KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eva-Lena Jansson (S):
Jag hade inte tänkt gå in i den här debatten men gör det ändå eftersom jag tycker att arbetsmarknadsministern väljer att enbart fokusera på coachning och eftersom jag har fått möjlighet att läsa statstjänstemännens tidning, ST:s tidning, där det finns kritik mot coachningen. En man som doktorerar i ämnet coachning vid Uppsala universitet tycker att initiativet med jobbcoacher på Arbetsförmedlingen är bra i och för sig.
Men man blir inte coach på sju och en halv dag, säger han. På sju och en halv dag, alltså på lite mer än en vecka, ska man vara utbildad coach och möta både arbetslösa människor som kommer efter ett långt yrkesliv och ungdomar som precis har slutat skolan och är arbetslösa. Man ska coacha. Man kan fråga sig vad man ska coacha emot. Det är klart att man har erfarenhet om man har varit arbetslös en lång tid och sedan blir coach, men det måste ju handla om att coacha mot olika saker, tänker jag.
Man har då ställt frågan till arbetsmarknadsministern: Varför lägger ni så mycket pengar på coacher i stället för på arbetsförmedlare? Och jag tycker inte att jag får någon riktigt bra beskrivning av varför, mer än att man säger att man kanske inte kan anställa arbetsförmedlare lika snabbt. Var det billigare åtgärder? Är det det som det handlar om? Är detta en så att säga reaåtgärd, en tillfällig extraprisanställning som man kan garantera och därmed ha människor som kan möta de arbetslösa?
Jag vet att människor som blir arbetslösa efter ett långt yrkesliv också hamnar i kris, och det är jätteviktigt att man då kan möta dem på rätt sätt. Arbetsförmedlare har faktiskt gått en utbildning som är lite längre än sju och en halv dag. Därför skulle jag vilja veta lite mer om hur regeringen har tänkt om den här coachningen. Att kritiken mot arbetsmarknadspolitiken inte bara kommer från oppositionen har varit tydligt under hela dagens debatt.
Det är därför arbetsmarknadsministern nu får göra en ordentlig arbetsinsats, i alla fall i kammaren, även om vi inte ser så mycket resultat i den faktiska politiken. Nu kommer det nämligen också förfrågningar från kommuner och landsting om hur man ska säkra arbetslinjen ute i kommunerna så att man inte ska behöva säga upp dem som är anställda inom sjukvården, äldreomsorgen, skolan och barnomsorgen. Hur ska de få fortsätta jobba när regeringen inte väljer att skicka pengar dit? Det vore intressant att få veta.
Men framför allt ska fokus ligga på det här med coachning. Man blir inte coach på sju och en halv dag, men vad har regeringen då för bild av vilka coacher man får fram på sju och en halv dag? Det skulle jag vilja veta.
Eva-Lena Jansson (S):
Ja, jag får ett svar, även om jag inte riktigt förstår hur han tänker, vår minister. Han får frågan: Räcker sju och en halv dags utbildning för en coach? Och då säger han: Det är Arbetsförmedlingens ansvar att se till att det går att ordna. Jaha, så arbetsmarknadsministern har inget som helst ansvar för sina arbetsmarknadspolitiska åtgärder? För så måste väl det här nästan betecknas i så fall. Jag tycker att det är viktigt att de som kommer till Arbetsförmedlingen får stöd. Det är jätteviktigt.
Men jag tycker också att de som ska ha arbetsuppgifterna också ska ha ett stöd för att utföra dem. Att säga att Arbetsförmedlingen med de här pengarna ska se till att dessa får vidareutbildning tycker inte jag räcker som svar. Ministern står och hävdar att vi i vår budget sprätter iväg pengar. Ja, man kan ju använda olika begrepp.
Jag tycker till exempel att 10 miljarder mer till kommuner och landsting och därmed till välfärden i form av välfärdsarbeten inom yrken inom sjukvård, äldreomsorg, skola och barnomsorg faktiskt är viktigare än att sprätta iväg 80 miljarder på skattesänkningar som i hög grad träffar både mig och arbetsmarknadsministern, fru talman. Det är vi som tjänar på de här skattesänkningarna, vi som bor i hus och vi som har höga inkomster.
Jag tycker att det är viktigare att satsa de pengarna inom välfärdens område, och jag kallar inte det att sprätta iväg pengar. Däremot ofinansierade skattesänkningar som gör att man sedan inte har råd med välfärden, det är att sprätta iväg pengar på ett oansvarigt sätt. Den här regeringen har gjort det gång på gång. Man kräver att alla andra ska ta ansvar, men inte man själv, och det är en politik som jag ogillar.
