KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Eliasson (S):
Jag är tacksam för det här debattinlägget därför att det är den typ av argumentering som jag tycker att vi borde ha lite oftare. Man ser besparingen ur synpunkten att det gäller förvaltningsanslaget på UD. Det är det som vi har att göra med, och det är det vi har att använda. Det argument som förs fram om att det kan leda till ett antal andra effekter som får effekter för vår handel är tyvärr inte så ofta förekommande i diskussionerna.
En ökad diskussion om det här sambandet har jag inget alls emot. Jag ser att det är väldigt besvärligt att lägga ned ambassader. De är hjärtat i relationer. Jag har gått igenom många traumatiska ögonblick i kontakter med omvärlden i den här frågan. Därför har vi försökt lägga ned, när vi har behövt lägga ned, framför allt på konsulatsidan. Där är det betydligt fler nedläggningar som vi har gjort därför att de går inte in i relationernas hjärta på det sätt som ambassader gör.
Men jag är tacksam för att vi för den här diskussionen om de mer vittgående effekterna och till och med ser det ur ett nationalekonomiskt perspektiv. Det tycker jag är önskvärt. Sedan vill jag säga att vi har sett den här nedgången i handeln. Jag tror inte att den beror på denna faktor. Det kan hända att det här har haft en marginell betydelse.
Men vi har också nu sett att Afrikanska utvecklingsbanken har flyttat till Tunisien, och det var ett av skälen till att vi placerade denna tjänsteman vid finska ambassaden i Tunisien. Det är ett bra exempel, för övrigt, på nordiskt samarbete i vår ambassadnärvaro.
Vi hoppas naturligtvis inte bara att knapphetens stjärna inte ska lysa så starkt som den har gjort utan också att man kan göra en bredare ekonomisk analys av vad ambassadnedläggningar innebär, och jag är tacksam för de bidrag som Sveriges riksdag kan ge härvidlag.
Jan Eliasson (S):
Jag välkomnar möjligheten att här i riksdagen få diskutera de här frågorna, som i hög grad är både centrala och, som Carl B Hamilton framhåller, långsiktiga och där elementen hänger samman. Det finns olika forum där Sverige kan bedriva nedrustnings- och icke-spridningsfrågorna.
De traditionellt använda är naturligtvis FN och nedrustningskommissionen där det för övrigt finns ett intressant förslag i Blixkommissionens rapport, nämligen att man bör fastställa arbetsordningen med två tredjedels majoritet, inte med konsensus, vilket har förlamat dess arbete. Det förslaget, tycker jag, kan tas på djupt allvar.
Jag kommer att titta på det med, om det tillåts, två hattar både som svensk utrikesminister och som president i FN:s generalförsamling. Sedan har vi andra forum. Vi har koalitionen för en ny agenda, som har visat sig väldigt användbar, inte minst i samband med förra icke-spridningsöversynen.
Den debatt som kommer att växa fram kring Blixkommissionens rapport och själva idén om kommissionen är ytterligare ett sätt att sätta fart på nedrustnings- och icke-spridningsdebatten. Det är utan tvekan en brist att vi misslyckades i icke-spridningsgranskningen i maj förra året och att vi i deklarationen vid toppmötet inte fick någon text i de här frågorna.
Det är självfallet en brist, som både generalsekreteraren i FN och jag själv i min andra kapacitet har understrukit flera gånger. Sedan har vi frågan om hur vi mycket vi kan göra i EU. Vi har varit drivande inom EU och vi vill att EU ska göra mer. Anna Lindh tog initiativet 2002 till att utveckla vår politik om massförstörelsevapen. Men det är, som också Carl B Hamilton håller med om, inte helt lätt när två medlemmar i EU också är kärnvapenstater och har ett annat perspektiv på dessa frågor.
Det handlar nu ytterst om att värna icke-spridningsfördraget. Det här är ett tecken på hur svag situationen är nu. Vi har nedrustningssidan och en oklarhet om ifall man ska börja testa, och kanske gå upp i rymden med kärnvapen. Icke-spridningsproblemen kommer vi till senare, antar jag, i den fortsatta diskussionen. Det handlar också om fredlig användning av kärnenergi, som också är en del i spridningsavtalet.
