fler och andra reformer för att lyfta kvaliteten.
Roger Haddad (L):
Vi har bekymmer på den svenska arbetsmarknaden om man jämför med många andra länder. Flera här har varit inne på att i till exempel Danmark har det funnits en helt annan flexibilitet och en så kallad flexicuritymodell som i alla fall har diskuterats i mitt parti de senaste 10-15 åren. Men det har inte funnits något riktigt parlamentariskt stöd, någon beredskap eller vilja att förändra svensk arbetsmarknad.
Svensk arbetsmarknad är konstaterat trög både för dem som vill växla och byta karriär - man riskerar att fastna på en arbetsplats i stället för att sadla om och ta en annan arbetsuppgift eller ett annat yrke - och för dem som befinner sig utanför arbetsmarknaden, dels de som har utrikesbakgrund, dels de som har varit kort tid i Sverige. För dem är det ännu svårare och trögare.
Det här är ett av flera skäl och argument för att faktiskt reformera inte bara den ekonomiska politiken, arbetsmarknadspolitiken och Arbetsförmedlingen utan också arbetsrätten så att vi får in människor i arbete och så att man vågar växla och byta jobb eller förkovra sig och utbilda sig för att kunna behålla sitt jobb.
Den här propositionen, som Liberalerna står bakom och yrkar bifall till i dess helhet, är viktig av flera skäl. Vi hade, som nämndes här, ett januariavtal där vi också krävde reformerad arbetsrätt och reformerad arbetsmarknadspolitik. Men när man tittar på de här förslagen måste man se det här som ett paket, och jag beklagar också att Vänsterpartiet röstar nej.
De röstar nej till förbättringar för de visstidsanställda som får en snabbare väg till en tillsvidareanställning. De röstar nej till att förbättra det här med hyvling, alltså att en arbetsgivare kan sätta ned antalet arbetstimmar i stället för att säga upp personer.
De röstar nej till att förbättra stödet till personer som vill sadla om och utbilda sig, inte minst i kvinnodominerade yrken. Kommunal, som är en organisation som har minst 500 000 medlemmar, ser också fördelar utifrån sina medlemmars perspektiv. Det blir generösare omställningsmöjligheter.
Jag som liberal tycker att det är viktigt med utbildningsinslaget i den här arbetsmarknadspolitiska reformen, alltså möjligheten att utbilda sig, få vägledning, rådgivning, validering och det så kallade omställningsstudiestödet. Det kommer att kosta åtminstone 11 miljarder kronor för staten.
Det här är kostnader som vi får diskutera hur de ska fördelas och hur de ska finansieras, men inriktningen är helt rätt. Jag hoppas innerligt att även Vänsterpartiet ser fördelar med några av de här förbättringarna.
Man kan ju inte säga att det har fungerat bra, vare sig om man tittar på den ekonomiska politiken, på Arbetsförmedlingens stödinsatser generellt eller på arbetsrätten i Sverige.
Roger Haddad (L):
Det var ett antal frågor, men jag känner igen de flesta eftersom de ställdes för en stund sedan. Först var det frågan om de olika uppdragen. Låt det vara förutsättningslöst; låt den externa granskaren titta på alla punkterna.
Uppdragets karaktär är att titta på vad som ska in och vad som inte ska in i ersättningssystem, hur anvisningar ska reformeras, om uppdraget ska ändras i bolagsordningen när det gäller övergångskrav till reguljär arbetsmarknad och så vidare. Det finns många detaljer i betänkandet.
Vi vill inte avvakta eftersom vi menar att de punkter som är på gång inte täcker in dessa delar. Jo, delvis är det så genom ändringen i förordningen som skedde i april om att förtydliga målgruppen. Det är en av de viktigaste punkterna som ska återrapporteras i oktober. Men vi lyfter upp flera punkter i betänkandet.
Därför tycker jag inte att vi ska vänta och låta mer tid passera. Jag har inget färdigt förslag i fråga om extern granskning. Det är definitivt inte fråga om en annan statlig myndighet under Arbetsmarknadsdepartementet.
Det kan till exempel vara akademien eller internationella akademiker som jobbar med frågor som rör arbetsmarknadspolitik och som med andra erfarenheter kan titta på det svenska systemet.