Eva-Lena Jansson (S):
Anledningen till att jag går in i debatten är att jag tycker att finansminister Anders Borg försöker att göra frågan mindre än vad den egentligen är. Under hela valrörelsen 2006 möttes jag av begreppet utanförskap. Företrädarna för de borgerliga partierna pratade hela tiden om de en miljon, en och en halv miljon människor som stod utanför och inte fick komma in på grund av den socialdemokratiska politiken. Vi förlorade valet.
Jag förstår varför vi förlorade valet. Vi var inte tydliga med att vi prioriterade jobben. Vi gjorde det, men det syntes inte och människor märkte det inte. Människor var oroade över detta med utanförskap. Nu säger regeringen: Vi måste se över och förändra detta med utanförskap. För mig handlar det om att man egentligen inte vill ha samma undersökning och samma siffervariabler. Det kommer att visa att regeringen har misslyckats och gjort ett dåligt arbete.
Det är väl en av anledningarna till att man inte vill ha med gruppen vårdnadsbidragstagare. De som ska leva på 3 000 kronor i månaden och vara hemma med barn ska inte ingå i gruppen. Det är ett tydligt bevis att man inte jämställer det och ser de pengar som kommer från staten på samma sätt. Är man hemma och är sjuk hör man till utanförskapet. Är man hemma för vård av sjukt barn hör man till utanförskapet. Har man pengar från a-kassan hör man till utanförskapet.
Men får man vårdnadsbidrag är man inte utanför. Den 30 april redovisade DN en forskarrapport. Den visar att klyftan mellan rika och fattiga ökar i Sverige. Man är, som forskarna säger, starkt oroad över att regeringens politik ser till att klyftan blir ännu större.
Förvånansvärt nog har inte någon minister i den borgerliga regeringen svarat på frågan hur man ser på forskarrapporten. Jag tycker att det är jättemärkligt att finansministern inte vill svara på frågan om regeringens politik ökar gruppen i utanförskap och gör andelen fattiga ännu större. Varför vill man inte svara på frågan?
Är det för att man har gått från begreppet de nya moderaterna till de nya miljonärerna och nu inte längre vill tala om dem som förlorar på regeringens politik? Det är jag som står här som vinnare eftersom jag tjänar 54 500 kronor i månaden och därmed vinner på politiken. De som är förlorare är de unga arbetslösa, pensionärer, alla andra arbetslösa och sjuka som ska betala för att jag ska få mer pengar. Varför vill inte Anders Borg och regeringen tala om det, herr talman? Jag förstår inte det.
Varför vill man inte tala om de jobb som nu försvinner? Varför vill man inte berätta att nu när man inte ger pengar till kommuner och landsting försvinner ännu fler jobb och ännu fler unga kommer inte in på arbetsmarknaden? Varför vill man inte berätta om att de sommarjobb som är så viktiga för ungdomar nu minskar på grund av regeringens politik och därmed ökar utanförskapet? Herr talman! Det är obegripligt för mig att man inte vill tala om att orättvisorna ökar i Sverige.
Eva-Lena Jansson (S):
Vi måste följa riksdagsordningens 2 kap. 12 § - att hålla sig till interpellationen och inte gå alltför långt ut. Det går bra att ta exempel utanför interpellationen, men man måste ändå hålla sig till grundämnet i interpellationen.
Eva-Lena Jansson (S):
Tack för svaret på min interpellation, arbetsmarknadsminister Littorin! Jag ska hålla upp en bild för kammaren för att visa hur situationen ser ut i Örebro län. Bilden visar antalet varslade, fru talman, från den 1 oktober 2008 till den 22 mars i år. På tredje plats nerifrån ligger Örebro län, som har haft väldigt många varslade.
Det är naturligtvis alarmerande. Efter den kraftiga vågen av varsel har den öppna arbetslösheten ökat med nästan 40 procent i Sverige. I gruppen ungdomar mellan 18 och 24 år är ökningen ännu större. Drygt 43 procent fler är arbetslösa i år jämfört med föregående år.
I Örebro län varierar antalet arbetslösa ungdomar mellan kommunerna, men totalt är nästan 8 procent av länets ungdomar, 1 795 personer, öppet arbetslösa. Dessutom är 981 ungdomar inskrivna i den så kallade jobbgarantin, en åtgärd som sätts in först efter tre månaders arbetslöshet. Efter dessa tre månader i garantin och sex månaders arbetslöshet kan man komma i fråga för arbetspraktik eller utbildning.
