KBLab/rixvox huggingface dataset:
Laila Freivalds (S):
Till Cecilia Wigström vill jag säga att Nato har tagit en viss tid på sig att förbereda de fortsatta insatserna. Det är en av förklaringarna till att det har tagit tid. Vi kommer ändå att vara bland de första som är på plats i det utvidgade arbetet. Anledningen till att vi inte har återkommit till riksdagen tidigare är att vi har bedömt att vi måste samla ihop alla de beslut som riksdagen behöver ta. Vi vill inte komma med ett i taget utan kommer med ett samlat förslag.
Detta kommer under våren så att vi kan vara säkra på att kunna vara på plats redan i juni. Riksdagen kommer alltså att ta ställning till det under våren. Jag håller verkligen med Ewa Björling om att det är väldigt viktigt att det är den svenska riksdagen som tar ställning till vart väpnade styrkor ska skickas i världen.
När svenska soldater ska ut i strid är det ett ansvar som den svenska riksdagen ska ta. Det är ett av våra huvudargument för varför vi inte vill binda oss i militära allianser. När det gäller finansieringen är det så att de beslut som kommer att fattas ryms inom årets budget.
Laila Freivalds (S):
Jag tycker inte att den bild som Cecilia Wigström ger av vare sig strategin, planeringen eller resurserna på det här området stämmer. Resurserna finns där, det finns en strategi och det finns en planering. När det gäller Kosovo och Kongo har vi varit där länge i olika insatser som har avlöst varandra.
När det gäller Afghanistan handlar det om att de insatser som görs måste samordnas. Det är en svår insats när man ska gå ut på landsbygden, och det krävs en samordning av resurserna. Denna koordination ska Nato göra. Det är Nato som har mandatet, och vi kan inte agera utan att denna koordination är gjord.
Att Tyskland har kunnat vara där tidigare har att göra med att man har beslutat att Tyskland skulle vara den som var där först. Vi har gjort tydliga prioriteringar, vill jag också påstå, i valet av var våra insatser ska läggas. Vi har fortsatt på en del som vi beslutat om tidigare och där det finns en långsiktighet; annat har vi avslutat för att göra det möjligt att komma med nya insatser.
I Afghanistan var vi först i Kabul, och nu när möjligheterna öppnades att gå ut i landet har vi också planering för att göra det. Ewa Björlings frågor om försvarets resurser överlåter jag till försvarsministern att hantera.
Laila Freivalds (S):
Jag har en känsla av att Cecilia Wigström borde tala med någon annan än mig här i riksdagen. Det var faktiskt så att regeringen gärna såg att vi var kvar i Kabul, att ISAF var kvar. Men vi fick inte stöd för det av riksdagen.
Att dessutom benämna den strategi och de beslut som har fattats om olika insatser som en utsmetning - jag får nästan ett intryck av att det vi gör är värdelöst på grund av att det smetas ut och att det inte blir tillräcklig substans i det - måste jag faktiskt invända mot. De insatser som vi gör efter moget övervägande gör vi efter bedömning av vad vi lämpligast kan använda våra resurser till.
Vi gör en avvägning i förhållande till andra länders insatser och deras möjligheter. Efter koordinering av våra insatser tillsammans med andra har vi gjort en bedömning av var vi kan göra bäst nytta. Det är ingen utsmetning i det. Det är noga övervägda beslut som utgår från vår kapacitet och behoven där vi gör våra insatser.
Laila Freivalds (S):
Låt mig först försöka göra väldigt klart, särskilt för Agne Hansson, att skyldigheten för världssamfundet, för FN, för säkerhetsrådet att ingripa när det pågår massförföljelse och massmord, såsom sker nu i Darfur, inte är beroende av om det definieras som folkmord enligt konventionen om folkmord.
Den skyldigheten finns redan till följd av FN-stadgan. Till skillnad från vad som var fallet 1948, då konventionen kom till, har rådet i dag karakteriserat ett antal massmordssituationer som hot mot internationell fred och säkerhet, vilket är ett villkor för att rådet ska få besluta om sanktioner eller militära åtgärder.
