Magnus Ek (C):
Jag tackar statsrådet för det utvidgade svaret. Jag betvivlar inte på något vis att statsrådet inser allvaret och att han arbetar för att hitta lösningar där politiken är en del. Vi kan inte lösa detta, och vi kan inte ägna oss åt alexanderhugg. Så funkar det inte i svensk politik. Men vi vet detta. Det är inte så det fungerar.
Vår roll är att se att när satsningar och anläggningar som är viktiga för svensk ekonomi fastnar i domstolsprövningar bör vi på ett rappt och effektivt sätt kunna försöka förbereda för att göra vårt jobb, nämligen att också skruva i det här, att ändra i lagstiftningen.
Det är ingen nyhet att den svenska miljöbalken och övrig lagstiftning inte är utformad för att hantera olika intressekonflikter mellan olika värden som vi tycker är viktiga. Det här är ett av problemen med lagstiftningen. Det blir extra tydligt när det görs nysatsningar med stålproduktionen och fossilfritt stål i norra Sverige.
Det blir tydligt när man gör satsningar på nya vattenreningsanläggningar och det krockar med EU-lagstiftningen, och det blir tydligt för Cementa i Slite. Det här är vidare än just statsrådet Thorwaldssons ansvarsområde, men näringsministern har också en oerhört viktig roll i att försöka föra upp problemen, ta dem med sig till regeringen och fundera över hur vi kommer framåt. Det är uppfriskande ärligt att vara tydlig med att man inte har nått fram.
Nu handlar det om att återigen - jag höll på att säga trolla med knäna, det kanske är väl hårt - försöka reda ut en situation tillfälligt. Så här skulle det inte behöva vara i den bästa av alla världar. Det skulle inte behöva vara så att vi måste sy ihop tillfälliga lösningar och dela upp tillståndsprocesser. Det är inte här den svenska tillståndsgivningen ska vara.
Den ska vara förutsägbar och medge utrymme för att få på plats viktiga satsningar för svensk ekonomi, för miljön och för klimatet. Där är vi inte i dag. Låt oss gå tillbaka närmare ärendet. Vi hade kunnat vara i en annan situation.
När alliansregeringen förlorade valet 2014 var en av de saker vi sa att vi skulle göra under mandatperioden 2014-2018 just att se över miljöbalken för att införa ett grönt spår, som förhoppningsvis är på väg fram med den utredning som ska lämna sitt slutbetänkande i maj. Men där har vi tyvärr sett en saktfärdighet från S-MP-regeringarna och från Socialdemokraterna under åren.
Jag tror att det är bra att vi nu börjar komma framåt, men att jag står här i interpellationsdebatten handlar om att hålla uppe trycket på regeringen och Socialdemokraterna. Det kan inte vara så att vi lägger frågan i hur långa långbänkar som helst. Här behöver vi komma framåt. Jag hoppas att den utredning som lämnar sitt slutbetänkande i slutet av maj innebär att vi får på plats ett grönt spår. Men vi vet att vi inte kommer att hinna genomföra eventuella lagstiftningsändringar innan årsskiftet. Valet kommer emellan.
Vi vet inte hur lång tid regeringsbildningen kommer att ta - förhoppningsvis smidigare än förra gången, men det vet ingen. Det är ju väljarna som avgör i september. Hur kan vi med detta i åtanke jobba på? Vad ser statsrådet framför sig att vi kan göra mer i dag? Vi har konstaterat att vi inte kan vara säkra på att detta räcker. Vi hoppas att detta innebär att vi tillfälligt för ytterligare några år framåt kan ge utrymme för cementproduktion i Slite.
Jag noterar också det statsrådet säger om möjligheten att öka importen. Det kan vara något som blir helt avgörande, men det är ett absolut andra läge. Det är inte den optimala situationen att täcka upp med import. Kan statsrådet säga vad regeringen vill göra mer om man får förnyat förtroende nästa mandatperiod för att förbättra situationen?