KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ana Maria Narti (FP):
Tack, statsrådet! Jag tänker inte gå in på en större debatt om våra utbildningspolitiska linjer i de två blocken eftersom jag bara har fyra minuter.
Jag måste dock påpeka att vi har pengar för utländska akademiker i Folkpartiets budget och att förslaget om Internetkurser för utländska akademiker finns också i alliansens program. Där behöver vi inte slåss, för så är det. Jag har inte svartmålat högskolor och universitet.
Tvärtom beundrar jag och respekterar eldsjälarna i Borås, Göteborg, Malmö, Lund, Stockholm och Linköping som slåss för att få i gång kompletterande kurser för utländska akademiker.
Problemet är att dessa kurser har som mål att vara väldigt korta, och det är just de korta kurserna som alltid offras av universiteten. Målet skulle vara att en människa som redan har en akademisk utbildning så fort som möjligt kommer in i yrket och inte sitter i universitetsstudier en gång till. Detta är slöseri.
Därför är inte lösningen kurser på högskola och universitet. Lösningen är att skapa möjligheter för människor att träna självständigt.
Jag har diskuterat frågan med Sigbrit Franke, universitetskanslern, och vi är helt överens: Modellen är att låta akademikerna gå till ett datortek eller ett centrum för flexibelt lärande och träna tills reflexerna sitter i. Jag har lärt mig skriva på svenska i vuxen ålder och vet hur mycket tid och möda det tar.
Och en akademiker som inte kan skriva yrkesspråk är en halvfungerande akademiker. Man blir en belastning på arbetsplatsen eftersom man hela tiden måste springa till sina svenska kamrater och be att få sina texter korrigerade. Så kan inte en arbetsplats fungera. Därför är vi överens med Sigbrit Franke.
Modellen är att låta högskolorna och universiteten bara utfärda slutintyg om att detta har kompletterats och fungerar, ett intyg om avslutad kurs - inte universitetspoäng, inte hela komplikationen med att skapa platser, finansiera dessa och så vidare.
Sedan, utbildningsministern, har de kurser på Internet som just nu produceras - Malmö högskola har ansvaret för det - faktiskt startats på vårt initiativ.
Organiserade utländska akademiker har i åratal tjatat och tjatat, och sedan har äntligen myndigheten för nätsamverkan kommit in och finansierat. Men det började med våra initiativ, och det borde man också på något sätt lyfta fram.
Ana Maria Narti (FP):
Det var ett vackert försök att rekrytera någon till sossarna. Vårt tänkande är faktiskt annorlunda. Vi räknar inte myndigheter, mängden pengar och människor i första hand. Vi satsar på kvalitet.
Vi är säkra på att om man låter de fristående grupperna, invandrarbefolkningen, försvara sina intressen, om man ger en chans för det nya civila samhället att växa sig starkt, skulle det kosta betydligt mindre och resultaten bli betydligt bättre.
Kolosserna, Ams och så vidare, myndighet på myndighet, har inte löst segregationens problem. Under hur många decennier?
Jag har absolut ingen illusion om att dessa kolosser, dessa stora tunga och mycket ofta mycket ineffektiva system, plötsligt skulle vakna hösten 2006 och rätta till det som de själva under en lång tid har hållit kvar i en krissituation.
Nej, jag tror på det civila samhället. Jag tror på människorna själva. Jag tror på självständiga grupper av invandrare. Därför kommer jag att gråta blod när jag kommer att se det vackra initiativet, startat av invandrare, gå i stöpet. Kurserna kommer att bli småkurser som presenteras för några tiotalet personer här och där i Sverige.
Vi saknar till exempel läkare. En hudläkare kostar summa summarum 100 000 kr i månaden på grund av bristen på läkare.
Ana Maria Narti (FP):
Tack statsrådet. Anledningen till att skriva en sådan interpellation var att jag under ett antal månader var engagerad med att skriva en stor rapport om det civila samhället internationellt. Denna rapport för den interparlamentariska unionen blev ett mycket givande arbete.
Det skapade en bild som är samtidigt uppmuntrande och oroande.
