KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Ericson (M):
Om man vet lite hur det ser ut i högskolevärlden vet man att vi inte har en stor brist på högskoleplatser. Vi har i stället ett problem med att vissa utbildningar är väldigt attraktiva, och där är det höga antagningspoäng. Sedan har vi många utbildningar där det är lågt söktryck. Det är inget problem för den som vill komma in på högskolan att hitta lediga utbildningsplatser; det finns väldigt många utan att vi bygger ut högskolan. Däremot är det som sagt brist på platser på en del mycket attraktiva utbildningar.
Det krävs dock väldigt goda förkunskaper för att man ska kunna tillgodogöra sig de utbildningarna. Jag är inte säker på att vi är redo att utbilda hur många läkare, jurister och veterinärer som helst, utan det måste ändå finnas någon matchning mellan arbetsmarknadens behov och hur många platser vi har. Däremot finns det som sagt en massa andra utbildningar där det finns gott om platser. När det gäller tillfälliga satsningar på utbildningar satsar vi extra på ytterligare högskoleplatser, utöver de 20 000.
Vi satsade mer på en del andra områden inom yrkeshögskolan och så vidare under krisåren. Det är riktigt att det fasas ut. Jag tror faktiskt att även Magdalena Andersson vill ha möjligheten att sätta in tillfälliga åtgärder om Sverige skulle hamna i ett krisläge, och sedan kunna fasa ut de åtgärderna utan att bli beskylld för att rusta ned. En tillfällig åtgärd är en tillfällig åtgärd.
Om vi ska ha en sådan här strid varje gång vi drar in en tillfällig åtgärd kommer ingen finansminister att våga satsa på det. Jag tycker att Magdalena Andersson ska fundera lite över det. Till slut, om extratjänsterna: Hur ska den personal vi i dag har ute på våra äldreboenden och i hemtjänsten, som knappt hinner ta paus på dagen, dessutom hinna släpa på en person till som de ska handleda under hela dagen?
De fackliga organisationerna säger att det är helt orimligt att klara av det. Hur kan man lägga fram ett sådant förslag?
Jan Ericson (M):
Jag hade egentligen ställt min interpellation till finansministern, med tanke på att jag främst ifrågasätter det oansvariga hanterandet av medborgarnas pengar. Jag tar dock naturligtvis gärna debatten även med infrastrukturministern. Hon påstår i sitt svar att kostnaden för att skjuta upp bygget av Förbifart Stockholm bara uppgår till 170-260 miljoner.
Det är förstås tillräckligt illa att kasta bort en kvarts miljard kronor på en så meningslös och improduktiv åtgärd som att tillfälligt stoppa ett redan påbörjat vägbygge, men tyvärr upplever jag svaret som något vilseledande. De kostnader som nämns är nämligen bara de direkta kostnaderna för Trafikverket, men till det kommer också kostnaderna för entreprenörer och deras 700 anställda. De kostar pengar även om man inte utför något arbete.
Utöver detta finns det en uppenbar risk för skadestånd till entreprenörer man har skrivit kontrakt med men som inte kan utföra något arbete. Kostnaderna kan alltså bli betydligt högre än de 700 miljoner Trafikverket tidigare har nämnt. Det är därför jag konstaterar att kostnader uppemot 1 miljard inte kan uteslutas i sammanhanget. Finansminister Magdalena Andersson har flera gånger hävdat att statens finanser är i extremt dåligt skick.
Hon har - visserligen felaktigt, men ändå - beskrivit det som att ladan är tom och bordet helt avskrapat, vilket enligt statsrådet gör att det inte går att nå överskottsmålet. Hur kan då regeringen anse att en merkostnad för Förbifart Stockholm på 4 miljoner per dag fram till maj 2015 är ekonomiskt försvarbar? Är det möjligen för att kostnaden inte belastar statsbudgeten direkt utan kan plockas av bilisterna i extra trängselskatt?
