KBLab/rixvox huggingface dataset:
Margot Wallström (S):
Låt mig säga något om hur Sverige engagerar sig. Regeringens engagemang för Turkiet gäller hela dess befolkning, och vi avser att fortsätta att tala med en bredd av aktörer i landet. Vi är oroade över det krympande utrymme som vi ser att oppositionen och det civila samhället verkar inom.
Vi har ett bilateralt reformstöd till Turkiet, och genom det vill vi bidra framför allt till ett livskraftigt civilsamhälle i landet. De organisationer som får svenskt bistånd är bland annat aktiva inom områden som rör mänskliga rättigheter, inte minst yttrandefrihet, demokratifrämjande och jämställdhet.
Vi verkar för att EU ska ha en gemensam och tydlig Turkietpolitik, och jag tror att vi anses höra till de länder som är mest aktiva i denna fråga inom EU. Vi har varit drivande i att få till stånd tydliga EU-uttalanden inom bland annat OSSE och Europarådet, inte minst med bäring på till exempel mediefrihet i Turkiet.
Yttrandefrihet, mediefrihet och fri press är förutsättningar för ett demokratiskt samhälle. En annan förutsättning är att partier och kandidater kan bedriva sitt politiska arbete och delta i val på lika villkor. Regeringen har ända sedan Turkiets militära insats påbörjades i Afrin vid upprepade tillfällen kritiserat Turkiet för dess militära agerande.
Detta har vi framfört bilateralt vid flera tillfällen, också i FN:s säkerhetsråd och i EU. I EU:s senaste rådsslutsatser om Syrien uttrycker vi utrikesministrar en tydlig kritik mot operationen och oro för de humanitära konsekvenserna. Vi uppmärksammar också den folkrättsliga dimensionen av Turkiets agerande, och vi betonar att rättsliga skyldigheter måste respekteras.
På initiativ av Sverige och Kuwait antog FN:s säkerhetsråd enhälligt resolution 2401 förra året. Där kräver rådet vapenvila i hela Syrien för att möjliggöra humanitärt tillträde. Vi var tydliga med att detta också gäller Afrin, och vi har uttryckt kritik när resolutionen inte efterlevts.
Människor som tvingas fly på grund av Turkiets militära operation måste ges möjlighet att återvända på ett säkert, frivilligt och värdigt sätt. Vi har därför sett med stort allvar på att rebellgrupper stödda av Turkiet har plundrat flyktingars hem i Afrin, och vi har fördömt detta. Det finns ingen militär lösning på konflikten i Syrien.
Detta gäller oavsett om vi tittar på Turkiets agerande i Afrinprovinsen eller på konflikten i dess helhet. Det enda sättet att få slut på våldet och skapa en hållbar fred är genom en FN-ledd politisk process. Alla sådana processer måste inbegripa kvinnor, som utgör hälften av befolkningen där och i resten av världen. Det blir ingen hållbar fred om inte kvinnorna inkluderas.
Margot Wallström (S):
Tack till Amineh Kakabaveh. Vi möts regelbundet i dessa debatter, som i hög grad är ett uttryck för den frustration som vi känner efter ofta långvariga perioder då vi har kritiserat och använt alla våra ord, som vi politiker har som verktyg. Ord betyder något.
Vi har våra samarbeten och alla våra plattformar för att göra tydligt vad vi tycker och vilka krav vi vill framföra, och ändå ser vi att det inte rör sig i den riktning som vi skulle önska. Ibland går det åt alldeles fel håll. Så ser den politiska verkligheten ut, och då måste vi fundera över om vi behöver fler politiska instrument.
För EU:s del har det handlat om att vi inte längre har några pågående medlemskapsförhandlingar. Detta innebär att vi kan införa sanktionsbestämmelser i vissa fall gentemot länder. Den typen av verktyg har vi också. Det ska vara alldeles klart för alla att vi tar varje möjligt tillfälle att ta upp våra budskap med turkiska motparter.
Vi gör detta mycket aktivt via både FN och EU. Vi gör det också på egen hand, och regeringen kommer att fortsätta att kräva att folkrätten och mänskliga rättigheter respekteras och att man lever upp till internationella konventioner och visar ett mänskligt ansikte. Amineh Kakabaveh kan vara helt övertygad om att vi kommer att fortsätta detta arbete med full kraft.
