Morgan Johansson (S):
Tack för en hittills bra debatt med många bra inlägg. Som många har påpekat måste utgångspunkten i en sådan här debatt vara läget i världen. Många har påpekat att för närvarande befinner sig över 50 miljoner människor på flykt. Det är det högsta antalet sedan andra världskriget.
Bara det att sälja sina tillgångar, att rycka upp sig och sina barn från hemlandet, att ge sig i väg hundratals mil till en okänd framtid, är inte något man gör för nöjes skull. Det finns alltid en anledning. De flyr från fattigdom, förtryck, krig, miljökatastrofer, plundring, våldtäkter och terror. Det är så världen ser ut på många håll. Den humanitära situationen i världen har dessutom inte förbättrats på senare år.
Tvärtom sa FN:s barnfond Unicef häromdagen att 2014 varit ett förödande år för världens barn. Unicefs högste chef Anthony Lake har uttryckt det så här: Barn har dödats i sina klassrum och i sina sovrum. De har blivit föräldralösa, kidnappade, torterade, rekryterade och till och med sålda som slavar.
Inte på mycket länge har barn blivit utsatta för en sådan obeskrivlig brutalitet. Så ser världen ut i vissa delar. 230 miljoner barn lever i länder och områden som härjas av konflikter. Ett sådant område är Syrien, som många har talat mycket om under eftermiddagen. Där befinner sig nu hälften av landets befolkning, tio miljoner människor, på flykt.
Sju miljoner finns fortfarande kvar i landet, och drygt tre miljoner har lyckats ta sig ut ur landet. De som har lyckats ta sig ut befinner sig i närområdet, det vill säga Jordanien, Irak, Turkiet och Libanon. Jag var i veckan i Genève för att tala på UNHCR:s stora konferens för vidarebosättning av en del av de syriska flyktingarna. Jag träffade då representanter för de länder som finns i närområdet.
De var stolta över att de har kunnat ta emot så många, men de vittnade samtidigt om hur viktigt det var att få stöd utifrån från biståndsgivare som till exempel Sverige. De var naturligtvis mycket tacksamma för Sveriges stöd, som har varit omfattande under dessa år. Syftet med konferensen var att få fler länder att ställa upp som mottagarländer för vidarebosättning av syriska flyktingar. I år har hela FN-arbetet letts av Sverige.
Det har resulterat i att 50 000 flyktingar har kunnat vidarebosättas till 25 länder. För 2015 och 2016 lovade under konferensen 28 länder att ta emot ytterligare 100 000 syriska flyktingar, vilket måste betraktas som en stor framgång. UNHCR:s högste chef, FN:s flyktingkommissionär António Guterres, pekade ut två länder som varit särskilt viktiga för att få fler länder att ställa upp och ta ansvar.
Det ena var Sverige, och det andra var Tyskland. Själv skulle jag vilja lägga till USA, som vi har haft ett bra samarbete med och som har varit avgörande för att det ska bli resultat. Min poäng är att Sverige kan spela en roll i dessa internationella sammanhang. Vi gör det i kraft av framför allt tre saker. Det första är vår biståndspolitik. Vårt land har i decennier arbetat för att minska fattigdomen i världen med högre ambitionsnivå än nästan alla andra länder.
Sverige är i dag en av de största biståndsgivarna till UNHCR:s arbete i regionen. Det andra är vår aktiva utrikespolitik. Sverige har tillsammans med övriga EU-länder drivit på för att FN:s säkerhetsråd ska arbeta för politiska lösningar. Utrikesminister Margot Wallström arbetar med detta på EU-nivå och har regelbundet kontakt med FN:s Syriensändebud Staffan de Mistura. Det tredje är vår flyktingpolitik.
Sverige har i decennier tagit emot människor från världens konflikter. Det går långt tillbaka i tiden. Sverige tog emot judar som flydde från nazismen, inte minst genom Raoul Wallenbergs försorg, som påpekats tidigare i debatten, även om det då också fanns högerextrema krafter som sade att judeimporten skulle stoppas. Vi minns den debatten. Vi tog emot dem som under kalla kriget flydde från de kommunistiska diktaturerna i öst, till exempel många från Ungern på 50-talet.
Vi tog emot latinamerikaner som flydde från militärdiktaturerna i Chile och Argentina under 70-talet. Vi tog emot iranier och irakier som flydde från det fruktansvärda kriget mellan dessa länder på 80-talet. Vi tog emot kurder från Turkiet, Syrien, Irak och Iran. Vi tog emot bosnier från Balkankriget under 90-talet. Från Afrika har vi tagit emot många människor från det kollapsade Somalia och från diktaturens Eritrea - för att bara nämna några exempel.