I resolutionerna 15:56 och 15:64 har också Darfursituationen kallats för ett hot mot internationell fred och säkerhet. Och rent folkrättsligt skulle det inte tillföra något om den också kallades för ett folkmord.
När det sedan gäller de insatser som har gjorts i Darfur delar jag uppfattningen som Birgitta Ohlsson framförde, och jag har flera gånger tidigare framfört att jag tycker att världssamfundet har reagerat för sent och för svagt.
När det gäller att gå in i Sudan för att säkerställa säkerheten för alla flyktingarna och därigenom också avbryta de massmordssituationer som pågår har det inte varit acceptabelt att Sudan tidigare bara accepterade närmare ett hundratal observatörer och några hundra säkerhetsstyrkor.
Men Sudans regering har nu förklarat - det var en av de saker som jag säkerställde när jag talade med regeringen i Sudan - att man accepterar att det förs in betydligt större styrkor. Det är Afrikanska unionen som har åtagit sig detta och är villig att stå för att helt andra styrkor sätts in i Sudan. Världssamfundet, EU, Sverige - vi har att ansvara för och säkerställa att den insatsen kan genomföras.
Det behövs finansiellt stöd, det behövs logistikstöd, det behövs tekniskt stöd av olika slag, transporter och annat för att Afrikanska unionen ska kunna genomföra det som de har sagt. Sanktionsfrågan är naturligtvis en fråga som vi mycket hårt bevakar.
Vi anser att om inte Sudan genomför de krav som FN:s resolutioner ställer, måste nästa steg vara att sätta in sanktioner. Men vi har bedömt situationen så, och det är på bedömning av dem som finns på plats i Sudan, att tidpunkten ännu inte riktigt är inne. Det tryck som Sudans regering utsätts för har gett vissa resultat, bland annat detta att man medger att Afrikanska unionen går in med de styrkor som behövs.
Man kan komma fram med den humanitära hjälpen i dag på ett sätt som man inte kunde tidigare. Det tryck som har satts på Sudan har haft effekt. Det behöver bli mer effekt, inte minst när det handlar om kravet på att också de som är ansvariga för de övergrepp som har skett ställs inför rätta.
Den kommission som FN skickar till Sudan handlar inte i första hand om att fastställa om folkmordskonventionen är tillämplig eller inte. Den viktigaste uppgiften är att åka dit och säkerställa ett arbete som gör det möjligt att ställa dem som är ansvariga för de här övergreppen inför rätta och att de blir dömda.
Laila Freivalds (S):
Jag tror att frågeställarna försöker - egentligen mot bättre vetande - ge ett intryck av att agerandet skulle vara ett annat om man definierade det som folkmord. Till Agne Hansson vill jag säga att Human Rights Watch uttryckligen har uttalat att man inte vill använda sig av folkmordskonventionen på det här stadiet.
Det man ska skämmas för är om man inte reagerar på de allvarliga övergrepp som sker. Man behöver inte skämmas för vilka etiketter man sätter på det här. Men för sitt agerande, eller rättare sagt bristen på agerande, kan man ha anledning att skämmas. Därvidlag har dock Sverige ingenting att skämmas för.
Vi var ett av de länder som tidigast började att reagera både genom att ställa krav på världssamfundet, det betyder framför allt FN men även EU, och på vårt eget agerande. Vi reagerade på det som sker där.
Det var så allvarligt att man gärna får kalla det folkmord i allmäntermer om man inte med det menar att det har funnits en möjlighet att bedöma om det är det enligt den konvention som kom till 1948. Den behöver vi inte använda oss av i dag för att ingripa mot folkmord, massmord och övergrepp av det här slaget.
