Ali Esbati (V):
Jag tackar för svaret. Men jag kan konstatera att ministern väljer att möta frågan om ett politiskt skapat och, skulle jag säga, veritabelt haveri i svensk arbetsmarknadspolitik med ganska tomma byråkratiska ordvändningar. Då blir det svårt att gå in på de politiska meningsskiljaktigheterna. Jag måste alltså börja med att påminna om det sakläge som finns. Det här är en process som startade i och med januariavtalet och som har pågått en stund.
Hela tiden har, utöver Vänsterpartiet, en rad instanser, forskare, praktiker och experter kommit med varningar och kritik. Kritiken har ofta avfärdats med att man får vänta och se på nästa steg. Nu är vi vid ännu ett nästa steg. Låt mig därför göra några nedslag i det som nu lyfts fram.
Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering, IFAU, konstaterar att de redan har påpekat brister i uppbyggnaden av det som kallas Kundval rusta och matcha, det stora marknadiseringsprojektet, men att det är oklart vad som har gjorts med de påpekandena. Man ser inte någon fungerande beskrivning av hur målen om likvärdig service runt om i landet ska kunna nås.
Man påpekar lite försynt att det "kan tyckas märkligt att en så omfattande reformering kan genomföras utan en noggrann analys av effekter och kostnader". Kärnan i privatiseringen, alltså den ideologiska förhoppningen om att det ska bli mer effektivt med kommersiella aktörer analyserar de så här: "Det finns därmed inget stöd för att den föreslagna reformeringen bidrar till en effektivare arbetsmarknadspolitisk verksamhet."
Vi kan titta på dem som faktiskt genomför jobbet. De fackliga organisationerna på Arbetsförmedlingen har hela vägen varit mycket hårda och mycket konkreta i sin kritik. Fackförbundet ST skriver i ett remissvar att regeringens senaste departementsskrivelse är oroväckande tunn när det kommer till substantiellt innehåll. Fackförbundet SSR menar å sin sida att denna historiskt omfattande förändring inte en gång uppfyller beredningskravet i regeringsformen och avstyrker förslagen i sin helhet.
En rad representanter för kommunerna har gett offentligt uttryck för kritik, stundtals desperation. "Nu liggande fo ̈rslag bo ̈r fo ̈rpassas till historiens papperskorg." Bra sagt, tycker jag, men orden kommer från en partikamrat till ministern, kommunstyrelsens ordförande i Fagersta. Från Oskarshamns kommun uttrycks de farhågor som det länge har varit uppenbart att man bör ha: att personer som står långt från arbetsmarknaden inte kommer att vara en tillräckligt intressant och lönsam målgrupp för leverantörerna att jobba med.
Riksförbundet för barn, unga och vuxna med intellektuell funktionsnedsättning, FUB, ber regeringen agera eftersom de menar att långtidsarbetslösa med funktionsnedsättning tillhör de stora förlorarna i den här processen. Från Myndigheten för delaktighet kommer en undersökning som visar - återigen dessvärre inte ett dugg överraskande för oss som följt frågan ett tag - att många anställda vid Arbetsförmedlingen som har arbetat med arbetslivsinriktad rehabilitering, som spelar en stor roll för den här målgruppen, har slutat.
Det går ut över en grupp som är i stort behov av just det stödet. Jag hade kunnat rada upp fler exempel om jag hade haft mer tid. Det har jag inte. Men mot bakgrund av detta, och mot bakgrund av att ministern inte riktigt har svarat på mina frågor i interpellationen skulle jag egentligen kunna ställa en enda fråga: Varför?
Varför fortsätta att montera ned, trots en växande hög av negativa och helt förutsägbara resultat? Varför baxa vidare Centerpartiets marknadsfundamentalistiska skrivbordsprodukt? Varför ska en socialdemokratisk regering ombesörja en sådan nedmontering av svensk arbetsmarknadspolitik? Varför?