KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mats Pertoft (MP):
Som jag sade inledningsvis står jag inte här för att diskutera Saltå Kvarn. De gav mig inspiration till frågeställningen och gjorde mig upprörd över Skatteverkets tolkning, men det är inte det som är det intressanta här. Det intressanta är den principiella frågan. Det är ett företag nu som har fått sina avdrag underkända.
499 företag är kvar. Vi kan då diskutera de 499 företagen i stället. I Kyotoprotokollet räknar man klimatkompensation, enligt CDM-systemet, som likvärdig med andra sätt att begränsa koldioxidutsläppen.
Kyotoprotokollet är ju någonting som Sverige försöker följa, och det här räknas som en kostnad även där. Själva principen att betala för att kompensera sitt koldioxidutsläpp måste ändå vara möjligt att diskutera. Eller vi kan ta något annat, något lite närmare finansministern.
Regeringskansliet köper utsläppsrätter. Riksdagen köper utsläppsrätter. Är det gåvor? Jag tror att det skulle bryta mot en hel del av både Regeringskansliets och riksdagens regelverk om det skulle ses som gåvor, eftersom det är ganska stora belopp som alla ledamöters och ministrars utsläpp klimatkompenseras med. Energimyndigheten köper utsläppsrätter.
Man kan köpa utsläppsrätter på statliga verks hemsidor. Arlanda flygplats har länkar direkt där man erbjuds att köpa utsläppsrätter när man ska resa någonstans. Det här är som sagt en verksamhet som i Sverige omsätter 75-100 miljoner kronor per år.
Den principiella frågan, helt oberoende av vilket svar Saltå Kvarn får på sitt överklagande, måste vara: Anser vi i Sverige att utsläppsrätter är en gåva som inte har några effekter, förutom lite goodwill? Eller är det en praktisk sak där jag köper en sak och får en annan tjänst tillbaka?
I så fall är det någonting annat än en gåva. Då är det en kostnad. Det är detta min fråga handlar om. Det måste ändå vara möjligt även för finansministern att diskutera principer för klimatkompensation även om det gäller ett företag i Sverige som har överklagat Skatteverkets beslut.
Det må vara hänt, och jag har största respekt för Skatteverkets kompetens och även för domstolen som säkert kommer fram till ett klokt beslut. Ett alternativ kanske är att jag ber några journalister att ställa frågan till finansministern och se om man får något bättre svar då. Jag menar att här i kammaren måste vi kunna diskutera principer.
Därför fortsätter jag envist att ställa frågan till finansministern: Är klimatkompensation en kostnad eller inte?
Mats Pertoft (MP):
Jag verkar inte få något svar av finansministern på mina frågor, och det är ganska oroväckande. Det finns som sagt 500 företag i Sverige i dag som klimatkompenserar. Det finns ett regeringskansli, en riksdag, en energimyndighet etcetera. Man klimatkompenserar för 75-100 miljoner kronor per år, och det är ganska mycket pengar.
Ska man vänta tills rättsväsendet är färdigt undrar jag hur mycket klimatkompensation som till slut finns kvar. Det är det allvarliga i detta. Det skulle därför vara bra att få veta vad regeringen tänker i denna fråga.
Domstolen kanske kommer fram till att det är en kostnad, och det är i så fall jättebra. Den kanske kommer fram till att det är en gåva, och då får man acceptera det och kanske ändra lagar och förordningar på något sätt så att det blir tydligare.
Regeringen måste väl ändå ha en åsikt om huruvida klimatkompensation är en kostnad rent principiellt eller om det är något man bara skänker bort. Vad ska de 500 företagen göra under tiden? Vad ska de företag göra som arbetar med klimatkompensation? Ska de läggas ned under tiden?
Ska Sverige sluta klimatkompensera för nästan 100 miljoner kronor om året? Den här frågan är alltför viktig för att finansministern bara ska kunna avvakta domstolens beslut och ett överklagande.
Mats Pertoft (MP):
Tack, ministern, för svaret! Det gladde mig, men samtidigt är jag lite undrande. Tyvärr har regeringen ett inte en alltför bra track record, eller historia, i denna fråga. Riksdagen har däremot varit väldigt tydlig från början.
