Sten Tolgfors (M):
Nu avser jag att i denna interpellationsdebatt diskutera den interpellation som har ställts till mig av respekt för Kerstin Lundgren och hennes tid och insats. Fru talman! Först vill jag säga att jag tycker att det som Kerstin tog upp var klokt. Jag vill hänvisa till det linjetal jag höll i Sälen. Jag försökte bland annat dra ut riktningen för de här frågorna.
Ett förslag som jag lade fram där, och som också mycket påverkar det som Kerstin Lundgren tar upp, är att vi måste notera att det alltmer handlar om att tankens kraft är central när försvaret rekryterar för framtiden. I dag handlar det om värnpliktiga, och i morgonen sker det mer på frivillig grund. Det sker redan i dag på frivillig grund när det gäller internationella insatser. Det handlar om tankens kraft och allt mindre om muskelkraft.
Det gör att jag tror att vi har anledning att se över befattningsbeskrivningarna för det Försvarsmakten rekryterar till. Om de är föråldrade, om det ligger kvar krav på fysisk förmåga som inte längre är motiverade, stänger det ute inte minst många kvinnor men även andra killar som kan vara intresserade av att tjänstgöra, gå grundutbildning och delta i internationell tjänst.
Det är ett konkret förslag som jag också lanserade i Sälen för att förbättra rekryteringsgrunden, ytterst också för internationella insatser. Fru talman! Med anledning av Bodil Ceballos frågor vill jag säga att det finns anledning för oss att mycket bättre än förut koppla ihop olika politikområden.
Om vi inte kopplar den militära insatsen till utvecklingsinsatser och till att stärka länders egna arméer eller poliser kommer vi hamna i en situation där vi aldrig kommer ur vissa länder. Tanken är att vi ska göra en insats.
Med militära medel ska vi skapa en grund för fred, men då måste vi fylla på med att stärka den egna säkerhetsstrukturen så att landet självt kan ta över ansvaret för säkerheten, utbilda poliser och militärer. Det handlar också om utvecklingsinsatser för att förhindra att ett land återkommande faller tillbaka i krig och konflikter. Detta måste kopplas ihop mycket bättre. Och så sker också alltmer från svensk sida.
I Afghanistan har vi förvisso militära insatser, men vi har också ett civilt utvecklingsarbete där vi fokuserar alltmer på de norra delarna av landet där Sverige redan är aktivt. Detta är centralt för fred. Bara en militär insats kan inte skapa en långsiktig grund för en fredlig utveckling i landet. Vi måste göra alla tre sakerna samtidigt. Vi ska också bidra till att stärka kvinnors situation i samband med konflikter.
Det ska vi titta mer på i alla de dokument vi tar fram framöver. Ett exempel där vi redan har gjort det är den proposition som riksdagen behandlade om en svensk insats i Darfur, Unamid. Även om den insatsen tyvärr inte blev av står det där uttryckligen: "Sverige ska som aktiv deltagare i den fredsfrämjande verksamheten stödja och påskynda ansträngningarna att fullt ut genomföra säkerhetsrådets resolution 1325 om kvinnor, fred och säkerhet."
Detta stod i den proposition som riksdagen behandlade. Nu blir insatsen dessvärre inte av, men det beror verkligen inte på Sverige. Det beror på att Bashir och Sudan blockerar svensk-norskt deltagande. Men regeringens ambition när det gäller resolution 1325 var tydligt uttryckt där. Ett annat exempel som riksdagen så småningom kommer att behandla är integreringen av 1325 i den nationella strategin för svenskt deltagande i internationella freds- och säkerhetsfrämjande insatser.
Där kommer det att finnas en målsättning uttryckt om att öka andelen kvinnor som deltar i det svenska bidraget i internationella insatser i enlighet med 1325. Det handlar om att vi här hemma bidrar till att fler kvinnor rekryteras till insatser och om att kvinnor bland lokalbefolkningen i insatsområdet och deras organisationer blir delaktiga i olika processer.