Den är uppmuntrande därför att det är klart att den starkaste skapande kraften i världen i dag är vanliga människors vilja att agera, hjälpa varandra och göra stora insatser. Insatserna behövs. Jag började skriva strax efter tsunamikatastrofen.
Det var självklart att den våg av stora insatser som gick över världen behövde belysas. När man tittar på vad som händer i Sverige ser man samtidigt oroande tecken.
Jag har lång erfarenhet av att arbeta tillsammans med små grupper i invandrarbefolkningen som vill göra insatser, framför allt för att finna en plats i yrkeslivet. Där ser man ett mönster.
De starka kraftiga traditionella svenska organisationerna kan göra mycket stora insatser. De har stora resurser. De är rika. Tyvärr, enligt ett känt bibliskt sätt att tala, är det så att den som har den får. Den som inte har får ingenting.
Den vanliga bilden av den lilla arbetsgruppen som kämpar kring eldsjälar för att förbättra situationen är att de knäcks. De lyckas några år, men man tar inte vara på resultatet av deras arbete. De är för små och slås ut.
Ett mycket tydligt exempel som statsrådet borde studera är vad som har hänt med stödet från EU:s sociala fonder. Under den första perioden 1995-2000 var det ett antal smågrupper som initierade och ledde projekt. Det var inte många.
Det var 1 % av alla beviljade projekt, men det var ett tecken på att människorna själva ville lösa sina problem. Nu kan ni leta efter sådana projekt. De stora, rika, tunga och traditionella organisationerna plus den offentliga sektorn har konkurrerat ut eldsjälarna. Jag tycker att det är en katastrof.
I mitt nästa inlägg kommer jag att tala om varför jag använder så starka ord som sanera, granska och rannsaka.
Ana Maria Narti (FP):
En annan slutsats av mitt arbete med det civila samhället är att det inte finns samma behandling när det gäller myndigheternas och de stora tunga organisationernas attityd gentemot dessa organisationer.
Gäller det till exempel en del av organisationerna som jag har en mycket stor kärlek för, de humanitära organisationerna, så är de oerhört strängt kontrollerade. Det finns till och med en speciell myndighet som systematiskt kontrollerar att de inte använder insamlingsmedel på fel sätt. Det är mycket bra. Varför skulle vi inte acceptera detta när det gäller ett sådant viktigt arbete?
Hur skulle vi må om det fanns minsta misstanke att det humanitära arbetet är en fasad för oärlig och ohederlig verksamhet? Också småföretag granskas systematiskt och mycket allvarligt när det gäller hur de hanterar pengarna.
Men kommer man till ungdomsorganisationer eller till etniska organisationer har det inte förekommit tillräckligt med kontroll. Därför har jag använt så starka ord i hopp om att kunna väcka en självbevarelsedrift hos demokratiska politiker.
Vi kan inte acceptera korruption och falskspel just i denna sektor. Sedan tycker jag att resultatet av otrevliga aktioner som under den senaste tiden har diskuterats är ett resultat av ett felaktigt finansieringssystem. Jag har mycket länge talat mot bidragssystem.
Det skapar en ojämlik relation. Den som ger är stor och stark. Den som söker är liten och måste be vackert. Varför skapar man inte en helt annan relation? Varför skriver man inte ett avtal? Ett avtal är alltid en överenskommelse mellan jämlika parter. Och om jag inte håller avtalet har jag inte rätt till pengar.
Om man skrev avtal med dem som i dag är bidragsgivare skulle man kunna fokusera på kvaliteten i arbetet och inte på antalet medlemmar och inte på det som inte går att räkna. Jag tänkte häromdagen på att man krävde pengar från mig från församlingen. De ska redovisa hur mycket folk som kommer till församlingen och hur många medlemmar som finns i församlingen.
Jag går själv till den ryska kyrkan därför att de rumänska prästerna bråkar så mycket sinsemellan. Jag föredrar därför ett neutralt territorium där frid och fred och mycket glädje verkligen kan finnas. Den ryska mässan är bland det vackraste som finns.