År 2011 beslöt en enig riksdag som svar på EU-kommissionens grönbok att Sverige ska jobba för en enhetlig sänkt moms på e-böcker. Det ska vara samma moms på e-böcker som för pappersböcker. Detta framfördes dock aldrig av regeringen i svaret till EU-kommissionen. Trots vad finansministern säger är jag fortfarande tveksam.
Jag måste ändå tolka beteckningen neutral men inte positiv som att man inte aktivt arbetar för att genomföra riksdagens ståndpunkt i denna fråga. Det går tvärtemot det beslut som riksdagen fattade för två veckor sedan.
Ett enigt riksdagsbeslut följde skatteutskottets förslag att uppmana regeringen att speciellt följa riksdagens beslut i frågan. Jag träffade tillsammans med några andra ledamöter från skatteutskottet i januari en fransk före detta minister som har uppdraget från franska regeringen att arbeta med denna fråga som också uttalade sig skeptiskt.
På min direkta fråga sade han: I Bryssel är man väl medveten om riksdagens hållning i frågan, men man vet ingenting om den svenska regeringens hållning. Jag skulle ändå vilja skicka frågan till finansministern: Vad gör att jag nu ska kunna lita på att Sverige verkligen framför denna fråga?
Regeringen har inte en positiv historia i frågan. Anna-Karin Hatt och regeringen har uttalat att Sverige ska vara på topp. Vi ska vara en it-nation och ligga långt framme.
Vad är det då som gör att vi inte är det land som går i bräschen och verkligen slåss för att oberoende av medium ska böcker och tidskrifter beskattas lika? Oberoende av om det är papper eller elektronisk bakgrund när vi läser våra tidningar eller böcker ska det vara samma skattesats. Det borde vi vara eniga om. Vi är det till ord.
Men vi ska vara det också i vår kommunikation utåt och särskilt gentemot EU-kommissionen.
Mats Pertoft (MP):
Jag tackar så mycket för förtydligandet och uppläsandet av talepunkterna, för det gör det här väldigt tydligt. Jag hoppas verkligen att det här stämmer. Jag måste dock ställa mig frågan: Hur länge har det här gällt? Senast i höstas fick jag andra besked, och det var det som ledde till den här interpellationen.
Om det hade funnits en enhetlig, tydlig politik från regeringens sida i denna fråga som hade följt riksdagens beslut hade vi aldrig behövt ha den här debatten. Men det har det inte funnits.
Från 2011, när riksdagen tog ett enhetligt beslut att man ville sänka digitalmomsen till samma momssats som på pappersprodukter, fram till nu har det funnits frågetecken. Det är något som gör att jag måste fråga mig hur gamla dessa talepunkter är.
Jag vill påpeka att jag inte har något problem med dessa talepunkter, utan jag gläder mig åt att det är så tydligt. Apropå momssatser kan jag säga att jag delar finansministerns ståndpunkt. Det borde finnas mer enhetlighet. Det är därför vi i Miljöpartiet, tillsammans med flera andra partier i riksdagen, har drivit frågan om generell skatteöversyn. Tyvärr har framför allt Moderaterna inte varit villiga att gå på den linjen.
När jag har frågat enskilda ledamöter i skatteutskottet har alla utom moderaterna varit intresserade. Det är dock inte detta vi diskuterar här. Min fråga är helt enkelt: Hur länge har dessa talepunkter gällt? En riktig öppenhet i den här frågan skulle underlätta historiebilden också.
Jag har ju inte kommit hit till kammaren bara för skojs skull utan för att jag vill ha svar på en fråga. Branschföreningar, väljare och så vidare har frågat mig var Sverige står i denna fråga. Nu har finansministern tydligt visat talepunkterna, och dem är jag som sagt nöjd med. Men jag skulle vilja veta: Från och med när har dessa talepunkter gällt?
Så sent som i höstas fick tidningsutgivare svaret att Sveriges förhållningssätt är neutralt men inte positivt - neutral, not positive. Det tycker jag inte stämmer. Det är inte samma sak som det Anders Borg just nu sade. Det är detta som gör mig orolig. Vi kan se att riksdagen har en uppfattning och regeringen en annan, och så finns det i Bryssel ytterligare en uppfattning.