De här tre elementen måste bevaras på ett sätt som motsvarar dagens värld. Det är väl just den debatten vi måste föra. Den är kortsiktigt nästan dramatiskt men också långsiktigt oerhört viktig och kanske avgörande för internationell politik. Jag välkomnar i hög grad den diskussionen och hoppas att EU kan spela en viktig roll framöver och att vi kan få samsyn. Jag delar helt synen på att vi ska stärka EU:s gemensamma utrikespolitik.
Jag var på ett utrikesministermöte förra helgen och drev i hög grad mina intryck från New York och FN, där många länder utanför Europa ser EU som en viktig kraft på både det politiska och det ekonomiska området. Vi ska värna den möjligheten att utveckla EU:s globala profil.
Jan Eliasson (S):
Det är en intressant vinkling som Carl B Hamilton pekar på här, framför allt att man kan aktivera debatten med utgångspunkt i faran för terrorism. Jag tror att det är den vinkling som gör att man kan få ytterligare fart på arbetet i EU och det gemensamma arbetet med nedrustning och icke-spridning.
Här tror jag att det är viktigt att komma ihåg att vi ska värna den kapacitet som finns i Europa, inte minst i Sverige, när det gäller B- och C-vapen - biologiska och kemiska vapen. Det man har sysslat med i Umeå är oerhört uppskattat internationellt. Den kompetensen är det viktigt att vi bevarar. Jag tror att vi måste fortsätta att ha en hög kapacitet om vi ska bevara vår trovärdighet i diskussionen om massförstörelsevapen.
Jag tror att just kopplingen mellan massförstörelsevapen och terrorism är en utgångspunkt för en kanske ny diskussion inom EU om vilken roll vi kan ha framöver. Där kanske de två kärnvapenstaterna i EU inte behöver ha skiljaktiga uppfattningar. Jag håller med om att Iranfrågan har varit en fråga där EU har visat en hög profil.
Det är ingen slump att en person som besöker Iran i dessa dagar, tror jag, är Javier Solana. Han presenterar det förslag och det paket som nu kan få avgörande internationell politisk betydelse för iranierna.
Det har förhandlats först mellan de tre och mellan Kina, Ryssland och USA och det har lett till ett gemensamt förslag där det senaste inslaget är ett välkommet amerikanskt deltagande i arbetet med beredskap att indirekt föra en dialog med Iran. Jag tror att det är en viktig komponent om detta nu ska lyckas.
Vi hade under utrikesministermötet i Österrike förra helgen en mycket intressant diskussion. Jag antydde redan tidigare, i den tidigare debatten, att Iranfrågan var en mycket viktig diskussion. Medlemskretsen gav naturligtvis de tre och Solana starkt stöd i det här arbetet, och hade en bra diskussion. Jag tyckte att den pekade i riktningen mot att EU kan vara en aktör i fullständigt centrala frågor för världspolitiken.
Nu får vi se vad som händer i form av den iranska reaktionen och om det här förslaget, som huvudsakligen handlar om morötter, också kommer att behöva övergå i diskussioner om piskan - carrots and sticks . Jag hoppas att vi får en positiv utveckling. Alternativet militär konfrontation är ett skräckscenario som ingen vill möta.
Jan Eliasson (S):
Anita Brodén har frågat mig på vilka sätt jag, mot bakgrund av situationen för fängslade palestinska barn i israeliska fängelser, är beredd att medverka till att Israels brott mot barnkonventionen upphör och vilka åtgärder jag avser att vidta för att föra upp denna fråga på EU:s och FN:s dagordning. Det är en viktig fråga som Anita Brodén tar upp. Halva den palestinska befolkningen är under 18 år och alltså barn enligt definitionen i konventionen om barnets rättigheter.
De palestinska barnen är en särskilt utsatt grupp för vilken förhållandena försämras. Regeringen har därför länge särskilt prioriterat barnens situation i utvecklingssamarbetet med de palestinska områdena. Jag delar Anita Brodéns oro över den beskrivna situationen för de palestinska barn som befinner sig i israeliska fängelser. Det är givetvis helt oacceptabelt att barn hålls fängslade under de förhållanden som Anita Brodén beskriver.
