KBLab/rixvox huggingface dataset:
Stefan Attefall (KD):
Vem är det som vill införa en anglosaxisk välfärdsmodell i Sverige? Nämn den politikern! Jag känner inte till någon. Jag tror att vi i grunden har en god välfärdsmodell i Sverige. Men vad har den byggt på? Den har byggt på arbete, frihandel, god konkurrenskraft och också en väl fungerande offentlig sektor.
Det innebär inte att den nordiska välfärdsmodellen står och faller med en exakt utformning av detaljer i det hela, men det finns ingen som vill avskaffa det som är det fundamentala i den nordiska välfärdsmodellen. Den som möjligtvis vill avskaffa välfärdsmodellen på sikt är den som undergräver styrkan i ekonomin i de nordiska länderna, och styrkan i ekonomin är faktiskt arbete och företagande.
Det är den som vi har hållit på att undergräva med den ekonomiska politik som bland andra Ulla Andersson är medansvarig för, och det är den som kommer att undergrävas om man genomför Ulla Anderssons ekonomiska alternativ med skattehöjningar på arbete med 60 miljarder kronor. Hur skapar det drivkrafter för arbete och företagande med sådana gigantiska skattehöjningar på vanliga människors inkomster? Det är ju det som undergräver välfärden.
Om man tror att välfärden kommer som något slags manna från himlen och bara ramlar ned över en utan arbete och företagande är man mer än lovligt naiv. När det sedan gäller äldreomsorg och liknande saker försvann 20 000 äldreboenden under förra mandatperioden. Vi satsar nu pengar på att stimulera fram fler äldreboenden i Sverige. Vi gör kvalitetsstimulanser inom äldreomsorgen. Det pågår ett arbete med en värdighetsgaranti inom äldreomsorgen.
Det pågår ett utredningsarbete för att öka möjligheten för våra äldre att välja hemtjänst, äldreboende och liknande saker. Allt detta är för att skapa en bättre äldreomsorg i framtiden. Den här politiken motsätter sig Ulla Andersson, och hon vill gå tillbaka till en politik där äldreboenden försvann i strid ström. Jag förstår inte vad det har med rättvisa och solidaritet att göra.
Stefan Attefall (KD):
Det verkar som om den nordiska välfärdsmodellen per automatik betyder höga skatter. Jag trodde att det var stora skatteintäkter som var en viktig del i välfärden, och stora skatteintäkter får man om många betalar mycket skatt. Då kanske skattesatsen till och med kan vara lägre. Det handlar om hur ekonomin fungerar. En hög aktivitet i ekonomin genererar stora skatteintäkter utan att skattesatsen behöver bli jättehög. I Ulla Anderssons värld verkar dock den höga skattesatsen vara ett självändamål.
Vi känner till länder som prövat den taktiken och vet hur det gått för dem. Det låter som om vi inom äldreomsorgen i Sverige haft något slags jätteproblem. Därför kan man fråga sig: Vad gjorde Ulla Andersson och hennes partikamrater under de gångna åren då de samarbetade med Socialdemokraterna? Är hon ansvarig för den misär som hon beskriver finns inom äldreomsorgen?
I stället för att minska antalet äldreboenden stimulerar vi nu genom statliga stimulanspengar byggandet av fler äldreboenden. Vi ger stimulanspengar för att öka kvaliteten i äldreomsorgen. Vi utreder hur vi ska kunna skapa en bättre garanti för att äldre människor ska uppleva värdighet i äldreboendet. Vi försöker utforma system som skapar mer valfrihet för de äldre när det gäller valet av hemtjänst så att de själva får välja vem som kommer hem och hjälper dem.
Allt detta är offensiva satsningar som vi genomför och kommer att genomföra. När det sedan gäller ekonomins fundament, att bära alla dessa kostnader, måste vi ha jobb inom ekonomin. Vi måste skapa skatteintäkter. Det är så kommuner kan anställa fler människor till att jobba inom äldreomsorgen. Om man tror att jobben stimuleras fram bara genom att höja skattesatserna har man inte förstått mycket av sambanden i svensk ekonomi.
Då behöver man nog gå den grundkursen i stället för att försöka utmåla regeringens ekonomiska politik som ett hot mot välfärden. Den är tvärtom en förutsättning för en god välfärd.
