KBLab/rixvox huggingface dataset:
Dennis Dioukarev (SD):
Det är kris i landets kommuner. Över en tredjedel av dem räknar med att gå med förlust. Skulderna ökar och skatterna höjs i slutet av en högkonjunktur. I Filipstad pratar man i termer av "katastrof" - bland utomeuropeiska invandrare är arbetslösheten 80 procent. Ytterligare 10 procent befinner sig i subventionerade program, och bidragsberoendet är skyhögt.
Så ser det ut runt om i landet, och jag är säker på att civilministern är bekant med situationen. Sverigedemokraterna har varnat för just detta medan politiker i denna kammare har suttit med armarna i kors. Enligt SKL krävs det nu 33 miljarder kronor för att hålla kommunerna vid liv, och enligt regeringens egna prognoser krävs det 90 miljarder kronor fram till 2026. Varenda krona och vartenda öre behövs.
Socialdemokraterna är därför svaret skyldiga: Varför läggs en enda krona på att avskaffa värnskatten när vi har ett krisläge i landets kommuner?
Dennis Dioukarev (SD):
Den kommunala ekonomin är under press. Åtta av tio kommuner planerar nedskärningar i välfärden. Vi ser ökade utgifter för försörjningsstöd, stigande barnfattigdom och ekonomiska prognoser utan utsikt till förbättring. Vi kan nog konstatera att den utlovade superekonomin uteblev.
Katastrof, ett systemhaveri - detta, fru talman, är inte mina ord utan kommer från olika kommuner som står inför planerade nedskärningar i välfärden. Det handlar om nedlagda brandstationer, sjukskrivna, sönderstressade lärare, äldre som fryser och funktionsnedsatta som inte får hjälp. Trots detta ligger Sverige fortfarande i EU:s toppliga vad gäller mottagande av nyanlända.
Jag skulle kunna ställa frågan hur mycket mer Sveriges kommuner klarar av, men svaret är att gränsen redan är passerad. Min fråga till civilministern är därför följande: Varför ska kommunerna ta notan för regeringens invandringspolitik?
Dennis Dioukarev (SD):
Efter många om och men och efter initiativ från Sverigedemokraterna och press från oppositionen har regeringen äntligen gått fram med direktstöd till de många företag som lidit svåra omsättningsförluster i sviterna av covid-19. Dessvärre har väldigt många i grunden livskraftiga företag redan inte bara gått under utan tillåtits att gå under med regeringens goda minne.
Det förslag som regeringen presenterade på en pressträff förra veckan är högst nödvändigt och alldeles självklart. Men det lämnar ändå en hel del frågeställningar i luften. Sverigedemokraterna föreslog direktstöd redan för en månad sedan. Men regeringen har fortfarande inte levererat en proposition till finansutskottet att ta ställning till. Isabella Lövin, hur många företag räknar regeringen med kommer att gå under och gå i konkurs helt i onödan innan vi har stöd på plats?
Dennis Dioukarev (SD):
Försäkringsbranschen har under flera år tagit ut höga avgifter för flytt av pensionsförsäkringskapital. Men efter år av arbete från Sverigedemokraterna och övriga oppositionen har vi nu ett förslag på riksdagens bord som kommer att sänka flyttavgifterna kraftigt och varaktigt för landets småsparare. Det här är en delvinst.
Vi är inte riktigt i mål än, för vi väntar fortfarande på att regeringen ska leverera på punkten 3 i finansutskottets tillkännagivande från 2019, nämligen att alla försäkringar ska omfattas av samma flytträtt om inga avgörande skäl talar emot. Finansinspektionen har nu konstaterat att några sådana hinder inte föreligger.
Därmed har regeringen grönt ljus för att lägga en sådan proposition på riksdagens bord. Man kan lätt förledas att tro att det nu är klappat och klart, men låt mig då påminna om den process som varit hittills. Avgifter vid återköp och flytt av fond- och depåförsäkringar Hela den här debatten initierades av Konkurrensverket i en rapport från 2016, där man uppmärksammade problemen med inlåsningar och skyhöga avgifter på försäkringsmarknaden.