Tack för debatten!
Margot Wallström (S):
Amineh Kakabaveh ställer en viktig fråga, nämligen: Hur följer vi upp? Hur vet vi hur saker och ting utvecklas? Som svar kan jag säga att Sverige är ett av två länder i världen som gör omfattande rapporter om mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatens principer.
Förra året presenterade vi 135 rapporter, och vi har fortsatt i år. I år har vi fokuserat mer geografiskt, men vi kommer att täcka mer och mer så småningom. Även genom alla de FN-organ som just har till uppgift att exempelvis följa kvinnors och flickors rättigheter och möjligheter runt om i världen görs den här kartläggningen.
Detta är väldigt utförligt; de MR-rapporter vi gör täcker alla dessa frågor - i stor detalj, faktiskt. Därför är det lättare för oss att genom alla våra utlandsmyndigheter följa upp. Vi kan föra diskussioner med civilsamhället om hur vi ska arbeta mot könsstympning eller barnäktenskap.
Jag såg det också själv, till exempel när jag reste till Lake Chad-regionen - till både Niger och Tchad - för att prata med företrädare där. Vi har med oss en rad fakta och uppgifter som kan användas i dialogen med politiska beslutsfattare. Det är väldigt viktigt. Jag känner mig alltså trygg med det vi gör som enskilt land.
Vi är nämligen unika i det sätt på vilket vi skriver MR-rapporter men också i att vi förstås arbetar såväl via FN-organen och i EU som i andra sammanhang - inte minst i rådet för mänskliga rättigheter i Genève och de regelbundna rapporter och översyner som görs där - för att kunna följa den här frågan i alla dess detaljer.
Sedan kan man också säga att även det normativa är viktigt. Det startar egentligen i deklarationen om mänskliga rättigheter. I FN-stadgan, som snart fyller 75 år, står det att ett av syftena med FN är att främja respekten för mänskliga rättigheter utan åtskillnad mellan könen.
Det normativa arbetet med att förhindra hedersförtryck och barn- och tvångsäktenskap är helt centralt, och därför ska vi förstås fortsätta både med att upprätthålla normgivningen och med att följa upp det mycket konkret inte bara i våra egna rapporter utan också genom alla FN-organ.
När man möts i FN-sammanhang, till exempel som man gjorde i New York nyligen för att diskutera Pekingplattformen eller när man träffas för att prata om Agenda 2030 och så vidare, är en viktig del att kunna kontrollera hur länderna lever upp till sina ambitiösa åtaganden.
Kommittén för FN:s konvention om avskaffande av diskriminering av kvinnor gör ett jätteviktigt arbete genom att granska staters arbete med att förhindra diskriminering av kvinnor, precis som Världsbanken har gjort med återkommande rapporter om att det fortfarande finns diskriminerande lagstiftning kvar på väldigt många håll, inklusive i vår egen världsdel.
Jag kan alltså bara hålla med om den verklighetsbeskrivning som Amineh Kakabaveh ger och förstås också om behovet av att fortsätta både det normgivande arbetet och den konkreta uppföljningen land för land.
Margot Wallström (S):
Jag tackar först och främst Hillevi Larsson, för en del av det hon sa var detsamma som jag ville säga till Amineh Kakabaveh. Jag tror som sagt att vi delar verklighetsanalysen och beskrivningen av hur utmaningarna ser ut runt om i världen.
Trots ambitiösa målsättningar och trots att vi har rättskonventioner och annat råder det långt ifrån jämställdhet runt om i världen. Brännmärkning ingår inte i den diplomatiska verktygslådan.
Vi använder oss av alla de uppgifter vi har - till exempel använder våra utlandsmyndigheter de MR-rapporter som vi sammanställer själva i vårt eget land. Hur använder man dem? Till exempel ser man till att följa upp.
