Sven Otto Littorin (M):
Jag delar helt och fullt Mats Pertofts grundläggande ansats, att ungdomsarbetslösheten är ett av vår tids riktigt stora gissel. Jag skulle kunna drista mig till att säga att omställningsförmågan i alla fall är relativt god när det gäller dem som finns på arbetsmarknaden. Men baksidan av den medaljen verkar vara att vi har ganska höga trösklar in för dem som ännu inte har kommit in på arbetsmarknaden.
I det här specifika fallet kan man möjligen säga - interpellationen handlar ju om hur elever som gått ut byggprogrammet ska få arbete - att det inte finns skäl att tro att de som har gått byggprogrammet är sämre rustade än andra gymnasieelever som lämnat gymnasieskolan. Snarare har de möjligen haft en bättre kontakt med arbetsmarknaden än andra. Naturligtvis handlar det om hur vi totalt sett hanterar detta.
Mitt svar på frågan är att halverade arbetsgivaravgifter för unga är ett sätt att minska trösklarna in för dem som är unga. Lärlingsutbildning, och mer lärlingsutbildning, inom ramen för det ordinarie gymnasieprogrammet så att man ökar kontaktytorna mellan skolsystemet och arbetsmarknaden är ett annat sätt att så att säga öka förberedelsen och möjligheterna att komma in.
En tredje punkt handlar om Arbetsförmedlingens möjligheter att sluta lokala överenskommelser med kommuner och med olika typer av aktörer lokalt för att försöka åstadkomma en bättre ordning, till exempel i enlighet med Hallandsmodellen. Det tycker jag naturligtvis är en bra idé. Fungerar då detta? Ja, generellt är väl svaret på den frågan både ja och nej, skulle jag vilja säga.
Omställningen av Arbetsförmedlingen från en ganska splittrad myndighet till gemensam myndighet fungerar på vissa håll bra och på andra håll mindre bra. En av erfarenheterna från alla typer av organisationsförändringar är väl att det tar lite tid innan det hela sätter sig. Vi har till exempel haft diskussioner med SKL om hur man ska tolka förordningstexter när det gäller denna typ av samarbete.
Vi har en gång skrivit om förordningen för att för Sveriges Kommuner och Landsting tydliggöra möjligheterna till ett sådant här samarbete. Jag är inte alls främmande för att stärka möjligheterna till samarbete mellan Arbetsförmedlingen och kommuner och landsting. Tvärtom är det, tycker jag, oerhört viktigt - särskilt i nuläget.
När det gäller Hallandsmodellen konkret är det väl så att vi från Arbetsförmedlingen egentligen från fall till fall behöver en bedömning av hur man avser att, och vill, prioritera de resurser som finns. Naturligtvis bör de prioriteras dit där behoven är som störst. Då är det dessvärre många saker som måste göras samtidigt. Stundtals kan det kännas som att byta motor på ett flygplan i luften. Man måste liksom göra allting på en gång.
Man måste se till att ta hand om dem som är långtidsarbetslösa och som har särskilda behov och också se till att varslade som riskerar att förlora jobbet får rätta typen av service och hjälp. Vi måste dessutom se till att sänka trösklarna in för dem som ännu inte har kommit in - bland annat ungdomar. För att så att säga runda av det hela: Det är lätt att vara imponerad av Hallandsmodellen. Den har fungerat bra.
Jag skulle naturligtvis önska att vi har möjligheter att fortsätta att arbeta på det ganska flexibla och bra sättet. Men exakt hur det ska gå till är nog en bedömning som Arbetsförmedlingen måste göra beroende på hur man ser på problematiken.