Carina Hägg (S):
Först vill jag tacka biståndsministern för öppningen när det gäller en honorärkonsul. Jag tror att det skulle kunna vara ett viktigt steg som är möjligt rent praktiskt att ta.
Mot bakgrund av den stora grupp som kan komma att behöva någon form av konsulära kontakter tror jag att det till och med skulle kunna underlätta för helheten inom UD:s värld att ha ett stöd i en sådan funktion även för den ambassadör som har huvudansvaret.
Det skulle naturligtvis ske i samverkan med andra i diplomatkåren, med EU och kanske med den nordiska kretsen. Vi får se hur detta utvecklas. Jag vill också understryka det som Lars Johansson har lyft fram. Vi diskuterar ju både biståndsdelen och den säkerhetspolitiska delen. Man måste ta vara på de idéer, de förslag, den kreativitet och det engagemang som finns i diasporan. Man har visat att man konkret kan peka på många olika vägar.
Jag tror att alla också är medvetna om att säkerheten är den första prioriteten. Men det betyder inte att det inte också är möjligt att ta andra steg i takt med att säkerhetssituationen gör det möjligt att utveckla landet. Landet är totalt sönderslaget, och det är mycket svårt att i denna kammare beskriva bristen på resurser och vad som har blivit eftersatt under dessa drygt 20 år som konflikten har pågått.
Samtidigt kan jag bekräfta den bild som Gunilla Carlsson här beskrev om att det i dag finns en optimism och en tilltro till de egna förmågorna. Man vill ha utvecklingen i sin egen hand, och man vill på sikt klara säkerheten. Samtidigt säger man att det inte är möjligt just nu. Men man strävar efter att själva ta ansvar. Nu behöver man Amisom och stöd till sina säkerhetsstyrkor.
Men man behöver naturligtvis också hjälp med utvecklingen. Att skapa stabilitet på den politiska nivån kräver också att man kan peka på någon form av utveckling och att det händer någonting utifrån alla de drömmar och förväntningar som människor har från en mycket rimlig nivå. Regeringen måste kunna besöka valkretsar, resa i landet och kunna visa att man också kan leverera.
Detta hänger ihop. Man måste alltså koppla på diasporan på ett aktivt sätt, vilket jag tyckte att Gunilla Carlsson öppnade för i dialogen med Lars Johansson, men också se till att stödja de fortsatta säkerhetsstrukturerna. Här kände jag en viss osäkerhet om vad regeringen vill och på vilket sätt regeringen driver detta.
Jag skulle också, som jag sade tidigare, gärna i den samlade redovisningen till riksdagens utrikesutskott se hur man avser att satsa på detta. Jag skulle också gärna vilja se relationen mellan de ekonomiska insatser som görs på den mer militära delen och säkerheten och på den mer traditionella biståndsutvecklingsdelen för att få en bild av vilka prioriteringar som vi gör tillsammans och vad regeringen gör.
Jag efterlyser i detta inlägg lite klarare besked om vad som är regeringens avsikt och hur man har tänkt stödja denna säkerhetsstrukturen framgent. Vilka medel är man beredd att satsa? Vilka träningsinsatser är man beredd att stödja om man är beredd att göra denna insats? Då handlar det om Amisom, Atalanta, de egna säkerhetsstyrkorna och försvaret i landet.
I ett sådant land kan gränsdragningen mellan polisen och militären se annorlunda ut. Men det finns ett brett engagemang för detta i det här landet, vilket jag välkomnar.