Sverigedemokraterna motionerade om detta 2017. Vi föreslog skäliga flyttavgifter och dessutom en begränsning av rättigheten att ta ut sådana i tid. Det dröjde sedan två år, fram till våren 2019, tills regeringen tog tag i frågan politiskt och lade fram ett förslag i riksdagen. Förslaget var ett steg i rätt riktning men icke desto mindre helt otillräckligt.
Man föreslog bland annat en modell där försäkringsföretagen fortsättningsvis skulle ha rätt att ta ut en avgift för oamorterade anskaffningskostnader. Exempel på anskaffningskostnader är provision till försäkringsförmedlare och ersättning till försäkringsföretagets egen säljkår. Flyttavgifterna skulle alltså ligga kvar på samma höga nivåer om regeringen fick sin vilja igenom.
Initialt ville regeringen genom finansmarknadsministern dessutom att rätten till avgiftsuttag skulle begränsas till fem år. Men i propositionen föreslog man i stället tio år, tvärt emot Konkurrensverkets egen rekommendation och tvärt emot sitt eget ursprungsförslag. I detta skede ville regeringen heller inte att flytträtten skulle omfatta alla.
Därför riktade finansutskottet ett tillkännagivande till regeringen den 13 november 2019, som innebar att regeringen skulle återkomma skyndsamt till riksdagen med ett lagförslag där flyttavgifterna kraftigt begränsades, ett avgiftstak infördes, försäkringar tecknade före den 1 juli 2007 omfattades och ett fribelopp infördes.
Sedan kom pandemin, och i höstas lämnade regeringen ett förslag där man levererar på tre av fyra punkter i utskottets tillkännagivande. Här står vi alltså nu, fem år efter att Konkurrensverket slog larm, och debatterar samma sak som vi gjorde då, även om vi nu närmar oss mållinjen. Det finns dock möjliga hinder på vägen, exempelvis tillkännagivanden.
De bygger som bekant på konstitutionell praxis, vilket på ren svenska betyder att regeringen inte är rättsligt bunden att tillgodose riksdagens tillkännagivanden.
Detta är anledningen till att jag yrkar bifall till den sverigedemokratiska och liberala reservationen här i dag.
Dennis Dioukarev (SD):
Ett tjänstepensionsföretag är ett företag som bedriver tjänstepensionsverksamhet och har centrala funktioner inom riskhantering, regelefterlevnad och internrevision. Dessa tjänstepensionsföretag kan göra olika typer av investeringar, bland annat i långsiktiga tillgångsslag som infrastruktur.
Regeringen föreslår i propositionen att kapitalkravet för marknadsrisk ska innefatta en undergrupp för godkända infrastrukturinvesteringar och att dessa investeringar därmed ska få ett lägre kapitalkrav. För att en infrastrukturinvestering ska vara godkänd och därmed få ett lägre kapitalkrav krävs det att investeringen är miljömässigt hållbar.
Regeringens syfte med förslaget är att stärka incitamenten för investeringar i infrastruktur, men i praktiken blir de investeringar som omfattas bara de som uppfyller kraven på så kallad miljömässig hållbarhet. Med detta sagt handlar dagens beslut i grunden om en sak: Ska vi höja riskerna inom finansiell stabilitet eller inte?
Det är inte jag som har väckt denna fråga och inte mitt parti, utan det är våra expertmyndigheter som vi har givit ett ansvar för rikets finansiella stabilitet. De höjer varningsflagg och säger att förslaget som ligger utgör en risk för landets finansiella stabilitet.
Jag citerar direkt ur remissvaret: "Finansinspektionen anser inte att kapitalkravsreglerna ska justeras i syfte att främja andra mål än att skydda försäkringstagarna och värna finansiell stabilitet, oavsett om det handlar om hållbarhet eller något annat. Myndigheten anser att kapitalkravsreglerna inte ska vara ett politiskt styrmedel."
"Det är därför inte lämpligt att sänka kapitalkravet för att stärka incitamenten för investeringar i infrastruktur." Det är ungefär så kraftfullt uttryckt som det bara kan uttryckas på byråkratsvenska. Och Sverigedemokraterna litar på Finansinspektionen och på Riksgälden, som har liknande formuleringar, i större utsträckning än vad vi litar på den svenska regeringen.
Som Finansinspektionen understryker är det yttersta syftet med kapitalkravsreglerna att skydda försäkringstagarna och värna finansiell stabilitet och inte att i första hand jaga politiskt uppsatta mål.
