KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gabriel Romanus (FP):
Jag tror inte att man ska läsa detta som att vi vill minska myndigheternas roll. Vi vill bara förankra målen, även etappmål och mätbara mål, i riksdagen. Trots allt representerar regeringen en mindre del av folket än vad riksdagen gör. Men självklart ska myndigheterna få arbeta. Jag tror jag vågar påstå att Folkhälsoinstitutet skulle göra ett bättre jobb om tjänstemännen i Regeringskansliet lade sig i lite mindre. Det är min bild.
Jag har ett gott förtroende för Folkhälsoinstitutet, om det är den myndigheten. Jag har även förtroende för Socialstyrelsen. Vad jag tycker speglar en bristande respekt för det arbete som utförs av medarbetarna i myndigheterna är när man tror att man kan flytta myndigheten till Östersund utan att det blir en försvagning av arbetet. Nu inser man att det blir en försvagning, men man tycker tydligen inte att det gör något.
Det bekymrar mig eftersom det är ett viktigt arbete, där Folkhälsoinstitutet har en viktig roll framför allt när det gäller att ta fram underlag för det lokala och regionala arbetet. Vi vet att människor i kommuner och landsting som jobbar med dessa frågor ofta efterlyser underlag från Folkhälsoinstitutet. Det går inte att komma ifrån att det blir en försvagning. Jag noterar att Margareta Israelsson inte bestrider det.
Det blir en försvagning av arbetet under ett antal år. När man nu lokaliserar försvarets anläggningar utifrån verksamhetens krav, inte av lokaliseringspolitiska skäl, borde man ha samma respekt för verksamhetens krav när det gäller arbetet på att stärka folkhälsan. Men det har man tydligen inte.
Innerst inne hoppas man att så få som möjligt ska flytta med eftersom man då får fler nya arbetsmöjligheter att erbjuda i Östersund. Men det är ingen respekt för arbetet.
Gabriel Romanus (FP):
Tyvärr är det i dag liksom så många gånger när vi diskuterar spelfrågorna så att det är behandlingsperspektivet och skadorna som dominerar, även om det har funnits vissa inslag också av ett förebyggande perspektiv. Skador av spelande seglar upp som en riktigt stor social fråga och folkhälsofråga.
Jag tror, precis som Siv Holma gav uttryck för här tidigare, att ett av problemen bakom denna utveckling är att regeringens arbete är splittrat. Man sänder ut dubbla budskap.
Finansdepartementet ger tillstånd till nya spelformer, troligen mer beroendeframkallande, och håvar in miljarderna och försvarar statens monopol, medan Socialdepartementet får ta hand om skadorna, och det förebyggande perspektivet blir ofta bortglömt.
Därför menar jag och vi att det är dags för en bred utredning med parlamentarisk förankring som verkligen ska ta upp hela spelberoendefrågan från ett förebyggande perspektiv, alltså: Vilka spel är det som är mest riskabla, och hur ska vi förhålla oss till dem?
Och kan vi göra någonting för att undvika att den svenska spelmarknaden bakvägen så att säga genom Internet översvämmas av särskilt beroendeframkallande spel som kommer in utifrån? Man kan fråga: Vilka mål har egentligen spelarrangörerna med sitt utvecklingsarbete?
Är det att undvika särskilt riskabla och beroendeframkallande spel, eller är det att göra människor mer benägna att lägga sina pengar på spel? Många av oss tycker att ett spelande kan vara ett oskyldigt nöje.
Men det är inte så oskyldigt när det läggs upp på ett sådant sätt att man har all anledning att tro att det blir extra beroendeskapande genom de mycket snabba spelen, genom att det lockas med mycket stora vinster och genom att man får en sådan närhet och till och med kan sitta hemma och spela vid sin egen dator.
Jag håller med statsrådet om att det är svårt att veta vilka behandlingsformer för beroende som är effektiva. Däremot vet vi väl numera ganska bra att vissa spelformer som har kommit till på senare tid är extra beroendeframkallande.
