KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Engström (M):
Jag tycker att principerna för personalpolitiken inom staten är regeringens ansvar. I det bör ligga hur förändringsarbetet ska gå till och hanteras. Där tror jag att Rikspolisstyrelsen har mycket att lära för att få den optimala kombinationen av medverkan och samverkan. Jag tror att det är många, inte minst här i kammaren, som är ganska omedvetna om vad en nationell polis innebär.
Det innebär ju att man ska både centralisera och decentralisera på samma gång i någon för mig ganska obegriplig form. Jag tycker att vi ska vara tacksamma över att vi har en ganska liten mängd grova brott och mord i Sverige. Om vi hade haft fler av den varan hade vi kanske behövt en regionalisering av den här spetskompetensen. Jag tycker inte att vi behöver det i dag, och jag hoppas att det inte blir så i framtiden heller.
Jag skulle också vilja nämna några exempel på den här kommissionens arbete. När det gäller grov brottslighet har man under hösten gjort en hel del tillslag och utrett och lagfört personer för grova narkotikabrott, vapenstölder, rån och grova stölder, förutom de ordinarie spaningsmord man arbetar med.
Slutligen vill jag också ta upp den rapport som kom i samband med morden i Malexander 1999. Där föreslog utredningen att det skulle finnas två riksmordkommissioner för att man skulle kunna arbeta med flera fall. De skulle vara av samma kaliber som den nuvarande. Då känns det märkligt att Rikspolisstyrelsens ledning allvarligt funderar på att lägga ned denna ännu väl fungerande verksamhet. Jag tycker inte att det är ett effektivt resursutnyttjande.
Det innebär inte heller att man använder dessa knappt 15 miljarder på bästa sätt. Jag tror att man kan göra mycket mer för de pengar som faktiskt finns, precis som justitieministern säger. Det gäller att göra någonting av de pengar som finns i stället för att klaga över dem som inte finns. Det tycker jag att justitieministern bör följa upp.
Hillevi Engström (M):
Jag tror att nyckeln till det här bland annat är att det blir fler kvinnor inom Försvarsmakten, både som värnpliktiga och som officerare. När man läser på hemsidan är det väldigt bra att man tydligt visar att man tar tag i det här. Men en sak slog mig när jag läste en sådan där "fråga-svar". Det stod: "Som värnpliktig tjej har man mångas ögon på sig och det snackas hela tiden.
Använd ditt sunda förnuft och tänk på vad du gör." Det är en ganska bra bild av hur kvinnor har det. Det gäller att inte falla ur ramen. En man kan ju göra det. Han kan ha en dålig dag eller missa någonting. Men en kvinna är det fokus på. Vi är nog överens om att det är ett särskilt problem. Jag tycker att det har varit en bra debatt. Men det finns ett bekymmer som oroar mig med tanke på de neddragningar som aviseras inom Försvarsmakten.
Jag ser en risk för att den här vanliga regeln om sist-in-först-ut kommer att drabba kvinnor i högre utsträckning. Jag tycker att det vore väldigt tråkigt om det blev en ytterligare minskning av den kvinnliga andelen inom Försvarsmakten. Då kommer vi att tvingas bygga upp det här och gå igenom den här resan igen. De här kvinnorna har så pass hög utbildning och kompetens att de snart kommer att snappas upp av det offentliga livet eller näringslivet i olika befattningar.
Jag undrar lite grann hur Försvarsmakten ser på den risken, att duktiga officerare tvingas sluta på grund av neddragningarna inom försvaret. Har man någon strategi när det gäller det? Det är min avslutande fråga.
Hillevi Engström (M):
De jurister och advokater som träffade kommissionären har påtalat att det är svårt att få restriktionerna prövade av rätten. Det sker i få fall, och det blir få ändringar. Det är en teoretisk möjlighet att det ska bli ändrad praxis och prejudikat, men det verkar i vart fall inte ha hänt någonting hittills.