Stefan Attefall (KD):
Låt mig först säga att riksdagens utredningstjänst är en mycket kompetent räknesnurra, men de räknar på det som de får i uppdrag att räkna på.
Om man över tid följer dessa beräkningar av fördelningspolitik - inkomstspridning, förmögenhetskoncentration, andelen hushåll med låg ekonomisk standard etcetera - och följer dem med samma vetenskapliga metoder hela vägen ser man att inkomstspridningen ökade under den tid som Miljöpartiet var med och styrde Sverige, att förmögenhetskoncentrationen ökade, att antalet ensamstående kvinnor med barn ökade av andelen hushåll med låga inkomster.
Mycket av detta finns redovisat i regeringens budgetproposition, i en av finansplanens bilagor. Där finns de fördelningspolitiska analyserna. Man kan alltså se hur fördelningspolitiken, enligt er egen retorik, misslyckats under er regeringstid. Det är sanningen och verkligheten, och den kan inte någon av er springa undan. Det finns många människor som har det svårt i Sverige. Ja, tyvärr är det så.
En av orsakerna till det är den misslyckade jobbpolitiken. Att skapa jobb så att människor får möjlighet att gå från bidrag till arbete, och även får möjlighet att jobba lite extra, är en av de viktigaste och bästa fördelningspolitiska åtgärderna. Med den politik som förs är vi på god väg mot detta, men det kommer inte att räcka på alla punkter. Vi måste göra mer. Här har kommunerna, landstingen och staten ett gemensamt ansvar.
Vi behöver diskutera mer hur vi på olika områden kan gå vidare för att förstärka de grupper som hamnar mellan stolarna och inte har tillräckligt ekonomiskt stöd. Vi tar gärna emot goda idéer så att vi kan gå vidare på detta område. Grunden är emellertid en fungerande ekonomi med jobb som skapas, och den grunden har vi lagt med den ekonomiska politik som hittills förts. Men, som sagt, vi har inte gjort allt som behöver göras. Vi har mycket kvar att göra.
Stefan Attefall (KD):
Mikaela Valtersson får nog be de vetenskapliga instituten att lyssna på henne, för det är de som använder hushåll som definition på fördelningspolitisk enhet. Det är därför även jag använder det. Det är det vedertagna sättet att mäta ekonomisk standard. Det kanske också är rimligt att titta på vad hushållet som man lever i omfattar. Det kan vara barn, det kan vara vuxna, och det kan vara en eller flera.
Att många har det knapert innebär inte att man ska sluta göra det som även långsiktigt är rätt. Om man inte löser de långsiktiga problemen, exempelvis bristen på jobb i svensk ekonomi, skapar man heller ingen grund för att kunna hjälpa människor som har det knapert. De grupper vi nu talar om, alla de som har ett arbete, har fått kraftiga skattesänkningar som förstärkt deras köpkraft, deras ekonomi. Det är en viktig del i detta.
Där har koncentrationen legat på människor med låga och medelhöga inkomster. Det handlar om vanliga löntagargrupper som förskollärare, sjuksköterskor, vårdbiträden, metallarbetare, byggnadsarbetare. Alla dessa grupper - och här finns många av dem som Mikaela Valtersson talar om - har fått skattelättnader som innebär att de fått bättre möjligheter att klara sin ekonomi.
Om vi nu har ett läge där vi måste skapa fler jobb för att grunden för samhällsekonomin ska fungera bättre och för att kunna ge dessa människor ökade inkomster i handen kan vi inte samtidigt höja både bidragen och skatterna så att vi stryper arbetsutbudet, kväver den högkonjunktur vi har och skapar inflation och ett färre antal jobb. Det leder inte till att dessa människor får det bättre.
Tvärtom leder det till att vi får en sämre ekonomi med färre jobb och högre räntor. Om man ska se något gemensamt mellan oppositionspartierna så är den sammantagna bilden den att de för en omvänd konjunkturpolitik, det vill säga höjer skatter och stryper arbetsutbudet, vilket är helt fel politik i detta konjunkturläge.