Roger Haddad (L):
Vi har själva lagt fram förslag om att vi vill avpolitisera akademin genom att man tittar på hur man utser och bemannar styrelserna vid landets högskolor och universitet. Vi vill förstärka forskningsrådens roll. Vi uttalar aktivt att vi vill se mer pengar till den fria forskningen, där vi inte ska ha några medskick eller större synpunkter.
När det däremot gäller de strategiska satsningarna och profilområdena kan jag säga att jag var med när vi tog fram den forskningspolitiska propositionen. Det är ett gigantiskt arbete som pågår inför ett politiskt beslut, där man träffar läkemedelsbranschen, Vinnova, Formas och stiftelser, både privata och offentliga, och lyssnar in. Det är klart att det krävs något slags demokratisk insyn när det handlar om så stora belopp.
Men det är inte vi som säger exakt hur pengarna ska användas. Vi säger inte exakt till vad de ska gå. Vi säger inte exakt vilken metod som ska användas, vilka personer som ska ingå och vilket land man ska granska om det handlar till exempel om medicinsk forskning. Då har vi redan gjort vårt. Vi har pekat ut ett antal strategiska områden. Men det Robert Stenkvist tar upp rör någonting helt annat. Han börjar retoriskt, och han säger att SD inte har några lagförslag. Men vem vet, fru talman?
Det kanske kommer en dag när Robert Stenkvist blir högskoleminister och vill börja lagstifta om både det ena och det andra som inskränker den akademiska friheten.
Roger Haddad (L):
Liberalerna kommer fortsatt att vara garanten i svensk politik för att värna akademisk frihet och den fria forskningen.
Jag konstaterar bara kort, som åhörare här i kammaren, att av dem som hittills gått upp i talarstolen är Sverigedemokraterna de enda som har ägnat sin talartid åt att referera, kritisera och ha synpunkter på hur man bedriver olika typer av forskningsprojekt och akademiska arbeten runt om i landet.
Det skulle i alla fall jag inte ägna mig åt om jag menade allvar med att vi ska värna den akademiska friheten.
Roger Haddad (L):
Under förmiddagen har vi pratat om validering och omställning på arbetsmarknaden. Vi har en hög arbetslöshet i landet, med ungefär 500 000 arbetslösa, där 180 000 är långtidsarbetslösa och 63 procent är utrikes födda.
Detta, tillsammans med branschens generella arbetskraftsbehov och behov av rätt kompetens, kräver förändrad politik, både inom arbetsmarknadspolitiken och inom utbildningspolitiken. Svenskt Näringsliv berättade häromdagen att deras prognos fram till 2035 visar på ett behov av 300 000 personer som har yrkeskompetens motsvarande gymnasial nivå.
Som flera kollegor har varit inne på har många personer svårt att ta sig in på arbetsmarknaden trots att det finns lediga jobb. Validering har funnits i den utbildningspolitiska debatten i decennier. Man har tillsatt utredning efter utredning, och man har tillsatt en valideringsdelegation, som var så att säga det bakomliggande arbetet inför propositionen, som vi huvudsakligen välkomnar.
Men det är fortfarande lite otydligt, herr talman, vem som ansvarar för validering i Sverige. På hemsidan är det inte tydligt. Det är Skolverket, det är Arbetsförmedlingen och det är Myndigheten för yrkeshögskolan. I betänkandet hänvisar man till kommunala komvux. Till regeringen säger jag bara lycka till, om ni tror att detta kommer att lösa frågan om validering. Den är inte så enkel.
Därför har vi i Liberalerna motionerat, och jag följer upp vår reservation nummer 5 i betänkandet. Vi vill få det förtydligat i regelverket och instruktionen att man ska samverka. I betänkandet står att kommunerna kan behöva samverka. På ett annat ställe står det att regeringen förutsätter att kommunerna samverkar med andra aktörer, exempelvis Arbetsförmedlingen.
Många av oss har jobbat med dessa frågor både nationellt och lokalt och vet hur svårt det är att få hjälp när man kommer in på Vuxenutbildningscentrum. Då gäller verkligen det som några har hänvisat till. Det ska vara förberedande och översiktligt, men det är inte alltid individanpassat.
De som absolut skulle behöva handfast handpåläggning och individuellt stöd är nämligen de utrikes födda, som kanske inte har gått en traditionell lång, svensk utbildning, vare sig på gymnasial nivå, YH-nivå eller akademisk nivå. Här krävs andra åtgärder än dem som propositionen levererar.