Men hur ska de räkna sina församlingsmedlemmar? En del kanske inte kan betala. En del är kanske väldigt fattiga socialbidragstagare. Vad ska de göra? Ska de inte kunna gå i kyrkan därför att de inte kan betala en medlemsavgift? Jag tycker att det är omöjligt att strängt hålla ett register på det.
Hade man fokuserat på verksamheten så skulle det finnas ett kriterium av en helt annan dignitet.
Ana Maria Narti (FP):
Nej, jag har inte sagt att staten eller någon av de stora starka aktörerna i samhället ska börja granska kvaliteten i arbetet utan att det finns överenskommelser som är mycket tydliga. Det gäller hos oss. Vi har de och de verksamheterna, och verksamhet kan alltid redovisas.
Och detta skulle utgöra ett kriterium för det ekonomiska stöd som de frivilliga får, inte antalet medlemmar. Det är ett mekaniskt och ytligt sätt att bedöma vad en frivilliggrupp åstadkommer.
När det kommer ett så konstigt krav som det om minst 1 000 medlemmar slår man på en gång ut möjligheten för nya grupper att bildas och växa fram. Kriteriet 1 000 medlemmar är väldigt ofta använt.
Demokrati står inte att läsa i antalet människor som formellt är anslutna till en organisation, utan demokrati har med andan i arbetet att göra.
Just därför att den är så svår att bedöma är det bättre att ha tydliga överenskommelser om vad vår sammanslutning åstadkommer i detta samhälle. Det här är bara början på en diskussion. Jag förstår att vi tittar på detta från helt olika håll.
Jag har varit där nere bland gräsrötterna; det är inte ett väldigt vanligt sosseperspektiv på livet.
Carin Lundberg (S):
Den rödklädda tomten beslutar i dag om en stark budget som kommer att bidra till att orättvisorna i samhället minskar. Jag pekade till exempel på höjningen av barnbidraget som betalas ut retroaktivt redan på tisdag. Det kommer att ge föräldrarna möjlighet att köpa mer julklappar till sina barn. Om trängselskatterna är en julklapp kan vi ju diskutera.
Men till skillnad från Mats Odell, som bara pekar på trängselskattens kostnader och som ständigt värnar om näringslivet i stället för om staten och samhället, finns det de som säger att näringslivet sparar flera miljarder kronor tack vare att man kommer fram fortare i Stockholm. Det blir mindre trängsel för de nödvändiga transporterna. Jag undrar vad Mats Odell tycker om just den delen.
Vad sedan gäller om staten ska äga fler banker tycker jag tycker för min del att det räcker att staten har ägt och ska sälja ut Nordea, den socialiserade banken sedan början av 1990-talet.
Carin Lundberg (S):
Mats Odell är orolig för hur kollektivtrafiken i Stockholm kommer att fungera när trängselavgifterna införs. Jag ser då fram emot nästa års beslut om anslag till kommuner och landsting eftersom det är landstinget i Stockholms län som har ansvar för kollektivtrafiken. Jag förutsätter då att Kristdemokraterna kommer att öka de anslagen.
Carin Lundberg (S):
Christer Nylander undrar om skillnaden i anslaget till SCB går i statistik eller inte. Då vill jag säga att för oss socialdemokrater är det väldigt viktigt att få fram statistik på hur vår verksamhet fungerar. Därför tycker vi att SCB ska finnas kvar och fortsätta att göra sitt alldeles utmärkta jobb. Vissa saker måste förbättras både på SCB och inom andra myndigheter.
Vi skriver det i utskottstexten och jag försökte också säga att det är väldigt viktigt att man fortsätter arbetet med att försöka förbättra myndigheternas arbete. Man måste alltid utvärdera verksamheter och se om det är något mer som behöver göras. Jag pekade till exempel på den stora utredningen som vi kallar för Ansvarskommittén.
Jag pekade också på att regeringen inom kort ska uppdra åt Ekonomistyrningsverket att fortsätta arbetet med att särskilt titta på de administrativa kostnaderna, som man kallar för overheadkostnader. Så vi är överens om att man alltid måste titta på myndigheternas fortsatta utveckling.
