Anders Borg (M):
Det framstår som alltmer uppenbart att Sverige har klarat den svåra ekonomiska krisen bättre än nästan alla jämförbara länder. Detta gäller särskilt när vi tittar på sammanhållningen. Det som definierar sammanhållningen i ett samhälle är tre faktorer. Det är att man har många människor i arbete. I ekonomier där stora grupper har lämnat arbetsmarknaden, fastnat i förtidspension eller aldrig kommit in växer skillnaderna.
Det handlar om att man har inkomster som växer för alla grupper. Vi har sett ett antal länder där toppinkomsterna vuxit men stått stilla för vanliga människor. USA är väl det tydligaste exemplet. Det handlar om utbildning, att utbildningssystemet är öppet, är tillgängligt och har en kunskapsinriktning för alla. På dessa områden har regeringen gjort viktiga insatser för att stärka sammanhållningen, och det är därför Sverige har klarat krisen bättre än de flesta länder när det gäller sammanhållning.
Låt mig börja med arbete. Det är över 250 000 fler som arbetar i dag. Tittar vi på sysselsättningsgraden som Eurostat mäter den, mellan 20 och 64 år, ser vi att sysselsättningen i dag är högre än vad den var 2006. Under mandatperioden 2002-2006 stod den still trots en mycket stark ekonomisk utveckling. För gruppen över 55 år har sysselsättningsgraden under dessa år ökat från 69 till 73,6 procent.
Det är alltså en mycket kraftig ökning trots att vi redan från början låg nästan högst i den åldersgruppen. Vi ligger nästan 20 procent högre än andra europeiska länder. Tittar vi på inkomsterna i Sverige ser vi att de i genomsnitt i reala termer har ökat med 20 procent för medborgarna. Det talades mycket från Socialdemokraternas sida om låglönepolitik och lönesänkningspolitik. Men sanningen är ju att hushållen har haft en mycket bra ekonomisk utveckling under dessa år.
Det beror på att vi har haft en stark produktivitetstillväxt - det är det som bygger löneökningar. Det beror på att vi har haft låg inflation. Priserna har stigit i långsammare takt i Sverige än i många andra länder. Och vi har sänkt skatterna kraftigt för hushållen. Detta har gjort att hushållen har kunnat konsumera under krisåren, och nästan alla svenskar har fått en bättre standard.
Det här gör att när Finanspolitiska rådet för andra året i rad utvärderar sammanhållningen landar de i slutsatsen att Sverige förvånansvärt nog har klarat krisen utan växande inkomstskillnader. Det intressanta är att Finanspolitiska rådet också konstaterar att vi har haft stigande inkomstskillnader under en lång tid, men det är perioden 1995-2006.
Av de inkomstskillnadsökningar vi har sett, nästan oavsett vilket mått vi använder, ligger 80-90 procent av ökningen under den socialdemokratiska regeringsperioden. Det framgår också för var och en som läser Thomas Pikettys bok att så är fallet. Han redovisar statistiken, och där ser man högst påtagligt och tydligt att inkomstskillnaderna i Sverige ökade kraftigt fram till en bit in på 2000-talet och sedan har stannat av.
Åren 2006-2014 har de i praktiken stått stilla. Samma sak gäller när vi tittar på förmögenhetskoncentration, Gini-koefficienter eller toppinkomster. Det är samma bild: Under de socialdemokratiska åren ökade skillnaderna kraftigt. Det berodde på att man misslyckades med de tre grundläggande faktorerna: arbete, inkomster och utbildning. Man stängde ut människor från arbetsmarknaden, och då ökade skillnaderna.
När man bygger ut bidragssystem bygger man också vägar bort från arbetsmarknaden. Då trycker man ut människor i system där de fastnar i inaktivitetsfällor och i fattigdomsfällor och där deras långsiktiga inkomstutveckling och deras välfärd blir sämre. Det är därför socialdemokratisk politik i praktiken leder till växande ekonomiska skillnader. Det som är så fascinerande är ju att Socialdemokraterna inte har lärt sig något av detta.
Man byggde upp ekonomiska skillnader, och nu går man till val på ett program som åter skulle öka de ekonomiska skillnaderna.