Aron Modig (KD):
I början av 2000-talet hade Sverige bland de högsta sjukskrivningstalen i världen. Trots att folkhälsan på det stora hela var god var fler än 700 000 personer antingen sjukskrivna eller förtidspensionerade. Gruppen förtidspensionerade utökades med 140 personer om dagen, av vilka en alltför stor andel var unga.
Bara runt 1 procent av dem återvände till arbetslivet. Samtidigt visste bara hälften av de långtidssjukskrivna vem som var deras kontaktperson på Försäkringskassan. Nästan ingen rehabilitering erbjöds.
Det som inte gjorde saken bättre var att flera undersökningar visade att många långtidssjukskrivna själva kände att de kunde arbeta och bidra - om de bara fick stöd och hjälp. En hög sjukfrånvaro innebär stora samhällskostnader. Men den får också allvarliga konsekvenser för de enskilda som drabbas.
Bakom siffrorna, bakom statistiken - i början och mitten av 2000-talet såväl som i dag - döljer sig människor som alltför ofta har förlorat hoppet om en bättre framtid, med en känsla av att ha lämnats därhän, trötta på att inte vara en del av en arbetsgemenskap och inte kunna vara med och bidra på det sätt de ville - utöver att sjukskrivningen förstås innebär ett avbräck rent privatekonomiskt.
Herr talman! Konsekvensen av den situation som rådde 2006 blev att alliansregeringen genomförde flera viktiga reformer. En rehabiliteringskedja infördes i syfte att säkerställa att sjukskrivna skulle få en kontinuerlig kontakt och ett tidigt individuellt stöd.
Regelbundna avstämningstidpunkter sattes in för att underlätta planeringen av rehabiliteringsåtgärder och för att man kontinuerligt skulle kunna bedöma arbetsförmågan. Insatserna understöddes av en rehabiliteringsgaranti och en utvecklad företagshälsovård. Personer med sjuk- eller aktivitetsersättning fick ökade möjligheter att pröva på att arbeta eller studera. Dessutom fick landstingen en sjukskrivningsmiljard för att prioritera att sjukskrivna fick den vård de behövde.
Stora satsningar gjordes även på psykiatrin och kömiljarden. Målet med den samlade politiken var tydligt. Snabba insatser vid sjukskrivning, individuellt stöd och kontinuerlig uppföljning med fokus på rehabilitering skulle leda till att människor så fort som möjligt kunde lämna sjukskrivningen och återgå till arbetsplatsen och vardagen. Herr talman!
Tyvärr ser vi nu hur utvecklingen åter går åt fel håll. Samtliga ohälsomått pekar mot en ökad sjukfrånvaro, och inflödet av nya sjukfall fortsätter att öka. Häromveckan kom en rapport från Försäkringskassan som deklarerade att inget tyder på att ökningen av sjukfrånvaron är på väg att brytas. Enligt regeringens egen prognos kommer kostnaderna för sjukpenning och rehabilitering att öka med 12 miljarder kronor fram till 2018.
Försäkringskassan säger nu att regeringens mål att minska sjukpenningtalet från 10,3 till 9 dagar inte ser ut att kunna nås. I stället pekar myndighetens prognos på att sjukpenningtalet år 2020 hamnar på 13 dagar. Orsakerna till att sjukfrånvaron nu ökar är flera, och det är nog fel att kasta den bollen åt något politiskt håll.
Ökningen av sjukfrånvaron finns inom samtliga diagnoser, men den är extra kraftig inom de psykiatriska. Dessutom fortsätter längden på sjukfallen att öka. Kristdemokraterna känner en stark oro inför den här utvecklingen, inte minst då regeringen verkar ha fokus på att möta de utmaningar vi ser med helt fel åtgärder. Herr talman!
Vi motsätter oss regeringens förslag om att slopa den bortre tidsgränsen i sjukförsäkringen, det arbetsmarknadspolitiska programmet och arbetsintroduktion, eftersom de har gett människor en ny möjlighet efter en lång tids sjukskrivning.
Nu ser vi en risk för att historien upprepar sig, att vi vrider tillbaka klockan till en tid då långtidssjukskrivna vändes ryggen och då långa, passiva sjukskrivningar inte kombinerades med vare sig några rehabiliteringsinsatser eller någon regelbunden kontakt med Försäkringskassan. Herr talman!
De beräkningar som regeringen själv redovisar i budgetpropositionen pekar på att slopandet av den bortre tidsgränsen i sjukförsäkringen kommer att leda till ungefär 7 000 fler pågående sjukfall i slutet av 2016. Enligt Försäkringskassan, IFAU, Saco, Arbetsförmedlingen med flera remissinstanser kommer det även att leda till att de långa sjukfallen ökar ytterligare.
Det är oroväckande, eftersom vi vet att ju längre en sjukskrivning pågår, desto sämre chans har den enskilde att komma tillbaka. Dessutom riskerar förslaget - enligt till exempel Inspektionen för socialförsäkringen och IFAU - att minska de incitament som i dag finns för både myndigheter och enskilda att sätta in kraftfulla insatser för att möjliggöra återgång till arbete.
Regeringen har med andra ord bestämt sig för att driva en politik som de själva, tror jag, vet kommer att öka sjukskrivningarna, och de gör det vid en tidpunkt då kostnaderna redan beräknas öka kraftigt. Samtidigt presenteras stora skattehöjningar på jobb och tillväxt som ytterligare höjer trösklarna in till arbetsmarknaden. Det är helt enkelt fel väg att gå. Herr talman! Låt mig även säga något om det förebyggande arbetet, som förstås är en annan av de stora utmaningarna på detta område.
Kristdemokraterna vill betona att det förebyggande arbetet måste ses i ett långsiktigt och brett perspektiv. Det räcker helt enkelt inte att bara fokusera på arbetsplatsen och de problem som uppstår och kan uppstå där. Vi behöver föra en politik som bidrar till att minska stressen men också till att skapa goda förutsättningar för en förbättrad folkhälsa.
Möjligheterna för var och en att få ihop sitt eget livspussel påverkas förstås av den förda politiken inom flera olika områden. För majoriteten av den svenska befolkningen handlar det om att ha ett ökat ekonomiskt handlingsutrymme. För detta krävs sänkta skatter, inte minst för låg- och medelinkomsttagare.
För exempelvis småbarnsföräldrar handlar det om valfrihet i barnomsorgen, så att dagens stressade föräldrar och barn kan få mer tid med varandra och kombinationen av föräldraskap och arbetsliv underlättas. Tyvärr ser vi här att regeringen går åt motsatt håll och i stället genomför förslag som minskar enskildas och familjers handlingsutrymme. Herr talman!
Avslutningsvis vill jag påpeka att vi i Kristdemokraternas budget avsätter en halv miljard kronor årligen till landstingen i syfte att uppnå kvalitativa resultat avseende förebyggande och rehabiliterande insatser. Skälet till det är dels att det behövs insatser för att minska den ökande sjukfrånvaron, dels att vi vill medverka till ett mer förebyggande och rehabiliterande synsätt inom hela hälso- och sjukvården, vilket vi tror på sikt leder till ett bättre resursutnyttjande.
Med det vill jag hänvisa till Kristdemokraternas särskilda yttrande och yrka bifall till vår reservation 3 i betänkandet. Vi står förstås även bakom våra övriga reservationer, men för tids vinnande avstår jag från att yrka bifall till dem här i kammaren.