Stefan Attefall (KD):
Jag försökte förklara lite grann vilken ställning utlåtandet har i riksdagsarbetet. Jag vet inte om Ulf Holm har förstått att vi försöker höja ambitionerna i riksdagen genom att diskutera EU-frågorna. Det har ofta blivit en fråga mellan regering och EU.
Ett sätt att öka riksdagens engagemang och kunskap men också riksdagens påverkansmöjligheter i de här frågorna är att vi behandlar vissa dokument från EU i utskotten, tar fram ett rejält underlag och därmed formulerar ståndpunkter. Det är sedan självklart utgångspunkten för vårt eget arbete, men det läses också av alla intresserade, både regeringar och kommissionen med flera. Det är den karaktären på utlåtandet.
Vi har diskuterat detta, och vi har formulerat ståndpunkter. Det gör att vi är bättre förberedda både i aktiviteterna mot regeringen och när det gäller att utåt tala om vad riksdagen tycker. Det är vad det handlar om. Bakgrunden till detta finns formulerad i Riksdagskommitténs betänkande för en tid sedan som även Ulf Holms parti var med på. Jag försökte i mina diskussioner vara lite mer nyanserad än vad Ulf Holm kanske var i sitt inlägg. Jag ber om ursäkt om det inte gick fram tydligt nog.
Jag tycker att det är fel när pengar inte används på ett korrekt sätt. Jag försökte bara tala om det. Man får inte framställa det som att det är unikt att pengar används fel i EU-sammanhang - det sker också i Sverige. Man måste ha det perspektivet för att förstå saker och ting. Ett av problemen med EU är att man skickar pengar till länderna, och det är när de olika länderna använder pengarna som det görs en massa fel. Det är en del av kritiken. En annan del av kritiken är det traditionella att man kunde använda pengarna effektivare och ha bättre styrning och uppföljning.
Sedan finns det dessutom en del rena felaktigheter, och enskilda tjänstemän gör sådant som kanske till och med är kriminellt. Vi vet också att en kommission har fått avgå på grund av detta. Jag tror att vi måste rusta upp revisionsrättens möjligheter. Det innebär inte att vi för den skull tror att allting löses bara genom att man talar högt i kammaren.
Stefan Attefall (KD):
Vi är överens om att EU både kan och måste spela en mycket större och aktivare roll i miljöarbetet både utåt mot andra länder och mot oss själva i vårt eget arbete. Det finns mycket kvar att göra där. Därför är det så fantastiskt fint att även Miljöpartiet nu verkar vara på väg att vilja vara med i EU-samarbetet. Då kan man påverka mycket bättre än om man vill gå ur det hela. Men jag vet inte om Ulf Holm delar sina språkrörs uppfattning där. Jag är också glad för att Ulf Holm nu säger att utlåtandet är ganska bra.
Det är i alla fall ett framsteg. Det är viktigt att komma ihåg en sak. Jag har själv sagt att bedrägerier och felaktigheter ska bekämpas. Jag har sagt att revisionsrätten måste få en större roll i EU-samarbetet. Vi håller strikt på att hålla igen på utgifterna inom EU-området, inte minst för att kunna undvika att vi får felaktigheter. Om man tvingar någon till återhållsamhet med utgifter tvingar man också fram en bättre ekonomistyrning.
Om man minskar på strukturstödet till redan rika länder minskar man också där en del av risken för felaktigheter och koncentrerar i stället resurserna på att stödja och följa upp de länder som verkligen behöver hjälp, exempelvis de nya medlemsländerna. Läser man utlåtandet ser man att det finns kraftfulla skrivningar. Detta står finansutskottet självklart för, och förhoppningsvis snart också riksdagen. Det innebär att vi har ett bra dokument för att jobba vidare med frågorna.
Jag vet också att när det gäller flyttcirkusen i Strasbourg är Cecilia Malmström lika engagerad som vi är, men det är möjligt att hon inte tycker att man ska ta upp det som ett ultimatum i Lissabonfördraget, som jag vet att en del har drivit. Det är fel forum. Om man driver det i rätt forum och med kraft kan vi nå framgång. Vi vet att vi ännu inte har fransmännen med oss där, men förhoppningsvis kommer de så småningom också att vara med på noterna och inse det orimliga i detta.