Sverige har tillsammans med övriga EU vid ett flertal tillfällen påtalat för såväl Israel som den palestinska myndigheten nödvändigheten av att vidta åtgärder för att respektera barnets rättigheter i enlighet med barnkonventionen. Barnkonventionen slår fast att barnet ska skyddas från alla former av fysiskt och psykiskt våld. Inget barn får utsättas för tortyr eller annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning.
I de fall ett frihetsberövande är lagligt och nödvändigt ska barnet behandlas med respekt, och barnets behov ska beaktas. Även den humanitära rätten, särskilt den fjärde Genèvekonventionen, innehåller bestämmelser som skyddar barn. Som Anita Brodén påpekar är Israel part till barnkonventionen men tillämpar den inte för de palestinska barnen på ockuperade områden trots upprepade uppmaningar från FN:s kommitté för barnets rättigheter.
I de palestinska områdena tillämpas särskilda militärlagar, som inte ger barnet det skydd det har rätt till enligt barnkonventionen. Detta strider mot en av konventionens grundprinciper, nämligen att den ska vara tillämplig på alla barn under det relevanta landets jurisdiktion. Som ockupationsmakt har Israel en otvetydig skyldighet att tillämpa barnkonventionen på de palestinska områdena.
Också de palestinska myndigheterna behöver engagera sig kraftfullare för fängslade barns situation, respektera barnets rättighet och kraftfullt motverka kränkningar av barnets rättigheter. Många olika intressegrupper försöker påverka den palestinska kommitté som upprättar listor på fångar utifrån vilka man förhandlar med israelerna inför frisläppanden. En konsekvens av detta har tyvärr visat sig vara att barn ofta nedprioriteras.
Regeringen tar regelbundet upp frågan om barnfångarna i de bilaterala kontakterna med Israel och söker därigenom påverka den israeliska regeringen att upphöra med den rättsstridiga behandlingen av de palestinska minderåriga barnen i israeliska fängelser. Dessutom har vi kontinuerlig kontakt med det lokala ICRC-kontoret, Röda Korsets kontor, i Tel Aviv i denna fråga. Vi har även väckt frågan om att EU gemensamt ska agera för de palestinska barnfångarna och kommer att fortsätta dessa ansträngningar.
Jan Eliasson (S):
Det är alltid uppfriskande att få personliga vittnesbörd. Jag tycker att det är glädjande att Anita Brodén på plats har förhört sig om situationen och därmed kan ge så trovärdig information som vi nu får från Anita Brodén. Jag tycker att det är viktigt att man ser det här kravet ur två perspektiv. Det ena är vad barnkonventionen stadgar, och där är vi ju totalt eniga.
Det andra är vad den här typen av fängslande av barn, med den behandling som Anita Brodén vittnar om, leder till, nämligen en radikalisering av en ny generation palestinier. Är det någonting vi inte behöver i det här området så är det fortsatt press och en fortsatt tendens till radikalisering.
Att en ny generation palestinier kommer ut ur fängelse, bittra och fulla av hat, är naturligtvis oerhört farligt för denna redan tidigare laddade och farliga region. Vi arbetar med frågan bilateralt, som jag sade, men också i högsta grad enligt modellen med likasinnade länder, like-minded countries .
Framför allt gör vi detta inom EU. Det är inom EU vi för den här dialogen. Vi hoppas att vi ska få till stånd en tydlig EU-linje, och vi talar alltså löpande med de länder som har liknande uppfattning som vi i dessa frågor. Vi har också kontakt med Röda Korset.
Det är framför allt genom Röda Korset som vi försöker försäkra oss om att barnen får det stöd, den vård, de besök de kan behöva. Vi efterfrågar också hela tiden deras generella situation.
Det ger det dubbla budskapet att vi dels värnar om barnen, dels påminner om missförhållandet att så många barn hålls fängslade under omständigheter som inte är förenliga med den internationella rätten.
Jan Eliasson (S):
Jag delar helt Anita Brodéns uppfattning om vikten av att sätta strålkastaren på barns situation i dagens värld. Jag vill dock vidga det något och säga att under första världskriget var 80-90 % av dem som dödades soldater och endast 10-20 % civila. Under andra världskriget var förhållandet ungefär 50-50.
