Erik Ullenhag (L):
Jag ska försöka bena ut frågeställningarna. Josefin Brink säger att vi kan styra upp detta i regleringsbrevet. Nja, Josefin Brink, vi följer från regeringens sida de så kallade Parisprinciperna vad gäller Diskrimineringsombudsmannen och arbetet mot diskriminering. Dessa innebär att en sådan här myndighet ska vara mer fristående än andra myndigheter, för man tror på det arbetet. I princip har Diskrimineringsombudsmannen ett blankt regleringsbrev.
Det innebär inte att vi inte ska följa arbetet och fundera på hur vi kan se till att ha ett effektivare och vassare arbete för jämställdhet och en vassare lagstiftning. Det andra som Josefin Brink ifrågasätter är om vi har skärpt diskrimineringslagen. Jag kan upprepa vad jag sade. Man utökar diskrimineringsgrunden kön till nya områden: socialtjänst och hälso- och sjukvård.
Jag ser framför allt stora historiska försyndelser. Den kvinna som möter sjukvården möter en vetenskap och en sjukvård som har mindre kunskap om kvinnors sjukdomar än om mäns, därför att man har haft en forskning som ur jämställdhetssynpunkt varit bekymmersam. Det var i sig en förbättring av lagstiftningen. Det var också en skärpning av lagstiftningen att det nu ska kosta mer än tidigare att diskriminera. Sedan kan man alltid väga för och emot.
Josefin Brink säger ganska tvärsäkert att de aktiva åtgärderna är viktigare än att den enskilde ska få rätt. Jag tror att man behöver båda två. Vi har en lagstiftning med en tydlighet i att jag, om jag blir diskriminerad på grund av kön eller annan diskrimineringsgrund, får upprättelse och ett rejält skadestånd. Kostar det att diskriminera tror jag att det för jämställdhetsarbetet framåt.
Jag är medveten om att Vänsterpartiet inte har en historia av att prioritera små och medelstora företags verklighet. Man kan alltid diskutera om det är rimligt att ha längre tid mellan jämställdhetsplaner och se särskilt på små och medelstora företags behov och situation. Jag tror att det är rätt viktigt att göra det och att se den verklighet som många av våra småföretagare lever i. Med det sagt tror jag och regeringen på aktiva åtgärder som instrument.
Vi har gett uppdrag för att se om den lagstiftning vi har kring aktiva åtgärder har varit verkningsfull. Det finns en utredning om att skärpa lagstiftningen vad gäller aktiva åtgärder. I det arbetet handlar det om att hitta vägar. Detta bereds nu på Regeringskansliet för att se till att det finns verkningsfulla sanktioner ifall man inte uppfyller de krav som finns på aktiva åtgärder, till exempel en jämställdhetsplan eller en lönekartläggning.
Även om man har en fristående diskrimineringsombudsman är det klart att vi följer utvecklingen. Jag kommer att vidta åtgärder ifall det behövs för att tydliggöra att det faktiskt ska vara så som vi sade i samband med att man slog samman de fyra myndigheterna: att jämställdhetsarbetet inte skulle tappa fart. Det är centralt att det är så. Josefin Brink medger att resurserna inte har minskat.
Om man slår samman fyra myndigheter som jobbat mot fyra olika diskrimineringsgrunder är det klart att man i normala fall funderar på att göra vissa samordningsvinster genom att man har gemensam "overheadpersonal" som i all verksamhet. Det är därför man ibland slår samman företag och organisationer. Trots att man kan göra samordningsvinster valde regeringen att inte minska anslagen.
Det innebär att de resurser, pengar och medel som finns för att bedriva det faktiska arbetet i praktiken har ökat. Men självklart lyssnar vi alltid på de signaler vi får från en myndighet eller från något annat håll om att det behövs mer resurser. Det är då något vi får prioritera i det budgetarbete som finns.