KBLab/rixvox huggingface dataset:
Bo Bernhardsson (S):
Anders Borg framhärdar i att kalla välfärdssamhället för bidragsstaten. Det förklarar också varför han sysslar med det han sysslar med. Han har en sådan nedlåtande syn på det som i stora delar beskriver välfärdssamhället och inte ett bidragssamhälle. En bra a-kassa och en bra sjukförsäkring är inte ett uttryck för ett bidragssamhälle. Det är just vad jag säger: Det är försäkringar.
Det är helt avsiktligt försäkringar för att se till att människor inte drabbas för hårt när olyckan är framme. Vård av sjukt barn är inte bidragsstaten. Det är välfärdssamhället. De som studerar, utbildar sig och förkovrar sig räknade ni också in i utanförskapet. Det är inte bidragsstaten, utan det är välfärdssamhället, Anders Borg.
Försök att ta det till dig! Det är möjligt att det var socialdemokrater som införde begreppet helårsekvivalenter - jag vet inte. Men jag tror inte att de använde det för att beskriva utanförskap. Det är det som är poängen. Det är hur man använder statistiken som är intressant - inte alltid vem som hittar på den. Det handlar om två saker till.
Det är de med låga inkomster, Anders Borg, som har störst intresse av att det tas ut rättvisa och tillräckliga skatter i det här landet. Det är just de som har detta intresse. När det gäller jobben är vi överens. Detta är viktigt. Man kan inte ha bra försäkringar om man inte har många i arbete.
Men ni har inte varit i närheten av den sysselsättningsgrad som vi kunde visa upp under socialdemokratiskt regeringsinnehav.
Bo Bernhardsson (S):
Tack för svaret, finansministern! Jag ska rekapitulera lite av Riksrevisionens synpunkter. För det första säger man att regeringen inte tydligt redovisar hur den ser på de makroekonomiska obalanser som EU i sin tur har pekat på. Det handlar om stigande huspriser och hushållens ökade skuldsättning.
Riksrevisionen skriver: Någon utvärdering av allvaret i denna risk och vilka konsekvenser en minskning av hushållens skuldsättning, privat eller påtvingad, skulle få på ekonomin görs inte. Det var den första kritikpunkten. För det andra säger man att regeringens redovisning av de konjunkturella, det vill säga de stabiliseringspolitiska, effekterna av regeringens politik kan fördjupas.
Det är av stor vikt att redovisningen är förståelig, transparent och rättvisande, skriver Riksrevisionen. Det är underförstått att det är dåligt med det, det vill säga med förståelsen. Riksrevisionen fäster dessutom uppmärksamheten på att regeringen i vårpropositionen 2012 beskrev politiken som åtstramande men i budgetpropositionen samma år beskrev den som expansiv.
Riksrevisorerna hittar inga bra förklaringar till omsvängningen. För det tredje pekar Riksrevisionen på brister när det budgetpropositionens redovisning av budgeteffekterna av reformer och besparingar. Det är svårt för läsaren att förstå sammanhangen, skriver Riksrevisionen. Den här rapporten från Riksrevisionen lämnades i december 2012.
Den 19 december fattade riksdagen beslut om budgeten för 2013. Till grund för den budgeten låg Anders Borgs och Finansdepartementets beräkningar om en tillväxt på 2,7 procent och en sjunkande arbetslöshet. Det var alltså när riksdagen fattade det sista beslutet om budgeten.
Två dagar senare höll Anders Borg presskonferens och reviderade ned tillväxten mycket kraftigt och skrev upp arbetslösheten. Då uppstod det förstås en debatt om huruvida det skulle kunna vara så att Finansdepartementet politiserar sina prognoser.
Man undrade på sina håll om de skönmålade när det passade eller om det kunde vara så att allianspartierna förhandlade om prognoserna för att pressa in reformer. Jag ska säga med en gång att jag inte tror på det. Jag tror inte att det går till så när man gör prognoser. På den punkten vill jag friskriva Anders Borg, Finansdepartementet och alliansregeringen. Det är svårt att göra prognoser.
