Andreas Norlén (M):
Även jag vill tacka näringsministern för svaret. Jag har noterat att Socialdemokraterna i några olika sammanhang på senare tid har försökt göra sig till de mindre företagens vänner genom att lyfta fram problemen med att en del stora företag ibland försöker förmå mindre företag att acceptera längre betalningstider. Det är bara att konstatera att det är ett problem för en del företag att de har svårt att få betalt inom rimlig tid.
När det gäller Socialdemokraternas försök att plocka poäng på frågan vill jag däremot definitivt hävda att de sätter full fart genom vidöppna dörrar. Det finns skäl att säga något om den svenska reglering som redan finns. Många tror, har jag märkt, att det finns en lagstadgad rätt till 30 dagars kredittid. Så är det inte.
Grundprincipen om avtalsfrihet gäller även avtalsvillkor om betalningstid och dröjsmålsränta. Man får alltså avtala om i princip vilken betalningstid och vilken dröjsmålsränta man vill. Räntelagens 4 § säger att om man inte har avtalat om dröjsmålsränta eller betalningstid har man rätt att kräva dröjsmålsränta 30 dagar efter att man har avsänt en faktura.
Avtalsfriheten har naturligtvis sina gränser. Den som missbrukar ett överläge förtjänar inte skydd i alla situationer. Det finns två möjligheter. Man har den civilrättsliga avtalsrättsliga vägen att väcka ogiltighetstalan eller kräva jämkning i enlighet med den lagstiftning som finns. Då handlar det om en åtgärd i det enskilda fallet. Man kan till exempel åberopa 36 § avtalslagen eller också kan man väcka en marknadsrättslig talan enligt lagen om avtalsvillkor mellan näringsidkare.
Båda de här lagkomplexen handlar om att skydda den som har behov och befinner sig i en underlägsen ställning. Det ger alltså möjligheter att jämka avtalsvillkor, till exempel om betalningstider, utifrån ett skälighetsperspektiv. Det är väl förankrade regler som har funnits länge i svensk rätt. Frågan måste därför ställas till Börje Vestlund och Socialdemokraterna när de nu försöker väcka den här frågan: Vad vill ni konkret?
Vilket besked efterlyser Börje Vestlund från näringsministern? Handlar det om att upphäva avtalsfriheten när det gäller betalningsvillkor så att staten ska reglera hur lång betalningstid man ska få ha? Är det budskapet här i kväll? Det kan ju vara så att den svagare parten ber om en längre betalningstid för att över huvud taget ha möjlighet att köpa en viss produkt. Ska man då inte få sälja till det företag som begär en längre betalningstid?
Är det inte upp till säljaren att avgöra om han vill göra den här affären eller inte givet omständigheterna? Det är en fråga som man kan ställa sig. Varför ska man då inte få situationsanpassa avtalsvillkoren på det sätt som avtalsfrihetens princip innebär? Sedan kan man ställa sig den andra frågan: Varför är det bara just detta område som ska regleras om nu Börje Vestlund förespråkar en inskränkning i avtalsfriheten här?
Det är tufft att förhandla med stora företag om en mängd olika avtalsvillkor, inte minst priset. Man hör ofta hur leverantörer exempelvis till Ica har problem med att få rejält betalt för sina livsmedel. Vill Börje Vestlund då gå in och reglera också priser? Det kan man fundera på. I så fall kan vi se fram emot en reglering på en mängd olika områden, och det tror jag ändå är ett synsätt som är främmande för vårt näringsliv och för vår syn på avtalsfriheten.
Jag tycker därför att Börje Vestlund är svaret skyldig på ett antal frågor här vad han egentligen är ute efter, utöver att framställa sig som småföretagens bästa vän förstås.