Även om en häktad har restriktioner kan man ju hitta olika lösningar för att de ska kunna få mer av mänsklig kontakt. Man kan ju ha samsittning med andra, som inte är målskamrater. Man kan försöka ha andra lösningar. När det gäller den här utevistelsen är det mycket begränsat för alla häktade. Det skulle inte vara så farligt om det var en kort häktningstid. Men dessvärre är det ju så att många nästan inte ens hinner ut och avtjäna. Så var i alla fall bilden på Kronobergshäktet när jag besökte dem för några veckor sedan.
Några avtjänade hela sin tid i häktescell. Då är det mer allvarligt om man inte kan få komma ut. Där hade de det så också, på grund av personalbrist och resursskäl, att de intagna erbjöds en timmes rastning på gården på taket, den så kallade buren, mellan kl. 8 och 9 på morgonen. Det var rätt svårt att motivera de intagna att gå ut och få frisk luft kl. 8, för då hade de knappt gått upp.
På Kronobergshäktet sliter personalen hårt och gör ett bra arbete utifrån den situation som råder. Det måste jag nog säga. Sedan kanske en del tycker att man inte ska hålla på och dalta så mycket med de häktade. De får väl skylla sig själva, det är kriminella och så vidare. Då är det ändå viktigt att påminna sig att de som är häktade är personer som är oskyldiga. De är ännu inte dömda. Det vet justitieministern också mycket väl om. De har rätt att bli behandlade på ett humant och godtagbart sätt.
Jag tycker att det är mycket skrämmande om Sverige ska få internationell kritik. Vi är bra, men vi är inte ofelbara. Det hade varit intressant att höra justitieministern kommentera den kritik som ändå har förts fram och som jag vet kommer i skriftlig form i juni. Hur ser du på den kritik som kommissionären för mänskliga rättigheter har fört fram mot Sverige?
Det finns kritik där det står att den här behandlingen är omänsklig. Finns det någon berättigad kritik i det som kommissionären för fram och vad vill justitieministern i så fall göra åt det? Det skulle jag vilja höra lite mer om.
Hillevi Engström (M):
Jag ska inte förlänga debatten. Jag har ställt frågor men inte fått något svar på dem, men jag ser fram emot svar senare när rapporten blir offentliggjord. Jag tycker i alla fall att det är viktigt att poängtera - med tanke på att Sverige ska vara trovärdigt i internationella sammanhang - att det inte är roligt att läsa de här artiklarna och den kritik som Sverige har fått. Jag tycker att det allvarliga egentligen är behandlingen. Överbeläggning är en annan fråga.
Jag tror att det här att få kontakt, komma ut och få en mänsklig behandling och att betraktas som oskyldig är det väsentliga. Jag tror inte att vi där har några olika uppfattningar. Det är ändå viktigt att det händer någonting och inte drar ut flera år till på tiden.
Hillevi Engström (M):
Det ökande antalet våldsbrott är oroande. Statistiken visar på en kraftig ökning. Särskilt allvarligt är det när kvinnor, unga som gamla, funktionshindrade och andra, blir utsatta för våld. Jag läste i dagens tidning att det finns en oro som ökar bland med medborgarna i Sverige. Någon har skrivit att fruktan oroar Sverige. Sverige är på väg in i en ny värld. Rädslan ökar.
Man visade också på att rädslan för att utsättas för våld har ökat sedan 80-talet. År 1981 var 12 % av kvinnorna mellan 25 och 44 år så pass rädda att de avstod från att gå ut på kvällen. År 2001 hade den siffran ökat till drygt 24 % enligt SCB. Vad den är i dag vet jag ingenting om.
I en undersökning förra året ansåg 87 % av svenskarna mellan 18 och 55 år att polisen borde göra mer för att skydda allmänheten från våldsbrott. Denna starka rädsla har en forskare på Uppsala universitet som heter Tomas Furmark relaterat till i en tidningsartikel. Han menar att den här rädslan leder till inskränkthet, att man börjar agera irrationellt och att man minskar sitt normala liv genom att man inte gör det man skulle kunna göra.
