KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carl-Oskar Bohlin (M):
Per Bolund anför här i talarstolen att regeringen nu äntligen har fått i växeln. Detta är en klen tröst om man inte ens har lyckats starta motorn, för det är någonstans där som regeringen befinner sig i sin så kallade aktiva bostadspolitik. Fru ålderspresident!
Det råkar vara så att statsrådet har fått sex propositioner ur händerna som med lite god vilja kan hänföras till det bostadspolitiska området. De enda propositioner som handlar om att på något sätt öka byggandet är alltså en proposition som rör altaner och en proposition som rör attefallshus. Det är regeringens facit.
Allt ansvar kan naturligtvis inte läggas på bostadsministern. Detta är förstås ett arbetsgivaransvar, för vi har en bostadsminister på deltid. Han är i första hand partiledare, i andra hand finansmarknadsminister och någon gång ibland, när tillfälle ges, ägnar han sig också åt bostadsfrågor. Det är naturligtvis Stefan Löfven som bär ansvaret för denna ansvarsfördelning.
Jag vill ändå vara konstruktiv och ställa en fråga till statsrådet. Är det inte hög tid att se till att vi får en bullerreglering som inte mäts på utsidan av fasaden utan inne i bostaden, där människor väljer att bo?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Bara så att det blir tydligt: Jag klagar inte på de propositioner som regeringen har lagt fram, utan jag klagar på de propositioner som regeringen inte har lagt fram. Nu vill man påstå att man har fått i en växel, men i princip har man inte fått ur sig ett enda ordentligt bostadspolitiskt förslag denna mandatperiod. Detta är alltså en regering som har suttit vid makten i sex års tid.
Trots det lyckas man bara prestera i fråga om altaner och attefallshus under denna period. Det är möjligen så att det är bara bostadsministern och kanske Vänsterpartiet som tror att det inte skulle kunna byggas bostäder i Malmö utan statliga bostadssubventioner - i Sveriges tredje största stad. Jag återgår till min fråga om bullerreglerna. Skulle statsrådet kunna tänka sig att svara på den?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Jag hoppas att jag inte behöver upplysa utskottets ordförande om att Boverket inte lägger fram några förslag i Sveriges riksdag. Det gör de politiska partierna. Vi moderater har lagt fram detta förslag. Hade vi inte gjort det hade vi inte stått här i dag, för det fanns inget annat förslag på bordet. Så är det alltså med den saken.
Det stämmer att vi lutar oss mot det som Boverket också tycker, nämligen att alla attefallshus borde få vara 30 kvadratmeter. Jag tror möjligen att Emma Hult inte riktigt lyssnade på mitt anförande. Jag är naturligtvis inte kritisk till att Emma Hult yttrar sig över de lagstiftningsprodukter som kommer från utskottet.
Jag menar bara att det möjligen hade varit på sin plats med ett lite större erkännande av ditt eget partis roll i denna process och av att det de facto från början var en majoritet bestående av fyra partier som inte ingår i regeringen som drev fram detta förslag. Det är anledningen till att detta blev möjligt. Men jag välkomnar att ni i sista sekunden anslöt er till förslaget.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Jag får väl nöja mig med att helt enkelt konstatera att Peter Eriksson åtminstone inte lyckades få detta ur händerna. Jag gick, fru talman, så sent som för en timme sedan tillbaka och läste hela den debatt vi hade i februari. Där framgick det ganska tydligt att regeringspartierna var motståndare till precis detta förslag, som vi också då kom in på. Jag välkomnar att ni nu har ändrat er.
Men jag vill mena att det är historierevisionism att påstå att ni har varit förespråkare av detta redan från början.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Det blir för mig tydligt att Leif Nysmed aldrig har ställt sig frågan vad som händer om regering och lagstiftare genom att inte se till att anpassa lagstiftningen till den krissituation vi befinner oss i och genom att lägga sten på bördan i denna kris är de som driver underleverantörer och andra i konkurs. Hur är borgenärerna hjälpta av det?