Jag tror helt enkelt att Anders Borg och Finansdepartementet inte är särskilt bra på att göra prognoser eftersom man tänker fel och räknar fel när det gäller hur den riktiga ekonomin fungerar. Man har helt enkelt dåliga underlag. Det är min tro, och jag ska återkomma till detta.
Bo Bernhardsson (S):
Jag får börja med att tacka Anders Borg för att han så välvilligt och förtjänstfullt pratar om vad vi är överens om och vad jag egentligen tycker. Då slipper jag upprepa detta. Sverige är öppet och har en oberoende och bra granskning av prognoser och finanspolitik. Där är vi helt överens.
Men poängen med att man gör prognoser är ju att man försöker förutse vad som ska hända och vilka åtgärder som då krävs för att parera konjunktursvängningar och så vidare. Det är politiken som är målet. Det är därför man har prognoser och statistik och försöker att göra så bra prognoser som möjligt. Vi är helt överens om att det här inte är mekanik, utan det är politik.
Däremot kan jag ibland bli lite bekymrad över det som händer till exempel i det europeiska sammanhanget när man mer eller mindre försöker ersätta politiker med detaljerade regelverk.
Grejen är att detta är politik, och det är intressant att diskutera varför Anders Borg och Finansdepartementet så ofta hamnar fel i sina prognoser och föreställningar. Risken är att man hamnar fel även i sina åtgärder. Då ska vi ta oss, tycker jag, från det tekniska och siffrorna till det mer praktiska, till den verkliga ekonomin.
Jag tror att det i grund och botten handlar om att Anders Borg har fel föreställningar om vad som händer i ekonomin och hur reformerna som man sätter i sjön och olika stimulansåtgärder egentligen fungerar i verkligheten. Jobbskatteavdraget skulle ge många jobb, och Anders Borg upprepar att det har gjort det. Det är väldigt tveksamt om det finns något vetenskapligt stöd för att det skulle ha gjort det.
Men man vågar nog påstå att det har gjort att fler bjuder ut sitt arbete. Vi hade ett seminarium i riksdagen då det kom fram att man i varje fall kan säga att fler äldre bjuder ut sitt arbete. Men det är inte alls detsamma som att det blir fler jobb, alltså att utbudet av arbeten ökar.
Det finns svagt vetenskapligt stöd för påståendet att jobbskatteavdraget har varit effektivt. Anders Borg tror att hög a-kassa försämrar jobbtillväxten och att sänkt a-kassa och sänkt sjukförsäkring gör att det blir fler jobb.
Det är också en sådan där föreställning som bland annat TCO-ekonomerna i en sammanställning har påvisat fel i. Det är inte de som har hittat på detta, för det har funnits tillgängligt länge, men de sammanställer det.
Vad som däremot sker när man sänker a-kassan och försämrar socialförsäkringarna är att efterfrågan faller bort, inte minst om man går in i en kris som vi gjorde. Anders Borg har rätt i att det har varit en ganska svår resa, men man sänker efterfrågan om man när man går in i en kris tar köpkraften från dem som alldeles säkert skulle konsumera och öka efterfrågan.
Då slår man ut arbetstillfällen, och det vägs inte upp av det som händer i den andra änden av processen, det vill säga att fler bjuder ut sitt arbete.
Bo Bernhardsson (S):
Anders Borg säger att man inte kan bedriva vilken stimulanspolitik som helst. Nej, det kan man naturligtvis inte göra. Anders Borg har gång på gång gått ut och sagt att jobbskatteavdraget har en mycket bra effekt när det gäller nya jobb, och så säger han att det finns starkt stöd i forskningen för detta påstående. Jag menar att det inte gör det.
Det finns ett visst stöd för att det har en viss effekt, men den positiva effekten tas ut av att man samtidigt sänker a-kassan, försämrar möjligheterna för människor att efterfråga och försämrar sjukkassan. Summan av det hela blir, vill jag påstå, ett försämrat sysselsättningsläge. Det finns möjligen en viss effekt av detta.