Om man vet att det finns diskriminerande lagstiftning försöker man att ordna en dialog med beslutsfattare för att kanske se till att dela med sig av de erfarenheter som vi har. Kanske försöker man tillsammans med andra nordiska länder att skapa en dialog och debatt och se till att det finns någon som lyssnar på kvinnorna och att de får framföra sina egna synpunkter.
Vi använder också vårt bistånd till att kompensera, för vad ska man säga om ett stort land som USA? Ska vi brännmärka också USA, som förföljer kvinnor som vill ha tillgång till lagliga aborter? Hur ska vi betrakta alla de länder som har en lång väg kvar eller där vi rent av har sett en tillbakagång när det gäller kvinnors rättigheter? Vi måste fortsatt engagera oss när det gäller dessa länder.
Vi kompenserar för att ett land som USA har dragit tillbaka sitt stöd till projekt runt om i världen som rör sexuell och reproduktiv hälsa. Vi fortsätter att se till att sakta men säkert förändra denna verklighet. Jag har ingenting emot något av dessa teman - konferenser i FN-sammanhang eller vad som nu är det bästa sättet.
Jag är säker på att denna fråga också togs upp under den vecka som nyss har varit i samband med kommittén Cedaw, som arbetar för kvinnors rättigheter. Vi ska fortsätta att arbeta med dessa frågor, både konkret och med det normgivande och politiska arbetet, för att se till att det blir en förändring.
Att ta ifrån länder deras FN-platser tror jag inte hjälper - det är sällan isolering hjälper. Däremot ska vi fortsätta att markera och säga ifrån när vi märker att framsteg vänds till bakslag för kvinnor runt om i världen. Det är tyvärr en sådan utveckling vi har sett på sistone.
Ofta är det autokrater - mycket självsvåldiga politiska ledare - som börjar sin politik med att se till att de kontrollerar kvinnors utseende, klädsel eller beteende på ett sätt som flyttar oss tillbaka i tiden. Jag tror att jag har gjort mig känd för att våga säga vad jag tycker om en del metoder som har använts.
Jag tror att det blir aktuellt även i nästa fråga att diskutera vad vi kan göra. Här bör länder som har samma syn på behovet av jämställdhet komma samman och agera gemensamt med ett tydligt budskap om nödvändigheten av jämställdhet och jämlikhet runt om i världen.
Margot Wallström (S):
Amineh Kakabaveh vet mycket väl att om det finns ett område där vi inte använder oss av tyst diplomati utan den raka motsatsen är det detta. Vi har skrutit om en feministisk utrikespolitik, och vi har varit tydliga med vad detta innebär: Kvinnor och flickor ska åtnjuta samma rättigheter, möjligheter och skyldigheter i ett samhälle som män. De ska ha samma lagliga och mänskliga rättigheter.
De ska vara representerade och ha en röst överallt där viktiga beslut tas. Resurser ska dessutom gå också till deras behov. Vi fortsätter att vara högljudda, vill jag säga. Men det är klart: Det skulle inte bli så väldigt många länder kvar i FN om vi skulle utesluta alla dem som vi inte tycker riktigt genomför jämställdhet så som vi skulle vilja. Då skulle vi bli ganska få kvar.
Däremot ska vi förstås fortsätta att arbeta med att följa upp våra rapporter via alla våra utlandsmyndigheter och via de organisationer och plattformar som vi har för att agera. Detta kan Amineh Kakabaveh vara alldeles övertygad om. Vår plats som ett av de mest jämställda länderna är ett resultat av ett långsiktigt och systematiskt arbete, och vi behöver fortsätta att övertyga andra länder om att även de ska göra detta arbete.
Dessa teman är absolut lämpliga för en debatt framöver. Inte minst såg jag själv i Tchad och Niger behovet av att se till att man stoppar barnäktenskap. Allt som plågar och förföljer kvinnor och flickor runt om i världen måste vi göra upp med. Amineh Kakabaveh och andra kan vara övertygade om att Sverige också i fortsättningen ska gå i spetsen för detta arbete.
Margot Wallström (S):
Amineh Kakabaveh har frågat mig vad jag gör för människorättsadvokaten Nasrin Sotoudeh och andra fängslade kvinnor i Iran. Vidare har Amineh Kakabaveh frågat på vilket sätt Sverige kan stödja Nasrin Sotoudeh och andra kvinnliga människorättsförsvarare i landet. Hon har också frågat mig om jag avser att kalla upp Irans ambassadör för samtal om kvinnornas situation i Iran.