Liberalernas förhoppning är att vi absolut ska ha ett integrationsperspektiv men att vi inte ska sänka kraven. Häromdagen var jag på Kungliga slottet, där det var World Dyslexia Assembly. Man pekade där på funktionsnedsättningar, och det som särskilt framkom i panelen var vikten av inte bara formell kompetens utan också informell kompetens och förmågor.
Rätt hanterat, med rätt bemötande och rätt kompetens bakom desken, kan man uträtta stordåd när man tar emot dessa personer. Jag tycker att man ska ha denna ansats. Jag tycker att det är bra med propositionen, men vi hade gärna velat gå ett steg längre när det gäller vuxenutbildningen och samverkansuppgiften.
Roger Haddad (L):
Jag tackar statsrådet för svaret på min interpellation. Egentligen lämnade jag in den i höstas, men på grund av regeringsfrågan har vi skjutit på debatten. Självklart noterar jag också att några av de saker som Liberalerna lyfter upp kring tillgängligheten delvis har beaktats i regleringsbrevet för innevarande år, vilket är välkommet.
Ändå är det med besvikelse jag tar del av regeringens svar, eller icke-svar, på mina frågor. Jag följer självklart upp Arbetsförmedlingens tillgänglighet generellt och brett. Det gäller inte bara den fysiska närvaron med lokaler eller kundtorg utan även den digitala.
Det är en viktig del, fru talman, eftersom både regeringen och Arbetsförmedlingen som en del av det nya konceptet ihärdigt och envist säger att vi ska gå över till en digitaliserad myndighet. Det låter bra, men då måste det också fungera. Jag har läst rapport efter rapport med kritik på kritik från DHR, Funktionsrätt Sverige och andra aktörer.
Myndigheten för digital förvaltning, Digg, har också kritiserat Arbetsförmedlingens bristande tillgänglighet när det gäller portalen och den digitala servicen. Detta kommenteras över huvud taget inte, fru talman, i svaret på min interpellation. Jag vill gärna höra hur statsrådet ser på den kritiken.
Nu ger man allmänheten informationen, inte minst de hundratusentals arbetssökande, att man inte längre har samma lokala fysiska närvaro. Jag beklagar att det på flera håll i landet har blivit sämre. Jag ifrågasätter också de siffror som redovisas i interpellationssvaret.
När jag jämför svaret från regeringen med den rapport som Arbetsförmedlingen lämnade före jul kring så kallad lokal närvaro skiljer sig antalet bemannade kontor åt. Arbetsförmedlingen måste fungera i hela landet. Vi har en hög arbetslöshet.
Vi har en rekordhög långtidsarbetslöshet som närmar sig 200 000 personer. De som drabbas mest är utrikes födda, personer med lägre utbildning, personer som är över 55 år och personer med funktionsnedsättning. Därför hade jag också, fru talman, en särskild punkt i min interpellation om hur regeringen nu ska förbättra stödet till de långtidsarbetslösa.
Hur ska stödet bli bättre för personer med funktionsnedsättning som kanske behöver en extra hand, som behöver tas emot på ett kontor eller som man måste använda ny teknik för att kunna ta emot och bemöta därför att de inte kan ta sig till ett arbetsförmedlingskontor eller har långa avstånd?
Den delen, konstaterar jag, kommenteras över huvud taget inte i interpellationssvaret. Min förhoppning, fru talman, är att statsrådet nu försöker förtydliga sig i kommande inlägg.
Roger Haddad (L):
Jag konstaterar att regeringen inte har lyckats när det gäller Arbetsförmedlingen. När jag för några månader sedan kom tillbaka till arbetsmarknadspolitiken blev jag chockad över att det var så många brister inom Arbetsförmedlingen och arbetsmarknadspolitiken.
Det här är inte några anekdoter från någon P4-kanal där vi nästan dagligen får höra hur långt människor ska ta sig för att komma till närmaste arbetsförmedling eller där funktionshindersrörelsen kritiserar kompetensen, förmågan och beredskapen att ta emot med särskilda konsulenter och handläggare på Arbetsmedlingen och där det finns en stor oro.
Det här har konstaterats av Riksrevisionen, Myndigheten för digital förvaltning och Inspektionen för arbetsmarknadsförsäkringen. Det är flera aktörer, fru talman, som underkänner den utvecklingen inom arbetsmarknadspolitiken. Det handlar inte om olika program utan om tillgängligheten. Riksrevisionen kritiserade för snart ett år sedan tillgängligheten i den meningen att få kontakt.