Nu är det tvärtom. Av dem som dödas är 10-20 % militärer och 80-90 % civila. Det är i hög grad barn som dödas med de urskillningslösa vapen som finns, och ibland används det tyvärr också som terrormetod. Kvinnor och barn är de mest sårbara.
Vi måste verkligen engagera oss internationellt i den utsatthet som drabbar barnen. Det gäller inte enbart konflikter utan också trafficking, alltså försäljning av barn. Det pågår ett modernt slaveri i dag. Barn säljs som varor. När det gäller malaria, tbc och dåligt vatten är det barnen som dör först.
Var 30:e sekund dör ett barn söder om Sahara i malaria. Att sätta barnet i centrum är därför centralt, och det är bra att Anita Brodén bidrar till att göra just det.
I detta fall gäller det Palestina-Israel-perspektivet, men det finns också ett djupare perspektiv som har att göra med solidaritet med de mest utsatta. Vi ska arbeta vidare med denna fråga inom EU, vilket vi redan belyst. Inom FN har Israel tyvärr traditionellt varit mycket skeptiskt och negativt till behandlingen av Israel-Palestina-konflikten. De utsätts ständigt för resolutioner, där de får övervägande röster emot sig, och de har svårt att ta till sig resolutioner från FN.
Nu har det emellertid från Israels sida skett en förbättrad attityd till FN, inte minst beroende på att FN i januari i år beslutade att göra den 27 januari varje år till minnesdag för Förintelsen. Det var en process till vilken även jag bidrog. Resolutionen antogs utan omröstning, vilket överraskade många, inte minst Israel. Det ledde till en mer positiv inställning från israelisk sida till processerna i FN, inklusive FN:s resolutioner.
Några av dem slogs samman, vilket mottogs positivt. Jag hoppas därför att aktioner inom FN kan tas emot på ett positivt sätt från israeliskt håll. Det finns naturligtvis alltid möjlighet att även driva dessa frågor i det nya rådet för mänskliga rättigheter. Det finns en stark betoning på barns situation i MR-arbetet, och borde också vara så. Även där finns alltså möjligheter att driva dessa frågor.
Jag tror vidare att man ska verka genom de organ som arbetar med bistånd och kontakter - FN:s utvecklingsprogram, Unicef, Unrwa - förutom naturligtvis Röda Korset. Det gäller att få fram signalerna från många håll.
Inte minst viktigt är det att signalerna från parlament, frivilligorganisationer, den allmänna opinionen och medierna gällande särskilt barns mänskliga rättigheter uppmärksammas och att de väcker de känslor som de gör i demokratier som Sverige.
Jan Eliasson (S):
Jag hoppas verkligen att vi får se rörelse i den här frågan nu. Jag vill inte göra någon skuldfördelning här, och jag vill försvara mina UD-kolleger. Vi har gjort allt som vi har kunnat, såvitt jag har förstått. Byråkratin mal långsamt, inte minst på rysk sida. Vi har att göra med ett antal myndigheter som måste dras in i den här processen.
Den frustration som Erling Bager uttrycker har vi känt i förhållande till viss del av myndighetsbehandlingen i Ryssland, detta trots att så starka markeringar har gjorts, från Sveriges statsminister och Rysslands egen president. Då kan man fråga sig vem som styr i ett land. Vi hoppas verkligen nu att det här får rörelse.
Vi har satt en av våra mest dynamiska diplomater på frågan, nämligen Sven Hirdman, förre ambassadören. Han har nu tagit sig an den här frågan och ska ta nästa steg i den här processen, en analys av vad som ska förekomma i vårt nya centrum. Jag är väldigt försiktig när det gäller att ange exakt tidpunkt.
Men den otålighet som Erling Bager uttrycker delas av mina kolleger på UD, ambassaden i Moskva, generalkonsulatet i S:t Petersburg och av mig själv. Vi ska driva den här frågan starkt. Vi ser den också i ett större sammanhang. Vi följer Ryssland oerhört noga. Det är viktigt att främja kontakterna inte minst mellan S:t Petersburg och västra Ryssland och Sverige.
Stockholm och S:t Petersburg har en nära relation - därmed inte sagt att också Göteborg har en nära relation. Vi behöver också stärka kulturutbytet generellt över Östersjön. Vi ser våra kolleger i Östersjöområdet, från Finland och Danmark och Norge, som intensifierar sina ansträngningar. Sverige har ju starka historiska band till detta område.
