Annicka Engblom (M):
Jag börjar med att yrka bifall till förslaget i betänkande 7 från försvarsutskottet, som handlar om personalförsörjningen. Jag vill ta min ansats i årtalet 1987. År 1987 befann jag mig i Västerås och gick på fyraårig teknisk linje, maskinteknisk gren.
Under vårkanten såg jag att jag hade en treveckors lucka under sommaren som jag inte hade fyllt med extraarbete. Ungefär vid den tidpunkten damp det ned ett reklamblad från frivilligorganisationen marinlottakåren om en grundläggande utbildning, som lyckades passa in på de tre veckorna.
Frivilligorganisationen var på inget sätt okänd för mig. Min mamma var sedan länge engagerad i bilkåristerna, och min pappa var sedan länge engagerad i hemvärnet. Jag tyckte självklart att det skulle bli spännande, och jag utbildade mig i marinlottakåren i några år. Tre år senare, 1990, när jag hade slutat gymnasiet, stod jag vid ett annat vägskäl.
Jag stod inför vägvalet att bli lärare - jag hade jobbat som lärarvikarie - ta dykinstruktörsjobbet i Dominikanska republiken som väntade på mig eller göra värnplikten. Värnplikten var ingalunda heller särskilt obekant för mig.
Förutom att jag hade träffat värnpliktiga inom marinlottakåren hade jag många killkompisar på ingenjörsutbildningen som skulle göra sin tjänst efter gymnasiet. Lo and behold! Jag valde att göra värnplikten och hamnade i Karlskrona.
Ombord på fartyget HMS Carlskrona, där jag sedermera gjorde min värnpliktstjänst 15 månader som radiosignalistplutonbefäl, träffade jag mina kamrater som först och främst var män. Jag var då frivillig, något som i dag alla är. Mina kamrater var både inkallade och tjänstgjorde motvilligt.
Men under tiden - det var en bra läroperiod - väcktes intresset för att fortsätta inom Försvarsmakten och sedan tillsammans på Marinens officershögskola.
Just den breda ansatsen, att väcka intresset hos dem som vi i dag inte normalt kommer i kontakt med via värnplikten, är en av de stora utmaningarna för Försvarsmakten. Till det återkommer jag strax.
Redan då, herr talman, mitt under brinnande ubåtsjaktstider, märktes resultatet av ett värnpliktssystem med fluktuerande effekt på verksamheten. När vi sedermera muckade och en ny värnpliktsbesättning kom ombord sjönk effektiviteten för förbandet tills man hade arbetat upp sig igen.
Det påverkade självklart arbetet som utfördes på förbandet. Det som var allra dyrast i verksamheten - när vi pratar om kostnader - var inte i första hand en fråga om kronor och ören utan den kompetens som tappades och som inte togs till vara.
Efter många års omställningar inom försvaret under socialdemokratiska regeringar tog systemet inte heller till vara kompetensen med hjälp av repetitionsövningar och krigsförbandsövningar. Man arbetade upp kompetensen och släppte den. Det är oerhört dyrt. Herr talman!
Det här är anledningen till att alliansregeringen, när vi tog över 2006, tog sig an utmaningen att titta på alla delar av den försvarsreform som var så nödvändig för att åstadkomma just det jag talar om, nämligen effektiviteten i försvarsförmågan. Den ska vara jämn, rörlig, flexibel och tillgänglig.
Det var det som Försvarsberedningen 1 och 2, 2007 och 2008, utmynnade i. En del var den framtida personalförsörjningen för Försvarsmakten, som ingalunda var någon hastig process. Jag har, herr talman, inne på mitt kontor en tjock bibba av olika utredningar.
Om någon i oppositionen saknar underlag är man välkommen att ta del av dem.
Jag kan räkna upp de två försvarsberedningarna 2007 och 2008, Pliktutredningen 2009, med vilken vi var överens med Miljöpartiet, inriktningspropositionen 2009, sedermera utredningsvillkoren 2010 och därmed den sista propositionen från regeringen 2011 i den delen, det vill säga den del som hanterar tidvis tjänstgörande personal.