Och vi har väl också anledning att tro, även om det är svårare att bevisa, att marknadsföring av spel där man lockar med stora vinster också är någonting som ökar risken för beroende.
Men jag tror tyvärr att den mest frekventa spelform som vi har, nämligen spelautomaterna, som riksdagen en gång i världen förbjöd just för att de ansågs så beroendeframkallande och som nu finns ute i tusentals exemplar i landet, är den mest beroendeframkallande. Då är frågan om vi bara ska finna oss i det och säga: Nu är detta skapat, och nu finns Internet, och nu får vi acceptera detta.
Eller ska vi försöka få till stånd ett mer förebyggande arbete? Då tror jag att vi verkligen behöver samla våra krafter först i Sverige alla partier gemensamt och sedan också ute i Europa. Detta är nämligen någonting som oroar människor, föräldrar och politiker i alla moderna länder. Det är jag helt övertygad om.
Gabriel Romanus (FP):
Även om jag tillhör ett borgerligt parti känner jag mig inte träffad av kritiken om att vi bara klankar på det statliga spelet. Jag vill slå vakt om monopolet.
Men då fordras det att det statliga bolaget verkligen visar socialt ansvar och inte gör dundertabbar som att bjuda på alkohol eller ha alkohol till rabatterat pris dagar man inte tycker att folk spelar tillräckligt mycket och så vidare. Jag tror tyvärr att detta hänger ihop med den splittring i regeringens arbete som jag har påtalat. För att glädja ministern kan jag säga att jag är mot enskilt spelande.
Socialdemokratisk nätpoker är jag helt emot, så på den punkten kan vi möjligen finna varandra. Det beror väl på hur maktkampen i den här frågan utfaller i det socialdemokratiska partiet. Det är sant att Internet representerar en allvarlig förändring, något som vi naturligtvis måste ta upp. Men fortfarande tror jag att Jack Vegas är den största beroendeframkallaren i Sverige. Sedan har vi ju också inrättat statliga kasinon.
Det är en fullständigt onödig åtgärd som också - det har påvisats av forskare - leder till ett ökat spelberoende i Malmö, så allt kan inte skyllas på Internet. Frågan är om vi ska ge upp nu på grund av Internet. Är Internet nu en levande organism som människor inte längre kan kontrollera? Vi tror att vi kan kontrollera Internet när det gäller barnpornografi, pedofili och annat.
Ska vi då inte kunna ha en vettig förebyggande politik också när det gäller Internet även om den måste vara internationell? Det är väl inte bara i Sverige som vi har spelberoende och där människor är oroade. Men det fordras naturligtvis mer kraft och mer energi för att kunna komma åt saken på det internationella planet. Därför behöver vi hålla ihop om det här. Jag vill upprepa önskemålet om en bred parlamentarisk utredning men inte för att stoppa åtgärder utan för att få in det förebyggande perspektivet med lite större kraft.
Gabriel Romanus (FP):
På Erik Ullenhags och mina vägnar ber jag att få tacka för svaret. Det innehåller en del som visar att vi är överens, men också en del oroande inslag. Jag återkommer till detta.
När interpellanten och jag talar om en risk för ett dubbelt utanförskap för kvinnor är det därför att vi fortfarande har en könsdiskriminering på vår arbetsmarknad. Man kan uttrycka detta på många sätt. Kvinnor blir ibland något av en arbetskraftsreserv på vissa områden.
När vi har hög arbetslöshet drabbar det därför kvinnorna hårdare. Dessutom vet vi att det är svårt för människor med funktionshinder att komma in på arbetsmarknaden. Även där kan man tala om att ifall vi allmänt sett har hög arbetslöshet så drabbar det naturligtvis de funktionshindrade hårdare.
Det bekräftas av Socialstyrelsens rapport som Erik Ullenhag hänvisar till i sin interpellation.