Min kritik mot det som Leif Nysmed anförde var att Socialdemokraterna återigen har misslyckats i intresseavvägningen. Det är klart att det finns risker med all slags lagstiftning, men man måste vikta dem mot de potentiella fördelarna. I det här fallet, herr talman, är fördelen att vi ger respit under krisen.
Jag vågar påstå att alla seriösa borgenärer under denna kris har ett intresse av att deras affärspartner klarar av att ta sig igenom och ta sig ut på andra sidan. Jag tror att det finns väldigt få borgenärer som ser ett egenvärde i att driva underleverantörer och affärspartner i konkurs genom att stenhårt driva fordringar.
Vi har en situation där lagstiftningen riskerar att göra styrelseledamöter personligt betalningsansvariga. Det vi nu tydligt ser är att konkursansökningarna ökar - under april månad med 200-300 procent. Det, Leif Nysmed, är en effekt av att de som driver företag i det här landet helt enkelt inte vågar försöka ta sig igenom krisen av den enkla anledningen att de riskerar att bli personligt betalningsansvariga.
Det, Leif Nysmed, vägrar ni att göra någonting åt. Men det, Leif Nysmed, har en majoritet i riksdagen nu sett till att vi kommer att göra någonting åt.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Problemet är ju att efterfrågan är strypt till följd av att världen försöker bekämpa ett virus. Efterfrågan är strypt till följd av myndighetsbeslut och politiska beslut för att minska smittspridning. De besluten är i sig rimliga, men då måste politiken med andra handen hjälpa dem som drabbas av besluten i stället för att säga: Nej, vi är inte beredda att göra någonting. Annars kommer krisen att bli djupare, och fler företag kommer att gå i konkurs.
När viruset är bekämpat, när allting vänder, kommer vi i så fall att stå i en situation där många verksamheter har gått omkull. Att återstarta verksamheterna kommer att bli mycket svårare. Vår återhämning kommer att ta mycket längre tid. Det är problematiskt för jobben och för hela det svenska samhället.
Jag tycker att det är en orättvis syn gentemot alla dem som har att driva företag i denna mycket svåra situation.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Låt oss börja där Emma Hult slutade. Det stämmer att det finns undantag för bostäder som är mindre än 35 kvadratmeter. Men de undantagen avser att man kan kombinera samma yta för flera saker. Det medger dock inte undantag från tillgänglighetskraven för badrum.
Därför har vi i dag en situation som bland annat innebär att det byggs studentbostäder med alldeles för stora badrum i förhållande till vad som efterfrågas. Det skulle naturligtvis bli konsekvensen av även de här kraven, i förhållande till byggnadens storlek. Det här är ett exempel på att regeringen ständigt bestämmer sig för att krångla till saker.
Jag vill ställa några raka frågor till Emma Hult. Varför är det ett problem om människor vill uppföra ett växthus på 30 kvadratmeter? Varför är det ett problem om människor vill uppföra en bastu eller ett förråd på 30 kvadratmeter? Varför är det ett problem om människor vill ha ett övernattningsrum på 30 kvadratmeter som inte håller åretruntstandard?
Varför ser regeringen det här som ett så stort problem att man till och med väljer att frångå sin egen utredning och lägga tid och energi på att krångla till ett från början enkelt förslag? Det är helt obegripligt, fru talman.
Oavsett om man tycker att det här är en viktig reform eller en förändring på marginalen är det obegripligt att vår regering kan ägna sig åt att krångla till enkla förslag som är färdiga och klara att genomföras.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Det finns tyvärr inte särskilt mycket i Emma Hults resonemang som hänger ihop. Om rättsläget nu skulle vara så problematiskt i förhållande till Europakonventionen hade man inte gått fram ens med det här förslaget. Rättsläget blir inte mer tydligt bara för att man ställer krav på ett tillgänglighetsanpassat badrum.
