KBLab/rixvox huggingface dataset:
Oskar Öholm (M):
Jag skulle snarare säga att en av själva utgångspunkterna för den nya gymnasiereformen är att man ska öppna fler dörrar. Det handlar just om att se till vad elever är intresserade av, vad de väljer att göra i framtiden. Men det handlar också om möjligheten att själv välja på ett annat sätt. Även de som läser yrkesprogram har självfallet möjlighet att läsa till de kurser som behövs för att de ska få högskolebehörigheten. Man får inte heller glömma bort att man kan ångra sig, vilket jag har respekt för och förståelse för.
Det är klart att man kan göra det och byta uppfattning om vad man vill göra. Då har man också rättigheten att läsa in detta på komvux efteråt, just för att inte stänga några dörrar. Det om något är väl att ha en syn på livslångt lärande. Vi säger: Du har inte bara en chans, utan här erbjuder vi flera chanser, och vi gör det under tiden. När det gäller de andra delarna ska jag säga till Rossana Dinamarca att jag accepterar att hon inte heller tyckte att allting vad bättre förr. Jag konstaterar att hon nämner problemen.
Hon tycker också att det är problematiskt att 30 000 lämnar gymnasieskolan och inte får den kunskap de behöver. Hon säger att man hade lösningar. Men i så fall undrar jag: Vilka är de i dag? Nu har man ägnat stora delar av den här debatten åt att säga att ingenting av den gymnasiereform som kommer är korrekt. Ingenting stämmer. Vad var i så fall lösningarna från vänstersidan? Nu har man i den här debatten också ägnat sig åt att säga att ingenting av det vi genomför, som är efterfrågat på många håll, kommer att leda till framgångar.
Vad är alternativet? Det finns ingenting. Ni blundar för problemen. Ni ser inte de som misslyckas, och det tycker jag är ett stort svek.
Oskar Öholm (M):
Jag tror i och för sig inte heller att Caroline Helmersson Olsson alltid är negativ. Jag hör positiva saker komma från henne också. Jag har dessutom haft turen i min riksdagskarriär att i samband med, tror jag, över 50 procent av mina anföranden fått ha replikskiften med Caroline Helmersson Olsson. Jag har hört många positiva och goda saker från hennes mun. En uppfattning som jag delar är just det som Helmersson Olsson inledde med, nämligen att det i dagens samhälle krävs gymnasieutbildning för att få ett jobb. Det är en ganska god utgångspunkt som jag tror att vi kan vara överens om.
Utifrån det får man då dra slutsatserna. Har vi i dag en gymnasieskola som leder till det här? Nej, det har vi inte. Tvärtom har vi en gymnasieskola som dåligt förbereder för både högskolestudier och jobb. Och det är en yrkesutbildning som inte håller tillräckligt hög kvalitet. Anledningen till att vi stoppade den planerade gymnasiereformen från er var ju inte att ni hade fattat beslut om den, utan anledningen var att den inte tillräckligt tydligt och tillräckligt väl svarade upp mot de utmaningar som fanns.
Då konstaterade vi att det var bättre att göra detta rätt från början i en riktig genomgripande reform, och där är vi i dag. Sedan handlade det om vilka konsekvenser det ger, för att svara specifikt på frågan. Det är som sagt lite tidigt att titta på yrkesprogrammen och hur många som kommer att söka dit. Man var inne på konjunktureffekter. Man kan säkert se olika delar. Det har sjunkit även tidigare.
Men poängen är just att vi har för lite information för att veta exakt. Och eftersom man gör om programmen - man kan titta på medieprogrammet och annat - är det inte riktigt självklart hur man översätter dem, där emellan. Låt oss därför vänta och se vad resultatet blir! Det som däremot kan vara viktigt att säga är: Jag tycker inte att det finns ett egenvärde i att så många som möjligt ska söka till yrkesprogrammen. Det vi säger är att yrkesprogrammen ska hålla en hög kvalitet.