Sverige har en tradition av solidaritet, och det ska vi vara stolta över. Låt mig vara fullständigt kristallklar på den punkten. Sverige ska fortsätta att vara ett land som erbjuder en fristad för människor som flyr undan krig och förtryck. Det kommer vi inte att göra avkall på bara för att världen i dag befinner sig i en situation där fler människor än någonsin är på flykt. Det är nu solidariteten behövs som mest.
Vår uppgift är att försöka se till att fler länder tar ansvar, inte att stänga vår dörr för dem som behöver skydd. Fru talman! Över 50 miljoner människor befinner sig på flykt. 1 procent av dessa, 500 000 ungefär, kommer till Europa. I EU bor det 500 miljoner människor.
Det innebär att antalet flyktingar till EU motsvarar ungefär 1 promille av EU:s befolkning. 1 promille är en på tusen. Det kallar somliga massinvandring. Har Europa råd att ta emot 500 000 asylsökande? Tänk er att vi bor på en ö där det bor tusen människor. Så kommer det en person i en båt från ett krig.
Har vi råd att ta emot honom? Ja, det är klart att vi har. Det kommer en person på ett år. Nästa år kommer det en till. Har vi råd att ta emot honom eller henne? Ja, det är klart att vi har. Men vi måste dela på ansvaret. Sverige och Tyskland kan inte ta merparten av ansvaret. Det var också mitt budskap på EU:s ministerråd i förra veckan. Vi kommer att fortsätta att arbeta i EU för att se till att så många länder som möjligt tar ett ansvar.
Jag tror att det på sikt behövs ett system i EU där alla medlemsländer åläggs att ta ett ansvar i förhållande till sin storlek och ekonomiska förmåga. Där är vi inte än, men vi måste röra oss i den riktningen. Av de flyktingar som tar sig till EU kommer många till Sverige. I år räknar vi med 80 000 asylansökningar. Det är den högsta nivån sedan Balkankrigen för 20 år sedan. Det är inte 80 000 som får stanna, och det är viktigt att poängtera.
Den svenska flyktingpolitiken vilar på en enkel princip. Om man har skyddsbehov får man stanna. Om man inte har skyddsbehov får man inte stanna utan åka hem, antingen frivilligt eller med tvång. Det måste vi också orka stå upp för i debatten. I år får ca 39 000 flyktingar asyl i Sverige. Det är drygt 60 procent av ansökningarna som beviljas, och den andelen ökar beroende på att antalet syrier ökar.
Nästan alla från Syrien får ju uppehållstillstånd. Klarar Sverige 39 000 flyktingar? De utgör 4 promille av den svenska befolkningen, 1 av 250. Tänk er åter den där ön. Nu bor det 250 människor på den. Då kommer det en person i en båt från fasorna i Syrien. Då blir vi 251. Nästa år kommer det en till. Då är vi 252.
Det är klart att vi klarar det. Men liksom när det gäller fördelningen i EU måste vi fördela ansvaret i Sverige på ett bättre sätt. Det kan inte vara så att bara ett fåtal kommuner tar emot merparten av flyktingarna och deras nära anhöriga. Alla kommuner måste vara beredda att ta ansvar.
Fredrik Reinfeldt höll sitt tal i valrörelsen om att vi skulle öppna våra hjärtan. Jag tyckte om tonen i talet, men jag ska ärligen säga att min första reaktion var: Börja med att öppna Vellinge, Staffanstorp, Täby, Danderyd, Lidingö, Lomma och alla andra moderatstyrda kommuner som i åratal hållit emot och helst inte velat ta emot några flyktingar alls.
Det är ofta ganska rika kommuner som borde ha goda förutsättningar att integrera invandrare och ge dem jobb, ett sammanhang och en möjlighet att bli en del av Sverige. Här hade jag tänkt mig ett angrepp på Moderaterna, men jag har fått skriva om mitt manus. Jag knäppte nämligen på tv:n i går och såg Rapport .
Tydligen finns det nu ett starkt stöd bland de moderata kommunalråden för att reglerna borde ändras så att alla kommuner behöver ta emot flyktingar. Över 70 procent av de moderata kommunalråden tyckte så. Det blev jag glatt överraskad av.
Dessa kommunalråd har sett precis det jag säger, nämligen att om integrationen ska fungera måste fler kommuner vara med och ta ansvar. Om detta blev politik från Moderaterna och Alliansen skulle vi kunna göra ett genombrott vad gäller möjligheten att integrera invandrare.
Det behövs att fler kommuner tar emot eftersom det just nu sitter nästan 13 000 människor i Migrationsverkets boenden som har fått uppehållstillstånd men som fortfarande inte har fått en kommunplacering. De måste få ett nytt hem i någon kommun. Jag hoppas att vi ska kunna komma framåt i den frågan. Jag ska inte pressa Moderaterna, eller något annat parti, i frågan i dag, för jag förstår att ni behöver mer tid att diskutera frågan internt. Jag förstod det på kommentarerna.