Den som inte vill erkänna det som sker i Darfur och därför inte reagerar på ett adekvat sätt, den har anledning att skämmas. Men det har inte den som faktiskt har reagerat och som vidtar de nödvändiga åtgärderna. Det är vad FN också har gjort när FN har konstaterat att det här handlar om hot mot internationell fred och säkerhet. Det öppnar alla möjligheter för världssamfundet, för de enskilda staterna, att göra det som situationen kräver.
Vi behöver inte ha särskilda definitioner för att kunna göra det. Här handlar det om politisk vilja. Ni gömmer er bakom att diskutera termer i stället för att diskutera i sak. Men jag fick några frågor som handlade om saken. Hur mycket är Sverige berett att satsa? Vi har satsat det vi hittills har bedömt som möjligt att satsa. Vi är beredda att fortsätta göra de satsningarna. När det handlar om trupperna är vår utgångspunkt att vi måste respektera den bedömning som Afrikanska unionen gör.
De har ägarskapet när det gäller att gå in och använda det våld som kan behövas för att stoppa övergreppen som fortfarande pågår även om en viss förändring av situationen har skett. Den afrikanska unionen har uttryckligen uttalat att man inte vill ha bidrag från omvärlden i form av trupp. Däremot behöver man finansiering, logistikhjälp och transporthjälp. Detta är det vårt ansvar att se till att de får.
Laila Freivalds (S):
Om Gunilla Carlsson vill vara övertygad om att vi från svensk sida, från regeringen, är engagerade i detta såsom i ett folkmord är jag beredd att säga att enligt min uppfattning är det ett folkmord. Men jag vill ändå överlåta detta åt dem som har att tillämpa våra konventioner. Vi i Sverige är väldigt noga med att inte varje land för sig får göra sina definitioner av de överenskommelser som vi träffar internationellt.
Oftast är det den svage som förlorar på att den starke bestämmer sig för att ha sin definition av det vi har kommit överens om. Det är respekten för folkrätten det handlar om. Men för min del är jag beredd att i varje sammanhang säga att det som pågår i Darfur är mord på folk, folkmord.
Laila Freivalds (S):
Som jag sade i mitt svar följer vi det här ärendet via vår ambassad. Så gör naturligtvis alla andra EU-länder också.
Det är av intresse för oss som har varit med och finansierat den här verksamheten och ser den här verksamheten som mycket central att arbetsgruppen kan återuppta sitt arbete, vilket vi hoppas att den ska kunna göra. Det finns också en oro för att det material som stod till arbetsgruppens förfogande kommer i orätta händer.
Men eftersom det är advokatsamfundet självt som har tagit hand om materialet har man också ett ansvar för det materialet. Advokatsamfundet, om vi bortser från dess ordförande och hans agerande, har ju ändå egna etiska regler för det ansvar som följer med advokatuppdraget.
Jag håller med Alice Åström om att det av flera skäl finns anledning för oss att följa hur hanteringen av den här frågan blir i fortsättningen. Det handlar inte så mycket om finansieringen utan om innehållet i det uppdrag som den här arbetsgruppen hade och det viktiga i att ett samhälle försöker förändra sig och komma bort från tortyren.
Jag känner ändå en viss tilltro till att advokatsamfundet i Turkiet är kapabelt att hantera denna fråga på ett sådant sätt att enskilda personer i vart fall inte blir lidande.
Laila Freivalds (S):
Dawit Isaak är en person som vi har anledning att kämpa för, åtminstone för att få besöka honom. Vi har inte hört någonting om honom på flera år. Vi vet egentligen inte om han lever. Vi vet inte hur han mår. Det här är en oerhört prioriterad uppgift för UD, tillsammans med de andra fall vi har - Dawit Isaak är dessvärre inte det enda fallet. Det finns flera.
Det här är också något som andra EU-länders medborgare råkat ut för, så här har vi verkligen anledning att samarbeta inom EU. Vi kommer att fortsätta att ta upp de här frågorna konsulärt, och vi tar upp dem i den politiska dialogen.