Det är ett helt och hållet obegripligt argument. Dessutom är Sverige en suverän stat. Och det här är den statens högsta beslutande organ. Det är vi i det här rummet som äger det rättsliga läget och som avgör vad vi vill göra med det, fru talman. Om regeringen tycker att frågan är för dåligt beredd hade man kunnat åtgärda det.
Man har pratat om det här i två års tid, och utflödet av det som från början var enkelt och lättbegripligt för alla inblandade blir ett tillkrånglat förslag. Man gör också en lång rad svenskar besvikna. De har väntat på att få bygga ytterligare fem kvadratmeter.
Men det visar sig att för att kunna göra det måste de bygga ett tillgänglighetsanpassat badrum, vinterisolera, ha treglasfönster och vad det nu kan vara. Det är helt onödigt och helt bortkastat från regeringens sida, fru talman.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Tack, Leif Nysmed, för ett anförande som förvisso till största del handlade om helt andra saker än de vi står här och debatterar i dag. Jag kan inte låta bli att fastna vid argumentet som framförs att man krånglat till förslaget för att rättsläget är osäkert.
Det man hänvisar till är att etableringen av ett attefallshus inte går att överklaga av till exempel grannar. Men varför skulle rättsläget bli mer klart bara för att man uppställer kravet på att attefallshuset innehåller ett stort badrum? Det är helt och hållet ologiskt. Jag skulle vilja återgå till det som är pudelns kärna i detta.
Regeringen tycker inte om valfrihet. Regeringen tycker inte om när människor får bestämma själva hur deras byggnader ska se ut och vad de ska innehålla. Det framgick tidigare i replikskiftet med Emma Hult. Anledningen till att vi utökar med fem kvadratmeter är att man ska bli tvungen att bygga ett badrum. Det är för att det ska kunna få plats ett större badrum. Tänk om man inte vill ha ett badrum i sitt attefallshus. Tänk om man vill bygga ett växthus. Tänk om man vill bygga en bastu eller göra någonting helt annat.
Varför ägnar regeringen så stor kraft och möda åt att krångla till saker för människor när det hade varit mycket enklare att bara följa utredningens förslag?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Argumentationen saknar helt logik. Å ena sidan säger man: Nuvarande läge strider mot EKMR. Därför går vi fram med ett förslag som också strider mot EKMR för att vi tycker att det är angeläget. Man får väl helt enkelt låta Europadomstolen pröva frågan och sedan återkomma med att ändra lagstiftningen i övrigt.
Det är helt orimligt att lösa den frågan genom att dra gränsen vid att kräva ett större badrum för vissa attefallshus och inte göra det för andra och därmed säga att vi har löst frågan. Det saknar helt logik. Det som är min poäng, Leif Nysmed, är att jag inte vill tvinga människor att välja det ena eller det andra. Det är klart att det är sjyst med att bra badrum.
Det är klart att de som vill bygga ett bra badrum ska få göra det. Det är därför vi röstar igenom propositionen i dag. Min fråga till dig är: Varför vill ni beröva andra människor som inte vill ha ett badrum i sitt attefallshus möjligheten att bygga 30 kvadratmeter? Det är pudelns kärna.
Då håller det inte med någon logik att stå och hänvisa till EKMR när man går fram med ett förslag som möjliggör byggandet av hus på 30 kvadratmeter men ställer krav på hur de ser ut inuti. Det är väl knappast det som människor vill överklaga.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Detta är en angelägen fråga för Sverige därför att om inte bostadssektorn fungerar och går bra riskerar det att förstärka en kommande konjunkturnedgång.
Den uppenbara frågan till statsrådet efter denna redogörelse och mot bakgrund av den konjunkturbarometer som presenterades av Sveriges Byggindustrier är om regeringen är beredd att titta på frågan om bolånetaket.