Sverige ska tala med en röst. Det är på det sättet vi kan nå framgång. Regeringen och finansministern har ett ansvar för att Sverige ska tala med en röst. Efter vad jag kan se har detta inte skett förrän nu. Det är jättebra om det sker nu, och det är jättebra om vi nu gemensamt kan gå vidare och möta EU-kommissionens kommande förslag med en enig hållning och dessutom är överens inte bara med Frankrike utan till exempel med Tyskland.
Den nya tyska regeringen har i sitt koalitionsfördrag mellan socialdemokrater och kristdemokrater skrivit in att de också vill verka för detta. Det finns alltså en bred europeisk enighet om att möjliggöra att ha samma momssats för pappersprodukter som för digitala produkter. Sedan ska det förstås inte gälla alla digitala produkter - även där är vi överens - men om det gäller tidningar och böcker är jag nöjd.
Min fråga till finansministern är alltså: Från och med när har dessa talepunkter gällt?
Mats Pertoft (MP):
Jag är överens med finansministern om ståndpunkten. Sedan tycker jag att man ska vara lite försiktig med att tala om hörsägen när det handlar om skriftliga minnesanteckningar från ett möte. Det måste vara något som inte har fungerat riktigt i den här frågan, och det är därför den här interpellationen blev nödvändig.
Jag har själv ställt skriftliga frågor tidigare. Andra ledamöter har haft interpellationsdebatter - senast var i november förra året, tror jag - och det har inte gjort det helt tydligt. I dag har vi fått ett tydligt besked. Jag är glad över att det är tydligt vilken Sveriges ståndpunkt är och att regering och riksdag är eniga, men det har inte varit en helt lätt väg dit.
Jag kan påminna om att det som först fick mig att haja till i den här frågan var att det i regeringens svar på EU-kommissionens grönbok inte fanns ett enda ord om detta med e-boksmoms, trots att det fanns ett enhälligt beslut i riksdagen i den frågan.
Riksdagen har hela tiden velat ha samma momssats på såväl papper som digitala produkter. Nu har vi fått ett tydligt besked, och jag vill tacka finansministern för svaret. Det är trevligt att vi är överens i denna fråga. Kanske vi kan slippa sådana debatter i framtiden då.
Mats Pertoft (MP):
Jag tackar statsrådet för svaret på interpellationen. Jag kan inte låta bli att tänka tillbaka två veckor när vi skulle ha haft denna interpellationsdebatt. Samma dag blockerades tunneln under Söder helt genom en olycka.
Vi vet fortfarande inte riktigt vad som orsakade olyckan, men det synliggjorde på ett väldigt tydligt sätt svårigheterna och säkerhetsbristerna på denna sträcka.
Eftersom jag själv också åker denna sträcka fram och tillbaka från Södertälje till Stockholm varje dag blev jag extra drabbad och känner väldigt starkt med alla mina medresenärer som fick byta resmönster. Jag är väldigt glad och tacksam att ingen person skadades vid olyckan.
När jag blev klar över vad som egentligen hände kunde jag bara säga att det var tur, kanske mer tur än skicklighet. Säkerhetsriskerna blev väldigt tydliga, precis som statsrådet var inne på. Då undrar jag hur vi ska bära oss åt.
Jag förstår ju logiskt att det skulle behövas en separat sträckning. Citybanan ska stå klar 2017. Det var tur att alliansregeringen snabbt ändrade sig 2006. Direkt efter valsegern stoppade man bygget, men ångern kröp snabbt fram. Man ändrade sig, och bygget har fortsatt sedan dess.
Vi kan inte vänta tre fyra år på att Citybanan ska bli färdig och att till dess ska ingenting hända utom att nödtorftigt lappa och laga.
Jag menar att statsrådet ändå borde ta med sig uppmaningen till Trafikverket att ordentligt se över alla möjliga möjligheter att snarast möjligt gå in med genomgripande underhåll och reinvestering. Man måste naturligtvis i så fall reducera trafiken under den tiden.
Men att vänta med att göra detta till 2017 när det här är den tätast trafikerade järnvägssträckan i hela Sverige och när människor kan råka illa ut menar jag är ur ett konsument- och säkerhetsperspektiv helt omöjligt.
Man borde inte bara säga lite grann automatiskt: Ja, det är klart att vi måste leda om tågen för att klara av detta. Nej, man måste vända på varenda liten sten för att få till en så god reinvestering och genomgripande underhåll som möjligt så fort som möjligt, för det här är ju inte första gången.