Men om vi går i den riktning som kommunalråden, och många andra, vill kommer vi kanske att ha gjort något stort i svensk integrationspolitik. Det behövs eftersom inget tyder på att världsläget kommer att förbättras under de närmaste åren, vilket innebär att människor kommer att söka sig till Sverige för att få skydd undan krig och förföljelse i ganska stor omfattning också de kommande åren. Då måste alla kommuner vara beredda att ta ansvar, också de rikaste kommunerna.
Vi är mycket intresserade av att diskutera detta vidare, inte bara med Moderaterna utan med alla de borgerliga partierna. Vi har redan satt igång en process i Regeringskansliet för att se hur olika modeller för att se till att alla kommuner tar emot skulle kunna se ut. Det kan vara lagstiftning. Det kan vara ekonomiska incitament. Låt oss återkomma till det, men det viktiga är att ta fasta på att det kanske skulle kunna gå att komma överens i denna fråga. Det vore oerhört viktigt.
Jag lyssnade också noga till Mikael Cederbratts anförande, som jag fann mycket sympatiskt. Här finns det möjlighet för samarbete. Det är en central fråga att lösa att se till att alla kommuner tar ansvar. Fru talman! Sverige ska alltså fortsätta att ta ett stort ansvar för dem som flyr från krig och förtryck. Det klarar vi, men det hänger på att vi fördelar ansvaret på ett bättre sätt.
Det hänger också på att mottagningssystemet fungerar, att det är ordning och reda där. Jag sa till Migrationsverkets generaldirektör Anders Danielsson när jag träffade honom första gången efter regeringsskiftet att vi nog får träffas nästan en gång i månaden de kommande åren - inte för att detaljstyra verksamheten utan för att hålla varandra informerade och för att kunna göra insatser när det behövs. Jag åker till Norrköping på onsdag för att träffa Migrationsverkets ledning, och det ska bli intressant att få en lägesrapport.
Jag är mycket imponerad av vad Migrationsverket gör. Det är ju i praktiken Migrationsverket som ger tusentals människor som flyr från kriget tak över huvudet och mat för dagen. Där har man nu infört sjudagarsvecka och skiftarbete för att klara arbetsuppgiften, och man gör det. Det är fantastiskt att man klarar uppgiften, men man måste naturligtvis få bättre förutsättningar.
En viktig del i det är Migrationsverkets kapacitetsökning där man går från ungefär 3 000 anställda 2013 till 5 500 anställda 2015. Det är en ökning med 2 500 anställda på bara ett par år. Det måste vi genomföra. Man måste också få en större kostym på andra sätt. Antalet boenden i Migrationsverkets regi måste öka.
Det är inte tillfredsställande att så många boenden måste korttidsupphandlas. Det är inte kostnadseffektivt, och det leder också till en snedfördelning över landet. Många mindre kommuner i glesbygd kan plötsligt få flera hundra nya invånare, varav många barn som man snabbt måste ordna skolgång till. Man får ingen framförhållning. Därför ökar Migrationsverket nu antalet platser kraftigt. Det rör sig om sammanlagt 14 000 platser under 2014-16.
Det blir både billigare och minskar behovet av upphandlingar. Vi ser också över möjligheten att vidta andra åtgärder för att förhindra att vissa kommuner som fått många asylsökande under kort tid ska hamna i en situation där ytterligare platser upphandlas. Vi är väl medvetna om att situationen är ansträngd i många kommuner.
Det gäller både dessa mindre kommuner och de storstadskommuner som får ta emot många asylsökande genom så kallat eget boende, EBO, som skapar trångboddhet och sociala problem. Utmaningarna är som sagt många, och vi har som regering satt igång ett arbete på flera olika områden för att förbättra mottagandet. Vi har tillsatt en särskild statssekreterargrupp, men låt mig också ta bollen om en offentlig utredning som föreslås i betänkandet.
Jag tror att det finns ett behov av att tillsätta en sådan utredning, och vi kommer så snart riksdagen fattar beslut om det att börja skissa på direktiv till en sådan utredning. Det handlar framför allt om åtgärder på lite längre sikt. Vi måste också lösa saker på kort sikt, men jag tror att en sådan utredning behövs. Fru talman! Det är så lätt att beskriva migrationsfrågan endast i problemtermer.
Det är kostnader, väntetider, svårigheter med bostad, arbete, språk och kulturkrockar. Visst finns det många problem som vi står mitt uppe i och som vi måste samarbeta kring för att lösa. Men situationen rymmer också många möjligheter. Jag tror att vi måste gå från att betrakta migrationen som enbart en belastning till att också betrakta den som en möjlig motor för tillväxt. Så är det ju.