Som socialkonservativ som värderar försiktighetsprincipen högt vill jag därför säga att jag tycker att det är djupt ansvarslöst att politisera ett område som ska skydda oss från hot mot den finansiella stabiliteten, för det finns ingenting i dag som tyder på att gröna investeringar ger högre avkastning till lägre risk, så kallad riskjusterad avkastning. Det finns inga sådana bevis över huvud taget.
Tvärtom bidrar denna typ av departementsaktivism till att bygga upp orimliga förväntningar på gröna investeringar som i slutändan riskerar att dränera förtroendet för dem. Det är dessa risker som Finansinspektionen och Riksgälden har pekat ut, och det är detta som vår oro grundar sig på. Jag yrkar bifall till reservation 1.
Dennis Dioukarev (SD):
Sverigedemokraterna sällar sig till de expertmyndigheter som har givits ansvar över rikets finansiella stabilitet. Vi står på samma sida som Finansinspektionen, Riksgälden och den internationella forskningen, som klart och tydligt säger att det inte finns några belägg för att gröna investeringar har en systematiskt lägre riskprofil.
I en situation där den internationella forskning som bedrivs på detta område kommer fram till att de har en lägre riskprofil är jag beredd att diskutera lägre kapitalkrav, men fram till dess gäller försiktighetsprincipen. Vi vill inte gambla med folks tjänstepensioner eller rikets finansiella stabilitet.
Varför ställer sig Ulla Andersson och Vänsterpartiet på motsatt sida, tvärtemot den internationella forskning som finns och tvärtemot vad expertmyndigheterna säger?
Dennis Dioukarev (SD):
Att det bedrivs forskning om gröna investeringar och klimatinvesteringar är jag jättepositiv till. Jag är positiv till all forskning så länge den kan beskriva verkligheten på ett bättre sätt och förse oss beslutsfattare med mer adekvat beslutsmaterial. Det är jättebra. Det går inte att sätta ett likhetstecken mellan den pågående forskningen och lägre kapitalkrav.
Då springer man före och tar ett beslut som i dagsläget inte har stöd i forskningen. Det är ju det Vänsterpartiet och övriga partier gör nu, och det är beklämmande.
För ett par veckor sedan fanns en debattartikel på DN Debatt av fyra svenska, framstående forskare med rubriken "Gröna investeringar riskerar pensioner till liten klimatnytta". Har Ulla Andersson läst den?
Jag tycker att det är viktigt att man som svensk riksdagsledamot tar in denna typ av information och inte baserar sina beslut på känsloyttringar eller åsikter. De fyra forskarna skriver att förväntningarna på gröna investeringar inte är realistiska och att de riskerar att minska framtida pensioner men inte kan förväntas göra betydande klimatnytta.
De skriver vidare att en strategi där man tror sig veta bättre än alla andra är för aktivister och små hedgefonder, inte för våra pensioner. Varför baserar Ulla Andersson och Vänsterpartiet sitt ställningstagande i denna fråga på annat än fakta?
Dennis Dioukarev (SD):
Björn Wiechel säger att Socialdemokraterna har tagit hänsyn till vad parterna sagt i frågan. Min frågeställning blir då varför man inte har tagit hänsyn till vad våra myndigheter, som har ansvar för rikets finansiella stabilitet - det ansvar som vi har givit dem - säger.
De säger klart och tydligt i remissvaren att det förslag som Socialdemokraterna och övriga partier står bakom är ett hot mot rikets finansiella stabilitet. Det är ett väldigt starkt uttryck på byråkratsvenska. Varför tar man inte hänsyn till detta? Varför tar man inte hänsyn till att svenska tjänstepensioner riskeras? Varför gör man på detta vis?
Dennis Dioukarev (SD):
Det enda problemet är att det inte finns några belägg över huvud taget inom forskningen för att gröna investeringar innebär en systematiskt lägre risknivå och därmed förtjänar ett lägre kapitalkrav. Kan Björn Wiechel här och nu lägga fram ett enda sådant bevis? Om han inte kan det gamblar han med Sveriges finansiella stabilitet och med människors tjänstepensioner.