Man verkar glömma att det trots detta är skattebetalarnas pengar man hanterar och att det är dem man förslösar genom regeringens märkliga turer. Den beklagliga sanningen är att det faktiskt är på grund av oenigheter inom regeringen man tvingas kasta 4 miljoner om dagen i det svarta hål flera av mina meddebattörer har nämnt - utan att få någon som helst nytta för pengarna. När det gäller att fylla igen redan grävda gropar är det något vissa av oss tyvärr fick syssla med ibland under värnpliktstiden.
Att göra det i det här sammanhanget vore dock knappast vad man brukar kalla ekonomiskt ansvarstagande.
Jan Ericson (M):
Är ministern medveten om de problem som byggstoppet orsakar för de anlitade entreprenörerna? Att tvingas avbryta eller återställa redan gjorda arbeten och att försöka finna alternativ sysselsättning för personal och maskiner är en ganska komplicerad och dyrbar omställning för dessa stora företag. Hur vet man ens att de snabbt kan återuppta arbetet i maj 2015?
Kan vi ens lita på det? Utöver kostnaderna för stoppet är det alltså en dålig och respektlös näringspolitik. Infrastrukturministern fortsätter tyvärr att bagatellisera kostnaderna för skattebetalarna. Att slösa bort skattebetalarnas pengar till ingen nytta är oförsvarligt och ansvarslöst alldeles oavsett om det handlar om en kvarts miljard, en halv miljard eller 1 miljard. Låt mig göra några jämförelser.
I går besökte vi Swedish House of Finance som har drabbats av neddragning i statsbudgeten på 30 miljoner kronor per år. Det gör att hela finansforskningen tillsammans med Handelshögskolan i Stockholm riskeras eftersom staten drar undan sin medfinansiering. De 30 miljoner som man sparar i statsbudgeten hade inte ens räckt till en veckas kostnader för att skjuta upp Förbifart Stockholm.
En annan jämförelse är att en kvarts miljard motsvarar kostnaden för 675 lärartjänster ett helt år. Hamnar vi på 700 miljoner skulle vi få 1 900 lärare ett helt år för dessa pengar. Det beskriver summans storlek. Vi talar inte om några kaffepengar. Låt mig fråga det Jessica frågade förut.
Hur många kilometer gång- och cykelvägar kunde man ha byggt för denna summa i stället för att lägga pengarna på att fylla igen redan grävda hål? Kan inte infrastrukturministern i stället för att försöka bagatellisera frågan helt enkelt erkänna att regeringen misshushållar med skattebetalarnas och medborgarnas pengar?
Jan Ericson (M):
Jag blev lite fundersam när jag hörde statsrådet antyda att detta nästan skulle kunna vara någon form av investering som man kan tjäna igen på lite sikt. Jag förstår inte riktigt hur extrakostnaderna skulle kunna bli en investering. Det skulle jag gärna vilja höra i slutanförandet. Jag tackar ändå ministern för svaret, även om jag tyvärr måste konstatera att hon tydligen anser det försvarbart att kasta bort åtskilliga hundratals miljoner av skattebetalarnas pengar helt till ingen nytta.
Det är genom den typen av slöseri som man drar pengar från välfärden eller andra viktiga satsningar. Det är genom den typen av misshushållning som Sverige tvingas ha högre skatter än vi annars skulle behöva. Det är samtidigt ett pris som skattebetalarna eller i detta fall bilisterna tvingas betala för en regering som inte förberett sig och som inte kan bära regeringsansvaret.
På grund av oenigheter inom regeringen tvingas man kasta bort 4 miljoner om dagen i ett svart hål utan att få någon som helst nytta för pengarna. Om det är vad den nya regeringen menar med ekonomiskt ansvarstagande behöver man uppenbarligen hjälp av riksdagen att hantera frågan på ett mer ansvarsfullt sätt så att bygget av Förbifarten kan fortsätta så snart som möjligt.
Slutligen upprepar jag Lars Hjälmereds fråga till statsrådet: Anser statsrådet att Förbifart Stockholm bör byggas - ja eller nej?
