Ali Esbati (V):
Jag vill tacka Ylva Johansson för svaret. Vi är eniga åtminstone punktvis om problembeskrivningen. Ylva Johansson pekar också på flera utvärderingar och utredningar som skulle kunna leda fram till en mer balanserad situation när det gäller kontroll av arbetslösa och av de företag som får statliga pengar för att ta emot långtidsarbetslösa eller personer med nedsatt arbetsförmåga.
Efter svaret kvarstår ändå en del av min oro för att det riktigt dåliga, ideologiska och byråkratiska arvet från den tidigare högerregeringen ska bestå.
Vi är ju eniga om att fundamentet i den svenska arbetsmarknadspolitiken är att individen ansvarar för att aktivt söka arbete samtidigt som samhället ställer upp med stöd, både ekonomiskt inom arbetslöshetsförsäkringen och på annat sätt genom till exempel möjlighet till utbildning och andra aktiverande åtgärder.
Det som finns i botten är en tanke om ömsesidighet, att vi alla på sikt tjänar på att hjälpa de människor som vill hitta ett arbete och att de samtidigt har värdiga villkor under tiden. Det är uppenbart att det systemet utsattes för väldigt hårda och ideologiskt motiverade angrepp under regeringen Reinfeldt, bland annat genom försämring av arbetslöshetsförsäkringen men också genom ändringar av Arbetsförmedlingens arbete till mer av kontroll och bestraffning.
Ylva Johansson säger i sitt svar att styrningen av Arbetsförmedlingen tidigare var alldeles för detaljerad. Jag håller med om att det har skett en välkommen omläggning på den punkten efter valet. Men av svaret drar jag ändå slutsatsen att regeringen behöver påminnas om att det finns ett stort behov av fortsatta förändringar.
Det gäller å ena sidan det stelbenta systemet med aktivitetsrapporter och de problem som det kan leda till och å andra sidan de brister som finns i kontrollen av de företag som får ta emot subventioner. I min interpellation nämnde jag som exempel en granskning i tidningen Dagens Arbete. Där säger föreståndaren för IF Metalls a-kassa någonting angående aktivitetsrapporter som är väldigt viktigt. Han säger: "Skurkarna ser till att fylla i sina blanketter rätt.
De som drabbas är de som har läs- och skrivsvårigheter eller som har svenska som andra språk. Aktivitetsrapporterna är bara skit. Långtidsarbetslösa behöver inte det här, de behöver stöd och hjälp." Det är en kärnfråga. Det finns också exempel på människor i den granskningen - och jag personligen känner till många fall - som drabbas orimligt hårt i samband med strul med aktivitetsrapporteringen.
Det kan handla om bagatellartade misstag eller att människor på grund av språksvårigheter eller en problematisk livssituation inte gör exakt rätt, och då drabbas de väldigt hårt av resultatet.
Nyligen, i början av februari, kom det ett utlåtande från Justitieombudsmannen, JO, som riktar kritik mot Arbetsförmedlingen för att myndigheten upprepade gånger har meddelat att arbetssökande ska få en sanktion utan att det finns grund för det. JO slår fast att det inte är ovanligt att arbetssökande får skrivelser om att sanktion kan bli aktuell trots att det inte finns grund för det.
Arbetsförmedlingen måste se över sina rutiner så att detta kan undvikas. Ministern säger i sitt svar att aktivitetsrapporteringen ska fylla sitt syfte men att den inte ska skapa onödig administration. Jag tycker att det hade varit på sin plats med en betydligt starkare problematisering av aktivitetsrapporterna som kontrollmetod - dels för att de är väldigt omfattande, dels därför att man borde kunna slå fast att också människor som är arbetslösa behöver frihet och flexibilitet.
Arbetssökandet som verksamhet borde inte nödvändigtvis handla om hur många av dygnets timmar man ägnar sig åt att fylla i ansökningshandlingar. Det skulle jag gärna ha velat höra mer om från ministern.