Domen mot Nasrin Sotoudeh är ännu ett exempel på hur den iranska regimen inte respekterar rättsstatens principer. Utrikesdepartementet har därför i Stockholm tagit upp fallet Sotoudeh under samtal med seniora iranska företrädare på hög nivå, inklusive den iranske ambassadören. Den svenska hållningen har framförts på flera nivåer, inklusive högsta tjänstemannanivå, och detta skedde omgående efter att domen blev känd.
Jag har också offentligt sagt att jag står bakom EU:s uttalande i frågan. EU förväntar sig en omedelbar översyn av Nasrin Sotoudehs dom samt att Iran säkerställer skyddet för hennes rätt att överklaga domen. Yttrandefriheten och förenings- och församlingsfriheten är hörnstenar i FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter, som Iran är part i och förväntas efterleva. Situationen för de mänskliga rättigheterna i Iran är fortsatt mycket dålig.
Sveriges position vad gäller respekten för mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatens principer är tydlig, och vi har upprepat kritiserat Iran för deras brister. Detta inkluderar tillämpning av dödsstraffet, som vi fördömer i alla dess former. Vi kommer fortsätta att ha en tydlig dialog med iranska företrädare om situationen i landet. Diskriminering av kvinnor och flickor är exempel på frågor som regelbundet tas upp i vår dialog med Iran.
Ett konkret resultat av dialogen är det bilaterala samförståndsavtalet om samarbete för ökat kvinnligt deltagande från februari 2017. Avtalet, som följs upp av Svenska institutet, omfattar såväl arbetsmarknaden som samhällslivet. Kvinnors ekonomiska egenmakt är en viktig del i arbetet med den feministiska utrikespolitiken. Att skydda, främja och stödja ett brett spektrum av människorättsförsvarare är en annan tydlig prioritering i svensk utrikespolitik.
Fängslandet av Nasrin Sotoudeh är bara det senaste av flera tecken på den negativa utvecklingen för människorättsförsvarare i Iran. Genom vår ambassad i Teheran deltar vi i gemensamma EU-démarcher till det iranska utrikesdepartementet och rättsväsendet.
Margot Wallström (S):
Sverige kräver även fortsättningsvis att Iran respekterar mänskliga rättigheter. Utöver bilaterala kontakter arbetar vi systematiskt och löpande med dessa frågor genom EU och FN och i kontakter med iranska företrädare. Domen mot Nasrin Sotoudeh är mycket upprörande, och så fort den blev känd tog UD upp fallet med seniora iranska företrädare på hög nivå, precis som jag sa, bland annat Irans ambassadör.
EU har ju sanktioner mot Iran avseende mänskliga rättigheter sedan 2011. Arbete pågår just nu med att förlänga dessa restriktiva åtgärder i form av frysning av tillgångar och ekonomiska resurser samt reserestriktioner mot personer som är ansvariga för allvarliga kränkningar av mänskliga rättigheter i Iran.
Sverige är också med i kärngruppen som i Genève lägger fram resolutionen för FN:s specialrapportör för mänskliga rättigheter i Iran. Det omfattande tillämpandet av dödsstraff, som vi har hört om här, inklusive dödsstraff för minderåriga, är mycket bekymmersamt. Sveriges och EU:s hållning när det gäller dödsstraffet är väl känd. Vi betraktar det som ett omänskligt, grymt och oåterkalleligt straff som strider mot de mänskliga rättigheterna.
Vi fördömer dödsstraffets tillämpning i alla dess former. EU är en drivande aktör i arbetet för avskaffande av dödsstraff, och vi tar från vår sida en aktiv del i det arbetet. Dessutom är möjligheten till facklig organisering och fackliga rättigheter väldigt dålig i Iran.
Oberoende fackföreningar är inte tillåtna, och även här gäller att många fackliga och arbetsrättsliga aktivister är fängslade. Just den situationen togs upp också när statsministern var på besök i Iran i februari 2017. Yttrandefriheten och förenings- och församlingsfriheten måste respekteras.