Enligt riksdagens utredningstjänst har endast ett fåtal av deltagarna i den så kallade jobbgarantin fått arbetspraktik eller utbildning. Med andra ord, fru talman, är den så kallade jobbgarantin ingen aktiv insats, precis som Jennie Nilsson har redovisat. Vid en träff med varselsamordnarna i Örebro län frågade jag chefen för Arbetsförmedlingen i Örebro om han hade fått något uppdrag från regeringen att från dag ett jobba aktivt med arbetslösa ungdomar.
Som det konstaterats i tidigare debatter i dag behöver många ungdomar stöd, starkt stöd, redan från dag ett. Man kan inte vänta i över tre månader för att få det stödet. Många av ungdomarna får i så fall snabbt andra problem. Det uppdraget hade man tyvärr inte fått. Arbetsförmedlingschefen framhöll dock att det var något man önskade. Bilden från Örebro län är säkert inte unik.
Den visar tydligt behovet av förändrad arbetsmarknadspolitik från regeringens sida, inte minst för att arbetslösa ungdomar som är i behov av utbildning och praktik för att snabbt kunna ta ett arbete ska kunna få stöd värt namnet. Risken är annars uppenbar att den här regeringen fortsätter att lämna dessa ungdomar åt deras öde. Jag hade ställt en fråga, och jag får tyvärr säga precis som Jennie Nilsson: Jag tycker att svaret är ganska kortfattat och egentligen ganska tomt på innehåll.
Jag saknar tydligt stöd för de ungdomar som har varit långtidsarbetslösa, som är inne i jobbgarantin och som upplever att det bara är passivitet för deras del. Vad tänker regeringen göra åt dem, och varför vill man inte satsa på ungdomar redan från dag ett? Varför kan dessa ungdomar inte få stöd? Varför måste man vänta tre månader? Jag tycker inte att det är en hållbar politik.
Jag kritiserade den socialdemokratiska politiken just på den här punkten, och jag tänker fortsätta att kritisera de regeringar som inte vill satsa på ungdomar från dag ett. Tre månader är en evighet för ungdomar. De kan inte vänta så länge på att få stöd. Fru talman! Jag hoppas att i debatten få ett betydligt bättre besked från arbetsmarknadsministern än jag fått hittills i svaret.
Eva-Lena Jansson (S):
Politik är både att vilja och att välja. Det har Jennie Nilsson varit inne på. Det är viktigt att satsa på ungdomar. Jag tror att de som har jobbat med arbetslösa ungdomar är beredda att hålla med. Man kan se effekter ute i kommuner så fort kommuner och Arbetsförmedlingen har arbetat tillsammans aktivt med ungdomar och att det har gett resultat. Jag känner inte till de resultat som finns i Danmark.
Vad jag vet är att när man tidigare har slagit ut ungdomar från arbetslöshetsförsäkringen har de också försvunnit från statistiken. Jag tror inte riktigt att det är vad vi vill göra. Jag tror inte att vi vill gömma ungdomar och låtsas som att de inte är arbetslösa bara för att de inte får ersättning. Jag tycker att det är viktigt att satsa på kommuner och landsting så att de slipper säga upp arbetslösa ungdomar så att det blir fler ungdomar som står utan jobb. Då behövs det pengar dit.
Vi socialdemokrater har tillsammans med Vänsterpartiet och Miljöpartiet presenterat ett program för att satsa på ungdomar när det gäller yrkesvägledning, utbildning och arbetsmarknadspolitik. Jag hoppas att regeringen väljer att lyssna till oppositionen. Det har inte varit stora öron, fru talman, från regeringen hittills när det gäller att lyssna på oppositionen. Men det har funnits fler. Det finns opolitiska fackförbund som ST som också kritiserar regeringen. Jag hoppas att man kan lyssna på dem.
Om regeringen inte satsar på ungdomarna nu i denna lågkonjunktur kommer den att bli svaret skyldig när det gäller varför man valde att inte göra någonting när man faktiskt kunde göra någonting. Regeringen hänvisar i stället till en budget som togs i september 2008, när jobbkrisen inte var känd. Varför valde man inte att satsa där man faktiskt kunde göra någonting själv, där man själv förfogade över alla verktyg?
Det handlar om Sveriges kommuner och landsting, där man i dag aktivt kan vara med och bidra till att fler ungdomar kan stanna kvar på arbetsmarknaden. Fru talman! Jag hoppas att regeringen ska lyssna på oss, även om jag inte är så hoppfull som jag borde vara.
Eva-Lena Jansson (S):
Jag tackar Nyamko Sabuni för svaret. Jag kan inte påstå att jag är nöjd med svaret, men så kan det ju se ut ibland. Jag hoppas kunna göra debatten något mer spännande så att personalen också orkar vara deltagande och lyssna. Jag har ställt en interpellation om jämställdheten inom de statliga kommittéerna. Ett av riksdagens mål med jämställdhet är att kvinnor och män ska ha lika makt och inflytande.