Det handlade om hur lång tid det tar att över huvud taget komma fram till en arbetsförmedlare och att få en återkoppling. I statsrådets svar står det att 211 kommuner kommer att ha fysisk närvaro av Arbetsförmedlingen. Men i dess egen redovisning står det att det är 112 arbetsförmedlingskontor i 106 av landets 290 kommuner där 88 kontor är bemannade.
Fru talman! Man får vara oerhört noga med vilka förväntningar man som politiker och ansvarigt statsråd ger till allmänheten så att människor nu inte tror att de på över 200 ställen i landet kan gå ned till torget eller ringa ned till det lokala arbetsförmedlingskontoret. Jag säger från Liberalerna att digitala tjänster är oerhört viktiga. Men då måste de fungera.
De som drabbas mest när det inte fungerar är just de långtidsarbetslösa. Det är på dem som Arbetsförmedlingen och hela arbetsmarknadspolitiken egentligen främst ska rikta sitt fokus, sin energi och sina resurser. Fru talman! Det finns flera rapporter som säger att människor antingen inte kan eller vill ta del av digitala tjänster.
Då måste staten, ytterst genom Arbetsförmedlingen antingen i egen regi eller i samverkansavtal med kommunerna, säkra den servicen. Jag konstaterar att det inte fungerar. Jag delar inte regeringens slutsats att det går åt rätt håll. Det går åt fel håll. Antingen ska man ha lokal bemanning i Arbetsförmedlingen, eller så ska man ha alternativ som fungerar.
Det är här jag vill kritisera den snabba, lite hattande, reformeringen av Arbetsförmedlingen som jag likt alla andra medborgare har tagit del av utifrån innan jag kom tillbaka till arbetsmarknadspolitiken. Där stänger man ena dagen ned kontor och öppnar sedan kontor. Sedan hänvisar man till digitala tjänster. Men det finns en målgrupp som vi måste nå men som vi inte når. Då måste vi göra mer.
Det går inte att som regeringen gör i regleringsbrevet skjuta på digitala tjänster så att de får ytterligare ett år på sig att säkra de digitala webbplatserna och tjänsterna inom Arbetsförmedlingen. Det arbetet skulle ha gjorts för länge sedan.
Roger Haddad (L):
Jag konstaterar att jag inte får riktiga svar på min interpellation. Det finns inga konkreta mål uppsatta hos regeringen när det gäller tillgängligheten till Arbetsförmedlingen. Det finns inte heller en uttalad strategi för hur tillgängligheten ska förbättras för personer med funktionsnedsättning, som drabbas dubbelt när det gäller arbetslösheten och långtidsarbetslösheten jämfört med andra inskrivna på Arbetsförmedlingen. Stödet till de funktionshindrade har blivit sämre.
Närvaron ute i landet jämfört med för tre fyra år sedan har blivit sämre. Den digitala servicen är under process, ja. Men när det kommer till kärnmålgruppen - personer med funktionsnedsättning, utrikes födda, språksvaga och personer som har låg utbildning och befinner sig långt ifrån arbetsmarknaden - levererar inte regeringen och Arbetsförmedlingen.
Det är regeringen som genom regleringsbrev, genom instruktioner, genom budget och genom kontakter, dialog och avstämningar med generaldirektören självklart styr inriktningen på denna viktiga myndighet - kanske den viktigaste som staten förfogar över. Fru talman! Jag läste häromdagen att i Åsele har fler än hälften av alla arbetslösa varit utan jobb i mer än ett år.
Arbetsmarknadsenheten är nedlagd, Arbetsförmedlingen är nedlagd och inga privata aktörer hade ännu etablerat sig i december 2021 på orten. Det är där, i Fagersta, i Norberg, i Åsele och i andra kommuner, man behöver en arbetsförmedling i statlig regi. Om det sedan är lokal närvaro eller digitalt upplagt må vara detsamma, men det måste fungera.
De förutsättningarna råder inte i dag, och där hoppas jag på skärpning.
Roger Haddad (L):
Jag hoppas att också vårt förslag om nationell frånvarostatistik kan komma med där. Det är indirekt en del av lösningen, en av flera, för att förebygga hemmasittande och försöka ta reda på varför vi har så många frånvarande, hur det kan komma sig att så många elever, tusentals, inte är i skolan. Vi har ingen sådan statistik.