En effekt fick vi redovisad på ett seminarium i riksdagen, och den var man ganska säker på. Den handlade om att äldre personer visade större intresse av att ta jobb. Då kan man säga att det förmodligen beror på att pensionerna urholkas.
Där finns ett ganska starkt incitament för människor som är på väg att gå i pension att bjuda ut sitt arbete mer på marknaden. Men om det redan finns den typen av incitament kan man fråga sig varför det då behövs en extraskatt på just pensionärerna. Anders Borg påstod att restaurangmomsen skulle ge 6 000 nya jobb. Det är ingen som tror på det.
Om det över huvud taget ger några nya jobb - det är möjligt att så är fallet - är det i så fall fråga om få jobb. Finanspolitiska rådet har sagt att det kanske handlar om 1 000 jobb, och de har då kostat 5 miljoner styck. Det är tio nya sjuksköterskor i en sjukvård som går på knäna eller tio nya lärare i en skola som ständigt presterar sämre.
Bo Bernhardsson (S):
Jag tackar för svaret från finansministern. Jag kan inte låta bli att inledningsvis konstatera att det har varit fascinerande att lyssna på debatten om bolagsskatt. Jag hade chansen att lägga mig i det då, men jag får återkomma en annan gång.
Nu gäller det inte riktigt det, även om jag tror att vi på något sätt kan komma in också på det framöver. Jag ska göra ett försök senare. Jag motionerade om att vi borde ändra skattereglerna så att man bara fick detta skattebidrag när arbete eller tjänster utfördes i Sverige.
Jag tror nämligen att många människor upplever det som rätt stötande att vi har skattebidrag som går till sådant som utförs till exempel i Spanien, Italien eller något annat EU-land. Avsikten med ROT och RUT är såvitt jag begriper att stimulera sysselsättningen i Sverige och få bort svartarbete och andra otrevligheter.
Det har varit utgångspunkten. Det är svensk arbetsmarknadspolitik som ska bedrivas, och det är svensk skattepolitik. Med den utgångspunkten lade fram jag min motion om att detta borde avskaffas. Jag fick stöd i skattutskottet, och därvidlag ligger det nu ett uppdrag till finansministern att göra något åt det.
När jag skrev motionen var det förvisso, vad vi kunde inhämta då, så att det inte fanns några andra EU-länder som hade ett liknande system. Nu kan dock finansministern redovisa att det har hänt saker under tiden, och det måste jag naturligtvis acceptera att det har gjort.
Jag har flera frågor, och en fråga jag skulle vilja att finansministern utredde lite bättre är: Vad är det som gör att det strider mot den fria rörligheten att vi bedriver en egen skattepolitik och en egen arbetsmarknadspolitik på detta område? Utveckla det lite bättre! På vilket sätt är det ett brott mot den fria rörligheten? I så fall tror jag nämligen att jag har rätt många andra exempel på hur skattelagstiftning och arbetsmarknadspolitik strider mot den fria rörligheten.
Jag vill höra detta utvecklas. Det andra, Anders Borg, är att jag inte vill höra finansministern bara krypa bakom den europeiska unionen, utan jag vill veta vilken som är finansministerns egen uppfattning om detta.
Är det en rimlig ordning när vi genomför denna typ av skattelagstiftning i Sverige att den måste gälla också i andra länder? Vad tycker finansministern? Jag förstår att kommissionen och EU-regelverket har synpunkter på detta, men vad tycker finansministern själv? Är det ett bra system?
Jag tycker att det är stötande, och jag tycker att man borde göra allt som är möjligt för att försöka förändra regelverket.
Bo Bernhardsson (S):
Jag kommer naturligtvis att med spänning avvakta den vidare processen och det svar finansministern får in. Vi pratar om den fria rörligheten. Först och främst är det så att skattepolitik och arbetsmarknadspolitik är tänkt att vara nationella angelägenheter. Därför förfogar vi i stort sett suveränt över dessa områden, och det är meningen att det ska vara så.