Oskar Öholm (M):
Låt mig börja med sista. Jag tror att poängen är att det fortfarande är väldigt tidigt. Det är preliminära statistikuppgifter från vissa delar av landet. Vi vet inte exakt vad resultatet blir. Vår utgångspunkt har inte varit att till varje pris få som många som möjligt att söka just till yrkesprogrammen. De är bra och håller bra kvalitet, men det är också bra om folk söker till de andra programmen. När det gäller konjunkturen vill jag säga att vi kan gissa vad saker och ting beror på.
Jag konstaterar bara att även under tidigare år med dagens gymnasieskola sjönk också antalet ansökningar till yrkesprogrammen som en konsekvens av att man under finanskris och annat såg att det var svårt på arbetsmarknaden. Då sjönk antalet ansökningar till yrkesprogrammen därför att människor var lite osäkra på om de skulle kunna få ett jobb direkt. Jag är inte alls säker på att det är konsekvenser av det som vi ser nu, men det skulle kunna vara en av flera förklaringar.
Andra förklaringar kan handla om att programmen har förändrats och att man inte har bestämt sig exakt var man ska hamna. När det gäller det som Caroline Helmersson Olsson sade i början om vilken taktik man ska ha när man gör förändringar i skolan kan jag konstatera att vi hade en väldigt tydlig taktik, och den var att förklara hur vi såg på problemen i skolan. Vi berättade väldigt tydligt redan i valrörelsen 2006 vad som var Alliansen gemensamma besked och vilka saker vi tänkte göra om vi vann.
Vi fick ett tydligt mandat från väljarna, och vi genomför den politiken. Det tycker jag är ett ärligt sätt att hantera politik gentemot väljarna. Jag vet inte om Caroline Helmersson Olsson nu antydde att man vid ett regimskifte skulle riva upp gymnasiereformen. Jag hoppas att så inte är fallet. Låt oss vänta och se! Låt oss vara positiva och konstatera att nu sker de största och, tycker jag, bästa förändringarna i svensk gymnasieskola på väldigt många år.
Oskar Öholm (M):
Jag anmälde mig till debatten därför att jag var förvånad över förra veckans gymnasiedebatt i kammaren. Där diskuterades alla de saker som när vi nu kommer in i debatten låter som att vi är överens. Vi ser problemen, vi tycker att det är problematiskt att människor hoppar av och så vidare. När vi diskuterade gymnasieskolan i förra veckan - och ofta i andra sammanhang - reducerades frågan från Socialdemokraternas sida till en enda sak, nämligen om allmän högskolebehörighet eller inte.
Vi hör sällan Mikael Damberg eller andra socialdemokrater prata om dem som misslyckas i dagens skola, de som skickas ut och inte får med sig de kunskaper de behöver för livet. I stället försöker man få det till att bli den ideologiska frågan. Man kastar ur sig ord, till exempel återvändsgränder. Det blir en enorm svartmålning av reformerna.
När de inte stämmer handlar debatten inte längre om ideologi, olika ställningstaganden och visioner som ställs mot varandra, utan då är det svartmålning. Jag tycker att Mikael Damberg ska fundera över vilket ansvar han har som oppositionspolitiker när han medvetet går runt och sprider en bild som inte stämmer. Vi säger att vi ska införa ett system där inte bara kvaliteten i utbildningen höjs utan också ser till att människor får med sig de kunskaper de har rätt till och förtjänar.
Dessutom får de möjlighet att läsa till vad de behöver eller att läsa in i efterhand på ett riktigt sätt. Det blir lite problematiskt när man försöker få debatten att handla om en ideologisk konflikt som inte existerar. Jag har all respekt i världen för att det tar tid att både förnya sig och förändra sig, men jag är samtidigt uppriktigt förvånad över att det tar så lång tid för Socialdemokraterna att fundera över vad de vill i skolpolitiken.
Jag hörde SSU-ordföranden Guteland i förra veckan säga - fritt från minnet - ungefär att vad som har framkommit efter valet är att Socialdemokraterna behöver en skolpolitik. Än är den uppenbarligen inte här, kan jag konstatera.
Oskar Öholm (M):
I det fallet har de förhoppningsvis valt den utbildning som de tror passar bäst. Jag kan hålla med om att det är svårt att efter första året se vart det tar vägen. Ser man till tendenserna när det gäller intresset för nästa läsår verkar det vara på väg att vända. Det är viktigt att slå fast att vår ambition har varit att vi ska ha kvalitativa utbildningar på yrkessidan, inte att så många som möjligt ska gå där.