Jan Ericson (M):
Det här är lite utanför debatten om den extra tilläggsbudgeten. Men jag blev så glad när Håkan Svenneling nämnde alla de positiva effekterna av Alliansens budget som har styrt politiken i Sverige under 2014. Det var trevligt att höra det. Faktum är att vi har styrt politiken även under 2015. Vi får se om de positiva effekterna fortsätter ytterligare ett tag.
Jag har observerat att såväl Magdalena Andersson, partisekreterare Carin Jämtin som andra företrädare på regeringssidan på den senaste har tagit åt sig äran av att det går bra Sverige, att arbetslösheten sjunker, att fler kommer i arbete, att statsfinanserna stärks och att tillväxten ökar. Jag vill återigen påminna om vilken budget som styr Sverige i dag. Det är Alliansens budget som gör det. Det är Alliansens politik som fortfarande rullar vidare.
Det är våra reformer som fortfarande verkar på arbetsmarknaden och stärker företagen och näringslivet. Den här regeringens reformer har inte gjort vare sig någon större skada eller nytta. Faktum är att den här regeringen inte har påverkat politiken nämnvärt över huvud taget under det senaste året. Däremot ser man risker med hur det blir i fortsättningen. Det är nu som ni sjösätter det som ni kallar era reformer.
Jag kallar det för risker för företagande och arbetsmarknad, inte minst för utanförskap till exempel genom de beslut som vi i dag fattade om sjukförsäkringssystemet. Det är där som riskerna finns, men hittills har vi inte sett några, och det är positivt.
Jan Ericson (M):
Jag kan återigen konstatera att de siffror som Håkan Svenneling läste upp för tredje kvartalet har självklart inte hunnit påverkas någonting av regeringens höstbudget. Men vi kan diskutera det om ett år, så får vi se var vi då landar. När det gäller sjukförsäkringsreformen satt jag med i Socialförsäkringsutredningen. Den kom fram till att man skulle kunna ta bort den bortre tidsgränsen, om man först såg till att se över systemet med övriga uppföljningar och rehabiliteringar.
Det var samtliga partier överens om, inklusive Vänsterpartiet. Trots detta avskaffar regeringen tidsgränsen innan man har satt övriga system på plats. Det är det som gör det här så farligt. Det finns flera stora utmaningar som inverkar på statsfinanserna. Sjukförsäkringssystemet är en av utmaningarna. Migrationskostnaderna, som ökar kraftigt, är en annan. Om man inte tar ansvar för de här delarna är det stor risk att de äter på andra delar i budgeten, och det slår direkt mot välfärden.
Det är det som är så farligt. Jag vill påminna om att det är oroväckande att man ser att finansministern börjar att svaja när det gäller såväl överskottsmålet och utgiftstaken som krona-för-krona-principen för nya reformer. Om man börjar att slarva med dessa saker ligger statsfinanserna illa till.
Jan Ericson (M):
Jag kan bara relatera till min egen bakgrund. Jag har alltså jobbat som jurist i en av de fyra storbankerna och sett hur mycket arbete det krävs inom en bank för att man ska kunna hantera de regelverk som finns. Det är ganska stora staber av både jurister och andra som hela tiden följer upp, förebygger problem och ändrar bankens avtal, regler och villkor.
Det som är gemensamt med detta är att det alltid är kunderna som får betala kalaset, eftersom det kostar ganska mycket pengar att hantera regelverken. Jag tror inte heller att man kan ha olika regler i de olika bankerna i sak. Däremot tror jag att man kan ha olika tillämpning av reglerna när det gäller detaljrikedom och så vidare. Detta skulle man säkert kunna se över.
Sedan finns det i alla verksamheter regelverk som man skulle kunna förenkla om man ville. Då skulle man kanske kunna förenkla för både stora och små bolag. Vi sätter inte ned foten och säger vilka regler som kan ändras eller tas bort. Vi vill att Finansinspektionen får det här uppdraget för att se vad som skulle kunna göras utan att, som sagt, äventyra tillförlitligheten i marknaden.