Detta är såvitt jag begriper skattepolitik och arbetsmarknadspolitik. Nu verkar det som att Anders Borg med gott fog kan krypa bakom kommissionen och EU-institutionerna.
Det kan sägas som en randanmärkning att de hade behövt lite mer pr i det här läget i Europa, men jag tror inte att det är bra pr att hävda den här typen av regelverk. Men är det så är det så. Beträffande fri rörlighet är det fullt möjligt för en svensk medborgare att köpa ett hus i Spanien. Det är inte något stopp för fri rörlighet.
Om det kommer ett företag med RUT- eller ROT-tjänster hit kommer det företaget att komma i fråga för de här regelverken. Jag har ställt frågan till Anders Borg: Hur ska man se det här att det strider mot den fria rörligheten?
Hur är det med bolagsskatten - nu kom vi dit - som ett konkurrensmedel? Det kan tänkas finnas företag som av vissa skäl vill etablera sig i Sverige men lockas att flytta huvudkontoren till andra länder därför att bolagsskatten används som ett konkurrensmedel i en kapplöpning mot botten.
Är inte det någonting som träder den fria rörligheten för när? Den fria rörligheten handlar ju om att det ska vara på hyggligt lika villkor. Den sänkta restaurangmomsen kanske strider mot den fria rörligheten. Det kan vara någon som tänker: Jag reser inte utomlands, för det är billigare att äta på restaurang i Sverige. Nu tror jag kanske inte att det är så. Men hur ska det här tolkas?
Ska man kunna säga att det strider mot den fria rörligheten när vi har en egen skattelagstiftning? Jag tycker inte att jag har fått ett bra svar på det. Hur ska det tolkas egentligen? Jag får acceptera att vi har ett problem med regelverken. Vi får se vad svaret blir när Anders Borg skriver till kommissionen.
Men jag tycker fortfarande att det här är en ganska stötande ordning. Vi försöker bedriva skattepolitik för att stimulera sysselsättning i Sverige. Sedan kan vi diskutera hur effektivt det är, men det är det som är avsikten. Då blir vi tvingade att lämna bidrag till husrenoveringar eller städning i Spanien, Italien, Danmark eller Norge. Jag tycker att det är ganska stötande.
Bo Bernhardsson (S):
Vi kommer väl inte så mycket längre. Själva utgångspunkten är att skattepolitik är nationell, arbetsmarknadspolitik är nationell. Det är det som regeringen har velat bedriva.
Nu ställs det krav på att det ska utsträckas till att omfatta vad som sker i andra länder inom unionen. Jag tycker inte att det är rimligt. Maria Abrahamsson försöker beskriva detta som att det är en mänsklig rättighet, som nu träds för när, att man får göra skatteavdrag för städning och renoveringar i Spanien, Italien eller Norge. Nej, jag tycker inte det är en mänsklig rättighet.
Det här är svensk skattepolitik som är avsedd att träffa Sverige och inte andra länder. Jag tror att det är mycket inom nationell skattepolitik som med viss fantasi skulle kunna sägas träda den fria rörlighet för när. Jag har gjort klart vad jag tycker, och finansministern har gjort klart vad han tycker. Vi är inte överens.
Jag tycker att det här är ett stötande system, men finansministern kan luta sig mot EU-regler, såvitt jag kan bedöma. Vi får se hur det här fortsätter.
Bo Bernhardsson (S):
Jag tackar för svaret. Ett skäl till min interpellation är att Riksbanken i sin penningpolitiska rapport uttryckte oro för att matchningen fungerar sämre. Man ser sådana tendenser.
Man skrev i rapporten att det enligt Riksbanken i dag finns tecken på en försämrad matchning på den svenska arbetsmarknaden, vilket driver upp jämviktsarbetslösheten. Man påpekar att det tar lång tid att para ihop lediga jobb och arbetslösa, varpå arbetslösheten riskerar att bita sig fast. Det är några meningar som är hämtade ur den penningpolitiska rapporten, och det är ett skäl till att jag ställde interpellationen.