Dessutom får kvinnor i högre utsträckning ett stöd som är mer passiviserande - de får ersättning utan att bli aktiverade eller engagerade i arbetslivet - medan männen får ett mer aktivitetsinriktat stöd, som leder till anställning.
Den viktigaste åtgärden för att komma till rätta med detta är naturligtvis att få bättre fart på arbetsmarknaden i stort och att ta bort de hinder som finns för företagen så att de vågar anställa människor som varit sjuka i stället för att vara rädda för att de ska bli sjuka igen.
Då säger statsrådet, helt riktigt, att man inte kan negligera risken för att funktionshindrade och kroniskt sjuka sorteras bort vid nyanställning. Däremot ser han ingen risk för att detta skulle kunna ske oftare när det gäller personer med funktionshinder än andra.
Det gäller alltså risken att arbetsgivaren tror att de kan bli sjuka. Ja, man kan ju möjligen hoppas att det objektivt sett är så att en person som har ett funktionshinder inte löper större risk att bli långtidssjuk än andra, men frågan är om företagen inser detta.
Jag skulle tro att de flesta som anställer människor ute i arbetslivet inte så noga skiljer på begreppen "funktionshindrad" och "människa som ofta varit sjuk". Dessutom kan sjukdom leda till funktionshinder. Jag är rädd för att de som ska anställa människor inte skiljer på begreppen. Vi vet också att de i sin anställningspolitik påverkas av medfinansieringen.
Numera erkänner väl alla att det också drabbar funktionshindrade. Min fråga är därför om statsrådet har några undersökningar som tyder på att det inte är så. Det normala är väl, tyvärr, att vi får anta att just medfinansieringen faktiskt också drabbar funktionshindrade när det gäller deras möjligheter att få anställning.
Det är givetvis bra att statsrådet instämmer i att man måste vara vaksam beträffande fördelningen av resurserna. Det tråkiga är att det inte verkar som om statsrådet tänker vidta några ytterligare åtgärder. Det är bra att vara vaksam, men det måste också leda till något.
Gabriel Romanus (FP):
Ett första steg är naturligtvis att man erkänner att något kan vara ett problem. Det steget har vi då kanske gemensamt tagit. Statsrådet säger ju att det kan vara så att en del personer sorteras bort, men det beror i så fall på arbetsgivarnas fördomar, och då bör man angripa dem. Ja, självklart är det så.
Men det som är viktigt är väl att statsrådet också är medveten om att den här medfinansieringen rent allmänt leder till en bortsortering av personer som har varit sjuka mycket och som därför betraktas som en risk av den som ska anställa. Det är någonting som har omvittnats från så många håll att man väl inte kan bortse från det längre.
Det är klart att jag delar uppfattningen att personer som har funktionshinder ofta kan vara oerhört pålitliga som arbetstagare, och man behöver inte alls riskera att de blir sjuka oftare eller längre. Det är bra att vi också är överens om att man inte vet hur det är med den saken. Man kan tro, till exempel, att människor som har utvecklat funktionshinder efter att ha varit sjuka ofta sorteras bort.
Jag tycker att det är bra att det blir en undersökning av detta. Det ser jag fram emot, så att vi får ett bättre underlag att stå på här. Jag tycker också att det vore bra om statsrådet medgav att det är oroande om stödet till funktionshindrade kvinnor är mera inriktat på ett passivt stöd än vad det är när det gäller män.
Det är bra att män får ett stöd som är aktivitetsinriktat, men det borde naturligtvis också i lika hög grad, minst, gälla kvinnor. Nu frågar statsrådet vad Folkpartiet har för politik. Det är klart att jag inte har utrymme att utveckla det nu.
Jag kan bara helt kort hänvisa till att man i den gemensamma alliansens program som nyligen har framlagts pekar på, som en sådan här sak, att personer med funktionshinder som startar eget bör ges möjligheter att ansöka om och prövas för lönebidrag i egen anställning. Det kan vara en liten konkret sak. Men det är klart att vi har en handikappolitik som jag, eller någon annan från vårt håll, i annat sammanhang kommer att utveckla.