Men när det gäller Christer Nylanders inledning, att det är bättre att vara snäll hela året, kan jag säga, för att fortsätta med liknelsen, att den budget som vi nu beslutar om är stark och en fortsättning på den politik som vi har fört under hela mandatperioden och inte bara något som kommer nu. Nu kan vi tack vare tillväxten göra de saker som vi beslutar om i budgeten.
Jag skulle vilja fråga Christer Nylander vilka vallöften det är som han menar att vi socialdemokrater, Miljöpartiet och Vänsterpartiet har gett men inte har infriat.
Carin Lundberg (S):
Socialdemokraternas vallöfte nr 1, arbete åt alla, är det absolut viktigaste målet för socialdemokratisk politik. Genom arbete kan vi fortsätta att bygga det välfärdssamhälle som vi eftersträvar, tack vare de skatteinkomster som vi då får av arbete och genom att folk kan konsumera mer.
Därför är det intressant att se hur Folkpartiet har agerat när det gäller arbete åt alla. I betänkandet säger Folkpartiet nej till regeringens förslag att införa så kallade statliga kompetensöverföringsjobb. Det kallar man för tillfälliga sysselsättningar. Jag kan ta mig själv som ett exempel.
Jag tillhör 40-talistgenerationen som snart kommer att gå i pension, och vi vet att det då försvinner väldigt mycket kompetens. Kompetensöverföringen är ju ett sätt att skola in människor. Det säger Folkpartiet nej till. Folkpartiet vill också avskaffa Ams och en stor del av arbetsmarknadspolitiken. Jag förstår inte på vilket sätt det kan skaffa fler jobb.
Carin Lundberg (S):
Jag har hört mycket från den här talarstolen, men att vi skulle köpa röster, det var ändå - jag kommer inte på något ord som passar i kammaren för detta!
Jag vill bara säga så här - jag kommer nästan av mig, för jag tyckte att det där var så förfärligt: Vi debatterar just det här med samhällsekonomi och finansförvaltning så här dagarna före jul, och jag menar att det är ett sådant ämne där det inte är så lätt att se skillnaden mellan den borgerliga maktalliansen och Socialdemokraterna.
Jag noterar att Roger Tiefensee liksom företrädare från de andra borgerliga partierna hänvisar till folkhemmets grundare Gustav Möller, som säger just detta att varje ineffektivt använd skattekrona är en stöld från folket. Det har vi tyckt hela tiden. Det innebär inte att vi är felfria - det har jag påpekat många gånger redan.
Vi tycker att det behövs myndigheter som ska genomföra de politiska beslut som vi fattar här i riksdagen och som regeringen fattar, men samtidigt måste vi se till att det görs på ett sådant sätt att varje skattekrona används effektivt.
Jag har pekat på just det som Centerpartiet har reserverat sig emot, nämligen att regeringen kommer att ge Ekonomistyrningsverket ett uppdrag att undersöka myndigheternas administrativa kostnader, det som kallas overheadkostnader. Man ska till exempel kunna samordna eller lägga ut på entreprenad.
I det fallet är Centerns reservation ett exempel på hur man slår in öppna dörrar.
Carin Lundberg (S):
Två stora myndigheter där det går åt massor av pengar i dag är Försäkringskassan och Ams. Om jag skulle förstå Roger Tiefensee rätt så innebär Centerns förslag att om vi kan spara in på administrationen på Ams och Försäkringskassan tycker han inte att det är bra att de pengarna används i verksamheten.
Han tycker inte att Ams möjligtvis insparade administrationspengar skulle gå till arbetsmarknadspolitiken eller att Försäkringskassan i stället skulle kunna använda mer pengar till rehabiliterande åtgärder och på så sätt minska sjukskrivningarna. Jag har inte tidigare mött den inställningen att man tycker att det är fel att minska på administrationen och föra medlen till verksamheten, men jag noterar att Centern tycker att detta är fel.
Ulla Löfgren (M):
För mer än tre år sedan initierade regeringen en översyn av domstolsväsendet. Sedan dess har regeringen på förslag av Domstolsverket beslutat om en rad nedläggningar av tingsrätter på olika håll i landet. Det är klart att det uppstår oro under en sådan process, särskilt om den bedrivs styckevis och uppdelat, på det sätt som regeringen har valt att gå till väga på.