Jan Ericson (M):
Jag är fullt medveten om att det är väldigt mycket som styrs från EU, men allt styrs inte därifrån. Vi har även nationella regler på en del områden. Dessutom är tillämpningsföreskrifter inte alltid EU-styrda. När det gäller hur Sverige utformar regelverken på hemmaplan för att implementera EU-lagstiftningen och hur vi sedan hanterar tillsyn har vi ett visst utrymme själva. Men, som sagt, Finansinspektionen är experter på detta. Låt den titta på det här.
Det är bara att konstatera att det inte är en alldeles enkel historia att starta en ny bank i dag; det kan vi vara överens om. Om vi vill ha en konkurrens och vill att det inte bara är de fyra storbankerna som ska ha monopol i Sverige är det ganska viktigt att underlätta för nischbanker och nischaktörer att vara med och röra om lite. Vi ser nu hur storbankerna ger i princip noll procents ränta på kundernas konton.
Om det kommer nischaktörer som erbjuder ränta flyttar människor flyttar sina pengar från storbankerna. Det här ett sätt att använda konkurrensen för att påverka villkor. Det gäller även på bolagens sida. Det här är jätteviktigt. Men, som sagt, låt Finansinspektionen få förtroendet att se vad och om man kan göra något på detta område.
Jan Ericson (M):
Niklas Karlsson har nog inte lyssnat så noga, men det kanske var för att anförandet var så pass långt att han somnade till lite grann. Jag sa särskilt, riktat som svar till Niklas Karlsson, att jag vill vara tydlig med att den svenska modellen med offentligt finansierad välfärd är den viktigaste frågan för svenska folket. Men den näst viktigaste frågan är faktiskt rätten att själv få välja skola, vårdcentral och äldreboende.
Det är precis det som modellen är för svenska folket, det vill säga att du själv ska kunna både välja bort något som inte fungerar och välja något som du tror fungerar extra bra. Det kan till exempel vara så att du har ett barn med särskilda behov som behöver gå i en speciell skola. Du kanske har en gammal sjuk mamma som behöver bo på ett speciellt boende för att hon ska må bra. Det är viktigt för oss att kunna välja vårdcentral, välja tandläkare eller något annat.
Människor uppskattar detta - det visar alla mätningar. Det är precis poängen i vad jag säger. Men om det inte finns några alternativ att välja mellan, då kan inte människor välja. Om vi slår undan benen på de verksamheter som finns i dag och som är populära finns det inte heller något att välja mellan. Därför är det viktigt att se helheten. Du måste se att de verksamheter som fungerar kan finansieras och att de kan utvecklas och investera.
Då måste du kunna göra en viss vinst på de pengar du satsar i verksamheterna. Det finns ett avkastningskrav på våra kommuner i dag. De ska gå med överskott. Men det låter ibland på oppositionen som att om man driver verksamheten i privat regi får man inte gå med överskott. Det är konstigt.
Jan Ericson (M):
Det är precis vad jag gör. Jag säger som det är. Niklas Karlsson säger att det går bra att få 2 procent i överskott. Men om ett privat företag får ett överskott på 2 procent är det helt plötsligt en ohemul vinst. Det är mycket konstigt. Jag undrar vilka företag som får de 10, 20, 25 procenten i vinster i välfärdssektorn som Niklas Karlsson pratar om. Jag har inte stött på några sådana. Det ser inte ut så i verkligheten. Jag ska ge ett aktuellt exempel som jag fick ta del av i dag.
I Farsta har Stockholms stad inrättat ett HVB-hem i ett övergivet demensboende. Där har man stoppat in 100 ungdomar i lokalerna - jämfört med det normala på ett HVB-hem som är 10-15 barn. Stockholms stad har samtidigt tvingat barnen att flytta från privata mindre HVB-hem som har godkänts av Inspektionen för vård och omsorg till detta nya jätteboende i Farsta, som inte är godkänt av Inspektionen för vård och omsorg. Ett sådant godkännande behöver inte kommunen ha.
Motivet är uppenbarligen ekonomiskt, eftersom kommunen får 1 900 kronor per person och dygn i ersättning för barnen på boendet. Om kommunen med hjälp av stordrift sänker kostnaden per plats till en lägre summa blir det en ren vinst för den röd-grön-rosa majoriteten i Stockholm. Det är ett exempel på en kommunal vinstjakt som skulle ha förhindrats om Stockholms stad hade varit tvungen att få tillstånd från Ivo för sin verksamhet.