Utvärderingar visar ju att när sänkningen av bolånetaket från 90 till 85 procent genomfördes 2010 halverades andelen bostadslån till unga förstagångsköpare på bostadsmarknaden.
Det vill säga att det var en åtgärd som slog direkt mot bostadsmarknadens funktionssätt för unga människor. Det är naturligtvis mycket allvarligt. Moderaterna har nyligen lanserat förslaget att höja bolånetaket till 90 procent för att göra det enklare för unga att ta sig in på bostadsmarknaden.
Det vore intressant att höra vad bostadsministern tycker om det förslaget. Det är, tycker jag, ganska uppseendeväckande att regeringen så att säga försöker torgföra två positioner samtidigt i fråga om investeringsstödet.
Å ena sidan har vi statsrådets svar här i kammaren i dag. Där menar regeringen att investeringsstödet - som har dömts ut av Riksrevisionens granskning - inte alls var ineffektivt.
Å andra sidan publicerar regeringen i dag, den 19 november, sitt svar på Riksrevisionens rapport om stödet till kommunerna för ökat byggande. Där skriver regeringen följande: "Regeringen instämmer i att stödet har varit svårt att följa upp och det har därför varit svårt att utvärdera om det har stimulerat ett ökat bostadsbyggande."
Det vill säga att regeringen vidgår att det inte ens går att säga om det stöd som man frikostigt delat ut till landets kommuner faktiskt har lett till det man ville att det skulle leda till. Herr talman!
Det är ju ganska anmärkningsvärt, får man säga, att regeringen å ena sidan säger i en officiell och offentlig skrivelse att man inte ens kunnat utröna om stödet haft den önskade avsikten och att statsrådet å andra sidan säger här i riksdagens talarstol att det här minsann visst var en lyckad och önskvärd reform och att man inte alls delar uppfattningen att den varit ineffektiv.
Samtidigt vidgår man i sitt svar till Riksrevisionen att kritiken nog ändå var ganska befogad. Detta hänger helt enkelt inte ihop. Statsrådet får gärna utveckla ytterligare.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Det är närmast förbluffande att höra bostadsministern stå i den här talarstolen och så att säga ta på sig ansvaret för att vi har haft högkonjunktur i det här landet och att vi därtill under den högkonjunkturen har haft ett hyggligt stort byggande, som är en konsekvens av inte enbart men bland annat det stora regelförenklingsarbete som bedrevs under alliansregeringen.
Det vore då intressant att få höra från bostadsministern vilka reformer som vidtogs av regeringen Löfven under mandatperioden 2014-2018 som ledde till det historiskt höga bostadsbyggandet. Det vore väldigt intressant att få höra.
Om man får tro regeringen i det yttrande som har varit uppe till debatt här i talarstolen under den här interpellationsdebatten kan ju regeringen i vart fall inte sluta sig till att det skulle vara investeringsstödet. Regeringen säger ju själv i sitt yttrande att det inte går att avgöra om det ens har haft någon effekt. Det vore välgörande att få klargjort vilken regeringens ståndpunkt är.
Är det den man presenterar på sin hemsida, eller är det den som bostadsministern ger uttryck för i den här kammaren i dag? De står ju ganska tvärt emot varandra, och det är i sig anmärkningsvärt. För att göra den här diskussionen lite mer konstruktiv hade jag faktiskt en konkret fråga här från talarstolen som jag inte fick något svar på från bostadsministern.
Frågan var: Är bostadsministern beredd att möta det moderata förslaget om att höja bolånetaket till 90 procent? Detta bedöms ju vara en av de kanske viktigaste faktorerna för att skapa större förutsättningar för unga att ta sig in på bostadsmarknaden. Vi måste också göra en lång rad andra saker, bland annat ett rejält regelförenklingsarbete.
Där får bostadsministern dock ursäkta, men det är helt enkelt ingenting som jag betror Miljöpartiet att kunna komma till stånd med. Det är nämligen ett parti som är besjälat av att krångla till allting så mycket det bara går. Det visar inte minst det nya förslaget för större attefallshus.