Som jag sade är det bra att vi är överens om studie- och yrkesvägledningen. Se bara på den stora missuppfattningen att man inte kan få grundläggande högskolebehörighet. Jag utgår från att Caroline Helmersson Olsson vet att det inte stämmer utan att man visst kan få det på dessa utbildningar. Men det har varit en bild som har funnits där ute. I detta fall får man följa utvecklingen.
Tror Caroline Helmersson Olsson, givet hur debatten har varit, att man kanske i debatten har spridit dimridåer om vad som faktiskt gäller? Det vore intressant att höra. Eller tycker hon att man har varit ärlig från oppositionens sida när man har beskrivit möjligheterna till grundläggande högskolebehörighet på yrkesprogrammen?
Oskar Öholm (M):
Ibland när man för denna typ av diskussion låter det som att det tidigare var så att allt som man läste, oavsett ämne eller program på gymnasiet, gav behörighet till vilken utbildning som helst på högskolan. Så var det inte. Det var många utbildningar där man behövde särskild behörighet. Det är inte den grundläggande behörigheten som ger eleverna möjligheter till vilken utbildning som helst. Det är därför som vi även tidigare har haft en viss möjlighet att påverka det, givet vad man har läst.
Nu kan man se det som att denna valfrihet är något större. Man får själv avgöra om man tror att man kommer att behöva detta. Om man i efterhand kommer på att man behöver det, om man har valt fel, vilket jag har stor respekt för, finns även möjlighet att komplettera i efterhand. Det är en fullständigt given rättighet att man ska kunna göra det. Jag fick frågan vad jag tycker om att bygg- och anläggningsbranschen i Örebro har sagt att om man vill jobba där ska man läsa in detta. Det är väl bra. Det är inga problem.
Det är just därför som möjligheterna finns att göra denna bedömning och denna typ av val själv beroende på vad man är intresserad av att jobba med. Jag tycker att Caroline Helmersson Olsson lite grann fastnar i detta. Om det var så att dörren stängdes vore det ett stort problem. Det skulle vara ett enormt bekymmer om man skulle låsa in människor. Men detta är inte sanningen.
Sanningen är att det som man gjorde tidigare var att låsa in människor då man tvingade alla att läsa samma saker. Alla skulle riktas in mot högskolan. Resultatet av det blev 30 000 elever som hoppar av varje år. Det blev ett minskat intresse framför allt för yrkesprogrammen eftersom folk inte tyckte att de ville fortsätta. Då ser man inte misslyckandet. Nu ger vi större möjligheter.
Det tror jag är ett sätt att faktiskt anpassa detta till verkligheten.
Oskar Öholm (M):
Om man tittar på hur det såg ut tidigare fanns det en viktig poäng i detta, att studiemedlet hade urholkats under ett stort antal år. Man såg att det var problematiskt att kunna klara sig, särskilt om man, som Adnan Dibrani och andra har påpekat, inte skulle behöva jobba extra. Sedan tycker jag att det är bra att man gör det, för det ger andra positiva effekter. Man blir lättare anställbar och så vidare. Då var vår utgångspunkt självfallet att det akuta problemet var att studenter måste kunna få sin ekonomi att gå ihop.
Vi ska också komma ihåg under vilken tid vi gjorde de här förändringarna. Vi gjort dem mitt under en lågkonjunktur, mitt under en finanskris, mitt under en tid när nästan vartenda annat land diskuterade vilka skatter som ska höjas och vilka bidrag som ska sänkas. Många länder diskuterade: Ska vi nu höja avgifterna för att man över huvud taget ska kunna studera i högre utbildning? Så såg det ut i många av våra grannländer. Vi behövde inte gå den vägen, utan vi kunde tvärtom hamna i en situation där totalbeloppet ökade och det blev mer pengar till studenter.
Sedan kan jag hålla med om att när man fortsätter att utveckla det här framåt, när vi utvärderar det, är det självklart att man måste hänga med i både låne- och bidragsdelen. Men man ska inte måla upp en situation att det bara är lånet, utan det finns en bidragsdel i detta också som är viktig. Självfallet är det så. Å andra sidan är det rätt intressant att ställa frågan, om jag inte kan ge ett exakt svar.