Det är en gedigen bakgrund till varför vi har landat där vi är i dag. Vad är bakgrunden till reformen? Vi har i dag en frivillighet där Försvarsmakten är en del av den reguljära arbetsmarknaden, vilket man tidigare inte har varit. Här ligger utmaningen för samhället att vara Försvarsmakten behjälplig i denna stora samhällsreform.
Det är kanske den viktigaste frågan i inriktningen av det nya försvaret. Det innebär ett oerhört viktigt fokus för oss som sitter och bevakar frågan, framför allt i utskottet. Därom är vi fullkomligt överens.
I arbetet behöver Försvarsmakten bli bättre på sitt inre arbete, sina attityder till förändrade anställningsförhållanden för sina gruppbefäl, soldater, sjömän och civilanställda, att vara synlig på annat sätt där man tidigare har haft förband men inte längre har det och även i skolor och utbildning.
Jag kan passa på att rikta ett ord till landets skolor att öppna dörren för Försvarsmakten, liksom skolorna gör för polismyndigheterna, att hålla presentationer och föra samtal om försvars- och säkerhetspolitik. Sedan har vi frågan om att vara synlig på ställen där många människor rör sig.
Senast i måndags sprang jag på Malmö Centralstation på två representanter från Försvarsmakten som tillsammans med representanter från Arbetsförmedlingen pratade med några ungdomar. Jag passade på att prata med dem och med ungdomarna, och jag rekommenderade ungdomarna att ta tillfället i akt och göra GMU - något de aldrig kommer att ångra. Precis detta arbete måste utvecklas och bli bättre. Herr talman!
Var befinner vi oss i dag? I nuläget vad gäller rekryteringen ser det både bra och bekymmersamt ut. Det är inte så konstigt eftersom det är fråga om en stor reform. Det råder ett högt söktryck. Senast i går fick jag siffrorna elva sökande per plats. Men det visar självklart inte hela bilden. Många söker, men hur många är lämpade, fullföljer och stannar kvar? De är de gemensamma utmaningarna.
Vad gäller de kontinuerligt anställda, det vill säga de fast anställda soldaterna, sjömännen och gruppbefälen, meddelar Försvarsmakten att man är i fas. Däremot är det många avhopp, som tidigare har sagts. I detta arbete är det många som tittar på hur man skulle kunna förbättra arbetet. Det har nämnts en del här i talarstolen.
Riksrevisionen har tittat på det och kom senast med en rapport i oktober. Totalförsvarets forskningsinstitut tittar på det. Försvarshögskolan producerar ett antal rapporter. Försvarsministern redovisade detta inför utskottet.
Försvarsmakten har också fått i uppdrag att utveckla extra både sin årsredovisning och sitt budgetunderlag i personalförsörjningsfrågan, och det förbättrar man ytterligare. Vad det gäller betänkandet, herr talman, kan man självklart ägna sig åt att knäppa varandra på näsan om utvecklingen hittills. Jag tycker att den här överenskommelsen är mycket viktigare än så, och jag tänker inte ägna mig åt det.
Trots att vi har hållit på att diskutera den här frågan sedan 2007 skulle jag vilja påstå att vi fortfarande bara har påbörjat resan och att vi behöver justera längs vägen. Jag tycker som sagt att det är viktigt.
Ledorden i vårt framtida arbete, och det utredningsuppdrag som utskottet riktar till regeringen, träffar just de problemställningar som vi har, för vi behöver vara behjälpliga. Det kan vi också vara som enskilda ledamöter, genom att engagera det omgivande samhället i rekryteringsarbetet, bland annat i de försvarsmaktsråd som växer fram runt om i landet.
Det gäller också i den södra regionen, där jag och min socialdemokratiske kollega Peter Jeppsson verkar och har en bakgrund och ett nätverk. Här har vi ett gemensamt ansvar och ett gemensamt arbete, och därför är det självklart mycket glädjande att vi i stället för att knäppa varandra på näsan krokar arm i detta arbete framöver. Jag yrkar bifall till förslaget i försvarsutskottets betänkande nr 7.