Det är på dessa fakta som vi baserar vårt ställningstagande, alltså på Finansinspektionens och Riksgäldens synpunkter och på den internationella forskning som nu finns. Kan Björn Wiechel lägga fram ett enda bevis eller hänvisa till en enda studie som unisont säger att gröna investeringar innebär en systematiskt lägre risknivå?
Dennis Dioukarev (SD):
Regeringen föreslår i denna proposition åtgärder för hantering av finansiella företag i kris. Man genomför EU:s krishanteringsdirektiv i svensk rätt, men man gör det utan att implementera vissa delar fullt ut. Jag instämmer i de argument som föregående talare fört fram gällande varför detta är problematiskt. Jag ska komma in mer på det senare, men jag vill börja med att säga följande.
Den svenska banksektorn är stor i en internationell kontext. Man har en tillgångssida som överstiger svensk bnp flera gånger om. Detta gör naturligtvis vår svenska banksektor särskilt sårbar för störningar, men det är också av just denna anledning som svenska banker är bland de mest välkapitaliserade i hela Europa.
Man står sig väl i standardiserade internationella stresstester, det vill säga simulerade modeller där den svenska ekonomin utsätts för utbuds- och efterfrågechocker. Man har också en stabil balansräkning vid en europeisk jämförelse. Till detta ska läggas att det har tillkommit flera globala standarder och europeiska regelverk i sviterna av finanskrisen.
Detta är också bakgrunden till just det regelverk som vi pratar om här i dag, alltså krishanteringsdirektivet. Vi har fått ett resolutionsregelverk där skulder konverteras till aktiekapital i stället för att försätta företag i konkurs, just för att finansiella institut ska bära sin egen risk och inte skicka notan till skattebetalare så fort de hamnar på obestånd.
Därmed har problemet med moral hazard angripits - detta var i grunden det som orsakade den senaste finanskrisen. Vi har en resolutionsavgift i Sverige som är två gånger högre än vad som gäller för övriga banker inom EU. Vi har också fått europeiska tillsynsmyndigheter som plattformar för samarbete mellan olika nationella myndigheter.
Allting är inte perfekt, men allt som allt har Sverige faktiskt en robust försvarslinje mot finansiella kriser. Mot denna bakgrund är det mycket svårt att förstå drivkraften bakom att inte implementera direktivet fullt ut och i stället lämna utrymme åt en tillämpning som kan medge ett efterställningskrav som kommer att sättas betydligt högre än i övriga Europa.
Föregående talare redogjorde för argumenten och för riskerna med detta, bland annat vad gäller konkurrensnackdelar och möjliga hot mot den finansiella stabiliteten när svenska banker blir mer beroende av marknadsfinansiering. Om finanskrisen lärde oss något var det att även välkapitaliserade banker kan få problem på grund av dålig likviditet.
Att mot bakgrund av denna lärdom öka bankernas likviditetsrisk genom att under finansiell stress trycka ut dem mot osäker marknadsfinansiering är helt kontraproduktivt. Jag är helt med på att avsikten från regeringen inte är att minska den finansiella stabiliteten, men detta blir likväl en risk i och med det förslag som ligger.
Det tillkännagivande från kommissionen som Regeringskansliet vidarebefordrar stärker ju inte precis regeringens eget case utan snarare tvärtom, vilket man också, ironiskt nog, konstaterar. Det vi vill se här i dag är att utskottet skickar tillbaka förslaget och att regeringen omarbetar det så att direktivet genomförs fullt ut. Jag yrkar bifall till reservationen.
Dennis Dioukarev (SD):
Jag tackar ministern för svaret. Låt mig börja med att säga några ord om det sammanhang som det andra amorteringskravet infördes i. I Sverige använder bankerna ett antal kriterier eller modeller för att beräkna hushållens betalningsförmåga såväl under normala förhållanden som under kris. Innan det andra amorteringskravet infördes hade vi ett första amorteringskrav som bedömdes och bedöms fungera bra.
Vi hade och har ett bolånetak som säger att en bostadsköpare måste ha en kontantinsats för finansiering på minst 15 procent av bostadens värde. Bankerna hade och har så kallade kvar-att-leva-på-kalkyler som visar hur mycket pengar som låntagaren har kvar efter kostnader för ränta, boende, mat, transport och så vidare.