Hela hösten har varit kantad av olika varningar om bristande rälsskydd, om bultar som har försvunnit och om räls som har legat lösa. Jag lämnade in den här interpellationen för två månader sedan. Då hörde jag om detta för första gången. Det finns de som har hört larmrapporterna mycket tidigare.
Min fråga till statsrådet är: Kan statsrådet tänka sig att snarast möjligt be Trafikverket att åter se över möjligheterna att så snabbt som möjligt genomföra genomgripande underhållsarbeten?
Mats Pertoft (MP):
Jag tycker att det är viktigt att vi tittar framåt och inte gräver ned oss för mycket. Jag tror att alla partier i backspegeln kan hitta olika fel hos den andra parten.
Men för mig är det här en väldigt allvarlig situation, och jag tror att infrastrukturministern delar min åsikt att det är allvarligt att Sveriges mest trafikerade sträcka uppvisar stora säkerhetsbrister. För att hålla sträckan i gång måste man, såvitt jag förstår, inspektera den i princip varje vecka och kolla om rälsen sitter fast.
Det ska man hålla på med i tre år. Egentligen är det svårt att begripa att man håller på med en situation med allvarliga säkerhetsbrister - det är vi överens om - samtidigt som man säger att det är väldigt trafikerat.
Utifrån den situation som råder skulle jag fortfarande vilja att statsrådet ber Trafikverket att se över möjligheterna. Man kanske inte kan ha det perfekta underhållet, men man måste kunna göra mer än vad man gör nu.
Kanske måste man under sommarmånaderna eller julen - jag vet inte vilka årstider för jag är ingen trafikexpert - reducera hastigheten. Det kommer att leda till inställda turer och allt möjligt för oss som pendlar dagligen.
Det är vansinnigt att den starkast trafikerade sträckan är så osäker att den måste inspekteras varenda vecka fram till 2017 för att kunna trafikeras över huvud taget med någorlunda säkerhet. Samtidigt vet vi att riskerna bara ökar.
Det är klart att de där syllarna och bultarna inte kommer att bli bättre under den tiden, snarare sämre.
Skulle inte statsrådet kunna ta med sig den frågan och ta den ett varv till och försöka undersöka alla möjligheter att öka säkerheten så att vi inte måste vänta ända till 2017 innan vi kan känna oss trygga på den här sträckan.
Det måste naturligtvis gå att finansiera, och resenärerna kommer säkert att kunna stå ut med en del förseningar, inställd trafik och så vidare. Det måste gå att göra någonting bättre än vad det är nu. Eller ska vi vänja oss vid att varje månad höra nya rapporter från tågpersonal om säkerhetsbrister?
Det här skadar järnvägens rykte i hela Sverige. Jag menar att man helt enkelt inte kan vänta. Man måste hitta en lösning snarast.
Mats Pertoft (MP):
Jag skulle vilja upprepa min fråga.
Jag tycker att det är anmärkningsvärt att den här hösten har dominerats mediemässigt av brister i säkerhet på järnvägen, framför allt på Centralbron och i tunneln i närheten.
Som tur är har än så länge bara en olycka, där anledningen är oklar, skett. Men statsrådet är ändå inte beredd att se över möjligheterna och låta Trafikverket förutsättningslöst titta på hur man kan trolla med knäna och genomföra mer än bara säkerhetsuppehållande åtgärder, som jag förstår att man gör.
Den frågan har jag tyvärr inte fått något svar på, utan det enda svar som jag har fått är att man har tittat på detta någon gång. Jag menar att det utifrån vad som har hänt finns all anledning att åter se över detta och se om vi på något sätt kan göra detta snabbare, säkra upp sträckan snabbare, så att vi har fullgod säkerhet före 2017.
Mats Pertoft (MP):
Jag tackar ministern för svaret. Framför allt den sista meningen, att yrkeshögskolan kommer att vara en attraktiv utbildningsform för företag som efterfrågar kvalificerad yrkeskompetens, kan jag till fullo instämma i. Jag hoppas också verkligen att den kommer att besannas. För Miljöpartiet var yrkeshögskolans inrättande ett länge efterlängtat beslut.