Stefan Attefall (KD):
Min poäng är att Vänsterpartiet inte längre har ambitionen att vara ett stödparti i riksdagen vid en eventuell annan majoritet utan vill vara en del av regeringen, vill göra det norska exemplet till verklighet i Sverige. I Norge sitter faktiskt Vänsterpartiets ledare som finansminister. I en sådan medverkan går det inte att spela på två planhalvor samtidigt, utan man måste välja. Deltar man i en regering och fattar kollektiva beslut innebär det självklart plus och minus.
Ni kan inte bara säga att en så grundläggande och allvarlig kritik som ni riktar mot hela det penningpolitiska ramverket inte betyder någonting i ett regeringssamarbete. Antingen står ni fast vid detta - då kommer det att skapa problem, och jag hoppas verkligen att de andra inte lyssnar på er - eller också är det bara ord ni kastar ur er i opposition men som ni inte tänker driva. Ni måste ju bestämma er.
Är det verkligen en grundläggande ideologisk kritik mot svensk penningpolitik detta med en nyliberal nationalekonomisk teori, ett ekonomiskpolitiskt systemskifte och er mystifiering av några Riksbanksdelegationsledamöter som några märkliga människor som sitter i sina kammare och sätter sig över vanliga människors vardag? Tänker ni driva det? Står ni för det?
Då måste ni också veta hur det ska ske i samverkan med eventuella samarbetspartner i en eventuellt kommande regering. Jag hoppas att Socialdemokraterna står fast vid sitt ramverk - än så länge har de gjort det - men då tror jag faktiskt att Siv Holmas inlägg här mest är till för att tillfredsställa några partiaktivister på hemmaplan men att det i sak inte betyder någonting. Jag skulle vilja veta vad det är som gäller, Siv Holma.
Stefan Attefall (KD):
Skillnaden är bara att en regering kan ha olika ingångar i frågor där man kanske kan hitta en kompromiss, exempelvis om hur höga ersättningsnivåer ska vara, hur exakt man ska utforma ett regelverk, men nu pratar vi om en grundläggande syn på hur den ekonomiska politiken ska utformas. Jag vill påstå att inget av de fyra nuvarande allianspartierna hade kunnat ingå i regeringen om vi inte hade haft en grundläggande samsyn om vilken ekonomisk politik och penningpolitik vi ska bedriva. Det innebär inte att vi är överens om alla detaljer.
Men den grundläggande samsynen måste finnas, annars kan man inte bilda regering. Om man försöker vara en regering och bedriva opinion mot samma regering i ekonomiskpolitiska avseenden blir det kaos för den regeringen. Jag skulle vilja påstå att vi har en bra penningpolitik i Sverige. Vi har också andras ord på att vi har en av de bästa riksbankerna i världen. Vi har ett bra penningpolitiskt regelverk som har tjänat svenska folket väl. Det ska vi vara rädda om.
Därför vill jag inte ha en norsk situation i Sverige med en vänsterpartist som finansminister.
Stefan Attefall (KD):
Jag tackar för denna optimistiska prognos från Lars Leijonborgs sida. Jag upplever att det finns en stark positiv grundsyn på Högskolan i Jönköping och Jönköpings tekniska högskola. Problemet är att vi har en situation där vi har tagit initiativ i Jönköpingsregionen och byggt upp en kvalificerad forskning.
Formellt sett har staten aldrig beställt den forskningsmiljö som har byggts upp i Jönköping. Formellt sett har regeringen ingen skyldighet att leverera några forskningsanslag i fasta former till Jönköpings tekniska högskola. Men regeringen har en skyldighet att ta ansvar för att vara med och stödja det som har byggts upp, det egna initiativet. De 210 miljoner vi har skapat under en sjuårsperiod tar nu slut.
Vi har mjölkat den kon färdigt. I höstens budget står regeringen inför ett vägval: Ska man vara med och stötta projektet vidare med den basfinansiering som alltid krävs för att också kunna söka alla de projektmedel som finns på olika ställen och de forskningsmedel som finns att söka? Den frågan måste regeringen svara på, och svaret måste levereras så snart som i höstens budget.