Detta ger en sammantagen bild av om låntagaren kommer att ha råd att betala tillbaka sitt lån och utgör därmed en grundstomme i bankernas utvärdering av låntagarens ekonomiska situation. I Sverige var kreditgivningen alltså tydligt reglerad i lag, föreskrifter och praxis innan kravet infördes.
Det är alltså inte så att det senaste amorteringskravet utgör skillnaden mellan en sund kreditmarknad och en nationell finansiell härdsmälta, som försöker göras gällande i interpellationssvaret.
Dessutom är det så - och detta är kanske en ännu viktigare faktor i sammanhanget - att hushållens motståndskraft enligt Finansinspektionens egna rapporter har varit i en uppåtgående trend sedan 2013, det vill säga innan det andra amorteringskravet infördes. Men i detta sammanhang tog debatten ändå fart, och kravet infördes likväl.
Samtidigt har det konstaterats av svenska professorer, bland annat av Lars E O Svensson, Finanspolitiska rådet, med flera att de premisser som kravet vilar på är direkt felaktiga. Ett centralt argument som förs fram är att många finansiella kriser ofta föregås av en kreditexpansion till stater, företag eller, som i detta fall, hushåll. Det är sant.
Men att i detta sammanhang använda finanskrisen 2008 som ett slagträ för det andra amorteringskravet är historielöst, eftersom det var lån till hushåll med en dokumenterat dålig kredithistorik och betalningsförmåga som drev krisen, så kallade subprimelån, i kombination med en aktiv bolånekanal, alltså en konsumtionsdriven kreditgivning.
Men så ser det inte ut i Sverige, även om vi tar bort det andra amorteringskravet ur ekvationen. Bankerna har inte beviljat lån åt höger och vänster till hushåll som inte kan betala, och vi har inte heller en aktiv bolånekanal i Sverige. Jag skulle därför först och främst vilja veta om ministern delar dessa forskningsslutsatser.
I Fastighetstidningen den 12 januari 2021 skriver Socialdemokraterna: Vi menar att det är rimligt att se över amorteringskraven. Men alla de pålagor som skett under det senaste decenniet är med största sannolikhet inte motiverade. Unga och förstagångsköpare stängs ute eftersom amorteringarna är som tyngst i början av ett låns löptid.
Håller statsrådet med om detta?
Dennis Dioukarev (SD):
Att det är det andra amorteringskravet som uteslutande skulle ha en eventuell relativ effekt på prisutvecklingen för bostäder är helt enkelt inte statistiskt signifikant. Det beror högst sannolikt i stället på ett ökat utbud av bostäder fram till 2017. Vad gäller den utvärdering som regeringen gett Finansinspektionen i uppdrag att göra tycker jag inte att det är särskilt trovärdigt att låta en myndighet utvärdera sig själv på det viset.
Vi får väl se vad denna utvärdering landar i. Alldeles oavsett vet vi att på individnivå leder det andra amorteringskravet i bästa fall till att hushåll med god betalningsförmåga utestängs från bostadsmarknaden och förpassas till en osäker andrahandsmarknad med skyhöga hyror. Det kan handla om ensamstående.
Det kan handla om ett par som är nyutexaminerade från universitetet, med ett bra kassaflöde men med en nivå på insatsen som aktiverar det andra kravet och därmed omöjliggör ett inträde på bostadsmarknaden i våra mest snabbväxande och arbetsintensiva regioner. Sedan toppnivån 2017 har bostadsbyggandet minskat med 30 procent i riket och med hela 50 procent i Stockholmsregionen.
Detta betyder att det andra amorteringskravet i sämsta fall är direkt tillväxthämmande och leder till samhällsekonomiska välfärdsförluster. Ändå står bostadsministern här och slår sig för bröstet för en politik som fortsätter att släcka drömmar om ett eget hem. Men det som är mest anmärkningsvärt, fru talman, är att det andra kravet infördes i syfte att öka motståndskraften i kristider.
Nu befinner vi oss i kristider, och då måste man i stället avskaffa kravet för att det tvärtom har minskat hushållens motståndskraft under pandemin. Varför, Per Bolund, måste man tillfälligt avskaffa kravet när kravets syfte är att hjälpa hushåll i situationer som just denna?