Det är allvarligt. I samband med den här diskussionen och debatten om våldtäkt skulle jag vilja ta upp att många unga kvinnor väljer att inte anmäla våldsbrott och våldtäkt. Jag var på ett besök på Alla Kvinnors Hus i Stockholm och mötte representanter från teamet för våldtagna. De sade att många kvinnor inte ens skulle tänka tanken att göra en anmälan. Det tycker jag är allvarligt och någonting som justitieministern har ett stort ansvar för.
Det finns även uttalanden under våren från läkare som har avrått våldtagna att göra polisanmälan därför att risken för att man blir återtraumatiserad är så stor. Jag tycker att det är oerhört allvarligt om personer som jobbar professionellt med detta avråder människor från att göra polisanmälan. Jag tror inte att det finns någon annan uppfattning om detta. Min fråga till justitieministern är: Vad kommer justitieministern att göra för att öka anmälningsbenägenheten?
Det finns goda exempel inom vissa polismyndigheter som har speciella enheter där kompetent specialiserad personal tar upp anmälan och vidtar alla de initiala åtgärderna på en gång. Det finns även många myndigheter som inte har någon sådan speciell kompetens. Jag tycker att det i det avseendet finns mycket att göra. Jag tycker till exempel att det är helt orimligt att en kvinna eller en man som utsatts för våldsbrott ska stå och göra en anmälan i en reception där andra människor finns med.
Sådana fall måste kunna tas om hand på ett mycket bättre sätt. Jag tycker att det måste ske en förändring. Det ska inte vara slumpen som avgör om man får ett professionellt bemötande. Om man blivit utsatt för ett våldsbrott i Malmö är det mångdubbelt större chanser att gärningsmannen blir lagförd, och det har också RÅ visat i sina utredningar. Jag undrar vad justitieministern tänker göra åt den här saken.
Hillevi Engström (M):
Jag tycker att det är positivt att Claes Borgström ska göra en utredning. Samtidigt finns det ganska många enkla saker som man kan göra redan i år. Det är till exempel rimligt att en kvinna eller en man som har utsatts för grovt våldsbrott får träffa en specialistutbildad polis när hon eller han ska göra en anmälan och att den genomförs i ett sammanhang med videoförhör, teknisk undersökning, rättsmedicinsk undersökning, vittnesförhör med mera.
Det gäller alltså ganska många enkla saker. Jag är kritisk emot att det under de senaste 10-20 åren, åtminstone såvitt jag kan överblicka, har gjorts så lite med enkla medel. Det görs förhållandevis lite, även om det på sina håll har blixtrat till och blivit väldigt bra resultat. Väldigt mycket beror på ledarskap och engagemang och på den vikt som tillmäts denna fråga. Malmö har till exempel utmärkt sig med en väldigt aktiv polisledning. Det är också orimligt att det ska vara så stora variationer.
En utredning kommer att ta tid. Jag tycker ändå att det skulle vara viktigt att justitieministern på något sätt visade på att det är viktigt att det händer någonting inom det här området som är så pass akut. Det behöver inte dröja ytterligare två år innan de här förslagen kan implementeras. Sedan har vi nog ingen annan uppfattning än att det ska ske kompetent och så vidare, men bristen är ju när polisen inte har haft vidareutbildning eller att man inte har tagit frågan på allvar inom myndigheterna och prioriterat den.
Jag skulle gärna vilja höra vad som händer på kort sikt innan Claes Borgströms utredning är klar.
Hillevi Engström (M):
Ja, polisens resurser nämndes. Ibland finns det resurser. En bekant fick böta 400 kr för att ha cyklat utan lampa. Men det var inte det som det nu handlar om.
Barn, och detta, fru talman, är en viktig fråga, måste kunna lita på oss vuxna, på att vi ställer upp och gör vad som ankommer på oss vuxna när vi misstänker att barn far illa - det vill säga att vi har civilkurage och mod nog att göra en anmälan till polis och sociala myndigheter. Men alltför sällan tas tecken på att barn utsatts för brott på allvar.
Förskolan skulle kunna vara den instans som anmäler de flesta misstankar om brott som avser barn. Men så är det inte i dag. Inte heller barnavårdscentralerna anmäler i särskilt stor utsträckning när de misstänker att barn far illa, när de ser barn som har blåmärken och annat. Det är väldigt sällan som de här grupperna, inklusive skolan, anmäler misstankar om att barn far illa.