Annars tvingas Jönköpings tekniska högskola vidta drastiska åtgärder för att anpassa den ekonomiska kostymen till verkligheten. Om det skulle vara så är problemet att det kommer att vara den regering som har skapat förutsättningarna för detta som blir beskylld för att inte ha hjälpt till att fortsätta att odla den miljö som har skapats.
Det är det jag inte vill att min regering ska vara med i. Jag vill understryka allvaret i tidsaspekten, för risken är bara att vi i välviljans tecken och med behovet att lösa många frågor samtidigt inte kan ge ett besked i höst. Kan inte regeringen ge ett besked i höst får det dramatiska konsekvenser. Det är det allvaret jag vill understryka för statsrådet.
Stefan Attefall (KD):
Självklart är jag bekymrad över läget i världsekonomin och i svensk ekonomi. Jag försökte illustrera detta i inledningen av mitt anförande med fordonsindustriarbetarna som självklart upplever en stor oro, såväl de som är varslade som de som har kvar sina jobb, för det är en mycket dyster situation i den branschen.
Jag ville också försöka illustrera den felaktiga bild som sprids av oppositionen av passivitet från regeringens sida. Jag vill påstå att det pågår en mycket stor aktivitet mot det problem som är de stora i första hand, finanskrisen. Vi har också gett oss på att attackera problemen i fordonsbranschen och också på arbetsmarknaden. Därmed inte sagt att regeringen har slutat vidta åtgärder.
Det jobbas hela tiden intensivt på olika områden för att möta de stora problemen. Ge inte skenet av, Thomas Östros, att svensk ekonomi, svensk arbetsmarknad, svenska fordonsarbetare eller svenska kommunalanställda skulle ha gått helt oanfrätta ur den ekonomiska krisen om Socialdemokraterna hade suttit vid makten. Det är ett mycket bekymmersamt läge. Vi kommer att märka det på olika sätt.
Vår uppgift blir att försöka lindra och motverka krisen och bygga Sverige starkt för att kunna komma ur den så snabbt som möjligt. När det gäller a-kassan är jag bekymrad över de 700 000 som stod utanför a-kassan när Socialdemokraterna var vid makten. Jag är också bekymrad över dem som har lämnat den. Jag är inte lika bekymrad över dem som har kort tid kvar till pensionen, vilket många har av dem som har gått ur a-kassan. Men det finns många av de andra som inte har ett bra försäkringsskydd.
Men jag är glad över att ungefär två tredjedelar av dem som är på arbetsmarknaden har en tilläggsförsäkring via sina fackliga organisationer. Det tycker jag är mycket positivt, för det ökar de sunda incitamenten att man på den fackliga sidan har en bra koppling mellan hur försäkringar och arbetsmarknadsutvecklingen fungerar. Det är inte alls en så negativ bild som den du ger, men det finns bekymmersamma inslag här. Det är inte tu tal om det.
Stefan Attefall (KD):
Jag ska gärna fundera över orden bären varandras bördor. De drev mycket av min agitation i valrörelsen 2006 för att få bort Thomas Östros från regeringsmakten. Varför? Jo, därför att vi hade en högre arbetslöshet i högkonjunkturens 2006 än vad vi hade 2002. Vi hade oerhört många människor utanför arbetsmarknaden.
Under Socialdemokraternas tid vid makten hade vi köer av människor i långtidssjukskrivningar, ett ökat antal i förtidspensioneringar, illa fungerande rehabiliteringsinsatser och ett dåligt fungerande socialförsäkringssystem. Vi hade ett enormt stort utanförskap. Det här har vi vänt. När kurvorna pekade uppåt under goda år vad gällde förtidspensioneringar, långtidssjukskrivningar men även i arbetslöshet, har de pekat nedåt de senaste åren.
Nu har vi ett läge i svensk ekonomi och världsekonomi som är mycket bekymmersamt. Thomas Östros försöker ge sken av att det här kommer att gå helt smärtfritt förbi om bara de får bestämma, för då kommer de att lösa alla problem. Det är en falsk bild som du försöker måla upp inför dina väljare, därför att det här är ett bekymmersamt läge som vi alla kommer att ha jobbigt med under den ekonomiska vinter som vi går emot just nu.