Jag tror att man måste kunna bedöma det givet hur ekonomin ser ut. Är Adnan Dibrani beredd att ge ett exakt svar på hur hög bidragsdelen ska vara? Är det full finansiering i det redan nu i Socialdemokraternas budget?
Oskar Öholm (M):
Studier är inte bara viktiga utan helt avgörande för den som går sin utbildning, får sin examen och får mycket mer spännande arbetsuppgifter än man kanske hade kunnat få annars, och dessutom bidrar de till att hela vårt land blir bättre. Det är fantastiskt bra. Men låt oss då diskutera signaler, som Adnan Dibrani vill, och den signal som vi ville sända i ett läge där det var problematiskt. Man kan inte satsa på allt. Man har inte möjligheter att nå upp till allt man vill göra.
Sedan tror jag inte att 100 procent i bidrag skulle vara lösningen heller. Jag tycker att om man utbildar sig till ett yrke eller får en utbildning som också leder till fantastiska karriärmöjligheter och i väldigt många fall högre lön, då är det rimligt att det är en investering från samhällets sida men också en investering som man gör själv.
Om man dessutom, som i vårt fall, driver en politik där det blir mer lönsamt att arbeta och man får behålla lite mer av de pengarna, då är det inget gigantiskt problem att det är 30 kronor mer i lån än i bidrag. Man måste hålla ordning på storheterna, vad det handlar om. Icke desto mindre ska vi fortsätta diskutera detta. Jag tycker inte att vi ska gå mot ett system med hundraprocentig lånefinansiering, och det tror jag inte att någon annan tycker.
Det vi lyckades med var att vända den situation som vi tog över, med ett studiestöd som hade blivit alltmer urholkat. Vi lyckades vända den situationen. Vi har ökat totalbeloppet. Det är fler personer som upplever att de klarar sig på det. Sedan har vi fortsatt höga ambitioner framöver, och det hoppas jag att även Socialdemokraterna och andra vill fortsätta att arbeta med.
Oskar Öholm (M):
Jag konstaterar i den här diskussionen att Peter Persson frågar, om jag minns formuleringen rätt: Varför kan vi inte plöja ned pengarna i bostäder för våra ungdomar? Det jag då inte kan låta bli att fundera på är: Tänk om det fanns något sätt att veta om den politik som man föreslår fungerade och skulle leda till alla dessa tusentals nya bostäder! Och då kommer man på: Det vet vi ju!
Vi har ju försökt med precis den modell som Peter Persson förespråkar. Det är det man har testat med ersättningar, och det har lett fram till en situation där alldeles för lite har byggts under alldeles för lång tid och där människor står och köar och inte får någonstans att bo. Det hjälpte alltså inte. Sedan hör man Hans Ekström börja antyda lite grann att han inte tror på subventionerna. Men då är det väl dags att ta en diskussion och sluta föreslå dem i den konkreta politiken. Det är ju det som blir så märkligt. Nu diskuterar vi två saker i den här debattrundan.
Det är å ena sidan subventionspolitiken, där jag säger: Den fungerar inte. Då säger Ekström: Nej, det tycker inte jag heller. Då är det dags att ta den diskussionen med partiet. Sedan går Peter Persson upp och ondgör sig fullständigt över de mest fantasifulla exempel han kan komma på över huvud taget på hur fruktansvärt ROT-avdraget är. Då tänker man att det ju måste koka ned till att de vill lägga ned ROT-avdraget.
Men det vill de inte, utan tvärtom vill Socialdemokraterna numera behålla det. Det blir lite svårt att hålla ihop vad som fungerar. Det man över huvud taget inte diskuterar är det konkreta som nyligen är gjort. Det är klart att vi ska bygga nytt och se till att fler unga kan få sin första bostad och flytta in. Vad kan vi göra här och nu om vi vill vara konkreta, som vi har pratat om under hela denna debatt? Ja, återigen är det diskussionen: Låt oss ha en smidig andrahandsmarknad! Nu har utbudet ökat.
Skrämselpropagandan var inte sanning. Är det inte dags att inse att det var en ganska bra reform och också erkänna det i debatten?
