Birger Lahti (V):
Vi diskuterar näringsutskottets betänkande om Riksrevisionens rapport om regeringens hantering av risker i statliga bolag. Riksrevisionen har överlämnat en granskningsrapport om just risker i de statliga bolagen. Svaret till Riksrevisionen i skrivelsen som regeringen lämnar ska vi som partier och ledamöter reagera på. Vi ska ge vår syn på hanteringen av åtgärder och svar.
Riksrevisionen konstaterar att statliga bolag under senare år har genomfört eller planerat att genomföra satsningar och förvärv som är förknippade med risker - satsningar som i flera fall har fått negativa konsekvenser för värdet på statens tillgångar och utdelning för staten. Det vore tjänstefel av mig att inte nämna Nuon i det här sammanhanget.
Herr talman! Regeringen bör enligt Riksrevisionen ta en mer aktiv roll i styrningen av de statliga bolagen när det gäller risker och riskhantering. Utifrån den slutsatsen lämnar man följande rekommendationer till regeringen: Regeringen bör utforma tydliga riktlinjer till styrelserna i de statliga bolagen om riskhantering.
Riktlinjerna bör beslutas av bolagsstämmorna för att bli juridiskt bindande för bolagen. Regeringen bör följa upp hur styrelsearbetet i de statliga bolagen fungerar när det gäller riskhantering. Uppföljningen bör beakta utvecklingen på området och vad som kännetecknar ett väl fungerande styrelsearbete avseende riskhantering.
Regeringen bör utveckla sina verktyg så att information om risker och konsekvenser löpande kan uppdateras och sammanställas. Regeringen bör regelbundet sammanställa information om risker och konsekvenser från de statliga bolagen för att få en samlad bild av riskerna i den statliga bolagsportföljen. Denna samlade bild bör även redovisas för riksdagen.
Nåväl, vad avser regeringen att göra med Riksrevisionens rekommendationer om att det bör utvecklas verktyg så att information om risker och konsekvenser löpande kan uppdateras och sammanställas på ett ändamålsenligt och effektivt sätt? Det kan regeringen tänkas tycka är bra och att det ska genomföras. Dessa ska regelbundet sammanställas och redovisas till riksdagen. Ungefär så resonerar regeringen.
När det gäller de övriga rekommendationerna håller regeringen inte med om det som sägs om ansvarsfördelningen mellan styrelsen och ägaren.
Givetvis finns det alltid risker också med att äga bolag, men vad som enligt Vänsterpartiet är viktigt när man gör satsningar eller investeringar som kan tänkas innebära risker är att besluta vem som blir vinnare om satsningen bär frukt.
Om satsningen ska ge arbetstillfällen och bidra till samhällsutvecklingen på lång sikt kan vi tänka oss satsningar som är riskfyllda eller satsningar där pay off-tiden är på längre sikt. Det som vi inte kan tänka oss är riskfyllda investeringar där tanken är att på kort sikt göra vinster och där utdelningen som inkasseras av staten används till att sänka skatter för de välbärgade.
Det kan vi inte tänka oss. Statliga bolag kan fungera som en utomordentlig motor i samhällsutvecklingen, framför allt vid satsningar som avser att ge resultat på längre sikt eller i projekt där marknaden inte tycker att avkastningen är tillräckligt hög. Sedan har man med lite bitter eftersmak fått erfara detta.
I min hemkommun, till exempel, ger staten kalla handen när det gäller att hjälpa till med övervintringen av ett anrikningsverk, som är ett måste om en gruvbrytning över huvud taget ska kunna komma igång igen. Men några riskkapitalister räknar tydligen på ett annat sätt. Hjälpen tycks nu komma den vägen, men så kan det vara ibland. Inget är så enkelt som att tänka i svart eller vitt.
Vänsterpartiets syn är att staten definitivt kan och ska äga bolag. Sedan ska dessa skötas med omsorg, och staten ska agera som en aktiv ägare. Jag blir lite förvånad när jag läser mig till några av de borgerliga partiernas syn, att staten inte borde äga eller driva bolag, vilket man nyss också hörde i debatten.
Jag vill i detta sammanhang utveckla min syn på statens ägande av bolag, och jag gör det givetvis med anledning av vårt särskilda yttrande. Jag menar att det statliga ägandet behöver utökas och utvecklas för att demokratiska beslut ska kunna styra samhällsutvecklingen.
Staten ska vara en aktiv ägare till sina bolag och genom ägardirektiv säkerställa att bolagen används för att stödja teknikutvecklingen, driva på miljö- och klimatarbetet och skapa sysselsättning. Utöver ägardirektiven är statens ägarpolicy och ägarsamordningen viktiga instrument för att staten ska kunna vara en aktiv ägare.
Riksrevisionen konstaterar att ägarpolicyn inte är juridiskt bindande för de statliga bolagens styrelser eftersom den inte antas av bolagsstämman. Samtidigt tyder Riksrevisionens granskning på att styrelser och deras ordförande ändå uppfattar ägarpolicyn som styrande då förtydliganden har gjorts i ägarpolicyn av ägarens förväntningar på bolagens arbete med hållbart företagande.
Det har resulterat i att bolagen arbetar mer aktivt med dessa frågor. Det är positivt att ägarpolicyn uppfattas som styrande, men i ljuset av Riksrevisionens konstaterande anser jag att en annan ordning kring ägarpolicyn kan behöva övervägas ytterligare. Slutligen vill jag när det gäller ägarsamordningen framhålla att det är positivt att denna numera sker skriftligen.
Jag är dock kritisk till att ägarsamordningen beskrivs som ett tillfälle då bolagen ska samordna sin syn med företrädare för ägaren. I de fall där det inte finns en samsyn anser jag att regeringen som hel ägare och majoritetsägare bör äga beslutet när det gäller viktiga strategiska överväganden för bolaget.