Det tas bland annat upp i UD:s rapport om mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatens principer som publicerades i april 2017. Det är ännu ett exempel på hur vi arbetar med landrapporter. Vi lyfter även de här frågorna regelbundet med Iran. Utöver det omfattande tillämpandet av dödsstraffet i Iran är användningen av tortyr också alarmerande.
De rapporter om tortyr som till exempel fackliga företrädare utsätts för under fångenskap är alarmerande i allra högsta grad. Vi kommer att fortsätta vårt arbete, och det kan komma att också omfatta att stärka sanktionsbestämmelserna gentemot Iran.
Margot Wallström (S):
Tack till både Amineh Kakabaveh och Hillevi Larsson för den här debatten! Sveriges position när det gäller respekten för mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatens principer är, som tidigare har nämnts, tydlig. Vi kritiserar upprepat Iran för dess brister. Jag tror, som Hillevi Larsson just sa, att det är viktigt att rösterna hörs och att reaktionerna som uppstår runt om i världen uppmärksammas.
Vi kommer i vår dialog med Iran att fortsätta att regelbundet ta upp frågor som rör diskriminering av kvinnor och flickor. Detsamma gäller tillämpningen av dödsstraffet, fackliga rättigheter och den bristande respekten för minoriteters mänskliga rättigheter i Iran. Fängslandet av Nasrin Sotoudeh är upprörande och ett exempel på en negativ utveckling för människorättsförsvarare i Iran.
Vi kommer i stället att fortsätta skydda, stödja och främja människorättsförsvarare i landet. Den isoleringspolitik som riktades mot Iran i decennier ledde ju inte till några positiva framsteg när det gäller mänskliga rättigheter. Vi fortsätter på en väg framåt där dialog och möten ändå sätts i fokus.
Men ibland kan det behöva kombineras med sanktioner av det slag som jag nämnde här. Det diskuteras fortsatt i EU-kretsen. Förändring kräver dialog, också med företrädare för länder som står långt ifrån oss i synen på mänskliga rättigheter. Vi kommer att vara tydliga med vad vi tycker om den här frågan och den här domen. Vi kommer att fortsätta att engagera oss för en utveckling mot respekt för mänskliga rättigheter i Iran.
Margot Wallström (S):
Jag har stor respekt för det engagemang som Amineh Kakabaveh visar i alla de här frågorna. Det är väldigt viktigt att det blir en stark röst från vår sida gentemot Iran och att vi säger att vi förespråkar en öppen dialog. Då måste vi också kunna framföra åsikter som går emot den ordning som just nu råder i Iran och att vi kräver att de respekterar mänskliga rättigheter.
Vi kommer att fortsätta driva de här frågorna också i EU och FN, för vi tror att om vi är många som arbetar gemensamt blir vi starkare. Jag tackar för debatten. Det är viktigt att arbetet fortsätter.
Margot Wallström (S):
Det är kanske något anmärkningsvärt att Lars Adaktusson har en sådan hög ton i den här frågan om ansvarsutkrävande och behovet av religionsfrihet när han själv har deltagit i en konferens nyligen där arrangörerna såväl hyllar Franco som hetsar och uppviglar mot oliktänkande. Det vore klädsamt om Adaktusson kanske kunde vara lite försiktig med sitt eget sällskap på samma sätt som han kräver det av andra.
Dessutom röstade ditt eget parti emot, Lars Adaktusson, när frågan om seyfo diskuterades i riksdagen. Det här är alltså inte så tydligt som det många gånger kan se ut. Vi har agerat. Det viktiga är faktiskt inte vad man kallar det, om man kallar det brott mot mänskligheten eller om man kallar det folkmord. Det viktiga är vad vi gör. Hur skapar vi ansvarsutkrävande?
Hur ställer vi de här brottslingarna till svars? Där har vi agerat. Vi har tagit statsansvaret fullt ut för att motverka brott mot mänskligheten, folkmord och andra vedervärdiga fenomen. Vi har agerat och agerar, i FN och i alla möjliga sammanhang. Jag har ingenting emot att säga att det, som jag ser det, uppvisar alla kännetecken på ett folkmord.