När man läser förslaget i detalj visar det sig att om ett attefallshus ska kunna bli 30 kvadratmeter i stället för som dagens 25 kvadratmeter måste alla byggnormer uppfyllas. Badrummet måste vara tillgänglighetsanpassat på fyra kvadratmeter och så vidare. Det är ett helt bisarrt förslag. Man torgför alltså att man har gjort det enklare att bygga attefallshus. Men det måste byggas enligt precis samma regelverk som för en nyuppförd villa.
Vem kommer då att vilja bygga ett attefallshus på 30 kvadratmeter? Det är på precis det sättet Miljöpartiet håller på när man får makt och inflytande över ett politikområde. Man krånglar till det, och man skapar fler regler. Svensk byggnorm, som i dag heter Boverkets byggregler, var under den borgerliga regeringens tid nere på 700 regler. I dag är regelverket uppe i över 3 000 regler.
Regelförenklingsarbete får vi alltså lämna åt en regering som verkligen vill göra någonting åt det. Men till dess vill jag veta: Är bostadsministern beredd att hörsamma det moderata förslaget om att höja bolånetaket till 90 procent för att hjälpa fler unga att komma in på bostadsmarknaden?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Det är lite anmärkningsvärt att bostadsministern står här och anklagar oss moderater för att vara ohederliga. Det är trots allt så att detta är två varandra närliggande frågor. Det handlar om offentliga stöd till bostadsbyggande. Samtidigt som han anklagar Moderaterna för att vara ohederliga står han och säger att det var Moderaterna som införde sänkningen av bolånetaket.
Det var Finansinspektionen - en fristående myndighet - som gjorde detta 2010. Om jag inte minns fel, herr talman, var det precis med den typen av argumentation som Per Bolund försvarade sig när Finansinspektionen införde amorteringskrav nummer två, nämligen att Finansinspektionen är en fristående myndighet.
Detta blir dock effekten. Därför ställer vi oss frågan: Är regeringen beredd att se över möjligheten att höja bolånetaket igen så att unga människor får det enklare att komma in på bostadsmarknaden, redan i dag, innan vi har fått en regering på plats som de facto kan stimulera bostadsbyggandet på allvar genom substantiella regelförenklingar? Där är vi dock inte i dag.
Förändringen av bolånetaket skulle kunna genomföras väsentligt mycket snabbare om regeringen bara ville.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Jag tackar statsrådet för svaret. Det som föranledde mig att skriva denna ganska korta och koncisa interpellation var det faktum att statsrådet vid ett flertal tillfällen sedan denna utredning presenterades i medierna har gett uttryck för att dagens system med riksintressen utgör en hämsko för byggande runt om i landet.
Det har vi moderater försökt påpeka under en längre tid. Min bild av det parti som statsrådet företräder, nämligen Miljöpartiet, är att det är ett parti som kanske är en av de starkaste värnarna av hela idén med riksintressen och gärna ett starkt system med riksintressen. Därför blir jag intresserad när jag ser ett sådant utspel och funderar på vad som egentligen ligger bakom det.
Vad är den politiska viljan? Jag tycker att denna politiska vilja inte manifesteras på ett särskilt tydligt sätt. Jag förstår att statsrådet är av uppfattningen att han inte kan föregripa denna utredning. Men man skulle kunna tänka sig att det finns en politisk problemformulering som ligger till grund för detta.
Då frågar man sig snart: Vilka är de riksintressen som har identifierats från politiskt håll som problematiska kopplat till bostadsbyggande? Om det inte går att svara ens på den frågan blir dessa direktiv tämligen urvattnade. Det blir mer på temat: Gör någonting! Vad är den politiska beställningen? Vilka riksintressen är det som skapar problem för bostadsbyggande runt om i landet?