Man kan inte bara betrakta människor som kostnader. Man måste också betrakta de människor som nu kommit till Sverige som individer. De har visserligen kommit med tomma händer och trauman men också med kompetens, drivkraft och en vilja att bygga upp ett bättre liv här i Sverige. Jag brukar tänka på det när jag ser Zlatan spela fotboll och när jag hör Loreen sjunga. 2030-talets Zlatan kommer kanske att ha sina rötter i Syrien.
Han kanske just nu är på väg hit, i sin mammas mage i en rank båt över Medelhavet. Så kan det mycket väl vara. 2030-talets Loreen kanske också är på väg hit, på farliga vägar från Eritrea. Det vet vi inte heller, men så kan det mycket väl vara.
Men inte bara 2030-talets Zlatan och Loreen utan 2030-talets byggnadsarbetare, vårdpersonal, uppfinnare, företagare, elektriker och så vidare - alla dessa människor - kan mycket väl vara på väg hit just i denna dag. De är barn i dag, men om 15-20 år kommer de att vara med om att bygga vidare på den svenska välfärdsmodellen. Och barn lär sig snabbt. Jag lyssnade i går på Södertäljes kommunalråd Boel Godner.
Hon berättade att barn från andra länder i en del fall, när de kommer in i deras förskolor, kan lära sig svenska på tre fyra veckor. Det är en fantastisk bild av hur snabbt integrationen kan gå. Utan invandring skulle Sveriges befolkning minska. Och ett samhälle med minskande befolkning är ett stagnerande samhälle. Invandringen ger oss helt enkelt bättre förutsättningar att klara vår gemensamma välfärd när vi lever allt längre.
Då behöver vi inte ens vänta på 2030. Det visar sig att de vuxna som kommer hit har en ganska god utbildning. 24 procent av dem som finns i Arbetsförmedlingens etableringsuppdrag har universitets- eller högskoleutbildning. Det kan vara läkare, lärare, sjuksköterskor eller ingenjörer - yrkesgrupper som vi verkligen behöver.
För oss handlar det då bara om att sätta dessa människor på skolbänken, så att de kan lära sig svenska och få sina betyg validerade. Därför vill regeringen att tiden under asylprövningen används på ett bättre sätt. Vi säger att utbildningsinsatser måste sättas in tidigare. Vi vill erbjuda asylsökande svenskundervisning i större utsträckning än i dag. Visst innebär det att en del som sedan inte får asyl ändå får lära sig lite svenska.
Men det är trots allt bättre än att de får gå sysslolösa i kanske flera månader. Glöm inte heller att bara befolkningsökningen i sig sätter igång en massa ekonomiska processer. Det behöver byggas många nya bostäder, och till varje hus som vi bygger kommer vi att behöva byggnadsarbetare och underleverantörer, det behövs nya skolor, och till dem behövs det lärare och så vidare. Detta sätter igång nya ekonomiska processer.
Allra sist, fru talman: Jag har följt debatten de senaste veckorna och måste säga att det finns ett drag i debatten som oroar mig djupt. Det är när man för debatten på ett sådant sätt att man beskriver människor i termer av "vi", svenskarna, och "de", flyktingarna.
Detta att dela upp människor i "vi" och "de" är en av mänsklighetens äldsta tankar, men det är också en av de allra farligaste. Det är ytterst den tanken som bereder vägen för diskriminering, rasism, etniska konflikter, krig och allra ytterst etnisk rensning och folkmord.
Historien är full av exempel på när politiska ledare har valt att spela på misstro och fördomar för att fördjupa konflikterna i det enda syftet att exploatera dem politiskt för att vinna makt. Hitler gjorde så, Stalin gjorde så, Mussolini gjorde så och Milosevic gjorde så - bara för att nämna några. I den svenska debatten pekas nu ofta muslimer ut som syndabockar för än det ena, än det andra.
Till och med i denna riksdag kan man höra ledamöter uttrycka sig om muslimer på ett sätt som inte ligger särskilt långt från hur nazisterna uttryckte sig om judarna på 30-talet. I en sådan situation är det särskilt viktigt att de som står för humanism och principen om alla människors lika värde säger ifrån. Det är som Martin Luther King sa: Det riktigt tragiska är inte de onda människornas brutalitet utan de goda människornas tystnad.
Därför måste vi säga ifrån så fort politiska ledare börjar lägga skulden för olika samhällsproblem på en viss folkgrupp eller resonera i termer av att vissa människor inte hör hemma i Sverige. Fru talman! Om tre månader går Sverige till val igen. Låt oss använda den tiden till att försöka lösa de migrationspolitiska utmaningarna i stället för att göra detta politikområde till en bricka i ett partipolitiskt spel.
Med det vill jag också tacka riksdagen för en välvillig behandling av regeringens budgetförslag i denna del.