Ett annat skäl är att Anders Borg och jag för snart ett år sedan hade en diskussion i kammaren om restaurangmomsen. Där påpekade jag - klokt nog, vill jag påstå - att det om man vill stimulera sysselsättningen finns mycket bättre sätt.
När det gäller den sänkta restaurangmomsen kostar nämligen, enligt Finanspolitiska rådets rapport, varje nytt jobb fem miljoner.
Det innebär att pengarna för ett jobb som stimuleras fram på det sättet i stället skulle kunna räcka till tio jobb i sjukvården eller skolan - ja, mer än det egentligen.
Borg svarade när vi hade denna interpellationsdebatt så här: Den direkta sysselsättningseffekten om man ökar de offentliga utgifterna är obefintlig. Eftersom det inte hänt något på utbudssidan måste motsvarande justeringar ske via räntepolitiken. Det var alltså ett väldigt uppgivet resonemang.
Det Anders Borg säger är att man egentligen inte kan göra någonting, för om man gör sysselsättningsstimulerande insatser genom att till exempel öka antalet anställda i sjukvården kommer Riksbanken att behöva höja räntan därför att det inte har hänt något på utbudssidan. Det som skulle ha hänt på utbudssidan är dock det Anders Borg borde ha gjort för att se till att matchningen fungerar bättre så att man kan trycka ned jämviktsarbetslösheten.
Det är det som borde ha hänt. När Borg gör detta konstaterande är det alltså i själva verket så att det är han själv som inte har gjort rätt insatser på utbudssidan. Det är en form av självkritik, skulle jag vilja påstå. Det Anders Borg har gjort under de år han har varit finansminister vill jag påstå i princip är att han har lagt ned eller är på väg att lägga ned den aktiva arbetsmarknadspolitiken.
Det Borg säger är att han i stället ska stimulera fram jobben genom att sänka löner. Det är en lönesänkningslinje. Det är ingen arbetslinje; det är en lönesänkningslinje. Genom jobbskatteavdrag, genom att försämra för arbetslösa och sjuka och genom att försämra socialförsäkringarna tänker han sig att man ska ha bättre incitament att ta jobb. Det handlar då om att ta jobb långsiktigt till ett lägre pris, det vill säga sänka sin lön.
Det är Borgs sysselsättningspolitik. När det däremot gäller den viktiga matchningen på utbudssidan, som handlar om att bygga bort flaskhalsarna på arbetsmarknaden och se till att människor har kompetens att ta de jobb som bjuds ut, har Anders Borg inte skött sina uppgifter. Det är en lönesänkningslinje, ingen arbetslinje, Anders Borg.
Bo Bernhardsson (S):
Jag börjar, Anders Borg, med att jag påstår att det är en lönesänkningslinje som regeringen bedriver. Ja, jag påstår det. Svara mig sedan, för Anders Borg har ju ett inlägg kvar: Har jag hört fel när jag gång på gång har hört Anders Borg stå här i kammaren och säga att det måste bli billigare att anställa? Jag har hört det åtskilliga gånger.
Är det inte också så att jag kan plocka fram åtskilliga ekonomer av facket som kan vidimera att den politik som Anders Borg bedriver har till syfte att sänka reservationslönerna, det vill säga sänka lönerna? När man sänker a-kassan och försämrar socialförsäkringarna över huvud taget och samtidigt genomför detta jobbskatteavdrag är syftet - det är många ekonomer som skulle intyga det - att sänka lönerna.
Har jag, Anders Borg, hört fel när jag många gånger har hört honom säga - för det har jag gjort - att det måste bli billigare att anställa? Om det inte är en lönesänkningslinje, vad är det då? Anders Borg upprepar påståendet att jag skulle bygga min argumentation på att Sverige ligger dåligt till i Europa, att jag skulle hävda att Sverige ligger dåligt till i Europa. Sedan räknar han upp att vi har bättre tillväxt och att vi har bland de bästa statsfinanserna.