Vi har all anledning att ha en meningsfull stark närvaro i S:t Petersburg. Det här är en fråga som har en djupare betydelse sett i det historiska perspektiv som Erling Bager anger, men den är också av vikt i ett läge när vi äntligen fått slut på detta eländiga kalla krig och vi ser demokrati och marknadskrafter och rättigheter spridas runtom i vårt närområde.
Ett centrum av den här arten, som vi för bara 15-20 år sedan kunde betrakta som en dröm, bör ses som en möjlighet och bli, som jag sade, ett nytt brobygge mellan Sverige och Ryssland.
Det handlar därmed också om det mål som jag tycker är så angeläget att sträva efter, nämligen att Östersjöområdet ska vara ett område som förenas inte bara av gemensamma intressen utan också av gemensamma värderingar.
Kerstin Engle (S):
På en av statsminister Göran Perssons hearingar i kommissionen om minskat oljeberoende talade forskaren Jonas Åkerman från KTH om flyget och dess verkningar. Svensken flyger sex gånger mer än det globala genomsnittet, ca 300 mil per år och svensk. Drygt 10 % är inrikesresor, och flyget står för 25 % av trafiksektorns utsläpp.
Skulle man applicera koldioxidskatten på flyget skulle en flygresa Stockholm-London belastas med ytterligare 600 kr. Vi är nog helt överens, ministern och jag, om att flyget ska vara med och betala sina miljökostnader. Då är det viktigt att hitta incitament så att vi verkligen får miljövänligare flyg. Det finns mycket att göra inom flygsektorn när det gäller både bränsle och motorer, men inte minst när det gäller start och landning och att flyga effektivt.
Att behöva vänta på landningstillstånd gynnar definitivt ingen miljö. I den av regeringen nyss överlämnade transportpolitiska propositionen finns det mycket positivt om samordning av transportslag och inte minst samordning över gränserna. Jag skulle kunna räkna upp många fler bra saker som regeringen har föreslagit än vad vi hörde här nyss.
Införande av kilometerskatt på tunga lastbilar motiveras med en ökad konkurrensneutralitet för svensk åkerinäring. Motsvarande resonemang hade varit värdefullt på flygområdet. När vi pratar om minskat oljeberoende och övergång till biobränslen talar vi samtidigt om de positiva sysselsättningseffekter som vi kan få av detta i Sverige.
Men när det gäller flyget vidtar vi åtgärder som riskerar att gå i motsatt riktning. När det gäller konsumenterna tror jag att vi i princip är helt överens om den gröna skatteväxlingen, men här blev det mindre bra.
För att stimulera medborgarna att ställa om energianvändningen av sina villor, köpa miljövänligare bilar med mera har regeringen kommit med många bra förslag som innebär att bilister och konsumenter får incitament att förändra sin konsumtion och då får incitament i den bemärkelsen att de får bidrag och att det blir billigare, inte att de ska betala mer.
I fallet med flygskatten finns inga sådana incitament när det gäller miljön, varken för flygbolaget eller för konsumenten. I stället riskerar vi negativa effekter för tillväxt och sysselsättning. Eftersom de flesta tycks vara överens om att inlemma flyget i handeln med utsläppsrätter, tycker jag att det vore värdefullt att få veta vad regeringen gör för att påskynda detta arbete i EU.
Det tycks vara den mest angelägna åtgärden just nu att man ska få de incitamenten. Det har givit när det gäller industrin en mycket bättre miljö.
Kerstin Engle (S):
Ja, vi är säkert helt överens om det här med miljön. Jag vet också att Jonas Åkerman har vissa frågetecken kring detta att inlemma flyget i handeln med utsläppsrätter. Det visar också att det är viktigt att regeringen driver på och analyserar och att flygskatt är en länderövergripande skatt.
Det är väl ett bra exempel på en fråga som måste diskuteras i EU så att man får konkurrensneutralitet. SIKA:s analyser av flygrörelserna är säkert bra. Men man kan ju också fundera kring vad minskat flygresande kan innebära för privatpersoner och för företag och företagsledare.