Det innebär inte att vi inte måste vara mycket aktiva, och vi kan vara mycket aktiva. Jag har pekat på flera olika exempel i mitt anförande på hur regeringen är mycket aktiv för att åtgärda problemen, och man kommer att göra mycket, mycket mer. Kommunernas ekonomi är ett sådant exempel som vi måste följa mycket noggrant. Men ge inte heller där skenet av att om Thomas Östros vore finansminister skulle Sveriges kommuner ha en bekymmersfri tillvaro.
Thomas Östros ger skenet av att Karolinska Institutet inte skulle behöva avskeda några människor, trots att man har gått med underskott i 25 års tid. Det finns strukturella problem som skapar problem även i dagens läge. Men skyll inte allt detta på den sittande regeringen! Lite ödmjukhet får Thomas Östros själv visa.
Stefan Attefall (KD):
Jag vill upplysa Mikaela Valtersson om att i den budget som riksdagen har tagit sänker vi kostnader och ökar bidrag till kommunsektorn med sammanlagt ca 10 miljarder kronor 2009. Det är ett rejält stöd som behövs i detta konjunkturläge. År 2009 kommer att bli ett besvärligt år för Sveriges kommuner. År 2010 blir kanske ännu sämre.
Vi måste ha en hög beredskap för att se vad vi kan göra för att stötta kommunsektorn - inte för att kommunsektorn är den hårdast drabbade sektorn i Sverige, det är industrin, men för att kommunsektorn står för så viktiga värden och välfärdstjänster. Kommer socialbidragskostnaderna att öka? Det finns en överdriven beskrivning av hur utvecklingen har varit hittills.
Man talar om kommuner som fått ökade socialbidragskostnader men glömmer bort att en del av det kan bero på ökade flyktingströmmar och liknande. Självklart måste vi dock följa denna utveckling också. Det är naturligt att socialbidragskostnaderna ökar när det blir en lågkonjunktur med ökad arbetslöshet. Även det påverkar regeringens bedömning.
Ge inte skenet av, Mikaela Valtersson, att med Miljöpartiets politik skulle kommunerna ha en bekymmersfri tillvaro! Så enkelt är det inte. Vi har alla tuffa år framför oss. Regeringen måste självklart ha hög beredskap för att se vad man kan göra för att möta utvecklingen i kommunsektorn. Det finns dock inte oändliga resurser i vare sig statens eller kommunernas kassor.
Stefan Attefall (KD):
Det är en dyster framtid i kommunerna, men det är inte en alarmerande situation - inte i jämförelse med vad som händer i exempelvis industrin. Det tas fram en del larmrapporter. Till exempel framstod Timrå kommun som något slags typexempel för kommunsektorn. 100 personer hade varslats i Timrå kommun. Men det är inget typexempel. Timrås problem går långt tillbaka i tiden.
Man har hög skuldsättningsgrad på grund av långvarig socialdemokratisk misskötsel. Det är sanningen. Man har i många år också haft stora underskott i socialnämndens budget. Nu har man hamnat i ett läge där man akut måste göra något åt detta. Det här är inte representativt för Sveriges kommuner. Timrås situation är speciell, men den lyfts fram i medierna som ett typexempel.
Framtidsutsikterna är som sagt var bekymmersamma, framför allt för 2010. Vi måste noggrant överväga hur vi kan stödja på olika sätt. Men även kommunpolitikerna måste prioritera tufft och klokt i detta läge. Socialbidragskostnaderna har inte ökat totalt hittills. Vi kan dock befara att konjunkturläget får den effekten. Det är ingen medveten politik att socialbidragskostnaderna ska öka.
Däremot är det en medveten politik att få arbetsmarknaden att fungera bättre. Att vissa människor inte har ett fullgott försäkringsskydd beror på att de ganska nyligen har kommit in på arbetsmarknaden. Det ska noteras att många tack vare sina fackliga organisationer har ett mycket bättre försäkringsskydd än bara vad staten erbjuder. Det är en utveckling som jag välkomnar. Det är klokt att vi har en statlig del men också en tilläggsdel som de fackliga organisationerna står för via medlemsavgiften.
Det är också ett bra incitament för att vara med i fackliga organisationer, vilket också är positivt.