Oron för de små tingsrätternas fortlevnad blir inte mindre när Domstolsverket, precis som framgår av det Carin Lundberg citerade, redan skissar på att tingsrätterna i Skellefteå och Lycksele ska läggas ned och när Domstolsverkets generaldirektör offentligt uttalar att Sverige bara ska behålla domstolar med minst åtta domare.
Då hjälper det inte att justitieministern försäkrar att inget är bestämt om Västerbottenstingsrätterna i Lycksele och Skellefteå. Snarare ökar det oron. Det lägger givetvis en hämsko på verksamheten och påverkar all personal. Tyvärr blir osäkerheten också ett hot mot tillväxten i länet. Företagarna i Västerbotten oroas över att samhällsservicen blir allt mindre tillgänglig.
Osäkerheten lägger en hämsko även på företagens utveckling. Man frågar sig: Ska vi våga utveckla? Törs vi tro på en framtid i Västerbotten? Tingsrätterna spelar här en viktig roll. Därför krävs det raka och snabba besked, herr minister! Fru talman! Nästan på dagen för ett år sedan ställde jag en fråga till justitieministern om tillsättningen av en ny tingsrättslagman i Lycksele.
Någon utlysning av tjänsten hade inte skett efter att regeringen hade förordat den förre lagmannen till en annan tjänst. Dagen efter att jag hade ställt frågan annonserade Domstolsverket, efter samråd med regeringen, ut tjänsten på Domstolsverkets hemsida. Det var kort ansökningstid, mindre än en månad.
Jag - och säkerligen även de förvånansvärt många domare som sökte tjänsten - tolkade detta som en signal från regeringen om att Lycksele tingsrätt skulle komma att bli kvar.
Eftersom processen med översynen pågick och osäkerheten var stor tolkade man tillsättningen som att Lycksele tingsrätt skulle komma att bestå. Men varför ska personalen, företagarna och vi riksdagsledamöter behöva tolka signaler? Varför kan inte justitieministern ge klara besked?
Förvirringen ökar då Domstolsverket säger en sak och justitieministern en annan. Jag skulle vilja veta: Kommer tingsrätterna i Skellefteå och Lycksele att få bli kvar på grund av de särskilda omständigheter som bland andra Carin Lundberg har infört i sin interpellation? Ge ett snabbt besked, justitieministern!
Ulla Löfgren (M):
Förstår inte justitieministern att de många frågorna och interpellationerna från riksdagsledamöter beror på att regeringen sköter den här frågan illa? Nu har ytterligare ett orosmoln dykt upp. Förra månaden kom Lantmäteriutredningens betänkande. Där föreslås att inskrivningsmyndigheten ska övertas av Lantmäteriverket.
Så sent som för fyra år sedan beslöts att verksamheten skulle koncentreras till sju regionala enheter. En av dem lokaliserades till Skellefteå och knöts till Skellefteå tingsrätt. Det vore fullständigt förödande om regeringen nu väljer att byta ståndpunkt om inskrivningsmyndigheten. Kan justitieministern åtminstone i den frågan ge ett klart besked redan nu?
Det vore tacknämligt. Jag tycker att justitieministern passar lite grann då det gäller vilka kriterier som ska gälla för förändringen av domstolsorganisationen. I pressmeddelandet från år 2000 om handlingsplanen för framtidens domstolar står det: Regeringen betonar att varje förändring måste utgå från de lokala förutsättningarna.
I de glesbefolkade delarna av landet kan en sammanläggning av tingsrätter innebära att avståendet till närmaste domstol blir alltför långt. Om jag tolkar det rätt innebär det att domstolarna både i Lycksele och i Skellefteå kan komma att bli kvar av det skäl som regeringen själv har angett, nämligen att avstånden blir för långa. Kan justitieministern bekräfta att det kan bli på det viset?
