Beatrice Ask (M):
Gunvor G Ericson har frågat mig varför jag inte vill införa ett krav på samtycke för sexuella gärningar och på vilka omständigheter och fakta som jag har baserat mitt ställningstagande om att inte, så som föreslogs i sexualbrottsutredningens betänkande, införa en helt ny och samtyckesbaserad bestämmelse där brottet ska kallas sexuellt övergrepp.
Hon har även frågat mig om jag avser att ta några lagstiftningsinitiativ så att det aldrig kan vara tillåtet att utnyttja någon person sexuellt mot dennes vilja. Utgångspunkten för sexualbrottslagstiftningen är att varje människas önskan att inte ha samlag eller annat sexuellt umgänge i varje situation ovillkorligen ska respekteras. Intresset av att skydda det sexuella självbestämmandet är alltså centralt i lagstiftningen.
Frågan om det finns ett samtycke till en sexuell handling blir därför avgörande för om gärningen är att bedöma som ett sexualbrott eller inte. Trots detta och trots denna utgångspunkt är det inte självklart att lagstiftningens konstruktion i sig måste utgå från bristande samtycke som grundrekvisit. Det viktigaste för mig är inte hur lagstiftningen är konstruerad, utan vilket skydd den erbjuder mot sexuella övergrepp och sexuella kränkningar.
Vid valet av regleringsmodell är det därför avgörande vilken reglering som framstår som mest ändamålsenlig och rättssäker för att uppnå syftet med kriminaliseringen. Ett viktigt argument mot en samtyckesreglering är att den riskerar att leda till en ytterligare fokusering på offret och offrets beteende i samband med gärningen och därmed till en sämre situation för brottsoffret.
Dessutom finns det med en sådan regleringsmodell flera svårigheter att utforma en rättssäker och förutsägbar lagstiftning. Detta skulle sannolikt under en lång övergångsperiod leda till en osäkerhet kring räckvidden av det straffbara området.
Vidare kan en samtyckesreglering förväntas innebära ytterligare bevisproblem på grund av svårigheter att styrka såväl att ett brott objektivt har begåtts som att det finns uppsåt hos en utpekad gärningsman. Sammantaget är det därför regeringens bedömning att de fördelar som en samtyckesreglering skulle kunna innebära inte motsvarar eller uppväger nackdelarna.
Både sexualbrottsutredningen och en majoritet av remissinstanserna delar denna bedömning. Det är riktigt att sexualbrottsutredningen föreslår, som ett komplement till våldtäktsbrottet, en ny straffbestämmelse som ska kallas sexuellt övergrepp. Brottet föreslås få ett begränsat tillämpningsområde och avser framför allt att träffa två typsituationer, passivitets- och vilseledandefall.
Flera remissinstanser avstyrker eller är starkt kritiska mot förslaget. Dessutom motsvaras tillämpningsområdet för den föreslagna bestämmelsen i princip av tillämpningsområdet för den i lagrådsremissen utvidgade våldtäktsbestämmelsen. De fall som är tänkta att omfattas av bestämmelsen om sexuellt övergrepp kommer därmed enligt regeringens förslag att i stället ingå i våldtäktsbrottet.
Det finns därför inte skäl att genomföra utredningens förslag. Att bekämpa sexuella övergrepp är sedan länge en högt prioriterad fråga både för mig och för regeringen och dessutom säkert även för riksdagen. En viktig del i det arbetet är en stark och väl fungerande lagstiftning.
Syftet med förslaget i lagrådsremissen är att åtgärda vissa brister i lagstiftningen och på det sättet ytterligare förstärka skyddet för den sexuella integriteten och det sexuella självbestämmandet. Förslaget innebär att lagstiftningen både kommer att utvidgas och skärpas. Målsättningen är att inom kort överlämna en proposition till riksdagen.