Jag har i andra interpellationer tagit upp behovet av att sätta press på det privata näringslivet i syfte att öka andelen kvinnor i bolagsstyrelser, men jag har tyvärr inte fått gehör från regeringen i frågan med hänvisning till att man inte vill lagstifta om kvotering. Nu finns det områden som jag pekar på där regeringen själv kan gå före och visa vägen genom att aktivt jobba med att medverka till ett jämställt inflytande, i till exempel statliga kommittéer som regeringen tillsätter.
Trots att riksdagen har antagit jämställdhetspolitiska mål ser vi nu en negativ trend i statliga kommittéer där andelen kvinnliga ordförande har sjunkit från 41 till 35 procent mellan 2007 och 2008. Det innebär att andelen manliga ordförande har ökat från 59 till 65 procent, eller i faktiska tal: Av 322 ordförande för statliga kommittéer är 208 män och 114 kvinnor.
När det gäller antalet ledamöter består kommittéerna av 590 män och 474 kvinnor. Det finns en grupp där kvinnor är mer representerade än män, och det är antalet sekreterare. Där ingår 463 kvinnor och 427 män. Min fråga till jämställdhetsministern, fru talman, var: Vad avser jämställdhetsministern att göra för att motverka denna för jämställdheten negativa utveckling?
Då blir svaret: Jag håller med om att den försämring som nu har skett inte är bra, och inom Regeringskansliet måste vi se till att vända denna utveckling. Förlåt, fru talman, men jag tycker inte riktigt att det är svar på frågan. Vad vill regeringen göra? Vad tänker ni göra åt detta faktum? Regeringen är ju med och tillsätter kommittéerna, så jag antar att ni måste ha en plan. Tidigare har jag ställt frågor om kvotering. Det har inte regeringen varit inne på.
Jag antar att ni med svaret menar att ni har lyckats åstadkomma någonting när det gäller de statliga bolagen. Det är bra; det måste jag säga. Jag tycker att det är bra att man har fått in fler kvinnor där. Men tidigare har den här jämställdhetsministern också, fru talman, sagt: Nej, ingen utbildning för statsråden! Det är inte nödvändigt. Det räcker med att det finns personal som har fått utbildning, menar hon. Min fråga är: Är det inte dags att utbilda dessa ministrar som faktiskt ska vara sina egna jämställdhetsministrar?
Regeringen tillsätter ju kommittéer, och det finns uppenbarligen ingen samordning i regeringen i de här frågorna. Då skulle vi inte kunna se den utveckling som nu har skett. Med risk för att upprepa mig, fru talman, vill jag ändå veta vad jämställdhetsministern avser att göra för att motverka denna för jämställdheten negativa utveckling.
Eva-Lena Jansson (S):
Nej, jag fnyser absolut inte åt sekreterartjänster. Jag tycker att det är ett mycket viktigt arbete. Jag konstaterar att just den tjänsten också är den kvinnodominerade tjänsten till skillnad från ordförandeskapet i de här kommittéerna. Jag tycker att det är viktigt att regeringen resonerar tillsammans när man tillsätter de här kommittéerna och att man gör en uppföljning. Det är viktigt att man kollar över tid och ser vilka kommittéer som pågår, hur de ser ut och vilken kompetens man behöver knyta till dem.
Jag är nämligen helt övertygad om att det finns jättemånga kompetenta kvinnor som skulle kunna leda de här statliga kommittéerna. I debatten både här i dag och tidigare med näringsministern, till exempel när vi har diskuterat kvoteringar i statliga bolag och även i privata styrelser, har det framskymtat att det inte finns tillräckligt många kvinnor med kompetens. Min bild är en helt annan.
Det finns en tidning i Sverige som heter Passion for Business som på bara några timmar lyckades plocka fram massor med kvinnor med kompetens att kunna sitta i bolagsstyrelser. Jag är helt övertygad om att de här kvinnorna finns tillgängliga. Det kanske inte är samma kvinnor. Jag är helt övertygad om att det finns massor med kvinnor i Sverige som inte får uppdraget att bli ordförande i statliga kommittéer. Fru talman!
Jag har också kunnat konstatera att den här regeringen verkar ha gjort till sin sak att hela tiden tala om vad den förra regeringen inte gjorde när man inte kan redovisa vad man själv vill göra. Jag tycker att det är ganska ointressant. Jag vill veta vad den här regeringen gör här och nu. Som jag tolkar svaret tänker man inte göra någonting. Man följer utvecklingen. Man tar inte till några metoder.