Jag har pratat med flera organisationer som välkomnar ett sådant initiativ. Det var därför vi i utbildningsutskottet 2019 riktade ett sådant krav. Även om det bidrar till ökad administrativ börda tror jag, fru talman, att de positiva effekterna av att huvudmännen och staten har bättre koll på varför elever är borta från skolplikten är oerhört centrala.
Vi ser i statistiska uppgifter från Skolinspektionen att 1 700 elever hade en ogiltig sammanhängande frånvaro på minst en månad men att 18 000 hade upprepad ströfrånvaro, vilket i sig är en riskfaktor.
För några år sedan blev det en kollektiv chock för många av oss när bland annat TV4 i ett inslag sa att över 5 000 elever inte gick i skolan utan var hemmasittare. Problemet är att vi inte vet hur utbrett detta faktiskt är. Därför måste kompetensen bli bättre på skolnivå.
Det är korrekt att det formella regelverket inte hindrar att man erbjuder plats i särskild undervisningsgrupp. Men vi kan titta på Örebro, Eskilstuna och nu senast Sundsvall, som gör kraftiga besparingar på skolväsendet. Vad, fru talman, drar man då ned på? Jo, det särskilda stödet.
Det är speciallärare, till exempel, och det är särskild undervisningsgrupp - möjligheten att ge resurser, anställa en extra speciallärare eller erbjuda fyra fem elever att gå längre ned i korridoren till ett särskilt rum där de i sin takt, utifrån sina perspektiv och sina behov, får det stöd de har rätt till. Konsekvensen är att man blir hemmasittare.
Och det är inte bara skolan som drabbas utan även hälsan. Vi ser inom den här målgruppen elever, fru talman, ökad psykisk ohälsa och förtvivlade föräldrar. Jag nämner det igen: Det här drabbar hela hemmet, inte bara skolgången utan även det sociala, familjen.
Det finns föräldrar som ringer och säger att de måste sjukskriva sig eller förlänga sin sjukskrivning på grund av att skolan inte erbjuder rätt stöd eller anpassat stöd, vilket självklart riskerar att rasera hela familjens ekonomi. Statsministern sa 2019 här i kammaren att det skulle bli lättare att få plats i särskild undervisningsgrupp.
Det förpliktar, fru talman. Det får inte bara bli politisk retorik. De elever som inte får det stöd de har rätt till i dag och de föräldrar som drabbas av problemet måste känna förtroende för och tillit till det politiska systemet.
Roger Haddad (L):
Det är 18 000 elever som har upprepad ströfrånvaro i skolan. Det är tusentals elever som aldrig dyker upp i skolan. Många elever har, av olika skäl, varit hemma i över ett år från den obligatoriska grundskolan. Det finns elever som går i femman och sexan och inte får den svensk- och matematikundervisning som de har rätt till.
Vissa får en anpassad studiegång som innebär att man kapar en hel del av schemat. De eleverna kommer aldrig någonsin att få en rättvis chans att komma i fatt sina kamrater och bli behöriga till gymnasieskolan. Det är för många som inte upptäcks över huvud taget. Då får grundskolans senare år och inte minst gymnasiet och vuxenutbildningen lappa och laga.
Det är korrekt att det står i skollagen att man har möjlighet att besluta om plats i särskild undervisningsgrupp. Men vi efterfrågar flexibilitet. Det brister i anpassning. Det brister i kartläggning och utredning. Det brister när man upprättar planerna, och det brister inte minst i kompetens.
Det räcker inte med att man låter eleven gå och sätta sig med tre klasskompisar i ett rum, och så stoppar man in vem som helst - ursäkta uttrycket - som ska ta hand om dem. Självklart ska det vara en specialpedagog eller en speciallärare som kan dessa elever.
Och givetvis hoppas vi att alla lärare i hela landet, oavsett vilken skolklass de har, kan hantera eleverna, men det är ett krav som är näst intill orimligt att ställa på landets lärare. Det är därför vi behöver specialpedagoger och speciallärare, både i resursskolor och i särskild undervisningsgrupp, och också behöver satsa på kompetens. Ingen elev ska behöva lämna grundskolan utan tillräckliga förkunskaper.