Men jag menar att det juridiskt riktiga är att få en rättslig prövning, just för att kunna ställa individer till svars. Därför har vi velat hänvisa detta till ICC, och vi vill fortsätta se till att det finns en mekanism så att det går att ställa varje individ till svars för vad man har gjort. Vi inser det här. Jag har själv jobbat med den yazidiska gruppen i Sverige och har träffat den vid upprepade tillfällen.
Jag känner Nadia Murad och vet precis hur det här har utspelat sig. Det är alltså inte fråga om att det inte skulle finnas engagemang. Ge inte intryck av att vi inte skulle bry oss om det här, Lars Adaktusson. Om det är någon fråga vi har lyft fram i alla möjliga sammanhang är det den. Alla vet också hur vi har agerat i säkerhetsrådet för att se till att det finns både bevisinsamling och en möjlighet att föra en rättslig process.
I de flesta av de länder som Lars Adaktusson nämner är det inte regeringarna som har erkänt folkmord. Det beror just på att man vill se till att det finns ett ansvarsutkrävande fullt ut och att man följer en rättslig process. Det är det mest effektiva. Det viktiga är inte hur vi benämner det. Det är vad vi gör. Och det viktiga är att det blir ett ansvarsutkrävande fullt ut. Den här frågan har jag svarat på upprepade gånger.
Jag tror inte att någon annan betvivlar vårt engagemang och vårt behov av att se till att vi ger de här grupperna stöd och hjälp. FN:s säkerhetsråd är blockerat i frågan. Det innebär att det har varit svårt att få till stånd en ad hoc-tribunal.
Men det är fortfarande viktigt att vi ser till att ett ansvarsutkrävande kan komma till stånd. Vi stöder de internationella mekanismerna. Det svenska stödet är både politiskt och finansiellt. Vi bidrar med 5 miljoner kronor bara till mekanismen för bevisinsamling under det här året.
Genom vårt humanitära stöd minskar vi också lidandet och nöden i Syrien och Irak.
Margot Wallström (S):
Ursäkta, Lars Adaktusson, men varför röstade då din egen partigrupp emot när det togs upp i riksdagen? Din egen grupp röstade emot när det togs upp i den svenska riksdagen. Sanningen är fortfarande att de flesta regeringar inte gör den här typen av uttalande. Det är mycket ovanligt.
Vad jag vet är det bara en eller möjligen två regeringar i hela världen, av direkt berörda, som använder erkännandet av folkmord. I övrigt är det oftast parlament som gör det. Men det har lika stor betydelse. Det viktiga är ju vad vi gör. Det betyder också någonting när Lars Adaktusson lierar sig med de här mörkermännen, som var på den konferensen.
De har hyllat Franco och uttrycker på alla sätt ett hat mot kvinnor som tycker att det verkligen har gått för långt. Om man inte vill uppvigla och driva folkgrupper mot varandra ska man kanske tänka efter noga när det gäller vilka man håller tal för eller sitter på konferenser med. Regeringen har verkat konsekvent för ansvarsutkrävande.
Jag tycker som sagt att det uppvisar alla kännetecken och element som finns i lagstiftningen för att erkännas som folkmord. Men det ska gå rätt till. Man ska se till att få en rättslig process där de ställs till svars. Det historiska har vi diskuterat många gånger här.
Det är samma sak där; det finns vad jag vet bara två regeringar i hela världen som har erkänt seyfo som folkmord. Men inte heller där spelar det någon roll. Vi ska fortsätta att arbeta med att läka sår, komma till förståelse och se till att det inte händer igen. Det är det viktigaste vi kan göra. Det är nog tyvärr fortfarande sant att Lars Adaktusson tror att om man säger det ordet har man fixat det.
Så enkelt är det inte. Vi har arbetat politiskt och finansiellt, på alla sätt, med att ge stöd till de mekanismer som kan skapa ansvarsutkrävande. Och vi fortsätter hävda att vi måste ha domstolar och andra som kan skapa en rättslig process som innebär att även individer kan ställas till svars för vad de har gjort.