Man kan inte se att det finns någon systematik i det man sysslar med, och framför allt är det inte viktigt att utbilda statsråden så att de får kompetens. Fru talman! Jag hävdar att det är viktigt att de ledande politiker som håller på med frågorna också har kompetens när det gäller jämtegrering eller mainstreaming, som det kallas på engelska. Har man inte det kanske man inte ens förstår problemet. Jag tycker att man uppvisar detta gång på gång.
Det finns ingen systematik i regeringens jämställdhetsarbete, vilket jag bara kan beklaga. Jag sade redan i början av den här debatten att det här svaret inte är bra. Det är nog ett av de sämsta jag har fått.
Att svara att man håller med om att den förändring som har skett inte är bra och att man inom Regeringskansliet nu måste se till att vända den utvecklingen utan att kunna peka på ett enda konkret exempel på vad man ska göra känns inte så respektfullt som jag skulle ha önskat, fru talman. Fru talman! Jag förväntar mig faktiskt att få någonting konkret från jämställdhetsministern innan jag går ifrån den här debatten.
Eva-Lena Jansson (S):
Nej, jag kan nog hålla med om att det finns alldeles för många män som tackar ja som kanske inte har kompetens. Jag är helt övertygad om att det finns många fler kvinnor. Jag tror inte att man ska ge sig. Jag tror att man ska fråga fler. Jag tror också att det är viktigt att man diskuterar hur man tar fram de här personerna och har en systematik och diskuterar om varje minister som ska lägga fram förslag på ordförande ska ha två namn att lägga fram.
Jag tycker nämligen att det är viktigt att man har några att välja på. Jag tycker inte att man kan säga att allt som den här regeringen har gjort har blivit mycket bättre ur ett jämställdhetsperspektiv. I så fall skulle inte skillnaden mellan kvinnors och mäns inkomster ha ökat som den har gjort med den här regeringen. Den här regeringen har åstadkommit att män tjänar mer på regeringens politik därför att de äger mer, tjänar mer och jobbar mer.
Det har ni lyckats åstadkomma. Att ni skulle vara stolta över det och säga att det är mycket bättre att ni har ökat inkomstskillnaderna mellan kvinnor och män får ni gärna stå för. Jag gör det i alla fall inte. Jag kan inte tycka att det är bra. Jag hade önskat att få konkreta uppgifter. Jag vidhåller att jag tycker att det är viktigt att samtliga ministrar i den här regeringen genomgår en genusutbildning. Jag tror att det behövs. Jag tycker att jag har sett tydliga tecken på det här, fru talman.
En sådan utbildning saknas. Jag är helt övertygad om att man måste vidta mycket hårdare åtgärder för att åstadkomma en förbättring. Det är bra i de statliga bolagen, men det är inte bra i de statliga kommittéerna.
Eva-Lena Jansson (S):
Det är sällan jag blir stum, men när jag hör Anders Borg beskriva socialdemokratisk politik känner inte jag igen mig. Jag tycker att det är märkligt att en finansminister som har stått i den här talarstolen och hyllat amerikanska politiker inte vill låtsas om vad den politiken åstadkommer.
Det är den politik man nu genomför och som forskare redovisar ökar klyftorna mellan fattiga och rika i Sverige och gör en inkomstförändring där jag som är höginkomsttagare tjänar mest på regeringens politik. De som får betala är de fattiga. Det är de arbetslösa, pensionärer och sjuka. Det står Anders Borg och försvarar här.
Han säger att det gör att sammanhållningen i samhället ökar. Herr talman! Finansministern kan inte vara allvarlig när han säger det. Det är nästan att idiotförklara mig att säga det. Sammanhållningen ökar aldrig i de samhällen där skillnaden mellan fattiga och rika ökar.
Då får man sådana samhällen som man har i USA där man får ha grindar utanför de rika för att de fattiga inte ska komma åt dem. Man har ökat skillnaderna så mycket att brottsligheten naturligtvis ökar. Det finns en tydlig koppling mellan gemensam välfärd, generell välfärd och där människor är med och var och en betalar efter förmåga. Jag tycker att man skulle kunna titta på att ta tillbaka förmögenhetsskatten så att den verkligen fungerar.
Jag är inte främmande för att höja skatten så att alla får vara med och betala till välfärden. Men den här regeringen har sagt att man inte vill göra det. Man vill inte ge pengar till kommuner och landsting som behövs för att säkra välfärden. Man vill inte göra det. Man vill att människor ska gå på socialbidrag i stället för a-kassa. Det är obegripligt för mig, herr talman.