Min fråga är därför: Vad avser justitieministern att göra för att öka anmälningsbenägenheten hos förskola, skolpersonal, barnavårdscentraler med flera? De som anmäler att barn far illa är i största utsträckning anhöriga, grannar och släktingar till barnet. Jag menar att också socialtjänsten måste bli mycket bättre på att anmäla till polis och åklagare. Där brister det ganska mycket i dag.
Uppfattningen finns i samhället att den som gör en anmälan sätter dit någon och att det kan göra saker och ting värre. Den trenden måste brytas, menar jag. Att göra en anmälan är att slå larm. Sedan är det upp till de rättsvårdande myndigheterna att avgöra om det har begåtts ett brott eller inte. Det är viktigt att skola, dagis och socialtjänst gör fler anmälningar. Det är en skyldighet som vi har gentemot barn.
Den här interpellationen handlar om att det är få brott som leder till åtal. Det stämmer ju. Jag tror, tvärtemot vad Anita Brodén säger, inte att problemet handlar om domstolssidan. Det finns mycket man kan göra där, som också justitieministern har tagit upp i sitt svar bland annat när det gäller utbildningar. Men det främsta skälet till att så få anmälningar leder till åtal är brister i utredningar, förundersökningar.
Det är för dåliga förhör, för lite undersökningar, för lite vittnesförhör med mera. Där undrar jag vad justitieministern avser att vidta för åtgärder. Det finns exempel, det säger Riksåklagaren också, på polismyndigheter som har kommit mycket längre än andra. Det är de som har speciella familjevåldsenheter med särskilt utbildade poliser som förhörsledare.
Vi hörde tidigare i kväll att man ska se över hur man ska handlägga våldtäktsmålen. Det finns en särskild utredare utsedd, Claes Borgström. Jag undrar vad justitieministern avser att göra för att brotten mot barn ska utredas mer professionellt och kompetent i hela Sverige än vad som sker i dag? Det var mina två frågor om anmälningsfrekvens och om utredning av brott mot barn.
Hillevi Engström (M):
Jag ska inte förlänga debatten mer än att ställa en fråga till justitieministern. Det finns lagstiftning om att man från myndigheten ska anmäla - skola, dagis och så vidare. Enligt min erfarenhet och den lilla kunskap jag har är det väldigt få som anmäler och följer den lagstiftningen. De flesta brott som anmäls och som gäller misshandel och övergrepp sker från andra än dem som faktiskt träffar barnen kanske 40 timmar i veckan, det vill säga förskolepersonal och skolpersonal. Jag undrar om justitieministern har någon kommentar till det. Har det skett någon undersökning om detta stämmer?
Vad kommer man i så fall att göra för att öka anmälningsfrekvensen? Det är en viktig fråga. Jag ser fram emot ett arbete med flera barnahus och därmed förhoppningsvis också flera familjevåldsenheter i framtiden.
Hillevi Engström (M):
För de kvinnor som jag kommer i kontakt med i mitt arbete som ordförande för en kvinnojour är det fullständigt oacceptabelt, liksom för det stora flertalet av allmänheten, med en sådan påföljd i ett så allvarligt brott som vi här i riksdagen har bestämt ska kunna generera fängelse i upp till sex år. Det är lång tid.
Det här handlar om fall där en man upprepade gånger kränker en kvinna där det finns ett beroendeförhållande, en relation eller där det har funnits en relation. Kvinnan blir upprepade gånger utsatt för misshandel, hot och sexuella övergrepp. Jag undrar hur en misshandel eller ett brott ska se ut för att man ska dömas till sex års fängelse. Det kan ändå inte vara rimligt att man får samhällstjänst för den typen av brott.
Hur ska samhället uppfatta lagstiftaren? Vi måste ju kunna på något sätt motivera eller förklara vad det är för typ av händelser vi talar om, när påföljden kan stanna vid samhällstjänst för sådana här upprepade kränkningar. Det är ganska viktigt att man gör detta tydligt. Många frågar mig om detta i mitt arbete med misshandlade kvinnor. De tycker att det är ofattbart.
