Hillevi Engström (M):
Det är en myt att arbetsmarknaden fungerade bättre förr. Det är en väl genomarbetad myt. Det insåg väljarna 2006 när man bytte styre och alliansregeringen kom till makten. Det var mycket som fungerade dåligt på arbetsmarknaden. Trots att Sverige var på toppen av en högkonjunktur var det ett stort utanförskap, och a-kassan var en bidragande del till det.
Det var en rundgång i systemet där man kunde vara inne i en åtgärd, sedan stämpla på a-kassan, få en aktivitet, och så kunde man stämpla igen. Forskningen och erfarenheten visar att många gånger var de här åtgärderna bara till för att man skulle kunna komma tillbaka till a-kassan. Man hade också sedan 90-talskrisen oerhört stora volymer i arbetsmarknadsutbildning, och där är forskningsresultaten entydiga i att man inte kunde upprätthålla en hög kvalitet. Det var alltså inte bra åtgärder.
Man kan inte säga att arbetsmarknaden fungerade väl, för det var ett stort utanförskap, trots att vi var på toppen av en högkonjunktur. Det är inte heller rätt som Jasenko Omanovic tar upp när det gäller arbetsmarknadsutbildning. Den har ökat under senare år, och enligt den statistik jag har sett var i januari ungefär 13 000 personer i arbetsmarknadsutbildning inom och utom garantierna.
Jag vill vara tydlig med att arbetsmarknadsutbildning definitivt kan vara viktig om den kommer till rätt person och är av bra kvalitet. Det är också viktigt att veta att arbetsmarknadsutbildning kostar tre gånger så mycket som reguljär utbildning, inom till exempel yrkesvux, som kan erbjuda liknande kurser. Jag tror inte att det är rätt tänkt att ta bort arbetsmarknadsutbildningen utan att man ska ha den på en rimlig och bra nivå.
Viktigast när det gäller utbildning är att människor faktiskt ska kunna få en rejäl utbildning som är längre än den upphandlade, tre gånger så dyra arbetsmarknadsutbildningen kan bli. Man kanske kan studera till sjuksköterska - det ska ju vara inom det reguljära utbildningssystemet - eller vad det nu kan vara fråga om. Tittar man på var efterfrågan är som störst är det inom mer kvalificerade yrken som det ofta tar längre tid än ett år att utbilda sig till.
Sysselsättningsfasen är alltså till för att människor ska få vara på arbetsmarknaden, närma sig den och få kontakter, nätverk och relationer och stärka sin position samtidigt som de fortsätter att söka arbete och har kontakt med sin arbetsförmedlare. Jag vill uttrycka mig väldigt tydligt: Det ska vara det som människor känner sig stärkta av och som känns meningsfullt.
Om man är i en verksamhet som känns meningslös och man inte tycker känns okej måste Arbetsförmedlingen informeras så att placeringen bryts. Där måste vi andra finnas med, för det duger inte att stå i riksdagens talarstol och fortsätta sprida myter.
Har man fått vetskap om ett missförhållande är det vår medmänskliga skyldighet att ta upp det med den lokala arbetsförmedlingen och säga: Den här personen kanske inte själv kan ta upp det, men jag har fått reda på att där och där är det si och så. Det är att hjälpa människor, Jasenko Omanovic. Framför allt måste vi få fler arbetsgivare, såväl ideella som privata, som vill ta emot en långtidsarbetslös person.
Jag skulle inget hellre vilja än att ingen enda person skulle vara långtidsarbetslös, men vi vet att genomsnittet för de här personerna är en arbetslöshet på mer än sju år. Närmare åtta år har man prövat olika saker, men man har ändå inte lyckats få en anställning trots många åtgärder. Låt oss i stället hjälpas åt och se vad vi mer kan göra när de andra sakerna inte har hjälpt för att få in en person på arbetsmarknaden.