Finn Bengtsson (M):
Jag tackar Eva-Lena Jansson för en återigen viktig interpellation på ett tema som vi tycker är väldigt viktigt att diskutera i denna kammare, nämligen sjukförsäkringen och sjukförsäkringens förändring till det bättre. Jag får även tacka statsrådet Ulf Kristersson för ett väldigt bra svar. Vi har i princip ute det förslag Eva-Lena Jansson eftersöker på remiss, och vi får naturligtvis vänta in remissinstanserna för att regeringen sedan ska kunna vidta de slutliga åtgärderna. Fru talman!
Mycket av resonemanget i interpellantens skriftliga och även muntliga framställning bygger dock på en tidsfaktor. Det kan tydligen inte gå tillräckligt fort för Eva-Lena Jansson. Det är naturligtvis så att det är grannlaga med viktiga försäkringssystem som sjukförsäkringssystemet att det också sker rättssäkert och på ett tryggt sätt så att det slutligen blir så bra som möjligt.
Man får inte glömma bort historiken, där det var Eva-Lena Janssons förrförra partiledare Göran Persson som 2002 såg detta problem och formulerade i budgetpropositionen att ett kraftigt önskemål var en halvering av ohälsotalen fram till 2008. Det var alltså en tidsrymd som var ungefär samma som den som den borgerliga regeringen har arbetat med för att konkret lösa frågan.
Där tillsattes också utredaren Anna Hedborg, tidigare socialdemokratisk socialförsäkringsminister, som kom fram till att just huvuddragen i de förslag som alliansregeringen lade fram var precis vad hon hade eftersökt.
Intressant nog - Eva-Lena Jansson tog upp att man nu från flera fackförbund skulle vittna om att det har blivit problem - får man påminna om att LO året efter att Anna Hedborgs förslag lades fram, 2007, kommenterar det i något som heter Sjukas rätt till stöd . Där säger man att socialförsäkringsutredningen föreslog en tidsgräns i sjukförsäkringen och att man tror att det är rätt väg att gå för att göra omställningen central i försäkringen.
Då ska man komma ihåg att LO i samma skrivelse föreslog att man skulle ha en bortre gräns på 15 månader som den maximala tiden man kunde ha rätt till sjukpenning. Vi har stannat på två och ett halvt år.
Det förefaller alltså lite lustigt att dra fram den typen av historieskrivning som Eva-Lena Jansson gör, där både den tidigare socialförsäkringsministern Anna Hedborg i sitt förslag som utredare och även LO uppenbarligen har kommit med i princip ännu skarpare förslag än det regeringen har lagt fram.
Nu har vi som sagt i närtid gjort ytterligare förändringar under en fullständigt rimlig tid där tre departement har jobbat under socialförsäkringsministerns ledning för att utröna både hur man ska göra förändringar så att de blir riktiga och så att även den mottagande parten på Arbetsförmedlingen kommer att kunna tillgodoses, och inte minst så att Finansdepartementet är med på den medfinansiering som krävs.
Jag skulle egentligen vilja avsluta detta inlägg med att säga att hela denna reformering från tidiga socialdemokratiska toppföreträdare till nuvarande alliansföreträdare alltså har varit en process som ser ganska naturlig ut i tidsutdräkten. Här är det definitivt inte alliansregeringen som har legat på latsidan. Snarare är det så att man har legat väldigt passiv i sitt inledningsskede från socialdemokratin. Det var först 2002 man så att säga upptäckte problemet, som hade börjat många år tidigare.
Vi får nu glädjas åt att vi har ett konkret förslag som är ute på remiss. Det bästa jag tycker att man kan göra från Socialdemokraternas sida är väl att också via sina organisationer, till exempel fackförbunden, kommentera detta förslag - som förhoppningsvis kommer att leda till en slutlig lösning i närtid efter att vi har fått den sista remissomgångens svar inlämnade.