Det är inte alltid positivt att bara minska flyget, utan det finns otroligt mycket mer man kan göra för att minska flygets miljöpåverkan. Jag hoppas också, precis som finansministern, att flygskatten ska vara en tillfällig åtgärd i avvaktan på något som är väldigt mycket bättre.
Men fram till dess är jag och många andra naturligtvis oroliga för de skador som kan åstadkommas, som jag har nämnt i mina tidigare inlägg. Jag vill ändå tacka finansministern för svaret och förutsätter att regeringen följer utvecklingen mycket noggrant redan från första dagen, både för hela Sveriges skull och för den framtida miljöns skull.
Kerstin Engle (S):
E 22:ans betydelse för hela Skånes och hela Sveriges befolkning och näringsliv har många talat mycket och länge om i denna kammare, inte minst den borgerliga oppositionen under förra mandatperioden. Alla är överens - men det blev inga pengar. Bra kommunikationer är en förutsättning för att kommuner och regioner ska utvecklas och invånarnas möjligheter öka när det gäller boende, arbete och studier.
Alla är överens - men det blev inga pengar. I valrörelsen var det många som lovade att blir det bara en borgerlig regering så ska vägen byggas. Det fanns till och med de som var ute och tog första spadtaget. Nu väntar vi otåligt på grävskoporna. Eller var det bara tomma vallöften? Moderaterna lovade mest, 4 miljarder. Övriga partier lovade mindre men självklart mer än s-regeringen.
Jag undrar dock, ministern: Hur stor är egentligen enigheten inom regeringen? Det bidde ju inte ens en tumme när vi läste i budgeten. Är ni överens om att det blir mer satsningar på vägarna? Vägverket har fått i uppdrag att revidera den nuvarande vägplanen, men vad är ministerns ambitioner? Vad betyder det egentligen att få "bättre kvalitet på kostnadsberäkningarna"?
Är det att slopa något vägprojekt eller att föra in nya projekt? Att räkna ned kostnader är det väl ändå ingen som tror på, såvida man inte minskar på ambitionerna. En översyn i sig ger ju inte bättre kostnadseffektivitet. Att utreda kostar pengar; det såg vi inte minst med Citybanan.
Behovet av en utbyggnad av E 22:an råder det ju full enighet om, så jag ska väl inte tolka ministern så att det finns andra projekt som nu ska prioriteras och som kan komma att flytta E 22:an bakåt på prioriteringslistan. Det vore intressant att höra vilka tankar hos ministern som ligger bakom uttrycket "bättre kvalitet på kostnadsberäkningarna".
Ett förtydligande från ministern skulle kanske kunna lugna oss och förhindra onödig oro och spekulation.
Kerstin Engle (S):
Jag har inte hört någon som har protesterat mot satsningarna i det så kallade Trollhättanpaketet. Men visst är det olyckligt när man ställer regioner och kommuner mot varandra. Jag hörde också till dem som liksom Krister Örnfjäder protesterade mot det beslutet. Jag skrev också i lokalpressen, undertecknade debattartiklar och var kritisk mot detta.
Men det är väl klart att vi är ganska överens över partigränserna om den så kallade budgetdisciplinen. Vi lovade åtminstone i valrörelsen att lyfta tillbaka pengarna till E 22:an och ta tillbaka satsningen. Vi har också pengar till det i vår alternativbudget.
Den infrastrukturplan vi beslutade om var väl genomarbetad efter mycket samråd med kommuner och landsting.
Även om ministern nu antydde att vi socialdemokrater inte var så bra på att lyssna är det faktiskt så att vi har tagit hänsyn till alla de diskussioner som har varit ute i de olika regionerna, och alla har goda argument för sina satsningar. Christer Nylander har rätt när han säger att E 22:an bör behandlas i särskild ordning.
Det uttryck som ministern har använt är att efter den 18 juni kan E 22:an bli föremål för diskussion. Det står "kan". Men det är väl olyckligt. Det är väl självklart att E 22:an ska bli föremål för en diskussion då och att det innebär en positiv behandling av frågan.
På tal om detta att ställa regioner mot varandra hoppas jag att man nu när regeringen har betalat satsningar på Västkustbanan skjuter till nya pengar till alla nya angelägna projekt som till exempel E 22:an så att vi slipper att få diskussionen om att ställa regioner mot varandra.