Det är därför jag menar att det är så oerhört viktigt att kräva tillstånd för både offentliga och privata aktörer så att vi kan få stopp på den ohemula vinstjakten från den röd-grön-rosa majoriteten i Stockholms stad.
Jan Ericson (M):
Det dök upp en del frågeställningar under Håkan Svennelings anförande. Det låter på Håkan Svenneling som att de här välfärdsbolagen vadar i miljarder i vinster, men riktigt så ser det faktiskt inte ut. När det gäller till exempel skolsidan vet vi att många av skolbolagen har gått med ganska stor förlust de senaste åren snarare än med vinst.
Det kanske är tur att de har haft vinster tidigare år så att de över huvud taget överlever. Det låter också på Håkan Svenneling som att välfärdsföretagen är lite som grisen Särimner. Man kan använda de här pengarna till nästan hur mycket som helst. Men om man tittar på de faktiska vinsterna i de här bolagen ser man att det i genomsnitt bara är med några få procent per år som de går med vinst, och det mesta av detta återinvesteras.
Skulle de stackars pengarna räcka till att revolutionera hela välfärdssektorn i Sverige, anställa massor av människor, förstärka kommunernas ekonomi och så vidare? Jag förstår inte var Håkan Svenneling får tag i alla de här pengarna. Sanningen är ju också att riskkapitalbolagen som Håkan Svenneling nämner är stora koncerner som bedriver en väldans massa olika sorters verksamhet, däribland i välfärdssektorn. Men det är ofta en mindre del.
Man kan alltså inte titta på hela koncernen, som kanske ägnar sig åt att bygga bilar eller kylskåp eller sälja it-tjänster och har en sektion för välfärdstjänster. Man kan inte baka ihop alla de vinsterna och säga att det är vinster som görs på de gamla och de sjuka, som vänstern gör i sin retorik. Man måste faktiskt bryta ned det och se vad välfärden belöper sig på, och då ser man att det är ganska lite pengar. Håkan Svenneling utlovar ytterligare 10 miljarder till kommunerna.
I höstas gav vi dem 10 miljarder. I dag har många kommuner svårt att veta vad de ska använda pengarna till; det säger de själva. Behöver de 10 miljarder till?
Jan Ericson (M):
Man kan instämma i Håkan Svennelings bild av att det finns ganska stora brister både inom äldreomsorg och inom skola i många kommuner. Det finns också många kommuner som sköter det här ganska bra. I grunden är det ju kommunpolitikernas ansvar att prioritera vad man lägger pengarna på. De bästa skolorna finns knappast i de kommuner där Vänsterpartiet är med och styr, utan det är oftast i alliansstyrda kommuner som man har de bästa skolresultaten.
Det ligger kanske någonting i att man får den skola och den äldreomsorg som man röstar för när man går till valurnorna. Jag konstaterar att grisen Särimner lever. Håkan Svenneling tror fortfarande att de överskott som man kan göra i välfärdsbolagen kan räcka till väldigt mycket förbättringar i kommunerna. Jag tvivlar på det.
Dessa bolag får ju samma pengar per elev eller per patient som kommunens eller landstingets verksamhet får. Det är samma pengar per insats, per elev eller per person. Om de riskkapitalbolag som Håkan Svenneling nämner lyckas att gå med vinst innebär det inte nödvändigtvis att pengarna blir över om kommunen tar tillbaka verksamheten.
Då har man ju samma kostnad i alla fall, fast man får ingen vinst. Jag är inte så säker att det blir några pengar över till kommunen. Det handlar om hur man prioriterar och hur kommunerna leder sitt arbete så att de lägger pengarna på rätt saker. Sedan konstaterar jag att Håkan Svenneling återigen blandar äpplen och päron genom att se riskkapitalbolagen som välfärdsbolag. Men många av riskkapitalbolagen är inte välfärdsbolag, utan de ägnar sig åt många olika verksamheter.