Det handlar ju om att få till stånd en situation där man kan pressa Eritreas regering till att inse att det inte är acceptabelt för omvärlden med den humanitära situation som finns i Eritrea och den totala bristen på respekt för mänskliga rättigheter.
Det bistånd som finns från EU gäller i första hand humanitärt bistånd men också ett visst utvecklingssamarbete. Det utvecklingssamarbetet finns till just för att Sverige ska kunna bidra konkret till att utöva påtryckningar för att få till stånd förbättringar när det gäller mänskliga rättigheter och demokrati. Det redskapet vill vi inte avhända oss.
När det gäller Sveriges agerande på plats har vi en Stockholmsbaserad ambassadör som reser ned när det bedöms vara en bra åtgärd.
Vi har dessutom ett samarbete med andra, framför allt nordiska, ambassader - den norska ambassaden har vi ett mycket nära samarbete med - så att vi på det viset ska kunna ha en kontinuerlig och icke avbruten kontakt där nere.
Vi undersöker och överväger också olika möjligheter för hur vi ska gå vidare med alla de ärenden vi har. I ett visst läge kan vi komma att bedöma att ett besök på minister- eller statssekreterarnivå skulle kunna föra ett ärende framåt, och då är vi naturligtvis beredda att pröva den möjligheten.
Men nu ligger som sagt var i sakens natur att jag inte kan informera om alla detaljer i de här känsliga processerna, eftersom det skulle riskera att motverka vårt huvudsyfte: att bistå svenska medborgare.
Laila Freivalds (S):
Vi har ett utvecklingsbistånd från EU:s sida i förhållande till Eritrea just i syfte att kunna ha en dialog. För att upprätthålla den dialog vi ändå har, även om den inte har lett till de resultat som vi har velat, måste vi fortsätta med ett visst utvecklingsbistånd.
Annars har vi inget instrument över huvud taget för att utöva påtryckning på den eritreanska regimen. Det vi gör från svensk sida är att vi försöker få till stånd att utvecklingsbiståndet delvis ska få en annan inriktning. Det ska rikta sig till exempel mot en utveckling av rättsväsendet.
Det kan vara ett sätt att skapa förutsättningar för en annan hantering av de rättsfrågor som även svenska medborgare blir inblandade i. Det finns en möjlighet att vrida inriktningen av utvecklingsbiståndet. Men att avstå från den möjligheten är samma sak som att avstå från den påtryckningsmöjlighet vi har via den politiska dialogen.
Den anser jag vara oerhört viktig som ett led i att skapa bättre förutsättningar även för de svenska medborgare som vill besöka Eritrea. Alice Åström frågar om UD avråder människor från att åka till Eritrea. UD avråder inte generellt från att man reser till Eritrea.
Men det är naturligtvis viktigt att vi lämnar information om vad det kan leda till om man har en eritreansk bakgrund, mot bakgrund av inställningen från Eritreas myndigheter och ambassad. Vi accepterar givetvis inte ambassadens agerande, och vi kan varna för konsekvenserna av det. Men ambassaden följer de direktiv de får från sin regering.
Till Cecilia Wigström vill jag säga att vi överväger på vilket sätt vi ska åka ned, vem som ska åka och hur det ska gå till. Men jag tror att även Cecilia Wigström förstår skillnaden mellan att åka till USA och att åka till Eritrea och få till stånd politiska överenskommelser.
Laila Freivalds (S):
Fria och säkra aborter för kvinnor bör vara en rättighet i alla länder. Vägen dit är fortfarande lång, men Sverige agerar med kraft för det i alla relevanta internationella organisationer. Det gäller främst inom FN-systemet men också inom ramen för vår biståndspolitik. Det här är en högt prioriterad fråga för Sverige.
Jag menar ju att det är en mänskligt rättighet att fatta beslut över den egna kroppen. Däremot är det i fråga om abort en nationell angelägenhet att avgöra var gränsen för den egna kroppen går. Den svenska regeringens hållning är som bekant att det är kvinnan som fram till en viss tidpunkt i graviditeten får besluta om hon vill gå vidare med graviditeten eller inte. I vissa andra länder ser man annorlunda på det.