Det skulle jag vilja att statsrådet, mot bakgrund av de ingångar som hans parti har haft i dessa frågor, redogör för.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Det var en välgörande precisering, att inget av våra riksintressen ska bort. Vi har alltså den optimala mängden riksintressen definierad i dag. Jag delar inte denna uppfattning. Jag har uppfattningen att vi behöver begränsa antalet riksintressen.
Per Bolund står här och erkänner en del av problemet, nämligen att halva Sveriges yta på ett eller annat sätt omfattas av riksintressen som till sin karaktär är vagt formulerade, spänner över stora geografiska ytor och hindrar bostadsbyggande.
Vill man på allvar ta itu med detta problem måste man också kunna säga att vi kanske inte behöver den mängd riksintressen som vi har i dag och att vi kanske behöver ha en snävare geografisk tillämpning. Men inget av detta finns som en direkt uttrycklig beställning i regeringens direktiv.
Det är det som är en del av kärnan i min kritik, nämligen att regeringen meddelar utredningsuppdrag som till sin karaktär är så vagt formulerade att det inte är säkert att de leder framåt.
Det finns, vill jag lova, dyrköpta erfarenheter från tidigare regeringar - även borgerliga - där man är för otydlig från den politiska nivån när det gäller vilken riktning man strävar efter och vad man vill nå. Jag menar att detta ger uttryck precis för det.
Vi har i dag en situation där i princip hela Gotland är områdesskyddat, och 70 procent av Jämtlands län utgörs av ett riksintresse. Då menar jag att man från politikens håll måste kunna säga att detta system har gått för långt och att det kanske behöver göras om i grunden. Vi behöver kanske ta bort samtliga riksintressen och sedan fundera över om vi så att säga ska börja på ny kula.
Jag tycker att regeringens direktiv i dessa delar är för vaga. Det är klart att det finns områden som behöver skydd från den högsta samhällsnivån, till exempel Försvarsmaktens verksamheter.
Men det kan inte vara ändamålsenligt att vi har en så stor mängd riksintressen att vi i dag skyddar halva Sveriges yta på bekostnad av bland annat förutsättningarna att bygga bostäder.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Det brukar heta att anfall är bästa försvar, men den här replikrundan bevisar nog att så inte är fallet. Här står alltså Sveriges bostadsminister och ifrågasätter hela grunden för interpellationsinstitutet, som ju är möjligheten för mig som riksdagsledamot att ställa frågor till ett statsråd - inte vice versa.
Det är alltså inte problematiskt att jag skriver en kort interpellation och därefter kan få ett svar från Sveriges bostadsminister. Det som föranleder min fråga, om det nu har funnits någon otydlighet i den här debatten gällande den saken, är att jag tycker att regeringen är för vag. Ja, jag tycker att regeringen i sina direktiv borde ha sagt att det är angeläget att minska antalet riksintressen.
Exakt hur detta ska ske och hur det ska se ut kan man naturligtvis diskutera, men jag är av uppfattningen att de inte bara breder ut sig för mycket geografiskt utan också är för många till antalet samt att de riksintressen som i dag finns ibland är så vaga att de kan användas godtyckligt. Det kopplar alltså mot det senare problemet, att de tar väldigt mycket geografisk yta i anspråk.
Om Bolund hade varit intresserad hade han kunnat se att vi moderater har lagt fram förslag om detta i Sveriges riksdag under de senaste åtminstone fem sex åren. Det är ingen hemlighet. Det här institutet syftar dock till att jag ska kunna ställa frågor till statsrådet, inte tvärtom. Jag tycker inte att jag har fått särskilt tillfredsställande svar. I stället möts jag av raljans kring längden på interpellationen snarare än en fruktsam debatt om vad vi egentligen ska komma fram till.
Huruvida Moderaterna kommer att stödja utredningen eller inte beror ju på vad den kommer fram till. Jag är dock rädd att man kommer att komma fram till för lite, eftersom ansatsen från politiken är för svag i det här avseendet. Det, fru talman, är min poäng.