Hillevi Engström (M):
Att förlora ett barn, att sakna sitt barn som försvunnet, är nog oavsett orsak lika fruktansvärt för alla föräldrar. Oavsett om det beror på naturkatastrof, brott, försvinnande, bortförande eller sjukdom är jag övertygad om att dessa föräldrar drabbas av samma ångest. Men alla dessa föräldrar behandlas väldigt olika av vårt svenska samhälle.
De överlevande från tsunamikatastrofen som förlorat ett barn har på de flesta ställen bemötts väldigt professionellt och empatiskt av människor runtomkring, myndigheter och frivilligorganisationer. Men för de föräldrar vars barn är bortförda utomlands är bemötandet totalt annorlunda. Enligt UD:s egna uppgifter är ett 70-80-tal barn bortförda från Sverige eller kvarhållna utomlands.
Jag har satt mig in i ett ärende ganska noga. Det är en flicka som är bortförd i Turkiet, elvaåriga Ayla. Det här hände i augusti 2004, för mer än ett halvår sedan. Under den här tiden har ingen av flickans kamrater, släkt eller mamman i Sverige fått ett enda livstecken. Man vet inte om lilla Ayla lever, om hon är frisk eller vad som har hänt med henne.
Det vet inte svenska myndigheter, inte UD och inte utlandsambassaden. UD har i en skrift skrivit att "händer det något viktigt tar UD omedelbart kontakt". Mamman i det här fallet har inte fått löpande information från UD, antagligen beroende på att det inte har hänt något viktigt, enligt UD. Jag tycker inte att det här är tillfredsställande.
Jag tycker nämligen att UD ska ha en informationsplikt gentemot de brottsoffer som är drabbade. För att få information om att ingenting har hänt är också en information, herr talman. Och det är viktigt att se de här föräldrarna, framför allt mammorna, som brottsoffer. För det är det de är. Deras barn är bortrövade, kvarhållna, eventuellt dödade eller sjuka. Vem vet?
Sedan jag blev engagerad i det här fallet måste jag tillstå att jag har fått ett väldigt professionellt och vänligt bemötande från UD:s anställda. Det visar sig att det har hänt saker och att man arbetar med frågan. Men det som gör mig lite orolig och bekymrad är om alla de här föräldrarna får samma professionella och empatiska bemötande.
Kan det vara så, vilket jag verkligen inte tror eller hoppas, att det spelar roll om det är vi ledamöter som engagerar oss eller folk med resurser eller utbildning och kompetens? Så får det inte vara i vårt svenska rättssamhälle. Det är min fråga till utrikesministern. Jag vill också fråga om det finns någon konkret handlingsplan för hur de här 70-80 föräldrarna ska bli bemötta löpande.
Det duger inte att lämna dem därhän i sju åtta månader eller ett år och säga: Vi ringer om det händer någonting. Jag tycker att det är viktigt att man informerar brottsoffer, visar empati och bemöter de här föräldrarna på samma sätt som de föräldrar blir bemötta vars barn har blivit kidnappade i Sverige, utsatta för våldsbrott, försvunna i skogen eller som avlidit av sjukdom. Det vill jag gärna ha ett svar på.
Hillevi Engström (M):
Barnpornografibrott kan delas upp i tre svårighetsgrader. Först det ringa brottet med böter eller fängelse upp till sex månader i straffskalan. Sedan kommer normalbrott och grovt brott med, som det nu blir, max sex år i straffskalan. När man läser i sexualbrottspropositionen på s. 123 står det där "att brott med böter i straffskalan inte anses som så allvarliga att de bör omfattas av bestämmelsen om förlängd preskriptionstid".
Det gäller alltså ringa barnpornografibrott. Man har alltså ändå tagit ställning till den här frågan när man har skrivit propositionen. Jag tycker att det är viktigt att klargöra vad som är skälet till att den här preskriptionsregeln inte gäller. Är det för att de här skärpningarna som justitieministern tar upp i sitt svar är tillräckliga och täcker upp? Eller är det för att frågan inte är beredd i Sexualbrottskommittén? Eller är det för att det skulle vara olämpligt för att det är böter i straffskalan?
