Ali Esbati (V):
Jag tackar arbetsmarknadsministern för svaret. Det är bra att ministern är tydlig med att kränkningar av fackliga rättigheter inte ska förekomma på svensk arbetsmarknad. Det är också bra att regeringen arbetar med att förbättra regelefterlevnaden inom yrkestrafiken på väg.
Men det som inte är så bra är att Elisabeth Svantesson, i likhet med den diskussion som vi hade tidigare om flyget, inte vill närma sig problemen som i verkligheten finns på den här marknaden, alltså taximarknaden, och som har gjort branschen väldigt hård för många av dem som jobbar i den. I dag sitter det några taxichaufförer på läktaren och lyssnar på det som ministern har att säga.
De hade nog kanske varit ännu fler, om det inte hade funnits en stark oro för att drabbas av problem och repressalier. Vi vet att sådant förekommer. Det konkreta exemplet som föranledde den här interpellationen ger en antydan om hur svårt problemet kan vara. Allonias Sebhatu förlorade jobbet när han arbetade fackligt på Taxi Kurir.
Han har inte blivit formellt uppsagd av företaget, eftersom han inte har varit anställd av dem. Däremot har han bestraffats genom att stängas av från Taxi Kurirs växel. Då finns det inget jobb för honom hos åkaren som är hans formella arbetsgivare. Därmed måste han sägas upp. Detta är väldigt typiskt för situationen inom taxibranschen. Starka aktörer lägger över risker på underleverantörer som har en svag ställning, alltså åkarna.
De är helt och hållet beroende av företagets växel och i sin tur pressar åkarna dem som kör bilarna, alltså chaufförerna. Detta leder till extremt långa arbetsdagar, väldigt dålig timlön, svårt eller omöjligt att ta ut semester, frustration och aggression som gör att chaufförerna slits ned.
Det som också är talande med exemplet är att offentlig upphandling spelar en stor roll. En betydande del av taxibolagens inkomster kommer från samhällsbetalda resor, färdtjänst och annat som upphandlas av det offentliga. I Stockholmsregionen är det runt 2 miljarder kronor årligen som omsätts på det här sättet. Det här är förstås pengar som bolagen väldigt gärna vill komma åt.
Med den struktur som finns i dag är det de bolag som pressar villkoren för chaufförerna som vinner upphandlingarna. De som har kollektivavtal och sjysta villkor har ingen chans vid upphandlingar där det är bara priset som gäller. Situationen blir den att stora bolag vinner upphandlingarna, och sedan lägger man över pressen på förarna som får väldigt dåligt betalt per körning.
Då är det klart att man är mån om att inte behöva ta de körningarna. Det går också i en del fall ut över dem som åker taxi eller som använder färdtjänst. Det här har man i flera fall påpekat från de funktionshindrades organisationer. Om chaufförerna är frustrerade går det ut över bemötandet av dem som är beroende av den upphandlade tjänsten.
En anonym förare hos Taxi Kurir uttryckte det så här i tidningen Etcetera i oktober: Jag jobbar 70 timmar i veckan och tjänar runt 20 000. Om man kör färdtjänst går det inte ihop. En körning som i vanliga fall skulle ha gett 400 kronor i vanliga fall ger 200 om det är färdtjänst. Återigen blir frågan: Är detta någonting som är intressant för ministern att se närmare på? Är det rimligt att det inte ställs krav på kollektivavtal vid upphandlingar?
Är det rimligt att förare som försöker att göra någonting åt detta straffas samtidigt som bolaget som har det verkliga ansvaret kan två sina händer? Ska vi ha en sådan här arbetsmarknad i Sverige där taxichaufförer betalar med sina pensioner och sin hälsa medan staten och andra offentliga instanser blundar och inte tar sitt ansvar? Jag tycker att Allonias som hade mod att säga ifrån och alla andra inom taxibranschen som följer den här debatten har rätt att få ett bättre svar än att regler ska följas.