Det som fick mig att skriva den här interpellationen är något som också nämns i svaret, nämligen att yrkeshögskolan ska "erbjuda utbildningar utifrån vad som efterfrågas på arbetsmarknaden". Under våren har jag haft kontakt med ett antal utbildningsanordnare som alla har skapat bra utbildningar som har lett direkt till jobb.
På den utbildning jag först hade kontakt med, nämligen den på Skillebyholm i Järna, var det 19 av 20 som fick jobb direkt efter utbildningen. Sedan har vi byggmästarutbildningen vid Nackademin.
Stockholms Byggmästareförening såg sig föranledd att skriva en debattartikel på Brännpunkt, där man uttryckte att man var helt förfärad över att Nackademin hade fått nej, för man var i desperat behov av fler utbildade personer, som skulle ha kunnat få jobb omedelbart. Jag var på Gotland, där vindkraftsutbildningen hade fått nej.
Av de hittills utbildade har 18 av 20 fått jobb direkt efter utbildningen. Detta är utbildningar som skapar jobb. De ger människor möjlighet att komma ut i arbetslivet. De skapar de jobb som vi behöver nu och inte om några år, när vi hoppas att konjunkturen faktiskt har kommit i gång ordentligt.
Konjunkturmässigt är det nu vi ska utbilda våra arbetslösa. Det är nu som de kan matchas in på arbetsplatser. Det är det som gör mig oroad. År 2014 var det 1 185 ansökningar till yrkeshögskolan, men det var bara 380 som beviljades. Också yrkeshögskolan själv säger att man inte kan bevilja alla de utbildningar som man tycker borde komma till stånd.
I grunden ligger en total felbedömning från alliansregeringen i budgetsammanhang. Man ger för få platser och för lite medel till yrkeshögskolan. Det är ganska allvarligt i ett läge där det just är den bästa tidpunkten att utbilda folk så att de kan sätta i gång att arbeta i den kommande högkonjunkturen.
Om några år är vi antagligen i en högkonjunktur, och då är det inte lika angeläget, men just nu är det ett gyllene tillfälle. Då misslyckas alliansregeringen med att skaka fram utbildningsplatser som leder till arbete.
Därför undrar jag: Hur kommer ministern att se till att vi kan matcha dessa människor, som vill jobba, mot arbetsmarknadens behov? De får ju inte den möjligheten. Alliansregeringen nekar dem faktiskt rätten att få utbildning så att de kan komma ut i arbetslivet, och de måste fortsätta vara arbetslösa. Det är ganska allvarligt.
Mats Pertoft (MP):
Jag blir lite lättad när jag förstår att ministern känner sig frustrerad över bristerna, för det är viktigt. Men vi kan inte hålla på att hela tiden jämföra med hur det var 2006, för snart åtta år sedan. Det handlar om att jämföra med framtiden och jämföra med framtida behov i stället för med hur det var en gång i tiden när någon annan styrde.
Det är en sjukdom som den här regeringen verkar ha, att hela tiden tänka på hur det var före 2006. Jag tycker att det är lite länge sedan. Att man har det som motto att alla inte får har jag svårt att förstå.
Meningen är ju att vi maximalt ska matcha de arbetslösa med de jobb som finns, och där har yrkeshögskolan en viktig roll att utbilda. Det som fick mig att skriva den här interpellationen var att det verkar vara så tydligt att man inte längre ska tillåta karriärbyten.
Myndigheten för yrkeshögskolan är väldigt tydlig i sina avslag med att man inte ska byta karriär.
Man ska ha ett förflutet i just det område som man vill fortsätta sin utbildning i. Jag tycker att det är ett väldigt märkligt synsätt, för hela det svenska samhället bygger på att vi har maximal flexibilitet för att maximalt kunna matcha rätt personer, med rätt utbildning, med rätt jobb. Myndigheten för yrkeshögskolan ger ett svar när det gäller alla dessa tre utbildningar.
Det handlar alltså om vindkraftstekniker - det är otvivelaktigt en framtidsbransch. Det handlar om byggnadsingenjörer - det är otvivelaktigt en framtidsbransch. Det handlar om en av de gröna näringarnas viktiga bitar: trädgårdsmästare. Man säger att människor måste ha ett förflutet just i dessa branscher i stället för att säga: Ja, man ska kunna byta bransch.
