Anders Borg (M):
Låg mig försöka tydliggöra varför drivkrafterna spelar roll för arbetsmarknadens funktionssätt och arbetslösheten. Under den tid jag satt i Arbetsförmedlingens styrelse, på den tiden Ams, drev den dåvarande regeringen omfattande projekt för att vi skulle skärpa kontrollsystemen och skärpa rättssäkerheten inom Arbetsförmedlingen.
Det ledde till att antalet personer som erhöll arbetslöshetsersättning och som fick sanktioner, det vill säga drabbades av sänkt ersättning eller andra reprimander, ökade trefaldigt. Man skärpte regelverket tydligt därför att det var viktigt att säkra att människor som är arbetslösa söker arbete. Samtidigt stramades systemet med förtidspensioner upp högst påtagligt och ett enhetsförsäkringsverk infördes. Man sänkte marginalskatterna genom att kompensera för egenavgifterna.
Varför gjorde Socialdemokraterna detta? Var det för att de uppfattade arbetslösa som lata människor? Nej, det är helt enkelt så att drivkrafter spelar roll. Drivkrafter spelar roll för alla beteenden. Att jag tror att de är viktiga för arbetsmarknaden är av samma skäl som jag är skeptisk till och tror att man måste reglera ersättningar för bankdirektörer. Ger vi bankdirektörer drivkrafter att ta stora risker, kommer de också att ta stora risker. Samma sak gäller naturligtvis här. Det är viktigt att vi har skatter som gör att det lönar sig att söka arbete.
Det är också viktigt att vi har skatter som gör att det lönar sig att vara på arbetsmarknaden, därför att det påverkar lönebildningen. Det är delvis av de här skälen som vi har en aktiv arbetsmarknadspolitik. Genom att vi har en aktiv arbetsmarknadspolitik har vi ett arbetstest även i tider med svag efterfrågan på arbetsmarknaden. Arbetsförmedlingen kan helt enkelt erbjuda den som är arbetslös en åtgärd för att säkra att vederbörande står till arbetsmarknadens förfogande.
Det är logiken i den aktiva arbetsmarknadspolitiken, den logik som Socialdemokraterna förr i tiden försvarade. Låt oss igen ta det här med den expansiva politiken. För ett par år sedan hade vi i Sverige 4 procents överskott. 4 procent av bnp motsvarar i storleksordningen 120 miljarder kronor. Nu har vi ungefär 4 procent i underskott. Det motsvarar ungefär 120 miljarder i underskott.
Det vill säga att det är ett väldigt kraftigt omslag från överskott till underskott. Det har skett under 2008 och 2009, då vi har haft en kraftig nedgång i finanspolitiken. Senast i nationalräkenskaperna ser vi att medan de privata investeringarna faller kraftigt ökar de offentliga investeringarna väldigt kraftigt. OECD har också framhållit att Sverige satsar osedvanligt stora resurser på infrastruktur, för att ta det som exempel.
Vid sidan av det här har vi också en expansiv penningpolitik och en växelkurs som dämpar nedgången. Vi har också breda program för att säkra stabiliteten i de finansiella systemen. Sammantaget använder vi de offentliga resurserna i finanspolitiken, i penningpolitiken, hos Riksbanken, hos Riksgäldskontoret för att göra vad vi kan för att dämpa nedgången. Och det gör vi utan att föröda de offentliga finanserna, därför att i det ögonblick som vi tappar greppet om de offentliga finanserna tappar vi greppet om krishanteringen.
Vi vet att vi kan ha en lång kris framför oss med stigande arbetslöshet. Vi vet att det finns kvarstående risker. Det kan inträffa saker i världsekonomin eller i vår närhet som ställer till ytterligare bekymmer. Har vi då avhänt oss vår rörelsefrihet, vårt manöverutrymme och våra resurser, ja då hamnar vi i en sits som Gordon Brown och andra som har förött sina offentliga finanser och nu tvingas höja skatter och skära ned i offentliga utgifter. Den politiken ska vi inte bedriva.
Vi har gjort mer än de flesta för att vi ska ha en expansiv politik. Vi har lagt en bombmatta av åtgärder som ska säkra en stabiliserad efterfrågan. Vi har gjort det med viktmakthållande av god hushållning med offentliga medel, och det är naturligtvis en fördel för Sverige.