Den svenska regeringen kommer att fortsätta driva frågan om fri abort aktivt i alla internationella forum.
Laila Freivalds (S):
Sveriges röst när det gäller kvinnans rätt att bestämma över sin egen kropp har inte försvagats. Tvärtom, vågar jag påstå. Det är en fråga som vi arbetar mycket intensivt med i alla de sammanhang där det är relevant. Men som jag sade i mitt svar är situationen den att i stället för att positionerna för kvinnorna i det avseendet har flyttats framåt har de faktiskt delvis flyttats bakåt.
Den kamp vi för har inte förstärkts, utan den har försvårats. Men det leder naturligtvis till att vi får vara än mer övertygade om betydelsen av denna fråga och intensifiera vår röst i denna fråga i världen. Det här är en fråga som handlar om mänskliga rättigheter. Den finns med i alla de sammanhang där vi diskuterar bistånd och utveckling i de länder som vi samarbetar med.
När det gäller projekt av olika slag och olika aktiviteter som bedrivs är ju Sverige ett av de länder som ofta stöder internationella organisationer och frivilligorganisationer som är aktiva inom olika områden, även naturligtvis inom detta område.
Men när det gäller mycket konkreta åtgärder som har att göra även med andra rättssystem, till exempel den internationella havsrätten och varje lands rätt att bestämma över vem som får komma in på territorialvatten, är det lite svårare för Sverige att ställa sig bakom sådant som innebär brott mot gällande rätt.
Laila Freivalds (S):
Det är verkligen inte rätt att säga att Sverige väntar och ser på när det gäller att Iran håller på att bli en kärnvapenstat. Det är tvärtom så, som jag tror att jag ändå försökte göra tydligt i mitt svar, att Sverige är mycket aktivt i frågan om att förhindra att Iran blir en kärnvapenstat.
Vi är aktiva både bilateralt i förhållande till Iran och, naturligtvis, framför allt genom det internationella samarbetet. Framför allt gäller det IAEA:s uppgift att ta reda på hur långt det program har kommit som eventuellt finns i Iran och att då också ha möjlighet att vidta åtgärder för att stoppa det. När det gäller detta med att det finns missiler i landet så är det inga kärnvapen.
Vi kan inte hindra dem från att ha missiler, utan det är kärnvapenfrågan - huruvida det finns ett program för att ta fram kärnvapen - som är det som oroar hela världssamfundet och som det pågår ett aktivt arbete om. Iran är inte en stat som vi vill se får kärnvapen. Det är därför som det här aktiva arbetet pågår.
Om vi inte får det resultat vi förväntar oss kommer troligtvis frågan upp i FN:s säkerhetsråd. Allt detta framgår av mitt svar, så jag är lite förvånad över det som Mikael Oscarsson här säger.
Laila Freivalds (S):
Det finns ett internationellt regelverk som tillämpas i det här fallet. IAEA går vidare med sitt arbete just på grund av att man har funnit spår av anrikat uran. Man har erbjudit civilt anrikat uran, och förhandlingar pågår om det. Det internationella regelverket ger möjlighet att driva den här frågan vidare. Vi stöder det, som Sverige alltid har gjort. Vi har varit med och tagit fram detta internationella regelverk.
Vi är med nu och driver detta ärende i den här frågan, och vi kommer att följa frågan tills vi får en situation där vi kan vara nöjda och säkra på att Iran inte har kärnvapen.
Laila Freivalds (S):
Jag tror att man går väldigt vilse i den här frågan om man tror att det beror på hur många handläggare på UD som ägnar sig åt ärenden med bortförda barn om barnen kommer hem eller inte. Då tror jag att man har en fullkomligt felaktig inställning till hur verkligheten och den här problematiken ser ut. Jag tror inte att det skulle hjälpa ett dugg om det vore många fler handläggare som hade i uppgift att ägna sig åt detta.