Avslutningsvis vill jag ändå en gång till ställa ungefär samma fråga som Ulrik Lindgren ställde. I svaret så säger statsrådet att vi kan bli bättre. Det finns anledning att vara vaksam på hur samhällets resurser fördelas mellan könen, och vi kan bli bättre på den punkten. Ja, den fråga man ställer är naturligtvis: Hur ska vi bli bättre?
Eller som interpellanten frågade: Vilka åtgärder avser statsrådet att vidta? I interpellationssvaret finns inte några nya åtgärder angivna. Nu har vi fått höra om en åtgärd som jag tycker är bra, nämligen att man ska göra en undersökning och se hur medfinansieringen slår i olika avseenden. Det tycker jag är en utmärkt åtgärd. Men den måste också leda till någonting för de personer som detta gäller.
För de kvinnor som är drabbade av risken för dubbelt utanförskap är det bra att man bekräftar detta i en undersökning till. Men det är ännu bättre om statsrådet och regeringen, som ju har ansvaret till skillnad från oppositionspartierna, också har några åtgärder att komma med när man ännu en gång får svart på vitt på att de här problemen finns.
Gabriel Romanus (FP):
Det som statsrådet säger nu är en illustration av risken för detta dubbla utanförskap. Kvinnor har lägre andel på många områden. Det som var uppmuntrande i det här svaret, och som såvitt jag kan se inte finns i det ursprungliga svaret, är att regeringen nu har gett Ams ett uppdrag att fokusera på uppdelningen på arbetsmarknaden för både icke-funktionshindrade och funktionshindrade.
Vi får hoppas att det sedan också leder till åtgärder. I det förra inlägget sade statsrådet att medfinansieringen har blivit en succé. Det beror naturligtvis på vilka definitioner man använder.
Man kan väl ändå inte förneka att medfinansieringen för många företag och de som anställer har lett till en sortering av människor så att man undviker att ta risker med personer som har varit sjukskrivna. Det kan i vissa fall vara personer med ett handikapp. Det tror jag inte att någon i dag förnekar.
Att då kalla det för en succé är kanske att ställa saker och ting på huvudet lite grann. Man ska försöka att vara glad för det lilla. Jag ser fram emot skrivelsen som nu kommer om handikappolitiken i stort. Den kan vi kanske med gemensamma krafter, fru talman och alla andra, skärskåda från den här synpunkten.
Lever den upp det som statsrådet sade om att könsperspektivet kommer att tas på större allvar är det bra. Regeringen kan vara förvissad att vi kommer att granska detta mycket noga. I den mån vi inte är nöjda kommer det ytterligare förslag från vår sida.
Gabriel Romanus (FP):
Att Systembolaget för ut dessa forskningsresultat är naturligtvis ett led i att förklara Systembolagets roll och identitet och samtidigt främja folkhälsan. Annonsen i Financial Times tyckte jag var rolig. Det kan inte vara förbjudet för statliga bolag att då och då skämta till lite grann.
Även om man gärna vill tro att statliga företag i största allmänhet är torrisar, kan man någon gång tillåta sig att vara lite provocerande. Jag har ingen del i den annonsen, det var länge sedan jag slutade, men jag tyckte att den var bra. Dessutom gillar majoriteten av kunderna Systembolagets informationsverksamhet. Det har bestyrkts i många undersökningar.
När det gäller Bengt Göransson, som jag räknar som en av mina vänner, har jag svårt att tänka mig att han syftar på Systembolagets information. Han får väl tala för sig själv. Men det citat som finns i interpellationen talar inte om Systembolaget utan om statliga verk och myndigheter, och det är inte Systembolaget.