Det är väl den flexibiliteten som har gjort den svenska arbetsmarknaden stark? Det handlar om att vi har en möjlighet till individuell flexibilitet och att vi kan byta karriär. Det är visserligen något som har varit en stor svaghet i hela Alliansens skolpolitik - man har försvårat byten inom gymnasiet.
Men på arbetsmarknaden har jag inte märkt en vilja att bygga murar mellan olika utbildningar och mellan olika branscher på det här sättet. Det gör mig väldigt orolig. Därför skulle jag vilja fråga ministern: Stämmer det att man på det här sättet inte längre ska tillåtas att göra karriärbyten i det svenska utbildningssystemet när man ska försöka matcha med rätt jobb?
Mats Pertoft (MP):
Jag kan hålla med om stoltheten över det svenska systemet när det gäller både vuxenutbildningen och förskolan.
Vad jag syftar på när det gäller karriärbyten är att Myndigheten för yrkeshögskolan i avslagen när det gäller dessa utbildningar har anfört att det för lite har krävts att man ska ha erfarenhet av dessa branscher. Det är det jag menar med karriärbyten.
Jag menar, precis som ministern sade, att det är viktigt att man kan göra karriärbyten. Men när det gäller byggnadsingenjörsutbildningen krävs det att man har haft en karriär inom den branschen. När det gäller trädgårdsmästarutbildningen krävs det att man har haft en karriär inom den branschen. Annars beviljas inte den utbildningen. Det är samma sak med vindkraftstekniker. Då blir jag orolig.
Det är nämligen ett adelsmärke för svensk vuxenutbildning att man kan byta karriär. Det är just därför som jag tycker att det vore viktigt att få det bekräftat från ministern att det inte ska krävas en karriär inom just den bransch där man ska utbilda sig. Man ska kunna byta. Det skulle vara väldigt bra om vi kunde vara överens på den punkten. Men då måste man också inom yrkesutbildningen sluta kräva detta av utbildarna.
De ska inte behöva kräva det av sina studenter.
Mats Pertoft (MP):
Tack för svaret, finansministern! Jag kan börja med att säga att jag inte anser att någon formellt har gjort direkt fel i denna fråga. Alla, både Skatteverket och andra parter, har hanterat den enligt regelboken.
Problemet är att de som kommer i kläm är tryckerikunder och svenska förlag. I Sverige har vi ett system där företagen i betalningskedjan hanterar momsen åt staten för att sedan betala in den till Skatteverket i slutändan.
Det som nu har hänt är att tryckerierna har fått tillbaka momsinbetalningar från Skatteverket eftersom man, som finansministern också påpekade, har sänkt momsen.
De förlag som har dragit av momsbetalningar i sin momsdeklaration blir då tvingade att betala mer moms till Skatteverket. Det är tryckerierna som har fått tillbaka pengar, men dessa pengar borde egentligen ha hamnat hos deras kunder.
Jag menar att Skatteverket borde ha ett ansvar för dessa betalningar. Nu säger Skatteverket att tryckerierna ska betala vidare pengarna till sina kunder, men riktigt så fungerar inte det svenska skattesystemet. Det fungerar inte så att olika parter skickar pengar mellan varandra, utan det är Skatteverket som har högsta ansvar för detta.
Det är väldigt viktigt att staten tar ansvar för denna hantering. Vad som nu är på gång är ju att många förlag - bokförlag, tidskriftsförlag och andra tryckerikunder, framför allt företag - drabbas av väldigt höga kostnader som de inte kan hantera. De har inte dessa pengar, och det är inte de som har gjort fel.
Trots att de har gjort allt rätt enligt gällande regler tvingas de till konkursens brant. Detta hotar jobb. Det hotar företag, som kanske måste gå i konkurs och säga upp sina medarbetare för att de har gjort rätt. De har gjort rätt rent formellt.
De har gjort allt enligt regelboken, men under resans gång har reglerna ändrats. Det är inte företagen som ska bära ansvaret när regelboken har ändrats. Det borde vara staten som tar det ansvaret när regelverket ändras under resans gång. Detta hotar arbetsplatser och företag, som hamnar i knipa.
Jag får dagligen mejl från olika förlag som säger: Nu, den 12 juni, får vi betalningsföreläggande, och då måste vi betala in dessa pengar till Skatteverket, men vi har inte dessa pengar. Vi tvingas gå i konkurs om inte något händer. Detta menar jag att det är regeringens ansvar att hantera.