Anette Åkesson (M):
De svenska kommunerna och landstingen ansvarar för driften och utvecklingen av många uppgifter, bland mycket annat för det vi traditionellt betecknar som välfärden. Det är verksamheter som ligger nära invånarna i deras vardag och som kan ha mycket stor och direkt påverkan på människors liv. Vi har ett kommunalt självstyre som innebär att många av besluten som rör dessa verksamheter fattas lokalt.
Det innebär att vi från centralt håll behöver se till att kommuner och landsting har de bästa förutsättningarna för att klara sina uppdrag. Till allra största del finansierar kommunerna sina verksamheter med kommunalskatten, som de själva bestämmer över. Därutöver tillkommer generella respektive riktade statsbidrag. Resterande 15 procent finansieras via avgifter, försäljning av verksamheter, hyror och liknande.
Men där har vi delvis lagt oss i och begränsar, till exempel med beslut om maxtaxor. Kommunerna ställs hela tiden inför utmaningar. Årskullarna skiljer sig storleksmässigt rätt mycket åt, och in- och utflyttning sker. Det påverkar förskolor och skolor. En åldrande befolkning behöver mer omsorg och sjukvård. I allt detta finns en viss framförhållning - den som föds i dag kommer om något år att dyka upp inom barnomsorgen.
Ju äldre man är, desto större är sannolikheten att man behöver hjälp av hemtjänst och sjukvård. Skillnaden de senaste åren är den stora invandring som nu och framöver i stort ligger i händerna på kommunerna. På längre sikt har vi än större utmaningar på grund av befolkningsutvecklingen, med en relativt sett mindre del av befolkningen som ska försörja allt fler.
Det perspektivet får vi inte tappa bort, särskilt eftersom den utmaningen blir än större om vi inte lyckas med integrationen av de nyanlända. De senaste årens utveckling återspeglas redan i relativt stora kostnadsökningar ute i kommunerna. Visserligen har de kunnat kompenseras av ökade skatteintäkter - tack vare Alliansens politik och även med hjälp av konjunkturen har vi för närvarande goda skatteintäkter på alla nivåer.
Men prognoserna pekar på att utgifterna de kommande åren kommer att öka i högre takt än inkomsterna. Med det i åtanke är det nu vi måste agera. Om inte får kommunerna och landstingen det riktigt tufft redan på kort sikt men framför allt från mitten av 2020-talet. Det kommer egentligen inte som någon överraskning; det har i princip alla rapporter och långtidsutredningar sedan länge visat.
Därför är regeringens agerande bekymmersamt. Man vältrar över kostnader som staten ansvarar för på kommunerna. Som exempel kunde vi förra veckan i Dagens Samhälle läsa om hur kommunerna får rycka in med hemtjänst och boendekostnader när Försäkringskassan säger nej till personlig assistans för att leva upp till regeringens sparkrav. Ett annat exempel är att Migrationsverket inte betalar ut ersättningarna till kommunerna.
Det är ett extra stort problem i Skåne, där kommuner som Örkelljunga tvingas låna pengar för att lägga ut de ca 60 miljoner kronor som Migrationsverket inte betalat - och det är alltså bara för Örkelljunga. Kommunerna har redan stora investeringsbehov och ökade pensionskostnader, så dessa extra kostnader är verkligen inte något som staten borde undandra sig ansvaret för.
Ett tredje och ett fjärde exempel är att regeringen kortsiktigt ändrar villkoren för kommunerna genom sänkt dygnsersättning för ensamkommande barn respektive den så kallade bosättningslagen för att ordna bostäder åt nyanlända. Enligt SKL:s ekonomirapport får bosättningslagen inte bara konsekvenser för kommunerna genom direkta kostnader för investeringar.
Det finns även långsiktiga risker med ökad belåning, ökat risktagande och eventuella effekter på kommunernas ekonomiska bistånd. Strax kommer vi säkerligen att få höra om de 10 miljarder som regeringen satsar på kommunerna. Det besynnerliga är dock vad dessa 10 miljarder ska räcka till.
För det första ska man vara medveten om att de 10 miljarderna i stort täcker de senaste årens urholkning av statsbidragen, som ju inte räknas upp med automatik. Det är endast 3 miljarder som går in i utjämningssystemet. Övriga 7 miljarder går till att täcka kostnader för flyktingsituationen. Men regeringen förväntar sig att pengarna även ska användas till att utveckla välfärden utifrån lokala behov.
Man nämner därutöver att fler ska anställas och stärka vården, skolan och omsorgen. De höjda arbetsgivaravgifterna ska kompenseras. De ökande sjukkostnaderna och LSS-kostnaderna ska finansieras. Pengarna ska dessutom användas till att förbättra arbetsmiljön. Ja, det kan ju vem som helst förstå att det inte blir särskilt stora effekter när pengarna ska räcka till det mesta i 290 kommuner och 20 regioner respektive landsting.
Vi moderater vill satsa mer på kommunerna och på välfärden än vad regeringen gör. Sett till åren 2017-2020 satsar vi dryga 60 miljarder på kommunerna och på välfärden medan regeringens satsningar uppgår till ca 40 miljarder. Vi satsar generellt på kommunerna men alldeles särskilt på skolan. Det handlar bland annat om mer undervisningstid, utökad lovskola och obligatorisk läxhjälp.
Att satsa på skolan är viktigt för att på lång sikt säkerställa att våra unga kommer att vara attraktiva på arbetsmarknaden. Vi tror stenhårt på arbetslinjen, och samtliga våra reformförslag fokuserar på hur jobben ska bli fler. Det bidrar till bättre möjligheter för kommunerna att stå på egna ben. Vi moderater har en plan för Sverige som långsiktigt tryggar den svenska välfärden.
Den hoppas vi att vi tillsammans med våra allianskompisar kan genomföra från år 2018.