Det finns en massa alternativa svar på den här frågan. Jag tycker inte att det borde vara så himla svårt egentligen att föra in detta i en propositionen när det blir ett ganska omfattande och helt nytt kapitel i brottsbalken. Det skulle vara lämpligt att få in det redan nu när praktiker, åklagare och andra redan pekar på att det är ett stort bekymmer. De som arbetar med de här frågorna varje dag är så få som fem personer i hela landet.
De gör ett otroligt arbete och granskar allt material. Det kan vara uppemot en miljon bilder på ett år att registrera och lägga in. De säger att detta har ökat explosionsartat under senare år. Den nya tekniken har gjort det möjligt att konsumera barnporr i stor skala utan att göra sig skyldig till ett brott. Man behöver inte längre ladda hem bilderna till sin dator.
Den som gör det är korkad om man inte har behov av att sälja, köpa och byta bilder för att få ännu fler sensationella saker. Det kommer alltså fram nya brottsoffer varje vecka. Barn identifieras. Man kan också se att fler av produktionerna sker i Sverige. Ungefär 200 ärenden per år anmäls till polisen.
Justitieministern säger också att det finns andra åtgärder som man överväger för att skydda barn mot kränkningar vid barnpornografibrott. Vilka är de i så fall? Sedan skulle jag vilja höra hur justitieministern resonerar när det gäller synen på preskription. För det normala brottet är preskriptionstiden fem år, för det ringa brottet två år och för det grova brottet tio år.
Men om brottet begås när barnet är två år har det preskriberats när barnet fyller tolv, och det kanske uppdagas när barnet är 13 eller 14. Hur går resonemanget? Bilderna finns ju fortfarande kvar på Internet, och barnet kan identifieras i evärdlig tid. Var alltså gärna lite mer utförlig om varför detta inte har kommit upp!
Och framför allt: Vilket av de här tre skälen är det egentliga skälet till att man inte gör en förlängning av preskriptionstiden för barnpornografibrott i denna proposition?
Hillevi Engström (M):
Sexualbrottskommitténs förslag skickades ju ut på remiss, och det tog väldigt lång tid innan propositionen landade på riksdagens bord. Redan under remisstiden kom det fram synpunkter, bland annat detta med den förlängda preskriptionstiden. Det hade alltså varit smakfullt om det hade varit möjligt att få med det. Nu hoppas vi ändå att det kommer att ske en förändring inom en ganska snar framtid.
Jag tänkte också uppehålla mig vid en annan fråga, nämligen möjligheten till behandling, hjälp och stöd för dem som är konsumenter eller kanske snarare missbrukare av barnpornografi. Det är ju otroligt stigmatiserande att bli fast för barnpornografibrott.
Den aktion som genomfördes över hela Europa i våras, Sleipner, ledde fram till ett 120-tal personer varav de flesta nu är åtalade. Två personer har dock begått självmord redan, och man kan bara föreställa sig vad som kan hända när processen fortskrider. Här tycker jag att de rättsvårdande myndigheterna har ett ansvar och måste få en möjlighet, tillsammans med sjukvård, psykiatri och annat, att ge de här personerna stöd och hjälp.
Det är orimligt och helt oacceptabelt att lämna de här gärningsmännen helt i sticket. Det är en annan sida av problematiken som jag tycker att regeringen måste ta tag i. Sedan ser jag fram emot förändringar i lagstiftningen också när det gäller andra frågor som konstnärliga bilder och detta med barnets pubertetsutveckling.
Det borde vara självklart att om jag i någon sorts produktion utnyttjar ett barn som jag vet är under 18 år men som har en fullgången pubertetsutveckling ska jag ändå kunna dömas för barnpornografibrott. Det finns alltså flera delar i barnpornografilagstiftningen som jag tycker behöver ses över, och detta får det inte avvaktas med för länge.