Jag har skrivit en bok tillsammans med några personer, Bengt Göransson är en av dem, där vi skriver om krisen i alkoholfrågan och betonar Systembolagets roll och information. Jag tror faktiskt inte att han syftar på Systembolagets information i det här sammanhanget.
Gabriel Romanus (FP):
Det är en positiv och välgörande utveckling, även om jag fortfarande tycker att det tog lång tid innan den kom i gång. Vi vet sedan tidigare när polis och tull har samarbetat med myndigheter, folkrörelser och företag att det går att tränga tillbaka den olagliga alkoholhanteringen.
I OAS, Oberoende alkoholsamarbetet, uppskattade forskarna att man fick ned den olagliga alkoholhanteringen med 30-50 %. Det är ingen utopi. Det vore välgörande om statsrådet ville klart och tydligt få fört till riksdagens protokoll och säga till alla miljoner människor som lyssnar på detta att frågan om att få vettigare införselregler i EU är prioriterad.
I rapporterna från EU-samarbetet nämns att vi ska få en alkoholpolitisk strategi, men den viktigaste frågan av alla, införselfrågan, nämns inte. Folk som kommer till Bryssel och talar med våra utsända där får inte intrycket av att de har fått instruktioner om att det här är en prioriterad fråga. Där skulle jag vilja ha en deklaration.
Jag kommer sedan till den del där jag inte är riktigt lika nöjd. Det gäller organisationen av det förebyggande arbetet på det statliga planet. Folkhälsoinstitutet har ett huvudansvar för det förebyggande arbetet och för tänkandet och analysen på området. Institutet ska flytta till Östersund. Jag tror att det är fem personer av 150 som flyttar med. Det blir en försvagning.
Sedan är det de två statliga kommittéerna som nu har flyttat ihop fysiskt. Det är en framgång! Man förstår inte riktigt varför de inte låg ihop från början och varför det inte var en kommitté. Men den frågan kan vara. Statsrådet säger att det inte går att hålla på med kommittéarbete i all evighet utan att nu måste en permanent lösning hittas. I Kent Härstedts utredning från över ett år sedan fanns ett förslag till lösning. Nu tänker regeringen, och det är fint.
Men när kommer ni till skott med att få en effektiv statlig organisation på området? Kent Härstedt tog också upp frågan om åldersgränsen på restaurang möjligen skulle höjas. Det ska jag inte fråga ministern om nu. Eftersom det är val snart får jag väl inget riktigt bra svar på det. Jag säger ingenting om det. Det är en sak jag hoppas att man återkommer till på lämpligt sätt. Skatt på alkoläsk har utlovats.
Men det är så svårt, så svårt. Att Tyskland och andra länder kan införa det är en sak, men i Sverige måste vi alltid ha både hängslen och livrem. Det har tagit lång tid. Under tiden har alkoläsk och sötcider, som egentligen är alkoläsk, på ett oroande sätt blivit en stor del av ungdomsdrickandet.
När det gäller arbetet med barn och ungdomar i skolan är det bra att projektet har kommit i gång med Folkhälsoinstitutet ihop med skolmyndigheterna. Jag hör lite oroande rapporter om att det återigen är lite segt när det gäller att vara konkret. Det är viktigt att statsrådet backar upp projektet. Det är konkret.
Man ska samarbeta med hemmen, man ska ha ett bra arbetsklimat och man ska inskrida snabbt mot skolk. Man vet att skolk är en signal på problem. Jag skulle gärna vilja ha en uppbackning av statsrådet. Jag vet att de som håller på med sådant i Skol-Sverige lyssnar, och där finns ett stort intresse av att arbeta förebyggande.
Gabriel Romanus (FP):
I det här sista inlägget ska jag försöka säga bara positiva saker. Tack för deklarationen om införselreglerna! Jag hoppas att den sprider sig i hela utrikesförvaltningen. Det är bra att EU-rapporten har kommit. Även om den tyvärr visar att européer dricker mest i världen är det bra att detta kommer fram. Det är bra att vi får en EU-strategi. Det är bara fem år sedan Sverige fick igenom i ministerrådet att den skulle utarbetas.