Dennis Dioukarev (SD):
Jag kan tycka att om man anser en politisk reform vara av intresse ska den också ingå i utredningsdirektivet, annars lämnar man ju över ansvaret på utredaren att finna politiska prioriteringar och politiska reformer. Jag har själv suttit i parlamentariska kommittéer, och där framgick det väldigt tydligt vad det var vi skulle utreda och hur vi skulle göra det. Vi fick även tilläggsdirektiv.
Det är inte på något sätt någonting konstigt eller ovanligt, så därför har jag svårt att förstå regeringens ambivalens. Förra året genomförde Sifo en undersökning bland 1 000 svenskar under 30 år, där man ställde frågan vad de ansåg om en sparbonus.
Den siffra som jag i synnerhet fastnade för var att en av fyra av dem som inte sparar en enda krona alls i dag skulle börja bospara om det ingick en sparbonus. Det skulle i så fall vara en fantastisk utveckling, för det betyder att vi skulle ge en inträdesmöjlighet till bostadsmarknaden till de ungdomar och unga vuxna som kanske kommer från mer kapitalsvaga hushåll.
Jag vet också att Miljöpartiet tidigare har uttalat stöd för den här reformen. Därför tycker jag att det är märkligt att man, som Märta Stenevi säger, å ena sidan förvisso inte har någonting emot en sparbonus per se men å andra sidan inte vill låta den utredas specifikt, trots att det just nu pågår en utredning om hur man ska få in förstagångsköpare på bostadsmarknaden. Tajmningen kunde inte vara bättre för en sådan utredning.
I ett vidare perspektiv kan man också ställa sig frågan vilka signaler det skickar till ungdomar och unga vuxna när man utreder ett lån men inte ett sparande. Jag tycker att det sätter upp väldigt skeva incitamentssystem. Sverigedemokraterna har ingenting emot startlånet; faktum är att vi har drivit det under flera års tid. Men vi menar att ett lån rent principiellt alltid bör föregås av ett sparande.
När det gäller den här reformen måste det naturligtvis komma i den ordningen att man sparar först och lånar sedan. Jag vidhåller alltså att det är bekymmersamt att man inte har med detta i utredningsdirektivet. Samtidigt kan jag förstå det mot bakgrund av den inställning som regeringen har haft till sparande tidigare.
Man har bestraffat sparande inte bara en utan faktiskt två gånger den förra mandatperioden när man höjde skatten på ISK. Det här är liksom en röd linje i regeringens ekonomiska politik. Jag beklagar det, för de som drabbas här och nu är ungdomar som står utan bostad och som tvingas ta blancolån eller tacka nej till jobberbjudanden.
Dennis Dioukarev (SD):
Först och främst stämmer det inte att utredningen har med det som "efterfrågas". Utredningen har inte med något bospar eller en sparbonus över huvud taget. Det man har specificerat i utredningsdirektivet är startlånet. Frågan är då varför man inte specificerar att även ett bospar ska utredas. Om Märta Stenevi här och nu kan garantera att frågan ska utredas är det ett tillfredsställande svar.
Jag ställer ändå frågan om Märta Stenevi kan garantera att en sparbonus kommer att utredas. Om den inte utreds är det Miljöpartiet och Socialdemokraterna som ytterst bär ansvaret för att man har sjabblat bort möjligheten att utreda en reform som det potentiellt finns en majoritet för i Sveriges riksdag och som skulle hjälpa många unga vuxna på bostadsmarknaden. En målsättning för Sverigedemokraterna är att alla som vill ska äga sitt hem.
För att underlätta för detta vill vi se en tydlig och förutsägbar bostadspolitik som inte försvårar för det egna bostadsägandet i onödan. Därför vill vi se ett startlån och en sparbonus samt ett avskaffat andra amorteringskrav. Allt som allt skulle det underlätta finansieringen, öka rörligheten och göra det möjligt för ett mer effektivt utnyttjande av bostadsbeståndet.
Sammanfattningsvis gör dagens politik med orimliga kreditrestriktioner och en avsaknad av en sparbonus att unga vuxna pushas ut på en osäker andrahandsmarknad med skyhöga hyror, alternativt får ta blancolån - osäkra lån - till hög ränta. Ett parti i Sveriges regering som tar ansvar måste fråga sig vad man gör åt situationen.
Där är Märta Stenevi och regeringen fortfarande svaret skyldiga.