Oskar Öholm (M):
Låt mig börja med att be om ursäkt till Jonas Gunnarsson som kommer från Hammarö och inte från Karlstad. Jag kommer själv från Askersund och vet hur jag själv reagerar när folk tror att jag kommer från Laxå eller så. Däremot är poängen densamma. Jag gissar att även Hammaröbor tycker att det kan vara trevligt att bo i Karlstad, och kanske är priserna på en bostadsrätt, om det finns sådana i centrala Karlstad, något högre. Alltså är poängen att det är bra densamma.
Jonas Gunnarsson och andra socialdemokrater säger att det i teorin ska gå att få ersättning för kostnaden. Men så lägger vi ett förslag där man får precis den möjligheten till kostnadstäckning och ersättning för de kostnader som man har för att hålla i gång lägenheten, och då är det fel. Man kan inte peka på de här fantasisummorna som man hotar med. När jag försöker ge några konkreta exempel på ungefär var det kommer att landa har man inga svar.
Man säger att det inte går att få hyran prövad, men det var ju bara två timmar sedan bostadsministern förklarade i frågestunden här i riksdagen exakt hur man kan få den prövad, och precis som i alla andra sådana situationer, få den nedsatt om den inte är skälig. Det där är alltså inte sant. Vad är då lösningen om man tycker att detta är bra? Jonas Gunnarsson ger inget svar i dag. Man kan titta i den bostadspolitiska rapporten som Socialdemokraterna presenterade i förra veckan.
Den rapporten har ni, om jag har förstått det rätt, jobbat med i ett års tid och under alla dessa månader hävdat just att man måste hitta de här lägenheterna som kanske inte hyrs ut i dag. Jag satt och sökte i den här rapporten som ni har jobbat med i ett års tid, och det finns inte en rad om det här! Det är lätt att säga att det här är viktigt, men när ni själva har fått utreda som ni vill göra finns inget förslag, trots att ni i den här gruppen har haft med er massor av organisationer som numera också har synpunkter på detta.
I stället för en framtidsinriktad rapport blev det bara en massa förslag om nya subventioner och andra saker som redan har föreslagits. I stället för framtid blev det en historisk tillbakablick. Det är tråkigt.
Oskar Öholm (M):
Det är onekligen intressant att lyssna på Veronica Palm, som kräver konkreta besked och när de ett efter ett levereras helt plötsligt menar att de inte är konkreta besked. Då är i stället varje del bara någonting som kallas duttelidutt. Egentligen är det så här: Mitt intresse för socialdemokratins inre liv är, om jag ska vara ärlig, tämligen begränsat. Att man inte kommer överens internt eller att man har bristande förtroende för varandra är någonting man i grund och botten måste reda ut internt i partiet.
Jag lyfte upp frågan därför att jag tycker att de interna oenigheter vi har läst om skapar just handlingsförlamning, och de gör det i ett läge där såväl väljare, hyresgäster och de som står i bostadskön som byggherrar och byggbransch - ja, alla - säger: Kan ni inte försöka hitta de breda lösningarna? Senast i förrgår stod Veronica Palm och jag i en paneldebatt där de sade precis det: Försök hitta breda lösningar! Ändå blir det i de konkreta delarna hela tiden samma sak.
Det är någonting som blir fel och som man försöker motarbeta i stället, eller man lämnar inte besked. Jag nämnde alla de utredningsförslag man inte vill göra verklighet av utan i stället begrava i en ny utredning. Man kan ta den andra delen, som även Stefan Attefall var inne på, alltså ett kommande förslag om att begränsa kommunala särkrav på byggande runt om i landet. Där brukar Socialdemokraterna ofta hålla med i debatterna, men ändå har de konsekvent duckat i frågan: Ska vi hjälpas åt att göra allvar av detta nu då?
Det kanske också är en fråga där man är så internt splittrad mellan socialdemokrater i riksdagen och kommuner att man inte kan lämna besked. Det kanske är ytterligare ett sådant exempel. Jag fick inget svar på mina frågor. Jag tror att det är så att Veronica Palm faktiskt måste bestämma sig. Man kan se detta som en seriös debatt som handlar om förtroende för politiska företrädare och politisk förändring. Då tycker jag att man får svara på mina frågor också, eller också vägrar man att göra det därför att man tycker att det inte är tillräckligt seriöst.