Det är bra om det blir en ny organisationsform. Behöver ni några tips står jag gärna till tjänst. Jag tycker att det här verkar för trevande för att man ska vara riktigt nöjd. Jag hoppas att Morgan Johansson fortsätter med folkhälsofrågorna efter valet, vare sig det nu blir som minister eller i opposition. Du har den rätta inställningen. Det gläder mig att vi har ett sådant statsråd.
Jag skulle också vilja passa på att tacka talmannen och de övriga i talmanskollegiet för att de har ordnat det så att jag kan föra den här debatten utifrån den stol här i andrakammarsalen där jag började min bana i riksdagen i januari 1969. Det känns lite nostalgiskt. Jag delar den uppfattning som Björn von Sydow uttryckte tidigare, att det här är en trivsam lokal att debattera i.
Tack för det också!
Gabriel Romanus (FP):
Jag vill tacka Thomas Östros för svaret och för de klargörande formuleringarna. EU:s krav inför GATS-förhandlingarna har skapat oro. Det är sant att Sverige har gjort förbehåll.
Men det är farligt för oss om EU å Sveriges vägnar kräver sådant som inte vi är beredda att leva upp till även när vi har gjort förbehåll. Om EU driver igenom detta i Nordamerika så kommer naturligtvis vi att få det i halsen senare.
Nu säger regeringens experter när man frågar dem att de ursprungliga kraven var generellt formulerade, men att man inte alls menade det som står där bokstavligt om att man ska avreglera hela distributionssektorn. Om man har statliga monopol och behandlar utländska och inhemska företag lika så är det inte det som avses med kraven.
Då får man säga att EU:s krav i WTO-förhandlingarna inte precis har offentliggjorts vare sig av EU eller av den svenska regeringen. Det är medborgarorganisationer i Kanada och USA som har sett till att de har blivit offentliga och att man därför till exempel i Sveriges riksdag har kunnat kräva preciseringar av vad EU egentligen menar.
En av de saker som gör det här så riskabelt är att de regleringar som finns till exempel på alkoholområdet är delstatliga. Men den som förhandlar är den federala regeringen, det vill säga Bushadministrationen. Den har ingenting emot att man avreglerar en massa sektorer.
Den risk vi löper är att Bushadministrationen går i väg och går med på en massa saker som delstaterna egentligen förfogar över enligt amerikansk lagstiftning. Till slut kanske man ändå finner att man stärker den sida som vill avreglera alkoholhandeln även i USA. Det leder till ökade alkoholskador, i första hand i USA. Senare kanske vi får det tillbaka som en bumerang även om vi har gjort de här förbehållen.
Jag tycker att det är bra att näringsministern gör de här deklarationerna i Sveriges riksdag så att de kan åberopas i diskussionen både i Nordamerika och i EU. EU kräver inte att man ska avreglera alkoholsektorn. EU kräver att i den mån man har regleringar ska man behandla företag som är inhemska och europeiska företag lika. Det är ju en helt annan sak.
Det vore orimligt om vi krävde att USA ska skaffa sig ökade alkoholskador, särskilt nu när EU snart, bara fem år efter att Sverige drev igenom det när Sverige var ordförande, ska komma med en strategi mot alkoholskadorna.
Den fråga som man vill ställa, utöver det jag har frågat hittills, är: Varför har det varit ett sådant hemlighetsmakeri? Varför har det fordrats medborgarorganisationer i Kanada och USA för att få upp det här på bordet? Det har ju ändå inledningsvis varit EU:s formella krav.
Bör inte det faktum att EU nu börjar ta alkoholfrågan på allvar också få konsekvenser för vad vi kräver i de här förhandlingarna med andra länder, så att man inte bara helt och hållet undantar alkohol utan också till exempel spel? Det är ju också en fråga som nationerna gärna vill reglera.