Jag har aldrig sagt något annat än att vi ligger bra till. Hela min poäng är att just därför att vi ligger bra till borde vi kunna göra rätt saker och göra mer för att rusta arbetskraften, för att få ned jämviktsarbetslösheten och för att få ned all arbetslöshet. Min poäng är alltså att vi har utrymme att göra detta. Anders Borg, kostnaden för någonting är vad man måste avstå från för att få det.
För de pengar som har östs ut i form av skattesänkningar och bidrag till företagen skulle vi i stället ha kunnat få en politik som rustar arbetskraften ordentligt, som satsar på utbildning, innovationspolitik, forskning och så vidare. Allra sist ska jag ta upp utanförskapet. Det är först nu, med den politik som Anders Borg genomför, som det riktiga utanförskapet har börjat öka på allvar.
Bo Bernhardsson (S):
Jag ska börja med att tacka Elisabeth Svantesson för svaret. Men jag måste konstatera att det är en missuppfattning av ämnet. Problemet är att svenska företag och den offentliga sektorn, kommunerna och landstingen, inte kan få rätt arbetskraft eftersom arbetskraften saknar rätt kompetens. Om man inte får tag i ingenjörer, sjuksköterskor eller plåtslagare kan inte svaret vara jobbskatteavdrag.
Matchningsproblemet måste lösas med en aktiv arbetsmarknadspolitik, med en hög kvalitet på arbetsmarknadsinsatserna, med förstärkningar i det reguljära utbildningssystemet och med arbetsmarknadsutbildning. Det är så det löses. Det här är ett icke-svar. Svaret på den fråga som är ställd kan inte vara jobbskatteavdrag. Det är klart att man kan välja att svara jobbskatteavdrag på alla frågor som ställs, men det är inte särskilt konstruktivt, tycker jag. Men, okej, jag har fått ett svar.
Låt mig diskutera svaret jag har fått. I Riksbankens penningpolitiska rapporter sysslar man bland annat med jämviktsarbetslösheten. Gång på gång i de rapporterna påpekar man att det är problem på den svenska arbetsmarknaden när det gäller matchningen. Varför gör Riksbanken det? Jo, det gör Riksbanken därför att det finns ett pris att betala om man missköter arbetsmarknadspolitiken.
Då kommer nämligen Riksbanken, när vi någon gång i framtiden får en högkonjunktur och ordentlig fart i ekonomin, vilket vi hoppas ska inträffa, att behöva höja räntan mycket tidigare än man skulle ha behövt göra om arbetsmarknadspolitiken hade skötts som den skulle. Det finns ett pris att betala för att inte göra det.
Svaret på frågan, Elisabeth Svantesson, kan inte vara jobbskatteavdrag. Det är utbildningsinsatser. Det är hög kvalitet på arbetsmarknadspolitiken. Det är den typen av riktade insatser som måste till.
Och det är ingen lösning, om man ska ha plåtslagare eller sjuksköterskor, att efterfrågan på grupper med svag förankring på arbetsmarknaden stärks, vilket också är en del av svaret. Det är väl jättebra, men det är inte svaret på frågan. Jag måste konstatera att den svenska arbetsmarknadspolitiken i själva verket är nedlagd.
Den aktiva arbetsmarknadspolitiken är nedlagd, och den är ersatt av en lönesänkningspolitik och en jobbskatteavdragspolitik, som är tänkt att lösa i stort sett alla problem.
Men arbetslinjen - det begreppet har tagits över av högeralliansen - finns egentligen inte längre, för arbetslinjen förutsätter en aktiv arbetsmarknadspolitik. Sedan finns det en del i svaret som jag kanske inte hinner fullfölja nu.
Den handlar om hur regeringen använder statistiken när man konstaterar att vi har fått fler sysselsatta. Ja, det är väl sant, men vi har också fått en mycket större befolkning och ett mycket större behov av arbete.
Och om jag konstaterar att det är fler som är sysselsatta i Kina än i Sverige säger det ingenting om att arbetsmarknaden i Kina skulle vara bättre. Samtidigt som vi har fått en viss ökning av de sysselsatta har vi fått en ännu större ökning av arbetslösheten - eller hur?