Nina Lundström (L):
Jag konstaterar då att infrastrukturministern anser att det inte behövs lagstiftningsförändringar för att underlätta anläggandet av stråk. Jag blir aningen förvånad med tanke på utredningarna och Lantmäteriets rapport. Till civilutskottets beredning av propositionen, som saknade det här lagförslaget, bjöds Lantmäteriet med flera aktörer in.
I beredningen kunde vi konstatera att Lantmäteriet vidhöll uppfattningen att det här är en viktig åtgärd.
Jag vill också påminna om att jag ändå trodde att även Socialdemokraterna hade identifierat problemet, för det fanns en interpellation, vilken det ju inte blev någon debatt om, från en av S-ledamöterna som tog upp just bekymret med att anlägga stråk och tog upp frågan om anläggningslagen.
Därför uppfattade jag att det fanns en ganska stor samsyn bland många i riksdagen som jobbar med de här frågorna om att det här är en fråga som behöver ses över. Som sagt: Lantmäteriet har upprepat sin ståndpunkt, också formellt sett i ett pm så sent som 2013 och nyligen i civilutskottet. Och så har vi de utredningar som också anfört bekymret. En del av bekymret är att cykling inte ses som ett eget transportslag.
Den lagstiftning som vi har, väglagen, handlar om allmänna vägar. Precis som infrastrukturministern säger är det möjligt att anlägga ett cykelstråk i direkt anslutning till en allmän väg, men så fort man inte har den möjligheten blir det stora svårigheter. När det gäller kommunerna är det samma sak. Om det går inom ramen för en kommuns egen kommungräns kan man tillämpa olika typer av lagstiftning och planering, men inte om man ska anlägga de långa stråken.
Ibland borde man jämföra med hur det är att köra bil. Det är väl väldigt sällan som det slutar med att vägen plötsligt bara försvinner. Ska vi uppmuntra cykling måste vi ha tydliga pendlingsstråk. Inte minst i tätortsregionerna kan man passera en, två eller tre kommuner på sin väg till arbete, fritid och mycket annat. Då gäller det att få fram de här stråken.
Återigen: Jag noterar att den ansvariga myndigheten har identifierat att det finns ett lagstiftningsbehov. Jag noterar att Cyklingsutredningen har identifierat samma typ av utmaningar med lagstiftningen och påtalat att PBL inte räcker till. Den tredje utredningen påpekar samma sak.
Vi i riksdagen måste lyssna på de synpunkter som finns, inte minst eftersom det finns många engagerade människor i samhället som jobbar hårt med att anlägga stråken. Några som också har identifierat problemen är de som anlägger turismstråken i syfte att locka besökare till Sverige. Besöksnäringen är en stor och viktig potential för Sverige, precis som för länderna på kontinenten. Men det förutsätter att dessa stråk finns.
Med anledning av att det finns ett tillkännagivande från riksdagen om att ta fram en nationell strategi vill jag fråga infrastrukturministern: Vad kommer en sådan strategi att innefatta? Är lagstiftning helt uteslutet i ett sådant arbete, mot bakgrund av att många aktörer har identifierat problemen med att anlägga stråken?
I interpellationen har jag också nämnt två-plus-ett-vägarna och mycket annat som ställer till hinder. Det finns mer att göra, och det vore välkommet för alla cyklister som ska ut på vägarna i sommar att höra vilken ambitionsnivå som finns. Är infrastrukturministern beredd att även titta på anläggningslagen?