Alla är inte seriösa - det kan jag skriva under på - men man kan inte säga att de har gjort sina vinster bara på välfärden. Det ska vi nu komma åt genom tillsyn över och kontroll av dessa bolag.
Jan Ericson (M):
Det har varit mycket diskussion i debatten om hur det här påverkar människor som står långt från arbetsmarknaden och även nyanlända till Sverige. Jag skulle vilja vända lite på det. Det här handlar faktiskt inte om vårdnadsbidraget. Det här handlar om hur våra ersättningssystem ser ut för människor som kommer till Sverige. Om vi skulle ha ett system där man som nyanländ stegvis kvalar in i våra socialförsäkringssystem, då skulle vi inte ha det här problemet. Jag tycker att vi ska angripa det problemet på ett annat sätt. Jag tycker också att vi ska titta lite grann på hur det ser ut i vår omvärld.
Vi behöver bara åka till Åland. Finland har ett helt annat synsätt på den här frågan än vi har i Sverige. Där har man ett hemvårdsstöd. Jag såg att på Åland höjer man detta hemvårdsstöd från årsskiftet. Där får alla föräldrar som inte utnyttjar kommunal barnomsorg 500 euro per månad. Det är ganska mycket pengar. För den som inte förvärvsarbetar höjs stödet ytterligare. Man höjer alltså hemvårdsstödet från årsskiftet.
Man väljer en helt annan väg än vi gör i Sverige. Det var flera som sa i debatten att det här skulle påverka skolresultat, att det är viktigt för barn att komma in i förskolan tidigt och så vidare. Jag vill bara påminna om skillnaden mellan Sverige och Finland när det gäller PISA-undersökningar och skolresultat. Uppenbarligen har det finska hemvårdsstödet inte dragit ned skolresultaten för barnen.
Jan Ericson (M):
Precis som jag sa i förra repliken är jag övertygad om att det handlar mycket om att detta är människor som kanske inte har tagit sig in på den svenska arbetsmarknaden. Då är det här ett tillskott som man kan få. Man hade varit hemma med barnen oavsett vilket. Härigenom får man åtminstone en ersättning för det. Det tycker jag är ganska viktigt. Det var den stora, viktiga frågan när vi debatterade de här frågorna i vår kommun. Man upplevde en orättvisa - vissa var hemma och fick ingen ersättning; andra fick tillgång till en förskola som kostade väldigt mycket pengar.
Den biten ska man också ha med i den här diskussionen. Jag har själv en motion i det här betänkandet som jag inte yrkar på i dag, men jag vill ändå påminna om den. Jag föreslår alltså att man bygger ut det här systemet, att man förbättrar vårdnadsbidraget i stället för att avskaffa det. Om man dessutom får pensionspoäng på det skulle det bli en reell inkomst som skulle undanröja en del av problemen som nämns här.
Det här handlar dessutom inte om ett val mellan förskola eller vårdnadsbidrag utan om ett komplement. Under en kortare tid väljer man att ta ut vårdnadsbidrag. Sedan placerar man ofta sina barn i en förskola. Jag ser det bara som en fördel. Jag har själv varit med och drivit föräldrakooperativ förskola. Personalen säger ofta att det är de minsta barnen som är allra mest arbetskrävande. Det är där man har den allra minsta möjligheten att ge ett pedagogiskt innehåll. Det är väldigt mycket omvårdnad.
När barnen blir lite större kan de ta till sig mycket mer av den pedagogiska verksamheten. Genom att en del föräldrar är hemma med sina minsta barn kan man avlasta förskolan de mest personalkrävande barnen så att personalen får mer tid till den pedagogiska verksamheten med språkinlärning och så vidare. Det finns någonstans en tid då barnen passar bäst i förskolan och kan ta del av den pedagogiska verksamheten. Jag ser alltså det här som ett komplement. De här sakerna hänger ihop; det är inte antingen eller.
Vi lever i dag i ett samhälle där de allra flesta föräldrar kommer att använda förskolan men kanske inte direkt för de allra minsta barnen. Den valfriheten ska vi värna.