Men då tror jag att man avslöjar att den här interpellationen faktiskt bara var ytterligare ett exempel på meningslös plakatpolitik.
Oskar Öholm (M):
När man diskuterar principer för hur man ska få saker och ting att bli verklighet och hur man ska få förslag att gå igenom i Sveriges riksdag låter det som Veronica Palm säger lite märkligt. Hon representerar en ganska spretig opposition med fyra olika partier, och det enda som de verkar komma överens om är just att stoppa förslag. De gånger oppositionen har samlat majoritet i den här typen av frågor har det handlat om att stoppa saker och ting.
Det är sådant man har lyckats skapa majoritet för. Veronica Palm håller ett anförande och säger att det inte är tillräckligt många studentbostäder som byggs. Hon tar upp siffror och säger att det måste bli många fler. Hon gör det i en debatt som utgår från en interpellation som säger att den proposition som kommer och som ska underlätta för att få fler studentbostäder och göra det billigare ska läggas i byrålådan och utredas igen.
Av precis det här skälet tycker jag att debatten blir obegriplig. Vi kanske har liknande utgångspunkter när det gäller ambitioner, men det finns en sak som skiljer. När det gäller många av de saker som vi behöver se över - alltifrån riksintressen som kan stå i vägen till att det ska bli lättare att bygga i städer, bullerregler och liknande - är det nog oklart om det finns en majoritet hos oppositionen, för där har man väldigt olika uppfattningar.
Men i stället för att skapa osäkerhet och konflikt för konfliktens skull borde man börja ge besked om hur man faktiskt ser på innehållet i politiken.
Oskar Öholm (M):
Vi hade en debatt i kammaren för några veckor sedan där det blev precis som det brukar bli när vi diskuterar dessa frågor - ganska högt tonläge och många hårda ord. Men någonstans i verkligheten blev det en fundering för dem som följer debatten: Var går konfliktlinjen, och vad är de stora skillnaderna? En sak som vi konstaterade och som var ganska uppenbar i debatten var just att här står Socialdemokraterna och för fram argument och tycker att det nu är dags att göra någonting. Sedan pekar de på punkt efter punkt.
Jag tycker att vi svarade ganska tydligt både när det gäller utredningsförslag som ligger och propositioner som läggs på riksdagens bord. Det är som att de bara går förbi. Det är som att det inte räknas, på något sätt. Jag har full förståelse för att om man skriver en interpellation som handlar om Stockholm förbereder man sig och listar sina argument. Sedan kan tajmningen bli sådan att detta kommer dagen efter den stora framtidssatsningen i går.
Om man då kommer till en interpellationsdebatt och utöver det som vi redan gör möts av 78 000 argument till är det lite svårt att förhålla sig till detta; det förstår jag. Men det fanns tre stycken stora saker som Teres Lindberg lyfte fram. Hon tog upp handläggningstider. Det är ytterligare ett område där det sker saker just nu. Man tittar på hur det ska fungera och hur det ska kunna gå snabbare. Hon lyfte också fram det här med att göra processen snabbare. Även det är precis sådant som vi nämnde och som bostadsministern nämnde som något som vi syftar till ska bli av.
Se till att samtliga kommuner tar sitt ansvar! säger Teres Lindberg. Nu är vi nere på 14 1⁄2 timme innan ett av dessa första beslut återigen ska fattas här i kammaren. Det blir ganska obegripligt. Och när det väl blir konkret röstar man nej. När vi väl fattar beslut till exempel om hur fler av de unga som Teres Lindberg talar om och som kommer hit och inte hittar någonstans att bo ska lösa det hela kortsiktigt innan vi hinner bygga färdigt allt - då röstar man nej.
Då försöker man stoppa till exempel den lag om privatuthyrning som just i den här staden ser ut att ha ökat utbudet med 50 procent. Den vill man stoppa bara för att Teres Lindberg tycker att dessa personer i stället ska bo med otrygga kontrakt och smyga i trapphusen. Det är oseriöst, och det är obegripligt.