Ulla Löfgren (M):
Bara för klarhetens skull kan jag säga att jag också tog upp Posten AB som ett exempel i min interpellation. Men det kanske inte näringsministern lade märke till. Jag tog också upp Postens dominerande ställning, eftersom man innehar nästan 94 % av marknaden för samtliga försändelser. Herr talman! När det gäller Sveaskog och deras dominerande ställning blir frågeställningarna något annorlunda.
Men fortfarande handlar det om huruvida regeringen vill tillåta att ett statligt bolag på en konkurrensutsatt marknad kan använda sin dominerande ställning för att sluta tvångsavtal och hota med indragna leveranser. I Dagens Industri den 28 oktober 2002 medgav vd Lars Sköld att i norra Sverige har Sveaskog tvångsavtal. Det är ingenting som jag har hittat på.
Av Sveaskogs koncernredovisning framgår att av den totala virkeshanteringen på ca 14 miljoner kubikmeter kommer 6 miljoner kubikmeter från egen skog. 8 miljoner kubikmeter är alltså avverkningar som Sveaskog gör på annans mark och sedan säljer vidare. Skälet till detta, hävdar Sveaskog, är att eljest skulle bolagen inte få sin råvara. Herr talman!
Jag skulle vilja fråga näringsministern varför ett statligt bolag skulle vara effektivare än ett privat när det gäller att avverka de 8 miljoner kubikmeter som nu Sveaskog avverkar på annans mark. Herr talman! Det är ingen tillfällighet att Konkurrensverket efter ett halvårs förundersökning nu närmare vill granska om Sveaskog missbrukar sin dominerande ställning.
Det är inte heller någon tillfällighet att Konkurrensverket nyligen meddelat icke-ingripande-besked till Kappa Craftliner för ett samarbetsavtal med Karlsborg avseende försörjning med massaved och cellulosaflis. Som ett av skälen anger Konkurrensverket att Sveaskog har en synnerligen stark förhandlingsposition i förhållande till Craftliner och Karlsborg, som i och för sig borde ha muskler var och en för sig.
Det saknas i praktiken alternativa leverantörer, är ett annat skäl. Varför, kan man fråga? Jo, det är på grund av att Sveaskog är fullständigt dominerande i området. Herr talman! Varje affärsdrivande företag strävar efter att få så stor marknadsandel som möjligt. Det är ingen skillnad på privat och statligt. Men i andra sammanhang ställer ju regeringen krav på de statliga bolagen.
Den 24 april ställde näringsministern en mängd krav på statliga Vattenfall i en artikel på Svenska Dagbladets Brännpunkt. Bland annat ska de erbjuda Europas lägsta priser för industrikunder, öka investeringarna i vindkraft och inrätta en kundombudsman. Jag efterlyser näringsministerns krav på sunda konkurrensmetoder. När får jag läsa om det?
Ulla Löfgren (M):
Anledningen till att Konkurrensverket granskar Sveaskog är inte någon anmälan från missnöjda konkurrenter, vilket Sveaskog till en början trodde. Granskningen sker helt på eget initiativ från Konkurrensverket. Varför finns det då ingen anmälan, kan man undra, eftersom det finns ett stort missnöje, framför allt från sågverken i norra Västerbotten och i Norrbotten.
Svaret är så enkelt - ingen vågar opponera sig mot Sveaskog. Alla känner att de måste bocka och buga eftersom de är så beroende av att få köpa nödvändiga råvaror från den helt dominerande leverantören, även om det är den stora aktören som bestämmer priserna, både de man ska sälja sin flis och massaved till och de man ska köpa sitt sågtimmer av. Detta tycker jag är skrämmande.
Då privata aktörer är så dominerande att de skrämmer sina konkurrenter till tystnad brukar det bli ett väldigt liv. Det här föranleder mig att till slut ställa två frågor till näringsministern. Varför måste Sveaskog äga Setras aktier, varför kan de inte ägas av något av statens holdingbolag eller läggas direkt under regeringen?
Näringsministern har ju massor av synpunkter på hur privata företag agerar och styrs, varför har inte näringsministern fler synpunkter på de egna företagen? Sannolikheten att få gehör för sina synpunkter där skulle onekligen vara större.