Det handlar om att få människor att acceptera att man inte får föra bort barn olagligt. Haagkonventionen är inte till för att bestämma vem som ska ha vårdnaden, som Göran Lindblad tycks tro. Haagkonventionen är till för att återställa status quo. Det är domstolen i det land där barnet bor som ska avgöra vem som ska ha vårdnaden.
Att det drar ut på tiden kan ha att göra med att det finns en rättslig tvist som pågår, och i det land där den pågår tar den tid. Men oftast handlar det om att man inte ens vet var barnet är någonstans. Den förälder som söker efter barnet är tvungen att genomföra ett detektivarbete och söka via kontakter av olika slag för att få information om var barnet finns.
Man får försöka mobilisera polisen via centralmyndigheten i det landet för att leta efter barnet. Det är precis samma situation som när vi har det omvända förhållandet, det vill säga när det har förts barn olagligen till Sverige. Då blir vi tvungna att koppla in svensk polis och se till att man letar efter det barnet, och ibland tar det oändlig tid. Jag kan försäkra Annelie Enochson att alla får den hjälp de har rätt till.
Men jag har en känsla av att Annelie Enochson vill att de egentligen ska få mycket mer än det som vi i dag har ett system för. Då tycker jag att Annelie Enochson ska ta ett annat initiativ, och jag är också beredd göra det. Vi kan medverka i det gemensamt. Vi kan tillsätta en utredning för att ta reda på vilken hjälp vi anser att barn bör få i den här situationen. Det handlar om någonting annat än det system vi har i dag.
Laila Freivalds (S):
Det finns naturligtvis oerhört stora skillnader mellan alla de enskilda konsulära ärenden som varje år passerar genom UD. Men skillnaderna beror inte på att UD skulle vara mer intresserat av att hjälpa till i ett fall och mindre intresserat i fråga om ett annat fall.
Naturligtvis behandlar UD alla ärenden utifrån deras förutsättningar, och vi gör allt vad vi kan för att hjälpa de människor som hamnat i svåra situationer. En del ärenden är mer lätta att hjälpa till med, medan andra är mycket svåra. När det gäller Dawit Isaak vill jag inte här och nu gå in i det ärendet.
Det har diskuterats många gånger i kammaren, och jag har redovisat de olika åtgärder som vidtagits. Erik Ullenhag kanske kan informera sig även om de andra kontakter jag haft. Jag har till exempel tidigare träffat Eritreas utrikesminister. Det var en av de första åtgärder jag vidtog som utrikesminister. I mitt tidigare svar i riksdagen i dag berörde jag den senaste händelsen där.
När det gäller frågan om utvisning av personer från EU-land är det en del av det europeiska samarbetet som sorterar under Justitiedepartementet. Jag uppmanar därför Erik Ullenhag att ta upp och diskutera den frågan med justitieministern. Man kan säkert utveckla även det samarbetet och det regelverk som finns där.
Mikael Oscarsson tar upp ett annat eritreanskt fall, som jag inte har kunnat förbereda. Jag vet inte exakt hur situationen är i det ärendet, och måste tyvärr be att få återkomma om det.
Laila Freivalds (S):
Jag ser fram emot en skriftlig fråga om det enskilda fall Mikael Oscarsson tar upp så att jag kan svara konkret på det. Vi har som jag tidigare sade en lång rad ärenden som gäller svenska medborgare med eritreansk bakgrund.
Ett gemensamt problem för dem är att den eritreanska regeringen anser att vi över huvud taget inte har med saken att göra på grund av att de också är eritreanska medborgare. Det är så de uttrycker sig. Eritrea accepterar inte deras svenska medborgarskap. Det gör det väldigt svårt för oss att komma fram i ärendena.
Men vi kommer att fortsätta att hävda vår rätt att skydda svenska medborgare även i Eritrea.